Sexlusten får en ny chans

Summary: Ny serie. För dagens kvinnor 50+ är det mer självklart att vilja ha bra sex än för tidigare generationer. Många kvinnor har ett minst lika bra sexliv efter klimakteriet som före, säger överläkaren och sexologen Lotti Helström. Svenska kvinnor 50+ ...

Lust och längtan 50+ del 1 En serie om kvinnor, sexualitet och fördomar. En del njuter som aldrig förr. Andra tappar lusten. Somliga får aldrig chansen. Kvinnor som passerat klimakteriet i dag var unga på 1960- och 1970-talen, när p-pillren och den sexuella ”frigörelsen” slagit igenom. – Den generationen är egentligen den mest sexuellt erfarna i vårt samhälle. För de här ”unga äldre” är det mer självklart att vilja fortsätta med sex eftersom de inte definierar sig som ”äldre” på samma sätt som tidigare generationer, säger Lotti Helström, sexolog, gynekolog och överläkare på Södersjukhuset i Stockholm. Men det är fortfarande lite tabu att prata om äldre kvinnors sexualitet, Det finns en gammal, traditionell koppling mellan kvinnans sexualitet och hennes fruktsamhet. Man har trott att kvinnans lust varit kopplad till förmågan att få barn. Numera vet man att det inte stämmer med verkligheten, säger Lotti Helström. Men allt prat om det besvärliga klimakteriet och minskad lust kan bli till en självuppfyllande profetia, menar hon. – Om man förväntar sig att man ska vara ”slut som kvinna” kan lusten påverkas. I själva verket påverkar själva klimakteriet inte alls sexualiteten så mycket som de flesta tror, säger Lotti Helström. Bristande sexlust hos kvinnor efter klimakteriet beror oftast på otillräcklig sexuell stimulans, säger Lotti Helström. Inte på sjunkande hormoner. – Hormonerna är inte oviktiga, men särskilt det kvinnliga könshormonet östrogen har tillskrivits alldeles för stor betydelse. Egentligen spelar det hormonet ingen större roll för den sexuella lusten. Synen på östrogenet har förändrats kraftigt de senaste decennierna. Lotti Helström plockar fram en bok ur sin hylla: ”Klimakteriet och dess behandling” från 1980-talet. Titeln säger en hel del, tycker hon. – Klimakteriet sågs som en sjukdom i klass med diabetes ungefär. Läkemedelsindustrin låg till stor del bakom upphöjandet av östrogenet. I dag har det blivit tvärtom, ingen vill äta östrogen sedan man upptäckt att risken för bland annat bröstcancer ökar vid långvarig användning. Men kvinnor med svåra klimakteriebesvär kan ha nytta av östrogen under en tid. Att många kvinnor har ett minst lika bra sexliv efter klimakteriet som före det vet Lotti Helström av lång yrkeserfarenhet. – Kvinnor beskriver hur underbart det är när man får vara mer ostörd med sin partner. Barnen har vuxit upp och kommer inte och gläntar på sovrumsdörren längre. Åren mellan 50 och 70, innan ålderskrämporna börjar komma, kan vara väldigt roliga sexuellt. Men så är det förstås inte för alla. Alla har inte en partner att ha sex med. Ju äldre vi blir, desto större blir ”mansunderskottet” i befolkningen. Och har man en partner, kan han ha tappat sin sexuella lust eller sin förmåga på grund av sjukdom. Undersökningar visar att äldre kvinnor vill ha mer sex och intimitet än de har snarare än att de skulle ha tappat intresset. Samtidigt visar studier att kvinnor statistiskt sett faktiskt upplever en nedgång av sexuell lust och förmåga i samband med klimakteriet. Men av de undersökningar som gjorts kan man dra slutsatsen att det sällan har med östrogenet att göra, säger Lotti Helström. De främsta orsakerna är psykologiska, sociala och kulturella, tror hon. Det kan röra sig om negativa förväntningar av olika slag. Man känner sig kanske mindre attraktiv när man kommer allt längre ifrån idealbilden av en ung, sexig kvinna. – Fast den absolut vanligaste orsaken till att man tappar lusten är problem i partnerrelationen, säger Lotti Helström. Det gäller kvinnor i alla åldrar, äldre är inget undantag. Det kan röra sig om olika känslomässiga svårigheter i relationen, eller om en partner som tappat förmågan. – Man ska inte heller glömma bort att stress och fysisk eller psykisk sjukdom kan påverka sexualiteten. Depression blir vanligare med åren och påverkar både lusten och förmågan negativt. Förmågan att reagera sexuellt finns definitivt kvar hos kvinnor efter klimakteriet. – Men precis som för männen tar det med åren ofta lite längre tid att tända och att uppnå orgasm. Det behövs mer stimulans, och det har att göra med åldersförändringar bland annat hos blodkärlen. Om man förväntar sig att det ska vara precis som förut kan det bli så att man ”ger upp” och tror att sexlivet inte funkar längre. – Kvinnan kanske inte tar sig den tid hon behöver. Eller också kanske partnern inte tar sig tid, säger Lotti Helström. Om en äldre kvinna känner att lusten minskar och vill ändra på det, finns en hel del att göra. Det första man ska titta på är alltså relationen till partnern, säger Lotti Helström. Finns fysisk eller psykisk sjukdom gäller det att upptäcka och behandla den. – Både män och kvinnor drabbas ju med åldern av krämpor och sjukdomar som kan påverka sexualiteten. Ofta går det att lösa med lite tålamod och fiffighet. Lotti Helström tycker också att äldre kvinnor ska unna sig olika hjälpmedel. – När synen och hörseln blir sämre tycker vi att det är naturligt att ta till glasögon eller hörapparat. Det borde vara lika naturligt att tillåta sig själv att ta hjälp med sexlivet. Det kan handla om glidmedel, vibratorer och andra ”sexleksaker”, eller om upphetsande, erotiska noveller, bilder och filmer. – Men det allra bästa sättet att väcka lusten på äldre dagar är en ny förälskelse. Det fungerar i alla åldrar, säger Lotti Helström. Malin Nordgren malin.nordgren@dn.se 08-738 10 00 ... är den mest sexuellt erfarna generationen. ... har lika bra sex efter som före klimakteriet. ... vill ha mer närhet och sex. ... kan tappa lusten av kulturella, psykologiska och sociala skäl. ... eller på grund av partnern. ... kan ha svår t att hitta en man på grund av ”mansunderskot tet”. ... får enklast tillbaka lusten genom en förälskelse. LOTTI HELSTRÖM, GYNEKOLOG OCH SEXOLOG


Läckande moral

Summary: Att bara avslöja hemligheter räcker inte som publicistisk hållning. Det visar kritiken mot Wikileaks från Amnesty och andra människorättsorganisationer

Wikileaks har inte bara avslöjat hemligstämplad militär information. Tillgängliggörandet på internet av enorma mängder av obearbetad rådata från en krigszon har också blottat ett etiskt problem i webbsajtens bakomliggande filosofi. En rad människorättsorganisationer, bland annat Amnesty och Reportrar utan gränser, har vädjat till Wikileaks att ta bort all information som skulle kunna utsätta de afghaner som samarbetar med de internationella styrkorna för fara. Det är känt att talibanerna tidigare har sökt upp och dödat personer som bistått utländsk militär. Webbsajtens redaktör, Julian Assange, har svarat med att skjuta tillbaka ansvaret på sina kritiker, bland annat genom att kräva att Amnesty och andra organisationer hjälper till med att granska materialet. ”Pentagon vill driva oss i konkurs genom att vägra hjälpa oss, medierna tar inte sitt ansvar och heller inte Amnesty. Vad ska man göra?” skrev han i ett Twittermeddelande häromdagen. På sin hemsida hävdar Wikileaks att man tar redaktionellt ansvar för det som publiceras. Kravet på insänt material är dels att det bidrar till ökad demokratisk genomskinlighet, dels att det passerar en redaktionell process som granskar dess autenticitet. Wikileaks är med andra ord inte en anslagstavla eller ett klotterplank utan gör anspråk på att vara en redaktörsstyrd verksamhet likt tidningar, tevekanaler och andra traditionella medier. Men det finns en avgörande skillnad. The Guardian, New York Times och Der Spiegel, de tidningar och tidskrifter som Wikileaks samarbetade med vid publiceringen, gjorde alla en noggrann granskning av de utdrag man publicerade för att skydda enskilda individer som kunde skadas av en publicering. Men en sådan sovring blir ett sisyfos-arbete om man lägger ut över hundra tusen dokument på nätet. Wikileaks har inte sådana resurser. Kravet på gallring skulle ha omöjliggjort den spektakulära publiceringen. Därav Assanges bisarra krav på att Pentagon ska bistå honom och att Amnesty ska släppa allt annat man har för händerna för att hjälpa Wikileaks. Visst kan man ifrågasätta Pentagons hantering av Afghanistanrapporterna. På grund av stark intern kritik mot tendensen att inte dela med sig av viktig information till andra avdelningar har säkerhetskraven inom den amerikanska försvarsmakten reducerats under senare år. Hemligstämplat material har spridits tämligen generöst, som eventuellt till den 22-årige menige soldat som misstänks vara ansvarig för läckan. Det var bara en tidsfråga innan material skulle läcka ut, enligt en amerikansk general som intervjuats av BBC. I detta perspektiv kan man naturligtvis undra varför man inte tidigare vidtagit åtgärder för att skydda utsatta individer. Men att du lämnat din bil olåst ursäktar inte tjuven. Assanges försök att skylla ifrån sig visar hur ihålig tanken är att det är moraliskt riktigt att offentliggöra saker och ting bara för att någon vill hålla dem hemliga. Världen är full av saker som bör avslöjas. Därför är det viktigt att det finns medier som stöder och uppmuntrar människor som vågar offentliggöra dolda missförhållanden på sin arbetsplats, så kallade ”whistle-blowers”. Men det innebär inte att ett dokument automatiskt bör publiceras därför att det har hemligstämplats. Wikileaks måste utveckla sin redaktionella filosofi. Vi kommer inte att få ett bättre och öppnare samhälle av att stora mängder osorterade data vräks ut på nätet utan personligt ansvar. DN 14/8 2010


STRAGE:

Summary: Bättre att knuffa reggaekulturen i en bögigare riktning än att hindra homofoba artister att uppträda.

