”Min partner har en så tät och nära kontakt med sin förra fru”

Summary: Hennes partner är skild sedan tio år men har fortfarande tät kontakt med sin förra fru. Han hjälper sitt ex med allt möjligt och de ringer varandra ofta, det är som om deras familjerelation fortsätter. Hur ska hon tolka det?

Ställ frågor till Insidans experter – mejla till fragainsidan@dn.se Fråga: Hej! Jag har en man som jag har varit tillsammans med i cirka tre år. Vi har ett bra förhållande. Vi umgås på helgerna och även under veckorna, vi fikar tillsammans flera dagar i veckan. Han har varit gift men är skild sedan tio år tillbaka från sin fru. De har två vuxna barn. Båda två har haft relationer efter skilsmässan, men hennes relation tog slut och då har hon börjat ta upp kontakten med min man. Han har en tät kontakt med sin före detta fru. Det är alltid något som hon behöver få gjort och då måste han göra det. Jag ser det som att hon gör allt för att få honom tillbaka, inte bara för att ha honom som sin bästa vän. Hon har ingen annan, säger hon. Hon vill inte lära känna andra män, eller gå ut och roa sig. Till detta ska sägas att de var gifta i cirka 30 år och började med att flytta isär, men han gick hem till familjen och hjälpte till, de hade ett hus då. Jag tycker att de fortfarande är i fasen där det är en familjerelation fast med skilda boenden. De ringer varandra ofta, av omtanke enligt honom. Är hon också omtänksam när hon kramar honom väldigt tätt intill sig? De har en tät relation som jag inte tycker har ett slut. Tror inte att hon ville ha en skilsmässa eftersom de har den här relationen nu, men enligt henne så var det ett gemensamt beslut! Jag har också haft ett långt tidigare förhållande i 30 år med samma man, men har inte haft det så. Har haft andra relationer men inte haft så här, är det slut så får man gå vidare. Hur tolkar du det här? Vad är det som händer? Hur gör vi något av det här? Hur går vi vidare? ”Skilda eller inte?” Svar: Hej! Jag tror att det finns några olika sätt att förstå det som händer, eller som du skriver att tolka det som pågår. Så, låt oss resonera ett tag med tanken att du ska hitta ett förhållningssätt till det som händer; kanske acceptera en del, men också förändra en del annat. Låt mig börja med att sätta din berättelse i ett större sammanhang. Det har blivit allt vanligare, enligt folklivsforskare, att vi försöker ha en fungerande relation till våra tidigare partner. Det är förstås på många sätt funktionellt; ofta har man kvar sina ex i grannskapet eller i bekantskapskretsen. Det underlättar förstås om man har en hygglig relation till sina före detta partner som man ganska ofta stöter på. Har man barn tillsammans är det extra viktigt för de flesta att anstränga sig långt för att ha en bra relation. Att pappor har ett allt större engagemang i sina barn har förstås gjort det ännu viktigare för många före detta par att lyckas med detta. Och det verkar som att förskjutningen mot att vilja ha en fortsatt relation till tidigare partner verkar ha ”smittat av sig” även till par utan gemensamma barn. Det har nästan blivit normen, och att inte umgås med sina ex har närmast börjat betraktas som lite suspekt, säger forskarna. Det finns också ofta en rejäl känslomässig vinst i att ha kvar en nära relation till sin före detta partner, särskilt om det är en person som man haft en lång relation med. Snarare är det hen som känner en bättre, och som man varit mest öppen med, än en ny partner, i varje fall i början av en ny relation. Detta nya förhållningssätt är inte utan komplikationer, konstaterar forskarna. Att gå vidare och bygga en ny relation efter en separation kan faktiskt försvåras om man fortsätter att ha en nära anknytning till sina före detta och träffas ofta. Målet bör vara att ha en balanserad relation, det vill säga att kunna träffas, vara vänner, och även vara till fortsatt stöd och hjälp för varandra emellanåt – men utan att det blir för nära eller för ofta. Och att man hittar ett sätt att göra tydligt att det är den nya partnern som är i fokus. Mitt intryck när jag läser ditt brev är att du just börjat undra om du verkligen är i fokus för din särbo, och att du upplever att han i stället prioriterar sin före detta. Och det är svårt att känna så, vi behöver få uppleva i en kärleksrelation att vi är viktigast och kommer i första hand. Möjligen kan vi acceptera att vår partners egna barn då och då kan få komma före oss. Hur ofta händer det du berättar om, att din särbo hjälper henne med olika saker? Om du skulle skatta hur mycket av hans tid som du får, och som hon får, hur är proportionerna? Ja, jag vet, det handlar inte bara om det, men låt oss börja där ändå. Gör en skattning, använd gärna papper och penna, gör det tydligt för dig. Jag föreslår dig detta för vi luras ibland av våra känslor, inte minst utifrån den selektiva uppmärksamhet som vi får på saker som irriterar oss. Blir resultatet av din kartläggning att det blir tydligt att han prioriterar henne framför dig, och att till exempel er tid med varandra fått stå tillbaka för att han ställt upp för sin före detta, så ska du förstås påpeka detta, och be att han prioriterar om. Men gör det med kärlek: Säg att du behöver mer av honom, och var öppen för kompromisser. Möjligen är det också så att din särbo är en hygglig karl, som har svårt att sätta gränser för andra. Om det är så, varför inte hjälpa honom lite med det? Jag kanske utmanar dig nu. Vad säger du, finns det inslag av svartsjuka hos dig kring hans relation till sin före detta? Svartsjuka kan vara obefogad och visa sig på ett ganska elakartat sätt. Men det finns ju också en mer vardaglig, och lättförståelig svartsjuka, som handlar om att vi tvivlar på den andres kärlek och vårt värde som partner. I svårare ögonblick kan även den leda till att man oroar sig för att bli lurad, förd bakom ljuset, lämnad, och det känns som om man inte kan hindra sig själv från att leta tecken på detta. Om du känner igen dig i det är mitt råd att du hanterar detta på två sätt. Det första är att du kartlägger din svartsjuka. I vilka situationer dyker den upp? Vad triggar den? Vilka känslor och tankar får du? Att beskriva sin svartsjuka på detta sätt kan faktiskt hjälpa att få den lite på distans, inte vara så insnärjd i den, och kunna förhålla sig lite sakligare till de känslor och tankar som svartsjukan släpper loss. Och kom ihåg, att känna svartsjuka behöver inte vara tecken på att partnern gör fel eller är skyldig till något. Svartsjukan berättar ibland mer om oss själva, om en sårbarhet vi har, och om hur vi värderar oss själva. När det inte går att hantera på egen hand rekommenderar jag professionell hjälp. Men lika viktigt är att du berättar för din särbo om din svartsjuka. För du kommer att behöva hans stöd och hjälp för att kunna hantera den. Berätta om din svartsjuka, vad du tror att den handlar om, och att även om han inte är skyldig till den så behöver du hans hjälp för att kunna hantera den. Vad kan ni då göra tillsammans? Jag tror att det du skulle må väl av är att få tydliga kärlekstecken från din särbo. Vad tycker du själv att det skulle kunna vara? Fråga dig det, berätta för honom, och visa honom genuin uppskattning när han visar sin kärlek till dig. Och påminn dig gärna om den enkla regel som säger att det man ger får man tillbaka. Fråga därför också din särbo vilka tecken på kärlek han kanske skulle uppskatta att få ännu mer av från dig. Till sist vill jag säga detta, att ett kärlekstecken från honom kanske skulle kunna vara att han ringer och träffar sin före detta något mindre ofta, och avböjer hennes alltför intensiva kramar. Liria Läs fler frågor här Fråga Insidans experter Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Legitimerade psykologen och forskaren Martin Forster, Karolinska Institutet, svarar på frågor om familjeliv, barn och ungdomars utveckling, föräldraskap, skola och förskola. Du kan vara anonym. Utvalda frågor och svar publiceras här och eventuellt i papperstidningen. Mejla till: fragainsidan@dn.se


Summary: Hennes partner är skild sedan 10 år men har fortfarande tät kontakt med sin förra fru. Han hjälper sitt ex med allt möjligt och de ringer varandra ofta, det är som om deras familjerelation fortsätter. Hur ska hon tolka det?

Fråga: Hej! Jag har en man som jag har varit tillsammans med i cirka tre år. Vi har ett bra förhållande. Vi umgås på helgerna och även under veckorna, vi fikar tillsammans flera dagar i veckan. Han har varit gift men är skild sedan 10 år tillbaka från sin fru. De har två vuxna barn. Båda två har haft relationer efter skilsmässan, men hennes relation tog slut och då har hon börjat ta upp kontakten med min man. Han har en tät kontakt med sin före detta fru. Det är alltid något som hon behöver få gjort och då måste han göra det. Jag ser det som att hon gör allt för att få honom tillbaka, inte bara för att ha honom som sin bästa vän. Hon har ingen annan, säger hon. Hon vill inte lära känna andra män, eller gå ut och roa sig. Till detta ska sägas att de var gifta i cirka 30 år och började med att flytta isär, men han gick hem till familjen och hjälpte till, de hade ett hus då. Jag tycker att de fortfarande är i fasen där det är en familjerelation fast med skilda boenden. De ringer varandra ofta, av omtanke enligt honom. Är hon också omtänksam när hon kramar honom väldigt tätt intill sig? De har en tät relation som jag inte tycker har ett slut. Tror inte att hon ville ha en skilsmässa eftersom de har den här relationen nu, men enligt henne så var det ett gemensamt beslut! Jag har också haft ett långt tidigare förhållande i 30 år med samma man, men har inte haft det så. Har haft andra relationer men inte haft så här, är det slut så får man gå vidare. Hur tolkar du det här? Vad är det som händer? Hur gör vi något av det här? Hur går vi vidare? Svar: Hej! Jag tror att det finns några olika sätt att förstå det som händer, eller som du skriver att tolka det som pågår. Så, låt oss resonera ett tag med tanken att du ska hitta ett förhållningssätt till det som händer; kanske acceptera en del, men också förändra en del annat. Låt mig börja med att sätta din berättelse i ett större sammanhang. Det har blivit allt vanligare, enligt folklivsforskare, att vi försöker ha en fungerande relation till våra tidigare partner. Det är förstås på många sätt funktionellt; ofta har man kvar sina ex i grannskapet eller i bekantskapskretsen. Det underlättar förstås om man har en hygglig relation till sina före detta partner som man ganska ofta stöter på. Har man barn tillsammans är det extra viktigt för de flesta att anstränga sig långt för att ha en bra relation. Att pappor har ett allt större engagemang i sina barn har förstås gjort det ännu viktigare för många före detta par att lyckas med detta. Och det verkar som att förskjutningen mot att vilja ha en fortsatt relation till tidigare partner verkar ha ”smittat av sig” även till par utan gemensamma barn. Det har nästan blivit normen, och att inte umgås med sina ex har närmast börjat betraktas som lite suspekt, säger forskarna. Det finns också ofta en rejäl känslomässig vinst i att ha kvar en nära relation till sin före detta partner, särskilt om det är en person som man haft en lång relation med. Snarare är det hen som känner en bättre, och som man varit mest öppen med, än en ny partner, i varje fall i början av en ny relation. Detta nya förhållningssätt är inte utan komplikationer, konstaterar forskarna. Att gå vidare och bygga en ny relation efter en separation kan faktiskt försvåras om man fortsätter att ha en nära anknytning till sina före detta och träffas ofta. Målet bör vara att ha en balanserad relation, det vill säga att kunna träffas, vara vänner, och även vara till fortsatt stöd och hjälp för varandra emellanåt – men utan att det blir för nära eller för ofta. Och att man hittar ett sätt att göra tydligt att det är den nya partnern som är i fokus. Mitt intryck när jag läser ditt brev är att du just börjat undra om du verkligen är i fokus för din särbo, och att du upplever att han i stället prioriterar sin före detta. Och det är svårt att känna så, vi behöver få uppleva i kärleksrelation att vi är viktigast och kommer i första hand. Möjligen kan vi acceptera att vår partners egna barn då och då kan få komma före oss. Hur ofta händer det du berättar om, att din särbo hjälper henne med olika saker? Om du skulle skatta hur mycket av hans tid som du får, och som hon får, hur är proportionerna? Ja, jag vet, det handlar inte bara om det, men låt oss börja där ändå. Gör en skattning, använd gärna papper och penna, gör det tydligt för dig. Jag föreslår dig detta för vi luras ibland av våra känslor, inte minst utifrån den selektiva uppmärksamhet som vi får på saker som irriterar oss. Blir resultatet av din kartläggning att det blir tydligt att han prioriterar henne framför dig, och att till exempel er tid med varandra fått stå tillbaka för att han ställt upp för sin före detta, så ska du förstås påpeka detta, och be att han prioriterar om. Men gör det med kärlek: Säg att du behöver mer av honom, och var öppen för kompromisser. Möjligen är det också så att din särbo är en hygglig karl, som har svårt att sätta gränser för andra. Om det är så, varför inte hjälpa honom lite med det? Jag kanske utmanar dig nu. Vad säger du, finns det inslag av svartsjuka hos dig kring hans relation till sin före detta? Svartsjuka kan vara obefogad och visa sig på ett ganska elakartat sätt. Men det finns ju också en mer vardaglig, och lättförståelig svartsjuka, som handlar om att vi tvivlar på den andres kärlek och vårt värde som partner. I svårare ögonblick kan även den leda till att man oroar sig för att bli lurad, förd bakom ljuset, lämnad, och det känns som om man inte kan hindra sig från att leta tecken på det. Om du känner igen dig i detta är mitt råd att du hanterar det på två sätt. Det första är att du kartlägger din svartsjuka. I vilka situationer dyker den upp? Vad triggar den? Vilka känslor och tankar får du? Att beskriva sin svartsjuka på detta sätt kan faktiskt hjälpa att få den lite på distans, inte vara så insnärjd i den, och kunna förhålla sig lite sakligare till de känslor och tankar som svartsjukan släpper loss. Och kom ihåg, att känna svartsjuka behöver inte vara tecken på att partnern gör fel eller är skyldig till något. Svartsjukan berättar ibland mer om oss själva, om en sårbarhet vi har, och om hur vi värderar oss själva. När det inte går att hantera på egen hand rekommenderar jag professionell hjälp. Men lika viktigt är att du berättar för din särbo om din svartsjuka. För du kommer att behöva hans stöd och hjälp för att kunna hantera den. Berätta om din svartsjuka, vad du tror att den handlar om, och att även om han inte är skyldig till den så behöver du hans hjälp för att kunna hantera den. Vad kan ni då göra tillsammans? Jag tror att det du skulle må väl av är att få tydliga kärlekstecken från din särbo. Vad tycker du själv att det skulle kunna vara? Fråga dig det, berätta för honom, och visa honom genuin uppskattning när han visar din kärlek till dig. Och påminn dig gärna om den enkla regel som säger att det man ger får man tillbaka. Fråga därför också din särbo vilka tecken på kärlek han kanske skulle uppskatta att få ännu mer av från dig. Till sist vill jag säga detta, att ett kärlekstecken från honom kanske skulle kunna vara att han ringer och träffar sin före detta något mindre ofta, och avböjer hennes alltför intensiva kramar. Svartsjukan berättar ibland mer om oss själva, om en sårbarhet vi har, och om hur vi värderar oss själva.


