”Jag är rädd för att min farfars sorg ska gå över i depression”

Summary: Hennes farmor gick bort efter kort tids sjukdom. Nu är hon orolig för hur farfar ska klara av sorgen och ensamheten. Hur kan hon stötta honom på ett bra sätt? Psykolog Liria Ortiz svarar.

Fråga: Jag skulle behöva råd angående hur jag kan hjälpa min farfar. Min farmor gick plötsligt bort efter en väldigt kort tids sjukdom. Detta kom som en chock för alla i släkten men speciellt orolig är jag nu för min farfar som är ensam kvar. De var gifta sedan unga år och han var inte alls förberedd på att plötsligt bli lämnad ensam. Han har ändå hanterat det hela bättre än vad jag föreställde mig. Men jag är rädd för att den värsta sorgen, saknaden och framför allt ensamheten kommer att drabba honom snart – nu när den första tiden, då han har varit omgiven av släkt och vänner och till stora delar fokuserat på begravning och liknande saker, snart är slut. Jag vill försöka hjälpa honom så mycket som jag kan och kommer förhoppningsvis att ha tid att tillbringa mycket tid med honom i vår. Jag kommer såklart att prata med honom om vilken typ av stöd han vill ha av oss, men är ändå orolig. Jag har själv gått igenom depressioner och även om sorg självklart är en del av livet som inte går att undvika är jag rädd för att han kommer att bli deprimerad. Jag vet att han led av depression i unga år men eftersom vården inte såg ut som i dag så fick han ingen vård för det. Så jag undrar om du kan ge några råd om hur jag ska stötta honom. Ibland kan det vara svårt att veta själv vad man behöver för typ av stöd. Finns det något man kan tänka på för att förebygga depressioner hos äldre och undvika att sorg går över i mer långvarig depression? Svar: Hej! Vilken fin sondotter du är! Du visar verkligen omsorg, och empati med den förlust som drabbat din farfar. Jag vill berätta för dig om depression hos äldre som inte alltid visar sig på samma sätt som hos unga och medelålders, och vad du kanske med tanke på det ska vara särskilt uppmärksam på. Det är en stor och svår förändring i din farfars liv att ha blivit änkling efter ett så långt äktenskap. En förlust av det slaget kan vara mycket smärtsam, och bli början på en livskris. Oro och nedstämdhet, men också rädsla och ilska, är vanliga känslor under den första tiden. Samtidigt som vår förmåga att komma igenom kriser och få tillbaka tilliten till livet oftast är större än vad vi själva och vår omgivning är benägna att tro. Det är viktigt att vi inte bara ser sorgen utan också styrkor hos den drabbade. Även de starkaste känslor ebbar ut efter ett tag, och efter ytterligare ett tag är man tillbaka i vardagen. Studier visar att så är förloppet för de flesta. Vi männi- skor verkar till vår natur vara ganska starka och ha en förmåga att på egen hand reparera oss själva känslomässigt. Kanske är det så att din farfar har en viss sårbarhet för att bli deprimerad. Hans depressiva period som ung är förstås något att väga in som en riskfaktor. Men det kanske är så att han har lärt sig att hantera sin sårbarhet för depression under årens gång. Å andra sidan vet vi att äldre personer oftare drabbas av depressioner än befolkningen i övrigt. Ensamhet och dålig hälsa verkar spela en stor roll, men också att den åldrade hjärnan verkar ha något mindre marginaler att hantera de utmaningar som livet som äldre ibland innebär. Du undrar hur du kan hjälpa din farfar att förebygga att naturlig sorg övergår i depression. Det kan vara till stöd för honom att du är uppmärksam på tidiga tecken på att han kanske har blivit eller är på väg att bli deprimerad. Tecknen på depression hos äldre skiljer sig till del från hur det ser ut hos yngre personer. Äldre kan vara deprimerade utan att verka vara påtagligt oroliga och nedstämda, eller på andra sätt motsvara den typiska bilden vid depression, som att till exempel ha sömnproblem och aptitförlust. Även om de här symtomen förstås kan finnas. I stället kan det som märks hos äldre vara att de är irriterade, på ett sätt som omgivningen inte är van vid, och berättar om en stark trötthet och kanske också om smärta från olika delar av kroppen. De här något annorlunda symtomen gör att depressioner hos äldre ibland missas. Om din farfar allt efter hand börjar återhämta sig, vara mindre ledsen och börjar återuppta sitt vardagliga liv, så gläd dig åt det. Och det är kanske ändå det troligaste förloppet. Men blir det inte så, om han är olycklig och kanske också visar symtom på depression, så är mitt råd att du berättar för honom vad du ser och varsamt föreslår honom att träffa sin läkare för att få resonera om vad som händer och få hjälp. Du kan också uppmuntra honom att ta reda på mer om depression och äldre, till exempel på Vårdguiden på nätet. Det krävs ofta särskild kompetens för att behandla depression hos äldre. Antidepressiva mediciner fungerar sämre på äldre samtidigt som biverkningarna blir fler. Kognitiv beteendeterapi är den behandlingsmetod som är mest effektiv vid behandling av depression, och som även förebygger återfall. Men tyvärr finns det en benägenhet att inte vilja erbjuda psykoterapi till äldre personer. Vad kan då din farfar göra på egen hand för att hand om sig i det här läget? För att förebygga att ensamheten kanske blir ett stort problem för honom? Några grundläggande saker är att hålla sig fysiskt i god form och få tillräckligt med sömn, motion och mat. Regelbundna tider och rutiner har också visat sig viktigt. Allt detta kan beskrivas som att det skapar ramar och trygghet i det nya och svåra läget som man hamnat i. Men det finns också ny och intressant forskning om vad som verkar vara till särskild hjälp för äldre. Ett sådant fynd är att när ensamma äldre fick datorer, och lärde sig mejla och umgås på sociala medier, så minskade det påtagligt ensamhetskänslorna. Något annat som har visat sig vara av stort värde är att få uppleva att andra bryr sig om vad man kan och att få bidra. Äldre som deltar i sammanhang där deras erfarenheter och kunskaper efterfrågas, eller som arbetar som volontärer, känner sig betydligt mindre ensamma än andra äldre som också bor ensamma. Vi får ofta höra att äldre som blivit ensamma behöver ha tät kontakt med sina barn och barnbarn. Så enkelt är det faktiskt inte. I en stor europeisk studie frågade man äldre hur ofta de träffade sin familj. I Italien var det 71 procent som hade daglig kontakt, i Grekland 65 procent, och i Spanien 61 procent. I Sverige var det 32 procent. Tvärtemot vad man kunde tro visade det sig att andelen äldre som kände sig ensamma ökade ju längre söderut i Europa man kom. Hur ofta man träffar sin familj verkar alltså inte vara avgörande. Det har visat sig att kontakt med barnen förstås inte är betydelselös, men att vännerna generellt sett är viktigare. Vänner som man delar livsstil, värderingar och intressen med. Kanske är detta också något som du kan göra din farfar uppmärksam på, och stötta honom att ge plats för. Även om det förstås är din farfar som ska avgöra om detta stämmer i hans fall. En annan sak som du kan göra är att ge honom uppmärksamhet när han mår bra och inte bara när han mår dåligt. Be honom att berätta om sitt liv, och sina minnen eller något annat meningsfullt för honom. Har du inte så mycket tid att träffas så kan du ringa, eller till exempel använda Skype en stund då och då. Liria Tecknen på depression hos äldre skiljer sig till del från hur det ser ut hos yngre personer.


”Max Tegmark: ” Vi måste vinna tävlingen mellan tekniken och visdomen om hur vi använder den.”

Summary: Hela universum blir meningslöst om vi utplånar oss själva, menar Max Tegmark, en av världens främsta kosmologer. Han tror på många parallella världar men gör allt för att rädda vår egen. Han vill utforska universum utanför oss och inne i våra huvuden, ogillar dystopier och menar att allt egentligen bara är matematik.

