”Våra svårt sjuka barn får en allt sämre vård”

Summary: Små marginaler. Förändringar i ledningen på Lilla Erstagården har resulterat i kraftigt försämrad vård för våra svårt sjuka barn. I stället för att ha patienten i fokus har den nya ledningen valt att med minsta möjliga marginal uppfylla det avtal man har med landstinget, skriver en grupp föräldrar.

Våra barn gick inte att bota. De är svårt sjuka och kommer inte att leva ett fullt liv. Några har redan lämnat oss. För dem som lever är varje dag livsviktig och varje sekund betydelsefull. De både behöver och har full rätt till att få en hög vårdkvalitet. Vi som står bakom denna artikel är föräldrar till kroniskt svårt sjuka barn som vårdas eller vårdats på Lilla Erstagården, en av Ersta diakonis verksamheter. Vi har under de senaste månaderna kunnat se och uppleva en betydande kvalitetssänkning som vi här vill förmedla. Lilla Erstagården, som är Nordens första barn- och ungdomshospice, har sedan det öppnades i september 2010 drivits av engagerad, kompetent och erfaren personal bestående av barnläkare, barnsjuksköterskor och barnsköterskor. Ersta diakoni har nu av oklar anledning plötsligt bytt ut hela den tidigare ledningen och ersatt den med personer som inte förstår vad familjer med ett svårt sjukt barn behöver. Den nya ledningen har valt att utgå från vad som står i verksamhetens avtal i stället för att ha patienten i fokus. Lilla Erstagården drivs under ledning av Ersta Diakoni på uppdrag av SLL (Stockholms läns landsting). Vi föräldrar upplever att vården på Lilla Erstagården nu drivs av en vilja att med minsta möjliga marginal uppfylla det avtal man har med SLL. Detta i stället för att med patienten i fokus låta empati och kontinuitet genomsyra verksamheten, såsom det var tills för alldeles nyligen. Våra svårt sjuka barn riskerar att både få en sämre livskvalitet än vad de har rätt till och om det vill sig illa få leva ett ännu kortare liv än vad de kan få med en stabil, kontinuerligt uppföljd och kvalitativ vård. Vi föräldrar har vid ett flertal tillfällen framfört våra protester mot den ovan beskrivna försämringen. Ersta diakoni och dess vd Stefan Nilsson har valt att inte lyssna och åsidosätter därmed vårdkvalitet liksom patienternas inflytande och säkerhet. Detta helt i motsats till hans uttalande i en debattartikel i SvD Brännpunkt där han menar att det viktiga är att patienten eller brukaren får ut den kvalitet som man förväntar sig. Många av oss föräldrar med ett svårt sjukt barn har varit ute i vårdsvängen under en längre tid och därmed stiftat bekantskap med en vård som är suverän om man är akut sjuk men ofta är bristfällig om man är så svårt sjuk att man inte går att bota. Vårdkvaliteten här är tyvärr inte lättfångad och ofta mycket splittrad. Vi har därför uppskattat det helhetsansvar – både medicinskt och psykologiskt – som den tidigare ledningen har kunnat och velat ta. Verktygen har varit kontinuitet, tydlig och öppen kommunikation samt höga etiska värderingar som vi alltid blivit bemötta med på Lilla Erstagården. Dessa ledord är som bortblåsta och nu råder en sluten, volatil och strikt styrande ledning som naturligtvis skapar osäkerhet både hos personal och för familjerna. Våra protester har hittills ekat tyst i rymden. Vi har även protesterat hos beställarna, HSF (hälso- och sjukvårdsförvaltningen) i Stockholm mot den kraftiga och plötsliga vårdförsämringen – likaledes resultatlöst. Inte heller här har patienten inflytande. Hur stor försämring i vårdkvalitet är acceptabelt innan beställaren kan bryta ett avtal? När det uppenbarligen räcker med att uppvisa att ett antal formella krav är uppfyllda, är då inte avtalen för mjukt skrivna, i synnerhet när det ska reglera en så pass känslig verksamhet? Hur många barn ska behöva dö i detta kaos av ignorans och försummelse? Skarpare avtal måste skrivas för att upprätthålla den höga vårdkvalitet som behövs! Föräldrar till barn som vårdas eller har vårdats på Lilla Erstagården: Johan Rönnholm, Helen Rönnholm, Stefan Olsson, Angela Yamakawa, Elisabeth Hävén, Göran Beijbom, Barbro Loftåa, Jessica Eriksson, Leo Janus, Annelie Karlsson, Roland Karlsson, Pernilla Eriksson, Lars Lindkvist, MArtin Hagman, Peter Sarin, Charlotte Fuglbjerg Sarin, Jenny Nilsson


Håller Hillary hela vägen?

Summary: Hillary Clinton framstår ibland som en idealistisk allmänhetens tjänare. Men även demokrater som vill att hon ställer upp i presidentvalet 2016 oroas av hennes mörkare sida.

Vilken fånig fråga. Självklart ställer Hillary Clinton upp. Jag har aldrig träffat en man som får höra att han skulle kunna bli president men inte vill bli det. En kvinna som får höra att hon kan bli USA:s första överbefälhaverska vill förstås bli det. Förutsatt att det inte blir några sjukdomslarm kommer Hillarys ålder inte att hejda henne. Clintonårens skandaler och missförhållanden har glidit ur sikte och den tröga ekonomin kastar ett ljust skimmer över Bill Clintons presidentur. Hillary är en symbol och en överlevare som närmar sig en helgonförklaring. Ronald Reagan, vald när han var 69, uppfattades som en ”forntida kung” som seglade genom livet. Hillary, som är 69 nästa valår, skulle betraktas som en forntida drottning som går med spänst i stegen genom livet. Det sades att hon skulle ta in på ett spa, vila och komma i form igen efter sina utmattande varv runt jorden. I stället är hon en tornado av aktivitet som talar vid globala kvinnokonferenser i Washington och New York, gör stora föreläsningsturnéer, lägger ut en video där hon stöder enkönade äktenskap och undertecknar ett lukrativt kontrakt på en bok om världspolitiken – och samtidigt anmäler sig folk som vill arbeta i hennes valkampanj, Bill Clinton och Carville ligger i och Chelsea hamnar på omslaget av veckans Parade och berättar att hon ”inte ber om ursäkt” för hur ivrig hon är att mamma ska vinna. Iförd knallrosa kavaj och svarta långbyxor propagerar Hillary för ett manifest 2016 och betygar inför en samling hänförda kvinnor att Amerika inte fullt ut kan leda världen förrän dess kvinnor har lika lön och förmåner och får syssla med matematik och naturvetenskap, och att det inte finns några gränser för vad flickor kan uppnå. ”Det är vad 2000-talet ännu inte har presterat”, sade hon. Men alla visste vad hon egentligen menade: att Hillary själv inte hade presterat än. ”Hon har gjort allt för att kvalificera sig”, säger Carville. ”Hon har betalat vad det kostar, minst sagt. Det är en gammal klyscha att demokrater spurtar och republikaner lunkar efter. Men nu vill republikanerna att en massa människor ska spurta. Och demokraterna vill inte slåss sinsemellan, de vill bara ställa sig bakom Hillary och göra allt de kan i den positionen.” Den verkliga frågan är om Hillary kan lära sig något nytt. Har hon lärt sig av debaclet med sjukvårdsfrågan att bli mer transparent och mindre ”gör som jag vill, annars får ni inte vara med”? Hon röstade ju för Bushs förnuftsvidriga invasion av Irak utan att ens ha läst vad underrättelsetjänsterna hade att säga. Har det lärt henne att hon inte behöver överkompensera för att visa att hon är tuff? Hennes kampanj 2008 var ett ormbo och ett svart hål som pengarna försvann i. Har det lärt henne att sköta ett företag och inte drunkna i vild oreda? Hon svepte sig i en osympatisk mantel av egenrättfärdighet i primärvalet. Har hon lärt sig av det att hon kan charma journalister och väljare om hon bara vill, utan någon obehaglig underton av ”det här är ni skyldiga mig”? Till och med ledande demokrater som tänker stödja Hillary oroas av hennes två sidor. Den ena är den idealistiska allmänhetens tjänare som vill göra världen bättre. Den andra är en mörkare, som härrör ur gammal osäkerhet. Det är den som förmår henne att fatta beslut utifrån rädsla och självtvivel. Det trubbar av hennes sinne för etik och moral och hon faller in i ovanan att låta ändamålen helga medlen. Det är den sidan som driver henne att göra vad som helst för att vinna, till exempel att anlita ruffelstrateger, och girigt roffa åt sig det hon tycker sig förtjäna. Om Obama är studenten som tentamensläser kvällen före och får högsta betyg är Hillary studenten som tentamensläser hela tiden, sitter uppe nätterna igenom och tar extra kurser för att få högsta betyg. Hon vet inte hur man gör när man inte pressar sig till det yttersta. Som Carl Bernstein skriver i sin biografi över Hillary gjorde hon gigantiska ansträngningar för att vara föräldrarna till lags, och det är det som ligger bakom hennes osäkerhet: ”När Hillary kom hem med A i alla ämnen utom ett, där hon hade B, undrade hennes far halvt på allvar varför hon hade misslyckats i det ämnet och tyckte att skolan var för slapp. Hillary gjorde allt för att locka fram ett entydigt beröm ur honom men han hade oerhört svårt för att visa stolthet eller tillgivenhet.” Ett val som Hillary vinner skulle bli ett storslaget historiskt ”könsbyte”: en presidenthustru som blir president. Men är verkligheten egentligen tilltalande? Clintons har en sällsynt talang för att hitta klaver att trampa i. Kan hon anpassa sig, nu när hon står utanför det offentliga livet, och göra det hon måste för att hålla sig kvar på toppen i en värld som förändras i svindlande takt? Hon måste ta steget in i framtiden och stanna där, ta till sig nya människor och perspektiv och lämna allt Clintonkletet bakom sig. Den verkliga frågan om Hillary är: Kommer folk att se det förgångna eller framtiden – mrs Clinton eller fru President – när de tar en ny titt på henne? Maureen Dowd är amerikansk journalist och författare.


”Mitt jobb går ut på att tänka nytt”

Summary: Hon vägrar läder, päls och gifter. Stella McCartney, som just har öppnat sin första butik i Stockholm, är designern som utmanar modevärlden från insidan.

