”Vi polisanmäler Mediearkivets vd för stöld av skyddade texter”

Summary: Robert Söderling uppträder som vilken fildelare som helst, skriver företrädare för journalister, författare och dramatiker.Schibstedkoncernens företag Mediearkivet och dess vd Robert Söderling vet att han inte har tillstånd att lägga ut våra medlemmars textmaterial i företagets databas på internet. Ändå gör han det. För våra medlemmar handlar det om rätten till skälig ersättning och rätten att själva få bestämma över hur och var deras texter används. Därför går vi nu till polis och åklagare, skriver ordförandena Agneta Lindblom Hulthén, Journalistförbundet, Mats Söderlund, Författarförbundet, Rolf Börjlind, Dramatikerförbundet och Jöran Enqvist, Läromedelsförfattarnas förbund

I dag klockan 13.00 står vi på Klara polisstation för att anmäla Robert Söderling, vd för det företag som driver databasen Mediearkivet, för brott. Vi anser att Robert Söderling precis som vilken ung fildelare som helst begått upphovsrättsintrång, ett brott enligt svensk och internationell lag. Söderling är dock ingen idealist som vill sprida filmer till kompisar. Han är chef för ett företag vars syfte förstås är att tjäna pengar. En legitim verksamhet, som dock i det här fallet bygger på att inte betala för den ”råvara”, de texter, som är en förutsättning för såväl Mediearkivet som för andra kommersiella databaser. Söderling och hans företag har många gånger brutit mot våra medlemmars upphovsrätt genom att lägga ut deras textmaterial på internet i databasen Mediearkivet, en databas som innehåller främst tidningsartiklar men även krönikor och dikter. Detta gör han trots att han i många fall saknar tillstånd till det, trots att han v e t att han inte har tillstånd. Robert Söderlings Mediearkivet har haft ett avtal med oss, och med vår upphovsrättsorganisation ALIS, Administration av litterära rättigheter i Sverige. Det gällde från våren 2004 fram till den sista december samma år. För rätten att använda våra medlemmars material betalade Mediearkivet nära tre miljoner kronor. Alltså har Robert Söderling varit medveten om och accepterat att det krävts avtal och ersättning för att få lägga ut material som ägs av fria litterära yrkesutövare, till exempel de frilansjournalister och författare vi företräder. I detta avtal förklarade också parterna att vi var eniga om att förhandla fram ett nytt avtal. När Mediearkivet ensidigt avstod från fortsatta förhandlingar med oss skickade vi i december 2004 ett så kallat varningsbrev och gjorde det klart att ett fortsatt användande av materialet var och är upphovsrättsintrång. Robert Söderling vet alltså vad han gör. Och för att försöka komma undan har Söderling valt att till oss varje månad skicka en summa pengar som ersättning. Summan har dock Söderling själv valt, utifrån vad han själv anser att han skall betala. Självklart kan vi inte acceptera att Söderling själv sätter ett – oerhört lågt – pris på det material han utan tillstånd använder. Självklart returnerar vi den summa pengar Mediearkivet skickar oss. Men. Undrar kanske vän av ordning. Varför går ni på en individ och inte ett företag? Under många år har företrädare för våra organisationers frilansande upphovsmän i domstolar drivit våra medlemmars krav på en rättvis behandling och en rättvis ersättning för deras material. Domstolarna ger oss rätt. För våra medlemmar handlar det om rätten till skälig ersättning och rätten att själva få bestämma över hur och var deras texter används. Men de företag som fälls i domstol, bland andra Robert Söderlings Mediearkivet, vägrar att följa domstolsutslagen. De fortsätter att använda våra medlemmars material utan tillstånd. På vanlig svenska kallas sådant stöld. Därför tvingas vi nu gå till polis och åklagare för att hävda upphovsmännens rätt. Oftast handlar frågan om otillåten användning på internet om i alla avseenden oseriösa aktörer. Robert Söderlings företag är inte någon sådan aktör, utan ingår i Schibstedkoncernen. En av Nordens största mediekoncerner. Under våren kommer vår upphovsrättsorganisation ALIS att driva en upphovsrättskampanj, med det yttersta syftet att få till stånd avtal för användning av våra medlemmars material på internet. Tyvärr ser det ut som om kampen för att få avtal till stora delar kommer att ske i domstol. Vi vill ju, liksom andra upphovsrättsorganisationer, komma till rätta med de här problemen genom avtal. Vi vill inte att våra medlemmar ska bestjälas, vi accepterar inte se att de utsätts för yrkesförbud, att de individuellt tvingas skriva på avtal som ger alla rättigheter till någon annan än upphovsmannen, utan någon extra ersättning. Om våra medlemmar inte skriver på sådana slavkontrakt, hotas de med att mista alla sina uppdrag. Om vi inte nu kan träffa avtal, vill vi förhindra att våra medlemmars artiklar, dikter, böcker och andra texter används utan tillstånd. Vi vill förhindra att andra tjänar pengar på deras arbete utan att de får något tillbaka, vi vill förhindra att deras material används utan att de ska ha möjligheten att bestämma över var och i vilket sammanhang. Det finns till syvende och sist en människa som ansvarar för beslutet att otillåtet använda våra medlemmars texter i Mediearkivet. I det här fallet heter han Robert Söderling. Agneta Lindblom Hulthén, Ordförande Journalistförbundet, Mats Söderlund, Ordförande Författarförbundet, Rolf Börjlind, Ordförande Dramatikerförbundet, Jöran Enqvist, Läromedelsförfattarnas förbund


"Inte statens uppgift gynna vissa privata medieföretag"

Summary: Presstödsutredningens majoritet vill bevara ett föråldrat system, skriver reservanterna Birgit Friggebo (fp) och Mats Johansson (m). Det är inte statens uppgift att år efter år gynna vissa privata medieföretag på andras bekostnad med över 500 miljoner kronor per år. Presstödet har blivit ett permanent förlusttäckningsbidrag med partipolitisk slagsida. Subventionerna tillfaller dessutom allt fler vinstrika mediekoncerner. Men regeringens perspektiv är fortfarande tillbakablickande och teknologiskt begränsat. Verksamheten förefaller som bärande princip ha bevarandet av dagens press i hopp om att förlänga stödtagarnas överlevnad, skriver presstödsutredningens ledamöter Birgit Friggebo (fp) och Mats Johansson (m). De reserverar sig mot utredningens slutsatser när den justeras i dag.

Tio år efter den förra statliga presstödsutredningen håller i dag Presskommittén sitt sista sammanträde. Sedan ett år tillbaka har den parlamentariskt sammansatta utredningens nio ledamöter granskat det nuvarande presstödet som efter mer än 30 års subventionspolitik förbrukar över en halv miljard kronor per år. Betänkandet överlämnas till statsrådet Leif Pagrotsky den 24 januari, varför detaljerna i innehållet får anstå. Men i och med dagens slutjustering vill vi som reservanter uttrycka vår besvikelse över att utredningens majoritet inte velat medverka till några väsentliga förändringar av ett system som i huvudsak spelat ut sin roll. Att vänstermajoriteten skulle landa i en konservering var i och för sig ingen överraskning. Regeringen angav via utredningens direktiv i oktober 2004 att några större förändringar inte efterfrågades. Och av naturliga skäl består ännu en tid egenintresset hos den permanenta presstödskoalitionen mellan s (som vill ha pengar till Dala-Demokraten med flera s-tidningar) och c (som vill ha pengar till Skånska Dagbladet med flera c-tidningar). Det låsta läget är beklagligt. Från liberala utgångspunkter borde det selektiva direktstödet till svensk dagspress av principiella skäl avvecklas. För att ge de berörda tidningsföretagen tid för anpassning kunde avvecklingen ske genom en successiv nedtrappning av driftsstödet under kommande mandatperiod, samtidigt som reklamskatten avskaffas. Vi menar att det inte är statens uppgift att år efter år med över 500 miljoner kronor per år av skattemedel gynna vissa privata medieföretag på andras bekostnad och därigenom snedvrida villkoren för konkurrensen om läsare och annonsörer. Att täcka kostnaderna för privatägd medieproduktion bör på en högkommersiell konkurrensmarknad vara en angelägenhet mellan producent och konsument, i tryckta medier mellan utgivarna och läsarna/annonsörerna. I en medievärld med en allt snabbare förändringstakt har de ursprungliga motiven för detta snedvridande producentstöd passerats; det som skulle fungera som hjälp till självhjälp för omställning under en övergångsperiod har i stället blivit ett permanent förlusttäckningsbidrag med partipolitisk slagsida. Ändå har detta stöd inte kunnat förhindra nedläggning av tidningar som saknat marknadsförutsättningar, till exempel socialdemokratiska Arbetet i början av detta decennium. Det var heller inte den ursprungliga avsikten med stödet när det skapades - efter det att en stor del av högerpressen slagits ut under decennier av strukturrationalisering. Även mångfaldsargumentet kan i takt med medieexplosionen anses överspelat. Tidningarnas ledarsidor är förvisso fortfarande viktiga för opinionsbildningen, men åsiktsjournalistiken har i takt med avpartifieringen av tidningarna tagit sig nya former på debattsidor och i kolumner. Det råder ingen brist på mångfald i åsiktsbildningen i svensk samhällsdebatt i stort, vilket även vår utredning noterar: "Mot bakgrund av datoriseringen i samhället och den ökande räckvidden av internet framstår numera kostnaderna för en enskild att publicera och distribuera information elektroniskt som överkomliga. Ur ett kostnadsperspektiv torde det därför inte längre finnas några egentliga hinder för enskilda att komma till tals och nå ut till ett stort antal människor." Professionaliseringen av medierna innebär också att dagens publicistiska verklighet är en annan än då stödverksamheten inleddes. I dag utgår nyhetsarbetet sedan länge från andra värderingar än under den tid då framför allt socialdemokratiska tidningar var partipolitiskt orienterade. Den dokumenterade vänsterdominansen i journalistkåren och den politiska korrekthetens konformism är i detta avseende ett större mångfaldsproblem än ägandeförhållandena. Vi kan bara instämma i vad medieforskaren Lars Nord, docent vid Mitthögskolan, konstaterar i boken "Den skånska modellen" (2003): "Mediepolitiken i form av presstödet bygger i stort på en partipressmodell som inte längre existerar, och då den moderna dagspressen inte har samma politiska orientering och centrering får inte den mediepolitiska insatsen samma betydelse för den politiska mångfalden på pressmarknaden ... Mycket talar för att marknadsutvecklingen i ökad utsträckning styrs av en egen logik isolerad från de mediepolitiska ambitionerna." Till detta kommer att de statliga subventionerna numera, efter de senaste årens väsentliga ägarförändringar i en rad understödsföretag, i allt större utsträckning på allt fler orter tillfaller vinstrika mediekoncerner. Vi menar att det fortsättningsvis inte är en ansvarsfull användning av skattebetalarnas pengar. Vi vill också lyfta fram det utrymme för måttliga prishöjningar som på marknadsmässiga villkor skulle kunna förstärka tidningsföretagens ekonomi, inklusive stödpressens. Den prenumererade dagstidningen, hemburen till hushåll som trots det tilltagande mediebruset fortfarande ser tidningen som en självklar del av dagsritualen, är en suverän produkt till en låg daglig kostnad, särskilt i jämförelse med andra utgifter i hushållens växande mediebudgetar. Att döma av direktiven till denna utredning var det emellertid inte regeringens avsikt att låta granska presstödet förutsättningslöst. Det hade varit på tiden efter mer än 30 års subventionering med många miljarder kronor och med tio års erfarenheter sedan föregående pressutredning. I stället är regeringsperspektivet fortfarande tillbakablickande och teknologiskt begränsat. Den fortsatta stödverksamheten förefaller som bärande princip ha bevarandet av dagens press i hopp om att förlänga stödtagarnas överlevnad. I väntan på vad? Riskerna med denna konservatism är dessbättre noterad i utredningen, dock utan att några slutsatser dras: "Enligt den nuvarande ordningen torde det därmed föreligga en beaktansvärd risk för att presstöd lämnas till tidningar som inte har en långsiktigt hållbar strategi för sin utgivning. Ett mångårigt stöd som lämnas till tidningar som inte har någon utvecklingspotential kan också riskera att hämma utvecklingen och nyetableringen av tidningar med mera gynnsamma förutsättningar att bedriva en framgångsrik tidningsutgivning." En liknande bedömning gjorde Konkurrensverket i en analys av presstödet för några år sedan (Konkurrens och samarbete inom medierna, 2003): "Stödet har knappast uppfyllt sitt ursprungliga syfte att bevara ett stort utbud av olika dagstidningar på de lokala marknaderna. De modeller för tidningssamgåenden som vuxit fram på senare tid tillförsäkrar köparen driftsstöd fastän förvärvet leder till en ökad ägarkoncentration. Reglerna för stödet kan antas försvåra etableringen av nya tidningar och kan ha haft en konserverande effekt på tidningsmarknaden." Utöver det selektiva direkta driftsstödet omfattar dagens subventionspolitik även distributionen av dagspress. Vad gäller detta distributionsstöd menar vi att denna generella subvention har nått målet att stimulera tidningsföretagen till samverkan och därför borde kunna upphöra, särskilt som de största bidragen går till de största tidningarna. Vi noterar även på denna punkt Konkurrensverkets bedömning, med förord för en genomgripande ändring eller avveckling av stödet: "Stödstrukturens utformning kan således ha hindrat utvecklingen mot en mer rationell tidningsdistribution och bidragit till att företagen i ökad utsträckning anpassat sig efter stödformerna." I detta inkluderar vi erfarenheterna av det särskilda distributionsstödet på lördagar, som inte heller är entydigt positiva. Statskontoret har hävdat att stödet "inte givit avsedd effekt". I Presstödsnämndens skrivelse till regeringen 2003 konstateras att "inte någon abonnent vars lördagsutdelning tidigare upphört har på grund av stödet åter börjat få utdelning på lördagar". Följande år redovisar nämnden att "endast ett fåtal, cirka 250 abonnenter, genom stödet återfått sin lördagsutdelning". Det är ett magert utfall i förhållande till kostnaden, cirka 10 miljoner kronor per år, särskilt som nämnden också deklarerar att den inte kan bedöma hur många abonnenter som skulle bli utan lördagsutdelning om stödet upphörde. Vidare noterar nämnden att "endast ett mindre antal tidningar anser att konstruktionen av stödet är rätt utformat". Tidningsutgivarna instämde tidigare (Presspolitikens dagsfrågor, 2003): "Även om syftet har varit gott har den modell som valts för att fördela detta stöd inte varit så lyckosam." Det borde, menar vi, ha lett till några slutsatser om förändringar, men icke. På en punkt hade vi velat se ett utförligare förslag: frågan om stöd till medier inriktade på etniska minoriteter, ett stöd som i dag uppgår till cirka 15 miljoner kronor per år. Till skillnad från det kommersiella området finns här ett offentligt intresse av riktade åtgärder och därmed skattefinansiering. Men med tanke på det väl belagda faktum att stora grupper snarare än dagstidningen har andra medier som huvudkälla för sin omvärldsinformation skulle saken förtjäna ett bredare grepp än att begränsas till enbart tryckta medier. Med tanke på den snabba utvecklingen i den digitala världen borde nya stödformer kunna utvecklas inom ramen för integrationspolitiken. Birgit Friggebo Ledamot (fp) Presskommittén Före detta kulturminister Mats Johansson Ledamot (m) Presskommittén Före detta politisk chefredaktör Svenska Dagbladet