Max Tegmark pekar på fotografens kamera. – Om du klipper av en sladd inne i den där slutar den att fungera. Men skulle du ta ut en av mina 100 miljarder neuroner i hjärnan skulle jag inte märka någon skillnad alls. Vi sitter högst upp på läktaren till Aula Medica, den stora hörsalen på Karolinska institutet. Nere på scenen plockar tv-teamet ihop efter intervjun de just gjort med honom. Max Tegmark är professor i fysik vid MIT, Massachusetts Institute of Technology i USA, och en av världens mest citerade forskare. När han är hemma på besök i Sverige är det många som vill träffa honom. Han drivs av nyfikenhet på de stora frågorna, säger han. De som har följt mänskligheten i tusentals år. – De två största har alltid varit om universum där ute och universum här inne, säger han och knackar sig i huvudet. – Vad finns där ute egentligen? Vad är vi egentligen? Det är den första frågan, om universum utanför oss, som Max Tegmark mest förknippas med. Hans forskning i kosmologi handlar bland annat om den kosmiska bakgrundsstrålningen och vad som hände under den stora ursmällen Big bang. Han har också gjort sig känd för att ha kontroversiella idéer. Boken ”Vårt matematiska universum. Mitt sökande efter den yttersta verkligheten” som kom ut för två år sedan handlar om två av dem: att det finns oändligt många parallella universum och att allt är matematik. – Du ser den där kudden i soffan. Kudden har en massa egenskaper, som alla beror på atomerna den består av. Atomerna består i sin tur av elektroner och kvarkar. Ta en elektron. Elektronen har egenskaper som vi kallar för laddning, spin och leptontal, men egentligen är de bara en lista med tal: -1, 1/2, +1 … Så elektronen är ett rent matematiskt objekt. Och det är kvarkarna också. Så all materia byggs upp av saker som egentligen bara är matematik. Ingenting tyder på att inte allt i vårt universum är matematiskt, säger han. Han tycker om att vara konkret och ta hjälp av sakerna omkring sig, som kameran och soffkudden, för att förklara vad han menar. Och han vill undersöka det som är outforskat. Max Tegmarks forskargrupp på MIT deltar i bygget av ett stort radioteleskop i Sydafrika. – Vi ska göra den största kartan av universum i tre dimensioner, säger han. Radioteleskopet ska titta långt bak i tiden, så långt tillbaka att det ännu inte hade hunnit bildas några galaxer. – Ljusteleskop kan bara se saker som lyser. Men när det inte fanns några galaxer finns det heller ingen ljus att titta på. Däremot fanns det vätgas, som senare bildade galaxerna. Och vätgas sänder alltid ut 21 centimeter långa radiovågor. – Vågorna tänjs ut på vägen hit av universums expansion. Genom att mäta hur långa de har blivit kan vi mäta avståndet och få fram den tredimensionella kartan vi är ute efter, säger Max Tegmark. Tiden radioteleskopet ska kartlägga är en tid vi inte vet mycket om: mellan att den kosmiska bakgrundsstrålningen skickades ut 400 000 år efter Big bang tills att galaxerna började bildas nästan 200 miljoner år senare. – Vi ska fylla i den saknade delen av vår historia: universums ”dark ages”. Det låter inte lika bra på svenska: universums medeltid. Men vi kan kalla det vår kosmiska gryning. De två stora frågorna som intresserar Max Tegmark – vad som finns där ute i universum och hur våra hjärnor fungerar – har båda snabbt kommit mycket närmare sin lösning. – På senare år har det skett en riktig revolution med fantastiska mätdata på båda områdena, säger han. – Vilken otrolig skillnad det är inom kosmologin, med tredimensionella kartor och babybilder på universum. Vi har gått från att gräla om ifall universum är 10 miljarder år eller 20 miljarder år gammalt till att gräla om ifall det är 13,7 eller 13,8 miljarder år. Inom hjärnforskningen pågår en liknande revolution, men den började mycket mer nyligen. – Man brukar säga att man aldrig kan förstå hur något fungerar förrän man kan bygga det. Men att bygga maskiner som fungerar som våra hjärnor har gått knaggligt, säger han. – Först lyckades man bygga miniräknare som var mycket bättre än våra hjärnor på att multiplicera siffror snabbt. Sedan, gradvis, efter lång tid, lyckades vi göra datorer som kan spöa oss i schack. Men de allra senaste åren har det gått väldigt snabbt. Nu kan datorer köra bil bättre än vi, du kan prata med din telefon och ha en dator som kan titta på en bild och skriva en vettig bildtext: ”Elefanter som betar på en äng” eller vad det kan vara. – Vissa saker får en att haja till lite, som datorer som kan lära sig att spela datorspel utan instruktioner, precis som ett barn som lär sig bara genom att spela en massa gånger. Även om den artificiella intelligensen fortfarande ligger långt efter vad vi människor kan göra är det enorma framsteg, säger Max Tegmark. Samtidigt har utvecklingen inom hjärnforskningen också gått framåt. – Man kan till exempel sätta dig i en maskin som mäter magnetfältet utanför huvudet och be dig tänka på något, som kameran där eller en apelsin, och kan sedan med ganska stor noggrannhet tala om för dig vad du tänker på. Vi börjar få ut mer och mer information Det är jättespännande att förstå vad som egentligen händer. Max Tegmark berättar om en forskarkollega som undersöker patienter med epilepsi. För att ta reda på var anfallen börjar får patienterna gå med 100 elektroder på huvudet under en veckas tid. – Han upptäckte att en person hade en grupp neuroner som alltid reagerade på Jennifer Aniston. Visade man en bild på henne så reagerade de, pratade man om henne så reagerade de, såg han en film med henne så reagerade de, sa man något om att hon varit gift med Brad Pitt så reagerade de. Det var alltid samma signal! På det här sättet får vi fler och fler fascinerande ledtrådar om hur hjärnan fungerar, säger han. Även forskningen om artificiell intelligens lär oss mer om våra egna hjärnor. – De största framstegen, som att det nu är möjligt att prata med sin telefon, de kommer inte från metoder som någon klurig gubbe har programmerat in. Istället har datorerna lärt sig själva, med så kallad deep learning. Det är ungefär som när vi själva lärde oss att prata som barn. Vi vet inte själva vad vi gör, men det fungerar. Och vi blir bättre och bättre ju mer vi övar oss, säger Max Tegmark. Nu finns datorer som är nästan lika bra som vi på att känna igen gatskyltar eller identifiera bilder, något som vi själva gör utan att reflektera över hur det går till. Max Tegmark tar fotografens kamera som exempel igen. Vi behöver bara kasta en snabb blick på den för att se att det är en kamera. – Det känns lätt, men det är jättesvårt. En fjärdedel av din hjärna är inblandad, och därför känns det lätt. Men vårt system för bildbehandling är otroligt komplicerat. I datorerna som känner igen bilder har vi i stort sett upptäckt samma metod som hjärnan använder. Han berättar om en tävling som hölls nyligen mellan olika program för att känna igen gatskyltar. I systemet som vann matas informationen in i ena ändan och går igenom sju olika lager innan resultatet kommer ut. – Det fascinerande är att vår hjärna också använder ungefär sju lager: först näthinnan, sedan thalamus i mitten av hjärnan, och så till syncentrum i bakhuvudet, i flera lager, och så kan vi säga: ”det där är en kamera!” eller ”det där är ju mamma!”. Fast just så blir det aldrig, medger han, eftersom att känna igen en kamera och att känna igen sin mamma är två helt olika processer i hjärnan. – ”Mamma” och ”kamera” ligger aldrig på samma ställe. Ansikten är så viktiga för oss, så evolutionen har gett oss en helt egen del i hjärnan för ansiktsigenkänning, säger han. Fortfarande vet vi mycket lite om hur hjärnan fungerar. Men det vi förstår bäst är de områden där utvecklingen av artificiell intelligens också kommit längst: vad som sker när vi tar emot sinnesintryck och hur hjärnan skickar ut order till kroppens muskler för att tala om hur vi ska agera. – Vår hjärna är listig, och har hittat smarta metoder som det har tagit forskarna väldigt lång tid att hitta på, säger Max Tegmark. Kanske kan vi aldrig förstå hur saker fungerar förrän vi kan bygga dem. Å andra sidan har vi nu lyckats bygga saker som fungerar utan att vi förstår hur. En dator kan lära sig att identifiera bilder om vi ger den tillräckligt många bilder att träna upp sig på, men hur det egentligen går till vet vi inte. – Det är som när dina barn lär sig skillnaden på katt och hund. Det vet du ju inte heller hur det går till. Men fördelen med maskinen är att du efteråt kan gå in och undersöka vad som händer, och var varje gnutta information hamnar. Inom fysiken finns många spännande metoder som vi kan använda för att förstå hjärnan bättre, menar Max Tegmark. – Fysiken handlar väldigt mycket om att se den dolda enkelheten - du vet, när man inte ser skogen för alla träd. Tänk dig att du rör om i din kaffekopp och ser virvlarna som bildas, och tänker att det där kommer vi aldrig att kunna förstå om vi inte räknar ut vad alla hundra kvadriljoner atomer håller på med. Det verkar ju helt hopplöst. Men då missar du den dolda enkelheten. Du kan faktiskt få fram en matematisk lösning: vågekvationen. Den beskriver perfekt allt som har med vågor att göra utan att ens veta vad vågorna rör sig i. Det spelar ingen roll om det är kaffe eller vatten eller bensin, eller ljudvågor i luften, säger han. – Det är en typisk fysikgrej. Vi tar något som verkar jättekrångligt, och ser att det verkar finnas ett fenomen här som verkar leva sitt eget liv över allt det komplicerade. Det kan vara samma sak med hjärnan, menar Max Tegmark. – Jag tror att vi inte behöver förstå varenda liten detalj om hur alla neuroner reagerar för att förstå ganska många intressanta saker om helhetsbilden. – Det är kontroversiellt. Det finns många som menar att det är omöjligt. Men det är värt att försöka, tycker jag. I fotografens kamera måste vi förstå alla detaljer, och den fungerar inte längre om vi klipper av sladden. Men hjärnan fortsätter som förut även utan neuronen vi tog bort. – Vår hjärna är väldigt robust. Det är spännande hur neuronerna samverkar med varandra. Min gissning är att det går att förstå till viss del även innan vi kan alla detaljer, till exempel hur informationen flödar. – Sånt fascinerar mig. Att leta efter den dolda enkelheten. Hur hinner du med alla olika forskningsprojekt? – Man får ta sig tid. Man hinner alltid med saker som man tycker är jätteroligt. Jag tycker det är otroligt spännande, och därför har jag tid. – Men jag har också en otrolig tur. När man börjar inom nytt område så hjälper det att samarbeta med experter. På MIT och på Harvarduniversitetet som ligger alldeles intill finns folk som kan väldigt mycket och dessutom är otroligt välkomnande och tycker det är kul att samarbeta med fysiker. De delar med sig av sina mätdata och resultat till mig och mina studenter så att vi kan testa våra teorier med en gång, så det inte bara blir flum. Det finns ytterligare en stor fråga Max Tegmark tar sig tid att ägna sig åt: mänsklighetens framtid. – Vi lever i en intressant tid. Teknikutvecklingen går snabbare och snabbare, och jag tycker mer än någonsin att vi har kommit till ett vägskäl. Efter 13,8 miljarder år har vårt universum vaknat och blivit medvetet om sig självt. Vi är nu på vippen att skapa teknik som antingen kan utplåna livet eller skapa en ännu mer fantastisk framtid än vi någonsin har kunnat drömma om. I stort sett alla problem vi har i dag finns det en teknisk lösning till som vi antagligen kan komma på om vi skärper oss. Men vi kan också totalt schabbla bort den fantastiska möjligheten vi fått, säger han. – Det är otroligt viktigt att vi inte känner oss små och betydelselösa, utan verkligen tänker långsiktigt. Vad vill vi göra, vad är rätt val? Det måste vi prata om. Men det är det alldeles för få som gör, menar han. – Tittar på nyheterna, eller lyssna på valkampanjerna. Där pratar man aldrig om att livet kan utplånas inom de närmaste 100 åren. Det är inget som folk diskuterar. Och därför gör vi så slarviga val. Klimathotet tar folk i alla fall på allvar, i alla fall i vissa länder, som Sverige. Det är precis det tänket vi behöver mer av när vi tittar framåt. – Tekniken är alltid är ett tveeggat svärd. Det är viktigt att vi alltid vinner tävlingen mellan tekniken och den visdom med vilken vi använder den. Tillsammans med sin fru Meia Chita-Tegmark och några till har Max Tegmark grundat Future of Life Institute. – Vi vill att livets framtid ska existera. Vi tycker det vore ganska synd om vi tog kål på oss själva och livet tog slut. Det behövde de inte oroa sig så mycket för på stenåldern, för de hade inte tillräckligt kraftfull teknik ens om de hade velat. Men det har vi nu. Därför är det jätteviktigt att planera i förväg vad vi faktiskt vill göra med vår teknik, säger han. Problemet är att vi inte inser vilka faror den nya tekniken för med sig. Vi är vana vid att först bygga saker och sedan lära oss att hantera dem. Men nu måste vi tänka annorlunda eftersom den nya tekniken är mycket mer kraftfull än något vi haft tillgång till tidigare under historien, menar Max Tegmark. – När vi lärde oss använda elden gick det bra att lära sig av sina misstag. Efter ett tag uppfann vi brandsläckaren och så var allt bra. Men vi kan inte lära av våra misstag när det handlar om kärnvapen eller bioteknik, eller att skapa nya livsformer, eller en framtida art som är smartare än vi. Vi vill hellre göra rätt från början genom att verkligen tänka igenom saker. Han betonar att han verkligen tycker om teknik. Det är den vi har att tacka för allt som gör 2016 bättre än stenåldern. Han kallar sig också för framtidsoptimist, och tror att vi har alla möjligheter att skapa en bra framtid och vi bara tänker igenom ordentligt vad vi gör. – Men det är viktigt att inte invaggas i falsk säkerhet. En del har en nästan religiöst fanatisk tro på att allt allting slutar väl med teknik, en fanatisk framtidsoptimism. Jag tycker att det är naivt att tro att det kommer att hända automatiskt, att ingen startar kärnvapenkrig av misstag, att det inte sker några klimatförändringar, och att allt bara kommer att bli bra. Under 1900-talet förstod fysiker, kemister och biologer vilka riskerna kunde vara. Det första uppvaknandet kom inom fysiken med atombomben. – Många av fysikerna trodde att när de väl hade byggt bomben skulle folk lyssna på dem och vad de tyckte om hur den skulle användas. Men det var inte de som fick bestämma. Kemisterna vaknade upp efter koncentrationslägren. – Jag har aldrig någonsin träffat en kemist som drömde om att bygga kemvapen. De vill använda kemi till godo, för att göra saker bättre. Det är på samma sätt med biologer. De vill rädda liv och göra bättre mediciner. På 1970-talet hölls en konferens i Asilomar där biologer för första gången pratade om vad det fanns för risker och vad de ville undvika. – Det ledde fram till ett moratorium. Mycket riktigt har vi inte haft några stora biologiska vapen sedan dess, och fått internationella avtal. Nu måste artificiell intelligens-forskarna göra samma sak, menar Max Tegmark. – De har länge bara inriktat sig på att få saker att funka, och det har gått jättedåligt. Men nu fungerar det rätt bra, och kommer ut i samhället, och börjar påverka saker och eliminerar många jobb. Future of Life Institute ordnade den första konferensen om artificiell intelligens-säkerhet i januari 2015 i Puerto Rico. – Vi ville samla de världsledande forskarna, och inte bara prata om hur vi bygger mer intelligenta maskiner utan vad målet egentligen är: att se till att det får positiv inverkan för mänskligheten. Nästan 100 personer kom, både ledande akademiker och företagare. – Alla var rörande överens. De är idealister som vill förbättra för mänskligheten. Konferensen ledde till ett öppet brev som fler än 150 forskare skrev under, däribland kosmologen Stephen Hawking och entreprenören Elon Musk, som bland annat grundat betaltjänsten Paypal och elbilsföretaget Tesla. – Vi brainstormade om konkreta saker vi kan göra nu för att öka chansen att det går bra framöver. Sista dagen reste sig Elon Musk och sa: ”Jag hör att ni har en massa projekt ni vill forska om. Låt mig ge er 10 miljoner anledningar att göra det”, och gav en väldigt generös gåva till institutet. Max Tegmark och hans medarbetare använde pengarna till en idétävling för forskningsprojekt om att undvika risker och få artificiell intelligens att fungera bra för oss människor. Gensvaret var mycket större än de hade vågar hoppas: hela 300 forskargrupper från hela världen sökte anslag. Av dem valde institutet ut 37 vinnare. – Ett projekt handlar om att få robotar att förklara varför de gör som de gör. Tänk att kunna fråga din dator när den kraschar: Varför gjorde du så där för? Då skulle vi få mer inblick i hur de fungerar, om vi kan få dem att förklara på ett språk som vi begriper i stället för att ge ”felkod 103” eller visa en snurrande liten boll. Flera andra projekt handlar om att få datorer och robotar att förstå vad vi egentligen vill. – Det är mycket svårare än man kan tro. Det är som när man har barn: ibland vill de inte göra vad vi vill, men ofta är det bara missförstånd. Problemet har mänskligheten känt till mycket länge, och det finns många gamla sagor på temat. – Kommer du ihåg Kung Midas? Han fick en önskan, och tyckte att det verkade så bra om allt han rörde blev till guld. Problemet var att han fick precis som han ville. När han åt middag förvandlades den till guld, när han kramade sin dotter förvandlades hon till guld … Om du hade en självkörande bil som du kunde prata med, och sa: ta mig till Arlanda så snabbt som möjligt! Då skulle du komma till Arlanda täckt av spyor och jagad av polishelikoptrar. Ett datasystem eller en robot kan ha mycket makt över oss. Därför får den inte tolka oss bokstavligt, utan den måste förstå hur vi tänker, vilka referensramar vi har och vad som är viktigt och inte viktigt för oss. – Vi människor är ganska oprecisa. Det finns många varianter på sagor om en ande som kommer ur en flaska och ger tre önskningar, men nästan alla slutar på samma sätt. Den tredje önskningen är alltid att man ber om att få ta tillbaka de första två, för att det gick åt skogen på något sätt. Problemet är svårt, men inte omöjligt att lösa, menar Max Tegmark. – Om en gammal dam i Japan vill ha en hemhjälpsrobot är det bra om den kan lära sig vad hon egentligen värderar genom att titta på henne. Den kan till exempel se att hon bryr sig mycket mer om sin katt än sitt glas om hon alltid prioriterar katten när hon tappar den ena eller den andra. Det är ju så våra barn lär sig vad våra värderingar är. Inte genom att vi läxar upp dem utan att genom att titta på oss. Vad händer om vi utplånar oss själva? – Det vore ganska synd, tycker du inte? En del människor har tittat för mycket på ”Star Trek”, och tar för givet att det finns fullt av andra civilisationer som flyger runt i sina rymdskepp, och tycker inte att det spelar så stor roll om vi försvinner. Men vi vet faktiskt inte om det är så. I alla fall i den del av rymden som vi kan se verkar vi vara de enda som faktiskt kommit så långt att vi har uppfunnit ett teleskop. Och därför har vi ett otroligt ansvar. Om vi tittar på alla de vackra galaxerna, då är de vackra för att vi är medvetna om dem och kan se dem. Om vi försvann och inte kunde titta på dem längre i våra teleskop, då skulle de inte vara vackra längre. Då skulle de bara vara ett gigantiskt slöseri med plats. – Det är inte universum som ger mening till oss, det är vi som ger mening till universum. Om vi utplånar oss själva har hela universum blivit meningslöst. Det vore lite synd. Men det finns ju andra universum? – Även om de uppfunnit penicillin i ett annat universum och räddat massa liv där gör det skillnad om man faktiskt uppfinner det här också. Oavsett om det finns andra universum eller inte ska vi ta tillvara det vi har. Vad tycker du om framtidsskildringarna i science fiction? – Jag tycker väldigt mycket om filmer som vågar föreställa sig en optimistisk framtid. Nästan alla filmer och böcker på sistone har varit dystopier, där allt går åt skogen på ett eller annat sätt. – Det kommer ofta in studenter på mitt kontor och ber om råd för sin karriär. Då börjar jag alltid med att fråga: var vill du vara om 20 år? Hur vill du att ditt liv ska se ut? Då kan det komma en tjej och säga: om 20 år kanske jag har fått cancer, eller blivit överkörd av en buss. Det är ett otroligt dåligt sätt att planera sin karriär – att göra en lista över allt som kan gå åt skogen, och ägna sitt liv åt att springa och försöka undvika riskerna. Man måste vända på det och börja föreställa sig något positivt: det här drömmer jag om, och sedan börja tänka strategiskt: hur ska jag nå dit, vilka saker kan gå snett, hur kan jag undvika det? Så måste vi tänka som mänsklighet. – Men vi gör precis tvärtom. Många filmer är precis som den här tjejen, som funderar på alla sätt som kan gå åt skogen. Om vi inte ens kan föreställa oss en framtid som vi vill ha, då är det mindre sannolikt att vi får den. Det vill jag uppmana alla som läser DN att fråga sig själva: vilken sorts framtid vill de ha? Vilken framtid vill du ha? – En väldigt bra fråga. Min fru och jag brukar ha oändliga samtal om sånt här. Först och främst vill jag att det ska finnas en framtid, och att livet inte ska dö ut. Men jag vill inte pracka på folk en massa svar. Det är viktigast att ställa frågan. Ju mer diskussion vi har om detta, desto bättre. Vad håller du själv på med om 20 år? – Själv tycker jag väldigt mycket om det öppna samhälle där jag lever nu, där man inte behöver vara rädd hela tiden för att bli kastad i fängelse för något man har sagt, och skulle gärna ha det kvar. Men det är inget man kan ta för givet. – Jag tror att ju mer avancerad teknik vi får, desto viktigare är det att titta på det stora perspektivet. Ta internet, till exempel. Det kan både berika individen och förstöra mycket. Det ger dig tillgång till hela värdens information på Wikipedia, gratis, från badstranden. Å andra sidan får vi en värld där vi aldrig pratar personligen utan bara stirrar ned i våra fyrkanter, och det är väldigt negativt. All teknik är så. Ju mer dialog vi har om den, desto större är chansen att vi får det vi vill ha. – Det är fel att fråga: vad tror du kommer att hända? Framtiden är inte något som kommer att hända oss. Den är något vi själva skapar. Vi lämnar Aula Medica och går ut i solskenet utanför. Max Tegmark vill få oss att tänka på vad vi skapar. Vi som lever nu kan avgöra om universum kan förverkliga sin potential eller om allt intelligent liv för evigt upphör att existera, skriver han i sin bok. Den slutar med orden: ”Hjälp till att ta vara på den chans vi har fått!” ”All materia byggs upp av saker som egentligen bara är matematik. Ingenting tyder på att inte allt i vårt universum är matematiskt.” ”Vi har ett otroligt ansvar. Om vi försvann och inte kunde titta på galaxerna längre i våra teleskop, då skulle de inte vara vackra. Då skulle de bara vara ett gigantiskt slöseri med plats.” Född 1967 och uppvuxen i Bromma. Hette Max Shapiro som barn, bytte till sin mors efternamn Tegmark vid flytt till USA. Läste till civilingenjör vid Kungliga Tekniska högskolan, KTH, i Stockholm. Doktorerade vid Californiauniversitetet i Berkeley, USA. Professor i fysik vid Massachusetts Institute of Technology, MIT, i USA. En av världens mest citerade forskare. Grundade Future of Life Institute 2014 tillsammans med Jaan Tallinn (medgrundare till Skype), Viktoriya Krakovna, Meia Chita-Tegmark och Anthony Aguirre. I styrelsen sitter bland andra biologen George Church, kosmologen Stephen Hawking, Nobelpristagarna Saul Perlmutter och Frank Wilczek, entreprenören Elon Musk och skådespelarna och vetenskapskommunikatörerna Alan Alda och Morgan Freeman som rådgivare.


