Summary: Relativistisk kunskapssyn. I Skolverkets kommentarer till läroplanen för grundskolan framställs naturvetenskapen som en ideologi bland andra. En relativistisk kunskapssyn har fått fotfäste i skolvärlden och den lämnar skoleleverna skyddslösa. Skolan måste vara tydlig med vad vetenskapen säger, skriver fyra forskare och debattörer.

Skolan har övergivit den vetenskapliga metoden, och jämställer pseudoteorier med etablerad vetenskap. Märkligt nog har detta olycksbådande vägval i stort sett fått ske utan uppmärksamhet. Nu är det angeläget att lagstiftare, skolledare och lärare engagerar sig i denna helt centrala framtidsfråga och gör begreppet kunskapsskola till mer än bara ett slagord. Nyligen deltog ett par av oss som föreläsare på en inspirationsdag för lärare i Skolverkets och Kungliga Vetenskapsakademins regi med temat Naturvetenskapen och livets mening. I samband med en fråga om hur man bemöter barn och ungdomar som uppfostrats i kreationistisk anda inträffade något märkligt. Ett par lärare började argumentera för att den vetenskapliga synen på livets utveckling kan ställas bredvid den kreationistiska och att man som lärare inte behöver övertyga eleverna om vilken som är rätt. Det vore till och med direkt fel att göra det och ”i strid med en god lärargärning”. Dessutom är det ju ett välkänt faktum, hävdade lärarna, att vetenskapen inte representerar någon absolut sanning. Panelen hamnade efter dessa inlägg i chock och inspirationsdagen avslutades i förvirring. Är detta enbart en anekdot? Dessvärre utgör detta ett exempel på hur skolan fungerar i ett land som också delar ut världens främsta vetenskapliga pris, Nobelpriset, och därmed borde ha förutsättningar att veta bättre. I USA har kreationismen gjort framgångsrika framstötar i utbildningsväsendet. Där handlar det om hur religiösa rörelser gör bruk av sanningsrelativism för att smyga in kreationismen i skolan. I Sverige handlar det snarare om en relativistisk kunskapssyn som fått fotfäste i skolvärlden och som lämnar skoleleverna skyddslösa. I sin avhandling ”Den förhandlade makten” (2011) intervjuar statsvetaren Fredrik Sjögren lärare vid vanliga svenska skolor om hur de hanterar värdekonflikter runt ämnen som demokrati och sexualitet. Till sin förvåning finner han att evolutionen hör till dessa konfliktämnen. Flera av lärarna berättar hur de försöker uppmuntra eleverna att bilda sig en egen uppfattning om livets utveckling på jorden. Sjögren beskriver detta som att lärarna vill erbjuda ett ”smörgåsbord” av teorier att välja från. Man betraktar vetenskaplig kunskap som ofullständig och omöjlig att belägga och anser det vara ”gammaldags, stelt och småskuret” att förespråka en teori framför en annan. En lärare säger att ”de olika skapelsemyterna eller olika religioners förklaringar är inte fel utan bara olika sätt att se på saken”. Enligt läroplanen för grundskolan, LGR 11 (beslutad av riksdagen 2009, uppdaterad 2015), framstår lärarnas handlande som föredömligt. Här kan man läsa att biologiundervisningen ska skapa förutsättningar för eleverna att kunna skilja mellan naturvetenskapliga och andra sätt att skildra världen och ge dem inblick i naturvetenskapens världsbild med evolutionsteorin som grund. Detta påstående utvecklas i ett särskilt dokument med kommentarer till Läroplanen (vilket också återfinns på Skolverkets hemsida): "Genom att diskutera vad som utmärker naturvetenskapen kan eleverna få förståelse för hur naturvetenskap förhåller sig till andra sätt att veta och tro. Kursplanen avser inte att lyfta fram naturvetenskapen framför andra sätt att beskriva världen. Det handlar i stället om att belysa i vilka sammanhang och situationer naturvetenskapliga kunskaper är användbara." Det är häpnadsväckande att detta står i ett offentligt styrdokument för den svenska skolan. Visst finns det olika sätt att beskriva världen, men endast de som vilar på goda grunder utgör seriösa teorier. Evolutionsteorin hör dit, kreationismen gör det inte. Att inte förespråka evolutionsteorin är i strid med skollagen som tydligt anger att utbildningen ska vila på vetenskaplig grund. Läroplanen betonar också att naturvetenskapen påverkas av de människor som verkar inom den och att den därför är föränderlig och inte slutgiltig. Givetvis är det korrekt att naturvetenskapliga teorier utvecklas och att eleverna bör göras medvetna om att det de lär sig inte i varje detalj utgör sista ordet. Men detta innebär inte att sofistikerade och välgrundade vetenskapliga teorier kan jämställas med pseudoteorier. På flera ställen i LGR 11 framhålls betydelsen av att eleverna lär sig att ’föra kritiska resonemang’ och ’formulera egna argument’. Men för att det inte bara ska bli löst tyckande krävs en fast kunskapsgrund och att man förstår skillnaden mellan vetenskaplig metod och spekulation. Medvetna försök görs att undergräva väletablerad kunskap, särskilt när det gäller omdiskuterade frågor som global uppvärmning, vaccin och flyktingsituationen. Det är helt avgörande att lärarna får de redskap som behövs för att träna eleverna att skilja det som vilar på god vetenskaplig grund från spekulationer och desinformation. Är kommentarerna till läroplanen i biologi ett desperat försök att hantera den religiösa laddningen kring evolutionen? Det verkar inte så. Samma kommentar återfinns också för kemi och fysik. När det gäller fysik kan man dessutom läsa: "Existentiella frågor om universums uppkomst och utveckling behandlas inom såväl modern kosmologi som olika religioner. Genom undervisningen i fysik kan eleverna utveckla förståelse för att skillnaden mellan naturvetenskap och religion inte ligger i vad som beskrivs, utan främst i vilka frågor man ställer och vilka metoder som används för att besvara dem. På så sätt får de möjlighet att väga samman värderingar och sakförhållanden, föra kritiska resonemang och förhålla sig till vad forskare och naturvetenskapens kritiker påstår." Ja, ni läser rätt: naturvetenskapen framställs som en ideologi bland andra. Man kan också undra vad det innebär att ’väga samman värderingar och sakförhållanden’ i detta sammanhang? En naturvetenskaplig teori har sitt värde i att den, baserad på rigorösa metoder, är ämnad att beskriva hur världen är, inte hur den borde vara. Vi lever i ett samhälle där det blir allt svårare att urskilja vad vi vet ur den flod av information som sköljer över oss. Medvetna försök görs att undergräva väletablerad kunskap, särskilt när det gäller omdiskuterade frågor som global uppvärmning, vaccin och flyktingsituationen. Det är helt avgörande att lärarna får de redskap som behövs för att träna eleverna att skilja det som vilar på god vetenskaplig grund från spekulationer och desinformation. Alla, inklusive eleverna i skolan, har rätt att tro vad de vill och givetvis finns det frågor, till exempel vad gäller värderingar, som naturvetenskapen inte kan besvara. Men skolan kan och måste vara tydlig med vad vetenskapen säger, vad som är byggt på god evidens och vad som inte är det. Det är hög tid att lagstiftare, skolledare och lärare engagerar sig i denna helt centrala framtidsfråga och gör begreppet kunskapsskola till mer än bara ett slagord. 11 januari 2016 Debattartikel Fyra forskare och debattörer: ”Pseudoteorier jämställs med etablerad vetenskap” Repliker Göran Schmidt, skapelseföreningen Genesis: ”Låt eleverna diskutera livets uppkomst” Ulrika Lundqvist och Olof Andersson från Skolverket: ”Skolverket skriver om kommentarerna till kursplanerna” Slutreplik Ulf Danielsson, Christina Moberg, Christer Sturmark, och Åsa Wikforss: ”?Skolverket har djupa problem” Läs fler artiklar på DN Debatt


Kunskap om rymden lockar

Summary: Trots att Einsteins teorier har blivit en del i populärkulturen är det få som riktigt förstår vad de går ut på. Astrofysikern Jeffrey Bennett försöker förklara för barn, ungdomar och vuxna.

Intresset för rymden ser ut att växa i de breda lagren. I alla fall om man ska tro den amerikanske författaren och astrofysikern Jeffrey Bennett. Han föreläser om Albert Einsteins relativitetsteori för barn och unga, men även för vuxna. Under året som gått har Jeffrey turnerat och besökt 25 olika städer i USA för att tala om relativitet. Då har han stött på alla sorters människor i publiken. – Det spelar ingen roll vilken ålder eller bakgrund man har. Det verkar som om alla kan vara intresserade av att försöka förstå vad vi i dag, tack vare Einstein, vet om rummet och tiden. På samma sätt som alla kan gilla en bra bok eller film, säger Jeffrey Bennett när jag ringer upp honom i hans hem i New York. På sina föreläsningar brukar han säga att rummet, tiden och gravitationen egentligen är det enda som finns, och att det ligger till grund för i stort sett allt i vår moderna förståelse av universum. När han har sagt det så brukar han få många olika frågor: Vad är det som universum expanderar in i? Varför finns det inget centrum och inga gränser? Vad är ett svart hål? – För att kunna förstå svaren på dessa frågor måste man först ha en grundläggande förståelse för relativitetsteorin, svarar han då. Hans senaste bok på svenska har mycket riktigt fått titeln ”Relativitet”, med undertiteln ”teorin som förändrade vår syn på universum” (Fri tanke förlag, översättning Pär Svensson). Trots att Einsteins teorier har blivit en del i populärkulturen, så är det ändå få som riktigt vet vad de går ut på. En startsignal för den här boken var när Jeffrey Bennetts dotter, som då gick i högstadiet, en morgon vid frukostbordet sa: ”Det är ju coolt att tänka sig att svarta hål suger.” Jeffrey blev litet imponerad men insåg samtidigt att det som hon hade sagt inte riktigt stämde. I boken förklarar han varför. Jordens bana skulle faktiskt inte påverkas om solen förvandlades till ett svart hål och ett rymdskepp kan väja för ett svart hål på samma sätt som för en planet. Den som närmar sig ett svart hål blir däremot vittne till omfattande förändringar av rummet och tiden. Jeffrey Bennett säger att han ofta tar hjälp av sina barn när han skriver sina böcker. Förutom dottern, som i dag är 14 år, har han en son som är 17 år och som även han droppar reflektioner vid frukostbordet. Sonen gick i åttan när Jeffrey skrev det första utkastet till ”Relativitet”. – Han gillade att läsa det, men pekade också ut de ställen som han inte fattade så att jag kunde fixa till det. Jeffrey själv växte upp under ”Apolloeran” när månlandning var en stor grej. Dessutom satt han klistrad framför tv-showen ”Cosmos”, med astronomen Carl Sagan, som var extremt populär i USA och även visades i många andra delar av världen. Ibland kan det vara enklare för en ung människa att förstå Einsteins teorier, menar Jeffrey. Egentligen handlar det om att bli hemmastadd i ett nytt sätt att tänka. Innan man tagit del av Einsteins teorier kanske man tänker att ”upp och ned” är något absolut. Men när man tänker på att jorden snurrar så inser man att det är en fråga om perspektiv. De som befinner sig på andra sidan jorden faller inte ”ned”. – Det kan verka knasigt, men när du tänker på universum som helhet blir det fullt logiskt. Så universum blir mer begripligt med hjälp av relativitetstänkandet än utan det. Enligt Jeffrey tänkte Albert Einstein i de här banorna redan när han var liten. Även om han är ett klassiskt exempel på vad vi kallar ett geni, så tror inte Jeffrey att han så olika de flesta av oss. – Det tror jag inte att han trodde själv i alla fall. När han tänkte vidare på de här sakerna så förstod han att det var något med vårt vardagliga sätt att tänka om tiden och rummet som helt enkelt inte kunde stämma. Efter hand förstod han att vår vardagliga uppfattning om tiden och rummet inte speglar universum särskilt väl, att det vi kallar ”sunt förnuft” i själva verket inte alltid är särskilt logiskt. Det här är sådant som filmmakarna som har gjort ”Star trek” och ”Star wars” håller reda på, antagligen för att de vet att vissa saker inte skulle gå hem hos publiken. Ett exempel på det är att de inte låter någon färdas snabbare än ljuset. – Men eftersom de vet att publiken inte gillar att det finns en gräns för vad man kan göra i rymden, så har de i ”Star wars” löst problemet genom att låta skeppen lämna universum och vår vanliga tredimensionella värld genom att hoppa över till ”hyperspace” där de inte behöver ta hänsyn till universums lagar. I ”Star trek” löser de problemet genom att böja eller vrida rymden för att sammanföra avlägsna punkter. Det finns mängder av litteratur och film som använder sig av relativitet. Förra årets prisbelönade och kritikerrosade film ”Interstellar” handlar om gravitation, maskhål och andra hypoteser. Relativitetsteorin Albert Einstein gav ut relativitetsteorin i två delar. • Den första publicerades 1905 och kallas för den speciella relativitetsteorin. Den säger att tiden går olika snabbt om man färdas i olika hastigheter och att inget kan färdas snabbare än ljuset. Det ledde fram till den berömda ekvationen E=mc2. • Tio år senare publicerade Einstein en mer fullständig teori, som vi kallar den allmänna relativitetsteorin. Den speciella är en underavdelning till den allmänna. Den allmänna relativitetsteorin som beskriver gravitationen och ligger till grund för vår moderna förståelse av universum.


