Murray Gell-Mann – snillet som blev kvarkarnas pappa

Summary: En av 1900-talets mest fantastiska hjärnor har slocknat. Den amerikanske Nobelpristagaren i fysik Murray Gell-Mann har avlidit i en ålder av 89 år. Professor emeritus Lars Brink minns en vän och kollega.

En av 1900-talets mest fantastiska hjärnor har slocknat. Nobelpristagaren i fysik Murray Gell-Mann har avlidit i en ålder av 89 år. Professor emeritus Lars Brink minns en vän och kollega. Murray Gell-Mann var den ledande partikelfysikern under 50- och 60-talet, ett fält som lockade de allra bästa i efterkrigsgenerationen. Det är en av höjdpunkterna i mitt liv att ha fått arbeta med och också bli en nära vän till honom. Murray Gell-Mann föddes i en judisk invandrarfamilj i New York sex veckor före den stora börskraschen. Han var ett sladdbarn med en nio år äldre bror och gamla föräldrar. Fadern var en misslyckad intellektuell som efter kraschen arbetade som vakt i ett bankvalv. Sitt missnöje över det tog han ut på den yngste sonen, som aldrig fick någon riktig kontakt med sin far. Enligt familjesägnen var Murrays första ord ”The lights of Babylon”, när han två år gammal tittade ut på natthimlen över New York. Vid tre kunde han läsa och multiplicera stora tal. Allt han läste fastnade. Vid fem års ålder rättade han både uttal och innehåll hos vuxna, och sju år gammal vann hann New Yorks stora årliga stavningstävling för elever upp till tolv år. Som åttaåring började han i sjätte klass i en privatskola. Det måste ha varit en tortyr för lärarna, för klasskamraterna litade mer på honom än på dem. Han plöjde igenom Encyclopædia Britannica och kunde den i stort sett utantill när han var nio år. 15 år gammal började han på Yale University. Han var intresserad av allting, och av en tillfällighet valde han fysik. Sedan följde doktorandstudier vid MIT. Vid 21 var han flygfärdig och fortsatte till Chicagouniversitet och sedan till Institute for Advanced Study som en av Robert Oppenheimers unga genier. När Murray var 26 blev han professor vid Caltech, och åren som följde blev enda lång kavalkad av resultat som kom att förändra den moderna fysiken. Murray hade svårt att släppa ifrån sig sina arbeten. Det blev bara några om året, men de var som katedraler, med så många nya detaljer att han kom att dominera den moderna partikelfysiken. Där fanns många unga begåvningar men ingen kom i närheten av Murray. Hans specialitet var att klassificera den uppsjö av nya partiklar som de stora acceleratorerna som togs i bruk under 50-talet producerade. År 1963 föreslog han att alla dessa var uppbyggda av tre fundamentala partiklar som han kallade ”quarks”, kvarkar, efter en rad i James Joyce ”Finnegans wake”, ”three quarks for Muster Mark”. År 1969 fick han Nobelpriset i fysik, 40 år gammal, efter att ha varit aktuell i säkert tio år. Hans far hade dött några veckor före tillkännagivandet, och Murray sade en gång till mig ”Hade min far levt två veckor till hade mitt liv blivit annorlunda.” Jag kom som ung postdoktor till Caltech i mitten av 70-talet. Murray hade jag mött i grupp tidigare, men jag darrade som ett asplöv när jag första gången träffade honom där. Han hade naturligtvis tagit reda på varifrån i Sverige jag kom och uttalade Lars korrekt och krävde att alla andra i gruppen också skulle göra det. Vi började samarbeta i en mindre grupp som gjorde de långa uträkningarna. Murray var ofta borta, men han bidrog hela tiden och såg direkt om det fanns någon svag länk. En gång då var vi mitt uppe i ett problem, vi hade räknat i flera dagar, kom han in, tittade på vad vi gjort och skrev svaret på tavlan. Två dagar senare kom vi till precis det resultatet. Sedan jag återvänt till Sverige tillbringade jag några månader varje år hos Murray. Med tiden blev det mer sällan men vi höll kontakten. Murray hade mist sin fru i början på 80-talet och återhämtade sig aldrig riktigt. Han tappade lite av skärpan. I mitten av 80-talet fick han chansen att sätta upp ett nytt institut i Santa Fe, som blev helt tvärvetenskapligt. Han arbetade mest med lingvistik och lämnade fysiken mer och mer, men han var alltid intresserad av vad som hände. Murray Gell-Mann sticker ut bland alla Nobelpristagare i fysik. Andra kommer kanske att kommas ihåg längre, men jag tror inte att någon hade en sådan bredd. Under 90-talet gjordes en mycket lång intervju med honom om hans liv. Ta en kopp kaffe, lyssna och njut. Murray Gell-Mann 1929–2019 Född den 15 september 1929 i New York, död den 24 maj 2019 i Santa Fe, New Mexico. Fick Nobelpriset i fysik 1969 för sina upptäckter rörande klassifikation en av elementarpartiklarna och deras växelverkan. Detta innehöll upptäckten av kvarkteorin, som säger att partiklar som neutroner och protoner är uppbyggda av mindre elementarpartiklar som han kallade kvarkar, efter en mening i ”Finnegans wake” av James Joyce.


Summary: INSÄNDARE. Det är självklart att Sverige, tillsammans med Lettland, ska göra allt för att få vinter-OS 2026. Vi har den rödgröna regeringen att tacka om arrangemanget blir verklighet, skriver Ulf Parde.

Jag vill tacka regeringen för vår ansökan till vinter-OS (Stockholm, Åre, Falun och Sigulda i Lettland). Den idrottsintresserade statsministern Stefan Löfven (S) har skött det här bra. Även idrottsminister Amanda Lind (MP) är positiv. Hon har rätt när hon pekar på att det här är ett positivt projekt, något att samlas kring. Flera i längdåkningens damlandslag har även uttalat sin positiva inställning till OS på hemmaplan. Sedan dras Miljöpartiet med andra nackdelar som en negativ inställning till bilism. För att aktiva, funktionärer och publik – här kan det ibland vara långa avstånd – utan att bli ruinerade, ska kunna ta sig till tränings- och tävlingsplatser krävs att det inte är för höga bränsleskatter. Självklart ska Sverige äntligen stå som arrangör. Om vi går mot lågkonjunktur behövs ett sådant projekt ännu mer – och skapar arbetstillfällen utan alltför mycket fördyringar. Snö är numera inga problem en mild vinter. OS-byn kan bli äldreboende efteråt. Sveriges tur att bjuda in till ett fredsprojekt som gläder hela världen och samtidigt är en konstruktiv nationell satsning. Sedan har vi Moderaternas negativa inställning. Jag minns när förre statsministern Fredrik Reinfeldt (M) i sin regeringsförklaring 2006 sade att ”Sverige ska verka för att få fler storinternationella idrottsarrangemang”. Sedan började alliansregeringens svek. Den idrottsokunniga och ointresserade idrottsministern Lena Adelsohn-Liljeroth (M), hade en fientlig attityd när Sveriges olympiska kommitté (SOK) ville söka. Detta moderata svek har fortsatt till denna dag. Liberaler är minst lika negativa (bland annat DN, Expressen och riksdagsman Fredrik Malm). Sedan brukar de gnälla över att OS går i auktoritära länder. Liberala ungdomsförbundet brukar till och med kräva att de svenska idrottare (som tränat i åratal för sitt livs tävling) då ska stanna hemma. Sverigedemokraterna vill vara nationalistiska, men har inte förstått att arrangemang av OS är den mest positiva nationalism som finns. Vi kommer att minnas vilka vi har att tacka för detta. SOK hade aldrig fått igenom detta med en högerledd regering. DN Åsikt 12 juni 2019 kl 16 Insändare Ulf Parde: ”Tacka rödgröna regeringen om vi får OS” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: INSÄNDARE. Det är fel att fira Sveriges nationaldag den 6 juni. Nationaldagen borde flyttas för att fira den dag vi fick kvinnlig rösträtt, skriven Frankie Fouganthin.

Alla norrmän vet att de firar sin självständighet som stat den 17 maj. Och alla firar. Men långt ifrån lika många svenskar firar Sveriges nationaldag. Än färre vet varför man ska fira. Orsak: 6 juni saknar legitimitet bland svenskarna. Officiellt firar vi datumet av två skäl: • Gustav Vasa valdes till kung den 6 juni 1523, det vill säga blev en slags diktator i Sverige. Vem vill hålla det högt i dag? • 1809 års regeringsform skrevs under i riksdagen detta datum. Men den grundlagen ersattes ju sedan 1974 och gäller inte längre. Gäsp! Lösningen ligger i att leta fram Sveriges historiskt viktigaste dag (inte någon efterkonstruktion) och låta den bli ny nationaldag. I TV4 sa idéhistorikern Mikela Lundahl Hero att ”vi har ingen tydlig punkt där vi blev Sverige”. Det är fel. Vi har två datum att välja på då vi fick vår nuvarande svenska grundidentitet: demokratin Sverige. Ett datum då klubbslaget föll och ett datum då vi för första gången prövade på den demokrati vi numera lever i. Vi blev ett fullvärdigt demokratiskt land den 24 maj 1919 då det slutliga beslutet togs i riksdagen att införa kvinnlig rösträtt. Praktiskt blev vi det den 10 september 1921 då de första kvinnorna gick och röstade. Hela den vuxna befolkningen fick nu rösträtt, inte bara männen. Vore inte 24 maj eller 10 september betydligt lämpligare datum att fira vår nationaldag än 6 juni ? I år firar vi ju dessutom hundraårsminnet av demokratins införande och då borde väl dessa datum vara än mer aktuella för en nationaldag. DN Åsikt 10 juni 2019 kl 15 Insändare Frankie Fouganthin: ”Flytta nationaldagen och fira kvinnlig rösträtt” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Sofia Nerbrand: Radikale kan mildra det extrema

Summary: Flyktingvänliga partier gick framåt, medan Dansk folkeparti imploderade i det danska valet. Nu vill det till att mittenpartierna inte tillåts behålla den extrema migrationspolitiken.

Väljarna i Danmark belönade på onsdagen flera partier som opponerar sig mot den njugga migrationspolitiken. Socialliberala Radikale Venstre fördubblade glädjande nog sitt väljarstöd och är nu jämnstora med Dansk folkeparti, som säckade ihop. Men Dansk folkepartis strama invandringspolitik lever tyvärr vidare genom de två stora partierna i Danmark: Socialdemokraterna och Venstre. Partiledaren Mette Frederiksen (S) lovade före folketingsvalet att behålla ”paradigmskiftet” om hon lyckas bli landets nästa statsminister. Trots att S fick ett försvagat väljarstöd medan Venstre gick framåt erkände Lars Løkke Rasmussen sig besegrad eftersom hans borgerliga regeringsunderlag rämnat. Dagen före valet sade han att han gärna ser en mittenregering med S och Venstre – och de fick egen majoritet med sammanlagt 91 mandat. Frederiksen vill däremot regera ensam. För ett år sedan klargjorde hon att hon inte ville ha med Radikale venstre på grund av dess för ”mjuka” flyktingpolitik – trots att Radikale venstre tillhör det röda blocket. Valresultatet har emellertid gjort Radikale venstre till kungamakare och de kräver en mer liberal invandringspolitik för att släppa fram en S-regering. Förhoppningsvis använder partiet sin position till att förhandla fram mer öppenhet både rörande ekonomin och gränserna såsom systerpartierna i Sverige gjorde i januariavtalet. Alternativet är att Socialdemokraterna och Venstre befäster sin järnaxel om den hårda migrationspolitiken. Det vore olyckligt om mittenpartierna ser till att behålla den extrema hållningen. Det vore också paradoxalt när Dansk folkeparti äntligen imploderat, det måttlöst invandringsfientliga Stram kurs misslyckats med att ta sig in i parlamentet och de flyktingvänliga vänsterpartierna gick framåt.


Så blev Hannas första år som lärare

Summary: Hennes bästa minne från skolåret som gått är när eleverna sa ”Hanna, vi älskar dig”. I augusti i fjol träffade vi Hanna Jönsson som snart skulle träffa sin allra första klass efter utbildningen. Nu, drygt nio månader senare, berättar hon om hur det gick.