”Inga rasistiska attacker i Ungern”

Summary: REPLIK. I Ungern har asylsökande eller flyktinganläggningar inte utsatts för våldsamma rasistiska attacker liknande dem som ägt rum i Sverige, trots att ungrarna inte är vana vid att hundratusentals migranter marscherar genom deras ängar och skogar. Ungern har också tagit flera initiativ och har också bidragit med finansiering av flyktingmottagandet i Syriens grannländer, skriver Lilla Makkay, Ungerns ambassadör i Stockholm.

På DN Debatt (2/2) skriver tio debattörer att Migrationsverket inte borde överföra de asylsökanden som inte beviljas flyktingstatus i Sverige till Ungern eftersom vissa internationella och ungerska bedömare menar att det finns brister i den ungerska asylproceduren vad gäller mottagningskapacitet, boendevillkor med mera. Det är talande att svenska debattörer nu ser det som brådskande att peka på brist på ”adekvata betingelser för behandling av en torterad person” samt ”Frånvaron av ett tillförlitligt system för att identifiera sårbara asylsökande” i ungerska asylanläggningar, särskilt med tanke på de senaste månadernas anlagda bränder, knivmord och så vidare på svenska asylboenden samt ett rasistiskt angrepp av maskerade män på nordafrikanska gatubarn i centrala Stockholm den 29 januari. I Ungern har asylsökande eller flyktinganläggningar inte utsatts för liknande våldsamma rasistiska attacker, trots att ungrarna inte är vana vid att hundratusentals migranter marscherar genom deras ängar och skogar. Det må vara att de ungerska asylboendena inte har samma standard som deras svenska motparter, men Ungern med sin genomsnittliga månadslön motsvarande 7.000 svenska kronor skulle aldrig kunna spendera 5-6.000 per dygn på placeringen av ett enda ensamkommande flyktingbarn. Kanske därför ville praktiskt taget alla 390.000 migranter som passerat Ungern 2015 (varav 179.000 registrerat sig som asylsökande i Ungern) fortsätta sin flykt till mer välbärgade länder som till exempel Tyskland, Sverige, Finland och Norge. Man kan naturligtvis fråga sig hur alla personer som enligt någon civilorganisation ska ha hållits i "fängelseliknande förvar” ändå lyckats lämna Ungern fritt och resa vidare. I Ungern tycker vi att våra pengar skulle hjälpa fler människor i nöd om resurserna användes i de områden där de flesta flyktingarna befinner sig, till exempel i flyktingläger eller på andra platser i Syriens närområde där FN-organen ifjol var tvungna att på grund av akut pengabrist dra ner på utgifterna. Det innebar bland annat att FN:s mathjälp till miljoner av syriska flyktingar halverades, vilket också bidragit till uppkomsten av de största flyktingströmmarna i Europa sedan det andra världskriget. Eller för att på ett effektivt sätt hjälpa de kris- och konfliktdrabbade länder vars instabilitet, fattigdom och dåligt fungerande stat utgör en push factor som gör att den del av befolkningen som har råd att betala för människosmugglarnas tjänster tar sig till Europas rikare länder. Det finns många fattiga och bräckliga stater i världen som väldigt ofta också drabbas av krig, förföljelser, konflikter mellan olika klaner och sekter, en del av dem har dessutom en redan stor och snabbt ökande befolkning. Det är alltså ytterst tveksamt att alla deras problem skulle kunna lösas genom en generös flyktingpolitik i Europa, vare sig i spartanska asylförvaringscentra i Ungern eller i fina svenska asylboenden utrustade med golfbana och med speciella behandlingscentra för traumatiserade människor. Ungern har tagit flera initiativ och har också bidragit med finansiering av flyktingmottagandet i Syriens grannländer. När det gäller asylmottagningens aktuella förhållanden i Ungern, så finns det en stor mängd av olika rapporter att lyfta ut delar av. Låt mig citera ur den senaste migrationsrapporten av EU:s byrå för grundläggande rättigheter (Monthly data collection on the current migration situation in the EU, December 2015): "Around 330 asylum seekers were accommodated in the open reception centres of Vámosszabadi, Bicske and Nagyfa on 17 December 2015. This is well below the total capacity of the three reception centres (980 beds), therefore reception conditions are adequate, and asylum seekers have access to proper food, potable water and heating. [...] Civil society organisations provide psychiatric care on a regular basis as they often find mental breakdown of the detained people due to the shock they experienced in their home countries or during their journey to Europe. [...] In the transit zones of Röszke and Tompa along the Serbian borders, the Hungarian authorities identify vulnerable persons among the new arrivals and they grant priority access to the transit zones to children, pregnant women, families and people living with disability. [...] In case the person who committed the crime of unauthorised border fence crossing is a woman or a child (under 18 years old), alien police detention is executed in a detention facility of the Office of Immigration and Nationality and not in a penal institutions. [...] Several civil society organisations provide counselling and psychiatric care to the victims of human smuggling and trafficking, and the authorities notify these organisations about such cases.” Ungern var inte det första EU-landet flyktingarna kom till på sin väg från Mellanöstern genom Turkiet och Grekland och ännu mindre den första trygga anhalten på deras flyktrutt. Ändå gjorde vi ansträngningar att leva upp till EU:s bestämmelser i Dublinförordningen och försökte registrera asylsökanden som dök upp vid våra södra gränser. Men det betyder inte att vårt land är redo att ta emot alla av dem som inte beviljas flyktingstatus i andra EU-länder dit de fortsatte sin färd ifjol i hopp om ett tryggare och bättre liv. Det är omänskligt att bolla med människor, familjer som riskerat sitt liv för att komma till länder som fortfarande i oktober 2015 lockade med generöst och välkomnande mottagande. Samtidigt behöver Europa en flyktingpolitik som bättre tar hänsyn till de olika medlemsländernas förhållanden förutsättningar och förmåga att ta emot och integrera större mängder flyktingar från andra världsdelar. 2 februari 2016 Debattartikel Tio debattörer: ”Omänskligt att avvisa asylsökande till Ungern” Repliker Lilla Makkay, Ungerns ambassadör i Stockholm: ”Inga rasistiska attacker i Ungern” Slutreplik: ”Katastrofal framtid väntar dem som skickas till Ungern” Läs fler artiklar på DN:s debattsida


Rapport från en skoldag i helvetet

Summary: Det är hjärtskärande att elever tvingas tillbringa dagarna på platser som Ross Tensta gymnasium.