”Låt inte rysskräcken hindra oss från att gå med i Nato”

Summary: Svenska intressen ska styra. Ett svenskt Natomedlemskap skulle medföra rysk irritation eftersom det minskar de ryska möjligheterna att militärt dominera grannländer. Men det är befängt att tro att det skulle betyda en reellt ökad krigsrisk. Ett Sverige i Nato skulle stärka säkerheten i Östersjöområdet, skriver 25 försvarsdebattörer.

?Sverige måste bestämma sin säkerhetspolitik utifrån sina egna nationella intressen. I dagens situation främjas dessa bäst genom att tillsammans med demokratiska stater, inklusive Finland, bygga säkerhet och solidaritet i det nordisk-baltiska området. Om det nordisk-baltiska området är säkert, trovärdigt militärt försvarat och fredligt gynnar detta inte bara Sverige utan hela Europa. För Sverige innebär detta att ett svenskt Nato-medlemskap är nödvändigt. Som Natomedlem skulle Sverige bli militärt integrerat i världens starkaste och historiens hittills kanske mest framgångsrika allians, i vilken i stort sett alla de länder som är viktigast för oss ingår. Vi skulle få ett avsevärt ökat internationellt inflytande på alla de säkerhetspolitiska frågor som berör oss, och vi skulle äntligen framgångsrikt kunna genomföra det som den nuvarande regeringen redan vill: ett djupgående försvars- och säkerhetspolitiskt samarbete med de nordisk-baltiska länderna och USA. Till skillnad från vad som nu planeras skulle detta samarbete även gälla kris- och krigstid, vilket är en avgörande skillnad till det bättre. Det är inget fel på fredstida samarbeten, men de kan inte stanna vid önsketänkande vad gäller ofred och konflikter. Integrerad försvarsplanering och gemensam militär förmåga i Östersjöområdet, inom Natos ram och med Sverige och Finland som alliansmedlemmar, vore det bästa sättet att avskräcka alla former av aggression i detta område. Ett Sverige i Nato skulle alltså stärka säkerheten i Östersjöområdet, medan ett Sverige utanför alliansen ökar osäkerheten. Även om den ryske presidenten Putin just nu har fokus på Mellanöstern fortsätter hans försök att destabilisera grannarna, i synnerhet de f d Sovjetrepublikerna. ”Sovjetunionens sönderfall var seklets stora geopolitiska katastrof”, yttrade han 2005. Historien visar att det är klokt att ta auktoritära och aggressiva ledare på orden. Det gör de baltiska staterna och Nato som efter Georgienkriget 2008 började planera för att kunna möta olika militära hot mot Baltikum. Detta angår Sverige i allra högsta grad. ”Det går inte att se militära konflikter i vårt närområde som skulle påverka endast ett land”, sägs i Solidaritetsförklaringen i försvarsbeslutet 2009 och upprepas i regeringens utrikesdeklaration varje år. Kriser eller krigshandlingar i Östersjöområdet skulle omedelbart och oundvikligen dra in Sverige. Det bekräftas tydligt av det ryska miltära agerandet på senare år. Förutom stora invasionsövningar, som inger balterna oro, har vi sett alarmerande flygverksamhet, synbarligen övning av insatser mot svenskt territorium. Ett krigsscenario i Baltikum är sannolikt det enda läge som skulle kunna innebära ett hot mot Sverige under överskådlig tid. Ett svenskt Nato-medlemskap är nödvändigt också för att avvärja ett sådant hot – och för att skapa en stabilitet som förebygger krig. Vår säkerhet är oupplösligt förenad med övriga Östersjöstaters säkerhet. Förvisso är de baltiska staternas Natomedlemskap i dag en återhållande faktor mot öppen militär aggression. Men tvärsäkra profetior om att militärt våld kan uteslutas hörde vi även före Krimannekteringen och kriget i östra Ukraina. De baltiska staterna känner sig inte helt säkra enbart med garantin enligt Natostadgans artikel 5, den ömsesidiga säkerhetsgarantin. De inser att det finns alltför många tänkbara situationer då frestelsen för ett ryskt angrepp blir övermäktig. De ser att Putins makt alltmer bygger på att han kan vidmakthålla en krigsstämning och måla upp en bild av hot mot ryska minoriteter. Balterna känner att de måste ha konkreta militära möjligheter att stå emot aggression. Deras egna försvarsmakter räcker inte till detta. Det behövs Natoförstärkningar som snabbt kan flygas in eller skeppas in i händelse av en kris. Detta övas nu tämligen frekvent. Men en kedja är inte starkare än den svagaste länken. Och den är i dag Sverige. Förstärkningar måste flygas in över oss, flygbaser i Sverige är viktiga för flygunderstöd. Vare sig vi vill eller inte kommer vi att dras in i en väpnad konflikt. Fortsättningen på Solidaritetsförklaringen lyder: ”Sverige kommer inte att förhålla sig passivt om en katastrof eller ett angrepp skulle drabba ett annat medlemsland [i EU] eller nordiskt land. Vi förväntar oss att dessa länder agerar på samma sätt om Sverige drabbas. Sverige bör därför kunna såväl ge som ta emot militärt stöd.” För att ett sådant stöd skall vara verkningsfullt och avskräckande, och för att våra soldater inte ska utsättas för onödiga risker, måste aktionerna förberedas och övas. Det kräver Natomedlemskap. Medlemskapet är emellertid inget surrogat för ett nationellt försvar. Självklart måste vi också förstärka detta. Det är också förutsättningen för att vi själva ska kunna få den hjälp som vi ”förväntar oss”. Hur välgrundade är dessa förväntningar? Kommer Nato till vår hjälp såsom vi hoppades under det kalla kriget, trots att vi stod utanför alliansen, på grund av västs strategiska intresse av att vi skulle överleva? Det är inte omöjligt, men problemet är att som icke-medlemmar kommer vi inte att ha något att säga till om vare sig vad gäller hjälpens art, eller hur den gagnar våra nationella intressen. Och har den inte förberetts kan den också komma för sent. Som icke-medlemmar i alliansen kan vi hur som helst aldrig räkna med den. Det vanligaste argumentet mot svenskt Nato-medlemskap är att det skulle öka spänningen i Östersjöområdet. Det är alldeles sant om man med ökad spänning menar rysk irritation och hotfullt ryskt propagandakrig. Så har reaktionen varit mot varje Natoutvidgning. Den ryska regimen och dess apologeter i väst hävdar att Ryssland känner sig hotat militärt. Vad det handlar om är i stället att Natos utvidgning minskar de ryska möjligheterna att militärt dominera grannländer, tidigare delar av Sovjetimperiet eller dess satellitsfär. Om man däremot med ökad spänning menar reellt ökad krigsrisk är argumentet befängt. Flera före detta Warszawapaktsstater och sovjetrepubliker, vissa med långa landgränser till Ryssland, har varit Natomedlemmar i över ett decennium utan att krig utbrutit. Samma debattörer som varnar för ökad spänning brukar hävda att Ryssland aldrig skulle angripa ett Natoland. Varför skulle just ett svenskt Nato-inträde utlösa det otänkbara kriget? Den ”rysskräcken”, rädslan att provocera Ryssland, kan vi lägga åt sidan och i stället handla efter svenska intressen. Senare års händelser har visat att det som provocerar Putin att bruka våld är offrens svaghet. Frank Belfrage, ambassadör, kab. sekr. 2006–2014 Tomas Bertelman, ambassadör Staffan Carlsson, ambassadör Lars Grundberg, ambassadör Bengt Gustafsson, general, ÖB 1986–1994 Catherine von Heidenstam, ambassadör Ulf Henricsson, överste 1. graden Johanne Hildebrandt, krigskorrespondent Bo Hugemark, överste Diana Janse, ambassadör Jan Leijonhielm, Rysslandsexpert Anders Milton, f d ordf Röda korset, Folk & försvar Johan Molander, ambassadör Karlis Neretnieks, generalmajor, fd rektor FHS Stefan Olsson, fil dr Sven-Olof Petersson, ambassadör Tomas Ries, lektor FHS Erik Rossander, generalmajor, fd chef Must Henrik Salander, ambassadör Björn Skala, ambassadör Katarina Tracz, Tankesmedjan Frivärld Johan Tunberger, säk pol analytiker Fredrik Vahlquist, ambassadör Mike Winnerstig, fil dr Manne Wängborg, ambassadör Flera före detta Warszawapaktsstater och sovjetrepubliker, vissa med långa landgränser till Ryssland, har varit Nato-medlemmar i över ett decennium utan att krig utbrutit. Samma debattörer som varnar för ökad spänning brukar hävda att Ryssland aldrig skulle angripa ett Nato-land. Varför skulle just ett svenskt Nato-inträde utlösa det otänkbara kriget?