I början avjuni meddelade en konsertarrangör i Malmö att Beenie Mans spelning – som ställts in efter protester från Facebookgruppen ”Inga homofober på våra scener” – skulle bli av eftersom man upptäckt en video där reggaestjärnan, enligt arrangören, inte mordhotade homosexuella utan talade om tolerans. Särskilt hbt-vänliga var dock inte uttalanden som ”Är du gay är du gay, behåll det för dig själv” och ”Om du är gay är det inte mitt fel”. Tyvärr ställde inte Sydsvenskan följdfrågan ”Vems fel är det att du är svart?” när de fick en intervju med Beenie Man under besöket. De bad honom förklara låten ”Han up deh” och han försäkrade att den inte alls handlar om att bränna bögar och lyncha lesbiska. Ordet ”rope” i raden ”hang a chi chi gal (flata) with a long piece of rope” betyder enligt honom inte ”rep” utan penis. ”Det jag egentligen säger i texten är att om en kvinna är lesbisk och du vill omvända henne – ha sex med henne”, sa Beenie Man. Lögnerna fick hans näsa att växa sig längre än Montego Bay. Jag struntade länge i det böghat som bubblar i reggae. De problematiska låtarna utgör en ytterst liten del av den samlade musikproduktionen. Att ignorera homofobi inom reggae är därför betydligt enklare än att ignorera sexism inom gangsterrap eller satanism inom black metal (om man har svårt för sådant). Men de senaste åren har den homofoba skamfläcken känts alltmer irriterande, särskilt när den försvaras med argument som att Jamaica tillhör tredje världen och inte vet bättre. Så länge reggaeartister inte uppmanar till mord på homosexuella när de spelar i Europa är det dock tveksamt att, i förebyggande syfte, hindra dem från att uppträda. Bättre är i så fall att knuffa reggaekulturen i en bögigare riktning. På onsdag nästa vecka arrangeras klubbkvällen Batty Boy av det så kallade Bögjävlargänget, författare till boken ”Bögjävlar” och arrangörer av en lång rad subversivt glittriga klubbspektakel. En av mina bloggande vänner anser att Batty Boy-projektet är ”lika rimligt som att reclaima swastikan”. Men från början stavades reggae faktiskt reggay (som i Toots & The Maytals klassiska singel ”Do the reggay”). Och bögjävlarna kommer att lyfta fram baktaktslunkande gayikoner som Boy George (Culture Club hör till historiens mest framgångsrika reggaeband) och Grace Jones (jamaicanskan som man redan tillägnat en klubbkväll). Poppig reggae som Lily Allen, Ace Of Base och Robyns sommarhit ”Dancehall queen” lär också bli spelad, liksom – förstås – alla kvinnliga dancehallartister som har mer mellan tinningarna än sina manliga kollegor. Pengarna från klubbkvällen går till den jamaicanska hbt-organisationen J-flag som i våras arrangerade den första Prideparaden på ön. Det var en blygsam manifestation, men ett stort steg för ett land där premiärministern har spelat TOK:s bögbrännarhit ”Chi chi man” på valmöten och där män är så rädda för att bli homo att de vägrar låta sig undersökas för prostatacancer. Förhoppningsvis kan Batty Boy-partyt inspirera fler rosaskimrande reggaekvällar. Efter årets Pridefestival, där Rednex och Dr Bombay var dragplåster, behöver hbt-publiken bra dansmusik lika mycket som Beenie Man behöver en hjärna. Fredrik Strage är journalist och författare. Han bloggar på påstan.nu/bloggen


”Politikerna måste ändra lagen om arbetsskador”

Summary: Ledande yrkesmedicinare: Arbetsskadelagen är orättvis och ojämlik och det är hög tid att efter dansk modell införa en lista över sjukdomar som godkänts. Sverige har en internationellt sett unik lagstiftning om arbetsskador. Teoretiskt är den tilltalande då vilken sjukdom som helst kan godkännas som arbetsskada. Men i praktiken är lagen rättsosäker och ojämlik och bedömningarna i hög grad beroende av vem på Försäkringskassan som handlägger ärendena. Vi har träffat många patienter som bortom allt rimligt tvivel blivit sjuka av sitt arbete, men som ändå nekats ersättning. Det är därför dags att ta lärdom av Danmark och kombinera det generella arbetsskadebegreppet med en lista över sjukdomar och arbetsförhållanden som accepteras som arbetsskada, skriver Kjell Torén och Bengt Järvholm.

Arbetsskadeförsäkringen är en av våra socialförsäkringar som på senare år blivit bortglömd i den allmänna debatten. I sin nuvarande form är Arbetsskadeförsäkringen orättvis, ojämlik och oförutsägbar. Vi vill föreslå en förändring som på ett ganska enkelt sätt undanröjer dessa problem, nämligen en lista över accepterade arbetssjukdomar. Sverige har en internationellt unik lagstiftning om vad som ska kallas för arbetsskada, ett så kallat generellt arbetsskadebegrepp. Den är teoretiskt tilltalande då den innebär att bara det finns tillräckligt med kunskap om sambandet kan vilken sjukdom som helst godkännas som arbetsskada. Tyvärr har i praktiken detta gett upphov till en ojämlik och rättsosäker tillämpning. Bedömningen av om det finns ett samband eller inte har i hög grad varit beroende på vem som handlagt ärendet och olika bedömare har ofta kommit till olika slutsatser. Försäkringskassan, som har huvudansvaret för tillämpningen, har fått mycket kritik, bland annat av Riksrevisionsverket. Försäkringskassan har nu centraliserat handläggningen till fem kontor, men vår bedömning är att detta är otillräckligt för att få till stånd en mer enhetlig och rättssäker bedömning. Vi har under åren träffat många patienter som bortom allt rimligt tvivel blivit sjuka av sitt arbete, men inte fått sin sjukdom godkänd som arbetsskada. En svetsare som jobbar med reparationer av pappersbruk och andra processindustrier insjuknar i svår astma. Han tvingas använda mediciner och kan ha stora begränsningar av vad han kan göra på fritiden. I sitt arbete har han ofta svetsat i rostfria material. Det finns flera studier som visar att arbete med svetsning i rostfritt kan ge astma. Försäkringskassan avslår sambandet då man menar att det inte föreligger övervägande skäl som talar för ett samband. En montör har i decennier haft ett monotont och tungt arbete. Hon utvecklar efter cirka 15 års arbete ett smärttillstånd i nacke och axlar. Hon får avslag på arbetsskadeanmälan då Försäkringskassan menar att det saknas vetenskapligt stöd för att arbetet med övervägande skäl har orsakat hennes smärttillstånd. I bägge dessa fall bedömde vi att det fanns tillräckliga vetenskapliga belägg för att godkänna ett samband enligt arbetsskadeförsäkringen. För att godkänna ett samband krävs att det finns ett underlag där enskilda försäkringsläkare eller handläggare gör en genomgång av den vetenskapliga litteraturen. Många försäkringsläkare hoppar över detta tidskrävande och svåra moment, och gör det som är enklast – avslår ansökan – och anger att det inte finns stöd för något samband. Om fallen hade bedömts vid ett annat kontor och av andra försäkringsläkare och handläggare kunde det motsatta ha inträffat – sambanden blir godkända. Anledningen till denna varierande bedömning är att just varje enskilt fall måste baseras på en genomgång av den aktuella vetenskapliga litteraturen. Det förklaras av att vi har ett generellt samband, det vill säga i princip alla sjukdomar kan godkännas bara det finns ett tillräckligt starkt vetenskapligt stöd. Denna genomgång av den vetenskapliga litteraturen är tidskrävande och genomförs sällan vid enskilda bedömningar. Försäkringskassan förser inte heller sina medarbetare med uppdaterade litteraturgenomgångar. Konsekvensen blir att bedömningen av varje enskilt fall blir starkt beroende av kunskapen och ambitionen hos den enskilda försäkringsläkaren eller handläggaren. Detta varierar och därmed blir bedömningarna olika och oförutsägbara. Nästan alla andra länder har en lista över vilka sjukdomar/arbetsförhållanden som ger rätt till ersättning från arbetsskadeförsäkringen i landet. Fördelen med en lista är att bedömningarna blir förutsägbara och relativt enkla att administrera. Den stora nackdelen är att en sådan lista baseras på gammal kunskap och det tar lång tid innan nya sjukdomsrisker kommer in på listorna. Det kan innebära att personer som skulle ha haft ersättning går miste om en sådan. Ett tilltalande alternativ till det generella arbetsskadebegreppet är att införa både en lista och behålla det generella arbetsskadebegreppet. En sådan modell har man i Danmark. Där finns en lista över godkända sjukdomar, och till sjukdomarna har man knutit en ganska detaljerad förteckning över olika riskfyllda exponeringar. För att en enskild individ i Danmark ska få godkänd arbetsskada ska sjukdom och exponering svara mot de krav som finns på listan, och sedan ska sjukdomen godkännas såvida inte ”det anses for overvejende sansynligt at sygdomen skyldes andre forhold end de erhversmæssige”. Det är alltså upp till den danska Arbeidsskadestyrelsen att visa att sjukdomen har orsakats av faktorer som ligger utanför arbetet. Därutöver har man en säkerhetsventil för sjukdomar som inte finns med på listan. Det har formulerats som ”hvis sykdommen må anses for utelukkende eller overveiende grad å være foårsaket av arbeidets særlige art”. Detta gör att man både har en lista och ett generellt arbetsskadebegrepp. För det senare är det den drabbade som ska visa att det finns övervägande skäl för ett samband. Ett exempel på hur den danska säkerhetsventilen fungerar är sambandet mellan skiftarbete/nattarbete och bröstcancer. Det finns ett flertal epidemiologiska studier som visar att både skiftarbete och nattarbete leder till cirka 50 procent ökad risk för bröstcancer, det vill säga de relativa riskerna är runt 1,5. Internationella Cancerunionen (IARC) har klassificerat skiftarbete som ”sannolikt cancerframkallande”, grupp 2A. I Danmark har till exempel nattarbetande kvinnor som arbetat skift mer än 20 år och som drabbats av bröstcancer fått sin sjukdom godkänd som arbetsskada. Det har skett via ”säkerhetsventilen”. Det finns därför skäl att se över vår lagstiftning när det gäller arbetsskador så att vi kan uppfylla rimliga krav på en rättvis och förutsägbar ersättning för de individer som drabbas av en arbetsskada. Kjell Torén Läkare och professor i försäkringsmedicin vid Göteborgs universitet Bengt Järvholm Läkare och professor i yrkes- och miljömedicin vid Umeå universitet Arbetsskadeförsäkringen De flesta i-länder har en arbetsskadeförsäkring. I Sverige finns en lagstiftad del, Lagen om Arbetsskadeförsäkringen, ändrad senast 2002. I huvudsak betalas ersättning ut för sjukvårdskostnader och inkomstförlust om arbetsförmågan varit nedsatt mer än ett år. För närvarande har ca 5 000 personer sin sjukdom godkänd som arbetsskada. Det finns också en försäkring som betalas av arbetsgivarna och handläggs via AFA-Försäkring. Via den kan den skadade få ersättning/skadestånd, men det krävs i princip att Försäkringskassan godkänt sjukdomen som en arbetsskada.