”Inte statens uppgift gynna vissa privata medieföretag”

Summary: Presstödsutredningens majoritet vill bevara ett föråldrat system, skriver reservanterna Birgit Friggebo (fp) och Mats Johansson (m).Det är inte statens uppgift att år efter år gynna vissa privata medieföretag på andras bekostnad med över 500 miljoner kronor per år. Presstödet har blivit ett permanent förlusttäckningsbidrag med partipolitisk slagsida. Subventionerna tillfaller dessutom allt fler vinstrika mediekoncerner. Men regeringens perspektiv är fortfarande tillbakablickande och teknologiskt begränsat. Verksamheten förefaller som bärande princip ha bevarandet av dagens press i hopp om att förlänga stödtagarnas överlevnad, skriver presstödsutredningens ledamöter Birgit Friggebo (fp) och Mats Johansson (m). De reserverar sig mot utredningens slutsatser när den justeras i dag.

Tio år efter den förra statliga presstödsutredningen håller i dag Presskommittén sitt sista sammanträde. Sedan ett år tillbaka har den parlamentariskt sammansatta utredningens nio ledamöter granskat det nuvarande presstödet som efter mer än 30 års subventionspolitik förbrukar över en halv miljard kronor per år. Betänkandet överlämnas till statsrådet Leif Pagrotsky den 24 januari, varför detaljerna i innehållet får anstå. Men i och med dagens slutjustering vill vi som reservanter uttrycka vår besvikelse över att utredningens majoritet inte velat medverka till några väsentliga förändringar av ett system som i huvudsak spelat ut sin roll. Att vänstermajoriteten skulle landa i en konservering var i och för sig ingen överraskning. Regeringen angav via utredningens direktiv i oktober 2004 att några större förändringar inte efterfrågades. Och av naturliga skäl består ännu en tid egenintresset hos den permanenta presstödskoalitionen mellan s (som vill ha pengar till Dala-Demokraten med flera s-tidningar) och c (som vill ha pengar till Skånska Dagbladet med flera c-tidningar). Det låsta läget är beklagligt. Från liberala utgångspunkter borde det selektiva direktstödet till svensk dagspress av principiella skäl avvecklas. För att ge de berörda tidningsföretagen tid för anpassning kunde avvecklingen ske genom en successiv nedtrappning av driftsstödet under kommande mandatperiod, samtidigt som reklamskatten avskaffas. Vi menar att det inte är statens uppgift att år efter år med över 500 miljoner kronor per år av skattemedel gynna vissa privata medieföretag på andras bekostnad och därigenom snedvrida villkoren för konkurrensen om läsare och annonsörer. Att täcka kostnaderna för privatägd medieproduktion bör på en högkommersiell konkurrensmarknad vara en angelägenhet mellan producent och konsument, i tryckta medier mellan utgivarna och läsarna/annonsörerna. I en medievärld med en allt snabbare förändringstakt har de ursprungliga motiven för detta snedvridande producentstöd passerats; det som skulle fungera som hjälp till självhjälp för omställning under en övergångsperiod har i stället blivit ett permanent förlusttäckningsbidrag med partipolitisk slagsida. Ändå har detta stöd inte kunnat förhindra nedläggning av tidningar som saknat marknadsförutsättningar, till exempel socialdemokratiska Arbetet i början av detta decennium. Det var heller inte den ursprungliga avsikten med stödet när det skapades – efter det att en stor del av högerpressen slagits ut under decennier av strukturrationalisering. Även mångfaldsargumentet kan i takt med medieexplosionen anses överspelat. Tidningarnas ledarsidor är förvisso fortfarande viktiga för opinionsbildningen, men åsiktsjournalistiken har i takt med avpartifieringen av tidningarna tagit sig nya former på debattsidor och i kolumner. Det råder ingen brist på mångfald i åsiktsbildningen i svensk samhällsdebatt i stort, vilket även vår utredning noterar: ”Mot bakgrund av datoriseringen i samhället och den ökande räckvidden av internet framstår numera kostnaderna för en enskild att publicera och distribuera information elektroniskt som överkomliga. Ur ett kostnadsperspektiv torde det därför inte längre finnas några egentliga hinder för enskilda att komma till tals och nå ut till ett stort antal människor.” Professionaliseringen av medierna innebär också att dagens publicistiska verklighet är en annan än då stödverksamheten inleddes. I dag utgår nyhetsarbetet sedan länge från andra värderingar än under den tid då framför allt socialdemokratiska tidningar var partipolitiskt orienterade. Den dokumenterade vänsterdominansen i journalistkåren och den politiska korrekthetens konformism är i detta avseende ett större mångfaldsproblem än ägandeförhållandena. Vi kan bara instämma i vad medieforskaren Lars Nord, docent vid Mitthögskolan, konstaterar i boken ”Den skånska modellen” (2003): ”Mediepolitiken i form av presstödet bygger i stort på en partipressmodell som inte längre existerar, och då den moderna dagspressen inte har samma politiska orientering och centrering får inte den mediepolitiska insatsen samma betydelse för den politiska mångfalden på pressmarknaden ... Mycket talar för att marknadsutvecklingen i ökad utsträckning styrs av en egen logik isolerad från de mediepolitiska ambitionerna.” Till detta kommer att de statliga subventionerna numera, efter de senaste årens väsentliga ägarförändringar i en rad understödsföretag, i allt större utsträckning på allt fler orter tillfaller vinstrika mediekoncerner. Vi menar att det fortsättningsvis inte är en ansvarsfull användning av skattebetalarnas pengar. Vi vill också lyfta fram det utrymme för måttliga prishöjningar som på marknadsmässiga villkor skulle kunna förstärka tidningsföretagens ekonomi, inklusive stödpressens. Den prenumererade dagstidningen, hemburen till hushåll som trots det tilltagande mediebruset fortfarande ser tidningen som en självklar del av dagsritualen, är en suverän produkt till en låg daglig kostnad, särskilt i jämförelse med andra utgifter i hushållens växande mediebudgetar. Att döma av direktiven till denna utredning var det emellertid inte regeringens avsikt att låta granska presstödet förutsättningslöst. Det hade varit på tiden efter mer än 30 års subventionering med många miljarder kronor och med tio års erfarenheter sedan föregående pressutredning. I stället är regeringsperspektivet fortfarande tillbakablickande och teknologiskt begränsat. Den fortsatta stödverksamheten förefaller som bärande princip ha bevarandet av dagens press i hopp om att förlänga stödtagarnas överlevnad. I väntan på vad? Riskerna med denna konservatism är dessbättre noterad i utredningen, dock utan att några slutsatser dras: ”Enligt den nuvarande ordningen torde det därmed föreligga en beaktansvärd risk för att presstöd lämnas till tidningar som inte har en långsiktigt hållbar strategi för sin utgivning. Ett mångårigt stöd som lämnas till tidningar som inte har någon utvecklingspotential kan också riskera att hämma utvecklingen och nyetableringen av tidningar med mera gynnsamma förutsättningar att bedriva en framgångsrik tidningsutgivning.” En liknande bedömning gjorde Konkurrensverket i en analys av presstödet för några år sedan (Konkurrens och samarbete inom medierna, 2003): ”Stödet har knappast uppfyllt sitt ursprungliga syfte att bevara ett stort utbud av olika dagstidningar på de lokala marknaderna. De modeller för tidningssamgåenden som vuxit fram på senare tid tillförsäkrar köparen driftsstöd fastän förvärvet leder till en ökad ägarkoncentration. Reglerna för stödet kan antas försvåra etableringen av nya tidningar och kan ha haft en konserverande effekt på tidningsmarknaden.” Utöver det selektiva direkta driftsstödet omfattar dagens subventionspolitik även distributionen av dagspress. Vad gäller detta distributionsstöd menar vi att denna generella subvention har nått målet att stimulera tidningsföretagen till samverkan och därför borde kunna upphöra, särskilt som de största bidragen går till de största tidningarna. Vi noterar även på denna punkt Konkurrensverkets bedömning, med förord för en genomgripande ändring eller avveckling av stödet: ”Stödstrukturens utformning kan således ha hindrat utvecklingen mot en mer rationell tidningsdistribution och bidragit till att företagen i ökad utsträckning anpassat sig efter stödformerna.” I detta inkluderar vi erfarenheterna av det särskilda distributionsstödet på lördagar, som inte heller är entydigt positiva. Statskontoret har hävdat att stödet ”inte givit avsedd effekt”. I Presstödsnämndens skrivelse till regeringen 2003 konstateras att ”inte någon abonnent vars lördagsutdelning tidigare upphört har på grund av stödet åter börjat få utdelning på lördagar”. Följande år redovisar nämnden att ”endast ett fåtal, cirka 250 abonnenter, genom stödet återfått sin lördagsutdelning”. Det är ett magert utfall i förhållande till kostnaden, cirka 10 miljoner kronor per år, särskilt som nämnden också deklarerar att den inte kan bedöma hur många abonnenter som skulle bli utan lördagsutdelning om stödet upphörde. Vidare noterar nämnden att ”endast ett mindre antal tidningar anser att konstruktionen av stödet är rätt utformat”. Tidningsutgivarna instämde tidigare (Presspolitikens dagsfrågor, 2003): ”Även om syftet har varit gott har den modell som valts för att fördela detta stöd inte varit så lyckosam.” Det borde, menar vi, ha lett till några slutsatser om förändringar, men icke. På en punkt hade vi velat se ett utförligare förslag: frågan om stöd till medier inriktade på etniska minoriteter, ett stöd som i dag uppgår till cirka 15 miljoner kronor per år. Till skillnad från det kommersiella området finns här ett offentligt intresse av riktade åtgärder och därmed skattefinansiering. Men med tanke på det väl belagda faktum att stora grupper snarare än dagstidningen har andra medier som huvudkälla för sin omvärldsinformation skulle saken förtjäna ett bredare grepp än att begränsas till enbart tryckta medier. Med tanke på den snabba utvecklingen i den digitala världen borde nya stödformer kunna utvecklas inom ramen för integrationspolitiken. Birgit Friggebo Ledamot (fp) Presskommittén Före detta kulturminister Mats Johansson Ledamot (m) Presskommittén Före detta politisk chefredaktör Svenska Dagbladet