Summary: Brådskande. Forskning tyder på att e-cigaretter riskerar hälsan. Innan vi vet säkert hur hälsofarliga de är måste barn och unga skyddas fullt ut. Hade vi från början vetat hur farligt tobak är, hade det varit förbjudet i dag. Låt oss slippa en repris, skriver ? Marcus Nilsson, Smart ungdom och Helen Stjerna, Non smoking generation.

Allt fler unga röker e-cigaretter som än så länge är helt oreglerade och får marknadsföras och säljas fritt till barn och ungdomar. Utöver det faktum att de innehåller både nikotin och andra gifter så utgör de med största sannolikhet en inkörsport till både vanliga cigaretter och andra droger. Tobaksrökningen minskar bland barn och unga i Sverige. Det visar den nyligen publicerade årsrapporten om skolelevers drogvanor från CAN, Centralförbundet för alkohol och narkotikaupplysning. Det är glädjande. Oroande är däremot uppgifterna om att allt fler unga röker e-cigaretter. Det är en internationell trend som nu nått Sverige. Vissa menar att e-cigaretter är ett viktigt hjälpmedel för de som vill sluta röka. Dock riktas marknadsföringen av e-cigaretter direkt till unga människor med smaker som ananas, björnbär och apelsin. Det är lätt att tro att det snarare är godis det handlar om och med påståenden som ”frihet att röka överallt” och ”mindre farligt än vanliga cigaretter” löper ungdomar större risk att testa e-cigaretter. Är nikotinnivåerna så ofarliga som industrin påstår? Det finns varierande nikotinnivåer i e-cigaretterna att välja på men nikotin i sig är mycket toxiskt och dessutom är nikotinnivåerna inte alltid desamma som tillkännagivits på förpackningarna för e-cigaretter, visar flera undersökningar. Hur farligt är det? Röken från en e-cigarett innehåller formaldehyd (används bland annat som bekämpningsmedel, desinficerings- och konserveringsmedel), acetaldehyd, akrolein (giftigt och är starkt irriterande för hud, ögon och näsgångarna), glyoxal och methylglyoxal. Den innehåller också partiklar av tenn, silver, järn, nickel, aluminium, silikat och nanopartiklar av tenn, krom och nickel. Nio av elva ämnen förekommer i samma utsträckning eller mer än i vanliga cigaretter.   E-cigaretter kan orsaka illamående, kräkningar, yrsel, kvävning, brännskador, respirationsirritation, torrhosta, torrhet i ögon och slemhinnor, utsläpp av cytokiner som är inflammationsframkallande, genförändring/mutationer i andningsorganen (mutationer kan leda till cancertumörer) och höjd risk för lungcancer. Vi som arbetar för barn och ungdomars rätt till ett liv utan droger kräver att Sveriges politiska beslutsfattare snarast inför regler som förhindrar minderårigas inköp av e-cigaretter. Motstridiga uppgifter om e-cigaretternas hälsorisker förs fram, men innan oberoende forskare hunnit fastställa hur hälsofarliga de kan vara måste barn och unga skyddas fullt ut. Låt oss slippa en repris av tobaksbrukets hälsoeffekter. Hade vi från början vetat hur hälsofarligt det är hade tobak varit förbjudet i dag. E-rökare i Malaysia. Foto: AP Det här är de åtgärder som måste genomföras snarast: 1 Inför åldersgräns. Det finns för närvarande ingen åldersgräns vid köp av e-cigaretter. Det är alltså fullt möjligt för barn och unga under 18 år att köpa och bruka en produkt som innehåller nikotin som riskerar att leda till ett livslångt beroende. Enligt CAN:s rapport uppger flera unga att de provat e-cigaretter därför att de inte fått tag på vanliga cigaretter eller snus därför att de var för unga. Vi är rädda att e-cigaretten blir en inkörsport inte bara till tobak, utan även till andra droger som cannabis. Därför är det viktigt att åldersgränsen för tobaksköp även gäller för e-cigaretter. 2 Inför förbud för smaktillsatser. För att göra e-cigaretterna mindre lockande måste också de nya reglerna om förbud för karakteristiska smaktillsatser, som gäller vanliga cigaretter och rulltobak, även omfatta e-cigaretterna. Förbudet mot smaktillsatser kommer att gälla från maj 2016 när EU:s tobaksproduktdirektiv ska vara genomfört. Vi kräver att denna skärpning av tobakslagen omfattar även e-cigaretterna. 3 Stoppa marknadsföringen. Det är nödvändigt att marknadsföringen av e-cigaretter till barn och ungdomar stoppas. Att tobaksbolagen inriktar sin marknadsföring på barn och unga för att värva nya konsumenter av sina produkter är ett välkänt faktum som senast belagts i en stor studie av WHO, Världshälsoorganisationen, i 16 länder. Det är oacceptabelt att bolagen som säljer e-cigaretter marknadsför dem till minderåriga. I Sverige kan inte någon form av marknadsföring för e-cigaretterna accepteras. 4 Inkludera e-cigaretter i samtliga rökförbud. Inte minst viktigt är att hålla e-cigaretterna borta från alla miljöer där rökförbud råder, såväl ute som inomhus. Ett fritt rökande med e-cigaretter i sådana miljöer skulle luckra upp det hittills effektiva tobaksförebyggande arbetet i Sverige och åter normalisera själva rökandet. Enligt CAN är det de rökfria miljöerna i bland annat serveringar som bidragit till skolelevernas minskade cigarettrökning. En utveckling vi kan vara stolta över. Låt inte e-cigaretterna ändra på den. Forskning - Paul Truman Harrell, Ph.D.,1 Vani Nath Simmons, Ph.D et al. Electronic Nicotine Delivery Systems (“E-Cigarettes”): Review of Safety and Smoking Cessation Efficacy. Otolaryngol Head Neck Surg. 2014:Sep;151(3): 381-393 - Callahan-Lyon P. Electronic cigarettes: human health effects. Tob Control. 2014 May; 23(Suppl 2): ii36–ii40 - S.A. MEO, S.A. AL ASIR, Department of Physiology. Effects of electronic cigarette smoking on human health: European Review for Medical and Pharmacological Sciences: 2014; 18: 3315-3319 6 januari 2016 Debattartikel Marcus Nilsson, Smart ungdom och Helen Stjerna, Non smoking generation: ”?Skydda barn och unga mot riskerna med e-cigaretterna” Repliker Ubbe Strihagen, vd för Vapoteket AB: ”?Reglera e-cigaretter på rätt sätt” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Forskare med koll på slantarna

Summary: Cecilia Hermansson har rört sig från det stora till det lilla, från att vara övergripande till att bli djupborrande. Förut var hon Swedbanks chefsekonom, nu forskar hon om relationen mellan kund och bank.

För Dagens Nyheters läsare är Cecilia Hermansson nog mest känd som den pedagogiska bankekonomen, som utan sidoblickar förklarar hur olika saker och ting hänger ihop. Hon var länge på Swedbank, men fick sitt genombrott som nybliven chefsekonom under finanskrisen 2008–2009. Men hennes intresse för forskning hade väckts redan tidigare, även om det inte kunde få fullt utlopp på banken. Men under sin tid där fick hon möjlighet att samla ihop ett unikt datamaterial: en omfattande enkät om bankrådgivning som skickades ut till 90 000 kunder, varav drygt 16 000 svarade. – Det låter som ett stort bortfall, men som forskare lär man sig metoder att hantera sådant. I datamaterialet kunde jag se svarsfrekvensen hos olika kategorier: män och kvinnor, hög- och låginkomsttagare, storstad och landsbygd, och så vidare, säger Cecilia Hermansson. Med detta i bagaget lämnade hon för drygt två år sedan posten som chefsekonom och slog in på en ny bana. Planen var att bli forskare, mer eller mindre på heltid, och att avsluta de påbörjade doktorandstudierna. Platsen blev Kungliga Tekniska högskolan, KTH, där det finns ett centrum för bank och finans. I våras blev Cecilia Hermansson klar med sin doktorsavhandling, vars ämne är relationerna mellan bankerna och deras kunder när det gäller finansiell rådgivning och hur denna inverkar på sparbeteendet. – Jag har försökt förstå hur relationen till banken påverkar kundernas beslut. Det gäller dels sådana kunder som behöver hjälp och aktivt söker rådgivning, dels de kunder som redan är informerade och köper bankens produkter utifrån pris och kvalitet. Men skillnaderna mellan de två grupperna är inte alltid som man skulle tro, förklarar hon. Datamaterialet ger möjlighet till mycket mer forskning och Cecilia Hermansson har åtskilliga idéer om hur hon vill gå vidare. Det gäller bland annat hushållens balansräkningar och finansiella förmåga, liksom deras riskprofiler och hur de påverkar sparbeteendet. En viktig framtidsfråga blir också hur digital rådgivning påverkar, jämfört med personlig. Problemet var pengarna: det behövs någon som är beredd att under längre tid finansiera arbetet, utan att ställa andra villkor än krav på forskningskvalitet. Wallanderstipendiet på 1,6 miljoner kronor blev nyligen svaret. Det är uppkallat efter Handelsbankens tidigare vd och styrelseordförande Jan Wallander och delas ut till nyblivna doktorers fortsatta forskning inom ekonomiska ämnen. – Det är väldigt skönt att ha fått dessa pengar som räcker till tre års forskning. Under den tiden vill jag skriva artiklar för internationella tidskrifter, vilket är mycket arbetskrävande, och sedan kunna få dem publicerade i bokform. Det blir min möjlighet att senare söka docentur och kunna fortsätta som forskare, framhåller Cecilia Hermansson. Helt har hon dock inte gått in i det lilla för att djupborra där. Hennes intresse för de stora och övergripande frågorna består, men numera som viktiga sidouppdrag. Till dem hör att vara ordförande i Industrins ekonomiska råd, som på uppdrag av både arbetsgivare och fack analyserar förutsättningarna inför avtalsrörelsen. En uppmärksammad rapport presenterades i höstas, innan parterna inom industrin skulle bestämma sina lönebud. Ett annat, relativt färskt, uppdrag för Cecilia Hermansson är att ingå i Finanspolitiska rådet som utvärderar regeringens finanspolitik. Hon deltar också i tidningen Dagens Industris skuggdirektion, som strax före varje räntemöte i Riksbanken lägger fram sin uppfattning om vad som borde göras med reporäntan. Hur hinner du? – Sedan tiden som chefsekonom är jag van att hålla många bollar i luften och beredd att ha en arbetstid som kan överstiga 100 procent. – Men svaret är också att uppdragen vid sidan om forskningen inte kräver mina insatser hela tiden, utan dessa brukar kunna koncentreras till kortare perioder under delar av året. En viktig framtidsfråga blir också hur digital rådgivning påverkar, jämfört med personlig. Gratuleras till: Ha fått Wallanderstipendium på 1,6 miljoner kronor för nydisputerade doktorer. Det ska finansiera hennes forskning i tre år framåt. Gör: Forskare vid KTH, seniorekonom vid Swedbank där hon tidigare var chefsekonom. Ålder: 53 år. Bor: I Stockholm, har särbo. Fritidsintressen: Tränar för att åka halvvasan. Annars mat och dryck, liksom umgås med vänner. Målar i olja ibland, när det hinns med.