”Vi ska aktivt ta väljare från Socialdemokraterna”

Summary: Moderaterna i nytt policydokument: Vi ska företräda och se alla människor i hela Sverige – inte bara våra egna sympatisörer och väljare.Moderaterna har redan visat att partiet klarar av att ompröva gamla sanningar. Det har kanske synts tydligast i vår skattepolitik och vårt förhållningssätt till välfärden. Vi fortsätter nu att utveckla partiet med samma öppenhet för nödvändig förändring som tidigare. Moderaterna ska bli Sveriges samhällsbärande parti och långsiktigt förtjäna fler väljare i hela Sverige. Vi ska aktivt vinna väljare som tidigare röstat på Socialdemokraterna och bli centrum i svensk politik. Slutligen lämnar vi föreställningen att ett politiskt partis enda uppgift är att företräda sina väljare, skriver Per Schlingmann.

Ingen av oss vet i dag hur morgondagen kommer att se ut. Dagens Sverige är inte exakt likadant som för tio eller ens fem år sedan och det kommer inte att se likadant ut fem år från nu. Vi lever i en värld som hela tiden ställer oss inför nya krav och där vi ständigt möter nya utmaningar och prövningar. Det här är i grunden något positivt, men det ställer också krav på dem som söker förtroende att leda Sverige in i framtiden. Bara de partier som klarar av att förändra sina politiska förslag och åtgärder om verkligheten kräver det och som har förmågan att utvecklas i takt med sin samtid kan med rätta säga sig vara ett parti för framtiden. Det går inte att leda ett land i rörelse och förändring om man själv motsätter sig detsamma. En bärande del i utvecklingen av Moderaterna har varit vår vilja att söka upp samhällsproblem och lyssna på dem som vet att berätta om dem. Därför har vår största satsning under mandatperioden varit vårt projekt ”Välkommen till verkligheten”, där moderater i hela landet har samtalat med medarbetare i över 3 000 välfärdsverksamheter. Denna arbetsform – att aktivt lyssna på dem som finns och verkar i viktiga verksamheter och att låta deras erfarenheter påverka politiken – ska under nästa mandatperiod bli en naturlig metod bland våra förtroendevalda. Moderaterna har redan visat att vi klarat av att ompröva gamla sanningar. Vi har haft såväl vilja som verklig kraft att förflytta oss när det har varit nödvändigt. Det har kanske tydligast synts i vår skattepolitik och i vårt förhållningssätt till välfärdens verksamheter. När vi nu fortsätter utveckla Moderaterna är det med samma öppenhet för nödvändig förändring som tidigare. Det betyder att en röst på Moderaterna är en röst på ett parti i fortsatt förnyelse. Förutsättningarna för hur Moderaterna kommer att utvecklas påverkas naturligen till viss del av höstens valresultat. Men redan nu vill vi vara öppna för väljarna hur vi vill fortsätta utveckla vårt parti. Därför kommer vår partistyrelse nu på fredag (13/8) att anta ett första policydokument om inriktningen på vårt förnyelsearbete de kommande fyra åren. Redan nu går det att peka ut några viktiga byggstenar i förnyelsen. Det mest avgörande är att fortsätta det politiska reformarbetet, och den ekonomiska politiken kommer att vara central. I dagens Sverige ställs allt högre krav på utbildning, prestation och ambition. Men alla vill inte ta den vägen i livet och alla kan inte heller göra det. Om vi då samtidigt säger att fler behöver jobba och dessutom jobba mer – då är det vårt uppdrag att se till att framtidens arbetsmarknad är mer anpassad till vars och ens egen förmåga och individuella förutsättningar. Om alla ska ha ett jobb att gå till så behövs alla typer av jobb. Det finns fler viktiga frågor – men just detta kommer att vara helt centralt för att Sverige ska kunna fortsätta utvecklas i rätt riktning. Därför är det också en viktig fråga för Moderaterna. Vi behöver också arbeta mer aktivt för att locka fler kvinnor och fler personer med invandrarbakgrund till att företräda oss. Det här är kanske vår största utmaning. Likt de flesta partier har vi för få kvinnor i ledande roller i våra kommuner och vi har för dålig representation av invandrare i partiet som helhet. Det här är ingen ny fråga för oss. Vi har redan genomfört viktiga åtgärder och det har gett resultat. Inför valet till Europaparlamentet och inför detta riksdagsval beslutade Moderaternas partistyrelse för första gången om tydliga direktiv som sedan legat till grund för listornas utformning. Tillsammans med andra åtgärder har det här lett till en jämnare könsfördelning och vi kan nu se att ungefär varannan riksdagsvalsedel för Moderaterna toppas av en kvinna. Men vi måste göra mer än så. Därför kommer vi att under nästa mandatperiod utforma nya åtgärder som tydligt svarar på hur vi rekryterar kvinnor och stödjer kvinnor i ledande funktioner. Det här gäller också hur vi kan få fler personer med invandrarbakgrund att söka sig till Moderaterna. Moderaterna är det parti som företräder allmänintresset och vi ska fortsätta utvecklas till att bli det samhällsbärande partiet i Sverige. Därför är ”hela Sverige” ett centralt perspektiv i vår fortsatta utveckling. Det handlar om att vi som politisk kraft företräder och ser alla människor – inte bara våra egna sympatisörer och väljare. Med detta lämnar vi också slutligen föreställningen att ett politiskt partis enda uppgift är att företräda sina väljare. Ska vi nå hit, då måste vi fortsätta utveckla politiken så att den kommer alla till del – i hela vårt land. Vi vet att vi som parti aldrig kan motsvara hela befolkningen, men då blir det än viktigare att aktivt fortsätta att söka oss ut i Sverige och ta del av alla människors vardag och vardagsberättelser. Det här ställer också krav på oss som organisation; vi måste se till att det alltid finns en stark moderat närvaro i hela landet. För detta ska vi utveckla nya arbetsformer och förnya vårt sätt att arbeta i föreningsverksamheten. Moderaterna ska bli Sveriges samhällsbärande parti och vi ska långsiktigt förtjäna fler väljare i hela Sverige. Moderaterna ska aktivt vinna väljare som tidigare röstat på Socialdemokraterna. Med en politik som vilar på ansvarstagande, som utgår ifrån allmänintresset och som kan omprövas när omvärlden förändras ska vi bli centrum i svensk politik. Nyfiket och öppet ska vi fortsätta utvecklas och pragmatiskt utveckla svaren på hur Sverige kan bli bättre – tillsammans med alla som bor i Sverige och i takt med att vårt samhälle förändras. Den 19 september väljer svenska folket hur framtidens Sverige ska se ut. En röst på Moderaterna är en röst på alliansen, men också en röst på ett politiskt parti i fortsatt förnyelse. Vi möter väljarna som Nya Moderaterna och det förpliktigar. Per Schlingmann Partisekreterare (M)


”Vi ska aktivt ta väljare från socialdemokraterna”

Summary: Moderaterna i nytt policydokument: Vi ska företräda och se alla människor i hela Sverige – inte bara våra egna sympatisörer och väljare. Moderaterna har redan visat att partiet klarar av att ompröva gamla sanningar. Det har kanske synts tydligast i vår skattepolitik och vårt förhållningssätt till välfärden. Vi fortsätter nu att utveckla partiet med samma öppenhet för nödvändig förändring som tidigare. Moderaterna ska bli Sveriges samhällsbärande parti och långsiktigt förtjäna fler väljare i hela Sverige. Vi ska aktivt vinna väljare som tidigare röstat på Socialdemokraterna och bli centrum i svensk politik. Slutligen lämnar vi föreställningen att ett politiskt partis enda uppgift är att företräda sina väljare, skriver Per Schlingmann.