Stella McCartney är van vid uppmärksamhet. Som dotter till Linda och Paul McCartney är det en självklarhet för henne, något som kommit med födseln. Hon är uppväxt i kändisvärldens slutna krets, hon har designat Madonnas bröllopsklänning, och Kate Moss och Gwyneth Paltrow är inte bara några hon klär – de är hennes bästisar. Den världsvanan märks när Stella McCartney minglar runt under brunchen hon anordnat i sin sprillans nya butik i Stockholm. Hon går fram till varje gäst och konverserar, ger en komplimang. Hon är nog den enda i rummet som rör sig helt bekvämt mellan det uppdukade bordet och marmorpanelerna på väggarna. Klädd i ett matchande set av kritstrecksrandig tröja och vid byxa ur sin egen kommande höstkollektion är hon, som vanligt, sin egen bästa reklampelare. Stella McCartney vill med sitt skapade och sin värld att kvinnor ska känna sig välkomna, inkluderade och säkra. – När jag var ung brukade jag hata att shoppa i designerbutiker, berättar hon, samtidigt som hon sätter på sig läppglans framför en av provrummens speglar. Väggen bredvid henne är dekorerad med lekfulla nyckelringar i olika färger. – Designermode fick mig att känna mig så fruktansvärt otillräcklig, fortsätter hon. Många män och kvinnor känner nog igen sig. Och medan andra modehus använder känslan av otillräcklighet för att få dig att dra fram kreditkortet, vill Stella McCartney göra tvärtom. – Du ska inte känna att du behöver köpa något här. Kom bara in, kolla runt, häng lite. Jag vill dela med mig av vad jag skapat. Gästerna på brunchen slår sig ner vid bordet, som för tillfället dukats upp inne i butiken, och vi ser bland andra konstnären Karin Mamma Andersson och galleristen Marina Schiptjenko i skaran. Den feminina touchen är grunden i Stella McCartneys design, tillsammans med inslag av sport, färg och brittisk excentriskhet. Men där hon inledde sin karriär arbetade man med raka motsatsen. Som lärling hos ett klassiskt herrskrädderi på Savile Row lärde hon sig hur man skräddar kläder från grunden. Hennes examenskollektion från Central Saint Martins College of Arts and Design för 18 år sedan bestod helt av Savile Row-sydda kostymer, och hennes ”bärbara” design stämplades först som tråkig av modevärlden. När Stella McCartney, i dag 41, som 26-åring tog över chefsposten efter Karl Lagerfeld på modehuset Chloé, höjdes många kritiska ögonbryn. Hon kallades för en simpel ”kändisdesigner”. Men Stella McCartney motbevisade den värsta kritiken när Chloés popularitet sköt i höjden och blev ett av modevärldens mest inflytelserika varumärken. Tom Ford tog kontakt med henne och erbjöd tjänsten som chefdesigner för modehuset Gucci. Att hon hade med sig djurrättsfrågorna från sina föräldrar var känt, och Tom Ford gick med på att anpassa sig – men inte fullt ut. – Tom ville ha mig på Gucci och han erbjöd sig att helt sluta med päls. Jag svarade att jag inte heller jobbar med läder. Det hade han aldrig tänkt på, och han tyckte att det skulle bli ett problem. Så vi började prata om att starta min egen linje i stället. I dag äger Kering, före detta PPR/Gucci-gruppen, fortfarande 50 procent av varumärket Stella McCartney, vilket förser henne med de muskler som behövs för att växa. Men trots att Gucci i dag är en av världens stora producenter av päls- och läderprodukter har Stella McCartney lyckats hålla kvar sin tro på att inte ha ihjäl djur för att skapa mode. Och hon visar att det går. Hennes storsäljande ”Falabella”-väska, en helt djur-, gift-, och pvc-fri handväska, är i dag en modern klassiker, och. Pvc är en bulkplast, en av våra vanligaste plastsorter, som vid både tillverkning och förbränning avger gifter som tros vara miljöskadliga. – Alla borde veta vad deras kläder är gjorda av. Du vill ju känna till ingredienserna i din mat? Det är samma sak med kläder och mode. Alla borde ha intresse av att veta ursprunget till det man har i garderoben. Jag tror inte folk tänker på hur mycket läder och päls som omger oss. Gå in i vilken lyxig butik som helst, och det kommer att finnas minst en läderfåtölj, och allt ända ner till trappräcket är gjort av läder. Så det handlar inte bara om att hitta nya lösningar för skor och väskor. Djurs kroppar är överallt, de omger oss. Jag utvecklar konstant nya alternativ. Samtiden har kommit i kapp Stella McCartneys miljö- och djurintresse. Med hästköttsskandaler i ryggen kan det lätt svartna för ögonen när man tänker på vilket fusk som gömmer sig i modevärldens enorma djurindustri. En industri som, enligt amerikanska The Humane Society, ”omsätter” över 50 miljoner djur årligen. För bara en månad sedan skakades modevärlden av upptäckten att jackor från Marc by Marc Jacobs visade sig vara gjorda av hund, ett mycket billigare ”material” än fuskpäls. – Jag har ägnat hela min karriär åt att utmana läder och päls i lyxsektorn av modevärlden, och jag är fortfarande helt ensam om att göra det. Men jag märker att intresset för hur jag arbetar bara ökar. Fler är i dag intresserade av de idéer jag har burit med mig hela livet. Modevärlden ska handla om att utvecklas, utmana och skapa nya saker varje dag. Jag vill förändra, visa på nya och bättre sätt att skapa mode. Jag känner mig väldigt glad och nöjd när kunder kommer in och älskar vad jag gör, och inte tänker på att det är skapat gift, päls- och läderfritt. Det är bara en självklarhet. Det är en bra sak, att tänka annorlunda. Det är vad mitt jobb går ut på, eller hur? Stella McCartney Född: 1971 i London. Yrke: Modedesigner. Familj: Gift, fyra barn. Är dotter till Paul och Linda McCartney. Bakgrund: Har varit creative director för franska modehuset Chloé. Startade eget varumärke under Gucci’s ägarskap år 2001. Aktuell: Öppnar i dagarna ny butik i Stockholm.


”Ökad samverkan ska minska återfallen i brott”

Summary: Nya grepp. 69 procent av alla som friges från anstalt i Stockholms län återfaller i brott inom tre år. För att minska återfallen tar nu Brottsförebyggande rådet (Brå) och Kriminalvården ett nytt grepp för att öka samverkan med polis, socialtjänst och andra aktörer, skriver Erik Wennerström, generaldirektör för Brå.

Kalle, 26, har just frigivits efter att ha suttit på anstalt i tre månader. Det var inte första gången, så han börjar bli van. Inbrott och stölder har blivit en del av vardagen, för att han ska finansiera sitt narkotikamissbruk. När Kalle friges den här gången har han ingen bostad, inget arbete och inga pengar. Han dras till Stockholms city och de kompisar han skaffat där. Det dröjer inte länge förrän han fortsätter sitt missbruk och sedan är vågen av inbrott och stölder i gång igen. Statistik från Brottsförebyggande rådet (Brå) visar att 69 procent av dem som friges från anstalt i Stockholms län återfaller i brott inom tre år. I hela landet återfaller 71 procent inom tre år. Motsvarande siffror för dem som återfallit efter en påföljd inom frivården är 49 procent i Stockholms län, mot 46 procent i hela landet. Det borde och skulle kunna vara färre om det fanns en fungerande samverkan för att ge stöd till dem som friges. Det bedrivs redan i dag bra verksamhet på olika platser, problemet är att de saknar en övergripande samordning och en helhetsbild. Det finns exempel på samverkan i enskilda frågor som missbruk och utbildning och Polisen har ett pågående regeringsuppdrag om att vidta åtgärder mot livsstilskriminella. Men för att återfallen ska kunna minska behöver samverkan bli mer effektiv. Vi ser att det såväl på regional som på lokal nivå behövs en tydlig samverkansstruktur och utvecklade rutiner för att hantera personer som befinner sig inom frivården eller står inför utslussning från anstalt. Bristerna kan annars leda till att insatserna inte görs i rätt tid eller inte sker utifrån personens specifika behov. I värsta fall uteblir stödet helt. Varje person som återfaller i brott är ett misslyckande, för individen och hans/hennes anhöriga och inte minst för samhället i stort. Därför är det hög tid att lyfta frågan och börja agera. Det gör nu Brå och Kriminalvården genom att ta ett nytt grepp och starta en serie utvecklingsseminarier i olika regioner och kommuner. Deltar gör bland andra Polisen, landstinget, socialtjänsten, Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen. Vi börjar med Botkyrka, Haninge, Huddinge samt Södertälje och fortsätter efter hand med flera kommuner. På kommunnivå finns flera funktioner som kan spela stor roll i arbetet, till exempel de lokala brottsförebyggande råden. Målet är att stödet för varje individ ska stärkas och att samhället ska tjäna på detta genom ökad trygghet och färre brott. Vid en av Brås årliga konferenser, Råd för framtiden, hänvisade professor Marie Torstensson-Levander till forskning som visar på stora brister i öppenvården och att många av de frigivna med allvarliga missbruksproblem driver runt i princip helt oövervakade. Vi vill att stödet till Kalle ska påbörjas långt innan han stänger anstaltsdörren bakom sig. Det ska finnas stöd som fångar upp Kalle och hans behov när han behöver det – innan han hinner åka in till city och fortsätta umgås i sina gamla kompiskretsar. Genom tidigare undersökningar som Brå har genomfört vet vi att det är en liten skara som begår en stor del av brotten. En väl fungerande samverkan kring dessa personer är helt avgörande. Men alla människor är olika och har olika behov. Det är därför viktigt att stödet utgår från individens förutsättningar och behov genom att man upprättar individuella planer för varje person. Planerna ska upprättas i samarbete med individen och gemensamt med de ansvariga aktörerna. Fokus ska ligga på åtgärder som skapar bra möjligheter för återintegrering i samhället. Samhällets organisation får inte vara ett hinder för den person som vill bryta sin kriminella bana. Vi måste ta ett långsiktigt ansvar och följa upp hur det går för varje individ som slussas ut i samhället efter avslutad påföljd. Kan man få till en bra och effektiv samverkan finns stora vinster att göra, både för individen och för samhället. Fotnot: Kalle är en fiktiv person. Erik Wennerström, generaldirektör för Brottsförebyggande rådet (Brå)


”Hot och isolering fel strategi i konflikten med Nordkorea”

Summary: Omprövning behövs. Strategin med sanktioner och isolering har inte minskat Nordkoreas kärnvapenambitioner. Inofficiellt menar amerikanska beslutsfattare att man bör trappa ned retoriken och att det var fel att sända bombflygplan till de senaste militärövningarna i Sydkorea. Det skriver forskare vid Utrikespolitiska institutet.

De senaste veckorna har konflikten med Nordkorea återigen blossat upp. Spänningarna har nått sin högsta nivå på länge, och risken för krig betonas ständigt i medierna. Inför firandet av ledaren Kim Jong Uns farfar, och republikens evige president, Kim Il Sungs hundraförsta födelsedag i morgon, måndag, har spänningarna trappats upp ytterligare. Pyongyang har placerat ut missiler redo för omedelbar avfyrning och uppmanat utlänningar att evakuera Sydkorea. Är detta upprinnelsen till ett nytt storkrig? Det är nästan uteslutet att Nordkorea skulle försöka invadera Sydkorea, eller gå till angrepp mot det amerikanska fastlandet. Ledarna i Pyongyang vet att sådana operationer vore självmordsuppdrag. Risken för krig ligger i stället i ett scenario där Nordkorea genomför en mindre attack till exempel till följd av missförstånd. Nordkoreas beskjutning av den omtvistade ön Yeonpyeong 2010 hanterades relativt försiktigt av Sydkorea, men tonläget i dag är avsevärt hårdare och liknande händelser måste därför undvikas. När USA först konfronterade Nordkorea med misstanken att landet hade ett kärnvapenprogram 1993–94 svarade Pyongyang med hot om att förvandla Seoul till ”ett eldhav”. Detta skapade en panikartad stämning där Seouls invånare hamstrade mat och andra förnödenheter. Eftersom nordkoreanska hot nu har kommit att tillhöra vardagen, är krigshysterin denna gång mindre i Sydkorea än i resten av världen. Men det är just att Nordkorea har ropat ”vargen kommer” i 20 år som också tvingar Pyongyang att hela tiden överträffa tidigare utspel och handlingar. Nordkoreas senaste upptrappning kan också förstås i termer av den nya ledaren Kim Jong Uns ringa ålder. Konfucianismen är viktig i Nordkorea och unga förväntas visa äldre respekt och ödmjukhet. Den blott 30-årige Kim Jong Un måste därför anstränga sig extra för att övertyga skeptiska veteraner inom partiet och militären om att han är en kapabel ledare. Ökar inte risken för att Pyongyang till slut måste agera militärt för att tas på allvar? Det kan intuitivt verka så, men Nordkoreas hot är i själva verket starkt defensiva och helt avhängiga av att USA först angriper landet. Eftersom sannolikheten för att detta ska ske är mycket liten har Kim Jong Un faktiskt en möjlighet att trappa ned retoriken utan att förlora ansiktet. Han kan argumentera för att hans ”avskräckningsstrategi” effektivt har förhindrat en amerikansk invasion, även om en sådan aktion inte har stått på amerikanernas agenda. Nordkorea utmålas ofta som en irrationell aktör, men landet beter sig faktiskt helt i enlighet med centrala antaganden i internationell politisk teori. Landet har sedan Koreakriget (1950–53) konstant upplevt sig vara utsatt för amerikanska hot, och det försöker skydda sig efter bästa förmåga. Det spelar ingen roll om hotet är reellt; så länge som Nordkoreas uppfattning inte ändras är varaktig avspänning omöjlig. För att skapa bestående avspänning behöver vi förstå vad som skulle kunna få Nordkorea att återvända till och stanna vid förhandlingsbordet. Först och främst önskar nordkoreanska ledare att landet ska få säkerhetsgarantier, men även status och respekt. De kräver att Nordkorea ska ges samma förutsättningar som andra stater, till exempel att testa missiler utan att bestraffas. Framför allt vill de att Nordkorea ska accepteras som en kärnvapenstat. För USA och andra regionala aktörer är detta helt oacceptabelt. Att Nordkorea inte har mycket annat är sina kärnvapen att förhandla med är ett av de främsta hindren för en dialog. Samtidigt är det viktigt att minnas att hot, sanktioner och isolering aldrig har varit ett framgångsrecept för att skapa förändringar i Nordkorea. En sådan amerikansk strategi sedan 2001 har inte minskat Nordkoreas kärnvapenambition; den har tvärtom lett till att kärnvapen alltmer har kommit att uppfattas som det enda som kan garantera nationens säkerhet. Inte heller har den amerikanska strategin skapat de interna förändringar i landet som alla så starkt önskar. Isoleringen av Nordkorea har tvärtom minskat de kontakter med omvärlden som är helt nödvändiga för att på sikt kunna få till en regimförändring. Den har också bidragit till att reproducera idén om att Nordkorea är i fara och därmed mobiliserat nationen. Att hot och isolering faktiskt inte fungerar börjar nu accepteras även bland amerikanska beslutsfattare. Flera har anonymt påtalat att man bör trappa ned retoriken och att det var ett misstag att sända bombflygplan till de senaste militärövningarna i Sydkorea. Det var också en positiv signal när USA för en vecka sedan meddelade att de skjuter upp ett planerat missiltest för att undvika att provocera Nordkorea. Efter Nordkoreas kärnvapentest i februari i år efterlyste Socialdemokraternas utrikespolitiske talesman Urban Ahlin hårdare sanktioner, och skrev att ”det är dags för Sverige att minska de bilaterala kontakterna med Nordkorea” (SvD Brännpunkt 13 februari 2013). Eftersom det inte finns några rimliga alternativ anser vi tvärtom att tiden är mogen för mer dialog och ökat ekonomisk samarbete. Det kan verka paradoxalt, men vi tror att en sådan politik kan bidra till att förändra såväl nordkoreansk säkerhetspolitik som landets totalitära strukturer. Nordkorea har faktiskt goda förutsättningar för att bli en välmående stat; det finns naturresurser, arbetskraft och inte minst närhet till den kinesiska marknaden. Om vi kan få i gång ett ömsesidigt fördelaktigt utbyte är det sannolikt att Nordkorea finner nytta i att fortsätta samarbeta. Det mest centrala i dag är att få i gång en fungerande dialog. Det är bara så vi kan börja ta itu med den övergripande frågan hur Nordkorea ska få den respekt och den känsla av säkerhet som är nödvändiga för att kunna börja hantera kärnvapenfrågan. Kina bör återta initiativet, men alla regionala nyckelaktörer måste visa enighet och inte minst en vilja till konstruktivt engagemang. Genom sin ambassad i Pyongyang och representation i den demilitariserade zonen kan även Sverige potentiellt bidra konstruktivt i en sådan process. Linus Hagström, Docent och ledare för Utrikespolitiska institutets Östasienprogram Mikael Weissmann, Fil.dr. och forskare vid Utrikespolitiska institutets Östasienprogram Ulv Hanssen, MA och forskningsassistent vid Utrikespolitiska institutets Östasienprogram