"Migrationsverket stoppar de bästa asyladvokaterna"

Summary: Advokater utan gränser går till angrepp mot Migrationsverket. Verket påstås ge de asylsökande offentliga biträden som inte håller måttet.. Migrationsverket sitter på två stolar i asylärenden. De utser nämligen sin egen motpart, de asylsökandes offentliga biträde. Så långt har det gått att verket nekat att förorda sådana advokater som gjort sig kända för att bjuda Migrationsverket hårt motstånd. De undviker att förorda offentliga biträden som är kunniga, skickliga eller engagerade. De asylsökande får ett offentligt biträde som inte förmår eller ids tillvarata sin klients intressen. Det skriver ordföranden i organisationen Advokater utan gränser exklusivt för DN Debatt på nätet. Han kräver nu att Migrationsverket fråntas rätten att utse de asylsökandes offentliga biträde.

Rapporter om champagne- och tårtfester hos Migrationsverket för att fira genomförda avvisningar visar att något gått snett med verkets inställning till sitt uppdrag. Men den inställningen visar sig redan vid den asylsökandes ankomst till Sverige, liksom under hela asylprocessen, något som Advokater utan Gränser sedan länge oroat sig över. Förhoppningsvis kommer vissa förbättringar att ske när Utlänningsnämnden ersätts av förvaltningsdomstolar. Men åtminstone ett viktigt problem kvarstår olöst. Migrationsverket förfogar över ett försåtligt instrument. Genom detta instrument kan man dirigera asylprocessens innehåll. Migrationsverket utser nämligen den asylsökandes offentliga biträde, d.v.s. sin egen motpart. Den nyanlände flyktingen har i realiteten små möjligheter att välja en jurist som är kunnig, skicklig och engagerad inom detta rättsområde. Och i de rätt få fall där den asylsökande hunnit få fram ett namnförslag har det i några fall t.o.m. gått så långt att Migrationsverket nekat att förordna sådana advokater som gjort sig kända för att bjuda Migrationsverket hårt motstånd. Istället väljer Migrationsverket ut det offentliga biträdet. De flesta asylsökande har dock av naturliga skäl inget förslag på advokat utan är hänvisade till myndighetens val. Migrationsverket tycks undvika att förordna offentliga biträden som är just kunniga, skickliga eller engagerade. Den asylsökande får ett offentligt biträde som inte förmår eller ids tillvarata sin klients intressen. Chansen till fler förordnanden från Migrationsverket blir inte precis mindre av en begränsad juristinsats för klienten. Många offentliga biträden tycks också resonera som så att det inte krävs att man lägger ner lika mycket arbete på dessa ärenden som inom andra rättsområden. Några exempel. Det är inte ovanligt att offentliga biträden underlåter att åberopa förefintlig och relevant bevisning. Detta kan gälla såväl bevis som anlänt efter asylutredningen eller bevis som skulle vara möjligt att införskaffa; det kan gälla id-handlingar, kallelser till hemlandspolisen eller dokumentation över tortyrskador. Många tar inte reda på de mest grundläggande fakta om förhållandena i flyktingens hemland. Vissa ombud sammanträffar bara helt symboliskt med sin klient - om detta vittnar också tolkar - och gör sig därefter oanträffbara för klienten. På så sätt missar man viktiga uppgifter som är relevanta i ärendet. Den asylsökande befinner sig i ett sådant underläge att han/hon tvingas acceptera också undermåliga insatser. Advokater står under Advokatsamfundets disciplinära tillsyn. Någon sådan kontroll finns inte beträffande de juristfirmor som Migrationsverket i ökande grad synes anlita. Varför denna preferens för sådana jurister, trots att timarvodet är detsamma som för advokater? Mot det denna bakgrund blir det ännu allvarligare att det, i motsats till vad som är fallet i brottmål, i princip är omöjligt att få byta offentligt biträde på grund av ombudets oskicklighet eller bristande samarbete. Ändå kan resultatet av en dålig ombudsinsats i asylärenden få väl så allvarliga konsekvenser som i brottmål. Som det är nu vågar oftast inte en asylsökande att göra en ansökan om byte eftersom det inte är någon idé och man därtill riskerar att förarga sitt ombud. Advokater utan Gränser har därför den bestämda uppfattningen att en fristående instans bör förordna offentliga biträden i asylärenden. Vi föreslår att man återgår till den tidigare ordningen där Rättshjälpsmyndigheten utsåg de offentliga biträdena. Då skulle man komma till rätta med många av problemen med det nuvarande systemet. Gör tankeexperimentet att det är åklagaren som först utser en bekväm försvarsadvokat, sedan dömer i målet och slutligen beslutar om försvarsadvokatens arvode! Så går det ofta till i diktaturer, där vi inom Advokater utan Gränser är verksamma för att främja grundläggande rättsstatliga principer. Om några månader blir länsrätten överinstans i utlänningsärendena. Då kommer den f.d. domaren, nämligen Migrationsverket, att sitta på åklagarbänken mittemot den av Migrationsverket utsedde försvarsadvokaten. Det blir då uppenbart att en sådan rättsosäker ordning tillämpas också i Sverige. KENNETH LEWIS Ordförande i Advokater utan Gränser


”Jag känner inte mamma längre”

Summary: Anton satt ensam på julaftonskvällen när han var sexton. Han hade packat två resväskor och flytt hemifrån, för hans mammas nya kille brukade säga att bögar är äckliga och borde ha stryk - och hon sade aldrig ifrån.