Hanna Jönsson tänker tillbaka på sitt allra första år som lärare i en etta. Hon säger att mycket blev som hon tänkt sig, annat inte alls. Hur gick det med drömmarna? Hur klarade hon av nervositeten inför mötet med alla förväntansfulla barn som började skolan på riktigt? – Första kvällen var jag mest bara förvirrad. Jag hade planerat första skoldagen in i minsta detalj, men det blev inte riktigt som jag räknat med. Under det här läsåret har jag lärt mig att anpassa undervisningen efter elevernas dagsform och att möta dem där de befinner sig – inte bara köra på efter hur jag tänkt ut det på förhand, säger Hanna Jönsson. I mitten av augusti förra året träffade vi henne i hennes blivande klassrum på Stordammens skola i Uppsala. Ett par månader tidigare hade hon tagit sin lärareexamen – och några dagar senare skulle hon möta den nya klassen. Hanna är uppvuxen i Östersund, och efter lärarutbildningen i Uppsala bestämde hon sig för att stanna kvar där. Efter att ha sökt två jobb fick hon en tjänst på Stordammens skola. Före sommaruppehållet i fjol var hon och presenterade sig för sina blivande elever och deras föräldrar. – Då undrade barnen om min favoritfärg och om jag hade något husdjur, och under sommaren pluggade jag in alla barnens namn så att jag kunde dem vid uppropet. Hanna såg fram emot att få lära känna de tjugosju pojkar och flickor som hon som hastigast träffat före sommaren. Samtidigt var hon lite spänd på om allt hon lärt sig under lärarutbildningen skulle fungera i praktiken. Hur gick det då? Hanna upptäckte snabbt att läraryrket inte är något nio till fem-jobb. I början blev arbetsdagarna ofta tolv timmar långa, ibland ännu längre. Kommande lektioner skulle förberedas, föräldrar hörde av sig via mejl och ville ha svar på frågor, och så var det all dokumentation. – Jag tänker att dokumentationen tog väldigt lång tid för att jag inte hade någon strategi för hur jag skulle göra och vad som var viktigt att dokumentera. Så här i efterhand tycker Hanna att hon kanske inte fick tillräcklig information om alla rutiner på skolan. Ändå förväntades hon förmedla dem till eleverna. Till exempel kände hon inte till att lärarna i början av terminen skulle förbereda lunchen och lägga upp maten på elevernas tallrikar. – Luncherna blev därför lite stökiga. Men det är så mycket information som vi lärare ska få att det är lätt att något faller bort. Jag tänker att vi både ska få och förmedla information till elever. Före skolstarten hade Hanna tagit del av debatten där äldre kollegor klagade över onödig byråkrati som gör att de inte har tillräckligt med tid att förbereda spännande och intressanta lektioner. – Jag utbildade mig till lärare för att få undervisa barn och lära dem något som de har nytta av under hela livet, som att skriva, läsa, räkna och förstå hur allt fungerar i vår komplicerade värld. – Men det är så många andra uppgifter som läggs på oss lärare, så mycket administration och onödigt pappersgöra. Det är viktigt att debatten om vår arbetsmiljö fortsätter. En sak Hanna lärt sig under året är att allt tar mycket längre tid än hon tänkt. Tiden räcker inte till. Till exempel hinner hon inte ta tag i alla konflikter som kan uppstå mellan eleverna under rasterna. Samtidigt tycker Hanna ändå att livet i skolan är ungefär som hon tänkt sig. Hon hade inte målat upp någon positiv fantasibild av hur det skulle vara när hon kom till Stordammens skola, utan var förberedd på att det skulle bli ganska tufft. – Jag hade ju medvetet sökt mig sig till en skola med en del utmaningar, som att det talas många olika språk bland eleverna. Det är i en sådan miljö som lärare kan göra allra störst nytta. Hur det fungerar i klassrummet skiftar från dag till dag, berättar Hanna. Vissa dagar känns allting bara roligt, andra dagar är det betydligt tuffare. Då funderar hon över vad hon gett sig in på och tänker att hon kanske ska göra något annat. – Jag tror alla känner så på jobbet ibland. För oss lärare kan vissa lektioner vara helt underbara, medan andra inte är så roliga. Det finns toppar och dalar. Men så kanske det måste vara, allt kan inte flyta på utan problem. Har du något särskilt positivt minne från ditt första lärarår? – När det var Världsvattendagen bestämde jag att vi bara skulle prata om vatten hela dagen. Eleverna fick leka vattenmolekyler och for runt i klassrummet. De var superduktiga och fokuserade hela dagen. Det var den bästa dagen det här läsåret. Mot dagens slut berömde Hanna sina elever. Då svarade de: ”Hanna, vi älskar dig!” Hon blir berörd när hon berättar om den här dagen och citerar Astrid Lindgren: ”Ge barnen kärlek, mera kärlek och ännu mera kärlek, så kommer folkvettet av sig självt”. – Jag har blivit mer och mer övertygad om att barn behöver positiv feedback, och inte så mycket kritik när de gör fel. Elever som får höra att det är bra på något växer och utvecklas. Före skolstarten hade Hanna funderat en del över hur samarbetet med föräldrarna skulle fungera. Hon tycker att hennes föräldragrupp är väldigt bra. De hör av sig när det behövs, men aldrig i onödan. – Jag var var supernervös inför det första föräldramötet. Kände att jag inte hade så bra koll. Men jag fick jättemycket stöd av min kollega som har den andra förstaklassen på skolan, säger Hanna. Under året har hon även haft mycket stöd av sina kurskamrater under lärarutbildningen. Hon har tät kontakt med flera av dem. – Jag har fått mycket tips från andra lärare på sociala medier. En av mina kursare gör eget undervisningsmaterial som hon skickar till mig. Vi har ju inte så mycket läromedel i övrigt här på skolan så det är väldigt värdefullt för mig. Hanna kommer att ha sin klass till och med årskurs tre. Inför nästa läsår känner hon sig betydligt lugnare och vet hur hon ska göra för att skapa ett bra och vänligt arbetsklimat i klassen. – Det första året har varit en viktig lärotid. Nu vet jag exakt vilka lektioner som funkar. Jag har också insett att jag måste vara beredd på att tänka om ibland. Jag gillar livliga lektioner med grupparbeten och diskussioner, men eleverna tycker att det är roligare att jobba i böckerna. Då får man anpassa undervisningen lite efter det. Vad är dina styrkor som lärare? – Jag tror att jag vågar prova nya saker, utan att alltid ha stenkoll innan. Efteråt får jag utvärdera hur det gick. Det kan vara värdefullt i längden. Och så vågar jag säga vad jag tycker – både till chefer och till andra kollegor. Är det något som du hade önskat dig mer av i lärarutbildningen? – Vi borde haft betydligt mer om hur man gör bedömningar. Sedan borde vi haft mer konkret undervisning om hur man kan planera sina lektioner, säger hon. Det handlar till exempel om hur undervisningen kan anpassas för elever med neuropsykiatriska funktionsnedsättningar, elever som har svårt att ta in information om det är för mycket visuellt buller omkring dem. – Vi borde också ha fått lära oss mer om olika specialpedagogiska anpassningar i klassrummet. Främst hur man hanterar olika elever och att förstå vad deras beteende kan bero på. – Vi läste en del om lågaffektivt bemötande, men hade behövt får redskap för hur det rent praktiskt ska gå till när man har 26 elever själv i klassrummet. Hanna säger att hon fick reda på en massa olika pedagogiska teorier under utbildningen, men kopplingen mellan dem och verkligheten saknades. Har du något råd till nyutexaminerade lärare som ska få sin första klass i höst? – Våga be om hjälp! Det finns inga dumma frågor. Bjud på dig själv inför klassen, då får du mycket tillbaka. Nu mot slutet av vårterminen tycker Hanna att det ska bli ganska skönt med ledighet. Hon ska hälsa på vänner i Skåne och tillbringa mycket tid i fjällen, bland annat planerar hon en tur till Kebnekaise. – Jag behöver fylla på med mer energi. Samtidigt är det svårt att känna sig helt ledig. I höst börjar det igen. Hur blir skolavslutningen i nästa vecka? – Först samlas vi klassrummet. Sedan går alla yngre elever ut på skolgården. Där ska varje klass framföra en låt. Min klass ska sjunga en sång om sommarlovet. Och det är nog något som både jag och eleverna vill ha. Fotnot. Lågaffektivt bemötande är flera metoder för att undvika konflikter. Det rymmer även verktyg för att hantera våld och annat kraftfullt beteende om det uppstår. Lågaffektivt bemötande handlar om att leda genom samarbete istället för att vara auktoritär. Så långt är sommarlovet i olika länder Beroende på var i världen man bor infaller sommaren - och därmed det som kallas sommarlovet - vid olika tider på året. Lovets längd varierar också mellan olika länder. I Sverige är sommarlovet tio veckor. I Spanien, Finland och Island har eleverna en vecka längre sommarlov än i Sverige. I Italien, Lettland, Litauen och Turkiet har eleverna hela 13 veckors sommarlov. Tyska, brittiska och danska barn samt eleverna från Liechtenstein har sex veckors ledighet. I Australien brukar det kombinerade jullovet och sommarlovet börja kring 20 december och pågå till de sista dagarna i januari. I Israel varar sommarlovet ungefär 20 juni–26 augusti eller ca 9 veckor, beroende på ort. USA. Sommarlovet varar 9–11 veckor. Exakt vilka veckor varierar mellan de olika staterna. Källa: Wikipedia samt rapporten The organisation of school time in Europe (EU).  Stort behov av nya lärare Fram till år 2027 kommer antalet elever i förskole-, grundskole- och gymnasieålder öka med nästan 350.000 personer. Bara de närmaste åren kommer över 600 nya förskolor och 300 nya skolor behöva byggas i Sverige för att rymma alla. Fram till år 2031 är det totala rekryteringsbehovet av lärare 187.000 heltidstjänster. Lärarutbildningen är redan i dag Sveriges största yrkesutbildning på högskolenivå. Nästan var fjärde av alla nya studenter på högskolans yrkesprogram påbörjar i dag en lärarutbildning. För att möta behoven skulle den siffran behöva vara betydligt högre. Källa: SKL  Sommarlovet i Sverige När den obligatoriska folkskolan infördes 1842 i Sverige fick läsåret anpassas efter det gamla svenska bondesamhället. Barnen behövdes hemma på sommaren, för att hjälpa till i jordbruket. Därför måste alla skolor ha ett tillräckligt långt sommarlov. Men i takt med att industrisamhället växte fram under 1900-talet flyttade fler familjer in till städerna och till större orter. Eftersom många barn då inte en gård att åka hem till sågs sommarlovet som ett problem. Ofta arbetade den ena eller båda föräldrarna. Och oron var stor för vad barn kunde hitta på när de var ensamma. För arbetarklassens barn anordnades sommarkolonier ute på landet. Rika familjer reste ofta till någon släkting på landet, där de blev uppassade av pigor och annat tjänstefolk. Nu ägnar svenska ungdomar sommarlovet mest åt sin fritid, en del elever får också ta igen förlorad undervisning på sommaren.


Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. USA kom inte frivilligt till Europas hjälp i slutet av andra världskriget. Hade inte Hitler förklarat krig mot USA hade kanske inte amerikanska soldater skickats till Europa, skriver Ulf Olsson.

?Européer bör visa tacksamhet mot USA”, skriver Lasse Gustavsson på DN Åsikt. Det är i och för sig korrekt att utan USA hade andra världskriget nog slutat på ett annat sätt. Självklart skall vi vara ytterst tacksamma för det. Men USA kom inte helt frivilligt till Europas hjälp. Den 7 december 1941 anföll Japan överraskande den amerikanska flottbasen vid Pearl Harbour på Hawaii. Fyra dygn efter anfallet, den 11 december 1941, förklarade Tyskland och Italien krig mot USA. På detta sätt drogs även USA in i kriget på de allierades sida. USA hade liksom inget annat val. Hade inte Hitler i detta anfall av hybris förklarat USA krig hade med stor sannolikhet USA och president Roosevelt låtit hjälpen till Europa stanna vid ”lend-lease” för att helt koncentrera sig på kriget mot Japan; helt i enlighet med den nutida presidentens slogan ”America first”. Då hade lika sannolikt antingen Hitler eller Stalin vunnit i Europa. Och då hade det sannolikt handlat om antingen pest eller kolera för oss européer. Men ingen skugga över amerikanarnas insats i Europa. Tvärtom: Tack USA! Men låt oss mitt i denna vår tacksamhet minnas orsaken till ”why the Yanks were coming”! DN Åsikt 5 juni 2019 kl 12 Insändare Lasse Gustavsson: ”Européer bör visa tacksamhet mot USA” Svar Ulf Olsson: ”USA kom inte frivilligt till Europas hjälp” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: REPLIK DN DEBATT 3/6. Det är högst olämpligt att Skolverket som statlig myndighet tar fram en ”skenutbildning” som signalerar, oavsett vad Fredriksson hävdar, att obehöriga personer med lite statlig ”orientering” kan ersätta legitimerade och behöriga lärare, skriver Åsa Fahlén, Lärarnas riksförbund och Johanna Jaara Åstrand, Lärarförbundet.