”Alliansen har villkorslöst gett upp sitt eget inflytande”

Summary: Kapitulation utan villkor. Oavsett vilka budgetförslag regeringen lägger så har Alliansen nu förbundit sig att inte stoppa dem i riksdagen. Decemberöverenskommelsen stärker dessutom Vänsterpartiets inflytande över regeringens ekonomiska politik. Det är konsekvensen av en illa skött regeringsbildning skriver Mikael Odenberg (M), tidigare gruppledare i riksdagen.

Ledarskribenter, kolumnister och politiska förståsigpåare analyserar nu som bäst vilka som vinner och förlorar på lördagens decemberöverenskommelse. Många bedömare tycks så här långt mena att partierna äntligen har tagit samhällsansvar och gemensamt lyckats lösa en allvarlig politisk kris. Den beskrivningen är långt ifrån invändningsfri. Ett alternativt, och enligt min mening mer korrekt, sätt att beskriva decemberöverenskommelsen är som ett demokratiskt och parlamentariskt nederlag. Den innebär att partierna offrar viktiga parlamentariska principer och snuvar väljarna på möjligheten att ånyo få komma till tals i fria val. För mig är det heller inte uppenbart att ett politiskt system som framkallar ett nyval vart femtionde år ska beskrivas som ett system i kris. Regeringsbildningen efter höstens val sköttes illa. Stefan Löfven sonderade aldrig förutsättningarna för att regera, utan bara för att bilda regering. Inte heller tänkte en plötsligt ledarlös allians längre än till själva regeringsbildningen. Man förklarade sig villig att släppa fram Löfven som regeringsbildare men hade ingen uppfattning om villkoren för att tolerera hans regeringsutövning. När Sverigedemokraterna sedan valde att utnyttja alla sina parlamentariska möjligheter maximalt blev resultatet att regeringen inte längre kunde fullfölja sin ekonomiska politik. Om partierna i ett sådant läge inte är beredda att gå in i förhandlingar om de politiska sakfrågorna är extraval inte ett nederlag för demokratin, utan den logiska utväg som grundlagarna anvisar. Det finns förvisso inget som talade för att ett extraval i mars skulle ha skapat förutsättningar för att bilda en majoritetsregering. Sverigedemokraterna hade sannolikt behållit och kanske till och med förstärkt sin vågmästarställning. Icke desto mindre skulle ett extraval ha kunnat skapa den nödvändiga dynamiken för att få fram en fungerande regering. Även ett status quo hade – om partierna menar allvar med att inte göra sig beroende av Sverigedemokraterna – framtvingat politiska förhandlingar mellan Socialdemokraterna och Alliansen. Och för den händelse att Alliansen i stället blivit större än de rödgröna skulle Anna Kinberg Batra ha tillträtt som ny statsminister. Den möjligheten har alliansen nu frivilligt avstått ifrån. En ny alliansregering i minoritet hade inte fått någon lätt resa. Men till skillnad från vad många föreställer sig hade det gått att regera landet, precis som det gjorde under den gångna mandatperioden 2010–2014. En alliansregering hade fått igenom sin budgetproposition nästa höst. Den hade nämligen aldrig ställts mot något enat rödgrönt alternativ. Sverigedemokraternas löfte att fälla alla budgetförslag som inte går deras väg hade därför varit ett tomt hot. Därtill kommer att det för varje regeringskris som ett parti skapar också blir allt svårare att utlösa nästa. Decemberöverenskommelsen innehåller viktiga, om än till intet förpliktande, punkter om överläggningar kring försvaret, energipolitiken och pensionerna. Det är bra. De är alla områden i behov av breda lösningar. Överenskommelsens övriga punkter är desto mer betänkliga. Den första är utfästelsen att det minsta blocket efter ett val ska lägga ner sina röster i omröstningen om ny statsminister. Detta utmålas som en seger för alliansen, eftersom Socialdemokraterna tidigare inte velat lova att släppa fram Alliansens statsministerkandidat om Alliansen blir större än de rödgröna. Att företrädaren för det största blocket kallas till regeringsbildare följer emellertid redan av politisk logik och parlamentarisk aritmetik. Så skedde följaktligen också i höstas. Men som de fortsatta händelserna visade så räcker inte detta långt om regeringsbildaren sedan inte förmår att också skapa majoriteter i parlamentet till grund för sin regeringsutövning. Varje regeringsbildning är unik. Därför är det inte ansvarsfullt att partierna på den ”förlorande” sidan i förväg avsvär sig möjligheterna att delta i processen och påverka regeringsbildningen. Oavsett hur och med vem statsministerkandidaten avser att bilda sin regering så lovar oppositionen nu att förbli passiva åskådare, utan några egna synpunkter. Så hade våra grundlagsfäder inte tänkt sig att en regeringsbildning skulle gå till. Än mer anmärkningsvärd är den del av överenskommelsen som stadgar att en minoritetsregering alltid ska kunna få igenom sin budget, även om det inte finns stöd för den i riksdagen. I stället för en parlamentarisk process där regeringen tvingas söka sig fram till lösningar som kan vinna majoritet, så få vi en ordning där oppositionen lovar att inte störa genom att rösta på sina egna förslag. Det är förvisso viktigt med samsyn om parlamentariska spelregler och gemensam praxis. Och det är bra att man blivit överens om att inte tänja på riksdagsordningen genom att exempelvis bryta ut enskildheter i ett redan fattat rambeslut och ändra det med hjälp av utskottsinitiativ, såsom skedde härom året med brytpunkten i den statliga skatteskalan. Därifrån är dock steget mycket långt till att hitta på olika regler, vars yttersta syfte är att förhindra att en faktisk majoritet i riksdagen får komma till uttryck i riksdagens beslut. Syftet med allt detta sägs vara att förhindra att Sverigedemokraterna får någon makt. I själva verket är det Alliansens eget inflytande för resten av innevarande mandatperiod som man ger upp. Den kapitulationen är dessutom helt villkorslös. Oavsett vilka budgetförslag regeringen lägger så förbinder sig Alliansen att inte stoppa dem i riksdagen. Om så löntagarfonderna ska återinföras eller bankerna förstatligas så kommer Alliansen inte att stoppa förslagen, i vart fall inte så länge de ryms inom ramen för budgetpolitiken. Till detta kommer att man med decemberöverenskommelsen ytterligare stärker Vänsterpartiets inflytande över regeringens ekonomiska politik. Alliansens förhoppning är naturligtvis att man genom överenskommelsen ska förhindra att blockpolitiken bryts upp, att Vänsterpartiet tydligt länkas till socialdemokraterna i ett rödgrönt block och att man därmed stärker sina möjligheter att vinna 2018 års val samt förbättrar möjligheterna att därefter regera i minoritet. Den kvarstående frågan är dock varför någon ska rösta på partier som tecknar överenskommelser om att inte arbeta i riksdagen för att få genomslag för sin politik, utan som i stället lovar att lägga ner sina röster om man riskerar att få stöd för den.


Doktor på skog som njutning

Summary: Skogsområden i tätorters utkanter är viktiga och välbesökta, men utbudet varierar över landet. Sämst är tillgängligheten i socioekonomiskt utsatta områden. Det visar Olof Olsson i sin avhandling.

Olof Olsson har studerat skogens betydelse, men han har inte fokuserat på ekonomiska värden utan på sociala. Han har tittat på skogens betydelse för rekreation och friluftsliv. Detta är, menar han, en frågeställning som är eftersatt i både forskningen och debatten. Och skogen är viktig. – Vi använder skogen för mental och fysisk hälsa. Vi vistas i skogen för att må bra, helt enkelt. Vi är kanske där för att röra på oss, uppleva tystnad, slappna av eller bara njuta av naturen, förklarar han. En av slutsatserna han kommit fram till i avhandlingen ”Out in the wild – Studies on the forest as a recreational resource for urban residents” är att denna möjlighet att vistas ute i naturen är sämre i socialt utsatta områden. – Detta kan vara ett problem. Skogen är ju, till skillnad från exempelvis ett gym, helt gratis, säger han. Olof Olssons forskning visar dessutom att de socioekonomiska förhållandena inte är avgörande för hur viktigt en person tycker det är med tätortsnära skog. Det avgörande är i stället vilka personliga värderingar man har när det gäller miljö och natur. Behovet av en naturupplevelse är, för att uttrycka det annorlunda, oberoende av inkomst, ålder eller utbildning. Den tätortsnära skogen är betydelsefull, inte minst med tanke på att över hälften av alla skogsbesök sker just där. Skogen erbjuder något som den anlagda och planerade parken inte kan göra. Därför måste skogen vara tillgänglig. – Poängen är inte utbudet utan kvaliteten och tillgängligheten, i alla fall när det gäller rekreation, säger han. Med tanke på hur många som faktiskt visats i skogen kan det tyckas anmärkningsvärt att allmänheten visar ett lågt engagemang i den här typen av frågor. Den kommunägda skogen är en angelägenhet som alla kan påverka men Olof Olssons forskning visar att det är ett ytterst litet fåtal som utnyttjar denna möjlighet. Han talar om att trots att Sverige är ett av Europas skogsrikaste länder så saknas lokalt inflytande över hur en stor del av skogen bör användas för att maximera människors tillgång till attraktiva rekreationsområden. I sin studie intervjuade han ett antal samhällsplanerare och fick tydligt klart för sig att allmänheten sällan deltar i samråd som berör skötsel och planering av skogen. – De flesta som hör av sig gör det för att de vill få bort ett träd eller ett buskage som skymmer utsikten. Det är främst representanter för olika organisationer som Friluftsfrämjandet som deltar i samråden, säger han. Enligt Olof Olsson ligger framtiden för ett bättre utnyttjande av skogen i ett utökat samarbete mellan kommunerna och privata skogsägare. – Vi har mycket privatägd skog i Sverige. Jag ifrågasätter inte äganderätten, och många privata skogsägare gör mycket bra, men jag skulle vilja se ett ökat samarbete. Frågan är hur man kan sköta skogen så att den blir viktig för både produktion och rekreation, och då måste man dra in privata skogsägare, menar han. Olof Olsson är nybliven doktor vid institutionen för geografi och ekonomisk historia vid Umeå universitet. Disputationen gick utmärkt. Han fick svåra frågor men det var inget läxförhör, och när spänningarna släppte blev det en bra diskussion. På kvällen väntade en stor fest, något han egentligen var mer nervös för än försvaret av avhandlingen. Men även då gick allt bra. – Vi höll på halva natten. Opponenten ville aldrig gå hem, säger han. Olof Olsson Gratuleras till: Nybliven doktor vid institutionen för geografi och ekonomisk historia vid Umeå universitet. Bor: Umeå. Familj: Singel, men har stor familj i Norrköping. Det gör jag helst i skogen: ”Jag tar nog helst en promenad eller springer. Jag plockar inte svamp och åker knappt skidor.” Favoritskog: ”Jag gillar en tallhed. Det ska vara en ganska gles skog med mjukt underlag och varierande terräng.”