Viktigt att känna sig uppskattad före pensionen

Summary: De flesta av oss ska någon gång i livet bli pensionärer. Men få pratar om hur det är och forskningen har inte ägnat frågan mycket uppmärksamhet. Det menar två forskare som studerat människors relation till sin pensionering.

Att närma sig pensionen väcker väldigt mycket olika känslor hos människor. För vissa är det bara en lättnad. De kanske har tröttnat på sitt arbete och har väntat på det här tillfället under många år. Andra orkar helt enkelt inte fortsätta för att de är sjuka eller utslitna. Vissa människor känner att de har mycket kvar att ge och vill inte sluta arbeta för allt i världen. Det stod klart för sociologerna Marita Flisbäck och Mattias Bengtsson sedan de deltagit i ett forskningsprojekt som undersökte människors relation till sin pensionering. Nu har de tillsammans med kollegan Anna Lund skrivit boken ”Farväl till arbetet” (Nordic Academic Press) som en del i projektet. I boken berättar 43 personer om sina funderingar kring pensioneringen. De flesta av dem intervjuades både före och efter pensionsdagen. – Det finns mycket få studier om själva pensioneringsprocessen, även internationellt sett, säger Mattias Bengtsson. – Vi ser att det finns mycket tankar kring pensionering. En del av dem vi pratat med stör sig på att deras omgivning oftast kommenterar den förestående pensioneringen med att säga ”vad skönt det måste vara”. De upplever att de inte ges möjlighet att prata om detta på ett djupare plan. Konsekvensen blir att de lägger locket på, säger Marita Flisbäck. För många väcker den stundande pensioneringen frågor av rent existentiell innebörd. – Det handlar inte bara om det orangea kuvertet, hälsan eller vad man kommer ha kvar i plånboken. Ett framträdande tema i intervjuerna är att pensioneringen betraktas som den sista busshållplatsen före livets slut, säger Marita Flisbäck. Visst är det många som tycker att det ska bli härligt att bestämma över sina dagar själva, men de inser samtidigt att de går över en tröskel, vilket väcker en känsla av förgänglighet. Nu blir det viktigt med frågor om vad man gjort med sitt liv, och vad man ska göra med det liv som återstår. Jobbet har ofta krävt mycket. En musiker som intervjuas i boken har ägnat otroligt mycket tid åt sitt yrke. Nu kunde han reflektera över att han kanske borde ha ägnat mer tid åt familjen. Men arbetets betydelse behöver inte nödvändigtvis ha att göra med hur stimulerande jobb man haft. – ”Vad kan man göra som är viktigare än att forsla bort skräp i samhället?” frågade sig till exempel en sophämtare vi intervjuat. Han hade tolv barnbarn, men jobbet kändes fortfarande större, säger Marita Flisbäck. Påfallande många i undersökningen ser på sitt arbete som ett kall, närmast som en förutbestämd livsuppgift. Inte heller här handlar det enbart om människor med yrken som vi traditionellt brukar associera med detta, som skådespelare eller sjuksköterskor. – Dessa människor är födda i slutet på 40-talet och början av 50-talet. Kanske är det en generation som har en annan relation till arbetet än vad många har i dag, där det inte är ovanligt med korttidskontrakt och andra lösa anställningsformer, säger Mattias Bengtsson. När man ser sitt arbete som ett kall kan det bli svårare att närma sig pensioneringen, det blir tyngre att tömma sitt arbetsrum. När det betydelsefulla yrkeslivet plötsligt rycks ifrån en kan det leda till känslor av meningslöshet och tomhet. Författarna refererar till det västerländska arbetslivets tre livsfaser: utbildningstidens förberedelser för arbete, den aktiva arbetsperioden samt pensionstiden, då vi lagt arbetet bakom oss. Den jobbaktiva perioden betraktas i Västerlandet som den mest betydelsefulla perioden. Därför kan uppbrottet upplevas tungt. – Det kan vara svårt att flytta över perspektivet till sig själv efter att ha ägnat ett yrkesliv åt att ha arbetat för andra, säger Mattias. För anhörigkonsulenten Kristina i boken blir det vid pensioneringen tydligt att hon inte haft några egna intressen. Det mesta har kretsat kring makens hobbyer, medan hon skötte ”servicen” i familjen. I stället gav hon arbetet sitt fulla engagemang. Nu oroar hon sig för hur hennes liv fortsatt ska kunna vara betydelsefullt, det vill säga hur hon ska kunna finnas till för andra i samhället, vara behövd. Om man känner sig önskad eller oönskad på sin arbetsplats mot slutet av yrkeslivet har stor betydelse för upplevelsen av pensioneringen. Att få en bra avslutning på yrkeslivet kan vara avgörande för hur de kommande åren blir. – Vi ser att tiden fram till pensioneringen är en viktig process, att personen får ett riktigt erkännande för vad man gjort för arbetsplatsen, säger Marita. Hon menar att de samtal som den personalansvariga har med dem som ska gå i pension är oerhört betydelsefulla, men de kan skilja sig åt mycket åt. – Dessa samtal kan antingen bekräfta eller osynliggöra en person, vilket naturligtvis avgör med vilken känsla medarbetare lämnar arbetsplatsen, säger Marita. Hur själva pensioneringen hanteras av arbetsplatsen har stor betydelse för om det blir en positiv eller negativ upplevelse för den som ska sluta att arbeta efter ett långt yrkesliv. Själva avtackningen har också stor betydelse. Flera intervjupersoner jämför pensioneringen och dess avtackningsceremonier med döden och begravningsceremonin. ”Det var som att gå på sin egen begravning. På ett trevligt sätt”, som psykiatrichefen Staffan säger i boken. Han kände en oro inför att gå i pension. Men avtackningen blev en mycket positiv erfarenhet med hundratalet närvarande, spontana tal och förberedda sånger. Allt detta gjorde honom lycklig. Han fick ett erkännande, blev synliggjord och uppskattad. Men en avtackning kan också innebära motsatsen. Vissa av de intervjuade i boken har inte velat ha någon avtackning alls, eftersom de inte känt sig stå på särskilt god fot med sina chefer. Men de har uppskattat stort om deras arbetskamrater ordnat någon ceremoni. För andra har den formella avtackningen en stor betydelse. Mattias berättar om en undersköterska som absolut inte ville sluta arbeta. Men den fina avtackning som anordnades gjorde att hon fick ett bra avslut på yrkeslivet. – Flera betydande personer som chefer och läkare kom till avtackningen, vilket var mycket viktigt för henne, säger han. Vissa har sett fram emot en avtackning, vilket vänts i en stor besvikelse. Servicebiträdet Maria hade hoppats att någon från den kommun där hon varit verksam i mer än 30 år skulle ta personlig kontakt innan hon slutade. Men hon fick aldrig något erkännande. Inte ens från ordföranden i facket, som besökte arbetsplatsen endast några dagar innan hon slutade. Tiden före pensionsdagen kan också bli ett tillfälle att säga ifrån för de personer som hållit mycket frustration inom sig mot slutet av yrkestiden. Nu har de inget att förlora. – Att man nu vågar göra sin röst hörd kan förstärka känslan av att man varit underordnad. Nu passar man på att säga sådant som de yngre medarbetarna inte vågar ta upp, säger Mattias. Som prästen som passade på att påtala att den administration som hans chef själv lyft upp som så viktig, för honom själv var den minst intressanta delen av arbetet. En stor skillnad i attityden till pensioneringen beror på om man vill komma bort från arbetet eller om man vill komma till något annat positivt där man ser fram emot att utveckla sig själv på ett annat område. De två forskarna ställer sig båda frågan varför inte fler arbetsplatser erbjuder möjligheten att trappa ned de sista åren av yrkeslivet genom att arbeta deltid i stället för att köra för fullt in i kaklet. – Det kan vara ett tillfälle att trappa upp sina fritidsaktiviteter, kanske börja gå på konserter eller engagera sig i någon organisation, säger Mattias. De tycker också att det är en bra idé att sätta sig ned med sina anhöriga och ha ett fördjupat samtal inför pensioneringen. – Vissa barn förväntar sig till exempel att deras föräldrar vid pensioneringen ska börja ta hand om sina barnbarn. Barnbarn är naturligtvis roligt för de flesta, men kan också bli en börda om man känner sig utnyttjad. Till exempel om man förväntas hämta och lämna på dagis för ofta, säger Marita. DN har träffat tre personer som haft olika upplevelser av att gå i pension: Eva Norrbom går i pension från arbetet med informationssäkerhet på Svenska Spel i Stockholm till midsommar, när hon fyller 66: – Förra sommaren när jag blev 65 bestämde jag mig för att arbeta till 67, när jag gavs den möjligheten. Under året som gått har jag varvat ned och börjat acceptera tanken på att sluta arbeta, trots att det är så roligt. Det är skönt att kunna sätta punkt själv och att få mer tid till annat. Det jag kommer att uppskatta mest är sovmorgnarna och att kunna finnas mer för mina tre barnbarn. Jag kommer också att börja med någon typ av volontärarbete. Under de senaste veckorna har jag börjat känna mig riktigt förväntansfull. Dan Gerell i Härnösand bestämde sig att sluta sitt arbete som journalist på Utbildningsradion när han var 64 förra året: – Trots att det varit både intressant och stimulerande kände jag mig färdig med jobbet. Första året var det svårt att hitta en ny tillvaro. Vi sålde villan och flyttade till sommartorpet utanför Härnösand. Jag hade ingen att prata med på dagarna, min fru arbetade inne i stan. Men det har alltid varit fullt upp med saker att göra. Jag renoverar huset vi bor i och har engagerat mig i olika föreningar för att fortsätta att träffa folk. Nu är jag aktiv i Teaterföreningen, sjunger i kör, är ofta ute på vandringar med kompisar. Och så hinner jag träffa barnbarnen mycket mer. Jobbet har jag inte tänkt på en enda dag. Plötsligt är det bara borta trots all tid man lagt ned på det tidigare. Det är märkligt. Ann Hedberg Balkå i Järfälla gick i pension vid 64 efter att ha arbetat med vård- och omsorgsfrågor i många år. Har varit pensionär i snart två år: – När jag var runt 58 började jag fundera över hur min framtid skulle se ut. Jag visste att jag ville vara i ett socialt sammanhang och kunna vara med och påverka och göra skillnad. När jag slutade arbeta var det något som jag själv bestämt i god tid. Redan före pensionen hade jag engagerat mig politiskt. Nu är jag fritidspolitiker i kommunen och nämndeman för Kristdemokraterna, samt vice ordförande i partiets kvinnoförbund. Jag är också aktiv i SPF Seniorerna. Det var jätteskönt att sluta arbeta. Jag var lite trött på att jobba mer än 40 timmar i veckan. Nu har jag lediga dagar emellanåt som jag uppskattar mycket. På något vis har det blivit som att fortsätta att arbeta men på andra premisser. Foton i text: Emil Hammarström, Pawel Maronski och Lisa Mattisson Läs mer: Tidiga beslut ökar chans att jobba längre Samma premie men stor skillnad i pension Så klarar du att byta lön mot pension Forskningen om pensionering Boken ”Farväl till arbetet” (Nordic Academic Press) har skrivits av sociologerna Mattias Bengtsson, Marita Flisbäck och Anna Lund. Författarna har intervjuat 43 människor i olika yrken och positioner, de flesta både före och efter pensionstillfället.