”Nu måste vi samarbeta om regionens cykelvägar”

Summary: Regional cykelplan. I dagarna presenterar Trafikverket sin cykelplan för Stockholmsregionen. Men en cykelväg ska inte ta slut vid kommungränsen – och där är det vårt ansvar att göra det enkelt för stockholmarna att välja cykeln, skriver flera moderata kommunföreträdare i Stockholmsregionen.

Trafikverket Region Stockholm presenterar i dagarna en regional cykelplan som ska bidra till att öka det regionala cyklandet. Medan Trafikverket bidrar med statlig medfinansiering till många projekt är det upp till oss kommuner att samordna och satsa på arbetet med ett regionalt cykelvägnät. I valrörelsen 2010 pekade vi på behovet av att bygga ihop cykelnäten över kommungränserna i Stockholmsregionen. Nu drar vi i gång detta arbete på allvar. Cyklingen i Stockholm har ökat med 76 procent de senaste 10 åren. Många cyklar dagligen till jobbet eller skolan och allt fler upptäcker cykelns fördelar som transportmedel. I ett Stockholm som växer är det viktigt att politiken hjälper till att underlätta stockholmarnas vardagspussel genom att bidra till framkomligheten för alla trafikslag. För varje ärende eller arbetsresa som görs på cykel frigörs en plats på bussen, tunnelbanan, pendeltåget eller vägbanan. Nu tar vi därför ett krafttag kring denna fråga, inom tre särskilda fokusområden. För det första behövs det en fungerande regional cykelinfrastruktur. Det är viktigt för att cykeln ska få jämbördiga förutsättningar att konkurrera med bil och kollektivtrafik på regional nivå. Den regionala cykelinfrastrukturen har i dag på sina håll väsentliga brister och präglas på samma sätt som väg- och spårinfrastrukturen av eftersatta nyinvesteringar. Redan i dag ser vi effekten av dialogen kring vilka regionala cykelpendlingsstråk som ska prioriteras. Aktuella exempel är investeringar i Bällstavägen mellan Stockholm och Sundbyberg, Perstorpsvägen mellan Stockholm och Huddinge, och Flatenvägen mellan Stockholm och Tyresö. En cykelväg ska inte ta slut vid kommungränsen. Det är vårt ansvar att göra det enkelt för stockholmarna att välja cykeln oavsett om målet ligger i den egna kommunen eller på andra sidan Saltsjö-Mälarsnittet. En andra aspekt av ett regionalt samarbete för cykling är vikten av skyltning och orienterbarheten i det regionala cykelvägnätet. Det är viktigt att skyltningen är enhetlig, gemensam och lättorienterad. Här kommer vi lokala moderata företrädare att driva ett fortsatt samarbete och samordning över kommungränserna. Varför ska inte den digitala cykeltrafikplaneraren inkludera fler kommuner i regionen? Om någon arbetspendlar på cykel från Lidingö till Kista så måste vi göra det enkelt att hitta den närmaste vägen, även om vägen råkar passera Sundbyberg. En tredje viktig fråga är cykelparkering, som med den ökade cyklingen också får ökad relevans. I dag är trängseln stor i anslutning till kollektivtrafiksknutpunkter och i tät stadsmiljö. En effektiv cykelparkering är liksom en effektiv bilparkering en viktig del av ”helaresan-perspektivet” och betydelsefull för cyklingens attraktionskraft. Samtidigt behöver fastighetsägare och arbetsgivare erbjuda parkeringsplatser och kanske möjlighet för ombyte för anställda som väljer att pendla med cykel. Vi ser gärna att olika aktörer bidrar till denna utveckling. Genom samordning, samarbete, långsiktig och trygg finansiering kan vi gemensamt se till att Stockholmsregionen uppnår den stora cykelpotential som den har. Ett ökat cyklande i Stockholmsregionen är en framtidsfråga. Genom en långsiktig och genomtänkt regional cykelplanering lägger vi grunden för en fortsatt attraktiv Stockholmsregion med nära till naturen och attraktiva boendemiljöer, ett gediget utbud av arbetstillfällen och ett attraktivt nöjesutbud. Där blir mycket tillgängligt och framkomligt med hjälp av en cykel. Därför behövs ett regionalt perspektiv även när det gäller cykelinfrastrukturen. Då kan vi ta ett samlat grepp kring framtidens cykling i hela Stockholmsregionen. Sten Nordin (M), kommunstyrelsens ordförande i Stockholms stad Ulla Hamilton (M), trafikborgarråd i Stockholms stad Olle Reichenberg (M), KSO i Danderyds kommun Peter Carpelan (M), KSO i Ekerö kommun Martina Mossberg (M), KSO i Haninge kommun Daniel Dronjak Nordqvist (M), KSO i Huddinge kommun Cecilia Löfgreen (M), KSO i Järfälla kommun Paul Lindquist (M), KSO i Lidingö stad Mats Gerdau (M), KSO i Nacka kommun Douglas Lithborn (M), KSO i Sollentuna kommun Pehr Granfalk (M), KSO i Solna stad Leif Gripestam (M), KSO i Täby kommun Fredrik Saweståhl (M), KSO i Tyresö kommun


”EU:s nya datalag oförenlig med svenska grundlagar”

Summary: Svensk öppenhet hotad. I EU:s förslag till datalag blir det myndigheter och domstolar som avgör om ett verk som innehåller personuppgifter ska få publiceras. Lagen innebär också att myndigheter kan sudda och stryka i originalhandlingar. Risken är att lagen inte kan förenas med våra grundlagar, skriver tre journalister.

Datainspektionen, svenska domstolar och ytterst EU-domstolen ges rätten att avgöra vad som är journalistisk, konstnärlig och litterär verksamhet när framställningen innehåller personuppgifter och därmed tillåtet att publicera. Och rätten att få del av allmänna handlingar förvandlas till en chimär. Det är två konsekvenser av lagförslaget om databehandling av personuppgifter som är på väg genom EU-maskineriet. Syftet med lagförslaget är vällovligt: privatlivets fred skall säkras som en grundläggande rättighet på samma sätt i EU:s alla 27, snart 28, medlemsländer. Men antas utkastet till förslag så händer det här: För det första. Bloggar, hemsidor, twittermeddelanden, och öppna Facebookkonton skall omfattas av krav på samtycke vid publicering av personuppgifter. Personer som omnämns med gärningar, åsikter eller bara namn skall godkänna publiceringen. Visserligen görs undantag för ”journalistisk, konstnärlig och litterär verksamhet”. Vi som är journalister skall fortfarande kunna lämna uppgifter om kända och okända personer. Andra riskerar att åtalas, som konfirmationsläraren Bodil Lindqvist. EU-domstolen konstaterade 2003 att hennes hemsida som riktade sig till konfirmanderna i Alseda församling bröt mot det gällande dataskyddsdirektivet. Lindqvist hade omtalat att en kollega stukat ena foten. Åtalet mot Bodil Lindqvist ogillades senare av Göta hovrätt som ett ”ringa fall”. Men EU-domstolens tolkning ska enligt EU kommissionär Viviane Reding ligga till grund för den föreslagna förordningen. Tryck- och yttrandefrihet riskerar att förvandlas till ett skråintresse. För det andra. Rätten att ta del av allmänna handlingar förses med nya filter och handlingar ska kunna rensas ut. Blotta förekomsten av namn ska vara skäl nog att neka utlämnande av en handling. Detta sker i Sverige i dag när myndigheter ibland hänvisar till personuppgiftslagen (PuL), trots att lagen sedan 2007 innehåller bestämmelser om att den inte ska inskränka offentlighetsprincipen. I förslaget till EU-förordning finns en inledande, föga förpliktigande skrivning om att öppenheten ”skall beaktas”. Förslaget innebär också att myndigheter åläggs att sudda och stryka i originalhandlingar. Personuppgifter som inte behövs ska rensas ut löpande. Förslaget innehåller på fullt allvar en artikel om en skyldighet att radera i arkiv, kallad rätten att bli glömd. I Sverige har Bolagsverket med gällande lag tagit sig för att radera alla kopplingar i sina system som visar vem som gått i konkurs. Denna förlöpning från en svensk myndighet riskerar nu att bli en lagstadgad skyldighet för alla myndigheter. Den gällande personuppgiftslagen är baserad på ett direktiv. Det har gett Sverige möjlighet att i lagtext – om än inte alltid i praxis – säkra att svensk grundlag faktiskt gäller. Det har också gett svenska domstolar en möjlighet att göra egna tolkningar, som i fallet Bodil Lindqvist. Förslaget till en ny EU-omfattande dataskyddslag är däremot utformat som en förordning. Exakt samma bestämmelser skall gälla i alla medlemsstater. Så skilda rättskulturer som Sveriges, Ungerns och Italiens pressas samman i en one size fits all-modell. Det kommer inte att se vackert ut och det kommer att göra ont. De här farhågorna är vi inte ensamma om. Regeringen och en rad remissinstanser har uttryckt liknande kritik. Problemet är att på den stora europeiska paletten är den svenska hållningen bara en av många färgklickar, till på köpet en exotisk sådan, en lite udda ståndpunkt. Europaparlamentets föredragande i frågan, Jan Philipp Albrecht från partigruppen De Gröna (där Piratpartiet och Miljöpartiet ingår) har hittills ägnat ett tämligen förstrött intresse för de här följderna av förslaget. Vi vet ännu inte vilka ändringar som parlamentet kan komma att kräva. Vi känner inte till vad den svenska regeringens förhandlare kan ha uppnått i ministerrådets arbetsgrupper. Men justitiedepartementet påpekade för riksdagens konstitutionsutskott för ett år sedan: ”Risken för konflikter med grundlagsregleringen ökar om den nya EU-regleringen ges formen av en förordning.” Där är vi nu. Risken är påtaglig att Sverige inte lyckas få till en skrivning som går att förena med våra grundlagar. Något veto finns inte att tillgå här. Förordningen blir lag i Sverige hur mycket vi än önskar något annat. Riksdagens konstitutionsutskott skrev 2008 att om en rättsakt från EU från svensk sida framstår som konstitutionellt oacceptabel, så ligger den inte inom det område där beslutanderätten överlåtits. Om det föreslås en reglering ”som inte låter sig förenas med viktiga principer i det svenska tryck- och yttrandefrihetsrättsliga systemet”, så krävs en grundlagsändring, påpekade KU. Regeringen måste därför förklara att förordningen inte kommer att kunna tillämpas i Sverige. Förlorar Sverige striden om förordningen återstår intet annat än klar och uttalad obstruktion. Staffan Dahllöf, frilansjournalist med inriktning på EU-frågor. Nils Funcke, frilansjournalist med specialinriktning på yttrandefrihets- och offentlighetsfrågor Fredrik Laurin, frilansjournalist med uppdrag för SVT:s ”Uppdrag Granskning”


”Europeiska regeringar saknar vilja att hjälpa romerna”

Summary: Antiziganismen i Europa. I flera europeiska länder är rasism mot romerna rumsren. Rasistiskt våld drabbar dem regelbundet. Trots att EU-resurser avsatts saknas i många länder politisk vilja att agera. Politiska ledare på nationell och lokal nivå måste nu säga ifrån, skriver integrationsminister Erik Ullenhag (FP).