Peter Fredriksson, generaldirektör för Skolverket, väljer att på DN Debatt lansera en satsning på ett stödmaterial till så kallade obehöriga lärare. Fredriksson frågar i artikeln om det inte kan uppfattas kontroversiellt att en statlig myndighet tar fram ett sådant material och om det inte kan uppfattas som att staten sanktionerar att lärarlegitimationsreformen undergrävs? Som företrädare för lärarprofessionen vill vi hjälpa Fredriksson med svaret. Det är nämligen ett tydligt ja. Än märkligare är att utbildningsminister Anna Ekström (S) i en artikel i Altinget uppmuntrar Skolverkets missriktade initiativ. I värsta fall kan Skolverkets material leda till att devalvera synen på läraryrket och spela de krafter som vill slopa lärarlegitimationen i händerna. Enligt vår uppfattning är det högst olämpligt att Skolverket som statlig myndighet tar fram en ”skenutbildning” som signalerar, oavsett vad Fredriksson hävdar, att obehöriga personer med lite statlig ”orientering” kan ersätta legitimerade och behöriga lärare. Det är ett hån mot lärarkåren, att med några femminutersfilmer och information om styrdokument tro att man ska kunna säkra kvalitet i skolan. En lång och gedigen lärarutbildning är det enda som kan göra det. Legitimationsreformen är en reform vi båda tydligt står bakom och som Skolverket har i uppdrag av regering och riksdag att förvalta på ett ansvarsfullt sätt. Men denna satsning är inte ansvarsfull om man vill lösa lärarbristen och värna legitimationsreformen. Det känns märkligt att behöva påtala detta både för Skolverket och utbildningsministern. Vi håller däremot med om Skolverkets problembild. Lärarbristen är svensk skolas allra största utmaning. Att minska lärarbristen behöver därför vara skolpolitikens första prioritet. Men kortsiktiga lösningar kan stå i motsatsställning till det långsiktiga behovet av fler behöriga lärare. Vi vill hålla uppe trycket på arbetsgivarna att anställa behöriga lärare, men också få arbetsgivarna att i bidra till lärarförsörjningen genom att underlätta för de obehöriga att nå en lärarexamen och därmed behörighet. Med Skolverkets initiativ finns en gigantisk risk att arbetsgivare nöjer sig med att erbjuda kraschkurser in i läraryrket. På alla arbetsplatser behövs arbetsplatsintroduktion, för både behöriga och obehöriga med läraranställning, men dessa har en helt annan roll än de breda och djupa yrkesprogram som förbereder för en karriär inom yrket. Vi inser också att även vid de allra mest optimistiska prognoserna för lärarförsörjningen så kommer en hel del elever att undervisas av obehöriga. Men för att underlätta för lärarförsörjningen och inte skapa nya hinder så bör man i stället satsa på utbildningar som verkligen leder fram till en lärarexamen. Här finns det redan etablerade insatser, såsom Lärarlyftet, VAL (vidareutbildning av obehöriga lärare) och nu senaste regeringsuppdraget till lärosätena om Fler vägar in i läraryrket, där Skolverket redan på olika sätt är involverat. Vi anser att dessa behöver permanentas, tillföras mer resurser och vid behov få vidgade uppdrag för att kunna omfatta fler. Detta måste kombineras med bra studievillkor och studiefinansiering, goda möjligheter till validering eller tillgodoräknanden av erfarenhet inom en lärarutbildning samt att distansutbildning underlättas. Samtidigt är det viktigt att inte glömma bort behovet av professionsutveckling för de redan behöriga och etablerade lärarna, vilket i sin tur är avgörande för yrkets långsiktiga attraktivitet. Här har vi höga förväntningar på att ett professionsprogram för lärare kommer på plats under mandatperioden i enlighet med Januariavtalet. Självklart behöver detta kombineras med kraftfulla åtgärder från arbetsgivare och stat för att minska lärares arbetsbörda och förbättra deras arbetsmiljö i stort. Det vore långsiktiga lösningar för skolan, men Skolverkets femminutersfilmer är enbart kosmetika. Vi uppmanar därför Peter Fredriksson att dra tillbaka denna feltänkta satsning och föra en dialog med oss. 3 juni 2019 Debattartikel Peter Fredriksson, generaldirektör Skolverket: ”Nytt stöd ska ge obehöriga lärare bättre förutsättningar” Repliker Åsa Fahlén, Lärarnas riksförbund och Johanna Jaara Åstrand, Lärarförbundet: ”Skenutbildningen riskerar att devalvera synen på läraryrket” Slutreplik från Peter Fredriksson: ”Den allvarliga lärarbristen kvar under överskådlig tid”


Summary: INSÄNDARE. Öppna ett bankkonto där rika barnfamiljer frivilligt kan betala tillbaka barnbidraget. Det skulle stärka samhällsekonomin och visa att man som individ kan ta ansvar för samhällets utveckling, skriver Birgitta Larsson.

Många är nog överens om att det inte är rimligt när skattepengar betalas ut som barnbidrag till rika föräldrar. De har ju inget verkligt behov av extra pengar till barnens försörjning. Men eftersom det är svårt att genomföra en behovsprövning, så fortsätter utbetalningarna. Skulle man kunna lösa det genom att öppna ett särskilt konto, där förmögna familjer helt frivilligt kan returnera sina bidrag? Det skulle stärka samhällsekonomin och visa att vi som enskilda individer kan ta ansvar för vårt samhälles utveckling. DN Åsikt 5 juni 2019 kl 13 Insändare Birgitta Larsson: ”Låt rika frivilligt betala tillbaka barnbidrag” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: DN DEBATT 5/6. I dag är det förbjudet för andra än hälso- och sjukvårdspersonal att behandla cancer, epilepsi och diabetes. Vi vill att det förbudet ska utvidgas och omfatta alla allvarliga kroppsliga och psykiska sjukdomar. Men att det ska vara tillåtet att använda komplementära och alternativa metoder (Kav) för att lindra symtom, skriver företrädare för Kav-utredningen.

Regeringen tillsatte 2017 en utredning som skulle se över en rad frågor om komplementär och alternativ vård (Kav). I ett tidigare delbetänkande har vi presenterat en rad förslag som rör Kav, vilka syftar till att stärka den vårdsökandes ställning. Den som söker vård ska få större möjligheter att ta välinformerade beslut om Kav (DN Debatt 28/3). Det finns lagstiftning som reglerar vård som utförs utanför den vanliga hälso- och sjukvården. Dagens lagstiftning är till största delen oförändrad sedan 1960 (”kvacksalverilagen”). Den utgår i sin tur från en lag från 1915. I dag ter sig lagstiftningen föråldrad både när det gäller systematik och innehåll. Regeringen har därför givit oss ett tilläggsuppdrag att se över lagstiftningen. Utredningen presenterar i dag sitt förslag till ny lagstiftning. Vi har strävat efter att balansera patientsäkerhet och den vårdsökandes möjlighet att göra egna välinformerade val av vård. Vi vill inte överreglera. Därför föreslår vi bland annat att rent symtomlindrande behandling ska vara tillåten inom Kav också inom vissa områden där det hittills varit förbjudet. Men när det gäller Kav för särskilt skyddsvärda grupper och behandling av personer med allvarlig sjukdom vill vi införa vissa åtstramningar. I dag finns ett förbud för andra än hälso- och sjukvårdspersonal att behandla tre allvarliga sjukdomar – cancer, epilepsi och diabetes. Varför just dessa sjukdomar, varför inte andra allvarliga sjukdomar som psykos, hjärtsvikt och ALS? Det ter sig inkonsekvent. Vi vill därför ersätta den nuvarande bestämmelsen med ett generellt förbud att behandla allvarlig sjukdom. Det ska alltså vara förbjudet att behandla allvarliga sjukdomar i sig, till exempel att ersätta läkemedel vid schizofreni eller antibiotika vid svåra infektioner med alternativmedicinsk behandling. Utredningen har haft ett särskilt uppdrag att se över om allvarlig psykisk sjukdom bör vara ett ”förbjudet område” för behandling utanför den vanliga hälso- och sjukvården. Vi ser ingen anledning att särbehandla psykiska sjukdomar. Det övergripande förbud att behandla allvarlig sjukdom som vi nu vill införa omfattar därför inte bara allvarliga kroppsliga utan även allvarliga psykiska sjukdomar. Det är behandling av allvarlig sjukdom i sig som ska vara förbjuden. Däremot anser vi att symtomlindrande åtgärder ska vara tillåtna även vid allvarlig sjukdom. Det innebär att det ska vara tillåtet med till exempel akupunktur mot smärta eller medicinsk yoga vid oro hos den som lider av cancer. Att det ska vara lagligt att använda Kav-metoder för att lindra symtom har inget att göra med om de är bevisat effektiva eller inte. Att en metod inte tagits upp i den vanliga hälso- och sjukvården beror ofta på att det saknas tillräckligt underlag för att bedöma metodens effekter och risker. När vi inför begrepp som allvarlig sjukdom och symtomlindrande behandling i lagen kan det innebära vissa avgränsningsproblem. I svenska nationella riktlinjer och i Socialstyrelsens försäkringsmedicinska beslutsstöd finns dock modeller för att bedöma hur allvarliga sjukdomar är. Att avgränsa vad som är behandling av sjukdomen i sig och vad som är symtomlindrande behandling är oftast inte svårt, även om det finns situationer där distinktionen inte är kristallklar. Norge har sedan 2004 en lagstiftning som innefattar bestämmelser om både allvarlig sjukdom och symtomlindrande behandling. I våra kontakter med norska myndigheter har man inte rapporterat tillämpningsproblem kring detta. Av flera skäl är barn och foster särskilt skyddsvärda. Vi föreslår därför att det ska vara förbjudet att utanför hälso- och sjukvården utreda och behandla sjukdomar hos barn under 15 år och sjukdomar i samband med graviditet, detta oavsett sjukdomens svårighetsgrad. Symtomlindrande behandling för barn och gravida ska dock vara tillåten. I dag är all behandling av barn under 8 år förbjuden. Den nya lagen kommer att innebära till exempel att bukmassage för småbarn med kolik eller akupunktur mot illamående under graviditet kommer att bli tillåtet även utanför den vanliga hälso- och sjukvården. Det ska som tidigare vara förbjudet att utanför hälso- och sjukvården behandla vissa smittsamma sjukdomar. Av säkerhetsskäl vill vi också att det ska tydligt framgå av lagen att kirurgiska ingrepp och injektioner inte är tillåtna utanför hälso- och sjukvården. Vissa bestämmelser i dagens lagstiftning, till exempel krav på personligt möte, ter sig föråldrade och kan utmönstras. Vi föreslår inga större ingrepp i tidigare straffbestämmelser för den som överträder lagen. Straffbestämmelserna är ett slags allmänt skyddsnät som gäller oavsett vem man behandlar och oavsett metod. Precis som i den lag som nu gäller är det aldrig tillåtet för en Kav-utövare att skada eller riskera att skada någon. Ingen ska kunna gå fri från ansvar genom att hänvisa till bristande kunskap eller bristande erfarenhet om sjukdomen eller möjliga risker med behandlingen. En viktig säkerhetsfråga är att man inte får ge råd som leder till att en person avbryter nödvändig behandling inom hälso- och sjukvården. Straffbestämmelserna innebär att betydande kunskapskrav och ansvar läggs på Kav-utövarna. I dag är bestämmelserna om Kav insprängda i en lag som i huvudsak riktas till hälso- och sjukvårdspersonal. Vi föreslår att alla bestämmelser om Kav i stället samlas i en separat, moderniserad lag. För Kav-utövare blir det tydligare inom vilka ramar de kan verka. Några av förslagen, främst de som rör symtomlindrande åtgärder, kan komma att innebära utökade möjligheter till Kav-behandling. Andra förslag kommer att innebära begräsningar i hur Kav-metoder kan användas. De lagändringar vi nu föreslår kommer att stärka säkerheten för särskilt skyddsvärda grupper som barn, foster och de med allvarliga sjukdomar, detta utan att överreglera användningen av komplementära och alternativa metoder. Det övergripande syftet är att förbättra säkerheten för de personer som önskar använda sig av Kav-tjänster. Kav • Vid komplementär och alternativ vård (Kav) används hälso- och sjukvårdsrelaterade metoder och andra åtgärder som helt eller huvudsakligen tillämpas utanför den vanliga hälso- och sjukvården. • När en metod avvänds samtidigt med behandling i den vanliga hälso- och sjukvården talar man om komplementär vård, i annat fall om alternativ vård. • Utredningens delbetänkande har tidigare publicerats. 5 juni 2019 Debattartikel Företrädare för utredningen om komplementär och alternativ vård: ”Allvarliga sjukdomar ska bara få behandlas av vården” Repliker Styrelsen för Förening för integrativ medicin och hälsa: ”Svensk sjukvård har hamnat i en farmakologisk återvändsgränd”


Summary: INSÄNDARE. Föräldrar gror spelmissbruket hos sina barn genom att ständigt köpa nya spel. Ändå ser jag föräldrar som lägger mer och mer skuldkänslor på sina barn på grund av spelandet, skriver Vera Austrell.

Många föräldrar i min närvaro beklagar sig över att deras barn sitter inne framför en skärm och spelar dagarna i ända. Men vem finansierar dessa spel? Barn har inte råd att själva betala för en spelkonsol, utan de som köper dessa spel och gror missbruket är kören av klagande föräldrar. Det är något som krockar med min moraliska kompass när jag ser föräldrar lägga mer och mer skuldkänslor på sina barn. Föräldrar ska inte göda något som de anser dåligt. Det är som att klaga över en brand man själv hällt bensin över. När går dubbelmoralen för långt? Och hur mycket av ditt barns spelberoende är egentligen ditt fel? DN Åsikt 29 maj 2019 kl 16 Insändare Vera Austrell: ”Föräldrar ligger bakom barns spelberoende” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Med världen som arbetsplats

Summary: Han har ständigt stått i skuggan av de stora svenska pingisstjärnorna, men Peter Karlsson kan på sitt cv visa upp fem VM-guld. Efter karriären har bordtennisen tagit honom till länder som Burundi, Östtimor och Colombia.