Ung och queer En serie om unga människor som ifrågasätter heterosexualiteten som norm. Första artikeln publicerades den 3 januari. De åt mjukglass, minns han. De promenerade i Pildammsparken, han var femton år och väldigt nervös. Till sist tog han sats: ”Mamma, jag är nog en sån som gillar killar.” Kvinnan i bomullsklänningen skrattade. ”Det vet jag redan”, svarade hon. ”Och det spelar absolut ingen roll, för du kommer alltid att vara min lilla Ante.” Några veckor senare satt de hemma vid middagsbordet tillsammans med Christer, mammans nya kärlek som just hade flyttat in. Han berättade om ett helgnöje som han och hans kompisar hade haft när de var yngre. ”Vi stack ner till de där toaletterna vid Nobeltorget, ni vet. Där stod de äckliga jävla bögarna och sög kuk. Men vi spöade upp dem rejält!”, sade han och skrattade. Anton satt blick stilla. Hans mamma stirrade ner i tallriken. Ingen av dem sade något. När hon gick ut i köket följde han efter. ”Hur kan du låta honom säga så där? Förstår du inte hur det känns för mig?”, sade han. ”Äsch, han menar inte så illa”, svarade hon. Antons pappa och hans familj reagerade inte alls negativt. – Jag har aldrig bott hos pappa, bara varit där ibland på helgerna. Vår kontakt har varit ganska ytlig. Men den har blivit starkare på sista tiden. Vi pratar aldrig om att jag gillar killar, men jag känner att han accepterar mig som jag är. Hans fru är också bra. Och min 16-åriga lillasyster som bor där tycker att det är ”jävligt coolt” att ha en bög som storebror. Men hans mammas sambo Christer fortsatte att snacka skit om homosexuella hemma vid middagsbordet, ibland flera gånger i veckan. Han sade att alla bögar borde ha stryk, att de är snuskiga och sjuka, att de är utvecklingsstörda och lider av en kromosomskada. – Varje gång han pratade så där kände jag mig kränkt, berättar Anton. Jag tog det jävligt personligt.Jag vågade ju inte säga något, för jag var bara femton år. Men jag tänkte att han var en okunnig jävla truckförare, en mes som inte fattade någonting. Antons mamma satt fortfarande tyst; inte en enda gång under det år som följde försvarade hon Anton inför Christer. – Jag bodde alltså under samma tak som en homofob, och min egen mamma gjorde ingenting. Hon visste att jag hade grubblat och mått så jävla dåligt. Att jag hade förnekat min läggning och kämpat för att överge självföraktet och försöka acceptera mig själv. Och när jag äntligen vågade komma ut – då fattade hon inte att jag behövde hennes stöd. Hon svek mig, helt enkelt. Och det gjorde ont. Rebecka är den av Antons kompisar som har stått honom närmast genom åren och förstått honom bäst. Det var tillsammans med henne han upptäckte homosajten Sylvester. De gick i åttan, och Anton var fortfarande kvar i förnekelsestadiet. – När vi såg bilderna sade jag: ”Uähh, vad äckligt!” Men sen, när Rebecka hade gått hem, satt jag kvar vid datorn halva natten. Jag kollade in alla bilderna igen och chattade med flera killar, det var jättespännande! Internet är räddningen för många homosexuella killar och tjejer som stänger in sig i sina tonårsrum. Datorn är ett fönster mot en värld där det är helt okej att inte vara hetero. I många skolor hänger homoföraktet ständigt i luften, och det är bögarna som är mest ifrågasatta. I korridorerna i Antons skola kan man höra ”jävla bög” minst lika ofta som ”jävla hora”: ungefär en gång i minuten, det har han själv konstaterat. Och om han håller sin pojkvän i handen när han går omkring i Malmö centrum riskerar han att bli misshandlad av något killgäng som drar förbi; med största säkerhet blir han kallad ”chokladknullare”, ”aidsunge” eller ”bajspackare”. Men på gaysajterna på nätet möter han sympati. Och där kan han enkelt få kontakt med andra homosexuella. Det var också via internet Anton fick kontakt med socionomen Hans Knutagård på RFSL Rådgivningen Skåne. Han övertalade Anton att följa med på ett happygay-läger, och det var där han förstod att han inte behövde ha det så som han hade det. Christer hade fortsatt med sin föraktfulla attityd. Och mamman hade förbjudit Anton att ta hem killkompisar. ”Jag vet ju inte vad ni gör där inne på rummet”, sade hon. – Jag hade just träffat en kille jag verkligen tyckte om, men var skulle vi vara? Var skulle vi få kolla på film och mysa? Anton packade två resväskor och flyttade hem till en kompis. Han gick till skolkuratorn också, och tillsammans med henne skrev han en anmälan till socialnämnden. Några veckor senare fick han flytta in i en så kallad övningslägenhet i ett hus för unga knarkare och alkoholister. Det var där han firade sin ensamma jul. Han bodde kvar i tre månader, och han skötte sig perfekt. Men någon egen lägenhet fick han inte. I stället drog han till Stockholm. Där fick han ett tillfälligt jobb på en restaurang, och han bodde på soffan hemma hos en tjejkompis. Han ringde till sin mamma ibland, för han längtade. Han trivdes aldrig i Stockholm. I augusti 2004 flyttade han hem till Malmö igen. Han hade två år kvar i gymnasiet, men inga pengar och ingenstans att bo. Till sist tvingade han sig att fråga sin mamma om han fick flytta hem till henne igen. Hon svarade nej. ”Det skulle bara bli en massa bråk”, sade hon. Antons mormor och morfar blev väldigt upprörda när det visade sig att Anton hade gått till myndigheterna för att få hjälp. Så gör man bara inte, tyckte de. – De är lite fina av sig, förklarar Anton. Morfar har varit hög tjänsteman, och familjens anseende är något väldigt viktigt för dem –  viktigare än att jag mår bra, tydligen. Han kom hem till dem klädd i en rosa t-tröja en gång. ”Usch, för fan, åk hem och byt tröja, du ser ju ut som en bögjävel!”, utbrast hans morfar. Anton tror att hela släkten skäms över honom. Han har inte fått en enda present av sina morföräldrar sedan han kom ut, och de hör aldrig av sig. – De verkar tycka att jag smutsar ner familjen genom att inte vara heterosexuell. Jag vet att mormor tycker att jag borde vara tyst och finna mig. Om jag nu nödvändigt måste vara homosexuell så borde jag i alla fall hålla det hemligt. Antons mamma verkar också skämmas. En gång när hon avslöjade att hon ville gifta sig med Christer sade hon att hon först måste berätta för hans släktingar om Antons sexuella läggning. ”Jag vill ju vara ärlig”, förklarade hon. En annan gång började hon prata om att Anton kanske ändå var bisexuell: ”Min dröm är att du i framtiden ska ha en vacker fru och fina barn och komma hem till oss med dem på julafton ...”. Anton svarade att han gärna ville komma med sin pojkvän. ”Nej, det får du aldrig göra”, sade hon då. ”Det är ju inte säkert att Christer och hans släktingar skulle tycka om det!” Och när hon hade hela släkten hemma på nyårsmiddag i fjol – då var Anton inte bjuden. Han frågade varför, och hon svarade: ”Nej, du vet ju det där med mormor och morfar, de blir bara arga.” – Då åkte jag dit med alla mina bög- och flatkompisar bara för att provocera. Vi ställde oss på rad i hallen och speglade oss, och mina bondkusiner bara gapade så att det rann från tuggtobaken ... Det var roligt! Men jag såg skräcken i mammas ögon. Anton är snart nitton år nu. Han går sista året i gymnasiet och bor hos sin gudmor. Det var till henne han gick när hans mamma vägrade att öppna sitt hem för honom. – Jag vet inte hur jag hade klarat mig utan min gudmor, säger han. Hon var den första jag kom ut för, jag var bara fjorton då. Hon har alltid förstått och varit varm och nära. Hon är som en riktig mamma ska vara. Anton har inte pratat med sin mamma sedan den där nyårsfesten i fjol. Han säger att han inte känner henne längre. Men han saknar henne. – Alla barn behöver sin mamma, säger han. Ingen i hela världen kan ersätta hennes famn, hennes doft, hennes sätt att visa kärlek. Väldigt ofta tänker jag att jag ska åka hem till henne och knacka på, bara för att få krama henne och pussa henne på kinden och tanka lite kärlek. Men jag vet inte ens var hon bor längre. De flyttade i höstas, och jag fick inget flyttkort. Gert Svensson gert.svensson@dn.se 08-738 21 63 Namnet Anton är fingerat.


"Jag trodde det var fel på mig"

Summary: Det är inte bara invandrare som upplever att det är svårt att lära känna svenskar. När Kristina kom hem till Sverige efter flera års utlandsvistelse möttes även hon av "den svenska kylan".

Kristina, 66, bodde i flera år i Frankrike, Italien, Grekland, England och USA. Hennes man reste mycket i jobbet och Kristina följde alltid med. När mannen dog för tio år sedan, flyttade Kristina hem till Sverige där hon har vuxna barn från ett tidigare äktenskap. Vid det laget hade hon tappat kontakten med sina gamla vänner som flyttat och skapat sig nya liv någon annanstans. För första gången i livet fick Kristina erfara hur svårt det kan vara att få vänner. - Jag har alltid varit social och tyckt om att gå ut och träffa folk. Jag har tyckt att jag har lätt för att lära känna nya människor. Men när jag kom tillbaka till Sverige var det jättesvårt att få vänner. Nyss hemkommen till Sverige gick Kristina med i en förening som annonserade efter nya medlemmar, men på första mötet var det ingen som hälsade på henne. När föreningen ordnade fest fick hon inte veta något förrän efteråt. När hon spontant påpekade att det var ovänligt att inte bjuda alla, fick hon höra att festschemat borde hon kunna hålla reda på själv. - Jag tror inte att de menade illa. Föreningen ville gärna ha nya medlemmar, men medlemmarna verkade inte förstå att nya behöver introduceras i en gemenskap. När jag påpekade det för ledningen skärpte de sig, men stämningen blev stel. Kristina som tycker om att röra på sig gick med i en vandrarförening. På vandringarna hade hon trevligt med de andra deltagarna, men en dags umgänge räckte aldrig till för att fördjupa vänskapen. När hon gick med i en kör blev hon en dag bortmotad när hon försökte sätta sig bland de andra som sjöng i hennes stämma. Sångarna ville sitta tillsammans med sina kompisar som de alltid gjort. - Det verkar som om det enda sättet att komma in i gemenskapen är att redan känna någon i föreningen som kan introducera en. Kristina har helt andra erfarenheter av föreningslivet utomlands. I England gick hon till exempel en konstkurs och byggde skulpturer en sommar. - Där fick jag genast vänner. Engelsmännen är väldigt bra på att bjuda in nykomlingar i gemenskapen. När Kristina var nyinflyttad i Grekland var grannarna nyfikna på henne som kom från ett annat land. De brukade titta in hos Kristina och stannade ofta och pratade några minuter i trappuppgången. - I USA bjöds jag på "house warming parties" och blev introducerad och välkomnad på alla vis. Jag tycker om att umgås och prata bort en stund. Människor är människans glädje, säger Kristina. Men nyss hemkommen till Sverige välkomnades hon av sina nya grannar med en lapp i brevlådan där det stod att Kristina borde köpa tofflor eftersom det lät så mycket när hon gick på golvet. - Jag blev jätteledsen, men när jag berättade det för en kollega förstod jag att inte bara jag hade dåliga erfarenheter av grannsämjan i Sverige. Min kollega hade fått en lapp om att hon borde stänga dörren tystare när hon kommer hem på kvällen. Kristina som var van vid att ha stora fester försökte bjuda över grannar och nya bekanta på middag. De kom gärna och tackade artigt efteråt. Men det ledde aldrig till någon djupare kontakt och de bjöd inte tillbaka. Kristina slutade bjuda hem folk och försökte i stället ringa och föreslå att de skulle hitta på något tillsammans, som att gå ut eller göra någon utflykt. - Men jag fick nej varje gång. Det kändes som om de var rädda för att prova något nytt och lutade sig mot tryggheten i sina gamla umgängeskretsar, säger Kristina. Hon tror att många svenskar tycker att det är konstigt när främlingar försöker ta kontakt. - En iransk kollega berättade att när han kom ny till Sverige började han tala med sina medresenärer på tåget och bjöd av sin matsäck. Då tittade folk konstigt på honom. Efter det sitter han, precis som alla andra, tyst på tåget. Kristina tror att det hade varit lättare om hon kommit tillbaka till Sverige när hon var yngre. Efter 50 har de flesta sedan länge etablerat sina bekantskapskretsar. - När jag var yngre var behovet av vänner inte heller lika stort. Med familj och små barn finns det nästan inte tid för nära vänskap. Men nu när jag verkligen behöver vänner är det för sent, säger Kristina. Hon funderar på om hon kanske framstod som alltför ivrig att få vänner i början när hon kom tillbaka. - Jag vet ju själv att jag drar mig undan när någon verkar allt för desperat efter kompisar. Man undrar vad som är fel eftersom han eller hon inte har några vänner. Men jag är inte klängig som person och jag tror inte att andra uppfattar mig så heller. Däremot hade jag vant mig vid ett annat socialt klimat och missade kanske en del svenska koder. Jobbet var räddningen under de här åren. Sparkrav och stressiga arbetsförhållanden svetsade samman kollegorna, men vänskapen spillde inte över på fritiden. När Kristina fyllde år var det självklart att hon bjöd hem kollegorna, men det var hon nästan ensam om att göra. - Kanske beror det på att det svenska samhället är så stressigt. Kvinnor arbetar inte lika mycket i de andra länderna jag bott i och därför hade de mer tid för umgänge. Snart började Kristina ta bristen på sociala kontakter personligt. Hon hamnade i en svår livskris. - Jag började undra om det var något fel på mig. Jag mådde allt sämre för varje motgång. Det var otroligt smärtsamt. På den tiden kunde jag inte tala om det här utan att börja gråta. Jag kände mig så ensam. En dag ringde hennes son och frågade hur hon mådde. Då rann det över. Kristina berättade hur ensam hon kände sig. Sonen blev orolig och kom över. Men Kristina vill inte att barnen ska behöva oroa sig. - De har egna familjer nu och jag vill inte belasta dem med hur jag mår. Jag vet att de finns där om jag behöver det, men mina barn ska inte behöva vara mina förtrogna. Ändå tycker Kristina att vi i Sverige skulle ha mycket att lära av andra kulturer där man umgås mer över generationsgränserna. I några år hade hon en kolonilott i Skärholmen. På invandrarnas kolonilotter satt det alltid fullt med folk på kvällarna och grillade och drack te. - Jag blev ofta bjuden på mat hos invandrarna och stannade och pratade en stund. Där var alla med, både barn och gamla. Nu har jag sagt upp kolonilotten men jag cyklar ibland ner till området och vet att jag alltid kan komma över på en kopp te hos invandrarfamiljerna, säger Kristina. Men de svenska medlemmarna i koloniföreningen bjöd sällan över grannarna. - När vi stannade och pratade med varandra tyckte jag att många ägnade samvaron åt revirstrider och förtal av andra medlemmar som inte skötte sina lotter perfekt. Det ville jag inte delta i och då kändes det som om de andra blev osäkra på var de hade mig. Jag passade inte in i gruppgemenskapen. - Jag upplever att det här är något i grunden svenskt. Många svenskar känner krav på sig att vara perfekta. När de inte kan leva upp till det klagar de på andra. Det skapar ingen bra grogrund för positiv gemenskap, funderar Kristina. Efter tio år i Sverige har hon gått i pension och har inte längre något jobb att gå till. Vid det här laget har hon börjat acceptera sin ensamhet. - Jag har börjat skriva på en bok och där är ensamheten en tillgång. Jag har tid att reflektera över mitt manus och låta idéer och tankar långsamt ta sin form, säger hon. Kristina försöker fortfarande att komma ut och träffa folk i bland. Hennes bästa knep är att vara med i olika grupper som sysslar med hantverk. - Jag har börjat i en målargrupp till exempel. När man sitter och pysslar med händerna är det lättare att hitta en gemensam bas. I fasta grupper träffas man regelbundet och då hinner det växa fram en gemenskap som inte uppnås på enstaka kurser. Men efter alla dessa år har Kristina svårt att slappna av och vara sig själv. - Det är klart att en känsla lever kvar i mig av att det är mig det är fel på. Jag vågar inte längre öppna mig för jag är rädd för att bli utestängd igen. Kristina tror att det är lättare att lära känna andra människor i andra länder och nu funderar hon på att flytta utomlands igen. I december åker hon till Thailand och är borta i tre månader. Om hon trivs där kanske hon stannar kvar.