Det bor romer i nästan alla europeiska stater. Gemensamt för romerna i Europa är att de är den minoritet som drabbas av mest utanförskap, diskriminering och ren rasism. Därför samlar jag i dag i Stockholm, tillsammans med Europarådet, ledande aktörer för att tala om hur antiziganismen i Europa kan bekämpas. Deltagare är romska företrädare samt representanter från EU och civila samhället. I flera av Europas länder är antiziganismen rumsren och rasistiskt våld drabbar regelbundet romer. Amnesty rapporterar att det har skett över 120 våldsamma attacker mot romer i Ungern, Tjeckien, Slovakien och Bulgarien mellan 2008 och 2012. I Ungern mördades nio romer i rasistiskt motiverade attacker under dessa år. Pappan till en romsk pojke som höggs till döds har till Amnesty vittnat om att: ”Alla är rädda. Vilka grymheter som än händer berättar man inte, eftersom man är så rädd.” Detta sker i den europeiska union som tilldelades Nobels fredspris 2012, bland annat för sitt arbete för de mänskliga rättigheterna. Vi kan inte stillatigande se på när romer diskrimineras i Sverige eller drabbas av detta våldsamma förtryck i många europeiska länder. Europa måste bekämpa antiziganismen och kränkningar av de mänskliga rättigheterna betydligt kraftfullare. I dag saknas i många europeiska länder ledarskapet för att stå upp för det självklara, nämligen att även romers mänskliga rättigheter fullt ut ska respekteras. I stället ägnar sig ledande politiker åt att hetsa mot romer och spä på hatet. Politiska partier och opinionsbildare uttrycker förenklade och rasistiska budskap om romer. Medborgargarden och paramilitära grupper har intensifierat sina aktioner mot romer. I tider av ekonomisk oro och arbetslöshet får främlingsfientliga partier mylla att växa i. Att romer från andra europeiska länder ser sig tvungna att tigga på Stockholms gator är inte förvånande med tanke på verkligheten i deras hemländer. Europas romer har förtryckts och diskriminerats i århundraden. Romer har hållits som slavar in på 1800-talet, fördrivits, jagats och inte tillåtits att bosätta sig fritt. Under andra världskriget mördades minst en halv miljon romer av nazisterna. Fortfarande är situationen för en stor del av Europas romer djupt bekymmersam – många lever i ren misär. Arbetslösheten är hög, barnens skolgång är bristfällig och medellivslängden är lägre än för övrig befolkning. Och det är ofta romer som drabbas av vår tids slaveri, människohandeln. Även Sverige har en historia och en nutid att skämmas för när det gäller romer. Svenska myndigheter har under lång tid varit ansvariga för övergrepp mot romer. Romer förnekades rösträtt och rätten att bosätta sig fritt. Få romer fick gå i skolan och undermåligt boende förkortade romers livslängd. Barn omhändertogs och skildes från sina föräldrar. Kvinnor tvångssteriliserades. Allt detta är delar av den svenska 1900-talshistorien. Fortfarande drabbas svenska romer av fördomar, diskriminering och utanförskap. Alltför många romska barn går inte klart skolan och för få romer har ett jobb att gå till. Romer som söker bostad eller vill hyra bil nekas på grund av sin etniska tillhörighet. Från regeringens sida tar vi romers utanförskap på stort allvar. I Sverige pågår sedan förra året arbetet med regeringens strategi för romsk inkludering med flera initiativ för att bryta romers utanförskap. Strategin genomförs i samråd med svenska romer. En vitbok om de övergrepp som romer har drabbats av historiskt tas nu fram. Runt 50 miljoner kronor satsas för att stärka romers ställning i första hand på arbetsmarknaden och i skolan. Men det räcker inte med att agera i Sverige. Vi behöver bidra till att förstärka arbetet mot hatet i hela Europa och dagens möte är ett led i detta. Visst sker det en del internationellt, men alldeles för lite. Romska organisationer, Europarådet och EU är aktiva på olika sätt. EU:s medlemsländer har presenterat nationella strategier för integrering av romer fram till 2020. Dessa följs årligen upp av EU-kommissionen. Det finns också avsatta resurser för arbetet. Men dessvärre kan det konstateras att det inte alltid handlar om resurser utan snarare om bristande politisk vilja att genomföra åtgärder för att förbättra romers livssituation. Regeringar i flera EU-länder säger en sak i Bryssel och agerar på ett annat sätt på hemmaplan. Avsatta EU-medel används inte alltid. Lokala beslutsfattare ser det inte som politiskt opportunt att lyfta fram romers situation utan väljer i stället att blunda för att en del av befolkningen lever i misär och utsätts för trakasserier och hot. Fler regeringar måste inse att romernas utanförskap framför allt har ett mänskligt men också ett ekonomiskt pris. Europa har inte råd att låta miljoner medborgare utestängas från utbildning och den reguljära arbetsmarknaden. Mycket kokar ner till den utbredda antiziganismen. Fördomar och stereotyper om romer tillåts spridas utan att större motstånd hörs. Politiska ledare på nationell och lokal nivå måste säga ifrån. Antiziganistiska yttringar ska alltid fördömas, bemötas och ifrågasättas. Och de ska bestraffas i de fall lagar om hets mot folkgrupp bryts. Politiska partier har ett ansvar att vidta åtgärder för att få slut på rasistiska uttalanden. Dagens möte syftar till att lyfta frågan om hur antiziganismen i Europa kan bekämpas. Det handlar om livssituationen för miljontals européer. Och den handlar ytterst om vi ska leva i ett Europa som respekterar alla medborgares mänskliga rättigheter. Erik Ullenhag (FP), integrationsminister Dagens rundbordssamtal om antiziganism Arrangör: Arbetsmarknadsdepartementet i samarbete med Europarådet. Europeiska deltagare: Cirka tjugofem regeringstjänstemän från olika länder, romska organisationer, representanter från internationella organisationer och forskare. Svenska deltagare: Ett tjugotal, bland annat romska organisationer, statliga myndigheter och människorättsorganisationer. Syfte: Utbyta idéer och erfarenheter om åtgärder mot antiziganism.


”Stjärnorna dog för att vi skulle kunna vara här i dag”

Summary: ”Att vara tolerant mot religiöst tänkande är nonsens”, menar kosmologen Lawrence Krauss som kommit till Stockholm för att föreläsa om sin nya bok.

Det som ser ut att vara religionstolerans riskerar i själva verket att drabba människor och inskränka deras frihet, säger Lawrence Krauss när vi träffas på hotell Lydmar i Stockholm. När jag säger att hans religionskritik och ateistiska vetenskapliga budskap inte är lika kontroversiellt i Sverige som i USA, svarar han: – Det är både sant och osant. Sverige är visserligen väldigt sekulariserat, men ni har vant er vid mycket som ni inte längre ser. Till exempel kan er kung inte bara en dag säga att han är ateist. Eller att han vill byta religion. Då måste han avgå. Lawrence Krauss hänvisar till den svenska successionsordningen från 1810 där det faktiskt står att Sveriges statschef måste vara lutheran. I början av mars hamnade Lawrence Krauss i bråk med islamister vid University College i London. Han var inbjuden att delta i en konferens om islam och ateism när han plötsligt upptäckte att de kvinnor som kommit till konferensen utan en man placerades längst bak i salen. Han reste sig upp och hotade att lämna podiet om de inte fick flytta fram. Arrangörerna gav med sig och diskussionen kunde fortsätta. – Jag försöker undvika fundamentalister, men vill heller inte bara predika för de redan invigda. Så det är en svår avvägning. Jag vill visa att vetenskapen inte utgör något hot. Om några uppfattar den så är något fel på deras tro, säger Lawrence Krauss. Den nya boken ”Ett universum ur ingenting”, som låg på New York Times bästsäljarlista förra året, bestämde han sig för att skriva efter sitt omåttligt populära föredrag med samma titel vid Alliance Internationals ateistkonferens 2009 i Kalifornien. Det är svårt att veta hur många som sett föreläsningen, men den spreds som en löpeld på Youtube och i sociala medier. Varifrån kommer det här intresset för rymden? – Det är för att jag pratar och skriver så bra, säger han och skrattar. Nej, för att det handlar om kontroverserna kring vetenskap och Guds existens. Laurence Krauss har kallats för rymdens Richard Dawkins, den kände ateisten och evolutionsbiologen. De två är dessutom nära vänner. Varför hamnar ni två så ofta i bråk med religiösa? – För att det moderna, vetenskapliga tänkandet utgör ett hot mot deras tro, säger Lawrence Krauss, och förtydligar att det är det fundamentalistiska tänkandet han avser. Han svarar på mina frågor nedhasad i en av hotellets fåtöljer. På bordet framför oss har han lagt upp fötterna, iförda knallgula converse-skor. Han ser ut lite som en hipster. – Jag gillar att göra vetenskapen sexig, eller försöker i alla fall göra det, säger han och kastar en pillemarisk blick på sin utsträckta kropp. – I dag kan jag gå omkring med vilka kläder jag vill. Jag brukade ha slips, men det behöver jag inte ha längre. Det här är roligare. Att han blandar allvaret med en skämtsam ton, även när han föreläser och skriver, gör att han har kallats för kosmologins Woody Allen. Woody Allen är för övrigt med i den kommande dokumentären ”The unbelievers”, där Krauss och Richard Dawkins reser runt i världen och pratar med olika människor om betydelsen av det rationella tänkandet. Filmen premiärvisas på Torontos dokumentärfilmfestival i slutet av april och Krauss hoppas att den snart ska visas även i Sverige. Hans engagemang för en ateistisk världsbild väcktes i början av 2000-talet när religiösa grupper och intressen i USA försökte stoppa undervisningen om evolutionen och ersätta den med läran om livets uppkomst i enlighet med kreationismen, det vill säga uppfattningen att världen helt eller delvis har kommit till genom gudomligt ingripande eller på övernaturlig väg. – Det spelar ingen roll hur ”vacker” en tanke eller en idé är. Om den är felaktig ska den bort, särskilt om den förekommer i undervisningen av unga människor som behöver lära sig tänka självständigt. Man behöver inte vara ateist för att vara vetenskapsman. Men det är inte samma sak som att säga att teologi är vetenskap. För Lawrence Krauss överträffas den religiösa mystiken med hästlängder av den mystik som finns i vetenskapen. I föredraget säger han till exempel att supernovaexplosioner är bland det mest poetiska han vet. Och att atomerna i våra kroppar kommer från stjärnor som har exploderat: – Vi är alla stjärnstoff. Atomerna i din vänstra hand kommer antagligen från en annan stjärna än de i din högra. Så glöm Jesus! Det var stjärnorna som dog för att vi skulle kunna vara här i dag. Att ”universum skapades ur ingenting” betyder inte att det skett under inverkan av något övernaturligt eller att det utmanar fysikens lagar. De genombrott som gjorts inom kosmologi och partikelfysik bara de senaste tjugo åren har inneburit oerhörda framsteg i vår förståelse av universum, menar han. Utmaningen är att fortsätta att söka även när vi får svar som vi inte hade väntat oss eller som vi inte tycker verkar stämma. – Vetenskap är för mig som konst, musik, litteratur. Den får oss att stanna upp och fundera på vad vi har för plats i universum och vad det innebär att vara människa. Om livet på jorden har uppkommit med en smäll, hur kommer allt att sluta? Enligt Krauss ser det ut som om vi lever i ett ”platt” universum som förmodligen expanderar allt snabbare. De galaxer vi ser nu försvinner bort från oss. Det blir kallt, mörkt och tomt. Som i slutet av T S Eliots berömda dikt ”The hollow men”: ”This is the way the world ends Not with a bang but a whimper.” Tidsperspektiv? – Två biljoner år, kanske. Lawrence Krauss Ålder: 58 år. Yrke: Professor i fysik vid Arizona State University och ansvarig för the Cosmology Initiative och the Origins Initiative vid samma universitet. Aktuell: Med dokumentären ”The unbelievers” som premiärvisas på Toronto filmfestival. Bakgrund: Har skrivit bästsäljaren ”Fysiken i Star trek” samt ”Ett universum ur ingenting” (Fri Tanke förlag). Skriver regelbundet för New York Times, Slate, CNN och The Guardian.