Den aktuella positionen på världskartan är Qatar och Peter Karlsson tillbringar 50-årsdagen tillsammans med familjen i Doha. Men det är fastemånad, och ramadan innebär vissa begränsningar i firandet. – Vi ska i alla fall ut på middag, en ”iftar”, efter solnedgången, säger han. Peter Karlsson placerar sig strax bakom de allra största i svensk bordtennis. Han har fyra VM-guld i lag och vann sensationellt VM-dubbeln 1991. Den största individuella segern är EM-guldet 2000, och som bäst var han rankad fyra i världen. Ändå hamnade han helt i bakgrunden. Hans karriär sammanföll med svenska giganters som Jan-Ove Waldner, Jörgen Persson och Mikael Appelgren. – Men det har inte gjort mig någonting. För mig som person passar det att stå i skuggan. – Jag hade en bra karriär, men det var några svenskar som var ännu bättre. Jag hade inte nått mina framgångar utan dem, jag har dem att tacka för att jag själv blev så bra, säger Peter Karlsson. – Det jag är mest glad över är att jag fick uppleva vinnarkänslan i ett lag, som när vi slog Kina flera gånger. Och så har jag vunnit med en dubbelpartner och som singelspelare. Jag slog J-O och Jörgen på hemmaplan, men var inte mentalt redo för de stora tävlingarna. Men till slut fick jag min singelseger också, fortsätter han. Efter 20 år i landslaget och proffsliv i Tyskland, Belgien och Frankrike slutade Peter Karlsson spela 2009. Men trots över 100 resdagar per år hade han inte tröttnat på att flacka omkring. Tvärtom blev det början på en ledarkarriär som tagit honom till stora delar av världen. – När jag slutade var det först skönt att slippa alla resor. Men jag insåg att det inte var resorna jag var trött på utan tävlandet. Det enda det handlade om var att vinna, vinna. Nu har jag ett annat fokus. Falköpingsfödde Peter Karlsson har gjort sig ett namn som tränare på den internationella scenen och har tagit sig an mindre etablerade pingisländer. Mellan 2012 och 2016 var Karlsson assisterande förbundskapten i Brasilien och under en period jobbade han för Puerto Rico. Han har även varit ledare för Indiens juniorlandslag. Peter Karlsson är också engagerad i ett fredsprojekt som drivs av det internationella bordtennisförbundet och den franska organisationen Peace and sport. Östtimor, Burundi och Colombia är några av de konfliktdrabbade länder som han besökt. – Jag har varit i länder där pingisen är i sin linda, som en ambassadör för sporten. De har passionen och är väldigt entusiastiska. Det är fantastiskt att ha fått uppleva sådana här miljöer. För drygt två år sedan flyttade han till Qatar för ett tränarjobb. Landet gör en bordtennissatsning med sikte på OS 2024 och 2028. Lite senare följde familjen, fru och tre barn, efter. – Vi stortrivs, och det är en intressant utmaning att bygga upp något här. Än så länge går det bra, men man vet inte hur stort tålamodet är. Nyligen sa de upp 300 anställda i akademin. Qatar har fått hård kritik för slavlika arbetsförhållanden för migrantarbetare, som vid exempelvis byggena av VM-arenorna till fotbolls-VM 2022. Landet är avskuret från kommunikation och handel av de arabiska grannstaterna Saudiarabien, Bahrain, Egypten och Förenade arabemiraten. De anklagar Qatar för att understödja terrorism, vilket Qatar starkt förnekar. – Jag kan förstå om folk ifrågasätter att jag är i Qatar. Vi pratar mycket om de här frågorna vid matbordet, hela familjen. Men världen är inte i balans. Hade den varit det hade inte de här arbetarna kommit hit. – Jag försöker ta med mig mina värderingar till spelarna i träningshallen. Jag pratar mycket om respekt för andra, att alla har ett värde. Just nu har Peter Karlsson ett kontrakt på obestämd tid med idrottsakademin i Qatar. I framtiden är han inte främmande för nya uppdrag utomlands. – Jag vill gärna ut i ytterkanten och ta vara på de möjligheter som ges. En dag blir vi sittande hemma i Falkenberg, jag och min fru, och då vill jag känna att jag har fått uppleva saker, säger Peter Karlsson. Peter Karlsson Gratuleras till: Fyller 50 år den 29 maj 2019. Gör: Bordtennistränare. 1993–2009 proffs i Tyskland, Belgien och Frankrike. Meriter i urval: Fyra VM-guld i lag 1989, 1991, 1993, 2000. Ett VM-guld i dubbel 1991 (tillsammans med Thomas von Scheele). Ett EM-guld i singel 2000. Fem EM-guld i lag. ”1989 var jag väldigt ung. 1993 vann jag alla matcher i laget. 2000 var kul för vi vann väldigt otippat. Guldet i dubbel var fantastiskt, vi var bara tredje bästa svenska paret inför VM.” Född: I Stenstorp utanför Falköping. Bor: I Doha, Qatar. Basen i Sverige finns i Falkenberg. Familj: Hustrun Åsa, barnen Wilma 19, Linus 15, Ella 9. Om att fylla 50: ”Jag håller mig ung genom att träffa många unga människor i mitt jobb.”


Forskning: Alkohol skadligare för äldre än tidigare känt

Summary: Dagens äldre dricker mer alkohol än tidigare och små mängder kan göra stor skada för människor över 65 – tvärtemot tidigare bud om att en liten dos är nyttigt. – Hur sjutton har man inom forskningen kunnat undgå att ställa de kritiska frågorna i 30 år? undrar en av forskarna bakom den nya studien.

Påståendet att lite alkohol är bra för hjärtat - speciellt för äldre, som till och med sägs leva längre av några få glas vin om dagen, har vaggat in hela världen av vinkonsumenter i en falsk trygghet – även om det också kritiserats av många forskare. Den senaste forskningen visar nu att det inte finns några skyddande effekter alls vid en låg konsumtion och att även en liten mängd kan vara skadlig, enligt den nya rapporten ”Alkohol och äldre”. Den omskrivna skyddande effekten ska ha grundat sig på ett metodfel och ett motsatt orsakssamband i forskningen. Personer som dricker måttligt är redan friska och hälsosamma och därför lever de länge. Att dödligheten bland nykterister har varit högre än bland måttlighetsdrickarna kan bero på att där har ingått personer som druckit tidigare och blivit sjuka, och även redan sjuka personer som har valt bort alkohol. Den nya forskningen visar också att risken för alkoholrelaterade skador och sjukdomar som cancer och hjärtproblem ökar hos äldre redan vid ett måttligt intag. Detta beror dels på alkoholens skadliga effekter - alkohol är giftigt för alla delar av kroppen – dels på en äldre människas ökade känslighet. När en person blir äldre minskar muskelmassan och som en följd av det mängden vatten i kroppen, vilket gör att alkoholhalten i blodet blir högre när du dricker samma mängd som tidigare. Dessutom kan förändringar av leverns funktion och medicinering för sjukdomar innebära att alkoholhalten i blodet blir högre och att risken för skador därmed ökar. Forskarna bakom den nya rapporten, som baseras på den senaste forskningen från Global burden of disease, rekommenderar äldre som vill leva länge och behålla hälsan på topp att skippa alkoholen helt. Global burden of disease Rapporten ”Alkohol och äldre” baseras på den senaste forskningen från Global Burden of Disease Study, som är ett samarbetsprojekt med nästan 500 forskare i 50 länder under ledning av Institute for Health Metrics and Evaluation på University of Washington. Om man ändå vill dricka så drar forskarna en gräns vid ”mindre än ett standardglas per dag i genomsnitt och inte mer än två standardglas på en och samma dag” (ett standardglas motsvarar 10 cl vanligt bordsvin, 33 cl starköl eller 4 cl sprit.) Men de här rekommendationerna är inte baserade på att det skulle vara nyttigt eller ofarligt med den mängden. De baseras på de äldres vilja att våga ta en risk i sina liv. – Man accepterar inte 1 procent risk att omkomma när man flyger. Men när man dricker så gör man det. Riskgränserna motsvarar 1 procents risk att avlida till följd av alkohol. Att man är beredd att ta en sådan risk förklaras av den positiva upplevelsen av att kunna dricka, säger alkoholforskaren Sven Andreasson, en av författarna till rapporten. Läs mer: Det händer i din hjärna när du dricker alkohol Med äldre menar rapportförfattarna i allmänhet personer över 55 år, men fokus ligger på dem som är äldre än 65 år. Att äldre personer i Sverige har blivit aktivare, mer välbärgade och reser mer är en stor anledning till att kurvan för äldres drickande har blivit brantare de senaste 20 åren, menar Sven Andreasson. – Man talar om fattigpensionärer men pensionärerna i dag har fått avsevärt mycket mer pengar att röra sig med än för 50 år sedan, säger han. – En annan orsak är att kvinnor dricker mer. Förr var det tabu med kvinnor som drack. Man såg sällan kvinnor dricka ensamma på restaurang men nu är det nästan lika vanligt att kvinnor dricker ute som män. Även om det är så att man väljer olika sorters dryck, säger Sven Andreasson. Det handlar också om att en ny generation nått pensionsåldern. Personer som var unga på de alkoholliberala 60- och 70-talen. De tar med sig de liberala vanorna upp i åldrarna. När forskningen kring riskerna med måttlig alkoholkonsumtion för äldre lanserades för första gången för några år sedan utbröt en konflikt i forskarvärlden. Tidigare studier hade redovisat en skyddande effekt mot de stora folksjukdomarna. Stora ekonomiska intressen stod på spel. NIAAA, den federala alkoholforskningsmyndigheten i USA, drog igång en stor studie för att forska på nyttan med måttlig alkoholkonsumtion. Men studien fick ett abrupt slut när det avslöjades att flera av de framstående forskarna, vid bland annat Harvarduniversitetet var infiltrerade och mutade av alkoholindustrin för att styra resultatet till alkoholindustrins fördel. Råder det konsensus nu i forskarvärlden? – Nej, men alltfler av de tongivande forskarna uttrycker att det är på det här sättet. De som var emot de här resultaten hänvisade till forskning som nu uppfattas som bristfällig, och i många fall sponsrades direkt eller indirekt av alkoholindustrin. Sven Andreasson ställer sig frågande till hur det kommer sig att tidigare rön om en skyddande effekt av alkohol har kunnat överleva så länge. – Hur sjutton har man inom forskningen kunnat undgå att ställa de kritiska frågorna i 30 år? undrar jag. Det måste handla om den mänskliga naturen, att man på något sätt omedvetet missat att göra en kritisk analys av bakgrundsfaktorer och urval av individer på just det här området. Alkohol är ju även medelklassens njutningsmedel. Och forskare är ju också människor. Så har äldres konsumtion förändrats Totalkonsumtionen bland alla åldergrupper ökade mellan år 1980 till 2002. Sedan 2002 har de äldre i Sverige ökat sitt drickande ännu mer, medan resten av åldersgrupperna minskat sin konsumtion. De stora årskullarna som föddes 1945-50 som nu är i pension har i alkoholforskning kallats för ”Den våta generationen”. Mellan 2004 och 2011 ökade vinkonsumtionen bland kvinnor över 65 år med 50 procent. År 1967 drack 42 procent av kvinnorna i åldern 46-70 inte alkohol. Inte heller 22 procent av männen. Nykterhetstalen var sannolikt högre bland dem som var över 70 år Källa: Stad, Sthlm förebygger alkohol och drogproblem; SOU 1971:77. Hur förhåller du dig till de artiklar som har varit kritiska mot rapportens resultat för att nykterhetsrörelsen är en av uppdragsgivarna? – Det är klart det finns risk att man uppfattar detta som en beställd studie men det stämmer absolut inte. Den som gör sig besvär att läsa igenom rapporten ser att det är en saklig granskning av den internationella forskningen inom detta område. Vi forskare har haft en helt självständig roll utan kontakt med organisationerna bakom. Ingen av oss har fått ekonomisk ersättning för att göra forskningen. Gjordes forskningen för samhällets eller de äldres skull? – Både och. Min egen reflektion är att det här är viktiga budskap att framföra i sjukvården för personer över 65. Fokus för mig har varit att människor i de här åldrarna behöver mer vägledning kring påverkan och risk med alkohol när kroppen förändras vid stigande ålder. Fotnot. Rapporten Alkohol och äldre är framtagen på initiativ av Svenska Läkaresällskapet, Svensk sjuksköterskeförening, IOGT-NTO och Centrum för utbildning och forskning kring riskbruk, missbruk och beroende (CERA) vid Göteborgs universitet. Alkoholskador hos äldre År 2015 dog över 1000 personer över 65 år av orsaker relaterade till alkohol (53,5 per 100.000l. Det är en ökning med 41 procent sedan 2001. Det faktiska antalet kvinnor som avled på grund av alkoholrelaterade orsaker ökade med 125 procent mellan samma år, från 99 kvinnor 2001 till 223 kvinnor 2015. Hälsoproblem förknippade med hög alkoholkonsumtion hos äldre: - Hjärtflimmer - Mag-och tarmsjukdomar och vissa cancersjukdomar. - Hjärt- och kärlsjukdom. - Högt blodtryck - Kognitiv försämring. Källa: Socialstyrelsen, ”Äldre och alkohol”


Forskare: Ungas vardagsproblem blandas ihop med psykisk ohälsa

Summary: Det som kallas för psykisk ohälsa hos barn kan ibland handla om vardagliga problem. Det menar två forskare som intervjuat elever om hur de tolkat frågorna i Folkhälsomyndighetens återkommande enkät om skolbarns hälsovanor. – Det finns bland annat en risk att man missar de ungdomar som verkligen mår dåligt av depression och ångest, säger forskaren Sofia Kvist Lindholm.