”Vänskap odlas i gemensam kultur”

Summary: När Masoud Mohammadi kom till Sverige behövde han svenska vänner för att komma in i samhället – men svenskarna behövde inte honom. ”I Iran är det mycket lättare att få nya vänner, till exempel i en kö hos någon myndighet”, säger han. När han fick jobb i Sverige gick det lättare.

LÄRA KÄNNA SVENSKAR Är det svårt att lära känna svenskar? Är vi oss själva nog? I tre artiklar berättar Insidan om fyra personers erfarenheter. Den första artikeln infördes 28/12. Masoud Mohammadi är 46 år och kommer från Iran. Han har bott i Sverige i snart tjugo år. I dag har han flera svenska vänner, men när han kom hit kände han ingen. – Då ville jag verkligen ha svenska vänner för att öva svenska och komma in i det svenska samhället. Men det var omöjligt att lära känna svenskar. Vänskap bygger ju på ett ömsesidigt behov där man ger och tar. Jag behövde svenska vänner, men de behövde inte mig. Massoud Mohammadi tillbringade den första tiden i en småländsk industristad och ville bli svensk så fort som möjligt. På femton månader lärde han sig tala språket flytande, men när han försökte närma sig svenskar på stan drog de sig undan. – Där kom jag med mina utländska värderingar och mitt annorlunda sätt. En fattig invandrare utan jobb. Varför skulle de vilja bli vän med mig? Svenskarna verkade tycka att Masoud var konstig när han försökte få kontakt. – I Iran var det annorlunda. Där kunde man lätt få vänner medan man stod i kö hos myndigheterna och väntade på att få olika dokument. Där stod vi alla med samma väntan, med samma behov. Vi kände oss alla diskriminerade av samhället och hade ett behov av att prata ut och ventilera våra tankar. Under sitt första år i Sverige försökte han komma in i samhället på olika sätt. Masoud Mohammadi som är en duktig konstnär målade tavlor och ställde ut. Men gensvaret från stadens svenska invånare var svagt. Så småningom träffade han en iransk kvinna. De gifte sig och flyttade till Göteborg för att Masoud skulle kunna studera på Chalmers tekniska högskola. Från Iran hade han en nästan färdig utbildning som grafisk formgivare. Men för att bli grafiker i Sverige måste han lära sig datorer. Det slutade med att han blev dataingenjör. I skolan umgicks han mest med andra iranier. De kom från samma kultur och hade varit med om samma resa från Iran. – Jag har alltid haft lätt för att ta kontakt med folk och pratade gärna med svenskarna på kursen, men det utvecklades inte till vänskap. Jag var äldre än dem, gift och fick mitt första barn när jag gick första året. Mina svenska kurskamrater läste fortfarande Kalle Anka. Han tror att man måste ha en gemensam historia för att verkligen kunna förstå varandra. Masoud och hans fru har alltid haft gott om iranska vänner. De har gemensam humor och bakgrund, precis som svenskar delar att de vuxit upp med samma böcker, skämt och lekar. Som invandrare saknar Masoud kunskap om den svenska kulturen och det är en viktig orsak till att det är svårt att odla vänskap. Ju längre tid man befinner sig i ett samhälle, desto bättre blir man på att förstå de kulturella koderna, menar han. Efter universitetet flyttade han med sin fru och dotter till Stockholm och fick jobb som dataingenjör. Då blev det lättare att komma in och lära känna svenskar. – När man arbetat tillsammans med svenskar ett tag skapar man sig gemensamma erfarenheter och får fler beröringspunkter. Det är därför det är så viktigt att komma in i arbetslivet, säger Masoud. Även om de inte umgås på fritiden, tycker Masoud Mohammadi att han har många vänner på jobbet. De är ett gäng som alltid äter lunch ihop och spelar innebandy efter jobbet. De senaste två åren har han även börjat umgås privat med två svenska före detta kolleger. Men de är inte ”typiskt svenska”, säger Masoud. – De har utländska fruar och är kanske mer öppna för andra kulturer. Många svenskar är öppna, men trots att vi inte gärna vill erkänna det, har vi alla fördomar. Senast häromveckan kom jag på mig själv med att ha fördomar om etiopier. När jag såg en etiopier på mitt jobb förutsatte jag att han var städare. Men det visade sig att han var ingenjör, säger Masoud. Att han inte har fler svenska vänner beror även på honom själv. När han var ny i Sverige ville han gärna ha svenska vänner för att komma in i samhället. Men i dag när han har ett bra jobb och en bred umgängeskrets, har han inte längre samma behov av svenska vänner. På det sättet tror han att han har blivit ”svensk”. Han säger att svenskar inte behöver sociala kontakter för att överleva. I Iran var det annorlunda. Liksom många andra fattiga länder är Iran uppbyggt av småföretagare. Varje social kontakt är en möjlig affärskund, säger Masoud. – Sverige har inte lika många småföretagare, så svenskar behöver inte jobba på sitt kontaktnät på samma sätt. Masoud Mohammadi skrattar till: – Det är faktiskt positivt. Om en svensk vill vara min vän vet jag att han eller hon verkligen tycker om mig. De är inte ute efter att sälja något. Timothy är 41 år och kommer från Brooklyn i USA. Han har bott i Sverige från och till i fem år men har fortfarande inga svenska vänner. I stället umgås han med andra invandrare. – Det är konstigt. I USA umgås inte invandrare från Kina med invandrare från Ghana. Men invandrare från olika länder i Sverige har lätt för att lära känna varandra just för att de delar erfarenheten av utanförskap. Jag har vänner som har bott i Sverige i trettio år och fortfarande inte har några svenska vänner. Han talar mycket med sina vänner om varför det är så svårt att komma nära svenskar. – De flesta har redan etablerat vänskapsgrupper, som det inte går att ta sig in i. Om man lär känna en svensk är det inte självklart att man blir presenterad för hans eller hennes kompisar. De verkar inte förstå att jag behöver nya vänner, säger Timothy. Han menar att amerikaner är mer öppna för nya bekantskaper än svenskar. I USA är det inte ovanligt att bjuda ut någon man precis mött, men i Sverige anses det framfusigt. Vissa av Timothys vänner har gett upp hoppet om att lära känna svenskar. Andra är inte intresserade. – De säger att de inte gillar svenskar. Men då kan de flytta någon annanstans. Jag tycker att det är jätteviktigt att komma in i samhället man lever i. Mycket är bra i Sverige, som att det är lugnare tempo än i New York och att det inte är så tätt mellan husen, annars skulle jag ha åkt härifrån. Hans svårigheter att lära känna svenskar förstärks av att han är svart, tror Timothy. – Jag möttes av fördomar om min hudfärg i USA också. Jag trodde att jag lämnade det bakom mig när jag flyttade därifrån. Sverige verkade vara ett sådant jämlikt land, men fördomarna finns här också. Timothy berättar att folk ser misstänksamma ut när han är i närheten. Särskilt ledsen blir han när han ser att svenskar håller extra koll på handväskan om han kommer nära. För ett par år sedan började han studera anatomi för att bli personlig tränare. På en rast satt han och diskuterade med en afrikansk man om hur svårt det är att lära känna svenskar. En svensk som satt bakom dem la sig i samtalet. – Han skulle inte vilja vara någon av oss och sa:. ”I Sverige kommer ni antingen att hatas för att ni är svarta, eller så kommer ni att gillas för att ni är svarta. Hur som helst kommer ni alltid att vara annorlunda”. En före detta flickvän sade en gång att svenska tjejer bara pratar med honom av två skäl: antingen för att de vill öva sin engelska eller för att de vill ha honom i säng. Sedan dess är Timothy misstänksam när någon svensk tjej närmar sig honom. Samtidigt tycker Timothy att han har stora fördelar av att vara amerikan i Sverige jämfört med sina afrikanska vänner. – Det känns som att jag har lättare för att bli accepterad eftersom den amerikanska kulturen har hög status i Sverige. Dessutom har jag en fördel i språket. Många svenskar säger att de tycker att det är kul att prata engelska. pernilla ahlsén insidan@dn.se


"Vänskap odlas i gemensam kultur"

Summary: När Masoud Mohammadi kom till Sverige behövde han svenska vänner för att komma in i samhället - men svenskarna behövde inte honom. "I Iran är det mycket lättare att få nya vänner, till exempel i en kö hos någon myndighet", säger han. När han fick jobb i Sverige gick det lättare.