Ross Tensta gymnasium i Stockholm läggs ned, rapporterade DN i måndags. Skolborgarrådet Olle Burell (S) berättar att den kommunala skolan ska avvecklas. Skolinspektionen har flera gånger varit där och observerat lokaler och lektioner. Rapporten som inspektionen författat är hjärtskärande läsning. Det talas om allvarliga brister på ett otal områden. Lärares rädsla för att hotas av elever. En fullständigt släpphänt syn på frånvaro. Trakasserier och våld. Det är outhärdligt att tänka på hur vardagen måste ha sett ut för skolans skötsamma elever, de som ställer det absurt höga kravet på det svenska skolsystemet att kunna sitta i lugn och ro och få en utbildning. Av någon anledning misstänker jag att dessa i något högre grad är flickor. Vill man att läsningen av Skolinspektionens rapport ska smärta ännu mer i bröstet kan man kontrastera den med den digitala broschyr där Ross Tensta gymnasium gör reklam för sig självt. Där utlovas: Ämnesintegrerad undervisning där historisk tillbakablick, modern teknik och ett vetenskapligt förhållningssätt kombineras för att skapa förutsättningar för ett livslångt lärande. Skolinspektionen beskriver verkligheten: ”(Det råder) total avsaknad av studiero och lärarna ingriper sällan... På vissa lektioner har inspektörerna svårt att förstå innehållet i lektionen på grund av de omfattande ordningsstörningarna.” Broschyren igen: Enligt skolans elever är det den trivsamma skolmiljön, gemenskapen bland eleverna och skickliga lärare som utmärker skolan. Skolinspektionen: ”Många elever kommer och går som de själva önskar ... Lärarna (har) i vissa fall gett upp försöken att säga till elever vid ordningsstörande beteenden. Lärarna berättar i intervjuer att de uppfattar att samhällets lagar inte gäller på skolan. I stället är det elevernas lagar som gäller, vilket bland annat medför att eleverna kan kränka varandra utan att lärarna ingriper ... Anledningen till detta är, enligt lärarna, att de är rädda för att bli hotade av dessa elever.” Ett av de mest anmärkningsvärda områdena i rapporten rör elevernas närvaro, eller snarare frånvaro. De är inte där – men får ändå närvaro markerad av lärarna. Varför? Jo, eleverna vill ha sitt studiebidrag, alltså kommer de till skolan ibland. Men väl där är de så störande att lärarna låter dem gå igen. Då är det enklare att bara markera närvaro även om de är frånvarande. Tror ni jag överdriver? Så här skriver Skolinspektionen: ”Enligt rektorn är det för dessa elever en prestation i sig att de kommer till skolan och därför har dessa elever, enligt henne, tillåtelse att komma och gå som de önskar.” Kommen så här långt i läsningen går mina tankar en bit bort från just denna skola. Jag tänker på dussintals intervjuer som jag läst med flyktingar som kommit till Sverige det senaste året. En utsaga förenar många av dem. Ett ord går igen. De ensamkommande drömmer om att fortsätta den utbildning som de en gång påbörjat. Föräldrar talar om att deras barn äntligen ska få utbildning. Nu är det ju så att många nyanlända tenderar att hamna i områden där det redan bor andra med flyktingbakgrund. Det är ingen djärv gissning att en stor del av dem kommer att hamna i Tensta, eller områden som liknar det. Och att de då kommer att tvingas lägga sina barns framtid i händerna på skolor som liknar Ross Tensta gymnasium. Med kaos, kränkningar och ”total avsaknad av studiero”. De måste ju tro att vi är galna här uppe. Att vi alla har halkat på isen och slagit vårt huvud mycket hårt. Och hur barnen sedan ska integreras i detta land, där disciplin och studiero i skolan ofta ses som skällsord eller utopi och där arbetsmarknaden i princip bara efterfrågar utbildat folk, saknar åtminstone denne skribent svar på. Skolan ska kompensera de barn som fötts med sämre förutsättningar – ändå är det gång på gång just de som sviks när studieron är obefintlig. Det har under dagarna skrivits en del om gymnasiet i Tensta. Någon använder det som belägg för att skolvalet slår hårt mot utsatta områden, flera klandrar den speciella Ross-pedagogiken som tillämpats. Själv tycker jag att kärnproblemet är betydligt större än denna skola. Händelserna som beskrivs går igen på flera håll – simhallar, festivaler – i ett samhälle där vuxenvärlden går till reträtt och gängmentaliteten kommer in i dess ställe. Den ”djungelns lag” som lärare talar om i rapporten är inte bara ett problem för Ross Tensta gymnasium. De nyanlända måste ju tro att vi är galna. Att vi halkat på isen och slagit vårt huvud mycket hårt.


Summary: SLUTREPLIK. ?Svensk Handel föreslår inte en sänkning av ingångslönerna (DN Debatt 27/1). Vi säger nej till en höjning. Med en frysning av ingångslönerna skulle ingen som har ett jobb i handeln få sänkt lön. Ingen skulle heller få en fryst lön. Ingångslönen berör den som går in på arbetsmarknaden – som får ett jobb, skriver Karin Johansson, vd Svensk handel.

När man väl har ett jobb får man del av den kollektivavtalade löneökning som Svensk handel och Handelsanställdas förbund kommer överens om. Om det i dag är en bra nivå för en oerfaren 19-åring att gå in i handeln med en grundlön på 19.739 kronor exklusive ob-ersättning, varför är det inte en bra nivå i maj eller juni? Eftersom Sverige inte har någon inflation har det inte blivit dyrare att leva på den lönen. Svensk handel har yrkat på en frysning av ingångslönerna under nästa avtalsperiod. Det är överord att hävda att det skulle leda till en lönesänkning för hela branschen. Att dra paralleller till ingångslönenivån för 16 år sedan som Handels gör i sin replik blir orimligt och är irrelevant i sammanhanget. Varför inte jämföra med nivån på 1800-talet i så fall? Det är ingen som påstår att det vore rimliga nivåer i handeln i dag eller för den delen att ingångslönerna bör frysas för all framtid. Men i stället för att varje år pressa upp nivåerna och därmed höja tröskeln för dem som står utanför är det nu dags att vi parter på arbetsmarknaden använder de medel vi har för att underlätta för människor att få jobb. Såväl Handelsanställdas förbund som Sandro Scocco argumenterar som om Svensk Handel har föreslagit en sänkning av ingångslönerna, när det är en frysning vi talar om. Frågan är i stället varför det just nu är läge att höja ingångslönerna ytterligare? Handeln har redan bland de högsta ingångslönenivåerna i Sverige. Sverige har de högsta ingångslönerna i EU. Ingen av debattörerna har hävdat att det blir fler jobb av att höja nivån. Det blir det nämligen inte. Den forskning som finns på området visar att höga ingångslöner leder till färre jobb och inte minst drabbar utrikes födda och ungdomar som får svårare att få jobb och särskilt i vissa branscher, som till exempel detaljhandeln. I varje avtalsrörelse frågar vi oss vilket utrymme som finns för löneökningar. Sedan förhandlar vi och våra fackliga motparter. Så även denna gång. Men anser vi att denna avtalsrörelse är vilken som helst? Anser vi att det nu är "business as usual" i Sverige? Eller är det så att det finns anledning att vända på alla stenar och försöka hitta de vägar som finns för att hjälpa fler människor in i jobb? För Svensk handels del är svaret enkelt. Vi vill göra vad vi kan för att anställa fler, men det krävs också villkor som gör att arbetsgivare kan och vågar anställa. Över 60 procent av handelsföretagen uppgav i december att de skulle anställa fler om kostnaderna var lägre. Det är positivt att Handelsanställdas förbund vill kroka arm med Svensk handel om arbetsmarknads- och utbildningsinsatser. Men det vore bra om man också såg att kostnaden för att anställa spelar roll. DN Debatt 27 januari 2016 Debattartikeln Karin Johansson, vd, Svensk handel: ”Frys ingångslönerna för att kunna ge fler nyanlända jobb” Repliker Susanna Gideonsson, Handels: ”Frysta lägstalöner leder inte till fler jobb” Chefsekonom Sandro Scocco: ”Sverige bra på att höja kunskapsnivån för flyktingar” Slutreplik från Karin Johansson, Svensk handel: ”Nej, vi vill inte sänka ingångslönerna” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Den som har hälsan tiger still

Summary: Svensk sjukvård fungerar dåligt. Familjeläkarsystemet fungerar inte om man hela tiden får träffa olika läkare. Många patienter fastnar i systemet. De skickas från familjeläkaren till specialister och sedan tillbaka igen utan att få vare sig diagnos eller vård. Detta skickande mellan olika läkare kan pågå i flera år. Helhetssynen på patienten saknas.

När jag var frisk hade jag inga synpunkter på svensk sjukvård. När jag nu har varit sjuk sedan våren 2013, träffat många läkare och pratat med många andra sjuka personer, vet jag att svensk sjukvård fungerar dåligt. Jag lägger inte skulden på läkarna. De är kompetenta personer som gör sitt jobb, mer eller mindre bra, som alla andra yrkesverksamma. Jag beundrar sjukvårdspersonalen som, för låg lön, jobbar för patienternas bästa. Svensk sjukvård lider dock av systemfel som gör att patienter hamnar i onödiga vårdköer och i vissa fall inte får någon hjälp alls. Om man inte själv orkar att ”stå på sig” för att få hjälp så får man ingen eller fastnar någonstans i systemet. Låt mig ta en liknelse med en trasig bil. En trasig bil kommer in till specialisten, mekanikern, på verkstaden. Mekanikern kontrollerar tändstiften och skickar sedan ut bilen ur verkstaden med kommentaren: ”Det är inte något fel på tändstiften!” Precis så går det till i sjukvården då en familjeläkare skriver en remiss till en specialist. Specialisten undersöker patienten för en enda sak och skickar sedan tillbaks patienten till familjeläkaren med ett remissvar, t ex: ”Det är inget fel på balansnerven”. Sedan måste familjeläkaren fundera på en annan sjukdom, skriva en ny remiss och skicka patienten till en ny specialist. Detta förfarande kan upprepas hur många gånger som helst. Patienten ”studsar” upp och ned mellan primär- och specialistvård. Detta måste vara ett systemfel och resursslöseri. Bilmekanikern undersöker givetvis hela bilen och om han inte hittar några fel så finns det ytterligare experter på verkstaden att konsultera. Bilmekanikern behöver inte heller oroa sig för att ställa diagnos och åtgärda felet på en kvart till tjugo minuter. Reparationen får ta den tid som krävs. En familjeläkare däremot kan aldrig ägna varje patient den tid som behövs om patienten själv inte kan redogöra för sina symptom. Detta leder till att massor av patienter lämnar sina läkare med ett recept på till exempel en värkmedicin och en känsla av att de inte fått någon hjälp. Jag har talat med många patienter som förtvivlat frågat sig: ”Vart skall jag vända mig nu?”. Att söka hjälp via akuten fungerar bara om man är allvarligt sjuk. Hjärtinfarkt, stroke och liknande behandlas kompetent och snabbt. Andra typer av patienter skickas i allmänhet tillbaks till familjeläkaren. I bästa fall läggs patienten in för observation några dagar. Patienten övervakas och prover tas, men läkarkonsultationen inskränker sig till fem minuter när läkarna ”går ronden”. Efter några dagar skrivs patienten ut och skickas åter till familjeläkaren. Kanske skickar läkarna på avdelningen in en remiss till en annan specialist men sedan är patienten tillbaka ”på ruta ett”, det vill säga hos familjeläkaren. För de stackars patienter som får träffa olika familjeläkare vid nästan varje besök är systemfelet katastrofalt. De har ingen läkare som tar det övergripande ansvaret för deras diagnostisering och behandling. Patienterna skickas fram och tillbaka, upp och ner. Det kan gå flera år utan att patienterna ens får en fastställd diagnos. Att patienten själv kan skriva en remiss till specialistvård löser inga problem. Det förutsätter ju att patienten är kunnigare än sin familjeläkare och det är inte särskilt troligt. Är det så här det svenska sjukvårdssystemet är tänkt att fungera? Hur skall systemet förändras för att det skall bli lättare för patienterna att få den vård de har rätt till?