Högskoleprovet är det enda rättvisa prov vi har

Summary: Alla prov borde vara som högskoleprovet - det enda rättvisa prov vi har. Glädjebetyg och att lärare själva skall skapar och rättar prov är ett av de grundläggande felen i svensk skola. Högskolan skall vara en akademisk institution för vidareutbildning på avancerad nivå och forskning, inte en belöning för hårt slit.

Det är inte högskoleprovet som är fel. Det är de 13 skolåren som behöver förändras. Högskoleprovet är det enda prov som utformas centralt och rättas externt, vilket borde vara standard för alla prov i den svenska skolan. Det är det enda sättet att undvika glädjebetyg, fokusera på kunskaper och ge alla elever samma måttstock. I Uppdrag Gransknings ”Glädjebetygen” säger William Lundström, för detta elev Nacka gymnasium så här: "Det är inte mycket snack om att lära sig, det är mer snack om betyg och prestation." Det finns ingen rimlighet i att varje lärare skall utforma egna prov, rätta dessa och sätta betyg, när kursmål för varje ämne är samma – i alla skolor, i hela Sverige. En central bedömnings- och betygssättningsmyndighet borde istället både skapa och rätta prov, precis som för högskoleprovet. Lärarens skicklighet (och skolans rykte) bedöms då inte efter hur många A denne satt på sina egna elever, utan av en extern part. För eleverna blir också betygen på riktigt jämförbara mellan olika skolor, och betygen kan då faktiskt användas som en äkta urvalsmetod. Högskolan skall inte vara en belöning för hårt slit. Det ska vara en akademisk institution för vidareutbildning på avancerad nivå. Kunskapsnivå, inte ansträngning, bör avgöra. Om man tillgodosett sig dessa kunskaper på annat sätt än 13 års skola, finns ingen anledning att neka inträde. Men kunskaperna måste kunna mätas, på ett rättvist sätt. Och kan man hävda sin rätt till en högskoleplats för 13 års hårt slit bör man även kunna bevisa sina färdigheter genom Högskoleprovet utan problem. Det är öppet för alla, och man behöver inte välja att bli antagen antingen genom betyg eller högskoleprovet - det går bra att söka i båda kvoterna.


Frihandel ger inte fler jobb

Summary: Det är en vanlig missuppfattning att handel med andra länder leder till ökad arbetslöshet genom att jobb flyttar utomlands. Men det är inte heller sant att frihandel ger fler jobb. Dess poäng är i stället ökat välstånd.

Socialdemokrater gör det. Moderater, liberaler och svenska utrikesdepartementet likaså. Alla dessa – och många fler – försvarar frihandel med argumentet att den skapar jobb. Det är utmärkt att frihandeln har många försvarare i Sverige, men argumentet att frihandel skapar jobb är problematiskt. För det första är det inte sant, annat än i den triviala bemärkelsen att det finns jobb på företag som exporterar eller importerar. För det andra är det inte något bra mål för politiken att skapa mer jobb. Skillnaden mellan att skapa jobb och att skapa välstånd är nämligen betydande. Ett samhälle som strävar efter välstånd kommer att finna att det kräver jobb att nå målet. Ett sådant samhälle behöver en välfungerande arbetsmarknad, och kommer att upptäcka att arbetslöshet är resursslöseri. Ett samhälle som i stället ser jobb som ett självändamål, riskerar att skapa jobb som är ineffektiva och som resulterar i sådant som få eller ingen efterfrågar. Då blir välståndet lidande. Det är lätt att se välvilliga avsikter bakom den problematiska frihandelsretoriken. En vanlig missuppfattning om handel med andra länder är exempelvis att den leder till ökad arbetslöshet då jobb flyttar utomlands. Arbetsplatser som får stänga på grund av internationell konkurrens är lätta att se och tacksamma att göra nyheter av, medan arbetstillfällen som löpande skapas i växande företag ofta går oss förbi. Begripligt nog vill de som gillar frihandel sätta fokus på de jobb som skapas. Men av samma skäl som det är fel att förutsätta att internationell handel leder till färre jobb, är det också fel att utgå från att antalet jobb ökar. Det bästa sättet att konkretisera hur frihandel påverkar ett land är att tänka på situationen utan handel. För Sveriges del skulle vi själva kunna producera en del av allt vi i dag importerar från andra länder, men långt ifrån allt. Oavsett hur mycket vi jobbar skulle vi gå miste om produktion som kräver klimat, färdigheter eller andra förutsättningar som Sverige saknar. Utan handel skulle vi alltså behöva jobba minst lika mycket, men ändå få minska vår konsumtion. Genom frihandel kan vi specialisera oss på sådant vi gör bra, och byta till oss sådant som andra gör bra. Det är så frihandeln ökar vårt välstånd och påverkar vad vi jobbar med. Genom att handeln gör oss rikare, gör den också att vi kan unna oss mer ledighet. Den mekanismen gör att handel på marginalen innebär att länder kan minska antalet arbetade timmar något. Den som säljer in frihandel med argumentet att den skapar jobb, lyfter alltså fram konsekvenser vars önskvärdhet kan diskuteras och som frihandel hur som helst inte kan leverera. En sådan retorik kan lätt slå tillbaka. Risken är vidare stor att ju bättre frihandeln är på att skapa ökat välstånd i genomsnitt, desto tydligare kommer dess avigsidor i form av nedläggningar och utlandsflyttar att vara. När frihandeln fungerar som bäst, lär alltså de människor som förväntat sig att den skulle skapa fler jobb vara som mest besvikna. Väntar man sig ett tryggt jobb och säker försörjning är en billig kinesisk tv en klen tröst. Den som vill kan spekulera i om denna typ av besvikelse var en faktor som bidrog till att Donald Trump valdes till president i USA eller till att Storbritannien röstade för att lämna EU. Oavsett vilket, tycks dessa händelser inte ha påverkat frihandelsretoriken särskilt mycket. Risken är således att den bäddar för fler besvikelser i framtiden. Kan ett sådant scenario undvikas? Ett första steg kan vara att skrota den tveksamma retoriken om att frihandel skapar jobb, och i stället lyfta fram det mer korrekta argumentet att frihandel ökar vårt välstånd. Förmodligen är det då viktigt att klargöra att ett ökat välstånd innefattar både ökad materiell konsumtion och ökade möjligheter till fritid. Så har vi nämligen historiskt använt vår ökade rikedom, och det finns inte mycket som tyder på att framtiden blir annorlunda i det avseendet. Sannolikt krävs större förändringar än att börja tala om välstånd i stället för jobb. Välståndsökningar för ett land i genomsnitt innebär nämligen inte nödvändigtvis att alla i landet får det bättre. Denna insikt gör att många nu uppvärderar den klassiska omfördelningspolitiken, och söker efter sätt att kompensera de grupper som i debatten brukar kallas globaliseringens förlorare. Ekonomen och Harvardprofessorn Dani Rodrik är skeptisk till att detta plötsliga vurmande för omfördelningspolitik kommer att lyckas, i varje fall för USA:s del. Internationaliseringen har redan gått så långt att tydliga vinnare och förlorare har hunnit skapas, och varför skulle vinnarna då frivilligt gå med på att dela med sig? Jämfört med USA är Sverige med sin välfärdsstat bättre rustat att lyckas med den nödvändiga omfördelningspolitiken. En förutsättning är dock att vi har rimliga förväntningar på vad frihandel kan åstadkomma. Frihandelns förespråkare bör därför inte utlova sådant som frihandel inte kan leverera. Ett samhälle som ser jobb som ett självändamål, riskerar att skapa jobb som är ineffektiva och som resulterar i sådant som få eller ingen efterfrågar. Andreas Bergh är välfärdsforskare vid Ekonomihögskolan i Lund och Institutet för näringslivsforskning och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.


”Skärpt amorteringskrav för hushåll med höga skulder”

Summary: De senaste tre åren har bostadspriserna ökat med drygt 40 procent. Utvecklingen där hushållens skulder ökar snabbare än inkomsterna är inte hållbar. Vi vill därför att alla nya bolånetagare som lånar mer än 4,5 gånger sin bruttoinkomst ska amortera 1 procentenhet mer av bolånet per år än vad de skulle ha behövt göra i dag, skriver Erik Thedéen , FI.