Ingen av oss vet i dag hur morgondagen kommer att se ut. Dagens Sverige är inte exakt likadant som för tio eller ens fem år sedan och det kommer inte att se likadant ut fem år från nu. Vi lever i en värld som hela tiden ställer oss inför nya krav och där vi ständigt möter nya utmaningar och prövningar. Det här är i grunden något positivt, men det ställer också krav på dem som söker förtroende att leda Sverige in i framtiden. Bara de partier som klarar av att förändra sina politiska förslag och åtgärder om verkligheten kräver det och som har förmågan att utvecklas i takt med sin samtid kan med rätta säga sig vara ett parti för framtiden. Det går inte att leda ett land i rörelse och förändring om man själv motsätter sig detsamma. En bärande del i utvecklingen av Moderaterna har varit vår vilja att söka upp samhällsproblem och lyssna på dem som vet att berätta om dem. Därför har vår största satsning under mandatperioden varit vårt projekt ”Välkommen till verkligheten”, där moderater i hela landet har samtalat med medarbetare i över 3 000 välfärdsverksamheter. Denna arbetsform – att aktivt lyssna på dem som finns och verkar i viktiga verksamheter och att låta deras erfarenheter påverka politiken – ska under nästa mandatperiod bli en naturlig metod bland våra förtroendevalda. Moderaterna har redan visat att vi klarat av att ompröva gamla sanningar. Vi har haft såväl vilja som verklig kraft att förflytta oss när det har varit nödvändigt. Det har kanske tydligast synts i vår skattepolitik och i vårt förhållningssätt till välfärdens verksamheter. När vi nu fortsätter utveckla Moderaterna är det med samma öppenhet för nödvändig förändring som tidigare. Det betyder att en röst på Moderaterna är en röst på ett parti i fortsatt förnyelse. Förutsättningarna för hur Moderaterna kommer att utvecklas påverkas naturligen till viss del av höstens valresultat. Men redan nu vill vi vara öppna för väljarna hur vi vill fortsätta utveckla vårt parti. Därför kommer vår partistyrelse nu på fredag (13/8) att anta ett första policydokument om inriktningen på vårt förnyelsearbete de kommande fyra åren. Redan nu går det att peka ut några viktiga byggstenar i förnyelsen. Det mest avgörande är att fortsätta det politiska reformarbetet, och den ekonomiska politiken kommer att vara central. I dagens Sverige ställs allt högre krav på utbildning, prestation och ambition. Men alla vill inte ta den vägen i livet och alla kan inte heller göra det. Om vi då samtidigt säger att fler behöver jobba och dessutom jobba mer – då är det vårt uppdrag att se till att framtidens arbetsmarknad är mer anpassad till vars och ens egen förmåga och individuella förutsättningar. Om alla ska ha ett jobb att gå till så behövs alla typer av jobb. Det finns fler viktiga frågor – men just detta kommer att vara helt centralt för att Sverige ska kunna fortsätta utvecklas i rätt riktning. Därför är det också en viktig fråga för Moderaterna. Vi behöver också arbeta mer aktivt för att locka fler kvinnor och fler personer med invandrarbakgrund till att företräda oss. Det här är kanske vår största utmaning. Likt de flesta partier har vi för få kvinnor i ledande roller i våra kommuner och vi har för dålig representation av invandrare i partiet som helhet. Det här är ingen ny fråga för oss. Vi har redan genomfört viktiga åtgärder och det har gett resultat. Inför valet till Europaparlamentet och inför detta riksdagsval beslutade Moderaternas partistyrelse för första gången om tydliga direktiv som sedan legat till grund för listornas utformning. Tillsammans med andra åtgärder har det här lett till en jämnare könsfördelning och vi kan nu se att ungefär varannan riksdagsvalsedel för Moderaterna toppas av en kvinna. Men vi måste göra mer än så. Därför kommer vi att under nästa mandatperiod utforma nya åtgärder som tydligt svarar på hur vi rekryterar kvinnor och stödjer kvinnor i ledande funktioner. Det här gäller också hur vi kan få fler personer med invandrarbakgrund att söka sig till Moderaterna. Moderaterna är det parti som företräder allmänintresset och vi ska fortsätta utvecklas till att bli det samhällsbärande partiet i Sverige. Därför är ”hela Sverige” ett centralt perspektiv i vår fortsatta utveckling. Det handlar om att vi som politisk kraft företräder och ser alla människor – inte bara våra egna sympatisörer och väljare. Med detta lämnar vi också slutligen föreställningen att ett politiskt partis enda uppgift är att företräda sina väljare. Ska vi nå hit, då måste vi fortsätta utveckla politiken så att den kommer alla till del – i hela vårt land. Vi vet att vi som parti aldrig kan motsvara hela befolkningen, men då blir det än viktigare att aktivt fortsätta att söka oss ut i Sverige och ta del av alla människors vardag och vardagsberättelser. Det här ställer också krav på oss som organisation; vi måste se till att det alltid finns en stark moderat närvaro i hela landet. För detta ska vi utveckla nya arbetsformer och förnya vårt sätt att arbeta i föreningsverksamheten. Moderaterna ska bli Sveriges samhällsbärande parti och vi ska långsiktigt förtjäna fler väljare i hela Sverige. Moderaterna ska aktivt vinna väljare som tidigare röstat på Socialdemokraterna. Med en politik som vilar på ansvarstagande, som utgår ifrån allmänintresset och som kan omprövas när omvärlden förändras ska vi bli centrum i svensk politik. Nyfiket och öppet ska vi fortsätta utvecklas och pragmatiskt utveckla svaren på hur Sverige kan bli bättre – tillsammans med alla som bor i Sverige och i takt med att vårt samhälle förändras. Den 19 september väljer svenska folket hur framtidens Sverige ska se ut. En röst på Moderaterna är en röst på alliansen, men också en röst på ett politiskt parti i fortsatt förnyelse. Vi möter väljarna som Nya Moderaterna och det förpliktigar. Per Schlingmann Partisekreterare (M) Moderaterna Moderaterna var vid sitt bildande 1904 (Allmänna valmansförbundet) mycket konservativt och betonade vikten av bl a monarki och ett starkt försvar. Senare influerades det av liberalism, främst marknadsliberalism. Sedan slutet av 70-talet är partiet dominerande inom borgerligheten. Efter valet 2002 inleddes ett förnyelsesarbete. Fredrik Reinfeldt blev partiledare året därpå och lanserade ”Nya moderaterna” 2005. I riksdagsvalet 2006 fick partiet 26,2 procent, det bästa resultatet sedan 1928.


”De långtidsarbetslösa ska minska med 90 000 personer”

Summary: Socialdemokraterna sätter upp nytt mål: Vi ska pressa tillbaka långtidsarbetslösheten till en procent och det ska bli en central del av den ekonomiska politiken. Trots vändningen i ekonomin biter sig arbetslösheten fast på mycket höga nivåer. Självklart har finanskrisen påverkat, men det är anmärkningsvärt att arbetslösheten i Sverige sedan hösten 2006 ökat mer än EU-snittet. För detta bär regeringen ett stort ansvar. En grupp som uppmärksammats för lite är de långtidsarbetslösa. De är i dag 140 000 – en dramatisk ökning. Vi sätter därför upp målet att långtidsarbetslösheten ska pressas tillbaka till en procent av arbetskraften, det vill säga till 50 000 personer. Det är en svår men nödvändig utmaning, skriver Mona Sahlin och Thomas Östros.

Svensk tillväxt befinner sig i en återhämtningsfas. Det är en naturlig konsekvens av förra årets rekordstora BNP-fall då ekonomin krympte med mer än fem procent. Men BNP-nivån beräknas komma tillbaka till nivån som förelåg 2007 först under 2011. Och trots att vi ser en vändning i ekonomin biter sig arbetslösheten fast på mycket höga nivåer. Det är alarmerande. Regeringens senaste prognos visar att det dröjer till 2013 innan arbetslösheten är tillbaka på 2006 års nivå. Det innebär minst sju år av jobbstopp. Och då är ändå regeringen betydligt mer optimistisk än IMF, Riksbanken och Konjunkturinstitutet. Självklart har finanskrisen påverkat den här utvecklingen, men det är anmärkningsvärt att arbetslösheten sedan hösten 2006 har ökat mer i Sverige än genomsnittet i EU. För detta bär regeringen ett stort ansvar. Mandatperioden inleddes med stora nedskärningar i nästan alla delar av utbildningssystemet – inte minst komvux och arbetsmarknadsutbildning. När arbetslösheten väl bröt ut fanns det färre studieplatser för dem som behövde omskola sig. Regeringen ignorerade också tecken på att en finanskris var på väg. Bara några månader innan Lehman Brothers ansökte om konkursskydd stod Anders Borg i riksdagen och raljerade över de varningar han fick om att en bankkris var nära förestående. När krisen väl bröt ut blev regeringen paralyserad. Man vilade på hanen, med konsekvensen att tusentals jobb gick förlorade i den offentliga sektorn. Av detta har regeringen fått utstå hård kritik – bland annat av Finanspolitiska rådet, dess eget expertorgan. Regeringens agerande har förvärrat utvecklingen: sysselsättningsgraden har sjunkit med motsvarande 100 000 personer under mandatperioden och utanförskapet har, med regeringens egen definition, ökat med 70 000 personer. Socialbidragen ökar i över 80 procent av Sveriges kommuner. Jämviktsarbetslösheten – ett viktigt mått på hur den ekonomiska politiken fungerar – ökar för första gången sedan 1995 och beräknas fortsätta göra det till åtminstone 2012. Detta är inget annat än ett monumentalt misslyckande för Anders Borg. Ett område som har uppmärksammats för lite är utvecklingen av antalet långtidsarbetslösa. Antalet långtidsarbetslösa har ökat dramatiskt och uppgår i dag till 140 000 personer. Nästan var tredje arbetslös är i dag långtidsarbetslös. Prognoserna talar också för att långtidsarbetslösheten kommer att öka ytterligare. Arbetsförmedlingen bedömer att antalet långtidsarbetslösa därmed riskerar att totalt uppgå till hela 220 000 personer. Långtidsarbetslöshet missgynnar både individen och samhället i stort. Ny forskning från Socialhögskolan vid Lunds universitet visar att unga som blev långtidsarbetslösa under krisen i början av 1990-talet löpte uppemot sju gånger högre risk än andra att marginaliseras senare i livet. Förutom den enskildes svårigheter att etablera sig på arbetsmarknaden innebär detta också att Sveriges potentiella BNP hålls tillbaka och att försörjningsbördan ökar för den arbetande befolkningen. Dessutom riskerar det att skapa allvarliga flaskhalsar på arbetsmarknaden. Redan i dag rapporterar Svenskt Näringsliv att vart femte företag har svårt att hitta rätt kompetens och rekrytera rätt personal trots att det borde finnas lediga resurser på arbetsmarknaden. Dessa flaskhalsar påverkar oss alla eftersom det tvingar riksbanken att höja räntan tidigare än vad som annars hade varit fallet. Det går inte att fortsätta på den väg som regeringen har slagit in på. Att minska långtidsarbetslösheten måste bli en central del av den ekonomiska politiken. Vi socialdemokrater är beredda att sätta upp ett mål om att långtidsarbetslösheten ska pressas tillbaka till en procent av arbetskraften. Det innebär en minskning av långtidsarbetslösheten med omkring 90 000 personer utifrån SCB:sstatistik. Det är en svår men nödvändig utmaning. När den är nådd ska vi gå vidare och höja ambitionerna ytterligare. Tillsammans med Vänsterpartiet och Miljöpartiet har vi i vår gemensamma vårmotion föreslagit ett antal reformer som på kort och längre sikt skulle minska långtidsarbetslösheten: Ett brett kompetenslyft med 44 000 fler platser inom komvux, folkhögskolor, högskolor och yrkesinriktad arbetsmarknadsutbildning. Fler praktikplatser. Gröna jobb till långtidsarbetslösa. På längre sikt handlar det om att skapa goda förutsättningar för ett dynamiskt näringsliv och ett högt jobbskapande. Därför vill vi: Sänka arbetsgivaravgifterna för små-företagen. Inrätta en ny riskkapitalfond för att stimulera nyföretagande. Genomföra en historisk infrastruktursatsning. Det går att byta färdriktning på politiken den 19 september. Fler jobb står mot ökade klyftor. Vi socialdemokrater sätter jobben främst. Så växer ekonomin och så kan vi förbättra vården och skolan. Det tjänar alla på. Mona Sahlin partiledare (S) Thomas Östros ekonomisk-politisk talesperson (S)


”Lagstifta om papperslösas rätt till vård”

Summary: Sverige placerar sig i botten tillsammans med Österrike i rankningen av vilka länder som är bäst på vård av papperslösa. Det är ett enormt underbetyg och visar hur dåligt den svenska självbilden ibland stämmer överens med verkligheten, skriver sjukvårdslandstingsrådet Birgitta Rydberg och Christoffer Fagerberg, båda FP på Stockholmsdebatt.