Masoud Mohammadi är 46 år och kommer från Iran. Han har bott i Sverige i snart tjugo år. I dag har han flera svenska vänner, men när han kom hit kände han ingen. - Då ville jag verkligen ha svenska vänner för att öva svenska och komma in i det svenska samhället. Men det var omöjligt att lära känna svenskar. Vänskap bygger ju på ett ömsesidigt behov där man ger och tar. Jag behövde svenska vänner, men de behövde inte mig. Massoud Mohammadi tillbringade den första tiden i en småländsk industristad och ville bli svensk så fort som möjligt. På femton månader lärde han sig tala språket flytande, men när han försökte närma sig svenskar på stan drog de sig undan. - Där kom jag med mina utländska värderingar och mitt annorlunda sätt. En fattig invandrare utan jobb. Varför skulle de vilja bli vän med mig? Svenskarna verkade tycka att Masoud var konstig när han försökte få kontakt. - I Iran var det annorlunda. Där kunde man lätt få vänner medan man stod i kö hos myndigheterna och väntade på att få olika dokument. Där stod vi alla med samma väntan, med samma behov. Vi kände oss alla diskriminerade av samhället och hade ett behov av att prata ut och ventilera våra tankar. Under sitt första år i Sverige försökte han komma in i samhället på olika sätt. Masoud Mohammadi som är en duktig konstnär målade tavlor och ställde ut. Men gensvaret från stadens svenska invånare var svagt. Så småningom träffade han en iransk kvinna. De gifte sig och flyttade till Göteborg för att Masoud skulle kunna studera på Chalmers tekniska högskola. Från Iran hade han en nästan färdig utbildning som grafisk formgivare. Men för att bli grafiker i Sverige måste han lära sig datorer. Det slutade med att han blev dataingenjör. I skolan umgicks han mest med andra iranier. De kom från samma kultur och hade varit med om samma resa från Iran. - Jag har alltid haft lätt för att ta kontakt med folk och pratade gärna med svenskarna på kursen, men det utvecklades inte till vänskap. Jag var äldre än dem, gift och fick mitt första barn när jag gick första året. Mina svenska kurskamrater läste fortfarande Kalle Anka. Han tror att man måste ha en gemensam historia för att verkligen kunna förstå varandra. Masoud och hans fru har alltid haft gott om iranska vänner. De har gemensam humor och bakgrund, precis som svenskar delar att de vuxit upp med samma böcker, skämt och lekar. Som invandrare saknar Masoud kunskap om den svenska kulturen och det är en viktig orsak till att det är svårt att odla vänskap. Ju längre tid man befinner sig i ett samhälle, desto bättre blir man på att förstå de kulturella koderna, menar han. Efter universitetet flyttade han med sin fru och dotter till Stockholm och fick jobb som dataingenjör. Då blev det lättare att komma in och lära känna svenskar. - När man arbetat tillsammans med svenskar ett tag skapar man sig gemensamma erfarenheter och får fler beröringspunkter. Det är därför det är så viktigt att komma in i arbetslivet, säger Masoud. Även om de inte umgås på fritiden, tycker Masoud Mohammadi att han har många vänner på jobbet. De är ett gäng som alltid äter lunch ihop och spelar innebandy efter jobbet. De senaste två åren har han även börjat umgås privat med två svenska före detta kolleger. Men de är inte "typiskt svenska", säger Masoud. - De har utländska fruar och är kanske mer öppna för andra kulturer. Många svenskar är öppna, men trots att vi inte gärna vill erkänna det, har vi alla fördomar. Senast häromveckan kom jag på mig själv med att ha fördomar om etiopier. När jag såg en etiopier på mitt jobb förutsatte jag att han var städare. Men det visade sig att han var ingenjör, säger Masoud. Att han inte har fler svenska vänner beror även på honom själv. När han var ny i Sverige ville han gärna ha svenska vänner för att komma in i samhället. Men i dag när han har ett bra jobb och en bred umgängeskrets, har han inte längre samma behov av svenska vänner. På det sättet tror han att han har blivit "svensk". Han säger att svenskar inte behöver sociala kontakter för att överleva. I Iran var det annorlunda. Liksom många andra fattiga länder är Iran uppbyggt av småföretagare. Varje social kontakt är en möjlig affärskund, säger Masoud. - Sverige har inte lika många småföretagare, så svenskar behöver inte jobba på sitt kontaktnät på samma sätt. Masoud Mohammadi skrattar till: - Det är faktiskt positivt. Om en svensk vill vara min vän vet jag att han eller hon verkligen tycker om mig. De är inte ute efter att sälja något. Timothy är 41 år och kommer från Brooklyn i USA. Han har bott i Sverige från och till i fem år men har fortfarande inga svenska vänner. I stället umgås han med andra invandrare. - Det är konstigt. I USA umgås inte invandrare från Kina med invandrare från Ghana. Men invandrare från olika länder i Sverige har lätt för att lära känna varandra just för att de delar erfarenheten av utanförskap. Jag har vänner som har bott i Sverige i trettio år och fortfarande inte har några svenska vänner. Han talar mycket med sina vänner om varför det är så svårt att komma nära svenskar. - De flesta har redan etablerat vänskapsgrupper, som det inte går att ta sig in i. Om man lär känna en svensk är det inte självklart att man blir presenterad för hans eller hennes andra kompisar. De verkar inte förstå att jag verkligen behöver nya vänner, säger Timothy. Han menar att amerikaner är mer öppna för nya bekantskaper än svenskar. I USA är det inte ovanligt att bjuda ut någon man precis mött, men i Sverige anses det framfusigt. Vissa av Timothys vänner har gett upp hoppet om att lära känna svenskar. Andra är inte intresserade. - De säger att de inte gillar svenskar. Men då kan de flytta någon annanstans. Jag tycker att det är jätteviktigt att komma in i samhället man lever i. Mycket är bra i Sverige, som att det är lugnare tempo än i New York och att det inte är så tätt mellan husen, annars skulle jag ha åkt härifrån. Hans svårigheter att lära känna svenskar förstärks av att han är svart, tror Timothy. - Jag möttes av fördomar om min hudfärg i USA också. Jag trodde att jag lämnade det bakom mig när jag flyttade därifrån. Sverige verkade vara ett sådant jämlikt land, men fördomarna finns här också. Timothy berättar att folk ser misstänksamma ut när han är i närheten. Särskilt ledsen blir han när han ser att svenskar håller extra koll på handväskan om han kommer nära. För ett par år sedan började han studera anatomi för att bli personlig tränare. På en rast satt han och diskuterade med en afrikansk man om hur svårt det är att lära känna svenskar. En svensk som satt bakom dem la sig i samtalet. - Han skulle inte vilja vara någon av oss och sa: "I Sverige kommer ni antingen att hatas för att ni är svarta, eller så kommer ni att gillas för att ni är svarta. Hur som helst kommer ni alltid att vara annorlunda". En före detta flickvän sade en gång att svenska tjejer bara pratar med honom av två skäl: antingen för att de vill öva sin engelska eller för att de vill ha honom i säng. Sedan dess är Timothy misstänksam när någon svensk tjej närmar sig honom. Samtidigt tycker Timothy att han har stora fördelar av att vara amerikan i Sverige jämfört med sina afrikanska vänner. - Det känns som att jag har lättare för att bli accepterad eftersom den amerikanska kulturen har hög status i Sverige. Dessutom har jag en fördel i språket. Många svenskar säger att de tycker att det är kul att prata engelska.


”Svenskar är svåra att lära känna privat”

Summary: Är det svårt att lära känna svenskar? Ja, ansåg två män med grekisk respektive turkisk bakgrund, när Insidan i höstas skrev om fördomar. Och flera läsare kände igen sig. Vi har intervjuat fyra personer med rötter i andra länder, om deras försök att få svenska vänner.

LÄRA KÄNNA SVENSKAR Är det svårt att lära känna svenskar? Är vi oss själva nog? I tre artiklar berättar Insidan om fyra personers erfarenheter. Detta är den första artikeln. I början på 80-talet var en tysk tonåring på cykelsemester i Sverige. I ett brev hem till familjen uttryckte han sin förvåning över hur mycket han förstod av det svenska språket. Intrycken under resan gav honom en bild av att det är lätt för en tysk att göra sig förstådd i Sverige. Men framtiden skulle lära Wolfgang Undorf att det är stor skillnad mellan att lära sig ett språk och att bli förstådd i ett nytt land. När Wolfgang åtta år efter sin cykelsemester flyttade till Sverige som nyutexaminerad historiker trodde han att det skulle bli enkelt att komma in i det svenska samhället. På sätt och vis blev det så också. Han har aldrig haft några problem att få jobb och han har inte vid något tillfälle känt sig diskriminerad på grund av sitt ursprung. Wolfgang och hans tyska hustru Heike Daase Undorf bor med sina två barn i en förort till Stockholm med en relativt låg andel invandrare och är båda engagerade i svenskt föreningsliv. Men efter alla år i Sverige har de fortfarande nästan inga svenska vänner. – Vi skulle kunna göra som många andra och bara förlita oss på ett tyskt umgänge, men vi ser inget behov av att avgränsa oss från svenskar. Intressen, livssituation och jobb är ju en viktigare grund för vänskap än från vilket land man kommer, säger Wolfgang. Trots det umgås paret mest med andra tyskar och dem har de inte haft svårt att bygga upp nära relationer med. – De flesta av de tyskar vi känner upplever sin tillvaro här precis som vi och är förtvivlade över att det är så svårt att lära känna svenskar, säger Heike Daase Undorf. Wolfgang och Heike Daase Undorf har försökt bygga vänskapsrelationer med svenskar många gånger, men utan framgång. Folk kommer gärna när de bjuder hem dem eller ordnar sociala aktiviteter, men det är sällan gästfriheten återgäldas. – Man hör ofta svenskar säga att det är viktigt att bjuda tillbaka. De säger hela tiden ”det här var trevligt, det här måste vi göra om någon gång” eller ”nästa gång är det vår tur” när man bjudit hem dem. Men sedan är det aldrig någon som bjuder tillbaka, säger Wolfgang. Wolfgang Undorf förutsätter att människor ska mena vad de säger och han har ibland svårt för alla tomma artighetsfraser här i Sverige. I Tyskland säger folk mer rakt ut vad de tycker och tänker, anser han. Som invandrare är det lätt att börja rannsaka sig själv när det inte fungerar socialt med svenskar. – Man vet inte om man bryter mot några sociala koder eller inte och då är man mer benägen att leta efter fel hos sig själv, säger Wolfgang. Heike Daase Undorf håller med. – Jag tror att man trampar folk på tårna utan att vara medveten om det. Är man van vid ett rakt sätt och använder det så kan svenskar ta illa vid sig. Det är osynliga koder som är svåra att lära sig. Wolfgang Undorf tror att man som tysk förutsätter att språket, kulturen och historien i Sverige ska likna den i Tyskland. Det gör att man har en låg beredskap för att det ska bli svårigheter i relationen med svenskarna när man kommer hit. Men trots att det är lättare för en tysk än för till exempel en grek att lära sig det svenska språket är det ändå inte lättare att lära känna svenskar, anser Wolfgang. Heike Daase Undorf läste svenska på universitet i Tyskland innan hon flyttade till Sverige på 90-talet för att arbeta på Nationalmuseum i Stockholm. När hon kom hit ville hon lära känna svenskar och inte fastna i att bara umgås med tyskar. Hon började sjunga i en svensk kör där man gick ut någon gång och tog en öl efter repetitionerna men vänskapen fördjupades aldrig. Under sina två första år i Sverige blev hon bara hembjuden till någon vid ett enda tillfälle. Det gjorde henne förvånad och besviken. Så småningom bytte hon till Tyska församlingens kör där hon på kort tid fick flera tyska vänner och träffade Wolfgang. – Här i Sverige känns det som att man håller sina olika umgängeskretsar ifrån varandra. Det gör det svårare att komma in som utomstående, säger Heike. För ett år sedan när Wolfgang och Heike flyttade in i sin bostadsrätt var huset nybyggt, så alla flyttade in samtidigt. Men de som bodde i huset hälsade knappt på varandra. Efter tre månader stod Wolfgang inte ut längre utan bjöd hem alla på fika för att bryta isen. Många av familjerna kom och sa att det var väldigt trevligt. Men sedan dess har ingen bjudit hem Wolfgang och Heike till sig. När man vid ett möte i bostadsrättsföreningen tackade paret för ett otroligt trevligt initiativ tyckte Wolfgang att det kändes konstigt. Socialt hade ju nästan inget förändrats. – Människor är alltid artiga här i Sverige, men det känns som att man inte kommer nära dem. Vi bjuder hem människor som sedan säger: ”Då får ni komma förbi någon gång.” Sedan väntar vi och väntar men ingenting händer, det kommer aldrig någon inbjudan, säger Wolfgang. Paret har fått en del bekantskaper tack vare sina barn. De har suttit ute vid lekplatserna ihop med andra föräldrar och pratat, fikat och grillat. Men umgänget har aldrig fördjupats. När Wolfgang Undorf märkte att flera av de andra papporna också var intresserade av fotboll började han organisera gemensamma fotbollsmatcher. Till en början var flera av dem med och spelade men efter ett tag började de komma med ursäkter för att inte delta. Han bjöd hem de andra papporna på killkvällar med öl och mat men han blev aldrig bjuden tillbaka. – Man undrar om det hade varit annorlunda om vi varit svenskar, eller om det hade varit likadant. Det känns som att Sverige och Tyskland borde ligga så nära varandra och vara så lika. Man kan inte gömma sig bakom att jag kommer från en helt annorlunda kultur när det inte fungerar socialt. Då börjar man i stället ifrågasätta sig själv, säger Wolfgang. Han fick bra kontakt med en av papporna vid lekplatsen. De hade en hel del gemensamma intressen som konst, böcker och fotboll och hade många intressanta diskussioner. Wolfgang tyckte att personkemin stämde bra och kände att han äntligen hade chansen att få en svensk vän. Men förhoppningarna vändes till besvikelse. Mannen och hans familj var ofta hemma hos Wolfgang och Heike, men de blev bara bjudna tillbaka till dem vid ett tillfälle. Det var alltid Wolfgang som fick ta initiativet till alla kontakter. – Jag trivs jättebra på jobbet. Det är ett slags lindring. Men en viss krydda saknas i livet. Ibland känns det tungt att man inte har fått någon riktig vän här. Wolfgang och Heike säger att de har många svenska bekanta. De vet mycket om personerna och vissa har de träffat många gånger, men ändå umgås de inte som vänner. De tror att en orsak kan vara att de kom till Sverige i vuxen ålder när de flesta svenskar redan har byggt upp sina vänskapsrelationer. Svenskar i deras ålder har helt enkelt inte tidsmässigt utrymme för nya vänner i sitt liv. Det var i alla fall förklaringen som Wolfgang fick när han vid ett tillfälle valde att berätta för en nära svensk bekant om sina erfarenheter av att lära känna svenskar. Men Wolfgang tror även att folk formas av en gemensam bakgrund. – Jag tror att det är små gemensamma detaljer i ens bakgrund som skapar en plattform för ett naturligt umgänge. Jag har inte vuxit upp i Sverige och misstänker att jag saknar känslan för de avgörande sociala signalerna. Sådant kanske gör det svårare för mig att komma in i gemenskapen. På jobbet beter sig vissa arbetskamrater nästan familjärt men så fort det kommer till att umgås privat stängs dörrarna. – Om man skulle umgås så hjärtligt på jobbet med någon i Tyskland skulle man förmodligen redan för länge sedan bjudit hem personen när man har födelsedagsfest till exempel, säger Wolfgang. Heike har under åren reagerat på flera andra tydliga skillnader mellan tyskar och svenskar. En olikhet är att svenskar till varje pris undviker att ta kontakt med människor som de inte känner. – Man pratar till exempel aldrig med varandra på tunnelbanan här. Folk rycker nästan till om man tilltalar dem. Man kan råka sitta på någons jacka utan att personen säger något. I Tyskland fäller man kommentarer direkt om det är någonting, säger hon. När några tyska bekanta för ett tag sedan kom hem till Heike och Wolfgang hälsade de vid dörren och stegade sedan rakt in i lägenheten utan att ta av sig skorna. Det fick Heike att bli upprörd inombords. Då kände hon att hon börjar bli svensk. Trots de sociala motgångarna trivs Wolfgang och Heike i Sverige och tänker fortsätta anstränga sig för att hitta svenska vänner. – Det räcker med en enda riktig vän. Men man måste kyssa många grodor innan man hittar en prins, säger Wolfgang Undorf. robert beatus insidan@dn.se