Svensk ekonomi befinner sig i ett unikt läge. I Finansinspektionens (FI:s) stabilitetsrapport som presenteras i dag framgår det att inkomsterna och sysselsättningen stiger, räntorna är rekordlåga och värdet på hushållens tillgångar växer. Framför allt har bostadspriserna ökat. Under de senaste tre åren har bostadspriserna ökat med drygt 40 procent. Men rapporten visar också att sårbarheter byggs upp. Bostadspriserna ligger på historiskt höga nivåer i förhållande till hushållens inkomster och hushållens skulder stiger snabbare än inkomsterna. Detta är inte hållbart på sikt. För att ytterligare stärka hushållens motståndskraft och bromsa den riskfyllda utvecklingen vill FI därför skärpa amorteringskravet för de hushåll som har stora skulder i förhållande till deras inkomster. Förslaget kommer att gå ut på remiss inom kort. Höga bostadspriser, låga bolåneräntor och goda ekonomiska förutsättningar gör att hushållen lånar mycket. De svenska hushållens bolån uppgår till nästan 3 000 miljarder kronor och utgör hushållens största ekonomiska åtagande. Bolånen utgör också en stor del av bankernas utlåning. Hur bostadsmarknaden och hushållens skulder utvecklas framöver är därför mycket viktigt för hushållens och för Sveriges ekonomi. Det unika läget kommer inte att vara för evigt. Förr eller senare kommer en lågkonjunktur. I ett sådant läge kan dagens positiva utveckling för hushållen vändas till en negativ spiral med fallande inkomster och mindre förmögenheter, bland annat via lägre bostadspriser. Då kan hushållen dra ned på sin konsumtion vilket ytterligare fördjupar lågkonjunkturen och ökar trycket nedåt på bostadspriser. Om en sådan nedgång skulle komma de närmaste åren är dessutom Riksbankens möjligheter att parera lågkonjunkturen begränsade givet dagens låga styrränta. Hushåll med stora skulder i förhållande till sina inkomster har mindre marginaler och är därför extra sårbara för sådana störningar. De kommer därför sannolikt att dra ned sin konsumtion mer i en nedgång och förstärka den negativa spiralen än mer. En sådan utveckling var tydlig i till exempel Storbritannien under finanskrisen. Det är därför oroande att det redan i dag är en stor andel befintliga och nya bolånetagare som har riktigt stora skulder i förhållande till sina inkomster. I FI:s uppdrag ingår att värna den finansiella stabiliteten och motverka finansiella obalanser. Hushåll med stora skulder kan innebära just en sådan obalans. Därför införde FI, efter beslut av regeringen, ett amorteringskrav kopplat till bostadens värde för ett år sedan. FI:s analyser visar att den omedelbara effekten av amorteringskravet var att nya bolånetagare köpte billigare bostäder och lånade mindre. De har också använt en större del av sitt sparande för att finansiera bostadsköpet. Amorteringskravet har alltså lett till att nya bolånetagare har lägre skulder än de annars skulle haft. På sikt kommer högre amorteringar dessutom göra att de betalar av sina skulder snabbare. De blir därför mer motståndskraftiga mot makroekonomiska störningar i takt med att de amorterar ned sin skuld. Men även om amorteringskravet har haft effekt så har fortsatt stark tillväxt och den utdragna perioden av låg inflation medfört att de låga räntorna kommer att bestå under en längre tid. I kombination med den dåligt fungerande bostadsmarknaden har det fortsatt driva upp bostadspriser och skulder. FI bedömer därför att motståndskraften behöver stärkas ytterligare. FI:s förslag på ett skärpt amorteringskrav innebär att alla nya bolånetagare som lånar mer än 4,5 gånger sin bruttoinkomst, det vill säga inkomst före skatt, ska amortera 1 procentenhet mer av bolånet per år än vad de skulle ha behövt göra i dag. De mest sårbara hushållen, det vill säga de som har stora skulder både i förhållande till sina inkomster och till bostadens värde, kommer att amortera minst 3 procent av bolånet per år. I övrigt kommer reglerna kring det nya amorteringskravet i allt väsentligt att följa nuvarande krav. Till exempel gäller kravet endast de som tar nya bolån. FI bedömer att det skärpta kravet – i likhet med det redan införda – kommer att göra att nya bolånetagare köper billigare bostäder och lånar mindre. Utifrån dagens förutsättningar bedöms det skärpta amorteringskravet påverka ungefär 14 procent av de nya bolånetagarna. Motsvarande siffra för det befintliga kravet var knappt 60 procent. Det nya kravet påverkar därmed betydligt färre bolånetagare i dagsläget. Men för de hushåll som överväger att ta stora lån, och därmed påverkas av det skärpta kravet, kan det innebära en stor ökning av amorteringen. De kommer därför i många fall att låna mindre. Det skärpta kravet innebär också att om bostadspriser och skulder fortsätter att växa i snabb takt framöver så kommer successivt allt fler nya låntagare att påverkas. På så sätt ökar det skärpta kravet motståndskraften hos bolånetagarna om bostadspriserna fortsätter att stiga. Ett skärpt amorteringskrav ger hushållen möjlighet till viss flexibilitet. Hushållen får låna mer än 4,5 gånger bruttoinkomsten så länge de amorterar mer. Förändringen kan genomföras relativt snabbt genom att den ryms inom samma lagregler som det gällande amorteringskravet. FI kan skicka ett beslutsförslag till regeringen i höst och det skärpta kravet kan, givet regeringens godkännande, träda i kraft i början av 2018. Genom att skärpa kravet och bromsa utvecklingen minskar behovet av mer drastiska åtgärder längre fram. De åtgärder som FI vidtar bidrar till att göra det finansiella systemet mer stabilt och till att dämpa uppbyggnaden av finansiella obalanser. Detta är centralt för svensk ekonomi. Samtidigt är det viktigt att förstå gränserna för vad FI kan åstadkomma. Den utveckling vi ser på bostadsmarknaden och i hushållens skulder speglar i hög grad ekonomiska förhållanden som ligger utanför FI:s kontroll. Låga räntor, en stark ekonomisk utveckling, ett skattesystem som gynnar skuldsättning och en dåligt fungerande bostadsmarknad bidrar alla till dagens spiral med stigande bostadspriser och skulder. Vad FI kan göra är att hålla emot dessa krafter och se till att den finansiella sektorn och de svenska hushållen står bättre rustade när utvecklingen någon gång vänder. Erik Thedéen, generaldirektör för Finansinspektionen Förändringen kan genomföras relativt snabbt genom att den ryms inom samma lagregler som det gällande amorteringskravet. FI kan skicka ett beslutsförslag till regeringen i höst och det skärpta kravet kan, givet regeringens godkännande, träda i kraft i början av 2018.


Resonemanget saknar en klassanalys

Summary: Ditt främsta argument för tidiga betyg är att föräldrarna ska få veta vart deras barn ”ligger i skolan”. Men det behövs absolut inte en bokstav på ett papper för att föräldrarna ska förstå det. Tidiga betyg vore onödigt och tidskrävande. Det skulle hindra lärare från att göra vad de är bäst på – att lära ut.

Philip Hallberg skriver att den främsta anledningen till tidiga betyg är att föräldrarna ska få veta vart deras barn ”ligger i skolan”. Om föräldrarna vet hur deras barn ligger till så kan de hjälpa hemifrån, resonerar du. Jag håller helt med om att alla föräldrar har rätt att få veta hur deras barn ligger till i skolan. Men det behövs absolut inte en bokstav på ett papper för att föräldrarna ska förstå det. Utvecklingssamtal är betydligt effektivare. Även om föräldrarna har rätt att veta hur deras barn ligger till så är din infallsvinkel kring föräldrarnas roll i deras barns utbildning orealistisk. Du skriver att tidiga betyg ska hjälpa föräldrarna att ”veta vart de ska lägga deras fokus och hjälpa barnen i flera ämnen och kunna prioritera och öva”. Att lägga ansvaret för elevernas skolgång på hemmet skulle öka ojämlikheten. Det är ett resonemang som utgår från att alla har samma grundförutsättningar. Så är det inte. Ditt resonemang är fungerar inte eftersom det saknar en klassanalys. Alla har inte samma förutsättningar. Många föräldrar har inte tiden, kunskapen eller orken att hjälpa sina barn med deras skolarbete. En utbildningsmodell där hemmet sätts i fokus skulle bidra till att permanenta klasskillnader istället för att krossa klasskillnader. Det är lärarna som ska utbilda oss elever. Och lärarna har (väldigt ofta) en god uppfattning om hur deras elever ligger i skolan. Alla mina lärare (speciellt i låg- och mellanstadiet) har haft en fantastisk koll på vem som behöver träna mer på vad. Att införa betyg från årskurs fyra skulle skapa oönskat pappersarbete åt Sveriges lärare. Sveriges lärare, dessa hjältar, ska ägna sig åt att utbilda. Tidiga betyg vore onödigt och tidskrävande. Det skulle hindra lärare från att göra vad de är bäst på – att lära ut. Ett annat argument för införande av tidiga betyg är att det skulle minska stressen, enligt dig. Det är en verklighetsfrånvänd uppfattning. Sveriges betygssystem är extremt svårförståeligt och orättvist. Systemet är utformat så elevens svagheter förstoras och ges en överdriven betydelse. Till exmepel kan en elev som har uppnått betyget A i fem kunskapsområden och betyget E i ett området högst få ett D. Vägen framåt för den svenska skolan är inte att öka lärarnas pappersarbete och elevernas betygsstress. Istället krävs solida satsningar på mindre stress i skolan och bättre utbildning.


Summary: REPLIK DN DEBATT 25/5. Dellmark och Falk verkar i sin debattartikel inte se de möjligheter digitaliseringen innebär för många av sjukvårdens utmaningar. Och de ger i sitt debattinlägg en missvisande bild av hur patientdata hanteras i svensk sjukvård, skriver Life science-samordnaren Anders Lönnberg, med flera.

Det kan inte ha undgått någon att sjukvården befinner sig i ett tufft läge. Rapporter om ojämlikhet, kraftiga kostnadsökningar och överbelastade medarbetare möter oss nästan dagligen. Samtidigt står världen på tröskeln till en digitaliseringsrevolution som har potential att lösa många av sjukvårdens utmaningar. I en sådan tid av stor förändring är det viktigt att alla aktörer anstränger sig för att debattera sakligt och faktabaserat. Dellmark och Falk verkar tyvärr inte se dessa möjligheter och ger i sitt debattinlägg en missvisande bild av hur patientdata hanteras i svensk sjukvård. När vi om 10-15 år tittar tillbaka på vårdens utveckling kommer vi med stor sannolikhet konstatera att det inte var fortsatta justeringar av nuvarande organisation och arbetssätt som var lösningen. I stället kommer vi att se tillbaka på en digital revolution som i grunden förändrar hur vi ser på och nyttjar sjukvård. Framtidens patient kommer med stöd av olika tekniklösningar själv hantera en allt större del av sin hälso- och sjukvård. Med teknikens hjälp blir vården mer jämlik, tillgänglig och resurseffektiv. Samtidigt kommer hälso- och sjukvårdpersonalen bli mindre belastad och kunna fokusera sina resurser där det verkligen behövs. En viktig del i vårdens digitaliseringsresa är att tillvarata den data som genereras. Genom moderna analysmetoder utvecklas nu snabbt förmågan för svensk och internationell sjukvård att skapa bättre kunskap om hur olika patientgrupper bör behandlas, identifiera och justera ojämlikheter i vården samt säkerställa att vi använder vårdens resurser på bästa möjliga sätt. Men sådan analys kräver stora patientunderlag och därmed information från många vårdgivare, landsting och på sikt (framförallt för ovanliga sjukdomar) även länder. Därför blir frågan om integritet och datasäkerhet allt viktigare. Vi behöver en modern lagstiftning som både säkerställer individens behov av integritetsskydd och att få rätt vård i rätt tid. Tvärtemot vad Dellmark och Falk påstår, ger dagens lagstiftning ett stort integritetsskydd och behandlingen av patientuppgifter är strikt reglerad. All analys av stora volymer patientdata sker under vårdgivares, myndighets eller forskningshuvudmans ansvar och i så stor utsträckning som möjligt utan möjlighet att spåra enskilda individer. Alla medborgare har rätt att få information om vilka personuppgifter som finns i olika register. Huruvida man väljer att delta eller inte i registersammanställningar för forskning, analys och uppföljning får inte påverka vilken vård man får. Under 2018 införs också EU:s nya dataskyddsförordning (GDPR) vilken ytterligare stärker integritetsskyddet och skärper reglerna som reglerar företags ansvar, när de på myndigheters uppdrag hanterar känsliga personuppgifter. Denna lagstiftning kommer även att täcka amerikanska organisationer som för svenska vårdgivares räkning hanterar patientuppgifter. Digitaliseringen av sjukvården kommer att gå fort under de närmsta åren, vilket sannolikt kommer att leda till bättre folkhälsa samt bättre arbetsmiljö för de som arbetar i vården. För att möjliggöra denna utveckling kommer svensk personuppgiftslagstiftning till vissa delar att behöva uppdateras. Det är viktigt att läkarprofessionen tar ansvar för att understödja denna utveckling, samt att den komplicerade debatten om personuppgiftshantering i vården förs så sakligt och faktabaserat som möjligt. 25 maj 2017 Debattartikel Yvonne Dellmark, ordförande och Lars Falk, vice ordförande i Karolinskas läkarförening: ”Svenska patientdata skickas till privata bolag utomlands” Repliker Anders Lönnberg, regeringens Life science-samordnare; Nina Rehnqvist, adjungerad professor Karolinska Institutet, tidigare överdirektör Socialstyrelsen, ordförande SBU och Jonas Wohlin, vd Ivbar Institute: ”Missvisande om hanteringen av patientdata” Martin Ingvar, Mats Lundström, Henrik Malchau och Ola Rolfson: ”ICHOM inget hot mot patienternas integritet” Slutreplik från Yvonne Dellmark, ordförande och Lars Falk, vice ordförande i Karolinskas läkarförening: ”Tafatta svar om integritet och patientdata” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Inget slår en mamma

Summary: DN 28/5 2017. De duktiga flickorna växer upp till ansvarsfulla mammor. Men mors dag, är det möjligen Sveriges omodernaste dag?