Att grundläggande mänskliga rättigheter ska gälla alla oavsett härkomst är något som borde vara självklart men inte är det, inte ens i Sverige. Situationen för papperslösa flyktingar har den senaste tiden fått berättigad större uppmärksamhet, bland annat i DN och Rapport, vilket vi välkomnar och hoppas leder till att fler får upp ögonen för dessa annars ofta bortglömda människor. I Stockholm har vi gjort vårt bästa för att lösa situationen. Ingen ska nekas vård för att papper saknas – vårdens och vårdpersonalens uppgift är inte att agera polis eller migrationsmyndighet. Vi ska inte heller jaga människor som saknar både papper och pengar och möjlighet till försörjning, med dyra sjukvårdsräkningar. Liberala ungdomsförbundet och Folkpartiet har sedan länge drivit att vård självklart ska vara en rättighet för alla, även papperslösa flyktingar. Vi glömmer inte det glömda Sverige. För oss är det en självklarhet att staten ska ta på sig ansvaret att finansiera denna vård. Och det torde inte handla om några jättesummor, vilket exemplet från Region Skåne visar. Där ger man idag ger vård till papperslösa, vilket i nuläget kostar en dryg miljon på ett år. De farhågor som finns om att bättre vård för papperslösa skulle medföra ökade strömmar av flyktingar är lika verklighetsfrånvänt som Göran Perssons uttalande om social turism i samband med EU:s östutvidgning 2004. Dessutom är det viktigt att alltid komma ihåg varför vården finns till. Hälso- och sjukvården ska inte vara ett migrationspolitiskt verktyg, den ska rädda liv och hälsa för människor. Att Sverige i dag placerar sig i botten tillsammans med Österrike i rankningen av vilka länder som är bäst på vård till papperslösa är ett enormt underbetyg för oss och det visar hur dåligt den svenska självbilden ibland stämmer överens med verkligheten. Det är ett fattigdomsbevis att vi inte kan ge denna ganska lilla grupp människor del av vår högkvalitativa vård. Vi välkomnar regeringens utredning kring vård till papperslösa, men som liberaler ser vi det redan som självklart att vi ska erbjuda papperslösa vård. Mänskliga rättigheter ska inte vara kopplade till medborgarskap. Att olika landsting gör som Stockholm och tar egna beslut är bra och något vi uppmuntrar, men leder till stora skillnader för papperslösa mellan olika delar av Sverige. Det är både rättsosäkert och inhumant och i längden ohållbart. Vi behöver en lagstiftning som ger alla människor rätt till vård i Sverige, oavsett om du är medborgare eller papperslös. Vårt krav är lika enkelt som det är självklart för oss liberaler: vi vill ha ett system som ger människor vård efter behov, inte utifrån medborgarskap. För detta krävs att vi via lagstiftning ger papperslösa rätt till vård och att staten får ansvaret för att finansiera denna vård. Birgitta Rydberg (FP) Landstingsråd sjukvård, gruppledare Folkpartiet liberalerna Christoffer Fagerberg (FP) Ordförande Liberala Ungdomsförbundet Storstockholm, landstingskandidat Folkpartiet liberalerna


Högtiden då samvetet styr

Summary: Start för ramadan.På onsdag inleds årets viktigaste högtid för världens muslimer.Både fasta och fest.Olika uppfattningar finns om vad som krävs under fasteperioden.

För de flesta av världens över en miljard muslimer har ordet ramadan en nästan magisk klang. Det är årets viktigaste högtid, fastemånaden då goda muslimer ska avstå från mat, dryck och sex under dygnets ljusa timmar. Men inte bara det. Man ska också söka vägledning i livet, bli en bättre människa och känna solidariet med alla som är sämre lottade. Allmosor och välgörenhet blir extra viktigt under fastemånaden. Men ramadan är också fest. Varje kväll vid solnedgången bryts fastan för dagen, och släkt och vänner kan samlas kring väldukade bord. Många har tagit ledigt från jobbet och arbetstakten sjunker. – Den sociala aktiviteten ökar under ramadan, säger Helena Benaouda, ordförande i Sveriges muslimska råd. Det är vanligt att man knyter nya kontakter och träffar människor som man inte brukar se så ofta. Och man går till kvällsbön tillsammans. Ramadan är den nionde månaden i den muslimska kalendern och beräknas i år infalla med början onsdagen den 11 augusti. Månen är riktmärke och traditionellt inleds fastan först när nymånen kan siktas över Mecka i Saudiarabien. Sedan pågår högtiden fram till nästa nymåne, då allt avslutas med den så kallade fastebrytarfesten, eid al-fitr på arabiska. Den jämförs ibland med den kristna julen. Folk äter gott, byter presenter och besöker varandras hem. – Intensiteten skruvas upp ju längre fastemånaden lider. Sista fredagen är extra viktig. Den brukar kallas maktens natt, säger Christer Hedin, docent i religionshistoria vid Stockholms universitet. Ramadan firas överallt i världen där det finns muslimer och fastan är en av islams fem grundpelare. Högtiden får extra tyngd av att det var under ramadan – som var den nionde månaden också i den förislamiska, arabiska kalendern – som Koranen först uppenbarades för profeten Muhammed. Därmed är ramadan intimt förknippad med islams födelse. Fastan är obligatorisk för en god muslim och omfattar i princip alla troende utom barn, gravida och sjuka. Läkare kan också undantas om det handlar om extrema situationer där läkaren måste äta och/eller dricka för att kunna sköta sitt jobb. Samtidigt finns olika uppfattningar om vad som egentligen krävs under fasteperioden. Enligt en del moderna tolkningar ska påbudet om fasta inte tolkas bokstavligt. – En del nöjer sig med att sluta röka, andra kanske väljer bort något annat, säger Christer Hedin. Det är väldigt individuellt. Och ofta väldigt kontroversiellt. I vissa länder riskerar den som inte följer fastereglerna att bestraffas. Från Iran finns uppgifter om att personer som ätit på offentlig plats under ramadan dömts till spöstraff. I Algeriet dömdes för ett par år sedan sex personer till fyra års fängelse för att ha ätit på offentlig plats under ramadan. Domen överklagades och de sex friades. Enligt vissa uttolkare är ramadan en lämplig tid att bedriva jihad, heligt krig. Men frågan kompliceras av att jihad kan vara så mycket för en muslim: alltifrån en inre andlig kamp till yttre, fysiskt våld. – Ramadan är fredens månad och det är definitivt förbjudet att inleda våldsamheter, säger Helena Benaouda. Däremot finns rätten att försvara sig om man blir angripen. Inställningen till fastan har många varianter. Under egna resor i Mellanöstern har jag ofta mött muslimer som fullständigt struntar i allt vad fasta och avhållsamhet heter. Men jag har också mött troende som tar fastan på största allvar. Jag minns fortfarande med skräckblandad förtjusning en palestinsk taxichaufför som i den 35-gradiga värmen varken hade ätit eller druckit på hela dagen. Han hade inte ens svalt sin egen saliv, påstod han, när vi i hög fart färdades ned från Judéens kullar mot Döda havet. Vi kom fram välbehållna, men jag är inte säker på att han var någon lämplig chaufför just den dagen. För att inte väcka anstöt brukar jag alltid fråga om det är okej att jag själv dricker en klunk vatten när sådana situationer uppstår. Det brukar det alltid vara. – Du är inte muslim. Du gör som du vill, är det vanliga svaret. Icke-muslimer i muslimska länder har sällan problem under ramadan. Men det kan vara bra att komma ihåg att många restauranger kan vara stängda under dagtid, då efterfrågan på mat och dryck ändå inte är särskilt stor. I förhållande till vår gregorianska kalender förskjuts ramadan något varje år eftersom den muslimska kalendern är baserad på månåret. Det betyder att fastemånaden över tid förflyttar sig över hela vårt kalenderår – inte oviktigt med tanke på att perioden då man inte får äta styrs av solens upp- och nedgång, och därför kan variera kraftigt beroende på var i världen man befinner sig. Och här kan det bli problem. För muslimer i nordliga länder som till exempel Sverige kan det vara extra påfrestande att fasta på sommaren, då solen står högt och dagarna är långa. Eller? – Det finns sätt att komma runt det där, säger Christer Hedin. Man kan till exempel välja att följa solens gång i det närmaste muslimska landet (Libyen, i Sveriges fall) eller i sitt ursprungsland. Turkar i Sverige kan till exempel välja att fasta på samma tider som gäller i Turkiet. Sådant är helt tillåtet. Reglerna för vad som är rätt och fel kan tyckas godtyckliga. Ofta har någon skriftlärd utfärdat en fatwa (religiöst utlåtande) som blir vägledande, men vem denne lärde ska vara finns det inga regler kring. Det kan vara en imam, eller någon annan med hög religiös status. – Mycket handlar om det egna samvetet och religionerna är mycket smidigare än vi tror i det här avseendet, säger Christer Hedin. Tyvärr är det oftast de stelbenta uttolkarna som syns och hörs mest. Lars Boström lars.bostrom@dn.se 08-738 10 00


Dramatikernas bästa vän

Summary: För 30 år sedan skrev Lars Björkman manus till den första svenska såpan: ”Lösa förbindelser”. Nu fyller han 80 och han har trappat ned tempot – en aning.