Texten har tillfogats en rättelse. Läkaren och professorn Johan Frostegård har i många år varit motståndare till dödshjälp. Den senaste utvecklingen på det medicinska området har stärkt honom i hans uppfattning. – Sjukdom och lidande är en del av livet. Men i dag kan läkare ge en mycket effektiv smärtlindring och medvetandenivån kan med olika läkemedel sänkas hos patienter med svåra plågor, påpekar Johan Frostegård. Han säger att ett system med aktiv dödshjälp och så kallade läkarassisterade självmord har stora risker. Särskilt i en tid när ekonomin inom vården tycks bli viktigare än själva omhändertagandet av patienterna. – Med dagens ersättningssystem skulle en vårdcentral eller en klinik i framtiden kunna få mer betalt för att hjälpa till att ta livet av en patient eller medverka till ett självmord. För mig är det en absurd tanke, fortsätter Johan Frostegård. Han frågar sig vad som händer när vården alltmer styrs av anonyma multinationella vårdbolag eller landstingsägda sjukhus som arbetar efter ”New public management”, det vill säga av ett system som präglas av ”köp och sälj”. – Risken är att dödshjälp blir en lönsam affär där vårdinstitutioner samtidigt blir av med svårt sjuka och vårdkrävande patienter. Vi är långt ifrån där nu, men om porten öppnas på glänt... Johan Frostegård är professor vid Institutet för miljömedicin vid Karolinska institutet (KI) i Solna. Sedan mitten av 1990-talet har han debatterat mot alla former av dödshjälp. Engagemanget väcktes av en artikel där filosofen Torbjörn Tännsjö tydligt tog ställning för att svårt sjuka som ville dö skulle få hjälp att avsluta livet. – Tännsjö tvingade mig och andra läkare att fundera igenom den här viktiga etiska frågan och att ta en personlig ställning. Själv kom jag snart fram till att dödshjälp strider mot den läkaretik jag står för, säger Johan Frostegård. Han menar att en läkares uppgift alltid är att försöka rädda liv, att aktiv dödshjälp då är helt uteslutet. När det gäller läkarassisterade självmord, där en läkare skriver ut en dödlig drog som patienten själv intar, är situationen delvis annorlunda. – Men jag är tveksam även till det senare. En sak som dödshjälpsanhängare aldrig tar upp är frågan om hur det känns för den som ska skriva ut receptet på en ”dödsdrog” och därmed medverka till att någon tar sitt liv. – Att räkna med ”samvetsfrihet” när det gäller dödshjälp, det vill säga att man som läkare eller sjuksköterska kan få slippa medverka, går inte. Det blir personal som i en stressig vardag ska fatta beslutet och avgöra vem som har rätt att dö. Jag tror inte på den idén. Hur skulle du själv vilja ha det om du till exempel drabbas av den fruktade neurologiska sjukdomen ALS? – Jag vet inte vad jag skulle tänka i den situationen. Men eftersom jag vet att det finns behandling som lindrar smärta och minskar ångest tror jag att jag skulle få en bra död när tiden är inne. Johan Frostegård pekar på det system som sedan några år tillämpas i Nederländerna. Där har antalet fall av dödshjälp ökat kraftigt och kontinuerligt. Det tycks handla om ett ”sluttande plan” där dementa, psykiskt sjuka, deprimerade friska åldringar och även barn får dödshjälp. Många som bett om detta har upplevt att de ligger samhället och andra till last, säger Johan Frostegård. Han framhåller också att flera studier visar att många som velat ha och krävt att få dödshjälp ångrar sig när det verkligen blir aktuellt.   På Insidan i går intervjuades författaren och journalisten Inga-Lisa Sangregorio. I sin nya bok ”Den sista friheten” (Fri Tanke förlag) argumenterar hon för att vi borde införa ett system med självvald dödshjälp i Sverige. Efter sin svåra cancersjukdom började Inga-Lisa Sangregorio fundera allt mer på döden. Hon fasar för en tillvaro fylld med plågor och vill ha rätt att själv bestämma över när livet ska vara slut. – Jag har full förståelse för hennes och andra sjukas och äldres oro, säger Johan Frostegård. Men han återkommer till att dagens behandlingar fungerar bättre än bara för några år sedan. Och så kallad terminal sedering, där patienten sövs ned, är ett fungerande alternativ. – Man sover sig in i döden, vilket är en stod skillnad mot även läkarassisterad dödshjälp. Jag tycker att debatten nu borde handla om att vården av äldre har så stora brister. Vilket i sin tur kan leda till att många tycker att det känns meningslöst att leva vidare. Enligt Johan Frostegård är de äldres kost ofta usel, gamla och sjuka kan få ligga många timmar och även tillbringa natten på britsar i korridorer. Samtidigt får cancerpatienter vänta orimligt länge på sin behandling. Det är en ovärdig vård, enligt honom. Under senare år har Johan Frostegård märkt att mötet mellan läkare och patient kommer på undantag när ekonomin hamnar i fokus. Redan från början är en patient i ett visst underläge när han eller hon sitter framför ”doktorn, påpekar han. – När jag utbildade mig var den etiska utgångspunkten alltid att den sjuke skulle behandlas väl och inte skadas. Nu har vi en industriell flödesprocess inom vården där läkaryrket avprofessionaliseras. – Samtidigt har den etiska skolningen bland vårdpersonal brister. För mig är det viktigt att se frågan om dödshjälp i ett större sammanhang – och inte bara föra ett abstrakt filosofiskt resonemang. I alla tider har plågande patienter bett läkare om hjälp att dö. Men redan i antikens Grekland tog Hippokrates, ansedd som läkekonstens fader, avstånd från sådana tankar. Många kristna och andra religiösa har också avfärdat all diskussion om eventuell dödshjälp. Johan Frostegård är inte troende och hans motstånd mot dödshjälp har inga religiösa motiv även om han har respekt för dessa. – För mig handlar det mer om läkarrollen, patientsäkerhet och vilket framtida samhälle vi vill leva i. Studier visar att sju av tio svenskar har en tillåtande attityd till läkarassisterade självmord, medan tre av tio läkare har samma uppfattning. – Den här typen av undersökningar kan vara svåra att genomföra, och svaren beror ofta på hur frågorna ställs. Jag har märkt att personer som när de varit friska varit tydliga med att de inte vill ”plågas och lida”, men när de drabbats av en svår sjukdom har de ändå tyckt att livet är värt att leva. Enligt Johan Frostegård finns det en uppenbar risk att vi kommer att sända en signal till de svagaste i samhället. Att de sjukas och funktionshindrades liv egentligen inte betyder någonting. – Jag vet att en del tycker att jag överdriver, men vi måste se längre fram än till nästa år. Hur ser vårt samhälle ut om ett par decennier? Vi måste ha ett system där ingen känner sig tvingad att ta sitt liv och där makthavare inte kan förklara vissa människor för icke-önskvärda. Johan Frostegård har även en universitetsexamen i ekonomisk historia. Han har skrivit flera böcker, bland annat två romaner och nu senast ”Den ekonomiska människans fall”. I den senare diskuterar han bland annat hur svensk sjukvård ska organiseras och styras. På Karolinska institutet forskar Johan Frostegård bland annat om immunsystemets betydelse för åderförkalkning och hjärtkärlsjukdom. Även gåtan bakom reumatiska sjukdomar och andra kroniskt inflammatoriska sjukdomar intresserar honom. Just nu är Karolinska institutet och Karolinska universitetssjukhuset i fokus för massmediernas intresse efter kirurgen Paolo Macchiarinis operationer med konstgjorda luftstrupar. – Det som hänt här visar hur lätt det är att bortse från etiska riktlinjer och börja tumma på reglerna och läkaretiken om denna inte står i centrum för sjukvården. Foto i text: Hilda Arneback Dödshjälp — mänsklig rättighet eller oetiskt och riskabelt? Del 1. ”Jag vill avgöra själv när mitt underbara liv är slut”. Redan tidigt tyckte journalisten och debattören Inga-Lisa Sangregorio att det måste vara en mänsklig rättighet att ha makten över den egna kroppen – även när det gäller att bestämma över sin död. Del 2. ”Risken är att dödshjälp kan bli en lönsam affär”. Att tillåta dödshjälp är att ge sig in på ett sluttande plan, menar läkaren Johan Frostegård. Han tycker att debatten borde handla om äldrevårdens brister, som kan leda till att äldre känner att det är meningslöst att leva vidare. Vård i livets slutskede Varje år dör omkring 90 000 personer i Sverige. Åtta av tio behöver palliativ vård före döden, enligt Socialstyrelsen. Men den palliativa vården i livets slutskede erbjuds långtifrån alla. Döende patienter åker in och ut på sjukhus, och riskerar att inte få smärtlindring och hjälp att hantera sin ångest. För att säkra tillgång till palliativ vård på lika villkor över hela landet presenterade Socialstyrelsen för snart tre år sedan ett dokument med rekommendationer och vägledning. Det innebär bland annat: Kommuner och landsting bör erbjuda all personal som möter patienter i livets slutskede vidareutbildning inom palliativ vård. Sjukvården bör regelbundet bedöma patienternas smärta med hjälp av beprövade skattningsinstrument, till exempel frågeformulär. Även andra vanliga symtom som ångest, illamående och förvirring bör bedömas regelbundet. Läkare bör kontinuerligt erbjuda samtal om vårdens innehåll och inriktning, så kallade brytpunktssamtal. Såväl patienten som de närstående behöver få information om vad som händer för att förebygga oro och missförstånd. Alla patienter i livets slutskede bör få möjlighet att samtala om existentiella frågor. Vård- och omsorgspersonalen måste våga prioritera existentiella aspekter, likväl som medicinska. Dödshjälpsdebatten I slutet av 1970-talet fick journalisten Berit Hedeby stor uppmärksamhet sedan hon avslöjat att hon hjälpt en ms-sjuk kollega att ta sitt liv. Några år tidigare hade Hedeby startat föreningen Rätten till vår död. Både Berit Hedeby och läkaren som försett henne med tabletter, insulin och injektionssprutor åtalades. Själva ansåg de dock inte att de hade begått något brott utan endast uppfyllt en människas önskan om att begå självmord. Den ms-sjuke kollegan hade skrivit ett ”dödstestamente” och även i flera tidningsartiklar uttryckt en stark vilja om att få dö. Tingsrätten dömde Berit Hedeby för dråp till fängelse i åtta månader. Hon överklagade domen till hovrätten som skärpte straffet till ett års fängelse. Läkaren som hjälpt till att skaffa fram sprutor och läkemedel dömdes till åtta månaders fängelse för medhjälp till dråp. Hans legitimation drogs in och en vecka senare tog han sitt liv. Sedan slutet av 1970-talet har debatten om dödshjälp blossat upp med jämna mellanrum. Nu senast argumenterade författaren och läkaren P C Jersild tillsammans med nöjesprofilen Björn Ulvaeus, professor emeritus Georg Klein och biskop emerita Tuulikki Koivunen Bylund för dödshjälp på lördagens DN Debatt (30/1). Man brukar skilja mellan två former av dödshjälp. Ingen av dessa är tillåtna i svensk sjukvård. Aktiv dödshjälp: En läkare ger en dödlig dos läkemedel till en patient på patientens uttryckliga och frivilliga begäran. Läkarassisterat självmord: En läkare förser en patient, på hens uttryckliga och frivilliga begäran, med en dödlig dos läkemedel i syfte att möjliggöra för patienten att själv avsluta sitt liv. Den nuvarande svenska regeringen har inga planer på att ändra lagen som säger nej till dödshjälp eller utreda frågan på nytt.