Instiftad 1919 kunde den ”ses som ett uttryck för framväxten av den moderna hemmafrun”, enligt etnologen Jonas Engman på Nordiska museet i Stockholm. Kvinnor av i dag väntar länge med att skaffa barn och i film och litteratur görs det upp med rollen som mamma. Man unnar sig och åker till New York med tjejkompisarna. Kvinnor är sedan länge i majoritet på universiteten och tar allt större – om än fortfarande för liten – plats i börsbolagens styrelser. Studenter har siktet inställt på toppjobben, fixar bästa betygen, mysigaste lägenheten och snyggaste kroppen. Men trots allt fokus på den självständiga karriärkvinnan blir nästan 50 000 svenska mammor på söndagen firade för första gången. Närmare tre av fyra kvinnor över 18 i Sverige har barn och sedan 90-talet föder de dessutom allt fler barn. Den gamla sanningen att högre utbildning betyder färre barn gäller inte längre. Tvärtom är det de kvinnor som studerat vidare som oftast skaffar barn. Det har blivit möjligt att kombinera arbete och föräldraskap. Något så när i alla fall. För när portföljen byts mot barnvagnen händer något. Karriärambitionerna blir till mammaledighet. Endast 27 procent av alla föräldrapenningdagar delades 2016 ut till män och ökningen från året innan är på ynka 0,8 procentenheter. Kvinnor tar dessutom fortfarande ut en förkrossande majoritet av alla vab-dagar. Att många män gör så lite är problematiskt, men det förtar inte värdet av kvinnornas insatser: Flickor växer upp till mammor, och mammor tar ansvar för sina barn. På fredagen kunde TT rapportera om en grupp kvinnor i Fittja som efter upploppen 2015 tröttnat på bråk och stök och börjat nattvandra. ”Det var lite jobbigt och farligt här förut. Men nu är det bättre, om någon gör något dumt så säger vi till. Och barnen lyssnar på oss”, säger grundaren Fatma Ipek. Bilden bekräftas av närpolisen Alexander Jeremic som tycker att det har blivit betydligt lugnare sedan mammorna började nattvandra: ”Ju fler vuxna som är ute desto bättre.” Fittja är dessutom långt ifrån det enda området i Stockholm, eller för den delen Sverige, där mammor nattvandrar. Och tur är det, för som en ordningsvakt säger till TT: ”En mamma slår tio poliser när det gäller att få ordning.” Men kvinnor tar inte bara ansvar för sina och andras barn, de tar också ansvar för att det inte ska bli några oönskade barn. År 2015 uppskattades att 85 procent av alla besök på ungdomsmottagningar gjordes av tjejer. Också på hemsidan umo.se ställer flickor en stor majoritet av frågorna. De handlar ofta om preventivmedel och graviditet. Killarna frågar i stället ofta om hur stor deras penis borde vara, berättar sexupplysaren Johan Nilsson för DN (9/5). Bara var femte brukar använda kondom vid samlag, övriga litar på att kvinnan har koll, enligt RFSU:s undersökning Kådiskollen. ”Av både genusordning, biologi och kultur ligger ett stort ansvar på kvinnorna för sin fertilitet”, säger sexualrådgivaren Ingrid Frisk på RFSU till nyhetssajten Kit, och fortsätter: ”Men killar har också en fertilitet som de behöver ta ansvar för.” Sorgligt nog är det alltså fortfarande något som behöver påpekas. Generationer av duktiga flickor har vuxit upp till ansvarstagande mammor. Nu är det dags för deras söner att bli ansvarsfulla pappor. Under tiden korkar vi upp champagnen, Mors dag är på gott och ont fortfarande lika värd att fira.  Vad tycker du? Diskutera på DN Ledares Facebooksida. Följ DN Ledare på Twitter.


Så drillas kronprinsessan Magdalena Andersson för nästa drabbning

Summary: Hon har partiledarens öra och finansdepartementets styrka. Blir hon också kvinnan som säkrar Socialdemokraternas framtid? Eller kommer hon att fällas av motståndarna redan i höst? och har följt Magdalena Andersson.