”Svenskar misstror offentliga tjänstemäns ärlighet”

Summary: Kommunal korruption. Svenskar tror i högre utsträckning än andra nordiska medborgare att den offentliga sektorn är korrumperad. Det måste tas på allvar. Ett av våra förslag är att ett antal slumpvis utvalda kommuner granskas av personer utan koppling till kommunen, skriver fyra forskare.

Korruptionsskandalerna i de svenska kommunerna tycks bli fler och fler. Men det är svårt att veta om det som upptäcks är enstaka undantag eller toppen på ett isberg. Vad vi däremot vet är att svenskarna i högre utsträckning än medborgarna i andra nordiska länder uppfattar korruptionen som ett problem i samhället, och att detta skadar förtroendet för de offentliga verksamheterna och demokratins grundvalar. Sådana problem måste tas på allvar. Vårt centrala förslag till åtgärd är ett system med årliga externa granskningar av ekonomiredovisningen i ett antal slumpvis utvalda kommuner. Vi föreslår också att kommunernas ekonomiredovisningar ska göras lättillgängliga och att medborgare som misstänker oegentligheter ska kunna begära extern granskning av den egna kommunen. Det rättsliga efterspelet till korruptionsskandalen i Göteborg har nu pågått i två år. Trots vissa fällande domar är det tydligt att moraliskt förkastliga beteenden inte nödvändigtvis leder till lagföring och hårda straff. Göteborgsskandalen passar väl in i ett mönster. I den ESO-rapport som presenteras i dag argumenterar vi för att korruptionsproblemen i Sveriges kommuner finns i en etisk gråzon som inte självklart faller inom snäva juridiska definitioner. Korruption är ett specialfall av maktmissbruk: när politiker och tjänstemän gynnar sig själva eller sina närstående på skattebetalarnas bekostnad. Just eftersom gränserna inte är entydiga, är det viktigt att vi inte enbart förlitar oss på juridiken för att motverka problemen. En positiv bieffekt av Göteborgsskandalen är att diskussionen om vad vi ska förvänta oss av våra folkvalda och av offentligt anställda tycks ha fått fäste på den politiska dagordningen. Är de skandaler vi ser undantag från bilden av Sverige som befriat från korruptionsproblem, eller är de toppen av ett isberg? Det är svårt att säga. Mer tidningsskriverier, fler åtal eller domar betyder inte nödvändigtvis att korruption blivit vanligare. Men när fler människor uppfattar korruptionsproblem skadas tilltron till demokratin. Här avviker Sverige från de övriga nordiska länderna: Jämfört med Danmark, Finland och Norge misstror svenskar i större utsträckning offentliga tjänstemäns ärlighet. Studier visar bland annat att 9 av 10 svenskar tror att offentliga tjänstemäns bemötande beror på personliga kontakter, en anmärkningsvärt hög siffra internationellt sett. Mönstret går igen i flera undersökningar. I debatt och forskning förekommer många idéer om hur korruption ska motverkas. Vissa menar att problemet är den offentliga sektorns storlek. En minskad sektor skulle ge färre problem. Andra menar att kvinnor är mindre korrupta än män, och att ökad jämställdhet skulle minska problemen. Ingen av dessa hypoteser får stöd när vi testar dem på svenska data. Många har också påtalat att den kommunala revisionen är tandlös. Vi håller med, men eftersom den kommunala revisionen är just kommunal tror vi det är svårt att ge den tillräckligt bett. Granskningen måste komma utifrån, gärna från många håll samtidigt. Offentlighetsprincipen är väl etablerad i den svenska förvaltningen. I många kommuner drivs dock betydande delar av verksamheterna i bolagsform vilket ofta medför praktiska oklarheter om offentlighetsprincipens status. Det räcker inte heller att handlingar kan begäras ut av vem som helst. För att motverka korruption måste handlingarna vara begripliga och uppmuntra till granskningar och jämförelser mellan olika kommuner. Här kan mycket förbättras. Flera kommuner använder informationsteknik inspirerade av trenden med öppna data, men det sker sällan på ett sätt som underlättar för medborgare, forskare och journalister att granska exempelvis hur kommunala nämnder använder sina pengar, eller vad kommunerna betalar för olika byggprojekt. Det vore dyrt att tvinga alla Sveriges kommuner att standardisera sina ekonomiredovisningar och göra dem granskningsbara på nätet. Vi föreslår därför att metoden tillämpas på ett antal slumpmässigt utvalda kommuner varje mandatperiod. Urvalsproceduren måste vara transparent, de utvalda kommunerna ges stöd från statsförvaltningen, och granskningen göras av personer utan koppling till kommunen. Exempelvis kan Riksrevisionen eller Ekonomistyrningsverket ges i uppdrag att utarbeta en öppen ekonomiredovisningsstandard och bistå de utvalda kommunerna med implementeringen. En genomlysning av, säg, ett tiotal kommuner årligen kanske inte leder till nya skandalavslöjanden. Men granskningen utgör ett starkt skäl att undvika just den typ av beteende som skulle anses problematiskt om det uppdagades. Åtgärden är således förebyggande, samtidigt som den är relativt billig då endast en mindre del av kommunerna granskas årligen. Förhoppningsvis kommer många kommuner att frivilligt implementera en öppen ekonomiredovisning. Man kan också tänka sig att medborgare som misstänker oegentligheter ska kunna begära granskning av den egna kommunen. Förslaget innebär en form av så kallad ”public expenditure tracking” för kommunerna. Metoden har använts med framgång i andra länder, med större korruptionsproblem än Sverige. När alla ges möjlighet att via nätet granska kommunernas ekonomi främjas en debatt om den offentliga maktutövningen, och kommunerna får ökade möjligheter att lära av varandra. På sätt och vis är det anmärkningsvärt att Sverige inte redan valt att kombinera de goda institutionella förutsättningarna som ges av offentlighetsprincipen med vår framstående position som IT-nation för att underlätta ett decentraliserat medborgargranskande av makthavarna. Möjligheterna att göra Sverige till ett internationellt föredöme är goda. Andreas Bergh, docent i nationalekonomi, Ekonomihögskolan i Lund samt Institutet för näringslivsforskning. Gissur Erlingsson, docent i statsvetenskap, Centrum för kommunstrategiska studier vid Linköpings universitet. Mats Sjölin, professor i statsvetenskap, Linnéuniversitetet. Richard Öhrvall, Institutet för näringslivsforskning.


”Läkekonst har ersatts av sjukvårdsproduktion”

Summary: Zaremba beskriver vår verklighet. Många läkare lider av att se hur nödvändiga prioriteringar sätts ur spel genom att ekonomiska incitament och produktionsmål kommit att styra vården. Patienten har blivit kund och de etiska principer som sjukvården baseras på är hotade, skriver företrädare för Svenska läkaresällskapet.

Maciej Zarembas artikelserie ”Den olönsamma patienten” har väckt stor uppmärksamhet. Många läsare känner igen den sjukvårdsverklighet som beskrivs och serien kommer därför inte en dag för tidigt. Många patienter och läkare känner frustration över det tillstånd som uppstått i stora delar av svensk hälso- och sjukvård där marknadsprinciper hämtade från näringslivet styrt utvecklingen i en riktning där läkekonst ersatts av sjukvårdsproduktion. Denna utveckling riskerar att urholka fundamentala etiska principer som sjukvården alltid baserats på och riskerar även i förlängningen såväl patientsäkerhet som arbetet med en jämlik vård. Ett centralt tema i artikelserien är hur okritiskt nya styrnings- och finansieringsmetoder införts i sjukvården under senare år. Det samlade begreppet New public management (NPM) innefattar lån av principer hämtade från den varuproducerande sektorn. Dessa har sedan applicerats på hälso- och sjukvården utan anpassning till att det handlar om lidande människor och att marknadslösningar sällan är det mest ändamålsenliga. Allt var förvisso inte bra förut, och det har länge funnits en potential för effektivisering i sjukvården. På så sätt har nya incitamentsstrukturer förbättrat sjukvården, framför allt med avseende på väntetider och tillgänglighet. Men då snart sagt all politisk energi lagts på just dessa aspekter, har samtidigt andra effekter uppstått i vården, främst med avseende på läkarnas möjlighet att upprätthålla sin professionalitet. Vi har full förståelse för att ett produktionsinriktat system behövs i näringslivet, men en ekonomistyrning av vården som inte tillräckligt involverar dem som beslutar om diagnostik och behandling är dömd att misslyckas. Som läkare är vi utbildade att endast ha patientens bästa som målet för vårt arbete, vilket ständigt ska vara grundat i vetenskap och beprövad erfarenhet. Under senare år har vi också medverkat till en utveckling där patientens delaktighet får en betydligt större plats i vården. Det betyder helt enkelt att makten i sjukvården gradvis förskjutits från läkaren till patienten, vilket är en utveckling vi ser positivt på. Nu har dock pendeln snabbt förskjutits till att patienten fått rollen av kund i Vårdvals-Sverige, vilket i stället innebär att starka grupper, ofta med måttliga sjukvårdsbehov, kommit att ta för sig av de gemensamma resurserna. Denna utveckling är en direkt följd av de nya betalnings- och resursfördelningssystemen som politiken fört in i vården utan tillräcklig medverkan från läkarkåren. Läkarkåren har helt enkelt inte hunnit med i svängarna när sjukhus och landsting, ofta snabbt och efter ytlig analys av inhyrda konsulter, infört nya NPM-baserade modeller som sällan eller aldrig är evidensbaserade. Uppföljning och långtidsresultat är okända begrepp i dessa sammanhang. De krav som ställs på vårdens innehåll och kvalitet har således ingen motsvarighet när det gäller dess organisation och finansiering. För läkare är det primära målet att hjälpa den enskilda patienten, men självklart inser även läkare att det finns begränsade ekonomiska ramar för sjukvården och att prioriteringar därför är nödvändiga. Många läkare lider i dag emellertid av att se hur behovsbaserade prioriteringar sätts ur spel genom att ekonomiska incitament och produktionsmål kommit att styra vården, inte bara i allmän mening utan också i relation till den enskilda patienten. Vi anser att det är de mest sjuka och behövande som framför allt behöver få del av de offentliga medlen och ha en god tillgänglighet i vården – inte de med banala åkommor. Tyvärr är det mycket lättare att skapa tillgänglighet för enkla åkommor än att verkligen lyssna på och stötta dem som har svagast röst i samhället: barn och ungdomar, personer med kronisk sjukdom, äldre, multisjuka och människor som lever i utanförskap. I sin artikelserie varnar Maciej Zaremba för att det pågår en ”avprofessionalisering” av sjukvårdens yrkesgrupper. I takt med att ekonomiska styrmedel har införts, räknas inte professionell kunskap som ett värde på samma sätt som ”pinnar i statistiken”. Det här är ett hot också mot patientens ökande makt och delaktighet. När patienten får större medinflytande måste vården uformas utifrån andra perspektiv än kortsiktigt ekonomiska resultat. Vi vill hinna lyssna och tillsammans med patienten utforma en säker vård med högsta möjliga kvalitet. I sjukvårdens styrning måste därför variabler kring medicinsk kvalitet och patientsäkerhet beaktas i högre utsträckning och ges en tydlig plats i vårdens balansräkning. För att dessa mera kvalificerade begrepp ska kunna beräknas, kravställas, följas upp och utvärderas, krävs ett målmedvetet arbete där läkare, patienter och ekonomer på ett nytt sätt samarbetar i syfte att ge hälso- och sjukvården möjlighet att beakta rätt saker. Ersättningssystemen måste förnyas och produktionsmått kompletteras med kvalitetsmått. Först när detta sker kommer de gemensamma resurserna för hälso- och sjukvården att på ett effektivt sätt användas för patienternas bästa. Självkritik är också berättigad i den uppkomna situationen. Läkarna som grupp hade kanske kunnat ta mer ansvar inom ledning och styrning av vården och därmed bidragit till att säkerställa centrala kärnvärden i hälso- och sjukvården: etik, utbildning, vetenskap och kvalitet. Läkare vill och kan vara delaktiga i de beslut som slutligen kommer att styra den hälso- och sjukvård vi tillsammans med vårdteamet ska ge våra patienter. Vi möter samhället genom våra patienters berättelser på ett sätt som knappast någon annan yrkesgrupp i samhället gör. Vi har ansvaret för att uppfylla Hippokrates ord om att aldrig skada, om möjligt bota, ofta lindra och alltid trösta våra patienter. Vi måste se till att hälso- och sjukvården åter bygger på dessa principer! Peter Friberg, ordförande Svenska läkaresällskapet, professor/överläkare i klinisk fysiologi, Sahlgrenska universitetssjukhuset, Göteborg Ingemar Engström, ordförande Svenska läkaresällskapets delegation för medicinsk etik, professor/överläkare i barn- och ungdomspsykiatri, Örebro Filippa Nyberg, vd Svenska läkaresällskapet, tidigare chefsläkare på Akademiska sjukhuset i Uppsala, docent i hudsjukdomar