”Jag vill avgöra själv när mitt underbara liv är slut”

Summary: Inga-Lisa Sangregorio fick cancer för fyra år sedan och vill inte dö, tvärtom, säger hon. – Men jag fasar för en tillvaro med plågor. Om det blir så illa vill jag kunna bestämma själv om jag vill fortsätta leva.

Redan tidigt tyckte journalisten och debattören Inga-Lisa Sangregorio att det måste vara en mänsklig rättighet att ha makten över den egna kroppen – även när det gäller att bestämma över sin död. Men det var först när hon för fyra år sedan själv drabbades av en svår cancersjukdom som hon på allvar började sätta sig in i denna existentiella och svåra fråga. – Först när vi är mycket sjuka och döden är oundviklig berövas vi rätten att besluta om den tid som återstår av vårt liv. Självklart bör Sverige införa ett system med självvald dödshjälp, säger Inga-Lisa Sangregorio. Hon påpekar att alla svenska riksdagspartier är eniga om att det bör vara en mänsklig rättighet att bestämma över sin egen kropp. Men denna rättighet är selektiv och har en viktig begränsning. – Om det är ett liv som mot en kvinnas vilja växer i hennes buk har hon rätt till abort med samhällets stöd och välsignelse. Men om det i stället är en obotlig cancer som växer i kvinnan mage har hon inte rätt att slippa den sista tidens lidande. På 1970-talet var Inga-Lisa Sangregorio aktiv i den feministiska organisationen ”Grupp 8”. Ett viktigt krav var just fri abort och kvinnans rätt att bestämma över sin kropp. – Jag känner mig därför fri att göra jämförelsen med rätten att bestämma över sin egen död i livets slutskede, säger hon. I sin nya bok ”Den sista friheten – om rätten till vår död” (Fri Tanke förlag) argumenterar hon för att Sverige bör införa självald dödshjälp. Ända sedan hon vaknade upp efter sin första operation och det visade sig att det förmodade ärrbråcket var en stor cancertumör har hon funderat mycket över hur hon skulle kunna ta sitt liv om behandlingarna misslyckades. – Inte för att jag vill dö, tvärtom. Min förhoppning är att jag får leva länge till. Men jag fasar för en tillvaro med de plågor som många cancersjukdomar kan föra med sig. Illamående, andnöd, diarréer ... att tappa kontrollen över sin kropp och kanske sitt intellekt. Om det blir så illa vill Inga-Lisa Sangregorio själv bestämma om hon ska fortsätta att leva. – Men samtidigt inser jag att jag inte i dag, som relativt frisk, vet vad jag kommer att vara beredd att stå ut med när döden närmar sig. Kanske kommer jag att acceptera sådant som i dag förefaller outhärdligt. Det kan bara jag själv avgöra, då och inte nu. För fyra år sedan misstänkte Inga-Lisa Sangregorios husläkare att hon kunde ha en tumör i magen. Fyra stora bukoperationer och en cellgiftsbehandling följde, men i dag är hon i förvånansvärt god fysisk form. – När jag låg på sjukhuset hände det hela tiden så mycket att jag inte hade tid att fundera över framtiden. Hemma blev det jobbigare. Jag var nedstämd och ledsen, nästan på väg in i en depression. Redan tidigare hade Inga-Lisa Sangregorio på ett intellektuellt plan tyckt att varje människa borde ha rätten till sin egen död. Vi väljer fritt partner, jobb, var vi ska bo och så mycket annat i våra liv, säger hon. – Men när vi kommer till döden är det stopp. Inga-Lisa Sangregorio återkom i tankarna gång på gång till vad som skulle hända om hon blev riktigt sjuk, med svåra smärtor och ett stort lidande. De läkemedel som står till buds i vardagen – som sömnmedel eller smärtstillande – räcker nog inte för att ta livet av en, säger hon. Snarare är risken stor att man får skadar hjärnan eller andra organ vid en överdos. – Att hoppa framför ett tåg var heller inget alternativ för mig, det skulle vara hemskt för både anhöriga och lokföraren. Kanske skulle jag åka ut med en båt och hoppa i vattnet för att drunkna? Ja, sådana tankar levde inom mig. När Inga-Lisa vilade upp sig efter sin första operation mindes hon vännen Kerstin. För snart tjugo år sedan fick Kerstin beskedet att de problem hon lidit av, svårigheter att svälja och en förlust av talförmågan, berodde på att hon drabbats av ALS. Tolv månader senare var vännen död i den obotliga sjukdomen. I en bok som skildrar den sista tiden skriver Kerstins make att ”klarsynt insåg hon att själva döendet skulle vara förenat med ett skräckfyllt, okontrollerat kaos”. Men Kerstins läkare kunde eller ville inte lova henne att hon skulle slippa kvävas till döds. Därmed blev inte bara den allra sista tiden utan också den tid som skulle ha kunnat vara relativt dräglig svårare än nödvändigt, säger Inga-Lisa Sangregorio. – Vi som vill ha rätten att själva avgöra när vi vill avsluta ett liv som innebär ett outhärdligt lidande önskar inte alls att dö. Och vi vill absolut inte dö för tidigt. Men detta är något som de som är emot självvald dödshjälp inte förstår. I dag kan patienter med starka smärtor och svår oro få så kallad palliativ sedering i livets slutskede. Då handlar det om att medvetandenivån sänks med hjälp av läkemedel. Metoden används i ett fåtal fall när patienten är döende och när annan smärtlindring eller ångestdämpande medicin inte hjälper. Är inte palliativ sedering ett vettigt alternativ? – Sedering är ett alternativ i det allra sista skedet och borde användas mer. Men det är inte ett alternativ till den typ av dödshjälp som den sjuke själv styr över. – Jag kan inte begripa varför det är tillåtet att söva ner en människa och ta bort tillförseln av näring och vätska, men inte att skriva ut ett effektivt medel som den dödssjuka människan själv kan inta om, när och var hon vill. Frågan om dödshjälp har debatterats i årtionden. De som är för en legalisering brukar anföra att individen måste få välja själv samt påpeka att alla borde ha rätt till en värdig död. Och att det inte är någon skillnad mellan passiv och aktiv dödshjälp så länge döden är frivillig. Motståndarna befarar att om det blir lagligt med frivillig dödshjälp skulle även ofrivillig dödshjälp börja praktiseras. En legalisering av dödshjälp skulle också kunna leda till att vissa patienter pressas till självmord. – Jag delar inte den senare farhågan. För mig handlar det om att en lidande patient som bara önskar att få dö inte ska behöva utsättas för onödiga plågor. Jag vill att vi ska börja där, säger Inga-Lisa Sangregorio. Hon avvisar alla paralleller med nazi-Tyskland där läkare hjälpte till att döda homosexuella, psykiskt sjuka och funktionshindrade. Den jämförelsen har ingen bäring på dagens debatt här i Sverige, säger hon. – Jag vill inte att vem som helst ska ha rätt till dödshjälp. Det jag eftersträvar är ett system med rätten till en självvald död under speciella förhållanden, påpekar Inga-Lisa Sangregorio. Enligt henne borde lagen om dödshjälp som finns i den amerikanska delstaten Oregon kunna införas i Sverige utan att behöva utredas ytterligare. Lagen, som tillämpats sedan 1997, gäller människor som befinner sig i slutstadiet av en dödlig sjukdom. Dessa patienter kan få ett medel som snabbt leder till döden utskrivet av läkare. Medlet måste den sjuke själv inta. Däremot är det förbjudet med eutanasi, det vill säga att en läkare eller någon annan person utför den dödande handlingen. – En sådan modell riskerar inte att leda till missbruk eller till att patienter pressas att begå självmord. För övrigt är termen självmord missvisande. Lagen kallas ”Death with dignity”, en värdig död på svenska, och i lagtexten framhålls att det inte handlar om självmord. Så ser Inga-Lisa Sangregorio det också. Och hon håller med om en utvärdering som enligt henne säger att det viktigaste resultatet av lagen i Oregon är den sinnesfrid den skänker människor som aldrig kommer att utnyttja den, men som vet att den finns som en möjlig utväg. – Om jag hamnar i en situation med ett outhärdligt lidande vill jag själv avgöra när det underbara och långa liv jag levt ska få ett slut. Lagen ”Death with dignity act” infördes i delstaten Oregon i USA 1997. Enligt den kan Oregonbor som befinner sig i slutskedet av en dödlig sjukdom få ett medel utskrivet som de själva intar och som snabbt leder till döden. För att få ett recept utskrivet måste patienten vara över 18 år, psykiskt frisk och i stånd att besluta om sin egen vård, och ha en diagnostiserad sjukdom som bedöms leda till döden inom sex månader. Antalet som använder sig av medlet har ökat stadigt sedan lagen infördes. År 1998 skrevs det ut 24 recept och 16 personer använde medlet för att dö. 2014 var antalet 155 respektive 105. Källa: The Oregon death with dignity act Debatten om dödshjälp har pågått länge i Sverige. Senast argumenterade P C Jersild och tre andra personer för dödshjälp på lördagens DN Debatt (30/1). Man brukar skilja mellan två former av dödshjälp. Ingen av dessa är tillåtna i svensk sjukvård. Aktiv dödshjälp: En läkare administrerar en dödlig dos läkemedel till en patient på patientens uttryckliga och frivilliga begäran. Detta är endast tillåtet i Nederländerna, Belgien och Luxemburg. Läkarassisterat självmord: En läkare förser en patient, på hens uttryckliga och frivilliga begäran, med en dödlig dos läkemedel i syfte att möjliggöra för patienten att avsluta sitt liv. Detta är endast tillåtet i Nederländerna, Luxemburg, Belgien, Schweiz samt i de amerikanska delstaterna Oregon, Montana och Washington. Socialstyrelsen presenterade 2011 nya föreskrifter om vad en läkare måste försäkra sig om innan hen kan tillgodose en patients begäran om att inte ta emot livsuppehållande behandling. Något en del kallar passiv dödhjälp. Föreskrifterna reglerar även vad läkare måste göra i samband med ett eget ställningstagande. Det handlar bland annat om att bedöma patientens psykiska status, om att säkerställa att patienten förstått informationen och konsekvenserna av olika behandlingsalternativ. Läkaren ska också rådgöra med minst en annan legitimerad yrkesutövare. Källa: Tidskriften Medicinsk Vetenskap och Socialstyrelsen


Förslag till åtgärder för att slippa tvångsseparation vid ansökan av uppehållstillstånd

Summary: Personer som söker uppehållstillstånd i Sverige för att flytta ihop med sin svenska kärlek, borde - om alla handlingar är korrekt inlämnade, identiteten känd och boende och försörjning tillfredsställande ordnat - få vistas i Sverige medan uppehållstillståndsansökan handläggs.

Janne Ullander skriver på DN.Åsikt ett inlägg om hur konstiga regler och Migrationsverkets långa handläggningstider, håller förälskade par med seriösa avsikter och ordnade förhållanden tvångseparerade under ett till två år. Jag har bekanta i samma situation, och jag vet att tusentals människor i Sverige är förtvivlade över detta. Problemet är i korthet att om en svensk medborgare blir förälskad i någon från ett annat land utanför EU, och dessa vill flytta ihop i Sverige, erfordras uppehållstillstånd för den som skall flytta hit. Så långt är det bra. MEN: medan ansökan om uppehållstillstånd handläggs, får personen som söker inte vistas i Sverige. Det spelar ingen roll att den sökande har klar identitet, alla handlingar inlämnade enligt krav, anhörigas intyg på att förhållandet är seriöst, ordnat boende hos sin partner och försörjningen fixad. Eftersom den totala handläggningstiden – med nuvarande arbetsbelastning på Migrationsverket – uppgår till mellan ett och ett halvt till två år, är detta ett svårt problem för de inblandade, på alla sätt. Detta är inhumant och väldigt svårt att förstå - precis som Janne Ullander påpekar i sitt inlägg. Jag har två förslag till en lösning på detta problem. Åtminstone på kort sikt. Enklast och viktigast: Tillåt den som ansöker om uppehållstillstånd under ovanstående villkor att uppehålla sig i Sverige under handläggningstiden. Identiteten och bostadsadressen är ju kända. Inför en regelbunden anmälningsplikt till lämplig myndighet, om detta anses behövligt. Låt den sökande kunna genomföra sin kompletterande ansökningsintervju i Sverige, och inte som nu i hemlandet på en svensk ambassad. Skilj på administrationen av ”vanliga” ansökningar av uppehållstillstånd där alla handlingar finns tillgängliga, och på asylansökningar. Detta är kanske svårare med den arbetsbelastning som Migrationsverket har för tillfället, men det kan inte vara rimligt att väldokumenterade rutinärenden skall drunkna i flyktingströmmens mer komplexa handläggningar. Jag skulle önska att Migrationsministeriet kunde uppmärksamma detta problem och införa ändringar i rutinerna - åtminstone under begränsad tid.