Hon inleder med en klackspark. I talarstolen i Infra City funderar Magdalena Andersson över det moderata förslaget att låta företag köpa namn på stationer i tunnelbanan. – Nästa station Gula Blend. Byte till Nespresso och den rödgula linjen Happy Meal. Nästa station Trump Tower. Byte till före detta Norrlands Guld. Åhörarna skrattar förtjust. Det finns två sätt att beskriva vad som pågår på scenen. Det ena är sakligt: Finansministern håller tal som partistyrelsens representant på Socialdemokraterna i Stockholms läns distriktskongress. Det andra är att Magdalena Andersson är på träningsläger i högklackat. När hon rekryterades som ekonomiskpolitisk talesperson för drygt fem år sedan hade hon knappt hållit ett långt anförande. Nu drillas hon, via distriktskongresser och partikongress och första maj-framträdanden ända fram till finalen i Almedalen i sommar. Magdalena Andersson blir Socialdemokraternas huvudtalare under politikerveckan i Visby. Då kan det vara skönt att få träna stämbanden bland vänner. Hon raljerar över moderata förslag på nya skattesänkningar. – De talar om skattechock. Jag säger naken-chock, summerar hon. Nya skratt. Applåder. Hyllningar av distriktsordföranden och regeringskollegan Helene Hellmark Knutsson. Socialdemokraterna från Stockholms kranskommuner uppskattar det som finansministern säger och gör. Hon är ju en av dem. Magdalena Andersson är Nackabo sedan många år, och håller regelbunden kontakt med det lokala oppositionsrådet Khashayar Farmanbar. Han sitter på första bänk och tycker att hon just har hållit sitt bästa tal någonsin. – Hon är en person som levererar vad vi socialdemokrater lovat. Där värdesätter jag konkreta besked, kopplat till verkligheten. Inte floskler eller bombastiska uttalanden, säger han. Infra City i Upplands Väsby är ett stort och lite anonymt kongresskomplex norr om Stockholm, med en skärva av socialdemokratisk samtidshistoria. Det var här som partiet höll sin upptakt till kampanjen om euron för 14 år sedan. Den dåvarande finansministern Pär Nuder talade och utrikesminister Anna Lindh åkte hem och putsade fönster i vredesmod. Efteråt frågade hon Göran Persson irriterat om han ville se en ledarstrid i partiet. Det var så han fick bekräftat att hon förberedde sig vid tanken på att ta över. Ett överfall på NK 27 dagar senare ändrade allt. Anna Lindh mördades. Stormiga år följde med Mona Sahlin och Håkan Juholt som omstridda partiledare. Stefan Löfvens stora insats under drygt fem år som partiledare är att han fått ordning på partiet. Hans gärning som statsminister är inte lika enkel att sammanfatta. I linjetalet på S-kongressen i april 2017 försöker han summera framgångarna, och pekar plötsligt ut en minister: Hon har vänt underskott till överskott i statsfinanserna. Några veckor senare hyllas hon med stående ovationer i Upplands-Väsby. ? ? ? Om det finns en berättelse om Socialdemokraterna senvåren 2017 så måste Magdalena Andersson beskrivas som huvudperson. Är hon kvinnan som ska rädda Socialdemokraterna? Eller kommer hon att fällas av de politiska motståndarna redan i höst? När hon rekryterades till S-kansliet som ny ekonomisk-politisk talesperson för drygt fem år sedan var uppdraget tydligt. Hon skulle utmana den dåvarande moderata finansministern och demonekonomen Anders Borg. Hon hade de formella meriterna med nationalekonomin från Handelshögskolan och Harvard. Hon hade erfarenheter som politisk tjänsteman från budgetsaneringens dystra epok på 1990-talet. Det var då hon skickades i väg till kreditvärderingsinstituten i New York för att försäkra att Sverige var ett stabilt land som det gick att låna ut pengar till. – Om man har gått där på Wall Street och bett om pengar så känner man ju under skinnet att den som inte har ordning och reda inte har samma möjligheter att bestämma själv. Dessutom har man vetskapen att det var de som var i mest behov av välfärden som drabbades hårdast av besparingar, säger hon. I valrörelsen 2014 valde Socialdemokraterna att låta lagt kort ligga och acceptera alliansens skattesänkningar. I stället stod striden om statsfinanserna. — Anders Borg blev ju helt tokigt förbannad när vi började säga att alliansen bröt mot överskottsmålet, konstaterar Magdalena Andersson. Enligt rapporterna har hon och hennes statssekreterare hållit departementen i mycket strama tyglar sedan maktskiftet. Många har beskrivit henne som den respekterade teknokraten i partitoppen. Nu säger de att hon har börjat låta annorlunda. Hon citerar Palme. Hon pekar på växande klyftor som en orsak till fenomen som Brexit och Trump. Hon tycker själv att ideologin fått större plats. — Det som alltid varit min drivkraft som politiker, att bekämpa orättvisorna, det blir så aktuellt med utvecklingen i världen. Vi ser en ojämlik fördelning av tillväxten och vi ser den växande populismen. Då blir det mer av de större dragen. Jag menar, i förra valrörelsen pratade vi om jobb och skola. Då var det mer av att ”vi vill ha de här fyra åtgärderna”, säger hon. Men ett starkt skäl till att hon tar större plats som politiker är att Socialdemokraterna vill få ut ett nytt budskap i god tid före valet 2018. Det börjar med den där berättelsen om finansministern som genom stor sparsamhet vänt underskott till överskott. Det fortsätter med beskedet att Sveriges ekonomi befinner sig i ett helt nytt läge. Magdalena Andersson hävdar att det finns större resurser än tidigare för att trappa upp kampen mot klyftorna och laga revor i välfärden. — De kommande åren blir det väldigt attraktivt att sitta i regeringsställning, säger hon. Hon kommer också från ett parti som längtar efter nya kvinnliga fixstjärnor. Finansministern citerar förtjust en tidningstext om de kompetenta kvinnornas revansch. – Man nämner Anna Ekström, Ann Linde, mig, min statssekreterare Karolina Ekholm… Kvinnor som kommer fram, byggt på lång erfarenhet. Det tycker jag är intressant och bra. Fantastiskt i en faktaresistent värld, säger hon. Så formas en ny, men inte alls ung, generation av kvinnliga S-politiker. Företrädaren och före detta chefen Göran Persson följer Magdalena Anderssons resa med stort intresse. — Jag tycker att hon gör det väldigt bra. Det svåra med den ekonomiska politiken är inte att begripa vad som ska göras. Det svåra är att göra det. Magda är ju väldigt säker i den teoretiska grunden. Det andra är ju en plattform som hon successivt ska erövra och varje gång hon kliver fram en bit till så blir hon säkrare och mer politisk. Får hon hålla på ett tag till så kommer hon att bli en institution i svensk politik, säger han. Det är svårt att gå långt i höga klackar. Efter ett halvsekels hyllningar av Gunnar Strängs hängslen och livrem och 8 600 texter om Anders Borgs hästsvans kan vi kanske kosta på oss att notera en detalj om deras efterträdare Magdalena Andersson. Hon kommer till första maj i Enköping i praktiska, tvåfärgade stövlar. Innan tåget går hinner hon småprata med pensionärerna. Framme vid Skolparken, där talen ska hållas, stiger ångan från korvgrytorna. Kommunfullmäktiges ordförande slår sig ned vid pianot och ackompanjerar allsång till Björn Afzelius ”Tusen bitar”. Kommunalrådet berättar om lokala politiska framgångar. SSU-aren lovprisar Socialdemokraternas försvarspolitik. Det ger finansministern en möjlighet att sticka ut som den mest ideologiska talaren. — Jag kommer aldrig att göra upp med ett parti med rötterna i rasismen, säger hon. Retoriken är en föraning om den strid som väntar i höst. Magdalena Andersson är pressad från flera håll: Borgerliga kritiker kräver reformer för enkla jobb och bostäder, vänstern vill minska klyftor med höjda skatter, och finanspolitiska rådet uppmanar regeringen att spara mer. Det besvärliga parlamentariska läget blir ett särskilt bekymmer. Alliansledarna har presenterat olika modeller för att stoppa regeringens skattehöjningar. – Jag förstår inte hur de tänker. Allt som vi har pratat med borgarna om under de här åren som jag varit med, det är ju att man ska underlätta för minoritetsregeringar att få igenom sin budget. Det har ju de varit väldigt, väldigt intresserade av. Men nu verkar de plötsligt yrvaket vilja något annat, säger hon. Möjligen har finansministern sig själv att skylla. Det är inte oppositionens sak att få igenom regeringens budget, konstaterade hon hösten 2013. Då var hon med och fällde alliansregeringens förslag om en höjd brytpunkt för statlig skatt. Ledande moderater har senare gjort klart att budgetbråket skadade partiet inför valrörelsen. Moderaterna var precis på väg att införa ett stopp för sänkta skatter, men fastnade i fel strid. Ett år senare fick Magdalena Andersson betala priset, när allianspartierna var med och sänkte den nya rödgröna regeringens budget. Som man bäddar får man ligga, ansåg de borgerliga kritikerna. Det finns inflytelserika socialdemokrater som förstår deras poäng. Men Magdalena Andersson vill fortfarande inte säga att hon ångrar budgetstriden. – Det var inte välavvägt att sänka skatten ofinansierat när vi hade 60 miljarder i underskott. Och vi ville ju inte ha en ordning där den största minoriteten styr. Vi ville ha ett samarbete över blockgränsen. Det är fortfarande vårt svar, säger hon. Det kommer signaler från alliansen om att de rödgröna skulle kunna frigöra sig från budgetsamarbetet med Vänsterpartiet. Men Magdalena Andersson får inte ihop ekvationen. – Det finns inget alternativ för oss annat än att ha ett budgetsamarbete med Vänsterpartiet. Eftersom Sverigedemokraterna redan röstar på Moderaternas budget så skulle vi i sådana fall behöva förlita oss på att Kristdemokraterna inte gör detsamma. Det går tyvärr inte att lita på Kristdemokraterna, det har vi redan upptäckt. Finansministern blir också en personlig måltavla för oppositionen. Senast nu i veckan hotade en moderat riksdagspolitiker med misstroendevotum på grund av bankjätten Nordeas flyttplaner. Hot om förtroendeomröstningar finns också mellan raderna i budgetbråket. – De får naturligtvis svara på hur de tänker. Misstroendevotum brukar man ju rikta mot någon som har gjort något formellt fel. Då får man i så fall ju peka på att jag något formellt fel. Eller så börjar man använda misstroendeinstrumentet på ett helt nytt sätt. För att man ogillar någon i största allmänhet, säger hon. ? ? ? Magdalena Andersson säger själv att hon är en tävlingsmänniska. Elitsimmare under uppväxtåren. När hon slutade vinna lade hon av, och fick massor av tid över. Det var då som hon engagerade sig i SSU. Det politiska engagemanget hade hon med sig från diskussionerna hemma i tv-soffan i Uppsala. Som omhuldat endabarn deltog hon ofta i de vuxnas samtal. Pappa Göran Andersson undervisade i statistik på universitet. Mamma Birgitta Granell Andersson arbetade som gymnasielärare i samhällskunskap. — Hon var väldigt tydlig med att hennes jobb är lika viktigt som min pappas jobb. Hennes profession är lika viktig. De var jämbördiga som yrkes-personer. Det skiljde min familj från många andra familjer, säger Magdalena Andersson. Tidigt formades en person som skulle klara sig väl i utpräglat manliga miljöer. – På Handelshögskolan var vi 25 procent kvinnor. Jag tror att jag hade en kvinnlig föreläsare under alla år. Man fick tuffa till sig lite. Magdalena Andersson påbörjade en forskarutbildning och hann med ett år på Harvard innan lockropen från politiken blev för höga. Hon såg framför sig en karriär på finansdepartementet, men placerades i stället på statsrådsberedningen under Göran Persson. Efter besvikelsens tårar fann hon sig tillrätta. Hennes förra chef kommer ihåg en mycket allvarlig, hårt arbetande, nästan sträng person med starka krav på sig själv. — Jag minns hennes no nonsense-attityd. Skämt och gag fanns det plats för, men inte i arbetet. Jag satte väldigt stort värde på att ha henne i min omgivning, säger Göran Persson. Det var en väldigt rak miljö, summerar Magdalena Andersson. – Göran är ju väldigt, väldigt rolig att ha att göra med. Han är fruktansvärt begåvad. Så det var väldigt lärorikt. Hade man någon logisk lucka i resonemanget såg han det på direkten. Fanns det någon svag punkt, om man hade en föredragning på 20 minuter och det fanns 30 sekunder där man hade en svag punkt, så såg han det omedelbart. Man fick verkligen skärpa sinnena. En del skulle kunna bli skrämda av det där. – Ja, det är det ju många som blir. Och varför blir inte du rädd? – Jag tyckte att det var stimulerande. Jag gillar att tävla. Och någonstans är det ändå bara jobbet. När folk kommer fram och tycker att jag är duktig så är det ju i rollen som finansminister och del av partiledningen. Det är på samma sätt när folk inte tycker att jag är bra. Det är jag i den rollen. Inte jag-jag. Det är inte jag hemma eller jag bland mina vänner. – Jag skulle vara förkrossad om jag gjorde något som var dåligt för landet på riktigt eller för partiet om något var dåligt för partiet på riktigt. Men där-emot att få kritik, det är en del av spelets regler. Magdalena Andersson kan ibland uppfattas som kärv och kantig. Omgivningen beskriver henne snarare som frank och fri från fåfänga. Uppriktigheten märks när hon resonerar om nackdelar och fördelar med den offentliga rollen. – Man vill ju ändå att folk ska få ett trevligt intryck av en, om inte annat för att man är en representant för Sveriges regering. Det är ju inte så att jag skulle uppföra mig väldigt illa, annars heller. Men det bär jag med mig lite. Inte för att det spelar roll för mig personligen. Men folk ser ju inte att det är jag som står och handlar, de ser att det är finansministern som står och handlar, säger hon. Vad är roligast? – Det är att få bestämma, så klart. Det är så många människor som har så svårt att förhålla sig till det där ordet makt. – Men det är ju därför som man håller på med politik. Man vill ha makt. Och bestämma. Jag håller inte på med politik för att hålla på med akademiska seminarier. Det är också bra men det är inte det som är syftet. Det är att förändra världen. Det är inte så ofta som Magdalena Andersson får frågor om varför hon är feminist eller hur hon fungerar som kvinnlig förebild. Det ser hon egentligen som ett tecken på att jämställdheten går framåt. – Det som kännetecknar mig är inte att jag är kvinnlig finansminister utan att jag är finansminister, säger hon. Men det är en annan fråga som förföljer finansministern, en fråga som hon försöker besvara under sina tal till partikamraterna den här våren. Det är inte en fråga som ställdes särskilt ofta till hennes företrädare på finansministerposten och det är inte en fråga som ställs särskilt ofta till hennes manliga kolleger i regeringskretsen. Kanske säger den något om hur kvinnorollen förändrats i socialdemokraterna. Anna Lindh, Mona Sahlin och Margot Wallström uppfattades alla som representanter för förnyelsen av Socialdemokraterna. De betraktades som bärare av nya tankegångar. De förväntades stå för ett mer kvinnligt och kollektivt ledarskap, samtidigt som de var starkt lysande fixstjärnor. Magdalena Andersson och hennes kompetenta medsystrar får i stället frågan vad de egentligen brinner för. Historikern Petra Pauli, som forskat om kvinnor i arbetarrörelsen, ser en cirkel som sluter sig. – Det var samma frågor som ställdes till de allra tidigaste kvinnorna i socialdemokratiska regeringar. Alva Myrdal och Ulla Lindström kom in som experter. Om vi tittar på kvinnorna som sitter i regeringen i dag, som Magdalena Andersson och Annika Strandhäll, så är de också mycket mer professionaliserade. De har läst statsvetenskap och nationalekonomi, och även om de haft ett politiskt engagemang, så är de inte så integrerade i partiet. Socialdemokraterna är ett parti som vurmat för jämställdhet och samtidigt omfamnat starka manliga ideal. – Där finns ett trasigt förflutet. Man vill ha jämställdhet men inte