Summary: Kapitulation utan villkor. Oavsett vilka budgetförslag regeringen lägger så har alliansen nu förbundit sig att inte stoppa dem i riksdagen. Decemberöverenskommelsen stärker dessutom vänsterpartiets inflytande över regeringens ekonomiska politik. Det är konsekvensen av en illa skött regeringsbildning skriver Mikael Odenberg (M), tidigare gruppledare i riksdagen.

Ledarskribenter, kolumnister och politiska förståsigpåare analyserar nu som bäst vilka som vinner och förlorar på lördagens decemberöverenskommelse. Många bedömare tycks så här långt mena att partierna äntligen har tagit samhällsansvar och gemensamt lyckats lösa en allvarlig politisk kris. Den beskrivningen är långt ifrån invändningsfri. Ett alternativt, och enligt min mening mer korrekt, sätt att beskriva decemberöverenskommelsen är som ett demokratiskt och parlamentariskt nederlag. Den innebär att partierna offrar viktiga parlamentariska principer och snuvar väljarna på möjligheten att ånyo få komma till tals i fria val. För mig är det heller inte uppenbart att ett politiskt system som framkallar ett nyval vart femtionde år ska beskrivas som ett system i kris. Regeringsbildningen efter höstens val sköttes illa. Stefan Löfven sonderade aldrig förutsättningarna för att regera, utan bara för att bilda regering. Inte heller tänkte en plötsligt ledarlös allians längre än till själva regeringsbildningen. Man förklarade sig villig att släppa fram Löfven som regeringsbildare men hade ingen uppfattning om villkoren för att tolerera hans regeringsutövning. När Sverigedemokraterna sedan valde att utnyttja alla sina parlamentariska möjligheter maximalt blev resultatet att regeringen inte längre kunde fullfölja sin ekonomiska politik. Om partierna i ett sådant läge inte är beredda att gå in i förhandlingar om de politiska sakfrågorna är extraval inte ett nederlag för demokratin, utan den logiska utväg som grundlagarna anvisar. Det finns förvisso inget som talade för att ett extraval i mars skulle ha skapat förutsättningar för att bilda en majoritetsregering. Sverigedemokraterna hade sannolikt behållit och kanske till och med förstärkt sin vågmästarställning. Icke desto mindre skulle ett extraval ha kunnat skapa den nödvändiga dynamiken för att få fram en fungerande regering. Även ett status quo hade – om partierna menar allvar med att inte göra sig beroende av Sverigedemokraterna – framtvingat politiska förhandlingar mellan Socialdemokraterna och Alliansen. Och för den händelse att Alliansen i stället blivit större än de rödgröna skulle Anna Kinberg Batra ha tillträtt som ny statsminister. Den möjligheten har alliansen nu frivilligt avstått ifrån. En ny alliansregering i minoritet hade inte fått någon lätt resa. Men till skillnad från vad många föreställer sig hade det gått att regera landet, precis som det gjorde under den gångna mandatperioden 2010–2014. En alliansregering hade fått igenom sin budgetproposition nästa höst. Den hade nämligen aldrig ställts mot något enat rödgrönt alternativ. Sverigedemokraternas löfte att fälla alla budgetförslag som inte går deras väg hade därför varit ett tomt hot. Därtill kommer att det för varje regeringskris som ett parti skapar också blir allt svårare att utlösa nästa. Decemberöverenskommelsen innehåller viktiga, om än till intet förpliktande, punkter om överläggningar kring försvaret, energipolitiken och pensionerna. Det är bra. De är alla områden i behov av breda lösningar. Överenskommelsens övriga punkter är desto mer betänkliga. Den första är utfästelsen att det minsta blocket efter ett val ska lägga ner sina röster i omröstningen om ny statsminister. Detta utmålas som en seger för alliansen, eftersom Socialdemokraterna tidigare inte velat lova att släppa fram Alliansens statsministerkandidat om Alliansen blir större än de rödgröna. Att företrädaren för det största blocket kallas till regeringsbildare följer emellertid redan av politisk logik och parlamentarisk aritmetik. Så skedde följaktligen också i höstas. Men som de fortsatta händelserna visade så räcker inte detta långt om regeringsbildaren sedan inte förmår att också skapa majoriteter i parlamentet till grund för sin regeringsutövning. Varje regeringsbildning är unik. Därför är det inte ansvarsfullt att partierna på den ”förlorande” sidan i förväg avsvär sig möjligheterna att delta i processen och påverka regeringsbildningen. Oavsett hur och med vem statsministerkandidaten avser att bilda sin regering så lovar oppositionen nu att förbli passiva åskådare, utan några egna synpunkter. Så hade våra grundlagsfäder inte tänkt sig att en regeringsbildning skulle gå till. Än mer anmärkningsvärd är den del av överenskommelsen som stadgar att en minoritetsregering alltid ska kunna få igenom sin budget, även om det inte finns stöd för den i riksdagen. I stället för en parlamentarisk process där regeringen tvingas söka sig fram till lösningar som kan vinna majoritet, så få vi en ordning där oppositionen lovar att inte störa genom att rösta på sina egna förslag. Det är förvisso viktigt med samsyn om parlamentariska spelregler och gemensam praxis. Och det är bra att man blivit överens om att inte tänja på riksdagsordningen genom att exempelvis bryta ut enskildheter i ett redan fattat rambeslut och ändra det med hjälp av utskottsinitiativ, såsom skedde härom året med brytpunkten i den statliga skatteskalan. Därifrån är dock steget mycket långt till att hitta på olika regler, vars yttersta syfte är att förhindra att en faktisk majoritet i riksdagen får komma till uttryck i riksdagens beslut. Syftet med allt detta sägs vara att förhindra att Sverigedemokraterna får någon makt. I själva verket är det Alliansens eget inflytande för resten av innevarande mandatperiod som man ger upp. Den kapitulationen är dessutom helt villkorslös. Oavsett vilka budgetförslag regeringen lägger så förbinder sig Alliansen att inte stoppa dem i riksdagen. Om så löntagarfonderna ska återinföras eller bankerna förstatligas så kommer Alliansen inte att stoppa förslagen, i vart fall inte så länge de ryms inom ramen för budgetpolitiken. Till detta kommer att man med decemberöverenskommelsen ytterligare stärker Vänsterpartiets inflytande över regeringens ekonomiska politik. Alliansens förhoppning är naturligtvis att man genom överenskommelsen ska förhindra att blockpolitiken bryts upp, att Vänsterpartiet tydligt länkas till socialdemokraterna i ett rödgrönt block och att man därmed stärker sina möjligheter att vinna 2018 års val samt förbättrar möjligheterna att därefter regera i minoritet. Den kvarstående frågan är dock varför någon ska rösta på partier som tecknar överenskommelser om att inte arbeta i riksdagen för att få genomslag för sin politik, utan som i stället lovar att lägga ner sina röster om man riskerar att få stöd för den. Om så löntagarfonderna ska återinföras eller bankerna förstatligas så kommer alliansen inte att stoppa förslagen, i vart fall inte så länge de ryms inom ramen för budgetpolitiken.


”Låt alla nyfödda barn vara med sin familj dygnet runt”

Summary: Närhet är det normala. Tiden när vi lämnade våra sjuka fyra- eller åttaåringar ensamma på sjukhus är förbi. Tiden när vi slutar göra detta mot våra nyfödda barn är inne nu. Kuvösen är inte det bästa alternativet ens för mycket för tidigt födda barn, skriver Uwe Ewald, professor i neonatalogi, och Sara Johansson, beteendevetare.

I dag separeras de allra flesta nyfödda barn som föds sjuka eller för tidigt i Sverige från sina föräldrar. Detta sker omedelbart efter förlossningen och sedan en stor andel av dygnet för de allra sjukaste och svagaste. Äldre barn har fått en självklar rätt till sina föräldrar vid sjukhusvård, men när de gäller de nyfödda barnen lever vi fortfarande kvar i föreställningen att de inte behöver sina föräldrar. Problemet är att all modern forskning visar att nyföddhetsperioden inte är någon undantagsperiod, utan i stället den tid i livet då vi är som allra mest känsliga och påverkbara. För tidigt födda barn som placeras på förälderns bröst i stället för ensamma i säng eller i kuvös, lugnas snabbare, andas bättre, går bättre upp i vikt och kan vårdas på sjukhus färre dygn. Anledningarna är två: kvinnans bröst är bättre på att reglera temperaturen än en kuvös – till och med när två tvillingar har olika temperatur kan hennes kropp värma den ena tvillingen medan den andra svalkas till en normal kroppstemperatur, samtidigt. Den andra förklaringen är att människan är ett däggdjur och genetiskt programmerad att omedelbart efter födseln ta sig till bröstet och vara fysiskt nära föräldern. Alternativet har evolutionärt varit död. Utebliven kroppskontakt utlöser en genetiskt betingad stressrespons och har således inte bara emotionella aspekter, utan även medicinska. I dag vet vi att kuvösen inte är det bästa alternativet ens för barn födda så tidigt som i graviditetsvecka 23. Men trots detta tillåts inte betydligt äldre nyfödda vara hos föräldern mer än några timmar per dag när de behöver sjukhusvård. I stället vårdas de i salar där flera andra svårt sjuka barn befinner sig. Det ökar inte bara risken för att infektioner överförs mellan barnen. Det ger familjen, föräldrar och syskon, mycket lite eller inget utrymme till vila och avskildhet. Ofta sägs samma sjukvård vara ”familjecentrerad”. Men sjukvården kan förstås inte utgå från familjens behov, när familjen inte ens fysiskt kan vara där. En förklaring som ofta förs fram till att man fortfarande separerar små barn från sina föräldrar när de blir sjuka eller föds för tidigt är ”att lokalerna inte är anpassade” för att föräldern ska kunna sova över med sitt barn. Detta har nu tillåtits vara en förklaring under flera decennier. Och det är de allra yngsta barnen som förväntas stå ut. För på ett annat våningsplan, eller lite längre bort i korridoren, finns fyraåringen eller åttaåringen med en fraktur eller blindtarmsinflammation. Och här är det sedan länge otänkbart att man skulle anse att barnet lika gärna kan vara utan föräldern större delen av dygnet eftersom ”lokalerna tyvärr inte är anpassade”. När sjukvårdens resurser är begränsade, ska de utgå från vem som har störst behov. Svaret handlar inte om lokaler utan om förställningar om nyfödda barn och om okunskap. Ett barn har inte mindre behov av sin familj för att det är nyfött och livshotande sjukt. Det är i stället vid dessa tillfällen som närhet och vila behövs som allra mest. Vi människor tänker ofta i termer av att ett nyfött barn börjar uppleva närhet till föräldern först i ögonblicket när barnet föds. Men faktum är att barnet känt en annan människas röst, hjärtslag och kropp, hela tiden inne i livmodern. Närhet är det normala för ett nyfött barn. Barnet har aldrig tidigare i livet upplevt någon som helst separation. Att vara nära föräldern är inte bara viktigt eftersom det är så som barnet får hjälp att hålla sin kroppstemperatur. Det är först nära föräldern som barnet får de specifika sinnesintryck som är avgörande för den växande hjärnan: ljudet av förälderns hjärtslag, ögonkontakt på ett tittvänligt avstånd, en annan människas kroppsrörelser och doften av den som barnet känner igen. Tidigt i livet som hjärnan är som allra rikast på nervceller. Just under denna period sker en snabb omstrukturering från mängd till smidig funktionalitet. De nervceller som stimuleras kopplas samman i nätverk, de som inte används, rensas ut och dör genom celldöd. De celler som stimuleras kan signalera stress, smärta och överlevnad, eller närhet, trygghet och utforskande. Nu finns fantastiska möjligheter att med förhållandevis små medel påverka människors framtida liv på helt avgörande sätt. Nära föräldern får barnet del av förälderns bakterieflora, ett fenomen vi bara är i början av att förstå. Förälderns flora jämfört med sjukhusets minskar risken för allvarliga infektioner hos dessa sköra barn. Ny forskning talar också för att det finns kommunikation mellan den bakterieflora vi koloniseras av och värden som härbärgera dem som kan påverka funktion, utveckling och välbefinnande. Nyfödda barn behöver närhet och omfamning. De behöver skyddas från smärta, starkt ljus och ljud. Men inte från föräldern. Vi kan använda modern neurovetenskap för att förklara varför det nyfödda barnet måste vårdas tillsammans med sin familj. Vi kan förklara att satsningar på vården av nyfödda och deras familjer är bland det mest lönsamma ett samhälle kan företa sig – nyfödda barn blir nämligen så småningom till skolbarn och vuxna. Vi kan också bara bestämma oss för att nyfödda barn är barn. De har samma ovillkorliga rätt till sina föräldrar och till sina syskon, som vi för länge sedan tillskrivit de äldre barnen. Nyfödda barn är inte mindre känsliga för smärta eller för separation än vad ett äldre barn eller en vuxen är. De är mer känsliga. De påverkas på sätt vi förstår i dag, och på sätt vi bara kan ana oss till genom att lära av historien. Tiden när vi lämnade våra sjuka fyra- och åttaåringar ensamma på sjukhus är förbi. Tiden när vi slutar göra detta mot våra nyfödda barn är inne nu. Ingen intervention, inget läkemedel i världen kan eller kommer någonsin ersätta det som föräldern och som barnets familj kan ge.