Forskning om förskolans effekt på barn saknas

Summary: Det saknas information i förskoledebatten om att forskning saknas under de senaste 30 åren om vilken effekt förskolan i Sverige har på barn. Samtidigt vet vi enligt forskning om anknytning, neurobiologi och utvecklingspsykologi vad små barn behöver. En checklista visar snabbt att förskolan många gånger inte klarar av att leverera det, vilket kan ge många negativa sidoeffekter. Om vi vill få mer välmående barn så behöver vi en ny modern familjepolitik utgår från barnet men som också tar hänsyn till att barn är olika.

En mycket viktig aspekt som hela tiden utelämnas i förskoledebatten är att det under de senaste 30 åren saknats forskning i Sverige om vilken effekt förskolan har på barn. Trots att det saknas forskning om förskolans effekt, så får föräldrar regelbundet information som till exempel säger saker som ”förskolebarn blir duktigare i skolan”. Problemet är bara att det inte stämmer med de resultat vi ser. Vid varje mätning av svenska elevers kunskaper i OECD Pisa – så sjunker kunskapsnivån. Även sedan man justerat för invandrarbakgrund och socioekonomiska faktorer. Om nu förskolan skulle vara en garant för att barn blir duktiga i skolan så borde det ju synas i Pisa-mätningarna. Och att hänvisa till utländska studier som vissa forskare ofta gör fungerar inte eftersom de inte säger något om svenska förhållanden och därför saknar relevans. Andra saker som ofta serveras som en sanning till föräldrar är att förskolebarn blir socialt välfungerande per automatik när de går i förskolan. Då ska man vara medveten om att under det senaste decenniet så har vi sett en explosion i inköp av skolbaserade program till förskolor och skolor. Program som SET, social och emotionell träning. Om nu miljön i förskolan anses göra barn socialt välfungerande – varför måste de då ”programmeras om” och varför är det kaos i så många skolor. Något brister uppenbarligen. Enligt den forskning som finns inom anknytningsteori, neurobiologi och utvecklingspsykologi så vet vi vad små barn behöver för att utvecklas optimalt: God anknytning, närhet, kärlek, god omvårdnad och socialt samspel med en vuxen. Sedan är det bara att ta sig en funderare över om den förskola vi ser i dag med stora barngrupper och få personal, kan klara av att leverera vad små barn behöver. I boken ”Förskolan för de allra minsta. På gott och ont” konstaterar författarna att: ”Situationen för barnen i förskolan är mycket bekymmersam. Barn socialiseras i samspel med en vuxen och det är mellan ett – tvåårsåldern som empati, inlevelseförmåga, allt det som sitter i frontalloberna, utvecklas. I en stor barngrupp där det inte finns vuxna som hinner eller har möjlighet att samspela med barnet, så får det negativa konsekvenser för barnets utveckling”. Och negativa konsekvenser är ju just vad vi ser i dag när barnen uppvisar allt sämre kunskaper i skolan och har alltmer problem med det sociala samspelet. Maxtaxa, allmän förskola, förskola till föräldralediga, mer förskola men inte mer pengar – har skapat omöjliga arbetsvillkor för personalen. Tipset är därför att ta ett helhetsgrepp och ta fram en ny och modern familjepolitik med ett barnperspektiv. Förskolan är en pusselbit i familjepolitiken men den kan inte vara den enda. Barn är olika – familjer är olika. Därför behöver föräldrar många olika alternativ att välja mellan: Förskola, familjedaghem, flerfamiljssystem och även någon form av subvention till de som vill ha sin omsorg i hemmet. Endast så kan vi vända trenden och få mer välmående barn.


Förskolan utgör inget institutionsliv

Summary: Säkert kan även kritik riktas mot allt större barngrupper samt längre vistelser på förskolan men att jämföra dessa barn med barnhemsbarn blir fullständigt barockt. Endast någon som aldrig besökt ett barnhem eller sett ett föräldralöst barn i ögat kan skriva något sådant. Att beskriva föräldrars beteende som ociviliserat när de gör det ända möjliga, det vill säga lämnar bort sina barn till avsedd verksamhet för att själva kunna arbeta, är ett lika märkligt förhållningssätt.

Skribenterna Bjuvgård och Cederholm målar upp en påfallande onyanserad bild av förskoleverksamheten i Sverige. De beskriver en vardag för barnen som kan jämföras med ett barnhemsbarns vardag. Ett liv, till större delen institutionaliserat, då dessa dagisbarn får spendera mer av sin vakna tid på förskola än hemma, menar Bjuvgård och Cederholm. Det är i grunden ett ociviliserat beteende att lämna bort de gråtande barnen, menar dem. Vi talar då om en verksamhet som bedrivs av utbildade pedagoger med vana av att ta hand om barn och som arbetar utefter framtagna riktlinjer och med barnens bästa för ögonen. Det är till denna verksamhet som det skulle vara så hemskt att anförtro sina barn åtta timmar eller mer om dagen. Det må vara hänt att barn får stanna längre och längre på förskolan, men i andra vågskålen ska dåliga hemförhållanden och sönderstressade föräldrar läggas. Det är inte alla barn som har det så bra hemma. Och så har vi också de föräldrar som stressar till förskolan för att stilla sitt dåliga samvete och sedan släpar med barnen till ICA istället för att göra inköpen först och hämta barnen en timme senare istället. Jag tror dessutom att de flesta föräldrar kan vittna om att hur ledsna barnen än är på morgonen är det få som har bråttom när det är dags att gå hem. Säkert kan även kritik riktas mot allt större barngrupper, men att jämföra dessa barn med barnhemsbarn blir fullständigt barockt. Endast någon som aldrig besökt ett barnhem eller sett ett föräldralöst barn i ögat kan skriva något sådant. Att beskriva föräldrars beteende som ociviliserat när de gör det ända möjliga, det vill säga lämnar bort sina barn till avsedd verksamhet för att själva kunna arbeta, är ett lika märkligt förhållningssätt. Ett barn som har det bra hemma, vet att föräldrarna kommer tillbaka även om det skulle dröja och det är själva poängen med min replik. Det är just det faktumet att föräldrarna kommer tillbaka som gör barnet tryggt. Ett barnhemsbarn som blivit lämnat av sina föräldrar för alltid saknar glöd i ögonen så mycket kan jag säga med min erfarenhet från barnhemsbarn. Den glöden kan även saknas i andra barns ögon, men då av helt andra skäl. Otrygga barn finns även bland dem som har sina föräldrar men då troligtvis på grund av att samspelet mellan föräldrarna och barnet inte fungerar, inte för att barnen får vara för länge på förskolan. Likaså finns trygga barn på barnhem. De som hittat andra större barn att knyta an till. För på ett barnhem är det inte reglerna fem barn på en pedagog som gäller utan kanske 100 barn på fem barnskötare. Och ingen förälder som kommer och hämtar när dagen är slut. Helt andra livsvillkor alltså, där det oftast är lättare att hitta ett större barn att söka tröst hos än en vuxen. Detta är de verkliga villkoren för barn som lever på institution. De ska inte förväxlas med villkoren på svensk förskola. Att göra detta är en skymf mot förskoleverksamheten och inte minst mot alla de barn världen över som lever under dessa villkor.


”Polisen måste agera mot antiziganistiska hatbrott”

Summary: Ny rapport. Anlagda bränder, stenkastning, sparkar och spottloskor. Många av hatbrotten mot romer anmäls aldrig och ytterst få går till åtal. I många fall har det lett till att barnen inte vågar vistas utanför hemmet. Polisen har en nyckelroll för att få stopp på kränkningarna, skriver Kommissionen mot antiziganism.

Hatbrott är en del av många romers vardag och påfallande ofta är det barn som drabbas. Med tanke på omfattningen av antiziganistiska hatbrott har hittills vidtagna åtgärder visat sig vara otillräckliga. Polisen måste nu ta hatbrotten på större allvar och genomföra åtgärder så att fler romer kan få upprättelse, menar Kommissionen mot antiziganism, som i dag offentliggör en rapport om hatbrott mot romer. Anlagda bränder mot tältläger. Sparkar och spottloskor. Barn som inte vågar leka på gården för att grannen skriker ”jävla zigenarungar” efter dem. Det är händelser som är en del av många romers vardag i Sverige. Många av dessa hatbrott anmäls aldrig och statistik från Brottsförebyggande rådet visar att de som faktiskt anmäls sällan får en konkret uppföljning. Endast runt 3 procent av anmälningarna om antiziganistiska hatbrott leder till åtal. Sverige har mot denna bakgrund fått återkommande kritik från FN-organ som bevakar respekten för mänskliga rättigheter. I dag publicerar Kommissionen mot antiziganism rapporten ”Agera mot antiziganistiska hatbrott” som baseras på två studier som kommissionen har tagit initiativ till. Studierna visar att antiziganistiska hatbrott ofta sker i allmänna miljöer och i vardagssituationer, där de flesta människor normalt känner sig trygga och säkra. Aktiviteter som för majoritetsbefolkningen är vardagliga rutiner, till exempel att gå och handla, tanka bilen eller ta bussen, innebär för många romer en risk att utsättas för kränkningar.   Kommissionen noterar med oro att antiziganistiska hatbrott i hög utsträckning drabbar barn i deras närmiljö. I 15 procent av anmälningarna är barn målsägande. Det rör sig ofta om hot och ofredande från grannar. I flera anmälningar uppges barnen vara så rädda att de inte vågar vistas utanför hemmet. För utsatta EU-medborgare, många av dem romer, är våldet ett återkommande inslag i deras liv i Sverige och attackerna förefaller bli allt grövre. Vardagen präglas av ständig rädsla och oro för våld och kränkningar. Det kan handla om att grupper eller enskilda kastar stenar på dem, skär sönder deras tält, försöker sätta eld på deras tillhörigheter, spottar på dem eller hotar att döda dem. Trots att antalet anmälningar om antiziganistiska hatbrott ökar är det uppenbart att mörkertalet är mycket stort. Många romer drar sig för att anmäla kränkningar till polisen. Utsatta EU-medborgares anmälningsbenägenhet är näst intill obefintlig. Benägenheten att anmäla kan förstås mot bakgrund av att många romers förtroende för polisen är lågt. Det har sin grund i en antiziganistisk historia där polismyndigheter ofta har haft en roll i att fördriva romer. Skånepolisens olagliga massregistrering av romer som avslöjades av Dagens Nyheter hösten 2013, har ytterligare förvärrat situationen. Att så få anmälningar leder till konsekvenser påverkar naturligtvis också anmälningsbenägenheten. Hatbrott är kriminella handlingar med fientliga eller hatiska motiv mot vissa individer och grupper. Omsorgen om minoriteters rättigheter kräver därför särskild vaksamhet mot dessa brott. De drabbar enskilda men tenderar dessutom att skapa rädsla hos en hel grupp människor. Av kommissionens rapport framgår att det svenska juridiska regelverket för att bekämpa hatbrott i stort sett är adekvat. Det är det praktiska arbetet när det gäller att tillämpa regelverket för att lagföra brott som inte är tillfredsställande. Polisen har här ett särskilt ansvar. Prioritera hatbrott högre Både tidigare och nuvarande regering har betonat att arbetet mot hatbrott är prioriterat. Samtidigt visar kommissionens information snarare det motsatta: många anmälningar om hatbrott med antiziganistiska motiv har en oförklarligt låg uppklarningsnivå. Exempelvis ledde enbart 1 procent av anmälningarna om olaga hot eller ofredande med antiziganistiska motiv till åtal 2012–2013 – motsvarande siffra för olaga hot generellt var 12 procent. Polisledningen bör nu tydliggöra att hatbrott prioriteras på allvar inom myndigheten. Ledningen bör också ställa krav på konkreta och mätbara resultat för uppföljningen. Öka kunskapen om antiziganism Kommissionens studie visar att i över hälften av de analyserade anmälningarna hade polisen inte förmått att identifiera hatbrottsmotiv. Det påverkar givetvis vilka utredningsåtgärder som vidtas. För att identifiera motivet krävs kunskap om antiziganism, något som romer påpekar saknas hos polisen. Polisen bör därför vidta omfattande utbildningsinsatser på alla nivåer inom organisationen. Etablera förtroendeskapande arbetssätt För att den som utsätts för ett hatbrott ska anmäla detta och senare delta i förundersökningen, krävs att polisen har ett förtroendeingivande bemötande. Att polisen anställer personer med romsk språk- och kulturkompetens är ett sätt som kan bidra till att säkerställa detta. Ett annat är att öka polisens tillgänglighet genom att införa särskilda telefonlinjer, ”hot lines”. Redovisa kön och ålder i statistiken Under en kvinnokonferens som kommissionen anordnade framkom att många romska kvinnor upplever att hatbrott riktas särskilt mot dem. Att barn i så stor utsträckning utsätts för hatbrott är också ytterst oroande. Polisen bör i sin dialog med romer därför träffa kvinnor och ungdomar för att ta del av deras särskilda erfarenheter. Kommissionen anser också att polisen bör redovisa kön och ålder i sin statistik över hatbrott. Att synliggöra mönster av detta slag är viktigt för att kunna identifiera och vidta relevanta och effektiva åtgärder. Säkerställ EU-medborgares rättigheter Utsatta EU-medborgares vardag i Sverige präglas av våld och hot om våld. Deras erfarenheter i hemländerna har underminerat deras förtroende för polismakten. Med hänsyn till de besökande EU-medborgarnas utsatta position, som ofta utmärks av en osäker boendesituation och rädsla för avhysning, ställs det särskilda krav på att polisen agerar korrekt och förtroendeingivande mot dem som drabbas av hatbrott. Inte minst viktigt är att polisen har ett gott samarbete med de frivilligorganisationer som verkar för och med besökande EU-medborgare. Sverige har en mörk antiziganistisk historia. Det är bara genom ett kraftfullt och tydligt agerande mot antiziganism som den onda kontinuiteten av diskriminering och kränkningar kan brytas. För detta har vi alla ett ansvar och polismakten en nyckelroll. Fakta. Med hatbrott med antiromska (antiziganistiska) motiv menas enligt Brå ”brott som begås på grund av rädsla för, fientlighet eller hat mot romer och som aktiverar en reaktion mot romer, deras egendom, institutioner eller den eller dem som är, eller uppfattas vara, romer eller representanter för romer”. År 2014 var antalet anmälningar 290. 29 januari 2016 Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Det handlar inte alltid bara om männens hållning”