rubba klassidealet. Då ställs den här arbetarmannen i blåkläder mot den socialdemokratiska medelklasskvinnan. Den som inte har rätt bakgrund blir lätt misstänkliggjord. Trots att man kan brinna lika mycket för kampen mot orättvisor även om man inte har delat kökssoffa med åtta syskon, säger Petra Pauli. ? ? ? För tävlingsmänniskan Magdalena Andersson fortsätter träningslägret. Hon har bytt om till svarta smäckra pumps när hon talar i den forna hemstaden Uppsala. Det är svårare att sticka ut som radikal här i studentstaden, när SSU:s talare lovprisat feminismen och talaren från Transportarbetareförbundet uppmanat LO att fungera mer som en progressiv kamporganisation. Magdalena Andersson gör sitt bästa för att påminna om hur hon kämpat mot orättvisor ända sedan hon talade som SSU-are i gympadojor på första maj i Uppsala för 30 år sedan. – Där spelar mina år på Handelshögskolan och Harvard ingen roll. Det är kampen mot orätt-visor som jag brinner för, säger hon. Efteråt skockas Uppsalabor nedanför scenen. De är före detta elever till mamma Birgitta Granell Andersson som vill hälsa när dottern hållit tal. De är lika, mor och dotter. Ingen av dem vill vidgå att det är så märkvärdigt att Magdalena Andersson stått där på scenen som förstamajtalare. – Jag kommer ju ihåg för 30 år sedan, hur min man och jag cyklade ned för att lyssna. Då kändes det fantastiskt. Nu är det lite mer som vanligt. Jag har ju vant mig, säger Birgitta Granell Andersson. När Magdalena Andersson fick frågan om att återvända till politiken som ekonomiskpolitisk talesperson för fem år sedan, ringde hon faktiskt till mamma och bad om råd. – Hon ringer alltid och frågar, och jag säger att jag inte kan säga någonting. Hon får prata med sin man. Det är en väldigt förståndig man. Han tyckte att hon skulle pröva. När hon sedan fick frågan om finansministerposten sa han att man kan ångra hela livet om man säger nej till ett sådant erbjudande, berättar Birgitta Granell Andersson. Det finns fler kvinnor på första bänk. Bland andra veteranen Birgitta Dahl, före detta minister och talman. Hon anlägger det historiska perspektivet på att kvinnor är självklara huvudtalare på första maj. – Det var ju detta vi slogs för redan på 60-talet, säger hon. ? ? ? Magdalena Andersson vill anpassa sitt budskap till tidsandan. Hon hävdar att hon ser ett nytt läge i ekonomin. Och hon har tydliga skäl att försöka stärka sin ställning inför höstens förväntade budgetbataljer. Men finns det ytterligare en anledning till att hon drillas som talare och debattör våren 2017? Är det en kronprinsessa, nyss fyllda 50, som kliver ned från scenen i Uppsala? Hon avfärdar frågan med en kalkyl. – Våra partiledare brukar sitta väldigt länge. Stefan har bara suttit i fem år, så jag fattar inte varför frågan är aktuell över huvud taget. Han sitter väl i fem år till i alla fall. Tage Erlander satt i 23 år, och då är det 18 år kvar, säger hon. Det är nog ganska få i partiet som räknar med att Stefan Löfven leder Socialdemokraterna fram till år 2035. Men betydligt fler delar bedömningen att han är beredd att stanna ett antal år på posten. Särskilt om Socialdemokraterna gör ett hyfsat val och behåller regeringsmakten. Ändå går snacket om efterträdare i rörelsen. Kanske är spekulationerna mest av allt terapi för ett parti som så nyligen framstod som ledarlöst. Nu finns ju hela listan med efterträdare, och namn som inrikesminister Anders Ygeman och civilminister Ardalan Shekarabi. Det är påfallande många män i uppräkningen, och så Ylva Johansson, en politiker med stark drivkraft och möjligen svagare förmåga att få med sig medlemmarna. För några år sedan hade Magdalena Andersson inte ens kommit på fråga. Nu säger folk i partiet att hon definitivt finns med på listan – vare sig hon vill eller ej. – Jag ser mig som finansminister. Det är det som är min grej. Och framför allt att vara finansminister i Stefan Löfvens regering, konstaterar Magdalena Andersson. Det som är uppenbart för alla är att det finns ett starkt förtroende mellan regeringschefen och rikshushållaren. Den före detta svetsaren från Örnsköldsvik och ekonomen från Uppsala är ett lite udda radarpar i svensk politik. – Vi kompletterar varandra fantastiskt väl. Ingen av oss har ju valt att vara företrädare eller har drivits av viljan att vara företrädare. Vi drivs av att göra skillnad. Det gör ju att man förstår varandra väldigt bra. Vad är rätt och vad är fel? Kan jag stå för det här? Kan jag se mig själv i spegeln? Där är vi väldigt lika, säger hon. Andersson och Löfven förenas också av kärleken till ordning och reda. När flyktingkrisen drabbade Sverige hösten 2015 tog finansdepartementet strid för skärpningen av migrationspolitiken. – Då kände man att det är bra att man har varit igenom flera kriser. Erfarenheten efter att ha jobbat i regeringskansliet var otroligt värdefull. Just när en kris kommer krypande på det sättet. Att se att ”hallå, det här går inte. Vi måste göra något drastiskt”, säger hon. I efterhand är det många som aspirerat på ledar-skap i flyktingkrisen. Magdalena Andersson är inte en av dem. Hennes relation till statsministern bygger på lojalitet. – Jag tror att vi är väldigt trygga med varandra. Man sätter saken före sig själv. Man kan inte göra något som är bra för mig men dåligt för regeringen eller partiet. Man kan aldrig sätta mig före det. Vi är inga solospelare, säger hon. En partiledare utser inte sin efterträdare och Stefan Löfven är knappast en politiker som kör över sin egen rörelse. Kronprinsar och kronprinsessor får nog koras på andra sätt. De som anar upptakten till en kampanj bakom Magdalena Andersson, de tror att hon har sina stödtrupper i ”tjejgänget” i regeringskretsen och bland lokalpolitikerna i Stockholms län. Det är socialdemokrater som gärna ger en sansad ekonom makten över partiet. Och det är socialdemokrater som vill ha en kvinna som partiledare, någon gång i framtiden. – Personer i den här kretsen vill inte att Anders Ygeman ska segla runt på en räkmacka under tiden. För dem vore det en jättestor prestigeförlust om Anna Kinberg Batra blev den första kvinnliga statsministern. Det finns ett jättestarkt sug efter en kompetent socialdemokratisk kvinna som kan vinna val, säger en person med insyn. Möjligen är Magdalena Andersson på väg att få samma roll som Anders Borg i regeringen Reinfeldt. En teknokrat och tjänsteman som utvecklas till fullblodspolitiker med en allt starkare partipolitisk retorik. Det är ingen given väg till partiledarposten. Borg saknade intresse för maktspelet i Moderaterna, Anderssons lust att delta i interna intriger sägs också vara begränsad. Men finansministrar har ändå hyggliga chanser att bli folkkära. Om det funkade för en man i hästsvans, varför inte för en kvinna med vassa klackar? — Magda är det finaste man kan vara. Hon är finansminister. Jag tror att hon vill vara finansminister. Låt henne få fyra år till och jag tror att hon kommer att bli en väldigt känd och klassisk finansminister, säger Göran Persson. ? ? ? Det är svårt att gå långt i högklackat. Sverige har aldrig haft en kvinnlig statsminister. Social-demokraterna har haft en enda kvinna, Mona Sahlin, som partiledare. Be inte Magdalena Andersson om en förklaring. Eller gör det, och få en beskrivning som svar. – Ledarna för de största partierna har haft manliga partiledare när dessa partier haft rege-ringsmakten. Vi har ju inte heller haft så många partiledare i Socialdemokraterna, säger hon. Dock finns kvinnliga politiker som gått före. Den som vill placera in Magdalena Andersson i en socialdemokratisk kvinnotradition ska kanske leta efter ministrar på 50-talet och före epoken Wallström–Lindh–Sahlin. Någonstans mellan experterna och visionärerna. Gråsossen har kommit tillbaka starkt som ideal i arbetarrörelsen, i en tid när gränser stängs och Sverige ställs inför nya hot mot säkerheten. Men han kan lika gärna vara en hon. Kanske kan man ana ett släktskap mellan Magdalena Andersson och Birgitta Dahl och hennes tidigare generation av välutbildade socialdemokratiska jämställdhetskämpar. – De kom fram på 60-talet i en brytningstid då jämställdhetsdebatten slog igenom på allvar. Det var en generation kvinnor som fått lära sig av sina mammor att de skulle skaffa sig utbildning och jobb. De hade fötterna på jorden. Skinn på näsan. De var inte alltid så glamourösa, säger S-debattören Anne-Marie Lindgren. Hon ser en parallell till Magdalena Andersson. Och det gör finansministern själv också. – Jag är väldigt tacksam mot föregångare som Birgitta Dahl och Ingela Thalén och Laila Freivalds. Och Lena Hjelm-Wallén! De har varit väldigt starka förebilder. De rejäla tanterna! Feminister med båda fötterna på jorden. Inga böjda huvuden och trevliga leenden. – Det är ju inte så att jag heller är någon som man sätter sig på i första taget. ? ? ? Ett träningsläger för en politiker består också av intervjuer och under en enda resa till Norrköping och Linköping hinner finansministern med att prata med ETC, Svenska Dagbladet, Aftonbladet, TT, Norrköpings Tidningar, Arbetsvärlden, P4 Östergötland, Ekonomiekot, SVT Östnytt och tre reportrar från Dagens industri. I Säpobilen från tåget till universitetet lyckas hon även byta skor. Klacken är hög men steget stadigt, när finansministern kliver upp på scenen på Sveriges förenade studentkårers kongress i Linköping. – Ska ni inte fråga om frukten, undrar hon. Det socialdemokratiska kommunalrådet Kristina Edlund har precis stått på scenen och definierat sig som en jordgubbe, god och röd. Finansministern vill också få en chans att plocka ut sin like ur fruktskålen. Hon har kommit på ett svar som hon är mycket nöjd med. – Kokosnöt! Hård på ytan och god inuti. ”Men det är ju därför som man håller på med politik. Man vill ha makt. Och bestämma. Jag håller inte på med politik för att hålla på med akademiska seminarier.” ”De har varit väldigt starka förebilder. De rejäla tanterna! Feminister med båda fötterna på jorden. Inga böjda huvuden och trevliga leenden.” Claes Emil Tholin 1896–1907. Hjalmar Branting 1907–1925. Statsminister 1920 samt 1921–1923 och 1924–1925. Per-Albin Hansson 1925-1946. Statsminister 1932–1946. Tage Erlander 1946–1969. Statsminister lika länge. Olof Palme 1969–1986. Statsminister 1969–1976 samt 1982-1986. Ingvar Carlsson 1986–1996. Statsminister 1986–1991 samt 1994–1996. Göran Persson 1996–2007. Statsminister 1996–2006. Mona Sahlin 2007–2011. Håkan Juholt 2011–2012. Stefan Löfven från 2012. Statsminister från 2014. Född i januari 1967. Uppvuxen i Uppsala. Pappa universitetslektor, mamma gymnasielärare i samhällskunskap. Gift med Richard Friberg, professor på Handelshögskolan i Stockholm. Två barn, 17 år och 15 år. Familjen bor i Nacka. Ekonom vid Handelshögskolan i Stockholm. Avbröt doktorandstudierna och började arbeta som politiskt sakkunnig hos statsminister Göran Persson (S) 1996. Planeringschef i statsrådsberedningen 1998–2004, stats-sekreterare i finansdepartementet 2004-2006. Rådgivare hos S-ledaren Mona Sahlin 2007–2009, därefter överdirektör på Skatte-verket. Från februari 2012 ekonomiskpolitisk talesperson för Socialdemokraterna. Finansminister sedan oktober 2014. Det är guldläge i ekonomin, enligt Magdalena Andersson. Men alla håller inte med. Ulf Kristersson, ekonomiskpolitisk talesperson (M): ”Magdalena Andersson brukar göra ett stort nummer av att Sverige har gått från underskott till överskott. Men att ha underskott under den värsta krisen sedan 30-talet var självklart. Då användes tidigare överskott. Nu, mitt i brinnande högkonjunktur, är det bara små överskott och regeringen genomför inga långsiktiga reformer. Hon spelar högt och satsar allt på att ekonomin inte vänder nedåt.” Klas Eklund, seniorekonom vid SEB, författare och tidigare S-tjänsteman i regeringskansliet: ”Hon har ju på finansministervis värnat starka statsfinanser och ordning och reda. Det tycker jag att hon har gjort bra. Men allt handlar inte om budgetsaldo. Det är få som tror att regeringen når målet om lägst arbetslöshet i EU 2020. Bostadsbristen ökar och byggandet når nog ganska snart toppen. Så när det gäller strukturreformer har det hänt för lite, men där är det inte bara Magdalena Andersson som bestämmer.” Ulla Andersson, ekonomiskpolitisk talesperson och budgetförhandlare (V): ”Vi har ju lagt budgetar ihop och Magdalena Andersson är en hederlig person som jag uppskattar. Men sedan är det väl känt att vi vill använda skattepolitiken, främst beskatta kapital, för att utjämna de stora ekonomiska skillnaderna och för att finansiera satsningar på sjukvården och pressa ned arbetslösheten. Vill man på riktigt göra något åt ojämlikheten ska man inte bedriva en borgerlig skattepolitik. Vi har tagit små steg i rätt riktning, men det är inte tillräckligt.” Stefan Löfven. Övertalades att ta jobbet som parti-ledare i en kris. Fyller 60 i sommar. Men har enat partiet och precis blivit riktigt trygg i rollen som stats-minister. Betraktas som stabil i en orolig tid. Nu säger många partivänner att det blir minst fem år till. Anders Ygeman. Många höjde på ögonbrynen när den glade vänsterprofilen från Stockholm fick ansvaret för de tunga polisfrågorna. Krishösten 2015 blev Ygemanian ett faktum. Även om hajpen mattats något toppar inrikesministern många listor över tänkbara S-ledare. Men han har sina fiender. Magdalena Andersson. Tar allt större plats i den politiska debatten, och har därmed fått fart på spekulationer om kronprinsessan. Beskrivs som obrottsligt lojal med Löfven. Kanske är hennes plan snarare att bli en folkkär finansminister – med höga klackar i stället för livrem och hängslen. Ardalan Shekarabi. Många i rörelsen talar varmt om civilministern, och somliga ser honom också som ett mer visionärt alternativ. Politiskt har han fått hantera en hel del motgångar. En gammal SSU-skandal ligger honom i fatet. Ylva Johansson. Stark politisk drivkraft, stor erfarenhet, skicklig på förhandlingar över blockgränsen. Men också en solospelare. Vänstersossar tycker att hon är för höger, högersossar gillar inte hennes förflutna i Vänsterpartiet kommunisterna. Mikael Damberg. Näringsministern har många gånger pekats ut som Löfvens kronprins, men gör ingen succé i regeringen. Ängslig, säger kritikerna. Mr/Ms X. Det är läxan från nomineringen av Håkan Juholt: Ibland får alla fel. Alva Myrdal. Slog igenom som debattör ihop med maken Gunnar Myrdal med ”Kris i befolkningsfrågan” 1934. Politiker och diplomat som belönades med Nobels fredspris 1982. Ulla Lindström. Statsråd 1954-1966. Blev 1958 den första kvinnan som tjänstgjorde som tillförordnad statsminister. Avgick i protest mot biståndsbudgeten 1966. Birgitta Dahl. Statsråd i Palmes och Carlssons regeringar. Riksdagens talman 1994-2002. Lena Hjelm-Wallén. Statsråd i Olof Palmes, Ingvar Carlssons och Göran Perssons regeringar från 1974 och fram till 2002. Socialdemokraternas första kvinnliga utrikesminister 1994–1998. Ingela Thalén. Minister i flera regeringar. Partisekreterare 1996–1999. Laila Freivalds. Justitieminister 1988–1991 samt 1994–2000. Utrikesminister 2003–2006. Betraktades länge som en av Carlssons och Perssons mest stabila statsråd, men fick faktiskt avgå två gånger. Först för en lägenhetsaffär och sedan för kritiken efter flodvågskastrofen och stängningen av SD:s hemsida. Anna Lindh. Utrikesministern tippades bli Socialdemokraternas första kvinnliga partiledare. Mördad i september 2003. Mona Sahlin. Partiets första kvinnliga partisekreterare som var nära att bli partiledare redan på 90-talet. Tobleroneaffären om hur hon använt ett tjänstekort för privat bruk kom i vägen. Kom tillbaka och blev S-ledare 2007–2011. Margot Wallström. Oerhört populär profil som gått in och ut ur svensk politik. EU-kommissionär 1999–2010. Utrikesminister sedan oktober 2014.