"Politikerna ansvariga för fördomarna om invandrare"

Summary: Ny rapport om diskriminering: Demokratin exklusivt reservat för svensk gemenskap. . De politiska partierna sprider stereotypa och fördomsfulla uppfattningar om invandrare. De delar upp människorna i Sverige i ”vi svenskar” och ”de andra”, som framställs som avvikande personer som måste anpassas till den svenska demokratin, visar en ny rapport från den regeringstillsatta utredningen om diskriminering. Demokratin blir ett exklusivt reservat för svensk gemenskap, något som på sikt hotar själva demokratin, skriver utredaren Masoud Kamali och forskaren Magnus Dahlstedt.

Det svenska samhället är i dag mångkulturellt, slås högtidligt fast i officiella deklarationer. Samtidigt har etniska hierarkier blivit allt mer iögonfallande i samtidens Sverige. Många samhällsområden, som till exempel arbets- och bostadsmarknad, utbildnings- och rättssystem, är i olika avseenden klart skiktade längs etniska linjer. Rapporten "Demokrati på svenska? Om strukturell diskriminering och politiskt deltagande", som är framtagen inom ramen för Utredningen om makt, integration och strukturell diskriminering, visar att mer eller mindre öppen diskriminering också förekommer i den svenska politikens landskap. Av rapporten framgår att svensk demokrati inte gäller för alla, på lika villkor, utan den återspeglar mönster av underordning och dominans genom en rad, mer eller mindre öppna eller subtila, diskriminerande praktiker som sedan länge är väldokumenterade på exempelvis bostads- och arbetsmarknaden. I Sverige råder, liksom i andra liberala demokratier, formellt politisk jämlikhet. "All offentlig makt" sägs, enligt regeringsformens portalparagraf, "utgå från folket". Samtidigt är det allt mer uppenbart att det finns en rad reella ojämlikheter när det gäller individers och gruppers möjligheter att förverkliga sina demokratiska rättigheter och göra sina röster hörda i svensk demokrati. Rapporten pekar på att dessa ojämlikheter har en starkt påtaglig etnisk dimension. Det är sedan länge känt att personer med utländsk bakgrund i förhållande till deras andel av den totala befolkningen är starkt underrepresenterade i beslutsfattande församlingar, vilket i sig är ett tecken på ett allvarligt demokratiskt underskott. Politisk misstro och ickeröstande bland personer med utländsk bakgrund är ett ständigt återkommande orosmoln i den offentliga debatten. En stor del av diskussionen om tänkbara orsaker till dessa hierarkier har emellertid fokuserat på den schablonmässiga kategorin "invandrare", deras påstådda brister och avvikelser i förhållande till en, föregivet taget svensk, demokratisk normalitet. Klyftor i makt och inflytande har återkommande förklarats med hänvisning till "invandrares" påstått bristande kunskaper i det svenska språket eller om hur det svenska samhället fungerar, deras avsaknad av "demokratiska traditioner", bristande sociala kompetens eller oförmåga när det gäller att anpassa sig i förhållande till gängse möteskultur. Det är hög tid att förskjuta fokus i diskussionen om demokratins etniska rangordning och rikta sökljuset mot strukturella och institutionella inslag i svensk demokrati som verkar etniskt diskriminerande. Det entydiga resultatet i rapporten är att demokratin i Sverige är starkt formad av en svensk föreställd gemenskap. De som tar plats i offentlighetens ljus möts, vare sig de är infödda eller har utländsk bakgrund, av en rad rutiner, konventioner och idéer som kategoriserar och rangordnar dem enligt deras tänkta närhet i förhållande till en svensk normalitet. På flera arenor i svensk politik kan konstateras att "invandrare", och i synnerhet vissa kategorier av "invandrare", försätts i en starkt underordnad position. Oreserverade beskrivningar av "invandrare" som avvikande, bärare av "främmande, odemokratiska kulturmönster", eller som problem, oinformerade eller politiskt ointresserade, utgör i detta sammanhang i sig ett stort problem för de människor som gång på gång tvingas konfrontera dem. Även om syftet bakom sådana beskrivningar må vara att informera och upplysa, involvera och engagera personer med invandrarbakgrund i svensk politik, så har denna typ av välvilja en rad allvarliga konsekvenser för dem den riktas mot. För att kunna ta del av de rättigheter som svensk demokrati ger och delta som jämlikar i svensk offentlighet behöver, enligt vad som framkommer i rapporten, personer med invandrarbakgrund passera en mängd, oftast implicita, inträdeskrav, krav som ständigt upprepas och ändrar karaktär. Detta mönster kan identifieras i politiska partier såväl som i föreningslivet, till exempel folkbildnings- och fackföreningsrörelsen. Strävan efter att informera och upplysa, involvera och engagera "invandrare" i svensk politik bygger på antagandet att det är "vi svenskar" som ska "göra dem till goda demokrater", oavsett de erfarenheter och det engagemang "de" själva bär på. Det finns här en tendens till att en stor del av det engagemang som finns, inte minst inom föreningslivet, inte erkänns, att det osynliggörs eller ses som uttryck för en "passiv", "apolitisk" hållning, eftersom det inte alltid inordnas i traditionella kanaler för politisk handling. Demokratin som ett reservat för en exklusiv, föreställd "svensk gemenskap" undergräver på sikt demokratin själv, både som idé och som praktik. Rapporten beskriver hur praktiker på olika arenor har diskriminerande konsekvenser. De är inte alltid avsiktliga, utan mer en följd av konventioner, institutioners eller organisationers rutiner och praxis. Sådana praktiker är svåra att komma åt med hjälp av till exempel skärpt lagstiftning, inte minst eftersom den i regel baseras på en allt för snäv syn på diskriminering som per definition individuell och intentionell. Både i forskning och politik behöver större intresse ägnas åt att närmare granska det komplex av rutiner och konventioner som på olika arenor i demokratins centrum bidrar till att rangordna och reservera demokratin för vissa, medan "de andra" tvingas bedriva en ständig kamp för att göra sina röster hörda. När det gäller politikens arena efterlyser vi att myndigheter och organisationer, inte minst de politiska partierna, i betydligt större utsträckning rannsakar sig själva. Vilket ansvar har de för de ojämlikheter som de facto har etablerats inom det demokratiska systemet? Vilka prioriteringar gör de i sitt arbete? Vilka konventioner och föreställningar om det samtida samhället vägleder deras arbetssätt? Partierna bär ett stort ansvar för spridning av stereotypa och fördomsfulla uppfattningar om "invandrare", "svenskar", "identitet" och "tillhörighet". Partiernas kategoriseringar av ett "vi", svenskar, som är kapabla att förverkliga sina demokratiska rättigheter och ett ickedemokratiskt "de", "invandrarna", är normgivande i den allmänna debatten, vilket i sig inverkar negativt på "invandrarnas" benägenhet att rösta. Detsamma gäller många lokala organisationers och myndigheters bemötande av personer med invandrarbakgrund som "avvikande" eller "problem" och i behov av understöd eller anpassning till normen, som riskerar, vilket rapporten tydligt visar, att få mer eller mindre uppenbart diskriminerande konsekvenser. Hur bemöter partierna den kritik som boende i marginaliserade och stigmatiserade områden riktar mot deras utspelsbaserade politik inför stundande val? Hur kan de själva inkludera människor, som väljare, partimedlemmar och företrädare, på ett sätt som motverkar snarare än upprätthåller diskriminering på basis av etnicitet eller religion? Det är hög tid att synliggöra, ta till vara och ta på största allvar det engagemang och den politiska kraft som faktiskt finns, även bland dem som oftast porträtteras som utanförstående och passiva, frånvarande och ointresserade. I rapporten framgår tydligt att engagemang och vilja till förändring finns, om än inte alltid där forskare och politiker vanligen förlägger sina blickar - mot den formella politiken och kanaler för politisk handling. Politik bedrivs, vilket rapporten tydligt åskådliggör, även på andra arenor och platser, och i andra former. Det stora problemet är inte att det saknas kunniga och informerade medborgare, med vilja och engagemang att ta del i och ta ansvar för samhällets utveckling, utan snarare att de röster och den politiska kraft som redan finns inte tillåts komma fram. För att makten, som regeringsformen stadgar, ska utgå från "folket" och för att ge plats för denna kraft måste demokratins institutionella ramverk bli betydligt mer inkluderande, inte bara i teorin utan även i praktiken. Misslyckade åtgärder som fortsatt pekar ut "de andra" och deras påstådda "brister" och "avvikelser från normen" utgör i praktiken ett hinder för politiskt deltagande. Vad som behövs är snarare åtgärder som förskjuter fokus från "invandrarna", och deras påstådda "brister", till processer och förhållanden i det svenska samhället. De strukturella och institutionella bristerna i det nuvarande politiska systemet pekar på ett stort behov av att skapa nya institutionella sammanhang och kanaler som tar till vara de marginaliserade och stigmatiserade gruppernas vilja till politiskt deltagande. Upprättandet av särskilda medborgarråd i marginaliserade och stigmatiserade områden är en åtgärd som kan kompensera för det demokratiska underskott som råder i dagens Sverige, på grund av det politiska systemets exkluderande mekanismer. Demokratin behöver i någon mening frigöras från de doktriner om etnisk och kulturell homogenitet som sedan länge utgjort dess sammanbindande kitt, doktriner med rötter tillbaka till nationalismens glansdagar. En demokrati som organiseras på basis av åtskillnad mellan "vi" och "dem", en åtskillnad som ständigt upprepas och markeras, är en i grunden ojämlik demokrati. Den demokratiska gemenskapen bör i teorin såväl som i praktiken gå bortom en polarisering mellan "vi" och "dem". Den bör inkludera människor, på jämlika villkor, oberoende av ursprung och tillhörighet. En demokrati som på lika villkor ska ge plats för alla kan endast bygga på en gemenskap som inte grundar sig i en nostalgisk, nationell berättelse, där demokrati definieras i exklusivt etniskt svenska termer. En sådan berättelse definierar per automatik ut vissa grupper och individer, inte bara från gårdagens demokratiska gemenskap, utan även samtidens. Vi har inte nått "historiens slut". Eftersom visionen om demokrati är i ständig rörelse är den samtida, exkluderande demokratin lyckligtvis ingen slutstation, förhoppningsvis bara ett steg på vägen i kampen för en mer jämlik och inkluderande demokrati. Magnus Dahlstedt Filosofie doktor i etnicitet, Linköpings universitet Masoud Kamali Statlig utredare, professor vid Centrum för multietnisk forskning, Uppsala universitet