”Färre vårdplatser är inte detsamma som sämre vård”

Summary: Zarembas kritik är oseriös. Maciej Zaremba bygger sin kritik av det svenska sjukvårdssystemet på detaljer och anekdotisk information, utan att se till helheten. Min bild av svensk sjukvård skiljer sig på punkt efter punkt från den bild Zaremba förmedlar, skriver Roger Melin, nationell vårdvalssamordnare.

Maciej Zaremba anklagar i en artikelserie i DN svensk sjukvård för att i det dolda ha genomfört ett systemskifte med synnerligen negativa konsekvenser för patienterna. Det är en nattsvart bild av tillståndet i vården som Zaremba förmedlar, där olönsamma patienter medvetet och systematiskt missgynnas. Ibland får de till och med betala med sitt liv. De företeelser i vården som Zaremba så hårt kritiserar har tillämpats i drygt tjugo år i Sverige. Det är samtidigt en period som utmärks av stora framsteg, med radikalt förbättrade behandlingsresultat för i stort sett alla patientgrupper. Så till den grad att svensk sjukvård genomgående tillhör de främsta i internationella jämförelser av medicinska resultat. Exemplen är många och så sent som 1 mars i år presenterade Dagens Eko en internationell jämförelse av kvaliteten i bröstcancervården där Sverige låg i topp bland de jämförda länderna. En svensk kvinna som får bröstcancer har bättre överlevnadschanser än i något av de andra länderna. Publiceringen ägde rum samma vecka som Zaremba dömde ut den svenska cancervården med exempel från just bröstcancervård. Hur kan det komma sig att det finns så olika bilder av tillståndet i svensk sjukvård? Som jag ser det beror Zarembas mörka bild på förkärleken för berättelser och detaljer tagna ur sitt sammanhang där det som tillämpas någonstans i Sverige, och ibland rent av i andra länder, blir till bevis för hur illa det är i hela den svenska vården. Med sådan bevisföring kan vad som helst bevisas. Zaremba gör ett stort nummer av att Sverige har få vårdplatser på sjukhus jämfört med många andra länder. Sämst i Europa och rena u-landsnivån är budskapet. Det låter kanske rimligt att det är bra med många sjukhussängar. Sjukhussängen är i mångas ögon sinnebilden för god vård och gott omhändertagande. Men är det verkligen giltigt i modern sjukvård? Antalet vårdplatser i länder med utvecklade sjukvårdssystem avspeglar i själva verket förmågan att introducera nya behandlingsmetoder och nya läkemedel. Exempelvis krävde operation av ljumskbråck en veckas sjukhusvård vid 90-talets början. Nu opereras dessa patienter oftast i dagkirurgi med radikalt bättre resultat och utan att patienten behöver läggas in på sjukhus. Så ser det ut på område efter område. Allt fler patienter behandlas, med bättre resultat och med färre vårdplatser än tidigare. Det betyder förstås inte att allt är frid och fröjd och att tillgången till vårdplatser alltid motsvarar behoven. Tidvis är bristen på vårdplatser och överbeläggningar ett reellt problem för både patienter och personal. Så var det också när vårdplatserna var dubbelt så många, vid 1990-talets början. Men framför allt fokuserar Zaremba på det han kallar prislappssystemet, det vill säga på vårdens ersättningssystem och främst på DRG – diagnosrelaterade grupper. Enligt Zaremba innebär DRG att läkarna prioriterar patienter utifrån vilka som är mest lönsamma. Olönsamma patienter får sämre vård eller blir rent av utan. DRG är inte nytt och inte unikt för Sverige. Det används i merparten av Europa och totalt i mer än hundra länder. Syftet med DRG är att göra det möjligt att beskriva hur vårdtyngd och resursåtgång varierar mellan olika patienter och mellan olika sjukhus. Det finns en vida spridd insikt om att DRG inte speglar vårdkvalitet och inte heller avser det; här slår Zaremba in helt öppna dörrar. I flera landsting används DRG också som ett underlag för den ekonomiska ersättningen till sjukhusen. Men inte på det sätt som Zaremba påstår: att läkare i förväg ser vilka patienter som är mest lönsamma och låter lönsamheten avgöra vårdinsatserna. Svensk sjukvård prioriterar inte patienter utifrån hur lönsamma de är. DRG ger sjukhusen en ersättning för utförd vård som så bra som möjligt avspeglar den genomsnittliga resursåtgången. I inget landsting får sjukhusen utan restriktioner betalt fullt ut i enlighet med DRG, utan det finns som regel olika lösningar som i praktiken sätter ett tak, ett slags budgetram som sjukhusen skall hålla sig inom. En budgetram med prestationskrav, kan man säga. Zaremba dömer också ut det omfattande kvalitetsarbete som bedrivs i Sverige med hjälp av så kallade kvalitetsregister. Zaremba observerar tyvärr bara den del av detta arbete som innebär ökad dokumentation. Det finns förstås anledning att vara kritisk till vårdens bristfälliga IT-stöd som bland annat resulterar i att vissa uppgifter måste dokumenteras flera gånger. Men för den som orkar vidga perspektivet träder en annan bild fram. Det är när sjukhuset eller vårdcentralen systematiskt följer sina resultat, jämför över tid och med andra, som vårdens kvalitet hela tiden förbättras. Kvalitetsregistren används till sådana jämförelser. De förbättrade resultaten i svensk sjukvård talar starkt för att vinsterna för patienterna uppväger den tidsåtgång som registeraktiviteten kräver. Patienterna skulle inte acceptera en sjukvård som inte systematiskt följer sina resultat, även med formaliserade metoder. Därför är också de svenska patientorganisationerna tillskyndare av utbyggnaden av kvalitetsregister eftersom deras medlemmar är vinnarna. Min bild av svensk sjukvård skiljer sig alltså på punkt efter punkt från den bild Zaremba förmedlar. En förklaring kan vara de genomgripande förändringar som sjukvården genomgått de senaste tjugo åren. Hit hör det som belysts här, minskade vårdplatser, nya ersättningssystem och allt fler kvalitetsregister. Det vore sensationellt om allt detta skulle fungera perfekt och det är därför lätt att hitta berättelser om sådant som fungerar dåligt. Alla ekonomiska styrsystem har icke avsedda effekter. Och visst förekommer tidskrävande och meningslös dubbelregistrering. Allt sådant måste granskas och rättas till. Så utvecklas alla verksamheter. Men att som Zaremba bygga en djupgående allvarlig systemkritik av hela det svenska sjukvårdssystemet på detaljer och anekdotisk information utan att se till helheten är i mina ögon oseriöst.


”Att förbjuda tiggeri löser inga problem”

Summary: Stockholms stad kan göra mer för att stötta de människor som tigger på gatorna i staden. Att förbjuda tiggeri löser inga problem, skriver företrädare för Miljöpartiet.

Eva Solberg (M) föreslår att tiggeri ska förbjudas (Stockholm Debatt 30/3). Det är ingen lösning på den fattigdom som får människor att lämna hem och familj för att dag efter dag sitta i minusgrader på Stockholms gator och be förbipasserande om pengar. Solberg bygger sina resonemang på en tveksam problembild att de som tigger utnyttjas av ligor. Det är en omtvistad problembild som motsägs av bland annat företrädare för Crossroads, ett EU-projekt som ger information och stöd till utländska EU-migranter. Människor som kommer till Sverige och Stockholm gör det i hopp om att kunna försörja sig. Många av de som tigger är romer, en av Europas mest diskriminerade folkgrupper. I DN:s reportageserie kan vi läsa om Claudia som tigger på gatorna i Stockholm i 18 graders kyla för att ha råd med medicin till sin dotter Vandana som är kvar i Rumänien. Dottern har svår skolios och är nästan blind. För dotterns skull beger sig Claudia till Sverige. Solberg menar att om människor som tigger väljer att ställa sig till arbetsmarknadens förfogande, har de samma möjligheter som alla andra. Det vittnar om en stor okunnighet, eller måhända sympatiskt naiv uppfattning, om hur villkoren på arbetsmarknaden ser ut. De som tigger på gatorna lever i stor utsatthet och många är hemlösa. Dessa människor får i stort sett inget stöd från staden. Enligt socialtjänstlagen har varje kommun det yttersta ansvaret för att enskilda får det stöd och den hjälp de behöver. Men när det gäller utländska EU-medborgare är tolkningarna mycket snäva och det är endast i akuta nödsituationer som bistånd beviljas. Då kan det handla om ett mål mat eller i vissa fall hjälp till en hemresa. En plats på härbärge erbjuds bara om det finns risk för att en person annars fryser ihjäl. Utifrån konventioner om mänskliga rättigheter och alla människors lika värde blir det allt svårare att motivera strikta kommungränser. Stockholm är en rik stad, befolkningen växer och skatteintäkterna ökar. Förra året redovisade staden ett överskott på två miljarder kronor. Staden har råd med ett generösare stöd. Miljöpartiet vill att Stockholms stad: * kartlägger situationen. Hur många vistas i Stockholm och försörjer sig genom att tigga? Hur bor de när de är här och i vilken utsträckning finns barn med? Genom en kartläggning kan staden få bättre kännedom om hur situationen ser ut och vilka åtgärder som staden kan vidta för att stödja dessa människor. * anställer uppsökare som talar rumänska och romani chib och inleder en dialog med dem som tigger. Att kunna kommunicera med de berörda är ett första steg för att förstå mer om hur deras situation ser ut och vad som kan göras för att förbättra situationen. * fördjupar samarbetet med frivilligorganisationer och etniska, exempelvis romska, föreningar i syfte att stödja dem som tigger. * utökar Crossroads verksamhet för arbetslösa EU-medborgare Det finns inga enkla lösningar på de bakomliggande orsakerna till att människor ser sig tvungna att tigga på Stockholms gator. Härtill är skillnaderna mellan människor i Europa alltför för stora och romerna alltför diskriminerade. Men arbetet för att ingen ska se sig tvungen att försörja sig genom tiggeri måste börja någonstans. Stockholm kan göra mer. Det krävs ett långsiktigt arbete i Stockholm men även nationellt och på EU-nivå. Ett förbud mot tiggeri är ett steg bakåt, inte framåt. Att förbjuda konsekvenserna av fattigdom löser inga fattigdomsproblem, varken i Sverige eller någon annanstans