Lars Björkman föddes 1930 på Södra BB i Stockholm. Hans far var ingenjör vid Televerket, mamman arbetade i butik. Lars sattes i Palmgrens enskilda gymnasium men tog inte studenten. I stället gick han till sjöss. – Jag gick på en gammal lastbåt som obefaren jungman till Polen och Frankrike. Var ute ett halvår. Det är det enda jobb som jag längtar tillbaka till. Han gjorde lumpen som flottist i Karlskrona och började sedan dyka upp i Stockholmspressen, Han avverkade både Morgon-Tidningen och Afton-Tidningen innan båda lades ned, varpå han övergick till Aftonbladet, som inte lades ned, även om kollegerna skämtade om det. – Jag delade rum med Bengt Melin, han var på nyheterna, jag på kulturredaktionen. Han gjorde också radio. – Typ bluesprogram med berättare. Tv hade inte börjat än. En sommar bodde han på Irland och läste en bok av en irländsk författare om gravar som börjar tala med varandra på ett gravfält. – Jag fick idén att låta lägenheter tala med varandra. Det blev ”Trivselmyra story”. Skickade den till underhållningsavdelningen på radio och fick svar från kulturavdelningen, som ville producera tillsammans med underhållningsavdelningen. Sedan ringde teateravdelningen och undrade om inte dom kunde få göra den. Med ens hade jag blivit författare. Politiskt var han med i VPK och medverkade i deras tidskrift Tidsignal, nedlagd 1970. – Jag skrev politiska kåserier. Jävligt kul tidning att skriva i. Den gravallvarliga sidan av 1960-talets vänstervåg fick en kärleksfull snyting i Lars Björkmans syrliga kammarkomedi ”Revolutionärernas hemmakväll”. Politiskt pricksäker var också pjäsen ”Pampen” som han skrev till Per Edströms lunchteaterbåt. Den gick sedan både i Örebro och på Dramaten. Hur står han politiskt i dag? – Inget parti tilltalar mig direkt, men jag förmodar att det blir Socialdemokraterna. Viktigast för mig har alltid varit solidaritetsfrågan. Pjäser om pressen förekommer då och då, mindre vanligt om pressfotografer. Tillsammans med Sigvard Olsson skrev Lars Björkman ”I väntan på Bardot” om två molokna pressfotografer som sitter och filosoferar i väntan på Bardot som inte kommer. Han gick med i Dramatikerförbundet och blev dess blev ordförande 1971. Under många år var han förbundets högt uppskattade chefsförhandlare. – Jag hade ingen aning om hur man förhandlar, det var en talang jag upptäckte när jag satt vid förhandlingsbordet. Allt var fortfarande litet och hanterligt på den tiden. Och vi har alltid haft en bra sammanhållning. – I stort sett är väl problemen desamma som då, men allt har blivit blivit så mycket större. Det finns så många olika sätt att visa dramatik. Flera fönster helt enkelt. Tv är sedan länge den viktigaste förhandlingspartnern. Mången dramatiker och manusförfattare har sett dagens ljus sedan den gång i början av 1980-talet då Lars Björkman fick ett telefonsamtal i en hotellvestibul i Norrköping. Det var tv i Stockholm som meddelade att han skulle bli huvudförfattare till en ny serie på 39 avsnitt. – Jag tyckte det lät kul. Höll på ett par år. Det blev ”Lösa förbindelser”, den första svenska såpan – men jag tyckte inte om ordet. Sedan dess har han exempelvis skrivit manus till de första sex Wallanderfilmerna – med Lassgård. Och haft ett finger med i resten av Wallanderfilmerna. Han har också skrivit manus till filmerna om Roland Hassel. – Jag är rätt road av att hitta på. År 2004 bildade Lars Björkman, Henning Mankell och den danske agenten Ole Søndberg filmbolaget Yellow Bird. Efter tretton Wallanderfilmer sålde de bolaget till ett annat bolag som har första tjing på filmatiseringen av nya Mankellböcker. Mankell och Björkman har även travhästar ihop. – Vi hoppas mycket på hästarna. De är ännu för unga, men nästa år ska de tävla, säger den 80-årige dramatikern som körde (röd) Porsche när han var kommunist och nu tar sig fram något mera makligt i en midnattsblå Jaguar. – Jag var en av de få som kunde försörja mig som dramatiker. Det har varit min ambition att det ska gälla alla medlemmar i Dramatikerförbundet. Ove Säverman ove.saverman@dn.se 08-738 11 81


”Dags att blocken sluter borgfred om betygen”

Summary: Lärarförbundet: Skolan behöver klara spelregler – inte klåfingriga politiker som reducerar betygsfrågan till att handla om ett år hit eller dit. Det är beklagligt att de politiska blocken inte förmår hitta en samsyn om betygen. Någon ideologisk avgrund skiljer dem ju knappast åt. De står så nära varandra man kan tänka sig utan att ta det sista steget. Sveriges lärare accepterar inte ett betygssystem som vi efter nästa mandatperiod åter kan få se ändrat. Vi vill ta ansvar och föreslår samtal om möjligheterna att till exempel införa betyg i kärnämn

Snart öppnar Sveriges största arbetsplats – skolan. Eleverna som då börjar i skolans lägre årskurser vet inte när de kommer att få sina första betyg. Deras föräldrar vet inte. Sveriges 225 000 lärare vet det inte heller. Nyligen presenterade de rödgröna sin syn på när betyg ska införas. Deras slutsats: betyg ska införas i sjuan. Redan tidigare har det stått klart att allianspartierna vill ha betyg från årskurs sex. Det är alltså knappast någon ideologisk avgrund som skiljer de båda blocken åt. De två alternativen i svensk politik står i stället så nära varandra man kan tänka sig utan att ta det sista steget för att komma överens. Det är inte särskilt ansvarstagande. Det moderna Sverige har byggts utifrån en samförståndsKultur där våra politiska företrädare i stora och avgörande frågor kommit överens. Ett exempel är den överenskommelse om den nya grundskolan som träffades för snart 50 år sedan i Visby. Ett annat är den ofta åberopade Torekovkompromissen om monarkins ställning i det svenska statsskicket. Men det finns också exempel på viktiga blocköverskridande överenskommelser om till exempel skatter, pensioner, kärnkraft och försvar. Skolan har traditionellt varit ett område där politiker sökt brett samförstånd. Vi ser flera möjliga kompromisser som skulle kunna bidra till att lösa upp de ideologiska knutar som så mycket kommit att prägla svensk skoldebatt. Det är därför beklagligt att partierna i en fråga som berör så många och där det finns ett legitimt krav på ett system som är varaktigt inte förmår att hitta samsyn. Skolan behöver arbetsro och klara spelregler, inte klåfingriga politiker som reducerar betygsfrågan till att handla om ett år hit eller dit. Tro mig, vi lärare klarar av att sätta betyg från såväl sexan som sjuan. Däremot lutar betyget åt våra politiker mot icke godkänt. Det är i alla fall svårt att tro att politikerna genom att inte komma överens trots snarlika förslag företräder allmänintresset. Eftersom vi lärare har att hantera de beslut som tas kring betygssystemet ligger det i vårt intresse att försöka påverka för att få en politisk samsyn som håller över tid. Vi lärare vill ta ansvar. Som underlag till en fortsatt diskussion mellan blocken föreslår vi samtal om möjligheterna att till exempel införa betyg från sexan i några ämnen, exempelvis de vi kallar kärnämnen och vänta till sjuan med övriga ämnen som har mindre plats på schemat. Ett annat sätt att hitta en kompromiss kan vara att först genomföra betyg från årskurs sju parallellt med en begränsad försöksverksamhet med betyg i sexan i några kommuner. Det kan ge ett bättre underlag för ett beslut i den fråga där man tvistar. Det finns självklart många vägar att gå för att hitta kompromisser om den politiska viljan finns. Vi lärare vill ta vårt ansvar för att få i gång en sådan diskussion. Vi menar att skolan är så fundamental för Sveriges välfärd och framtid att den inte lämpar sig för snabba kast och tillfälliga lösningar. Det är dags för en borgfred i betygsfrågan. Oavsett vilket block som vinner i höstens val accepterar Sveriges lärare inte ett betygssystem som vi efter nästa mandatperiod åter kan få se ändrat. Det leder till en ryckighet som gör lärarnas situation besvärlig och som gör att elever och föräldrar måste anpassa sig till ett system som snart kanske ändras igen. Från att nu ha betyg från årskurs åtta kan det alltså bli betyg i årskurs sex eller sju eller tvärtom för att efter nästa mandatperiod åter bli förändrat. Det är inte rimligt. Lärarna har rätt att få tydliga spelregler om betygen för att sedan kunna ägna sig åt det som är viktigt: undervisningens kvalitet och resultaten. Om nu varken alliansen eller de rödgröna är beredda att rucka på sin relativt nyvunna övertygelse om den optimala tiden för att införa betyg och inga kompromisser är möjliga, kräver vi i Lärarförbundet ett löfte från båda blocken att inte ändra på det system som införs efter höstens val. Från Sveriges lärare finns det ett en stark önskan om stabila arbetsförutsättningar och arbetsro i skolan. Lärarna måste få goda villkor för att ha en chans att åstadkomma ett bra resultat. Det är i skolan grunden läggs för det samhälle som ska komma. Det är därför vi säger: Börja med skolan, så löser sig resten. Men låt inte debatten om skolan i flera år framåt överskuggas av en betygsDebatt där alla egentligen är ganska ense. Det vore att vilseleda väljarna om vad som är det riktigt viktiga i skolan. Eva-Lis Sirén Ordförande i Lärarförbundet


Summary: Lärarförbundet: Skolan behöver klara spelregler – inte klåfi ngriga politiker som reducerar betygsfrågan till att handla om ett år hit eller dit. Det är beklagligt att de politiska blocken inte förmår hitta en samsyn om betygen. Någon ideologisk avgrund skiljer dem ju knappast åt. De står så nära varandra man kan tänka sig utan att ta det sista steget. Sveriges lärare accepterar inte ett betygssystem som vi efter nästa mandatperiod åter kan få se ändrat. Vi vill ta ansvar och föreslår samtal om möjligheterna att till exempel införa betyg i kärnämnen från sexan och vänta till sjuan med övriga ämnen, skriver Eva-Lis Sirén.