”Konkurrens mellan lärosäten ger högre forskningskvalitet”

Summary: Förslag i dag, fredag. ?Höjd kvalitet, bättre information och bättre överblick. Det är målet med den nya, jämförande kvalitetsgranskning av forskningen vid svenska lärosäten som Vetenskapsrådet nu föreslår till regeringen. Utvärderingen ska också få styra en del av resursfördelningen, skriver Lars Anell och Sven Stafström, Vetenskapsrådet.

Vetenskapsrådet lämnar nu, efter att ha inhämtat värdefulla synpunkter från ansvariga för andra länders utvärderingssystem, det svenska forskarsamhället och andra nationella intressenter, sitt förslag till regeringen om en modell för att utvärdera forskningen vid Sveriges universitet och högskolor: Fokus (Forskningskvalitetsutvärdering i Sverige). Vi är övertygade om att Fokus är betydligt bättre än dagens system för att höja kvaliteten i svensk forskning och skapa bättre förutsättningar för forskningsgenombrott som kan bidra till samhällets utveckling. Fokus innebär att det var sjätte år görs en utvärdering av forskningens kvalitet vid Sveriges samtliga lärosäten. Utvärderingen ska också påverka fördelningen av de medel som staten tilldelar lärosätena för forskning och forskarutbildning. Huvudsyftet med Fokus är ökad kvalitet i svensk forskning – inte omfördelning av pengar. Om alla lärosäten höjer sin forskningskvalitet lika mycket är målet nått utan att någon omfördelning skett. Utgångspunkten i Vetenskapsrådets förslag är att konkurrens driver kvalitet och genom att låta internationella sakkunniga, så kallade peers, granska svensk forskning så skapas förutsättningar för en rättvisande jämförelse. I dagens modell för fördelning av medel till forskning är denna jämförelse baserad på indikatorer som inte täcker alla forskningsområden och som exkluderar till exempel forskningens påverkan på samhället. Vi ser Fokus som en kraftfull investering i framtidens forskningspolitik. Kostnaden för att genomföra Fokus är cirka 0,2 procent av det totala anslaget till lärosätena under en sexårsperiod. Det är rimligt att anta att vinsten, i form av höjd forskningskvalitet och förbättrad information och överblick över den svenska forskningen och dess resultat, är betydligt större. Att göra utvärderingar på nationell nivå är också klart mer resurseffektivt för forskningssystemet i stort än om alla lärosäten genomför sina egna utvärderingar. Låt oss redovisa sex styrkor med Fokus: 1 Fokus främjar långsiktig planering på lärosätena och skapar incitament för universitet och högskolor att göra prioriteringar i sin verksamhet. Fokus ger, till skillnad från utvärderingar på enskilda lärosäten, ett underlag för nationell och ämnesmässig överblick och jämförelser. Det är endast en sådan jämförelse som skapar den konkurrenssituation som är kärnan i drivkraften mot ökad kvalitet. 2 Fokus innebär att forskningens kvalitet granskas och utvärderas av sakkunniga forskare, s.k. peer review. Det är den internationellt vedertagna metoden för att värdera forskning och den som visat sig vara den bästa för att identifiera forskning av högsta vetenskapliga kvalitet. De sakkunniga samlas i bedömarpaneler med i huvudsak internationell sammansättning. Det ger också möjlighet till utvärdering och kvalitetssäkring ur ett internationellt perspektiv. 3 Fokus inkluderar, till skillnad från dagens modell, alla forskningsområden. Utvärderingarna utgår från ett gemensamt ramverk, men anpassas utifrån vilken metod som är bäst lämpad för att utvärdera respektive område. 4 Genom Fokus kan god forskningskvalitet identifieras och premieras oavsett inriktning och volym. Till skillnad från dagens modell tar Fokus hänsyn till att lärosäten har olika förutsättningar och ger möjlighet för alla lärosäten att visa upp sina styrkor på ett bättre sätt. 5 Fokus innehåller en bedömning av hur forskningsresultaten påverkat samhället. Det kommer ske genom fallstudier där sociala, ekonomiska, miljömässiga eller kulturella effekter identifieras – något som vi menar är viktigt att utvärdera men svårt att visa eller bedöma med hjälp av enkla indikatorer. 6 Fokus ska vara så resurseffektiv som möjligt för att minimera kostnader och arbetsbelastning för forskare. Till skillnad från till exempel Research Excellence Framework i Storbritannien, bygger datainsamlingen inom Fokus på att de data som används för panelernas bedömning i så hög grad som möjligt hämtas in från befintliga källor, till exempel underlag från den nationella publikationsdatabasen SwePub. Vi menar att ett utvärderingssystem baserat på sakkunniggranskning har stor potential att undvika och motverka negativa effekter som kan finnas i dagens rent indikatorstyrda resurstilldelningssystem. I diskussionen om fördelning av resurser till forskning lyfts till exempel brister i hantering av tvärvetenskap, hur man undviker att systemet missgynnar nytänkande och risktagande och att forskningen inte premieras på bekostnad av forskarutbildning och grundutbildning. Dessa effekter är dock inte på något vis kopplade till just kvalitetsutvärdering med sakkunniggranskning, snarare tvärtom! Vi föreslår regeringen att vissa delar av vår modell prövas under år 2016 innan den införs i full skala. Sådana tester ger möjlighet att praktiskt prova utvärderingsmetodens olika delar, men kan också ge underlag för förbättringar av modellen som sådan. Fokus skapar förutsättningar för ökad kvalitet av svensk forskning och för ökat genomslag för forskningen i samhället. Vår förhoppning är att regeringen nu ger Vetenskapsrådet klartecken att förbereda denna viktiga investering i framtidens forskning. Det nya kvalitetsmåttet Den 14 mars 2013 gav regeringen Vetenskapsrådet i uppdrag att i samråd med forskningsråden Forte, Formas och Vinnova utreda och lämna förslag till en modell för resursfördelning till universitet och högskolor som innefattar sakkunniggranskning av forskningens kvalitet och relevans. Modellen ska ersätta dagens prestationsbaserade modell som fördelar 20 procent av basanslaget för forskning och forskarutbildning på basis av två indikatorer: publikationer och citeringar samt externa medel. Vetenskapsrådet lämnar nu sitt förslag till regeringen på modellen, som fått namnet Fokus. Till skillnad från dagens indikatorbaserade modell kan FOKUS värdera även forskningens innehåll och framtida potential. Genom sakkunniggranskning ges också större möjligheter till återkoppling som kan användas i lärosätenas eget kvalitetsutvecklande arbete.


Summary: Förslag i dag. ?Höjd kvalitet, bättre information och bättre överblick. Det är målet med den nya, jämförande kvalitetsgranskning av forskningen vid svenska lärosäten som Vetenskapsrådet nu föreslår till regeringen. Utvärderingen ska också få styra en del av resursfördelningen, skriver Lars Anell och Sven Stafström, Vetenskapsrådet.