”Moderaternas politik slår mot Europas fattigaste”

Moderaten Eva Solberg är den senaste i raden av M-politiker att ge sig på Europas fattigaste, mest förföljda minoritet (Stockholm Debatt 30/3). Solberg vill förbjuda organiserat tiggeri. Hon skriver att ”Samhällsmodellen i Sverige utmanas av fattigdom, attityder och utanförskap” och kräver kriminalisering av samma utanförskap. Det skulle vi vilja hävda är en attityd som utmanar den svenska samhällsmodellen, skriver Foujan Rouzbeh och Aaron Israelson. Man måste åtminstone beundra Eva Solberg för att hon valt sitt tillfälle med omsorg. Justitieminister Beatrice Ask misslyckades redan i julas med att etablera bilden av att tiggeriet på våra gator kontrolleras av ligor, Dagens Nyheters reporter Josefine Hökerberg har precis i en serie skakande DN-reportage visat att tiggarnas fattigdom i allra högsta grad är på riktigt och Socialstyrelsen släpper snart en kartläggning av hemlösa EU-medborgare där de konstaterar att det inte finns några pengar i tiggeriet och att grogrunden för organiserad brottslighet därmed är obefintlig. Vi har, som grundare av Soppkök Stockholm respektive chefredaktör på gatutidningen Faktum, träffat hundratals romer från de nyare EU-länderna, som tagit sig hit för att fly extrem fattigdom och förföljelser. Vi vet hur deras byar på Balkan ser ut. Vi vet vilka problem de har med att få jobb i de tungt krisdrabbade och rasistiskt präglade hemländerna. På nio år har deras situation inte blivit bättre alls, trots EU-finansierade projekt. Eva Solberg vill, med tiggeriförbudet, skicka en signal till deras hemländer. Vi kan bara läsa den signalen som att EU:s nionde rikaste stad inte vill veta av unionens allra fattigaste. Vår erfarenhet av gruppen hemlösa EU-medborgare i Sverige – huvudsakligen romer – delas av frivilligarbetare från hjälporganisationer, fältassistenter och närpoliser: Människohandel är ett randfenomen vad beträffar tiggeriet. Det många identifierar som ”organiserat tiggeri” är ingen maffia, utan stora familjer. Så har romerna organiserat sin försörjning i århundraden. De har tytt sig till varandra för att överleva i en fientlig omgivning. Eva Solberg tycks inte ha bemödat sig om att prata med tiggarna eller med oss som jobbar med dem. Hon har inte delat sitt bröd med hemlösa när Soppkök Stockholm bjudit in stadens politiker. Ändå tror hon sig veta. Hon har sett ”en cirkulation” i Högdalen där ”gruppen byts ut ungefär varannan månad och man tycks avlösa varandra”. Det räcker för att etablera bilden av att fattigdomen är en lögn. Så ansluter sig Eva Solberg till en lång tradition som drar likhetstecken mellan nöd och kriminalitet. Som vill bussa polisen på de fattiga. Fram till 1950-talet utvisades ”Zigenare” och "yrkestiggare" vid gränsen. Nu ska Solberg, och andra som verkar inom samma tradition, porta dem vid kommungränsen. Eftersom Högdalens centrum är ”fullt med rumänska zigenare”, som en Sverigedemokrat skrev på Twitter. Den signal Eva Solberg vill skicka till tiggarnas hemländer visar mycket riktigt på något som inte är människovärdigt. Den visar på en inhuman och ansvarslös politik som gör skillnad på folk och folk, och som vill sopa misären under mattan.


”Bara vänstersamverkan ger en rättvisare politik”

Summary: S måste välja. Utan samarbete med andra partier kan Socialdemokraterna inte styra Sverige. Mycket av det som är bäst i vårt land har skapats av arbetarrörelsen och våra två partier. Vi är beredda att lägga grunden för ett vänstersamarbete efter valet 2014, skriver Vänsterpartiets ledare Jonas Sjöstedt.

I nästa vecka samlas Socialdemokraterna till kongress i Göteborg. Som vänsterpartist hoppas jag att kongressen blir framgångsrik. Vi ser socialdemokratin som en naturlig samarbetspartner. För att vinna valet 2014 och få en rödgrön majoritet behöver vi både en stark socialdemokrati och en stark vänster. Den tid då socialdemokratin kunde styra ensam är över. Därför är det viktigt att Vänsterpartiet tar ansvar för att lägga grunden för ett vänstersamarbete efter valet 2014. Vi är beredda att regera ihop om politikens innehåll är det rätta. Mycket av det som är bäst i Sverige har skapats av arbetarrörelsen och våra två partier. Många gånger har vi bildat gemensamma majoriteter för sociala reformer som barnbidrag, semester, inflytande för löntagarna och utbyggd barnomsorg. När socialdemokratin har samarbetat vänsterut har resultatet blivit mer rättvisa. När den har arbetat med borgerligheten har resultatet blivit sämre. Pensionssystemet är ett utmärkt exempel på det. Vi styr många kommuner tillsammans i dag. Där finns Sveriges mest progressiva kommunpolitik. I Umeå, Norrköping, Arboga och Gotland har vi återtagit äldreomsorg till kommunal drift från privata vinstintressen. Vi genomför rätt till heltid i bland annat Göteborg, Borås och Malmö. I Kiruna, Avesta och Hallstahammar har vi genomfört avgiftsfri kollektivtrafik. I Umeå, Malmö och Göteborg storsatsar vi på jämställdhet och höjer kvinnors löner. När vi samarbetar skapar vi större rättvisa och god service. Vi vill göra samma sak på nationell nivå. Men för att det ska bli möjligt krävs en politik som för Sverige åt rätt håll. Vi vill öka jämlikheten, bekämpa arbetslösheten och minska utsläppen av växthusgaser. Det här vill vi göra tillsammans efter 2014: Vi vill ta bort det privata vinstintresset från skolan, förskolan, vården och äldreomsorgen. Behoven och kvaliteten ska stå i centrum, inte vinstintresset hos riskkapitalbolag som i dag tjänar miljarder på våra skattepengar. Vi vill ha mångfald och valmöjligheter utan privata vinster. Vi vill satsa mer resurser och utveckla demokratin i den offentliga sektorn. Vänsterpartiets och LO:s förslag på området är goda utgångspunkter. Företag ska inte tillåtas plocka ut vinster i dessa sektorer. Demokratin ska avgöra var våra skattepengar ska satsas på skolor, äldreboenden och vårdcentraler. Övergångsregler kan behövas för vissa kommuner och landsting, men permanenta undantag från dessa principer ska inte vara möjliga. Offentlig upphandling ska inte göras från företag som utnyttjar skatteparadis. Jämställdheten mellan kvinnor och män kräver vänstersamverkan. I dag ökar inkomstklyftan mellan kvinnor och män. Vi vill driva en ekonomisk politik med starka socialförsäkringar och mer rättvisa skatter som i stället utjämnar denna inkomstklyfta. Vi vill ta beslut om och inleda en reformering som leder till delad föräldraförsäkring. Det är en nyckel till mer jämställda löner och pensioner och större jämställdhet i hemmen. Vi vill lagstifta om rätten att arbeta heltid, med deltid som en möjlighet. De ofrivilliga deltiderna är ett stort jämställdhetsproblem eftersom det främst är kvinnor som drabbas. Vi vill sätta jobben främst. Det måste prägla hela den ekonomiska politiken. Vi behöver stimulera privata investeringar och öka offentliga investeringar. Målet att få ner arbetslösheten måste få styra den ekonomiska politiken, även de ekonomiska ramverken och penningpolitiken. Vi vill satsa mer på utbildning för de arbetslösa. Alla unga ska garanteras utbildning, praktik eller arbete med avtalsenlig lön senast efter 90 dagars arbetslöshet. Sverige ska bli en föregångare på klimatområdet. Därför måste en investeringspolitik för fler jobb också vara grön. Vi vill bygga energisnåla hyreslägenheter och satsa på att renovera och energieffektivisera slitna bostadsområden, skolor och äldreboenden. Vi vill satsa på järnväg och kollektivtrafik för att minska utsläppen från trafiken. Vi vill stimulera investeringar i grön energi i biogas, solenergi och vindkraft. Vi vill höja klimatmålen och ta på oss en pådrivande roll internationellt. Otryggheten växer på svensk arbetsmarknad. Majoriteten av de unga som har ett jobb har en otrygg anställning. Arbetskraftsinvandrare utnyttjas hänsynslöst. Bemanningsföretag missbrukas. Denna politik skapar stress och otrygghet, men inte fler arbetstillfällen. Det är bara våra två partier som kan göra något åt detta. Omotiverade visstider ska bli fasta anställningar. Reglerna för bemanningsföretagen måste stramas upp rejält. Reglerna för arbetskraftsinvandring ska göras om så att dagens exploatering inte längre är möjlig. Skattefusk och oseriöst företagande ska inte gynnas. En politik för bra villkor på arbetsmarknaden gynnar såväl dem som arbetar som seriösa företag. Socialdemokraterna har ett val. Utan samarbete med andra partier kan de inte styra. Om partiet väljer att regera med borgerliga partier kommer politiken inte att kunna skapa större rättvisa. En sådan majoritet skulle inte stoppa vinstslöseriet i välfärden, den skulle knappast kunna förnya klimatpolitiken eller lägga om till en ekonomisk politik som sätter jobben främst. Det är bara möjligt om vi får en rödgrön majoritet i valet 2014. En sådan majoritet ska användas på bästa vis. Vi är beredde att regera tillsammans för en bättre politik. Jonas Sjöstedt, partiledare Vänsterpartiet


”Nya läkemedel ger hopp i kampen mot tuberkulos”

Summary: Sverige viktig aktör. Resistent tuberkulos ökar snabbt, särskilt i Centralasien, södra Afrika och Östeuropa. Men nu finns nya läkemedel som biter också på den antibiotikaresistenta formen av sjukdomen. Sverige har en unik möjlighet att på ett avgörande sätt bidra i den historiska kampen mot tuberkulos, skriver fyra infektionsexperter.