”Vi måste prata mer om psykisk ohälsa” är en mening som har synts en hel del i medierna under de senaste åren. Och statistiken visar på en stor ökning av psykisk ohälsa hos barn och ungdomar. – Vi matas hela tiden med larmrapporter om att unga mår allt sämre. De unga framställs ofta som en homogen grupp som lider av psykisk ohälsa, säger Sofia Kvist Lindholm, universitetslektor vid Linköpings universitet. Hon och Anette Wickström, biträdande professor vid Tema barn vid Linköpings universitet, har studerat den bild av psykisk ohälsa hos unga som finns i dag, och jämfört hur väl den stämmer överens med de problem som ungdomar själva berättar att de har. Anette Wickström och Sofia Kvist Lindholm har i sin forskning utgått från WHO:s enkät Skolbarns hälsovanor, som ligger till grund för Folkhälsomyndighetens rapporter i Sverige. Enkäten görs i över 40 länder och riktar sig till 11, 13 och 15-åringar. Den görs vart fjärde år för att undersöka barns och ungdomars livsvillkor, levnadsvanor och hälsa. I Folkhälsomyndighetens senaste rapport framgår det att de allra flesta 11-, 13- och 15-åringar är tillfreds med livet. Rapporterna kategoriserar psykiska och psykosomatiska symtom. I enkäten mäts olika besvär som huvudvärk, magvärk, ryggvärk, yrsel, irritation eller om man varit på dåligt humör, känt sig nere eller nervös och haft svårt att somna. Det framgår att det är vanligare att flickor än pojkar i alla tre åldrar har minst två sådana besvär mer än en gång i veckan. Andelen 11-åringar med minst två besvär ökade under perioden 2017-18 till de högsta nivåerna sedan rapporteringen började 1985. I Folkhälsomyndighetens rapport benämns symtomen som psykosomatiska besvär och psykisk ohälsa. Forskarna Sofia Kvist Lindholm och Anette Wickström besökte olika skolor runt om i landet och genomförde 41 individuella intervjuer och 10 gruppintervjuer med elever i årskurs 9 som besvarat Folkhälsomyndighetens enkäter. – Vi ställde frågor till eleverna om hur de tolkat enkäterna, som ju ligger till grund för rapporten, men även om vad som ligger bakom att de ibland exempelvis har ont i magen eller svårt att somna, säger Sofia Kvist Lindholm. I Linköpingsforskarnas material framkom två tydliga, men ganska olika grupper. Eleverna i den ena gruppen hade mer djupgående problem, som att ha varit utsatta för olika typer av övergrepp, dödsfall hos närstående, svårigheter att hitta ett socialt sammanhang eller ständiga misslyckanden i skolan. Den andra gruppen, som även den gav utslag för psykisk ohälsa i statistiken, hade det som forskarna valt att kalla ”vardagliga problem”. Ungdomar i den gruppen säger att de ibland har huvudvärk eller svårt att sova, men att de i grunden mår bra. Besvären kommer och går beroende på stressiga perioder i skolan, om de varit osams med en kompis, druckit energidryck eller hållit på med mobilen innan de ska sova. – Det var slående hur många det var som pratade om vardagliga problem, men i statistiken klumpas de ihop med ungdomar som har mer djupgående psykiska besvär, säger Sofia Kvist Lindholm. Hon menar att det kan bli problematiskt om man klumpar ihop dessa två grupper där det ligger så olika problem bakom en typ av symtom som de flesta människor upplever då och då. Sofia Kvist Lindholm ser flera risker med detta. Dels när det gäller hur vuxenvärlden reagerar och agerar utifrån statistiken. Dels för att den individuella hjälpen kan glömmas bort och ersättas med mer generella åtgärder. – Risken är att vi missar de ungdomar som mår dåligt på grund av depression och ångest. De individerna behöver vi hitta och ge individuell hjälp. Sofia Kvist Lindholm vill samtidigt påpeka att det är viktigt att inte bagatellisera de mer vardagliga problemen, som till exempel konflikter i skolan eller stress, eftersom psykisk ohälsa är så individuellt och svårt att kategorisera. Orsaken till att den psykiska ohälsan hos unga kan ha ”överdrivits” kan enligt de två Linköpingsforskarna både vara undersökningar som kategoriserar symtom som huvudvärk eller magont som psykiska besvär, och mediers sätt att rapportera om den ökande psykiska ohälsan. – I dagens samhälle pratar vi öppet om psykisk ohälsa vilket är bra eftersom det minskar stigmatiseringen, men samtidigt ”normaliserar” vi ord som ångest och begreppet psykisk ohälsa. Vi behöver nyansera rapporteringen och prata om de problem som man faktiskt mäter och vad som orsakar dem, i stället för att klumpa ihop allt och benämna det som psykosomatiska symtom och psykisk ohälsa. Petra Löfstedt på Folkhälsomyndigheten ansvarar för den svenska delen av WHO:s rapport om skolbarns hälsovanor, som Sofia Kvist Lindholm och Anette Wickström utgått ifrån. – Det vi redovisar är resultaten av elevernas svar på frågor baserade på åtta symtom och hur ofta de upplevt dessa symtom. Vi redovisar hur många barn som har minst två av dessa besvär mer än en gång i veckan under en sexmånadersperiod, säger Petra Löfstedt. – Vi använder psykisk ohälsa som ett paraplybegrepp och då blir det ju ibland otydligt vad man menar med begreppet. Framför allt kan det lätt misstolkas. Petra Löfstedt vill tydliggöra att syftet med rapporten inte är att kartlägga psykisk sjukdom hos skoleleverna. Däremot menar hon att elever som ofta har de symtom man frågar om i enkäten också kan ha andra problem som exempelvis stress i skolan, mobbning, eller dålig relation till föräldrarna. – Frågorna i enkäterna gäller de här specifika besvären, vi frågar inte direkt om psykisk ohälsa. Vi tolkar de svar vi får som att barn med många besvär haft en långvarig stressbelastning. Samtidigt som antalet barn med psykiska eller psykosomatiska besvär ökat i Folkhälsomyndighetens rapport från 2017/18 framgår det att de flesta barn i åldrarna 11, 13 och 15 uppger att de har högt eller mycket högt välbefinnande, 66 procent av flickorna och 85 procent pojkarna. – Även den som ofta är drabbad av den typen av besvär kan ha ett högt välbefinnande, det är en väldigt komplex fråga. Däremot framgår det i vår undersökning att de som har många psykosomatiska besvär har ett lägre välbefinnande än de som inte har det, säger Petra Löfstedt. Trots att symtom som huvudvärk och magont ibland kan vara uttryck för vardagsproblem så har antalet barn och ungdomar med depression eller ångestsyndrom som får insatser från barn- och ungdomspsykiatrin mer än tredubblats varje år sedan 2006. Det visar en rapport från Socialstyrelsen som kom i maj i år. – Man kan ju fråga sig vad ökningen beror på. I vår rapport tittar vi på strukturer i samhället och vardagen som barnen lever i, säger Petra Löfstedt. Läs mer: Dåligt stöd för att psykisk sjukdom ökar bland unga, skriver tre forskare på DN Debatt. Psykisk ohälsa hos barn och unga Orsakerna bakom den rapporterade ökningen av psykisk ohälsa hos barn och unga har diskuterats de senaste åren, speciellt efter Socialstyrelsens uppmärksammade rapport som kom 2017 och visade på en 100-procentig ökning under tio år. Nya siffror från Socialstyrelsen visar bland annat att sedan år 2006 har antalet barn och ungdomar med depression eller ångestsyndrom som får insatser från barn- och ungdomspsykiatrin mer än tredubblats, från 4.500 till 14.900 personer varje år. Socialstyrelsen med flera menar att ökningen av rapporterad psykisk ohälsa hos unga delvis kan förklaras av förbättrad diagnostik, samt av att det blivit lättare att tala om psykisk ohälsa och att våga söka hjälp. I början av sommaren 2018 kom föreningen Mind med kunskapsöversikten ”Unga mår allt sämre – eller?”. Mind ville nyansera debatten om ungas psykiska ohälsa och framhöll att även om detta är ett av våra främsta folkhälsoproblem, har förekomsten av allvarligare psykisk ohälsa hos unga inte ökat under det senaste decenniet. Mind menade också att ökningen i Socialstyrelsens rapport framför allt speglar att fler får vård i dag än förr. Men både Socialstyrelsen och Mind anser att ökningen också kan ha att göra med ungas livsvillkor i dag, i skolan, på arbetsmarknaden och på nätet. Källa: Socialstyrelsen, Mind Läs mer: Så kan du hjälpa en tonåring som mår dåligt Läs mer om psykisk ohälsa


Summary: DN DEBATT 27/5. Genom att avskilja och lagra utsläppen från 27 svenska anläggningar med så kallad CCS-teknik skulle motsvarande hälften av Sveriges totala koldioxidutsläpp kunna tas bort till en kostnad i paritet med den svenska koldioxidskatten. I en ny rapport ger vi förslag till vad som krävs för att CCS-tekniken ska bli verklighet, skriver tre forskare.