Vetenskapsrådet lämnar nu, efter att ha inhämtat värdefulla synpunkter från ansvariga för andra länders utvärderingssystem, det svenska forskarsamhället och andra nationella intressenter, sitt förslag till regeringen om en modell för att utvärdera forskningen vid Sveriges universitet och högskolor: Fokus (Forskningskvalitetsutvärdering i Sverige). Vi är övertygade om att Fokus är betydligt bättre än dagens system för att höja kvaliteten i svensk forskning och skapa bättre förutsättningar för forskningsgenombrott som kan bidra till samhällets utveckling. Fokus innebär att det var sjätte år görs en utvärdering av forskningens kvalitet vid Sveriges samtliga lärosäten. Utvärderingen ska också påverka fördelningen av de medel som staten tilldelar lärosätena för forskning och forskarutbildning. Huvudsyftet med Fokus är ökad kvalitet i svensk forskning – inte omfördelning av pengar. Om alla lärosäten höjer sin forskningskvalitet lika mycket är målet nått utan att någon omfördelning skett. Utgångspunkten i Vetenskapsrådets förslag är att konkurrens driver kvalitet och genom att låta internationella sakkunniga, så kallade peers, granska svensk forskning så skapas förutsättningar för en rättvisande jämförelse. I dagens modell för fördelning av medel till forskning är denna jämförelse baserad på indikatorer som inte täcker alla forskningsområden och som exkluderar till exempel forskningens påverkan på samhället. Vi ser Fokus som en kraftfull investering i framtidens forskningspolitik. Kostnaden för att genomföra Fokus är cirka 0,2 procent av det totala anslaget till lärosätena under en sexårsperiod. Det är rimligt att anta att vinsten, i form av höjd forskningskvalitet och förbättrad information och överblick över den svenska forskningen och dess resultat, är betydligt större. Att göra utvärderingar på nationell nivå är också klart mer resurseffektivt för forskningssystemet i stort än om alla lärosäten genomför sina egna utvärderingar. Låt oss redovisa sex styrkor med Fokus: 1 Fokus främjar långsiktig planering på lärosätena och skapar incitament för universitet och högskolor att göra prioriteringar i sin verksamhet. Fokus ger, till skillnad från utvärderingar på enskilda lärosäten, ett underlag för nationell och ämnesmässig överblick och jämförelser. Det är endast en sådan jämförelse som skapar den konkurrenssituation som är kärnan i drivkraften mot ökad kvalitet. 2 Fokus innebär att forskningens kvalitet granskas och utvärderas av sakkunniga forskare, s.k. peer review. Det är den internationellt vedertagna metoden för att värdera forskning och den som visat sig vara den bästa för att identifiera forskning av högsta vetenskapliga kvalitet. De sakkunniga samlas i bedömarpaneler med i huvudsak internationell sammansättning. Det ger också möjlighet till utvärdering och kvalitetssäkring ur ett internationellt perspektiv. 3 Fokus inkluderar, till skillnad från dagens modell, alla forskningsområden. Utvärderingarna utgår från ett gemensamt ramverk, men anpassas utifrån vilken metod som är bäst lämpad för att utvärdera respektive område. 4 Genom Fokus kan god forskningskvalitet identifieras och premieras oavsett inriktning och volym. Till skillnad från dagens modell tar Fokus hänsyn till att lärosäten har olika förutsättningar och ger möjlighet för alla lärosäten att visa upp sina styrkor på ett bättre sätt. 5 Fokus innehåller en bedömning av hur forskningsresultaten påverkat samhället. Det kommer ske genom fallstudier där sociala, ekonomiska, miljömässiga eller kulturella effekter identifieras – något som vi menar är viktigt att utvärdera men svårt att visa eller bedöma med hjälp av enkla indikatorer. 6 Fokus ska vara så resurseffektiv som möjligt för att minimera kostnader och arbetsbelastning för forskare. Till skillnad från till exempel Research Excellence Framework i Storbritannien, bygger datainsamlingen inom Fokus på att de data som används för panelernas bedömning i så hög grad som möjligt hämtas in från befintliga källor, till exempel underlag från den nationella publikationsdatabasen SwePub. Vi menar at t ett utvärderingssystem baserat på sakkunniggranskning har stor potential att undvika och motverka negativa effekter som kan finnas i dagens rent indikatorstyrda resurstilldelningssystem. I diskussionen om fördelning av resurser till forskning lyfts till exempel brister i hantering av tvärvetenskap, hur man undviker att systemet missgynnar nytänkande och risktagande och att forskningen inte premieras på bekostnad av forskarutbildning och grundutbildning. Dessa effekter är dock inte på något vis kopplade till just kvalitetsutvärdering med sakkunniggranskning, snarare tvärtom! Vi föreslår regeringen att vissa delar av vår modell prövas under år 2016 innan den införs i full skala. Sådana tester ger möjlighet att praktiskt prova utvärderingsmetodens olika delar, men kan också ge underlag för förbättringar av modellen som sådan. Fokus skapar förutsättningar för ökad kvalitet av svensk forskning och för ökat genomslag för forskningen i samhället. Vår förhoppning är att regeringen nu ger Vetenskapsrådet klartecken att förbereda denna viktiga investering i framtidens forskning. Vi menar att ett utvärderingssystem baserat på sakkunnig granskning har större potential att undvika och motverka sådana negativa effekter än dagens rent indikatorstyrda resurstilldelnings system. Den 14 mars 2013 gav regeringen Vetenskapsrådet i uppdrag att i samråd med forskningsråden Forte, Formas och Vinnova utreda och lämna förslag till en modell för resursfördelning till universitet och högskolor som innefattar sakkunniggranskning av forskningens kvalitet och relevans. Modellen ska ersätta dagens prestationsbaserade modell som fördelar 20 procent av basanslaget för forskning och forskarutbildning på basis av två indikatorer: publikationer och citeringar samt externa medel. Vetenskapsrådet lämnar nu sitt förslag till regeringen på modellen, som fått namnet Fokus. Till skillnad från dagens indikatorbaserade modell kan FOKUS värdera även forskningens innehåll och framtida potential. Genom sakkunniggranskning ges också större möjligheter till återkoppling som kan användas i lärosätenas eget kvalitetsutvecklande arbete.


”Sverige satsar 1,6 miljarder på vattenfrågor”

Summary: Sveriges multilaterala bistånd riktat mot vattenfrågor kommer att uppgå till nära 1 600 miljoner kronor fram till 2017, skriver biståndsminister Isabella Lövin som just kommit hem från en resa i Bangladesh.

Christina Jutterström och Cecilia Chatterjee-Martinsen från Wateraid skriver på DN Debatt (18/11) om vikten av att inte glömma vatten- och sanitetsfrågorna i den svenska biståndspolitiken. Jag kan inte hålla med mera. Tillgången på rent vatten kommer bli en än viktigare fråga som en följd av klimatförändringarna, något som diskuteras under det pågående klimattoppmötet i Lima. Jag kom nyligen hem från min första resa som biståndsminister till Bangladesh, ett av de länder i världen som är värst drabbade av den globala uppvärmningen och där bristen på rent vatten är högst påtaglig. Där fick jag möjligheten att besöka ett slumområde i Dhaka där WaterAid tillsammans med lokala organisationer gjort ett fantastiskt jobb för att förbättra tillgången till rent vatten och skapa bättre förutsättningar för hälsa och hygien. Nya toaletter och handfat på skolor gör att eleverna kan gå på toa, tvätta händer och hålla god hygien vilket naturligtvis minskar risken för ohälsa. Vi pratade med kvinnor som var med i planeringen av var nya toaletter och vattenbehållare ska placeras så att de kan sköta sin hygien i fred. Något som också ökar säkerheten och minskar risken för övergrepp och kränkningar som annars skett när det saknats belysning och ordentliga inrättningar. Arbetet stärker kvinnors inflytande i samhället och är viktigt för att främja jämställdheten liksom kvinnors och flickors hälsa. Rent vatten och sanitet är en grundläggande hörnsten i fattigdomsbekämpningen. Därför satsar Sverige också stort. Sida lägger till exempel runt 410 miljoner kronor mellan 2014–2017 på det så kallade WASH-programmet (Water Sanitation and Hygien), där man särskilt riktar sig till kvinnors och barns tillgång till vatten, sanitet och hygien. Sveriges multilaterala bistånd riktat mot vattenfrågor kommer uppgå till nära 1 600 miljoner kronor fram till 2017, pengar som går bland annat till UNICEF, Världsbanken och WaterAid. Vattenfrågan är akut. Den globala uppvärmningen leder till översvämningar, höjda vattennivåer och torka vilket ökar behoven och jakten på rent vatten. I Bangladesh har många av invånarna i Dhakas slum flytt kustområdena just på grunda av klimatförändringarna. Enligt FN:s beräkningar kommer en femtedel av Bangladesh yta vara under vatten 2050 och tvinga miljontals människor att fly sina hem. Ännu fler kommer ta sig till Dhaka i hopp om arbete och en bättre framtid vilket även ökar trycket på grundvattnet som nu sjunker. Bangladesh är inte ensamt, liknande scenarior ser vi runt om i världen. Rent vatten är kort sagt livsavgörande och jag kommer givetvis fortsättningsvis att hålla frågan högt på dagordningen.


”Hur kan jag hjälpa min sjuåring att bli lugnare?”

Summary: Sjuåringen är en livlig pojke som ofta ”låter mycket”. Han är för det mesta glad, men är också känslosam och blir lätt ledsen eller arg. Han har egentligen inga större problem, men hans mamma vill ha råd om hur hon ibland ska kunna lugna ner sonen – och hålla sig själv lugn, så att hon kan ge honom det stöd han behöver.