Livsstil påverkar cancerrisken

Summary: En av tre svenskar drabbas av cancer. Ärftlighet är en riskfaktor men även livsstilen påverkar. Elizabeth Johansson på Cancerfonden och forskaren Lars Forsberg reder ut vilka faktorer som är viktigast att känna till.

Cancer är ett samlingsnamn på upp till 200 genetiska sjukdomar som drabbar runt var tredje svensk person någon gång under deras livstid. Medan 5 och 10 procent av cancerfallen har ärftlighet som en starkt bidragande faktor, och 25 procent av fallen ärftlighet som en svagare bidragande faktor, beror 90 procent av alla cancerfall också på skador som sker i kroppens celler under en persons livstid. – Cancer är ju inte en sjukdom, utan kan delas upp i ungefär 200 cancerformer. Där handlar det vanligen inte om ett specifikt smittämne som påverkar varje patient på samma vis, som är fallet vid vissa andra sjukdomar. I stället är varje sjukdom unik, säger Lars Forsberg, docent och forskare vid institutionen för immunologi, genetik och patologi vid Uppsala Universitet. Det går sällan att säga helt säkert vad som har gjort att någon enskild person har utvecklat cancer, då det är ett komplext samspel mellan riskfaktorer, ärftlighet, genetik och mutationer i cellerna. Men det finns väldokumenterade faktorer i livsstilen som påverkar risken att drabbas av cancer. – För en enskild person kan man aldrig säga att någon har fått cancer just på grund av en specifik riskfaktor. Det är viktigt att komma ihåg att det är komplexa saker som styr uppkomsten av cancer och att många faktorer kan samspela. Man kan inte förebygga cancer, men man kan minska sin egen risk att drabbas genom att leva hälsosamt, säger Elizabeth Johansson, sakkunnig på Cancerfonden. Rökning pekas ut som den största riskfaktorn. Varje år sker 7 000 cancerfall med koppling till rökning i Sverige enligt Cancerfondens statistik. Röken från cigaretter innehåller ett stort antal cancerframkallande ämnen, som när de kommer i kontakt med kroppens celler framkallar skador. I vissa fall kan dessa skador ske i celler som gör att cancer utvecklas. – Det finns hjälp att sluta röka från till exempel apoteket och på vårdcentraler, och att sluta hjälper verkligen att minska risken, säger Elizabeth Johansson. Att dricka alkohol höjer risken för att drabbas av cancer. Enligt Cancerfonden är 4 000 av cancerfallen varje år kopplade till alkoholkonsumtion, och alkoholen kan orsaka cancer i alla de organ som alkoholen passerar eller bryts ner i: strupe, munhåla, svalg, lever, tjock- och ändtarm. Det finns också en ökad risk för att drabbas av bröstcancer. – Östrogen är en trigger för bröstcancer, och alkohol höjer nivåerna av östrogen. Annars är det acetaldehyd som produceras när alkoholen bryts ner som skadar cellerna, säger Elizabeth Johansson. Enligt vissa studier finns det i rödvin ett ämne med skyddande effekt mot cancer, men detta anses inte ha tillräckligt vetenskapligt stöd för att kunna föras i bevisning. Den cancerform som ökar mest i Sverige i dag är hudcancer. 11 000 personer får en hudcancersjukdom i Sverige varje år. Att sola ökar risken för att drabbas av malignt melanom, den farligaste typen av hudcancer, kraftigt. – Särskilt om man har en ljusare hudton så ger solens UV-strålar skador i huden. För det mesta repareras de skadorna, men de kan också ge hudcancer, säger Elizabeth Johansson. Enligt Strålsäkerhetsmyndigheten är det bästa skyddet mot solens UV-strålning kläder, hatt och solglasögon, kompletterat med solskyddsmedel på de delar av kroppen som inte kan skyddas med kläder. Att man använder sig av solskyddsmedel ska inte göra att man tillbringar längre tid i solen. Strålsäkerhetsmyndigheten och Cancerfonden rekommenderar att man håller sig i skuggan mellan klockan 11 och 15. Förutom UV-strålning finns andra typer av strålning som kopplats till cancer. Strålsäkerhetsmyndigheten uppskattar att radon i bostäder leder till runt 500 cancerfall varje år. Radonet andas man in och strålningen kan sedan göra att man drabbas av lungcancer, speciellt stor är risken om man är rökare. Även strålning vid röntgen har i studier visat sig kunna öka risken för cancer. Däremot har icke-joniserande strålning som avges av till exempel mobiltelefoner och teknik i hemmet inte kunnat kopplas till en ökad cancerrisk. – Framtida studier får utvisa om mobiler kan kopplas till en ökad risk för olika cancerformer, men konsensus i forskningen som finns nu är att den strålning som kommer från mobiltelefoner inte är tillräckligt stark för att vara en risk för cancer, säger Lars Forsberg Kost med stor andel grönsaker, bönor, fullkorn, nötter och frukt anses av World cancer research fund vara hälsosamma matvanor och minska risken för cancer. Man ska enligt dem försöka välja att äta fisk och fågel snarare än charkuterier och rött kött. – En teori om varför man ska undvika rött kött är att det köttet innehåller ett ämne som kallas hemjärn som tillsammans med syre och kväve i kroppen kan bilda skadliga ämnen, säger Elizabeth Johansson. Också hårdstekt mat har kopplats till en förhöjd risk för cancer, men kopplingen har än så länge bara kunnat konstateras i djurförsök. – Bränd mat bildar stekytemutagener vilket är något som man tror skulle kunna skada cellerna, säger Elizabeth Johansson. Lars Forsberg menar att det viktigaste är att hålla en sund livsstil, och att undvika att drabbas av övervikt eller fetma då det har kopplats till en ökad risk för cancer. Dock vet man inte om det är övervikten i sig, eller någon livsstilsfaktor som också orsakar övervikt, som ökar risken att drabbas av cancer. Fysisk aktivitet påverkar cirkulation och hormonnivåer i kroppen. Enligt World cancer research fund är låg fysisk aktivitet kopplat till bröstcancer, tjocktarmscancer och livmoderkroppscancer. – Minst trettio minuter per dag de flesta dagar ska man vara fysiskt aktiv. Det räcker med en rask promenad eller en cykeltur, men pulsen behöver höjas och hjärtat få jobba mer, säger Elizabeth Johansson. Fysisk aktivitet minskar också risken för övervikt, som kopplas till flera typer av cancer. – Om man lever hälsosamt så minskar man risken för cancer, hjärt- och kärlsjukdomar, diabetes och kol och det behöver inte betyda så jättestora livsstilsförändringar, säger Elizabeth Johansson. Rökning ses som den viktigaste riskfaktorn. Både rökning och passiv rökning ökar risken för att drabbas av lungcancer, men även om just lungcancer är den vanligaste cancerformen kopplad till rökning kan rökningen också orsaka flera andra typer av cancer, som cancer i munhåla, svalg, strupe, magsäck, bukspottskörtel, urinvägar och njure. Alkohol kan öka risken för cancer i bland annat strupe, munhåla, lever, tjock- och ändtarm. Det finns också en ökad risk för bröstcancer eftersom alkohol höjer östrogennivåerna. Annars är det acetaldehyd som produceras när alkoholen bryts ner som skadar cellerna. Källa: Cancerfonden


Så kan man tala med barnen om terror

Summary: Terrorattacken i Manchester skiljer sig från andra liknande dåd. Den här gången var målet en konsert med en känd världsartist som är mycket populär bland barn och ungdomar. Bland de döda och skadade offren finns flera unga människor.

– Därför tror jag att många unga även i Sverige i dag känner en särskilt stor oro och ångest. Då är det viktigt att föräldrar och andra vuxna behåller ett lugn och kan ge saklig information om det som hänt, säger psykologen och terapeuten Lisa Clefberg. Hon har doktorerat på ångest och fobier bland unga, och har stor kunskap om vilken påverkan traumatiska händelser kan ha – oavsett om man upplevt dem på plats eller tagit del av dem i nyhetsflödet. I sommar är det många konserter och musikfestivaler runt om i Sverige. Bland publiken och besökarna finns många barn och ungdomar. Konserter är något vi förknippar med glädje, att få se sin idol på scenen kan innebära en enorm lycka för många. Läs mer: Gröna Lund ser över säkerheten – När en självmordsbombare slår till mot just en konsert väcker det så klart väldigt starka känslor. Det blir något särskilt ondsint. Därför är det viktigt att orka och våga prata om det som hände i Manchester på måndagskvällen. Mitt råd är att som vuxen vara väldigt konkret och bara berätta om de fakta vi känner till, säger Lisa Clefberg. Att låta känslorna ta över inför barnen är aldrig bra, fortsätter hon. Och det värsta är att skrämma upp sina barn och tonåringar och till exempel säga att de nu inte kommer att få gå på den där drömkonserten de sett fram mot så länge. – Däremot kan det vara bra att peka på konkreta saker som att man alltid ska ta reda på var nödutgångarna finns, att det är viktigt att hålla ihop med dem man är tillsammans på konserten med och så vidare. Men också att påpeka att det är mycket ovanligt att råka ut för ett terrordåd, säger Lisa Clefberg. Hon menar att det faktum att självmordsbombaren i Manchester slog till mot en arena med så många barn och unga i publiken på sätt och vis skulle kunna ses som en upptrappning av terrorn. Tidigare har barn blivit offer bland andra drabbade i exempelvis folksamlingar. Den här gången tycks målet ha varit att döda och skada unga människor. Hur ska då föräldrar och andra vuxna prata med barn och ungdomar om det som hänt? Så här svarar Lisa Clefberg: 1. Var noga med att inte skrämma. 2. Konstatera vad som hänt. 3. Berätta inte för mycket. 4. Låt inte små barn titta för mycket på tv och internet om det som hänt. 5. Anpassa informationen till barnens ålder. 6. Varna barnen för att ta del av och sprida bilder från händelsen på Instagram och andra sociala medier. Be barnen och ungdomarna att visa de bilder eller videoklipp de får. 7. Poängtera för barnen att det är vanligt att känna sig skärrad eller skrämd av den här typen av händelser, men att det är viktigt att man inte låter den rädslan begränsa det man gör. Hur ska vi berätta för barn i olika åldrar om otäcka händelser? Här är Lisa Clefberg tydlig med sina råd: – I förskoleåldern ska man bara svara på frågor, inte själv börja berätta vad som hänt. Om barnen är något äldre räcker det oftast med att berätta vad som hänt. ”Lilla Aktuellt” i SVT har anpassat sina inslag till just de här åldrarna. När det gäller tonåringar är det bra att fråga hur de känner sig, om de är oroliga och så vidare. De är mogna nog för att reflektera över varför en del människor är onda och hur vi ska arbeta för att förhindra till exempel terrordåd. Lisa Clefberg är knuten till Karolinska institutet. Hon har arbetat med ångest, oro och rädsla i arton år både med forskning och med patienter. Hon bodde och arbetade i New York efter terrorattacken den 11 september 2001, och i Chile under den stora jordbävningen 2010.


Kommunerna måste sluta hyckla om köttet

Summary: Sveriges kommuner säger att de värnar om lokalt producerad mat. Ändå är köttet som serveras på äldreboenden och skolor importerat från utlandet. Kommunerna måste tänka om – och sluta hyckla.

När vi konsumenter handlar i butik, så kan vi ta ställning, och det gör vi rätt bra. Över 85 % väljer svenskt kött. I offentliga kök däremot finns inget val. Där tvingas barn och gamla hålla tillgodo med utländskt kött, väl dolt i fina uttalanden och fasader där man påstår sig vilja något helt annat. Man pressar ner priset per tallrik till ofattbart låga nivåer och lägger hela ansvaret på en stackars kostchef att ta besluten. Detta innebär dåliga råvaror på tallrikarna.Bland annat kött som producerats med en djuromsorg som skulle varit olaglig i Sverige och antibiotikanivåer i djurhållningen som blivit mänsklighetens största hot. En majoritet av de svenska kommunerna säger sig prioritera god djuromsorg och miljöhänsyn när de köper kött till sina skolor och äldreboenden, men i slutänden handlar det nästan alltid om priset. Detta enligt en helt färsk undersökning från organisationen Svenskt Kött, där man analyserat 210 kommuner. Ändå ser det ut som det gör - och nu måste det till krafttag för att förändra detta. Den ena handen vet inte vad den andra gör och det har vårt samhälle och vår framtid i Sverige inte råd med. Varenda kilo kött som produceras och konsumeras lokalt ger tre gånger pengarna för det lokala samhällets totala ekonomi. Varenda kvadratmeter betesmarker hålls öppna av betande mular. Marker som inte är lämpade för något annat än just betande mular eller alternativet granskog. Ett lokalt jordbruk med lokal förädling i bygden ger många arbetstillfällen. Det finns dock ett litet fåtal kommuner som gör ett briljant arbete med frågan om att producera och konsumera lokalt. Norrköping är en sådan. Där håller landshövdingen för Östergötland brandtal för vad hela det lokala samhället faktiskt tjänar på lokal livsmedel som stannar i närområdet. Hon har faktiska siffror som visar det. Näringslivschefen och de lokala politikerna rakt över gränserna har också bestämt sig. Med den enigheten kommer de att lyckas även om hänsyn självklart tas till EU:s regler om offentlig upphandling. Min uppfattning är att det är dags att sluta hyckla. Vill man att barn och gamla ska få bättre, lokal mat måste man tänka på ett nytt sätt. Vill man så går det.