Det blir allt mer uppenbart att det krävs omedelbara och kraftfulla åtgärder för att nå Parismålet att begränsa den globala uppvärmningen till väl under 2 grader, och helst under 1,5 grader. Nya siffror visar rekordhöga nivåer av koldioxid i atmosfären och koldioxidutsläppen ökade återigen under 2017 och 2018. Nu behövs det mer än någonsin länder och regioner som går före i klimatarbetet och visar på effektiva åtgärder för utsläppsminskningar. Sverige och Europa har kommunicerat en sådan vilja. Men nya siffror från Naturvårdsverket visar att även de svenska klimatutsläppen ökar. Nu måste Sverige visa på konkreta åtgärder som gör skillnad och är skalbara så att andra länder kan ta efter. Detta för att Sveriges vilja ska bli mer än ord, och åtgärderna inte ska begränsas till marginella insatser. Den så kallade CCS-tekniken kan bidra till kraftfulla utsläppsminskningar. CCS står för avskiljning, transport och lagring av koldioxid från större punktutsläpp som kraftvärmeverk och industrier, där CCS-tekniken är speciellt viktig för basindustrin. Lagringen kan ske i geologiska formationer djupt under havsbotten, till exempel i Nordsjön. Om CCS införs av industrier och kraftvärmeverk som använder biomassa så är dessutom CCS – som då brukar benämnas Bio-CCS – en av få tekniker som kan skapa de minusutsläpp som med största sannolikhet krävs för att nå Parismålet. Redan om några år kommer vi att ha släppt ut för mycket växthusgaser och därmed måste vi på sikt ”ta tillbaka” koldioxid för att kunna möta Parismålet. Nya resultat från vår forskargrupp visar att motsvarande drygt hälften av Sveriges samlade koldioxidutsläpp kan tas bort om CCS-tekniken införs på 27 svenska industrianläggningar med utsläpp som överstiger 500 000 ton per år. Ungefär 23 miljoner ton koldioxid kan avskiljas från dessa anläggningar varav 9 miljoner ton har fossilt ursprung och 14 miljoner ton kommer från biomassa. Detta till en kostnad som varierar mellan ungefär 500 till 1 300 kronor per ton koldioxid, alltså i paritet med den svenska koldioxidskatten på strax över 1 000 kronor per ton koldioxid. Införs tekniken även på anläggningar med lägre utsläpp än 500 000 ton per år inklusive kraftvärmeverk kan naturligtvis ännu större utsläppsminskningar åstadkommas. I Sverige finns alltså en stor potential för både CCS och Bio-CCS. Bio-CCS är utpekad som en så kallad kompletterande åtgärd i Sveriges klimatpolitiska ramverk. Dessa åtgärder krävs för att Sverige verkligen ska nå noll nettoutsläpp, utöver 85 procents minskning från svenska verksamheter, och för att senare nå även netto negativa utsläpp. Men det är inte själva CCS-tekniken som saknas utan förutsättningarna för investeringar i tekniken. I en ny rapport som vi (två av undertecknarna) färdigställt på uppdrag av Energimyndigheten har vi utrett vad som krävs för att CCS-tekniken ska kunna realiseras i tid. I rapporten ger vi nio rekommendationer där de viktigaste är: 1 Nationell strategi. Sverige behöver en nationell strategi för CCS och Bio-CCS som omfattar hela kedjan av forskning, demonstration och kommersiell implementering. Det måste bli tydligt vilka industrier och myndigheter som berörs av en sådan strategi. Strategin bör baseras på en beskrivning av de svenska förutsättningarna för CCS och Bio-CCS och inkludera tekniker, finansiering, juridiska och miljömässiga förutsättningar samt hur CCS och Bio-CCS kopplar till andra utsläppsminskande åtgärder på de processer där tekniken är aktuell. Strategin bör förhålla sig till utvecklingen i Norge då lagring i ett inledande skede troligtvis kommer ske där. En svensk CCS-strategi bör utgöra en del av en sammanhållen industripolitik som relaterar till den svenska klimatpolitiken med målet om noll nettoutsläpp till år 2045, och att utsläppen därefter ska bli negativa. 2 Utredning i varje industri. För varje industri som har årliga punktutsläpp över en viss nivå (till exempel 100.000 ton koldioxid per anläggning) behöver det utredas hur dessa kan uppnå nollutsläpp med avseende på nyckelåtgärder och dess tekniker, samt göras en bedömning av industrins framtid i en utsläppsbegränsad värld. Om CCS visar sig vara en viktig teknik för att uppnå nära nollutsläpp så bör industrin ingå i den nationella CCS-strategin. 3 Lagringen måste utredas. Villkoren för lagring av den avskilda koldioxiden på norskt territorium bör utredas. Samtidigt behöver möjligheterna och potentialen för lagring av koldioxid inom svenskt territorium utredas i större detalj. I ett första steg behöver det tas fram och motiveras vilken typ av beslutsunderlag som behövs för att bedöma om lagring på svenskt territorium är rimligt. Om lagringsvolymen inom svenskt territorium bedöms vara alltför begränsad, måste samverkan med andra länder analyseras. 4 Finansiella risken måste hanteras. Det bör skyndsamt utredas hur den finansiella risken vid investering och drift av CCS och Bio-CCS kan hanteras, och vilken roll staten kan spela för att minska risken. Det behöver även undersökas om det går att hitta nya sätt att prissätta klimatåtgärderna längst ut i värdekedjan, så att slutkonsumenten ser merkostnaden av en klimatneutral produkt, samt hur en sådan prissättning kan användas för finansiering av utsläppsminskande åtgärder inklusive CCS. Förutsatt att världen rör sig i enlighet med Parismålet kommer det att bli en mycket stor efterfrågan på klimatneutrala produkter och sådana behöver inte nödvändigtvis kosta så mycket mer än nuvarande produkter. Här kan Sverige bli ett föregångsland. 5 Svenskt demonstrationsprojekt. Det behöver snarast planeras för ett svenskt demonstrationsprojekt som omfattar hela CCS-kedjan; avskiljning, transport och lagring. Givet de långa ledtiderna i energi- och processindustrin bör det snabbt tas fram en färdplan mot demonstration. En sådan färdplan ska vara så heltäckande som möjligt och innehålla en utvärdering och plan för val av industri/anläggning, teknikval, finansiering, juridik och miljökonsekvensbeskrivning samt andra aspekter som bedöms relevanta. Stockholm Exergi, Preem och Cementa har redan kommunicerat CCS och Bio-CCS som del av deras framtida åtgärder för att minska utsläppen och dessa företag kan därför utgöra kandidater för ett demonstrationsprojekt. CCS-tekniken är bara ett exempel på en så kallad transformativ teknik – som drastiskt kan minska utsläppen, men som kräver en långsiktig strategi för att komma på plats. Det måste skapas förutsättningar för näringsliv, politik, den finansiella sektorn och akademi att arbeta långsiktigt tillsammans med ett tydligt mål om implementering av tekniken. Den pågående Klimatpolitiska vägvalsutredningen om ”kompletterande åtgärder” bör ta fasta på nödvändigheten av en strategi för CCS och Bio-CCS. Regeringens utlovade 100 miljoner kronor för att stödja teknikutveckling för minusutsläpp är välkomna, men utgör inte en långsiktig strategi mot fullskalig implementering – det är inte teknikerna som saknas utan förutsättningarna för investeringar. Sverige behöver en CCS-strategi, och det är bråttom. 27 maj 2019 Debattartikel Forskarna Filip Johnsson, Jan Kjärstad och Fredrik Normann vid institutionen för rymd-, geo- och miljövetenskap, Chalmers tekniska högskola: ”Koldioxidlagring kan enkelt halvera utsläppen i Sverige” Repliker Jonas Grafström, nationalekonom på Ratio: ”Chalmersforskarna underskattar svårigheterna med planering” Slutreplik från tre Chalmersforskare: ”Osäkerhet om CCS-teknikens kostnader ökar behovet av strategi”


”Vågar jag prata med vännerna om hur de uppfostrar sitt barn?”

Summary: Vännerna har ett tråkigt sätt att prata med sitt lilla barn. Det är mest förmaningar och order, och ibland blir barnet ryckt i armen. Vågar man ta upp ämnet utan att riskera vänskapen?

Ställ frågor till Insidans experter – mejla till fragainsidan@dn.se Läs fler frågor här Fråga: Hej! Jag och min partner umgås en hel del med ett par vänner och deras två barn, en bebis och ett småbarn. Våra vänner berättade när första barnet var runt ett år att de ville ha ett föräldraskap där de undviker ordet nej. Bra och fint, tänkte jag och min partner. Nu ett par år senare får det äldre barnet som är några år mest höra just ”nej”, ”gör inte så”, ”prata tystare” och de ger hen mest en massa order. Ibland är det befogat när de säger nej men oftast tänker jag att barnet kan få testa och utforska själv. Barnet blir också ibland ryckt i armen av den ena föräldern när hen inte slutar med ett beteende. Barnet självt skrattar bort det då, men är i senare skede rätt hårdhänt i den egna leken. Själv tror jag på prestigelös barnuppfostran, där vuxna behöver råd och stöttning av andra vuxna med barn, och att våra vänner verkligen skulle behöva att någon uppmärksammar dem på hur de tilltalar sitt barn. Men, jag törs inte. Jag är rädd att de kommer att missförstå och inte hålla med mig samt att vår vänskap skulle bli lidande. I tillägg så är barnet ett glatt socialt barn som är som barn är mest. Kanske är det mest jag som tycker alla nej, förmaningar och tjat är jobbiga? Vännen Svar: Tack för ditt brev. De flesta av oss skulle kunna ta kritik om hur vi sköter våra krukväxter. Synpunkter om hur vi hanterar våra husdjur skulle kanske också passera. Att få kritik som förälder är däremot desto känsligare. Få saker känns så personliga som att bli ifrågasatt på den punkten. Laddningen i ämnet gör att även de mest välmenande och försiktiga råd tolkas som kritik. Jag menar alltså att du kan ha rätt i din farhåga. Om du tar upp frågan finns risken att vännerna reagerar negativt. Jag håller samtidigt med dig om att dina vänner skulle behöva lite perspektiv och råd, om jag utgår från din beskrivning av deras beteende. Den avgörande frågan är hur du i så fall skulle kunna ta upp detta. Hur kan du undvika att de slår bakut och enbart känner sig kritiserade? Hur kan du öka chansen för att det faktiskt gagnar dem och deras barn? Finns det andra sätt att påverka dem på, förutom att ta upp ämnet direkt? Jag ska återkomma med några råd om detta, men vill först diskutera möjliga orsaker till vännernas beteende. Har de ändrat åsikt om föräldraskapet, eller är de omedvetna om sitt beteende? Antagligen både och. Vi föräldrar är sällan helt medvetna om hur vi låter och beter oss med våra barn. Forskning visar till exempel att objektiva observationer av föräldrars beteenden rimmar illa med hur de skattar sig själva. Det är också lätt att bli blind för hur beteenden i nära relationer gradvis förändras över tid. Sedan kan man tänka sig att era vänners tidigare ambitioner i föräldraskapet har kommit på skam när de ställts inför realiteten att leva med två små barn. Guide: Så kan du tänka kring barnuppfostran Forskning har också funnit att föräldrars perspektiv på barns beteenden påverkar föräldraskapet. Exempelvis tenderar föräldrar att klandra barn mer, ju mer de uppfattar att barnet borde kunna styra och ta ansvar för sina handlingar. En möjlig förklaring till deras återkommande tjat kan alltså vara orimliga krav och förväntningar, med tanke på att barnet bara är några år. Det är också vanligt att föräldrar justerar krav och förväntningar på ett barn som just fått ett yngre syskon. Den nya bebisen snor rollen som det oskuldsfulla barnet i familjen, medan treåringen plötsligt förväntas vara ”stor”. Dessa saker kan vara bra att ha i bakhuvudet om du pratar med vännerna. Hur ska du då gå till väga? Ta upp ämnet med den förälder som du tror är mest öppen för ditt perspektiv. Var ärlig och tydlig, eftersom antydningar lätt kan misstolkas. Samtidigt är det viktigt att vara ödmjuk inför möjligheten att du kan ha fel bild av situationen. Till exempel: ”Jag vet inte om jag är överkänslig, men sen X föddes tycker jag att ni har blivit hårdare och säger till Y mer. Eller har jag fel?” Om du inte har några egna barn kan du utgå från det i samtalet – ”Jag har ju ingen aning om hur det är att hantera ett barn i trotsåldern…”. Har du barn blir det viktigt att lyfta fram igenkänning och egna tillkortakommanden – ”Jag tjatar ju hål i huvudet på mina egna barn. Jag vet hur det är!” Du ska givetvis inte överdriva eller ljuga, men om du har barn kan du säkert känna igen dig i delar av dina vänners beteenden. Läs mer: Så kan du bli en mer empatisk förälder Det är bra att hålla beskrivningen av problemet kort och sedan bolla över till vännen. Ställ frågor och lyssna på ett bekräftande sätt, så ökar chansen att hen öppnar sig. Upplever vännen alls det här problemet? Har du fått en felaktig bild? Har vännen pratat med den andra föräldern om detta? Undvik att ge råd om vännen inte ber om det. Försök i stället att vara ett bollplank där hen får utveckla sina egna lösningar. Ett alternativ till att direkt ta upp frågan är att föregå med gott exempel när ni umgås. Om deras barn gör något som de brukar reagera på, kan du försöka föregripa och själv avleda eller lotsa barnet vidare. Du kan också lyfta fram barnets styrkor i samtal med vännerna, liksom prata allmänt om hur andra barn i samma ålder beter sig. Detta kan vara särskilt hjälpsamt om du misstänker att de har för höga krav på sitt barn. Måste man vara så försiktig och passiv som jag föreslår i mitt svar? Behöver inte vissa föräldrar höra en rak och hård sanning? I vissa fall kan det kanske vara till hjälp, men ofta blir det kontraproduktivt. Argumentation och konflikt är i regel sämsta sättet att påverka någon. Den som får kritik på det sättet brukar tvärtom bli allt mer fäst vid sin egen ståndpunkt. Jag tror samtidigt att du kanske inte behöver just detta råd. Ditt brev vittnar om ödmjukhet och i sista meningen sätter du fingret på en central insikt: Rätt och fel i föräldraskapet handlar delvis om värderingar. I vart fall så länge dina vänners barn verkar må bra. Martin På www.forster.se/referenser190523 finns länkar till forskning som rör svaret. Fråga Insidans experter. Legitimerade psykologen, psykoterapeuten och författaren Anna Bennich svarar på frågor om relationer, psykologiska dilemman i vardagen samt arbetsrelaterad problematik. Forskaren Martin Forster, Karolinska institutet, svarar på frågor om familjeliv, barn och ungdomars utveckling, föräldraskap, skola och förskola. Du kan vara anonym. Utvalda frågor och svar publiceras här och eventuellt i papperstidningen. Mejla till: fragainsidan@dn.se


Summary: REPLIK DN DEBATT 22/5. I vår rapport rapport om vård vid depression och ångestsyndrom undersöker vi inte tänkbara förklaringar till att fler får psykiatrisk vård. Däremot konstaterar vi att det är ungdomar i alla grupper som omfattas av ökningen, skriver Olivia Wigzell och Thomas Lindén, Socialstyrelsen.