Jag skriver för att jag har en pojke, nyss fyllda sju år, som har mycket energi och känslor. Han har svårt att sitta stilla om det inte är något intressant som han kan fokusera på. Det låter som drag som en normal sjuåring har. Det är bara det att jag som mamma blir så trött i huvudet av detta. Han sjunger ofta, gärna högt och samma text om och om igen. Han är oftast glad, men är en känslosam person och blir lätt ledsen eller arg. Han har en två år yngre bror som är rätt busig och de leker gärna, men ofta blir det rätt högljutt. Jag skriver för att jag som mamma vill få tips för att lugna ned min son och även för att hålla mig själv lugn. Jag orkar framför allt inte med ljudvolymen. Vi har gått coping-kurs och jag tycker verkligen att den var bra. Det hjälper att fokusera på det positiva och så. Men kan jag få min pojke lite lugnare? Han kan koncentrera sig om det är tillräckligt intressant, gärna med tv-spel eller faktaprogram på tv. Han trivs bra i skolan och har bra med vänner. Han kämpar med läsningen, sitter och vänder sig i stolen och grejar med händerna, blir ledsen eller arg när det inte går bra att forma orden. Men han håller ut om han har sällskap. Jag känner att han är en pojke som behöver mycket stöd och jag vill gärna vara det stödet. Men om inte mitt humör klarar hans rörighet och höga ljudnivå är det inte så lätt. Tack för ditt fina brev. Du sätter fingret på något viktigt i din kärleksfulla beskrivning av sonen. Han mår bra, har kompisar, trivs i skolan och verkar inte vara bråkigare än barn i allmänhet. Enda problemet är att han kan bli för högljudd och intensiv. Jag tror att man kan förbise och förklara bort detta problem ibland – ett barn som bara är livligt gör ju inget ont. Eller: så länge det inte hindrar honom från att hänga med i skolan eller i relationer till kamrater är det ingen fara. Men problemet med för mycket spring i benen är att det med tiden kan leda till andra problem. När omgivningen inte orkar längre börjar de reagera irriterat eller tappar humöret fullständigt. En till synes ganska oskyldig livlighet kan därmed bli grund för återkommande motsättningar och konflikter. Eller, precis som du skriver i ditt brev, hur ska du orka vara det stöd du vill vara? Hur kan du lugna ned din son? Vissa förskolor och skolor har på senare år börjat med yoga, avslappningsövningar, mindfulness och massage på schemat. Många upplever att det bidrar till en lugnare stämning på flera sätt. Men stämmer det? Det finns en del forskning som tyder på att barnen bland annat blir lugnare och mindre överaktiva, men studierna är ganska små, visar inte på dramatiska effekter och håller varierad kvalitet. Det är alltså osäkert hur mycket hjälp detta skulle innebära för er, men kan vara värt ett försök. En annan sak som du kan göra är förstås att försöka skapa så goda förutsättningar som möjligt för fler lugna stunder i vardagen. Det gör du säkert redan, men det brukar vara värdefullt att noga tänka igenom vilka omständigheter som gör att problemen lättar eller tilltar. Gör lite dagboksanteckningar och notera hur sömn, kost, olika aktiviteter, sällskap, miljöer eller leksaker påverkar sonen (och dig). Poängen är att leta efter mönster och försöka att skapa goda rutiner. Du kanske blir medveten om att det är vissa situationer som brukar bli särskilt påfrestande. Vad kan du i så fall göra för att underlätta i just dessa situationer? Sedan återst år frågan vad du ska göra i stunden, när han stojar och hojtar som värst. Det är ofta svårt att finna på råd när man står mitt i stormen. Särskilt om det händer när han leker med sin bror eller kompisar, eftersom barnen förstås trissar upp varandra. Det finns också baksidor med att försöka dämpa i stunden, även när man gör det på ett lugnt sätt. Risken är att man lägger lock på glädjen och entusiasmen, fast man egentligen bara vill sänka tempot eller volymen. Och har man tappat humöret lurar det dåliga samvetet runt hörnet: ”Varför röt jag till så hårt när han bara stojade och faktiskt inte gjorde någon skada?” Jag menar inte att du aldrig ska försöka be honom att lugna sig, men mina första råd om att förebygga brukar ge mer. Det som också brukar vara fruktbart är förstås att jobba med sig själv och sin egen förmåga att stå ut med kaos. Vad kan du göra för att lugna ner dig själv? Precis som man har prövat att hjälpa barn att finna lugn med hjälp av mindfulness eller liknande insatser, har man gjort det med föräldrar i flera studier. Ibland har enbart föräldrarna varit aktiva och ibland har både barn och föräldrar fått genomföra parallella övningar. Återigen handlar det om ganska få studier av varierad kvalitet, men med lovande resultat. Ett alternativ är alltså att du prövar mindfulness eller liknande tillsammans med sonen. Det finns flera böcker och appar med övningar både för barn och vuxna. Samtidigt finns det kanske en poäng med att du börjar göra det själv. Mind- fulness för föräldrar går framför allt ut på att hjälpa dem att acceptera och förhålla sig till omständigheter som inte går att förändra. Att släppa kampen som handlar om att förändra barnet och i stället fokusera på hur man själv kan förhålla sig. Jag gissar att du har tänkt i dessa banor, att döma av hur du formulerar dig i ditt brev, men ofta krävs det övning för att kunna acceptera och luta sig tillbaka när det väl gäller. Jag tror att det kan vara bra om du försöker sortera bland situationerna som blir påfrestande. Finns det situationer då du kan avstå helt från att ingripa, där det är möjligt att låta stojandet pågå? Där ingen kommer till skada (utom dina trumhinnor)? Det är bra tillfällen för övning – att skifta fokus från oljudet till potatisskalningen eller vad du nu håller på med. Gör något aktivt om du för tillfället är sysslolös, och lämna rummet om det är nödvändigt att ta en paus. När du däremot måste ingripa, som till exempel när det blir slagsmål mellan bröderna, är det förstås svårare att behålla lugnet och försöka acceptera läget. I de situationerna gissar jag att du, förutom att försöka acceptera, också får öva på att dämpa dig själv. Till exempel på att sänka din röst, att ha ett lugnare kroppsspråk och att använda färre ord. Du nämner att ljudvolymen är en av de största utmaningarna. Jag vill därför avsluta med ett löjligt råd: öronproppar. Det funkar inte i alla lägen, men jag har träffat flera föräldrar som ändå har använt det. Om du till exempel ska laga mat en halvtimme kanske du kan sänka volymen den stunden. Samtidigt kan det vara fel väg om du vill jobba med att acceptera oljud och stök. Om man gör allt för att dämpa oljudet kan man bli alltför upptagen av det. Ungefär som när man hör en mygga i sovrummet som man till varje pris måste utplåna innan man kan komma till ro. Då gäller det att dra ur öronpropparna och bara försöka vara i kaoset. En beskare men kanske starkare medicin. Referenser till forskning som nämns i svaret: www.forster.se/referenser141201 Försök sortera bland situationerna som blir påfrestande. Finns det situationer då du kan avstå helt från att ingripa, där det är möjligt att låta stojandet pågå? Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Martin Forster, legitimerad psykolog och forskare, svarar på frågor om barn och familjerelationer.


”Låt inte fientligheten mot näringslivet styra politiken”

Summary: Ett vägval för Sverige. Regeringen Löfvens politik präglas av en misstänksamhet mot företagande som sträcker sig långt bortom frågan om vinst i välfärden. Svenska företag har under flera decennier haft en fantastisk utveckling. De nya signalerna skapar stor osäkerhet om vart Sverige är på väg, skriver fyra av Sveriges mest kända företagare.

För många av oss som verkar i svenska företag har de senaste veckornas politiska turbulens inneburit ett brutalt uppvaknande. På område efter område uppvisas ett lättsinne, en kortsiktighet och en tondövhet inför företagandets villkor, som är häpnadsväckande. Förstår regeringen vilka konsekvenser det kortsiktiga politiska spelet kan få för Sveriges förmåga att tackla våra långsiktiga utmaningar? Företagsamheten har under hösten drabbats av en kalldusch som nog ingen trodde var möjlig. Sverige har de senaste decennierna upplevt en fantastisk utveckling. Från 1970-talets stagnation och 1990-talets kris har vårt land utvecklats på snart sagt alla områden. Oftast beskrivs detta i ekonomiska termer. Sedan krisen har vårt land klättrat i den internationella välståndsligan och är nu åter bland topp 10. Realinkomsterna har ökat med 55 procent de senaste tjugo åren. På miljöområdet är Sverige ett internationellt föredöme, som visar att det går att förena högre tillväxt med minskade utsläpp. Vårt land har tagit enorma kliv framåt när det gäller det som brukar kallas toleransfrågor, genom att människor får komma till sin rätt oavsett kön, sexuell läggning, hudfärg eller bakgrund. Svenska idrottare presterar i världsklass, liksom svenska kulturskapare. Många svenska företag – såväl sekelgamla industriföretag som unga startups – är i dag världsledande. Ingenting är naturligtvis perfekt. Men vi har anledning att känna stolthet över svenskt företagande. En viktig orsak till dessa svenska framgångar är den grundläggande friheten att få lyckas. Under de senaste decennierna har politiska satsningar på en stark ekonomi kombinerats med långsiktiga spelregler och pragmatiska lösningar. Denna realistiska politik inleddes av Ingvar Carlssons och Göran Perssons regeringar och har fortsatt under Fredrik Reinfeldts regeringar. Krisen lärde oss alla – medborgare, företag, myndigheter och politiker – att i en världsomfattande ekonomi kan vi inte leva på gamla meriter. Som företagare måste vi ständigt utveckla oss för att möta den globala konkurrensen. Vi har haft stor glädje av att svenska fackförbund, till skillnad från i många andra länder, visat stor insikt i företagandets betydelse. Pragmatiska politiker som förstår företagandets villkor har haft en avgörande betydelse för vårt lands välstånd. I grunden strävar människor efter en bättre tillvaro – för sig själva, för sina nära och kära och för det samhälle man lever och verkar i. Denna drivkraft har i öppna, demokratiska, marknadsekonomiska samhällen gett fantastiska resultat. Det gäller alltifrån den dramatiska minskningen av fattigdom i världen till de senaste decenniernas utveckling av nya läkemedel, innovativ teknologi mm. Företagens möjlighet till vinst är en avgörande del i att denna nyskapande och ofta riskfyllda utveckling kommer till stånd. Det skapar därmed förutsättningen för vår välfärd. Den politiska omsvängningen den senaste tiden är dramatisk. Stefan Löfven har plötsligt låtit ett litet ytterkantsparti diktera regeringens agenda vad gäller till exempel vinster i välfärden. Och detta utan att svenska folket i val har gett regeringen något mandat att gå i den riktningen. Uppfattningar som före valet ansågs extrema har Löfven nu accepterat. Det politiska priset för att bokstavligen stampa på äganderätten, schyssta spelregler och friheten att starta och driva sitt eget företag är helt uppenbart inte tillräckligt högt. Kortsiktigheten och oförutsebarheten i politiken är häpnadsväckande. I ena stunden har Bromma flygplats tillstånd till år 2038 och investerar för fullt. I nästa ska flygplatsen avvecklas. I ena stunden sätts spaden i marken för miljardinvesteringar i infrastruktur. I nästa stoppas Förbifart Stockholm till en kostnad för skattebetalarna om fyra miljoner om dagen. I regeringens uppgörelse med vänsterpartiet om vinster i välfärden märks en generell misstänksamhet mot företagande, som sträcker sig långt utanför välfärdssektorn. Det talas om hur ”kommersialiseringen får negativa följder vad gäller likvärdighet, kvalitet, effektivitet, behovsstyrning och öppenhet”. Regeringens agerande uttrycker en motvilja mot privat företagande och mot kommersiell utveckling. Det riskerar att bli en framtida hämsko för hela vårt samhälle. Företagare möter kundernas krav i öppen konkurrens med andra företag genom att ständigt bli bättre. Går verksamheten med överskott är det ett bevis på att vi lyckats. Vinsten är en förutsättning för att företaget ska utvecklas. Den gynnar medarbetarna i form av löner, tryggade jobb och skatteintäkter till stat och kommun. Då kan ägarna fortsätta investera, ta risker och utveckla verksamheten. Detta blir värdeskapande för hela samhället. Företag som går med förlust överlever inte. Näringslivet har inte alltid tagit relevant kritik på tillräckligt stort allvar. Lika lite som någon annan del av samhället är näringslivet fritt från lycksökare, missgrepp och skandaler. Seriösa branscher och företag arbetar aktivt med att säkerställa kvalitet och god etik. Marknadsekonomin sorterar ut avarterna om konkurrensen tillåts verka. Regeringens politiska utspel har gjort att Sverige i dag står vid ett vägskäl. Ska svensk politik präglas av misstro och konspirationsteorier mot företagares och entreprenörers drivkrafter? Ska företagande, kommersiella drivkrafter och dynamisk utveckling utmålas som ett stort samhällsproblem? Eller ska vi välja den historiskt så framgångsrika samarbetsvägen – där entreprenörskap, innovationer, konkurrens, kunskapsutveckling och välståndsskapande går hand i hand med samhällets krav? De nya signalerna skapar stor osäkerhet. Ska Sverige gilla eller ogilla ekonomiska drivkrafter för näringslivets utveckling? Ska Sverige verkligen styras av två små partier med utpräglat näringslivsfientlig politik? Två partier, som i valet fick ett minskat stöd och som tillsammans endast samlade cirka 12 procent av valmanskåren. Stefan Löfven måste ge besked om han fortfarande tror på näringslivets och entreprenörskapets förmåga till värdeskapande. Endast då kan de samhällsbyggande krafterna i politiken, näringslivet och övriga samhället tillsammans rusta Sverige för att möta framtidens utmaningar.