Snart öppnar Sveriges största arbetsplats – skolan. Eleverna som då börjar i skolans lägre årskurser vet inte när de kommer att få sina första betyg. Deras föräldrar vet inte. Sveriges 225 000 lärare vet det inte heller. Nyligen presenterade de rödgröna sin syn på när betyg ska införas. Deras slutsats: betyg ska införas i sjuan. Redan tidigare har det stått klart att allianspartierna vill ha betyg från årskurs sex. Det är alltså knappast någon ideologisk avgrund som skiljer de båda blocken åt. De två alternativen i svensk politik står i stället så nära varandra man kan tänka sig utan att ta det sista steget för att komma överens. Det är inte särskilt ansvarstagande. Det moderna Sverige har byggts utifrån en samförståndskultur där våra politiska företrädare i stora och avgörande frågor kommit överens. Ett exempel är den överenskommelse om den nya grundskolan som träffades för snart 50 år sedan i Visby. Ett annat är den ofta åberopade Torekovkompromissen om monarkins ställning i det svenska statsskicket. Men det fi nns också exempel på viktiga blocköverskridande överenskommelser om till exempel skatter, pensioner, kärnkraft och försvar. Skolan har traditionellt varit ett område där politiker sökt brett samförstånd. Vi ser fl era möjliga kompromisser som skulle kunna bidra till att lösa upp de ideologiska knutar som så mycket kommit att prägla svensk skoldebatt. Det är därför beklagligt att partierna i en fråga som berör så många och där det fi nns ett legitimt krav på ett system som är varaktigt inte förmår att hitta samsyn. Skolan behöver arbetsro och klara spelregler, inte klåfi ngriga politiker som reducerar betygsfrågan till att handla om ett år hit eller dit. Tro mig, vi lärare klarar av att sätta betyg från såväl sexan som sjuan. Där emot lutar betyget åt våra politiker mot icke godkänt. Det är i alla fall svårt att tro att politikerna genom att inte komma överens trots snarlika förslag företräder allmänintresset. Eftersom vi lärare har att hantera de beslut som tas kring betygssystemet ligger det i vårt intresse att försöka påverka för att få en politisk samsyn som håller över tid. Vi lärare vill ta ansvar. Som underlag till en fortsatt diskussion mellan blocken föreslår vi samtal om möjligheterna att till exempel införa betyg från sexan i några ämnen, exempelvis de vi kallar kärnämnen och vänta till sjuan med övriga ämnen som har mindre plats på schemat. Ett annat sätt att hitta en kompromiss kan vara att först genomföra betyg från årskurs sju parallellt med en begränsad försöksverksamhet med betyg i sexan i några kommuner. Det kan ge ett bättre underlag för ett beslut i den fråga där man tvistar. Det fi nns självklart många vägar att gå för att hitta kompromisser om den politiska viljan fi nns. Vi lärare vill ta vårt ansvar för att få i gång en sådan diskussion. Vi menar att skolan är så fundamental för Sveriges välfärd och framtid att den inte lämpar sig för snabba kast och tillfälliga lösningar. Det är dags för en borgfred i betygsfrågan. Oavsett vilket block som vinner i höstens val accepterar Sveriges lärare inte ett betygssystem som vi efter nästa mandatperiod åter kan få se ändrat. Det leder till en ryckighet som gör lärarnas situation besvärlig och som gör att elever och föräldrar måste anpassa sig till ett system som snart kanske ändras igen. Från att nu ha betyg från årskurs åtta kan det alltså bli betyg i årskurs sex eller sju eller tvärtom för att efter nästa mandatperiod åter bli förändrat. Det är inte rimligt. Lärarna har rätt att få tydliga spelregler om betygen för att sedan kunna ägna sig åt det som är viktigt: undervisningens kvalitet och resultaten. Om nu varken alliansen eller de rödgröna är beredda att rucka på sin relativt nyvunna övertygelse om den optimala tiden för att införa betyg och inga kompromisser är möjliga, kräver vi i Lärarförbundet ett löfte från båda blocken att inte ändra på det system som införs efter höstens val. Från Sveriges lärare fi nns det ett en stark önskan om stabila arbetsförutsättningar och arbetsro i skolan. Lärarna måste få goda villkor för att ha en chans att åstadkomma ett bra resultat. Det är i skolan grunden läggs för det samhälle som ska komma. Det är därför vi säger: Börja med skolan, så löser sig resten. Men låt inte debatten om skolan i fl era år framåt överskuggas av en betygsdebatt där alla egentligen är ganska ense. Det vore att vilseleda väljarna om vad som är det riktigt viktiga i skolan. EVA-LIS SIRÉN Ordförande i Lärarförbundet


”Det ska inte vara straffbart att avbilda fiktiva barn”

Summary: Straffrättsprofessor: Barnpornografilagen bör enbart omfatta dokumenterade övergrepp på barn. Jag delar Piratpartiets krav på att serieteckningar inte bör vara barnpornografibrott. Det enda rimliga är att se hantering med bilder av övergrepp på barn som ytterligare brott riktade just mot det berörda barnet. Barnpornografibrottet bör därför konstrueras om efter mönster från häleribrottet, skriver Madeleine Leijonhufvud.

Barnpornografibrottet är åter föremål för debatt, trots att lagen reviderats så sent som i år. En dom i juni mot en man som innehade en stor mängd tecknade japanska seriebilder föreställande nakna barn i sexuella poser och situationer har väckt kritik. Han hade inte framställt bilderna själv, för då hade han inte omfattats av lagen – förutsatt att han inte tänkt sprida dem vidare. I DN Kultur 3/8 konstaterar Jens Liljestrand att Piratpartiet kräver att lagen ska omfatta enbart dokumenterade övergrepp på barn, något som han ser som ett tecken på civilkurage och värt respekt. På den här punkten kan jag konstatera att jag delar Piratpartiets åsikt. Att teckningar inte borde omfattas av straffansvaret hävdade jag redan när frågan om barnpornografifrågan först aktualiserades. Jag var mycket aktiv i den följande debatten, och jag ådrog mig våldsamma angrepp inte minst från journalisthåll. Men just därför att mitt förslag avvek från den socialdemokratiska regeringens när det gällde bilder som inte föreställde verkliga barn uttalade till sist den kanske mest kritiske företrädaren för journalistkåren, SvD:s dåvarande chefredaktör Mats Svegfors, att mitt förslag var ”betydligt bättre”. Vad jag då liksom nu menar är den riktiga och rimliga regleringen av barnpornografi är att se hantering med bilder av övergrepp på barn som ytterligare brott riktade just mot det eller de berörda barnen. Precis som det finns ett straffansvar för den som hanterar resultatet av stöldbrott – häleri, en brottsform som beskrivs som efterföljande delaktighet – borde det konstateras i lag att hantering av bilder av övergrepp på barn är efterföljande delaktighet i övergrepp. Med den synen på innehav och annan hantering av barnpornografi ska brottet vara placerat i samma kapitel som övergreppsbrotten, det vill säga i Brottsbalkens sjätte kapitel om sexualbrott. Det är viktigt att man lagtekniskt håller fram denna koppling mellan övergrepp och barnporrefterfrågan. Marknaden är en drivande faktor bakom övergreppen – man förgriper sig på barn för att få fram bilder att sprida och tjäna pengar på. Det är viktigt att erkänna att det är de barn som utsätts för denna spridning efter övergrepp som är de skadelidande, dem mot vilken dessa förfaranden riktar sig. Nu finns straffbudet om barnpornografibrott i ett kapitel som handlar om brott ”mot allmän ordning”. Det ger en felaktig bild av verkligheten: i dag kan vi inte kräva straffskydd för något bara för att många finner det störande, till och med vedervärdigt, utan det måste finnas ett reellt integritetsintresse som är kränkt. Barnpornografiskt material kränker de barn som utnyttjats för att få fram bilderna. Men om det inte blir straffbart att avbilda fiktiva barn, kan man inte då befara att rättssystemet går bet och att man får stora svårigheter att visa att det är fråga om verkliga barn? Det går ju att förändra och sätta samman bilder på alla möjliga vis med modern teknik. Javisst. Därför bör man utforma barnpornografibrottet – ”häleriet” med material från övergrepp på barn – efter mönster från just häleribrottet. Där hade man konstaterat som ett problem att man måste kunna visa att godset var stulet, också när omständigheterna var sådana att det var uppenbart att det inte var lagligen åtkommet. Sedan år 1980 är straffbudet därför utformat så att det kan räcka att visa att det handlar om gods som ”skäligen kan antas vara frånhänt annan genom brott”. Det är också viktigt att understryka att det är ett brott redan att utnyttja ett barn under 15 år för sexuell posering, och det gäller också barn mellan 15 och 18 år om poseringen är ägnad att skada barnets hälsa och utveckling. Det behöver alltså inte vara något grövre övergrepp som har begåtts i samband med att bilden togs för att den efterföljande hanteringen med denna ska vara straffbar. Så Piratpartiets krav att serieteckningar inte bör vara barnpornografibrott delar jag – om än alltså med en helt annan grundsyn än jag har mött i diskussioner med dess företrädare. Madeleine Leijonhufvud Professor em. i straffrätt


”Religiösa krav ska hållas borta från politik och lag”

Summary: Dilsa Demirbag-Sten och Per Bauhn: Religionsfriheten är också en rätt att slippa rätta sig efter religiösa påbud. Sven-Bernhard Fast, Caroline Krook, Peter Weiderud och Karin Wiborn (DN Debatt 23/7) vill uppenbarligen att samhället ska tvingas anpassa sig till religiösa normer och krav. Den troende ska inte behöva kompromissa om klädval och hälsningsformer, i stället ska arbetsgivaren tvingas böja sig. Trots försöken att framställa religionen som undanträngd, vittnar artikelförfattarnas inlägg snarast om en offensiv ambition att låta religiös tro diktera rättigheter och skyldigheter. Detta bör alla frihetligt sinnade medborgare ta på största allvar, skriver Per Bauhn och Dilsa Demirbag-Sten.