Tuberkulosen är på väg tillbaka på allvar – den här gången i antibiotikaresistent form. Helt nya läkemedel ger nu Sverige en unik möjlighet att agera genom att öka bidragen till det internationella arbetet för att stoppa en av historiens värsta infektionssjukdomar. De första nya läkemedlen mot tuberkulos på nära femtio år är inom kort godkända av tillståndsmyndigheter i både EU och USA. De biter även på multiresistent tuberkulos, den snabbt växande form av sjukdomen där existerande antibiotika visat sig vara allt mer verkningslös. De måste så fort som möjligt nå ut i behandlingen av drabbade – till priser som är överkomliga för fattiga länder. Annars riskerar vi att på nytt hamna i den situation vi hade även i Sverige så sent som någon generation tillbaka, när tuberkulosen var en folksjukdom med små överlevnadschanser. Sverige har en avgörande roll att fylla i detta arbete. I dag på Världstuberkulosdagen uppmanar vi därför Sveriges regering och företrädare för svenska myndigheter och organisationer att tydligt ta ställning i internationella forum för att sätta fokus på multiresistent tuberkulos och för att underlätta snabb tillgång till de nya läkemedlen för de drabbade. Nära nio miljoner nya drabbade och 1,4 miljoner dödsfall av tuberkulos varje år är förskräckande siffror. Över hela världen bär också otroliga två miljarder människor på en latent form av sjukdomen, som kan bryta ut till följd av andra sjukdomar eller vid ett försvagat immunförsvar, och som då kan föra smittan vidare. Tuberkulos drabbar barn särskilt hårt, sjukdomen är ännu svårare att diagnosticera hos barn och det finns inga anpassade läkemedel alls för dem. Tuberkulos är också den ledande dödsorsaken för människor som lever med hiv/aids. Värst är ändå att just resistent tuberkulos ökar så snabbt, särskilt i Centralasien, södra Afrika och Östeuropa. Globalt drabbas varje år 440 000 människor av resistent tuberkulos och för närvarande får endast 19 procent av de upptäckta fallen adekvat behandling. Läkare utan gränser behandlar varje år tusentals människor med multiresistent tuberkulos, och behandlingen är nästan ofattbart grym. Den sträcker sig över två år med upp till 20 olika dagliga mediciner och åtta månader av dagliga injektioner. Bland biverkningarna finns livslång dövhet, psykoser och ständigt illamående. I slutändan är möjligheterna till överlevnad ändå små, bara hälften av dem som får behandling blir botade. Behandlingen är även på väg att knäcka de redan svaga sjukvårdssystemen i de svårast drabbade länderna eftersom den kostar upp till 200 gånger mer än behandlingen av vanlig tuberkulos. De läkemedel som används i dagens behandling togs fram för 50 år sedan, vissa är ännu äldre. Därför är de två nya läkemedlen en sensation och utgör en unik möjlighet att ta ett avgörande steg i kampen mot sjukdomen. De kan sannolikt medföra en mycket effektivare behandling, färre biverkningar och lägre kostnader. De skulle på allvar kunna bromsa eller till och med avbryta spridningen av den resistenta tuberkulosen. Men utan en fokuserad insats med tillräckliga resurser kan tillfället gå oss ur händerna – och vi bör även bära i minnet att resistensutvecklingen alltid fortsätter och att vi därför måste fortsätta ta fram nya läkemedel för framtiden. Världshälsoorganisationen, WHO, har nyligen visat att utan tillgång till nya vaccin, diagnosverktyg och läkemedel kommer det att bli omöjligt att på sikt minska den fortsatta spridningen av tuberkulos. För det behövs fortsatt forskning, men samtidigt måste alla nu tillgängliga verktyg nå de som behöver dem. I båda fallen kan Sverige göra en stor insats. Hur väl svenska insatser i internationella forum faktiskt kan fungera syns inom arbetet mot antibiotikaresistens, vilket är ett område där Sverige sedan en längre tid engagerat sig. Detta har haft långtgående positiva konsekvenser när det gäller det globala arbetet i frågan om antibiotikaresistens. Svenska företrädare hör även till dem som visat att de insett allvaret när det gäller behandling av infektionssjukdomar, inte minst genom Sveriges tidigare bidrag till Globala fonden mot aids, turberkulos och malaria. Globala fonden har under hösten 2013 en så kallad påfyllnadsrunda och det är av vital betydelse att Sverige föregår med gott exempel och ökar nivån på sitt bidrag och aktivt påverkar andra att göra detsamma. Detta vore ett sällsynt illa valt tillfälle att minska resurserna till tuberkulosinsatser, och ett enda exempel får här belysa både möjligheter och hot. De vanligaste diagnosmetoderna för tuberkulos är antingen mycket föråldrade eller mycket dyra. Men de senaste portabla diagnoslaboratorierna är betydligt billigare och minskar diagnostiden för multiresistent tuberkulos från 1–2 månader till två timmar. Förutom mindre lidande för de drabbade innebär detta även en dramatisk minskning av risken för smittspridning. En testpatron kostar cirka 70 kronor. Har vi råd att inte satsa de här pengarna? Sverige och svenska representanter måste åter fokusera sitt engagemang i de många internationella sammanhang där vi har inflytande och använda sina erfarenheter och framgångar, bland annat från arbetet med antibiotikaresistens, för att tydligt sätta kampen mot multiresistent tuberkulos på den internationella agendan. Sverige har just nu en möjlighet att på ett avgörande sätt bidra till att minska mänskligt lidande och för första gången på länge ge oss verkligt hopp i den historiska kampen mot tuberkulos. Kristina Bolme Kühn, ordförande för Läkare utan gränser och sjuksköterska Otto Cars, ordförande ReAct-nätverket mot antibiotikaresistens och professor vid Uppsala universitet Jerker Jonsson, Biträdande infektionsöverläkare vid Karolinska universitetssjukhuset Gunilla Källenius, styrelseledamot Världsinfektionsfonden och professor på Karolinska institutet


”Man ser alltid någon kändis”

Summary: Lunch på The Ivy och shopping på Third Street Promenade. När Maria Montazami lämnar förortslyxen och åker in till Los Angeles har hon sina favoritställen.

För många tv-tittare är hon sinnebilden av den amerikanska drömmen. Hollywoodfrun Maria Montazami kom till Kalifornien som 21-åring, jobbade på restaurang och gifte sig med chefen. Hon blev hemmafru. Han sadlade om och blev framgångsrik fastighetsmäklare. Och i dag har paret fyra barn och en pampig lyxvilla i Orange County söder om Los Angeles. – Jag minns första gången som jag såg Hollywoodskylten. Det var som ett hugg i hjärtat. Jag kände redan då att halva drömmen var uppnådd, säger Maria Montazami när vi möter henne hemma. Det är helgdag när vi kommer på besök. Marias dotter Emma, 15, springer ut och in i huset och sonen Nicholas, 14, har bjudit över sina high school-kompisar som badar i familjepoolen. Själv har Maria just kommit hem från ett zumbapass med en hallondryck från Starbucks i högsta hugg. Trots epitetet Hollywoodfru bor Maria Montazami alltså inte i själva stadsdelen Hollywood, som ju bara är ett av många områden i Los Angeles. Men hon åker gärna in till stan för att shoppa, luncha och suga i sig lite av kändisglamouren i Hollywood, Beverly Hills och Santa Monica vid kusten. Favoritstället är The Ivy, en pittoresk lunchrestaurang i Beverly Hills med blommiga kuddar och stora vaser fyllda med rosor i alla färger. – Det är mysigt där. Lite som att vara hemma i någons vardagsrum, säger Maria Montazami. Samtidigt erkänner hon att det inte bara är blommorna och maten som lockar. – Man ser alltid någon Hollywoodkändis på The Ivy. Sist jag var där såg jag Khloé Kardashian, förklarar hon. Restaurangen ligger på den kändistäta shoppinggatan Robertson Boulevard. Men ska man verkligen shoppa sida vid sida med Hollywoodgräddan är det Rodeo Drive som gäller. Här ligger Gucci, Hermès och Chanel vägg i vägg med amerikanska lyxbutiker som Tiffany & Co, Coach och Juicy Couture. Maria Montazami shoppar på Rodeo ibland. Men det är inte favoritstråket. Butikerna är insvepta i en överdådig lyx som kan vara svår att hantera, än mindre ha råd med. Och Maria minns fortfarande hur det kändes första gången hon besökte den berömda gatan i slutet av 80-talet. – Man kan känna sig så oerhört liten när man besöker butikerna på Rodeo Drive. Det finns en massa turister på gatan och butikerna är samtidigt så tomma. Det är väldigt ”intimidating” (hotfullt), säger hon på sin karakteristiska svengelska. Sist Maria var på Rodeo körde en turistbuss förbi och två svenska fans ropade hennes namn. – Sådant är jätteroligt, skrattar Maria Montazami. Får hon välja själv föredrar hon det betydligt mer familjevänliga shoppingstråket Third Street Promenade i Santa Monica nere vid Stillahavskusten. Sedan tillägger hon att man måste besöka outlets om man är i Los Angeles. Åker man på en dagsutflykt dyker de ofta upp längs motorvägen. – Där kan man hitta jättebra varumärken till låga priser, säger hon. Och det är just detta utbud som Maria Montazami älskar med att bo i Los Angeles. Bakom ratten på familjens Land Rover är allt inom räckhåll. – Kalifornien är fantastiskt. På två timmar kan vi vara uppe i bergen, i skidorten Big Bear. Man kan vara i öknen på en timme och på stranden i Laguna Beach bara en kvart härifrån, säger hon. Fakta. Maria Montazami Ålder: 47 år. Familj: Maken Kamran och fyra barn, Nicholas, 14 år, Emma, 15, Hanna, 19, och Sara, 22. Bor: Hus i Orange County, söder om Los Angeles. Gör: Efter många år som hemmafru är Maria Montazami i dag entreprenör med tv-inspelningar, inredningsböcker och en egen modekollektion på meritlistan. Favoriträtt: Sushi! Helst på Katsuya (exklusivare kedja som finns på flera håll i LA). Bästa med LA: Pulsen, det finns så mycket att göra. Sämsta med LA: Avstånden, trafiken och kriminaliteten i vissa områden. Favoritpryl: Kuddar med tofsar.


”Uppgradering av Bromma hot mot bostadsbyggandet”

Summary: Staten måste agera. En uppgradering av Bromma flygplats skulle innebära ett hårt slag mot planerna på nya bostäder i framför allt Solna och Sundbyberg, eftersom säkerhetszonen kring flygplatsen skulle utvidgas. Vi uppmanar därför Transportstyrelsen att inte uppgradera Bromma, skriver centerpartistiska kommunalråd i Solna och Sundbyberg.

Stockholmsregionen växer med 30.000–40.000 invånare varje år och kraftfulla politiska åtgärder krävs, inte minst vad gäller bostadsbyggandet. Men planer på att uppgradera Bromma flygplats hotar lägga lock på bostadsproduktionen i Solna, Sundbyberg och västra Stockholm. Situationen är mycket oroande. Bromma flygplats vill permanenta möjligheten att vara en flygplats som kan ta emot större flygplan och vill därför uppgraderas till det som kallas för 3C-flygplats. En sådan uppgradering skulle innebära att den säkerhetszon som finns runt flygplatsen skulle innesluta hela Sundbyberg och Solna samt stora delar av Stockholm. Säkerhetszonen innebär att nybyggnation inte får genomföras över en viss höjd. I dag är Bromma en ”2C-flygplats” med dispens för större flygplan och redan detta innebär hämmande restriktioner för både Sundbyberg, Stockholm och Solna. Våra kommuner kan inte producera bostäder i den takt vi vill och en uppgradering av flygplatsen skulle göra situationen ännu värre. Solna, Stockholm och Sundbyberg är några av de få kommuner som på allvar bidrar till byggandet av nya bostäder. De senaste tio åren har Solna producerat uppemot 6.000 bostäder och Sundbyberg kommer de närmaste åren att växa snabbast av alla kommuner i hela landet. Stockholm planerar att bygga 100.000 bostäder till och med 2030. En större säkerhetszon skulle innebära att man garanterar att större flygplan med större motorer kan fortsätta att landa på Bromma – men det skulle samtidigt slå hårt mot de kommuner som är de största motorerna i Stockholms bostadsbyggande. Det är viktigt att belysa vilka konkreta konsekvenser en större säkerhetszon kan få. Exempelvis skulle de studentbostäder i sjuvåningshus som planeras i Huvudsta och bostadshusen i kvarteret Stora Frösunda, som planeras till åtta våningar, vara för höga enligt den nya säkerhetszonen. Effekten av säkerhetszonen är alltså inte att man stoppar byggandet av ett nytt Empire State Building i västra Stockholm och i stadens förorter, utan effekten blir att man lägger en våt filt över nybyggnation i ett av Sveriges mest expansiva områden. Problemet handlar alltså inte bara om vilka flygplan som borde få landa på Bromma. Det handlar i förlängningen om att se vilka konsekvenser som ökad bostadsbrist, och i och med det ökade svårigheter att rekrytera arbetskraft, får på Stockholms utveckling. Redan i dag måste byggprojekt antingen göras lägre och därmed dyrare för dem som använder byggnaderna. Eller så måste man bygga på de få grönområden som finns kvar i våra kommuner, något som för Centerpartiet är helt oacceptabelt. Vår bestämda åsikt är att en uppgradering av Bromma inte är en viktigare prioritering än att kunna få fram nya bostäder i Stockholmsområdet. Vi uppmanar därför Transportstyrelsen att inte uppgradera Bromma, utan i stället förlänga Brommas dispens för större flygplan. En fortsatt dispens skulle innebära många fördelar. Bromma skulle kunna fortsätta att behålla den kapacitet man har i dag för större flygplan och berörda kommuner skulle inte behöva oroa sig över att få problem med att förse en växande befolkning med bostäder. Från statligt håll krävs nu en markering. Anser man att det är det en riktig prioritering att uppgradera en flygplats i närheten av innerstaden och därmed förhindra tillkomsten av nya bostäder? För oss som också i framtiden vill vara med och ta ansvar för en Stockholmsregion med både växande befolkning och välstånd, är valet enkelt. Anna C Nilsson (C), Kommunalråd Solna Stefan Bergström (C), Kommunalråd Sundbyberg