Summary: Stavanger. Det är farligt att blunda för kulturella orsaker bakom sexuellt våld. Risken är att man inte kommer åt alla orsaker och våldet blir svårare att förebygga. Det menar den norska psykologen Jannicke Stav som utvärderat kurserna för flyktingar i Norge.

Psykologen Jannicke Stav har just blivit klar med en utvärdering av de våldsförebyggande kurser som hållits vid ett hundratal asylmottagningar i Norge. För tre år sedan fick organisationen ”Alternativ til vold” uppdraget att organisera kurser om våld för dem som sökte asyl i Norge. Metoden som organisationen använder går ut på att utbilda människor som är knutna till asylmottagningarna så att de kan leda gruppdiskussioner om våld, i synnerhet sexuellt våld. Det huvudsakliga syftet är att stärka säkerheten för de kvinnor som befinner sig i asylprocessen. Därför pratar man mycket om våld mot kvinnor och jämställdhet. Men mycket går också ut på att öka tryggheten för barnen. – Det gör att vi informerar om hur förbudet mot barnaga ser ut i Norge, eftersom det skiljer sig så radikalt från hur det ser ut i stora delar av världen, säger psykologen Jannicke Stav som är specialiserad på våld. Läs tidigare delar i serien ”Kultur som riskfaktor?”: Del 1: Flyktingar diskuterar sexuellt våld och gränssättning Del 2: Flyktingar berättar om kursen Vi träffar henne på organisationens högkvarter som huserar i ett litet trähus i centrala Stavanger, inte långt från de stora oljepråmarna i hamnen. Hit kommer mestadels norska män för att få behandling för sitt våldsamma beteende. Men även vuxna och barn som har fallit offer för våld. Jannicke har just överlämnat rapporten ”Dialoggrupper om våld” till myndigheten Utlendingsdirektoratet. Den är en utvärdering av det arbete som har gjorts under litet mer än ett år på mer än hundra asylmottagningar över hela Norge. Hon räknar ut att några tusental män måste ha deltagit i kurserna som startade hösten 2013. Utvärderingen bygger på deltagarnas egna uppfattningar om arbetet. – De säger att de har blivit mer uppmärksamma på riskbeteenden och de har blivit bättre på att diskutera hur man ska agera om man bevittnar något, till exempel våld mot barn. Sådana saker som inte norrmännen själva alltid vågar prata med varandra om. Varje kurstillfälle inleds med en informationsdel. Sedan får deltagarna en uppgift som de ska tänka på och svara på själva för att sedan diskutera med de andra, till exempel hur man kan göra om man upptäcker att ens dotter lever i ett äktenskap där hon blir misshandlad. – Det är en uppgift som brukar ge upphov till livliga diskussioner eftersom det finns olika ingångar i ämnet. Ett annat tema kan handla om hur det är att leva med maktlöshet, i en situation där man inte vet vart ens liv är på väg. Det skapar en osäkerhet som är en riskfaktor när det kommer till utövandet av våld. Därför pratar man ofta om olika strategier som man kan behöva för att klara av att leva i mottagningssystemet under en lång tid, vad man kan göra för att hålla sig psykiskt stabil. Det kan handla om handfasta regler som att äta bra och motionera – då sover man också bättre. – Det är också viktigt att inte isolera sig utan att försöka umgås med andra så att man bygger upp ett socialt nätverk. Det kan fungera som en stötdämpare när det blir jobbigt, säger Jannicke Stav. Den som drömmer mardrömmar eller är orolig och ledsen blir ofta hjälpt av att få veta att det är helt normalt i den situation som hon eller han befinner sig i. – Om man får hjälp att prata om och förstå sina egna psykiska reaktioner så upplevs det ofta som lugnande. Det uppstår en positiv spiral där man blir bättre på att uttrycka sig. En del har sagt att de har börjat prata med varandra på en annan nivå än tidigare. En diskussion kan utgå ifrån hur man kan vara en bra förebild som pappa. En annan kan utgå från frågan: ”Om din dotter blev utsatt för ett övergrepp eller en våldtäkt, vad önskar du skulle hända då?” Därefter kan man diskutera vad som är en våldtäkt enligt lagen, och vad våldtäkten kan betyda för den som blir våldtagen och för andra närstående. Och om det skulle vara annorlunda om det var ens son som hade blivit våldtagen. – Ofta måste man klargöra vad som är otillåtet i Norge och varför. Men huvuduppgiften för den som leder kursen är att skapa ett tillåtande samtalsklimat. Meningen är inte att deltagarna ska komma fram till rätt svar, utan att de börjar samtala. Det kan man göra genom att fråga vad de andra tycker om det som någon säger. Då öppnas diskussionen i stället för att stängas. Det är en beprövad metod som finns med i FN:s rekommendationer för hur ett förebyggande arbete mot våld bör bedrivas. – Hur är det där du kommer ifrån? Och vad tänker du om vårt sätt att leva? Med sådana frågor kommer kunskapen in samtidigt som det skapas en dialog och en känsla av respekt. Enligt rapporten har deltagarna sagt att de har fått tajtare relationer med varandra och att deras vardag på asylboendena blivit lugnare eftersom de blivit bättre på att sätta sig ned och prata igenom konflikter i stället för att skrika åt varandra, eller bara dra sig undan som de flesta gör – vilket enligt Jannicke är en riskfaktor. Eftersom kurserna pausades för att utvärderas har man ännu inte hunnit diskutera händelserna i exempelvis Köln, där grupper av unga asylsökande män sägs ha ofredat, förgripit sig på och rånat kvinnor. – Det vi har diskuterat är hedersrelaterat våld som är näraliggande. Som exempelvis vad som kan hända om en kvinna går ut och pratar med män på gatan utan att täcka sig. Frågan är också vad man kan göra om man misstänker att något kan hända henne. Om man har flytt från ett land där man har levt med krig och övergrepp under lång tid, är det inte alltid självklart att man känner att man kan påverka den typen av händelser, menar Jannicke. – Det som hände i Köln handlade om ett mindre antal immigranter. De andra, som är bra människor, behöver känna att de med sin gemensamma kraft kan förhindra våldet. Då kan det uppstå en positiv spiral som får fler att vilja bidra. – I Norge handlar mäns våld mot kvinnor mycket om en hållning som finns hos vissa män. När man jobbar med flyktingar så handlar det inte alltid bara om mäns hållning. Det kan röra sig om större grupper eller om samhällen som helhet. Jannicke berättar om undersökningar som har visat att det i vissa länder, till exempel i Nigeria, Kenya och Uganda, ibland är fler kvinnor än män som tycker att en man ska få slå sin fru, till exempel om hon missköter hushållet. – Så det handlar inte alltid bara om männens hållning, utan om olika samhällens olika syn på våld. Precis som det har sett väldigt olika ut i det norska samhället under historiens gång. En del menar att våldet i Köln bara handlar om kön och ålder på männen, att det inte har med kultur eller ursprungsland att göra. Det anser Jannicke Stav är en farlig syn som ökar risken för att något liknande ska hända igen. – Man måste arbeta med attityder och sådant som kan finnas i personers bagage. Annars blir det förebyggande arbetet sämre. Ni har ju redan haft en diskussion om detta i Sverige, efter att Fadime Sahindal blev mördad av sin pappa. För att förebygga det sexuella våldet behövs en sammansatt plan, säger Jannicke och ritar upp en triangel på ett blädderblock. Underst i triangeln befinner sig alla de som inte är våldsamma. Ovanför den stora gruppen befinner sig en mindre riskgrupp och överst den ännu mindre gruppen som redan har begått övergrepp. – Man måste använda många åtgärder för att komma åt problemet. I norska skolor pratar man till exempel med tonåringarna om huruvida de tycker att det är okej att en pojk- eller flickvän kollar igenom ens telefon på grund av svartsjuka. – Det gör vi tidigt, redan innan de har hunnit träffat någon, eftersom vi tror att det kan förebygga och minska risken för våld i en nära relation senare. Jannicke jämför med ett hälsoförebyggande arbete som inte bara bör handla om att utveckla mediciner, utan lika mycket om att tvätta händerna för att inte få influensa, och använda kondom för att inte få sexuellt överförbara sjukdomar. Därför får man heller inte vara rädd för att prata om kultur och tradition, menar hon. – Vi vet ju att de som utövar våld ofta har vuxit upp med våld och att det är en riskfaktor, även om en del av dem går en annan väg när de blir vuxna. Därför talar vi om för de asylsökande att de ingår i en riskgrupp. Det förstår de ofta själva. – Vi diskuterar ju riskfaktorer hela tiden när det gäller norrmän: här på mottagningen, i mödravården, på skolorna och i medierna. Asylmottagningarna måste också vara en arena där man pratar om våld. Tidigare delar i serien ”Kultur som riskfaktor?” Insidan har rest till den lilla oljemetropolen Stavanger i sydvästra Norge där asylsökande deltar i kurser som ska förebygga sexuellt våld. Del 1: Flyktingar diskuterar sexuellt våld och gränssättning Del 2: Flyktingar berättar om kursen Organisationen Alternativ till vold Jannicke Stav är specialpsykolog vid organisationen ”Alternativ til vold” (ATV) som är ett kompetens- och behandlingscenter med särskilt fokus på våld i nära relationer. Hon är också ansvarig för den utvärdering som organisationen just har lämnats till den norska myndigheten ”Utlendingsdirektoratet” (UDI). UDI har finansierat ATV:s utbildningsverksamhet som drog igång 2013 och som går ut på att utbilda personer som är knutna till asylmottagningar i Norge så att de kan initiera och leda förebyggande samtal och kurser om våld. Gensvaret har enligt Jannicke varit positivt. Framför allt har deltagarna varit positiva till att de har fått lära sig hur det norska rättssystemet fungerar. De har sagt att de känner sig säkrare i vardagen på asylboendet och att de har fått en större tillit till myndigheter och polis.