”Djärvhet och eftertanke måste föra en dialog”

Summary: Bo Strömstedt efter Expressens felaktiga påståenden om Mikael Persbrandt: Den löpsedel som ser så lovande ut i dag kan vara en katastrof redan i morgon.Jag tycker mig ana exempel på att svenska chefredaktörer utan penna förvandlas till vice verkställande direktörer. Då förminskas det viktiga samtalet mellan siffror och bokstäver till en siffermonolog. Den tidningsägare som anser att ”näringen” är själva Betlehemsstjärnan för utgivarskapet kommer aldrig att hitta rätt. Är det exempelvis till glädje för ”näringen” om två ledande svenska författare, sedan decennier medarbetare på Expressen, i sorg och vrede anser sig nödsakade att önska att deras chefredaktör skall avgå? skriver Expressens tidigare chefredaktör Bo Strömstedt. Pressens Tidning heter en tidning som ges ut av organisationen Tidningsutgivarna. Länge har den handlat om två realiteter i tidningsutgivandet: bokstäverna och siffrorna. Nu har styrelsen bestämt att den skall handla mest om siffrorna, ”näringen”.

God natt, ord!Det oroande är inte just beslutet om Pressens Tidning. Det oroande är det tänkesätt beslutet speglar. Det är ett tänkesätt som underkänner själva dagstidningarnas karaktär och snart enda konkurrensfördel: det med egna ögon sedda, egna öron hörda, egen tanke tänkta, egna ord skrivna. CNN och Sky skvalar samma budskap världen runt. En meningsfull tidning är sig själv, i sitt eget nu. Aftonbladet har just fyllt 175 år; Karl XIV Johan fick dra in tidningen tjugofem gånger innan han insåg att Lars Johan Hierta besegrat honom. Dagens Nyheter har varit självmedveten i 141 år; den självmedvetenheten har bidragit till att skapa det svenska samhället. Skulle några räknenissar – eller någon räknetomtefar – i Bonnierhuset på Torsgatan försöka inbilla Carl-Johan Bonnier att den traditionen är avslutad bör de, gärna tillsammans med några lämpliga representanter för Tidningsutgivarna, sändas tillbaka till publicistikens grundskola. I nästan femton år var jag Expressens chefredaktör och ansvarige utgivare. Det är med tacksamhet och glädje jag inser att jag hade den nästan osannolika turen att få leva, skriva och vara tidningsutgivare i en generation där alla, utan undantag, insåg att bokstäverna spelade en avgörande roll i tidningsutgivningen. Tidningsägarna insåg det. Tidningsstyrelserna insåg det. Tidningsdirektörer och tidningsdirektörernas staber insåg det. Redaktörer och journalister – på alla nivåer, från chefsrummen till minsta vikariebås – såg det som en självklarhet. Och tidningarna hade framgång. Tidningsägarnas huvudrepresentanter var, för mig, Albert Bonnier jr och Gerard Bonnier. De var mycket olika. Abbe var barn av en bullrande teaterfamilj: det sound som var hans var soundet från hans morfar, skådespelaren August Lindberg som vid förra sekelskiftet kom vandrande barfota från Hedemora till Stockholm för att erövra den svenska teatern. Han erövrade den svenska teatern. Albert Bonnier jr – som var ättling också till Karl Otto och Tor Bonnier – erövrade sin scen. Han gjorde det i kraft av sitt genuina intresse inte bara för vinsterna utan också – och inte minst – för det publicistiska arbete som åstadkom vinsterna. Hände det i någon situation att Aftonbladet tycktes knappa in på Expressens försprång höll han inga föreläsningar. Han tog – när vi råkade mötas – ett Aftonblad, ville bläddra igenom det, ville höra om jag tyckte att där fanns något som Expressen saknade. Han ägde teatern, han ville att teatern skulle gå bra, men pjäsvalet och regin överlät han åt teaterchefen. Gerard Bonnier var, i sin natur, hans absoluta motsats. Inga stora bokstäver. Små bokstäver men bokstäver med insikt om ordens, rytmens, allvarets och glädjens dramaturgi och betydelse. Skrev man något visste man att han läste. Hösten 1987 var jag för första gången i apartheids Sydafrika. Apartheid såg sitt sammanbrott nalkas, var därför brutalare och dummare än någonsin. Motståndet – å sin sida – var kraftfullare, mera bevekande, också fräckare. Jag skrev fyra mycket långa artiklar. En kväll i sena oktober ringde Gerard: ”Nu har jag läst alla dina Sydafrika-artiklar högt för Peggy” – och vad han tänkte, vad de tillsammans hade talat om, vad som nu skulle hända. Det var bara någon månad innan han dog, i en mycket svår och plågsam sjukdom. Jag kunde bara skatta mig lycklig över att ha fått arbeta med tidningsutgivare med en sådan insikt om bokstävernas natur och betydelse. Finns de i dag? De finns i dag, men nu vill Tidningsutgivarna få dem att intressera sig mera för siffrorna och mindre för bokstäverna. Inbillar de sig alltså att ”näringen” skulle vara oberoende av tidningarnas eget näringsvärde? Är det till glädje för ”näringen” om två ledande svenska författare – båda dessutom sedan många decennier medarbetare i Expressen – i sorg och vrede anser sig nödsakade att önska att deras chefredaktör skall avgå? En annan lycklig omständighet på min väg var att jag kom att få arbeta tillsammans med en tidningsekonom och verkställande direktör, Åke Ahrsjö, som var ett snille på siffror men som också ständigt insåg att de goda bokstäverna var de goda siffrornas förutsättning. Djärvhet måste ha en dialog med eftertanke. Den löpsedel som ser så lovande ut i dag kan vara en katastrof redan i morgon. I de nästan femton år jag var Expressens chefredaktör samtalade vi oavbrutet, varje dag. Åke Ahrsjö formulerade inga teorier om tidningsutgivandets fysik och metafysik. Däremot hade han, som också jag, en nästan daglig upplevelse – i huvudet, i själen, också i kroppen, inte minst i kroppen – av om tidningen var ”bra” eller inte, vad som var fel, vad som kanske kunde göras annorlunda. Vårt samtal tog inte slut. Det har ännu inte tagit slut. Vi reste också tillsammans. Vi reste till Expressens medarbetare – journalister och säljare – ute i landet. Vi reste till Köpenhamn, Oslo och Helsingfors, vi reste västerut och österut för att hos medvetna och självmedvetna redaktörer och direktörer i stora länder lyssna till hur samtalen mellan bokstäver och siffror gick till hos dem. I Johannesburg och Kapstaden fick vi delta i planeringen av motståndets strategi. I London satt vi hos Rupert Murdoch den dag parlamentet skulle besluta om huruvida han skulle få överta Times och Sunday Times. Sunday Times’ chefredaktör Harold Evans ringde var femte minut från parlamentet för att berätta om det senaste inlägget i debatten. Det kom sedan inte att ta lång tid innan Harold Evans skrev de berömda inledningsmeningarna i sin bok ”Good times, bad times”: ”Early in 1982, ten months after he had taken over The Times and The Sunday Times, Rupert Murdoch went to see the Prime Minister, Mrs Thatcher. They shared a problem. It was me.” Bokstäverna hade åstadkommit det. Att Harold Evans’ bokstäver på så sätt kom att avsluta samtalet just med Rupert Murdochs siffror innebar minst av allt att de förlorade sin betydelse. Också bokstävernas kollision med siffrorna kan bidra till att skapa samhället. En tankeväckande utveckling i den svenska tidningsvärlden är att chefredaktörsrollen är under förändring. Ingen av chefredaktörerna i de stora Stockholmstidningarna skriver; det är en utveckling som avspeglas också utanför Stockholm. Man kan också utan att skriva på egen hand värna bokstäverna och bokstävernas betydelse, specifika vikt. I alla Stockholmstidningarna, liksom i många tidningar ute i landet, finns röster som talar – och hörs – mycket tydligt. En tvekan, en svävning i identiteten kan ändå bli följden. Om chefredaktören dessutom – och också på det kan man tycka sig ana exempel – alltmer blir en sorts vice verkställande direktör är risken uppenbar att samtalet mellan siffror och bokstäver så småningom förvandlas till en siffermonolog. Då bleknar bokstäverna, och så småningom också siffrorna. Varför skall man, om tidningarna förlorar i personlighet, alls läsa tidningar när så mycket – nyheter, kommentarer, en replik härifrån, en replik därifrån – ändå finns tillgängligt på annat sätt? Den tidningsutgivare som anser att ”näringen” är själva Betlehemsstjärnan för utgivare kommer aldrig att hitta rätt. Stjärnbilderna stampar i sina spiltor, som hos Tranströmer. Per Wästberg på sin Stockholmspromenad hör Lars Johan Hierta och Rudolf Wall muttra med Herbert Tingsten och Olof Lagercrantz i gravarna. BO STRÖMSTEDT