Tre forskare skriver på DN Debatt om den psykiska ohälsan bland barn och unga och kritiserar en nyligen publicerad rapport från Socialstyrelsen. Det är bra att frågan om psykisk ohälsa debatteras, det behövs. Inte minst frågan om orsaker till densamma. Artikelförfattarna framhåller att en orsak till den ökade diagnostiseringen är en ökad medikalisering av mänskliga problem. Det kan vara en tänkbar förklaring. En av många. I Socialstyrelsens rapport har det emellertid inte genomförts någon värdering av tänkbara förklaringar till att fler får psykiatrisk vård. Socialstyrelsens utvärdering av vården vid depression och ångestsyndrom bygger heller inte på enkätsvar om självupplevd psykisk ohälsa från barn och unga, vilket man kan få intrycket av när man läser debattinlägget. De uppgifter Socialstyrelsen använder är registerdata från heltäckande nationella register om unika individer med inrapporterade diagnoser i patientregistret vilka ställs av läkare inom den specialiserade vården. Uppgifter hämtas också från läkemedelsregistret över olika typer av psykofarmaka och från dödsorsaksregistret. Våra uppgifter har även samkörts med uppgifter från Statistiska centralbyrån, SCB, som gör det möjligt att även titta på etablering på arbetsmarknad, huvudsaklig inkomstkälla och inkomst för individer. Även utbildning har ingått. Dessa uppgifter rapporteras löpande vilket ger oss möjlighet att följa utvecklingen över tid. I vår rapport framhåller vi att det inte är klarlagt vad som ligger bakom ökningen av antalet personer som får diagnosticerad depression och ångestsyndrom. Däremot konstaterar vi att det är ungdomar i alla grupper som omfattas av ökningen, oavsett psykosocial situation, vilket kan tala för att orsakerna finns i miljöer som är gemensamma för flertalet unga. Artikelförfattarna har invändningar mot att kontinuitet och strukturerad uppföljning över tid bör ske för personer som har långvarig diagnosticerad depression eller ångestsyndrom. Det finns ingen motsats mellan att arbeta hälsofrämjande och förebyggande och att vården för personer med psykisk ohälsa ska vara lika bra som för personer med somatisk (kroppslig) ohälsa när det gäller kontinuitet, tillgänglighet, uppföljning och personcentrering. För att undvika långvarig psykisk sjukdom är det viktigt att tidigt upptäcka och behandla depression och ångestsyndrom. Insatser på samhällsnivå, som handlar om förutsättningar för kontinuitet i skolgång, för att kunna ta del av och fullfölja utbildningen och stöd i vardagsmiljön är viktigt för att kunna främja hälsa och förebygga ohälsa. Den psykiska ohälsan, vad gäller ångestsyndrom och depression, tenderar att bli långvarig. 30 procent av de unga som nydiagnostiserades med depression eller ångestsyndrom för tio år sedan är ännu i behov av psykiatrisk vård. Det är samtidigt viktigt att framhålla att det finns områden där utvecklingen går framåt, vi pekar på ett antal sådana områden i utvärderingen. Såväl positiva som negativa aspekter är viktiga att lyfta fram i debatten. 22 maj 2019 Debattartikel Ingemar Engström, forskningsledare ; Sven Bremberg, barn- och ungdomsläkare och Sofia Wikman, docent i kriminologi: ”Dåligt stöd för att psykiska sjukdomar ökar bland unga” Repliker Olivia Wigzell och Thomas Linden, Socialstyrelsen: ”Orsaken till ökningen av psykisk ohälsa inte klarlagd” Slutreplik från forskarna Ingemar Engström, Sven Bremberg och Sofia Wikman: ”Socialstyrelsen snabba slutsatser är bristfälligt underbyggda”


Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. Man behöver inte oroa sig för pensionen så länge man arbetar och betalar skatt. Det är rätt att oroa sig om man tror att samhällsekonomin går under, skriver Sten Eriksson på Pensionsmyndigheten.

Svar på Fredrik Bankes insändare (21 maj): I regel blir pensionen (allmän pension+tjänstepension) omkring 60 procent av lönen för den som går i pension vid 65 års ålder och har jobbat heltid i hela ditt yrkesliv sedan 23 års ålder. Den kan bli både högre och lägre, beroende på hur många år du jobbar, om du jobbar hel- eller deltid, vad du har i lön och om du har tjänstepension. De som har låga pensioner kan få garantipension och ha rätt till bostadstillägg. Så länge det finns människor som arbetar och betalar skatt i Sverige kan det betalas ut allmän pension. Tror man att samhällsekonomin går under, så är det rätt att oroa sig. DN Åsikt 21 maj 2019 kl 16 Insändare Fredrik Banke: ”Det finns ingen tillit till vårt välfärdssystem” Svar Sten Eriksson: ”Jobba och betala skatt så löser sig pensionen” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: INSÄNDARE. På söndag får jag inte rösta, men jag vill uppmana alla de som får att göra det. EU lagstiftar cirka 60 procent av våra lagar – vi kan inte ignorera detta och ta unionen för givet, skriver Shkelqim Ismaili.

Som född i Albanien är jag inte EU-medborgare, men jag har stor koppling till den europeiska gemenskapen när det kommer till kultur och värderingar. Det gör ont att jag tvingas avstå från en av de kraftfullaste saker du kan göra i en demokrati – att rösta. 2014 röstade endast hälften av de röstberättigade, och jag vill utmana de som faktiskt får att rösta i EU-valet. Klimatförändringarna, hotet mot demokratin och det fria ordet och kränkning av mänskliga rättigheter kräver en starkare och enad union. EU lagstiftar cirka 60 procent av våra lagar och vi kan inte ignorera det. Visst behöver EU reformera sig och bli bättre på en rad olika saker, men att avstå från rätten att rösta kan inte driva förändringen framåt. EU har främjat fred, demokrati, och utveckling inte bara på kontinenten utan också runt om i världen. Tack vare den fria rörligheten kan du resa, studera och jobba i vilket europeiskt land du vill. Vi kan inte ta allt detta för givet – alla måste ta det ansvar som krävs för att utveckla unionen vidare. DN Åsikt 23 maj 2019 kl 16 Insändare Shkelqim Ismaili: ”Alla måste ta sitt ansvar för EU och rösta” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Martin Liby Troein: Slutet på början av Brexit

Summary: Under torsdagen röstar britterna i EU-parlamentsvalet. Sannolikt får väljarna också chansen att säga sitt en gång till om Brexit.

Det var inte meningen att det skulle bli så här. Men eftersom britterna har misslyckats med att lämna EU väljer de på torsdagen sina representanter till Europaparlamentet. För premiärminister Theresa May och hennes Toryparti blir det ingen rolig upplevelse. I värsta fall blir resultatet ensiffrigt. Väljarna är ursinniga över att man inte lyckats klippa banden till Bryssel, och flyr till den förre Ukip-ledaren Nigel Farages nya Brexitparti, som har en bit över 30 procent i undersökningarna. Men också Labour dippar. Storstadsväljarna som helst vill ha en ny folkomröstning håller på att tröttna på Jeremy Corbyns ovilja att stödja en sådan. De EU-vänliga Liberaldemokraterna nafsar partiet i hälarna. Det är lätt att avfärda det brittiska EU-valet som ett betydelselöst ”protestval”. Men om det hade varit ett nytt brittiskt parlament som skulle väljas på torsdagen hade Tories och Labour sannolikt också straffats ordentligt. Dessa opinionssiffror är inte lika dåliga, men också i dem stiger Liberaldemokraterna och Brexitpartiet snabbt. Nu är det ändå så att väljarna inte ska välja ett nytt brittiskt parlament den här veckan. Innan de gör det kommer Theresa May – vars senaste försök att få igenom sitt utträdesavtal på tisdagen möttes med kalla handen – att ha stigit åt sidan. Och ha ersatts av någon som är öppen för att lämna EU utan ett avtal. Jeremy Corbyn lär i sin tur tvingas acceptera ett löfte om en ny folkomröstning. Det räcker nog för att Tories och Labour ska ta tillbaka de väljare som Nigel Farage respektive Liberaldemokraterna har stulit. Partierna har misslyckats med att lösa Brexit. Väljarna lär behöva säga sitt en gång till – i ett parlamentsval, en folkomröstning eller både och. I så fall kommer deras alternativ, och i synnerhet betydelsen av Brexit, förhoppningsvis att vara tydligare. Med lite tur tar de också chansen att stanna kvar.


Lisa Magnusson: Samhället får inte sjabbla bort IS-terroristernas barn

Summary: Det hände de så kallade tyskungarna, efter andra världskriget. Det hände franskbarnen i Vietnam. Och det händer IS-barnen nu när det ynkliga kalifatet fallit.

Nu är de hemma, Skråmobarnen. Än alla de andra? De barn vars föräldrar vanvårdat och misshandlat dem, och tvingat dem att leva i misär, i guds namn, och som sedan lämnat dem ensamma och övergivna i världen. För de allra flesta kommer det inte att gå väl. Skälet till det är alls inte att det är kört för dem, såsom vissa tycks tro. Barn har en ofattbar förmåga att överleva, trots allt. Problemet är de vuxna som inte låter dem. Som dömer dem för vad deras föräldrar gjort, trots att dessa barn själva är offer, och som aldrig slutar att påminna dem, aldrig slutar straffa dem. Det hände de så kallade tyskungarna, efter andra världskriget. Det hände franskbarnen i Vietnam. Och det händer IS-barnen nu när det ynkliga kalifatet fallit; det som bara handlade om att förstöra, slakta och sprida skräck. Yazidiernas andliga råd har nyligen beslutat att barn till kvinnor som våldtagits av IS-terrorister inte ska accepteras i gemenskapen. Så läggs sten på en redan orimligt tung börda. Och här i Sverige finns de som alltså är sådana motståndare till islamism, och sådana vänner av civilisation, att de ser dessa IS-barn, som redan lidit mer än några barn ska behöva lida, och deras allt överskuggande tanke är då att de barnen inte förtjänar något gott alls. Ibland inser de själva hur illa det får dem att se ut, och klär därför upp sitt beska, pysande hat i en fin ordkostym: de framhåller att de bara är realister som insett att de här ungarna säkert blivit hjärntvättade, att de är tickande bomber som bara väntar på att få explodera riktigt grundligt. Så där kan man ju dock säga om många barn som har farit illa. Men det moderna samhället dömer inte barn utifrån vad deras föräldrar har gjort, det dömer inte barn alls. Vård är vad vi ger barn som hamnat fel. Är det ibland mycket svårt att få utsatta barn att lita på att vuxenvärlden och livet kan vara något annat än vad deras föräldrar slagit i dem? Ja. Men detta får aldrig bli ett argument för att inte försöka. Tvärtom: Det är nu av yttersta vikt att IS-terroristernas barn inte sjabblas bort till någon släkting som kanske själv är islamist och därför absolut inte borde få ha hand om dem, utan att samhället i stället verkligen håller fast i barnen och kämpar för dem. Detta är det enda anständiga. Men det finns också ett pragmatiskt skäl att ta sig an de här barnen, ett som i synnerhet borde intressera alla som oroar sig över säkerheten. För vet ni vad som verkligen är livsfarligt? Personer som hela sin uppväxt igenom svikits av världen.


Summary: INSÄNDARE. Vi bevittnar en nationell kris som ingen talar om och otryggheten förbryllar mig som ung vuxen. Jag känner ingen tillit till att välfärdssystemet kommer att finnas där för mig när det behövs, skriver Fredrik Banke.

Ofta när jag går ut genom Juridicums snurrdörr i Lund ser jag pensionärer som rotar i papperskorgar efter pantburkar. Jag blir sorgsen när jag ser hur de med smått krökta ryggar letar efter något att stoppa ner i de plastpåsar som vanligen pryder deras rullatorer. Kontrasten mellan de pensionärer som står utanför och de studenter som sitter innanför universitets väggar kunde inte vara större. Trots att jag tillhör kategorin student frågar jag mig själv om även jag kommer att hamna i samma sits i framtiden. Inom mig växer oron när jag föreställer mig vad som kan vänta om jag inte börjar pensionsspara redan nu. Även om jag är ung, driftig och skötsam känner jag absolut ingen tillit till att välfärdssystemet kommer att finnas där för min generation när det behövs. Är det meningen att jag ska känna mig såhär orolig? Ska inte tryggheten finnas där för oss unga vuxna så att vi vågar ta de risker som krävs för att starta eget, förverkliga den där drömmen eller hoppa på den där utbildningen? Vi bevittnar en nationell kris som ingen talar om och otryggheten förbryllar mig och många andra unga vuxna. Det är dags att vi börjar tala om pensionskrisen. DN Åsikt 21 maj 2019 kl 16 Insändare Fredrik Banke: ”Det finns ingen tillit till vårt välfärdssystem” Svar Sten Eriksson: ”Jobba och betala skatt så löser sig pensionen” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: INSÄNDARE. Vårt rättssystem fungerar inte som det ska när våldtäktsmän får leva ett liv utan begränsningar och tilldelas för låga straff. Vi alla måste stå upp för ett rättvist samhälle där ansvaret ligger på förövaren och inte på brottsoffret, skriver Linda Lindlöf.

Hur kan det vara så att jag som brottsoffer och inte gärningsmannen blir utstött av systemet? Det är en fråga som jag tror alla utsatta kan relatera till. Varför är det jag som får hålla mig undan och skämmas, medan han som förstörde mitt liv kan gå med huvudet högt på gatan? Detta är ett bevis på att vårt system inte fungerar som det ska. Varför ger vårt samhälle en våldtäktsman chansen till att få leva ett liv utan begränsningar och straff som inte är i närheten i proportion till brottsoffers lidande? Det är för mig helt sjukt. Vi måste stå upp för ett rättvist samhälle, ett samhälle där ansvaret ligger på förövaren och inte på offret. När påföljderna är såpass lindriga som de är i dagsläget bidrar det till en normalisering och en acceptans av dessa fruktansvärda handlingar. Jag är övertygad om att vi tillsammans kan skapa ett bättre, rättvist och mer värdigt samhälle. Detta är givetvis inte något som sker över en natt, en förändring är en process och det tar tid. Varje steg vi tar är ett steg närmare ett rättvist samhälle. Ingen kan göra allt, men alla kan definitivt göra något. DN Åsikt 20 maj 2019 kl 16 Insändare Linda Lindlöf: ”Vi brottsoffer blir utstötta av systemet” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”SJ kommer storsatsa på Stockholm–Oslo”

Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. På grund av banarbeten har SJ tvingats dra ner på tågtrafiken mellan Stockholm och Oslo. Men när arbetet är avslutat 2022 tänker vi storsatsa på sträckan igen, skriver Maja Rapp på SJ.

Svar på Ellinor Baurnes insändare den 18 maj: Vi är de första att beklaga det begränsade utbudet på tågresor mellan Stockholm och Oslo. På grund av banarbeten på båda sidor av gränsen har vi tvingats dra ner på tågtrafiken. Sommaren 2015 började SJ en nysatsning med snabbtåg på sträckan Stockholm–Oslo. Med X 2000 förkortades restiden från sex timmar till drygt fyra timmar. Ett år senare kunde vi konstatera att det var en succé. På bara tolv månader ökade resandet på hela sträckan med närmare 50 procent. I dag flyger runt 1,4 miljoner människor mellan Stockholm–Oslo, många av dessa skulle helt klart kunna ta tåget om restiden var bättre och det fanns flera avgångar att välja mellan. Man kan jämföra med sträckan Stockholm–Malmö där det är en likvärdig restid med X 2000 och där har vi 15 dagliga avgångar i vardera riktningen och en marknadsandel på 40 procent mot flyget. Just nu och de närmaste åren utförs även många omfattande banarbeten på svensk sida som begränsar vår möjlighet att erbjuda en attraktiv trafik mellan Stockholm och Oslo. Vi arbetar kontinuerligt med att anpassa trafiken och försöka hitta lösningar för våra kunder, och ibland innebär det tyvärr ett byte som Ellinor Baurne skriver i sin insändare. Banarbetet på den norska sidan är omfattande till storlek och flerårigt till sin längd. Detta är beräknat att avslutas 2022 och då tänker vi storsatsa på sträckan igen. Inledningsvis börjar vi med fem dagliga snabbtågsavgångar i vardera riktningen. DN Åsikt 18 maj 2019 kl 05 Insändare Ellinor Baurne: ”Löjligt att man måste flyga till Oslo” Svar Maja Rapp: "SJ kommer storsatsa på Stockholm–Oslo" Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”Löjligt att man måste flyga till Oslo”

Summary: INSÄNDARE. Det är löjligt att det inte går att åka tåg till Oslo från Stockholm på ett sätt som kan konkurrera med flyget. Det handlar ändå om två nordiska huvudstäder med drygt 50 mils avstånd, skriver Ellinor Baurne.

Att det är svårt att hitta resor med tåg till kontinenten vet vi alla och DN ska ha ett stort tack, DN, för era artiklar om detta. Tågresor ni inte tagit upp, tror jag, är resor från Stockholm till Oslo, en sträcka på cirka 40 mil fågelvägen och drygt 50 mil med bil eller tåg. Mitt eget exempel är att jag ska vara i Oslo klockan 12 en måndag i slutet av augusti. Jag tillhör dem som hellre åker tåg än flyger av miljöskäl, men även för att det är trevligare. Hade klart för mig att jag inte skulle hinna fram med tåg på måndagen, men en söndagseftermiddag och hotell i Oslo kändes bra. Tills jag slog upp SJ:s tidtabell ... På söndagen fanns endast två tåg till Oslo. Först ett med byte och lång väntan i Göteborg. Det tog mer än åtta timmar och skulle vara framme i Oslo klockan 16.52. Det andra tåget gick direkt och tog sex timmar, men det var inte framme förrän klockan 21.24. Endast två tåg mellan två närliggande huvudstäder! På vardagarna fanns tre tåg, två direkt och ett med byte. Till bilden hör att det inte gick att köpa biljetterna på SJ på grund av ”banarbeten”. Gjorde en jämförelse med SAS. På söndagen hade jag tio flyg att välja på och på måndagen fem stycken på förmiddagen med ankomst i tid till klockan 12. Det fanns även ett stort antal andra bolag som flög till Oslo. Om man till den timme man är i luften lägger den tid det tar med incheckning och tåg till Arlanda och från Gardemoen blir tidsskillnaden ganska liten. Det känns faktiskt löjligt att flyga dessa futtiga 40 mil. DN Åsikt 18 maj 2019 kl 05 Insändare Ellinor Baurne: ”Löjligt att man måste flyga till Oslo” Svar Maja Rapp: "SJ kommer storsatsa på Stockholm–Oslo" Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: DN DEBATT 18/5. Kommunerna gör allt fler besparingar på skolan och den ekonomiska prognosen pekar på att det kommer bli tuffare tider framöver. Omkring 80 000 behöriga lärare kommer saknas fram till 2031. Samtidigt tenderar politikerna att efterfråga att ännu fler samhällsproblem ska lösas av skolan. Nu måste uppdragen minska markant, skriver läraren Isak Skogstad.

I dag lördag samlas tusentals lärare runtom i landet för att gå med i Lärarmarschen. De protesterar mot nedskärningar i skolan. Det råder ett djupt missnöje inom lärarkåren, då många upplever att politikerna har svikit sina löften om att satsa på skolan och lärarna. Det framkommer i en granskning av samtliga kommuners budget som Tankesmedjan Balans genomfört. De fann att skolans resurser minskar i 9 av 10 kommuner. Bakom väljarnas rygg har politiker och kommunala tjänstemän tagit till knep som utåt ger sken av att resurserna ökar – eller i vart fall inte minskar. Ett exempel på det är att många kommuner ger skolorna en ekonomisk kompensation som understiger de ökande kostnaderna. Det gör att politikerna kan hävda att de inte sparar in på skolan, även om det i praktiken blir resultatet då skolor måste finansiera allt från årliga löneökningar till ökade inköpspriser av läromedel med samma budget som föregående år. Ett annat knep är att införa krav på så kallade ”effektiviseringar”, som i själva verket inte är något annat än en eufemism för besparingar och som ofta leder till att lärare får mer att göra med mindre resurser till sitt förfogande. Som om inte det ekonomiska läget för skolan vore illa nog har Sveriges kommuner och landsting (SKL) tagit fram en prognos som visar att det det kommer att saknas minst 62 miljarder kronor fram till 2022. Detta förutsatt att man inte ändrar arbetssätt, höjer skatten eller ökar statsbidragen till kommunerna. Detta ekonomiska orosmoln undviker politikerna att beröra för att inte skrämma iväg väljare. Problemen kommer dock inte att försvinna bara för att de ignoreras. Det finns inte, och kommer sannolikt inte heller att finnas, folkligt stöd för de skattehöjningar som kommer att krävas om skolan ska fortsätta att bedrivas i sin nuvarande form med sitt nuvarande uppdrag. Att politikerna inte tar frågan om skolans finansiering och uppdrag på allvar blir tydligt när man beaktar de skolpolitiska förslagen som förs fram i debatten. Flera av dem riskerar paradoxalt nog att förvärra situationen. Ta exempelvis högerns förslag om att öka undervisningstiden. Redan med den nuvarande mängden undervisning lyckas man inte rekrytera tillräckligt många lärare. På vänsterkanten tenderar politikerna att efterfråga att ännu fler samhällsproblem ska lösas av skolan. Nyligen gick exempelvis Feministiskt initiativ ut i Stockholm och föreslog ett ”sexlyft” för skolan, då de är missnöjda med hur skolan arbetar med frågor som samtycke och hbtq. Viktiga frågor, men med tanke på att lärare redan i dag inte hinner med att gå igenom allt som läroplanen kräver – vad ska då prioriteras bort? Det går inte att förneka att skolan har problem. Kunskapsresultaten är låga och alltför många elever uppvisar inte en tillräcklig nivå av viktiga baskunskaper som att läsa, skriva och räkna. Ordningsproblemen är markanta, allt fler elever upplever att det är stökigt och nära fyra av tio flickor uppger att de rent av känner sig otrygga i skolan. Lägg därtill att Sverige just nu befinner sig i vad som sannolikt är västvärldens allvarligaste lärarbrist. Fram till 2031 har SCB beräknat att det kommer saknas cirka 80.000 behöriga lärare. Skolans beklämmande situation kräver att våra politiker vågar tänka nytt. De har kört fast i gamla hjulspår och måste inse att vad som nu krävs är konkreta förslag som direkt minskar skolans uppdrag. I syfte att skapa förbättrade förutsättningar för lärarkåren och skolan att lyckas med kunskapsuppdraget samtidigt som lärarbristen stävjas föreslår jag följande: 1 Minska antalet ämnen i grundskolan. I grundskolan läser eleverna 16 ämnen, då borträknat språkval och ”elevens val”. Det är inte hållbart sett till lärarbristen och kostnaderna. Slöjd, elevens val, musik samt hem- och konsumentkunskap måste slopas helt. Religionskunskap och geografi kan upptas i samhällskunskapen. Kemi och biologi kan slås ihop för att bli ett eget ämne, naturlära. På samma sätt kan fysik och teknik slås ihop. Målet borde vara att minska antalet ämnen till maximalt tio. I vissa fall kommer det att kräva ökad undervisningstid i ämnen som blir mer omfattande, men det totala antalet timmar måste däremot minska. 2 Se över läroplanens inledande kapitel. Läroplanens två första kapitel, som handlar om exempelvis skolans värdegrund och övergripande mål, är för omfattande. Det finns skrivningar om att skolan ska främja alltifrån elevernas ”respekt för vår gemensamma miljö” till att de ska lära sig ”digital kompetens”. Dessutom står det att all undervisning ska anamma ett historiskt, miljömässigt, internationellt och etiskt perspektiv. Mängden uppdrag som åläggs skolan i läroplanens inledande delar är så omfattande att det är omöjligt att lyckas. Samtidigt utvärderas skolor och inspekteras av Skolinspektionen baserat på hur väl de följer skrivningarna i läroplanen. 3 Revidera de kvarstående ämnenas centrala innehåll. För varje skolämne finns ett fastställt centralt innehåll. Det är det ämnesinnehåll som eleverna ska möta i undervisningen. I dag vittnar många lärare om att det råder ”stoffträngsel”, och då särskilt i de samhällsorienterande ämnena. Det är inte konstigt, då omfattningen av det centrala innehållet i många ämnen är oerhört omfattande samtidigt som undervisningstiden är begränsad. I stället för att utöka undervisningstiden, vilket har föreslagits förut, måste man minska det centrala innehållet till en realistisk omfattning. Kombinationen av att minska antalet ämnen, ta bort de absurda kraven i läroplanens inledande kapitel samt revidera de kvarstående ämnenas centrala innehåll kommer göra att förväntningarna på vad skolväsendet ska klara av blir praktiskt möjliga att uppnå. Slopandet av vissa ämnen frigör resurser som kan användas till att prioritera att lärarnas arbetsmiljö förbättras, exempelvis genom att minska undervisningstiden för dem. Genom att revidera samtliga skolämnens centrala innehåll förbättras dessutom förutsättningarna för att undervisningen ska gå mer på djupet än på bredden, vilket flera ledande skolnationer har visat är ett framgångsrecept för ökade kunskapsresultat. Det är naivt att tro att de förändringar jag föreslår kommer vara lätta för politikerna att driva igenom. Motståndet kommer vara hårt, då inte minst från de två stora lärarfacken. Man ska inte klandra dem för det, då deras huvudsakliga uppgift är att värna sina egna medlemmars intresse – inte att skapa en bättre skola i allmänhet. Samtidigt är situationen för skolväsendet så akut att denna strid måste tas, inte minst om man menar allvar med att Sverige i framtiden ska konkurrera på en global kunskapsintensiv marknad. Genomförs de reformer jag föreslår är det fullt möjligt att skolan lyckas rusta alla elever med de kunskaper som krävs för att de ska klara sig i framtiden. Detta samtidigt som möjligheten att rekrytera de utbildade och ambitiösa lärare som krävs för att alla elever ska få tillgång till undervisning av hög kvalitet realiseras. Nu ligger bollen hos er politiker. Vågar ni? 18 maj 2019 Debattartikel Isak Skogstad, gymnasielärare och skoldebattör: ”Minska antalet ämnen till maximalt tio i grundskolan” Repliker Benjamin Dousa, förbundsordförande MUF: ”Rimligt att stryka hemkunskap och elevens val” Joakim Larsson, lektor i pedagogik, Karlstads universitet och Musikhögskolan i Ingesund: ”Kunskapsreducering är en dålig lösning för skolan” Slutreplik av Isak Skogstad: ”Ämneskunskaper hjälper eleverna bli kreativa och kritiskt tänkande”