Sven-Bernhard Fast, Caroline Krook, Peter Weiderud och Karin Wiborn hävdar på DN Debatt (23/7) att religionsfriheten i Sverige utmanas av en ”besvärlig allians mellan rasism, okunnighet om religion och ett ängsligt värnande om svenska lösningar”. Lagstiftningen är, enligt skribenterna, präglad av en sekulariserad kristendom som diskriminerar judar, muslimer och andra grupper med ”avvikande religiösa och kulturella beteenden”. Fast, Krook, Weiderud och Wiborn tar som exempel förbudet mot religiös slakt, ”vilket försvårar livet för judar och muslimer”, och att troende muslimer nekas religiöst motiverad klädedräkt på arbetsplatser. Att söndagen och inte fredagen är den sedvanliga ledighetsdagen i Sverige, medan jul och påsk, men inte ramadan, erkänns som helger blir för författarna ytterligare exempel på hur det svenska samhället anpassats efter kristen tradition, medan muslimer stängts ute. Lösningen för dem formuleras i en princip om ”största möjliga frihet för varje religiös människa att leva ut sin religion och tradition, så länge det inte kränker någon annan”. På vilket sätt är denna frihetsprincip hotad i Sverige? Vem är det som hindrar någon att utöva sin tro? Författarna verkar mena att förbud mot kosher- eller halalslakt skulle utgöra ett ingrepp i religionsfriheten. Men att äta kött är i sig inte en del av religionsutövningen för judar eller muslimer. Det finns många fromma judar och muslimer som över huvud taget inte äter kött, utan att för den skull komma i konflikt med sin religion. Inte heller är det så att lagen tvingar någon att mot sin vilja äta kött som är slaktat på ett sätt som strider mot en religiös tradition. Vill man inte äta kött, så slipper man. Sakfrågan är förstås om religiösa slaktmetoder är förenliga med djurskyddsintressen. Men om de inte är det, så varför skulle sådana metoder bli accepterade bara för att de kommer med en religiös motivering? (Författarnas frihetsprincip utesluter ju att någon utsätts för kränkning, och det måste väl inkludera djuren också?) Artikelförfattarna går i gång på att söndagen, julen och påsken, men inte fredagen och ramadan, är ”röda dagar”. Detta är diskriminering av muslimer, menar de. En svensk almanacka är förvisso ett historiskt och kulturellt dokument, och som sådant inte neutralt. Veckodagarnas namn är hämtade ur den fornnordiska religionen (anser författarna att asatroende är särskilt gynnade?) och kristendomen har levererat flertalet av våra helgdagar. Men vems rättigheter kränks av detta? Det är inte förbjudet att arbeta på dessa helgdagar och ingen förbjuds heller att högtidlighålla andra dagar. Men, menar författarna, den som vill fira andra dagar än de som anges i den svenska almanackan är missgynnad i förhållande till majoritetskulturens medlemmar. Ja, så är det ofta att tillhöra en minoritet oavsett dess karaktär – men är det en orättvisa? Den som avskyr sportevenemang och hellre vill fördjupa sig i egyptologi kan ha anledning att känna sig missgynnad av utbudet i tv och tidningar. Den som väljer att bo i den så kallade glesbygden får räkna med sämre service och mer begränsat utbud än den som bor i en större tätort. Den som vill äta med pinnar kommer att känna sig missgynnad av utbudet av bestick på flertalet svenska restauranger. Orättvisor? Inte så länge ingen tvingas in i en situation som strider mot hennes övertygelse, eller på annat sätt berövas något som hon har rätt till. Vi har en rätt att slippa delta i andras helgfirande, men vi har inte en rätt till en helglagstiftning som speglar just våra övertygelser. Vi får fira vad vi vill, men andra ska inte behöva medverka till vårt firande. Artikelförfattarna vill uppenbarligen att samhället ska tvingas anpassa sig till religiösa normer. De uttrycker stöd för den så kallade handskakningsdomen, som gjorde gällande att en muslimsk man som vägrat skaka hand med en kvinnlig chef och därefter fråntagits arbetsmarknadsersättning därmed hade utsatts för diskriminering. Enligt författarnas tolkning av religionsfrihet ska den troende inte behöva kompromissa när det gäller klädval och hälsningsformer, utan i stället är det arbetsgivaren som ska tvingas böja sig för religiöst motiverade krav. Från att plädera för friheten för troende att utöva sin religion (som ingen ifrågasätter) glider man över till att hävda de troendes rätt att tvinga omgivningen att anpassa sig till deras tro. De vill att religion ska vara en grund för särskilda rättigheter. Mycket riktigt ogillar Fast, Krook, Weiderud och Wiborn också den sekulära tanken att se religion som en privatsak. De vill slå ett slag för ”en insikt om att riter, kulturell identitet och socialetik inte låter sig begränsas till den privata sfären”. Men att religion i sekulära samhällen betraktas som en privatsak betyder inte att man anser religion vara socialt oväsentlig. Tvärtom handlar det om att man inser religionens förmåga att slita sönder samhällen i oförsonliga strider, och att det därför, av ren social självbevarelsedrift, är bäst att hålla religiösa föreställningar borta från politik och lag. Lika lite som de troende ska tvingas ge upp sina övertygelser, lika lite ska de troende kunna tvinga på omgivningen dessa övertygelser. Religionsfriheten ska därför också förstås som en rätt att slippa rätta sig efter religiösa påbud – på arbetsplatsen, i det offentliga rummet, i konst, filosofi och vetenskap. Det är denna sida av religionsfriheten som författarna försåtligt undergräver genom att framställa religionsutövare som offer bara för att omvärlden inte anpassar sig till deras övertygelser. Författarna skriver att religionen uttrycker ”samhälleliga frågor som fordrar ett politiskt förhållningssätt” och menar att detta förhållningssätt ska ge mer utrymme åt religiösa normer och värderingar. Oroande i detta sammanhang är formuleringen om att ”katolska kyrkan ... har i dag en minister i regeringen”. Är det så författarna ser på samspelet politik – religion? Att det är sekter och samfund, inte medborgarnas politiska preferenser som ska representeras? Trots försöken att framställa religionen som marginaliserad och undanträngd vittnar författarnas inlägg snarast om en offensiv ambition att låta religiös tro diktera rättigheter och skyldigheter. Detta är något som alla frihetligt sinnade medborgare bör ta på största allvar. Per Bauhn professor i praktisk filosofi, Linnéuniversitetet Dilsa Demirbag-Sten författare och debattör Tidigare inlägg i religionsdebatten: 19/6 2009: ”Därför är det viktigt med ett sekulärt samhälle” 27/6 2009: ”Skulle moder Teresa vara en bakåtsträvare” 24/9 2009: ”Jag kan inte hävda rätten att gå klädd i bikini i moskén” 10/1 2010: ”Vår bild av muslimerna är präglad av skäggiga män” 27/7 2010 ”Finn fem fel” 27/7 2010 ”Judiska kosherslakten är fortfarande förbjuden” Läs mer på DN.se/debatt


”Vi vill sälja delar av statens ägande i Vattenfall”

Summary: Centerpartiet inför valet: Kapital från en delprivatisering av Vattenfall ska gå till ny energiteknik och en satsning i Norrlands inland.Vi måste göra tydliga nationella prioriteringar för att klara klimatet, jobben och välfärden. Centerpartiet vill därför sälja ut delar av Vattenfall och använda 10 miljarder kronor i aktiekapital i ett nytt spjutspetsbolag – Framtidsenergi AB. Tillsammans med privata aktörer ska bolaget investera i nya energilösningar och gröna jobb i Sverige, skriver Maud Olofsson.

Alliansregeringen har format världens mest ambitiösa energi- och klimatpolitik och därmed skapat en stark hemmamarknad för framtidens energiteknik. Samtidigt har satsningarna på forskning och utveckling inom energiområdet ökat kraftigt liksom de internationella miljötekniksamarbetena. Anslagen till energiforskning är i dag omkring tre gånger större än bottenåret 2005. Sverige har förutsättningar att bli ett eldorado för gröna företag och nya gröna jobb. Men det fattas ännu något för att få full kraft i den utvecklingen. Det råder brist på riskvilligt kapital och kraftfulla svenska industrialister som tar tekniken från testlabben till marknaden. Det vill Centerpartiet ändra på. Därför föreslår vi att staten ska sälja delar av Vattenfall AB och använda tio miljarder kronor som aktiekapital i ett nytt spjutspetsbolag – Framtidsenergi AB – med en renodlad uppgift: att tillsammans med privata aktörer investera i framtidens energilösningar och nya gröna jobb i Sverige. Sverige har på flera områden en världsledande roll i utvecklingen av framtidens energi. På den grunden har regeringen utvecklat samarbeten med bland annat Kina, USA och Brasilien. Det handlar om elbilar och nästa generations biodrivmedel, om ny supereffektiv energiteknik, om vågkraft och smarta elnät, om effektivare energianvändning i bebyggelse och industrier. Trots ledande forskning och utveckling på flera områden, gott om nya innovationer och starka, långsiktiga styrmedel uppstår ofta en ”dödens dal” i utvecklingskedjan, mellan testlabbet och marknaden, som gör att lovande teknik antingen försvinner till investerare och tillverkare utanför Sverige eller helt enkelt stannar upp i utvecklingen. För att möta de alltmer akuta klimathoten och samtidigt öka svensk konkurrenskraft i omställningen till en klimateffektiv ekonomi måste vi undvika denna ”dödens dal” och tvärtom snabba på utvecklingskedjan. Då måste vi också vara beredda att pröva nya former av offentlig-privat samverkan. Det finns utrymme och behov av fler aktörer som är beredda att ta risker och investera i utveckling och produktion av framtidens energiteknik i Sverige. Framtidsenergi AB skulle kunna gå in som investerare och delägare i unga lovande energibolag och utvecklingsprojekt, i syfte att avyttra sin andel till privata ägare när projektet kommit igenom den kritiska utvecklingsfasen. En sådan aktör skulle med spetskompetens på energiområdet och staten som seriös ägare göra det enklare för banker och fler privata aktörer att också våga investera. Att ta affärsrisker innebär att somliga projekt kommer att misslyckas medan andra lyckas och betalar tillbaka med råge till svenska folket som ägare. Och ur dessa succéer kommer framtidens Scania, ABB och Ericsson att kunna växa fram. Alliansregeringen har redan prövat en liknande modell när det gäller utveckling av svensk fordonsindustri genom bildandet av Fouriertransform AB. Ett liknande koncept kan användas på energiområdet. Framtidsenergi AB kan bli en nyckelaktör för svensk energiteknik och svensk industriell utveckling. Denna satsning behöver komma i gång nu när våra konkurrenter och de globala marknaderna i hög takt börjar ställa om – inte om fem år. Därför föreslår Centerpartiet att svenska staten ska avyttra en minoritetspost i Vattenfall AB och därigenom frigöra kapital till bildandet av Framtidsenergi AB. Svenska folkets värde i Vattenfall har ökat kraftigt i takt med att bolaget vuxit till en stor internationell koncern med merparten av sin verksamhet utanför Sverige. Inför en energiutmaning av historiska mått vore det dumt att inte använda dessa tillgångar och det statliga ägandet på klokast möjliga sätt. Utöver en stor satsning på Framtidsenergi AB behöver två saker säkras i samband med en delprivatisering av Vattenfall: 1. Behåll kontrollen över den svenska vattenkraften. För centerpartiet är det den svenska vattenkraften, själva ägandet av naturresursen som en nationell tillgång, som är det bärande skälet för fortsatt statligt ägande av Vattenfall. Därmed är det viktigt att i samband med en delprivatisering säkra fortsatt kontroll över vattenkraftstillgångarna. Det kan ske på olika sätt, enklast genom att man behåller statens ägande av vattenkraften eller genom politiskt beslutade koncessioner. Däremot finns det knappast några vägande skäl för svenska folket att långsiktigt vara storägare i utländska kol- och kärnkraftverk. 2. Investera en del av de historiska vattenkraftsvinsterna i Norrlands inland. En del av det kapital som frigörs i samband med en ägarförändring i Vattenfall bör avsättas för lokal utveckling i de bygder som genom vattenkraftens utbyggnad starkt bidragit till Sveriges industrialisering och hundra år av vinster för Vattenfall. Det kan göras genom bildandet av en särskild investeringsfond för Norrlands inland, som sedan paras med privat kapital för investeringar. Tack vare växande efterfrågan på globala marknader och alliansregeringens satsningar på bättre villkor för företagande har flera inlandskommuner under senare år placerat sig på topplistan bland Sveriges tillväxtkommuner. En fokuserad insats för kapitalförsörjning kan i det läget bli en viktig katalysator för att långsiktigt vända krisbygder till tillväxt och framtidstro, byggd på lokala förutsättningar. Vad gäller ägandet i Vattenfall bör svenska staten även i fortsättningen vara majoritetsägare, med en eller flera privata delägare. Ett breddat ägande i Vattenfall är i sig bra för bolaget. Dels finns en möjlighet att skapa tillgång till mer kapital för investeringar i förnybar energi i Vattenfall dels kan privata delägare bidra till regeringens ambition att ha fokus på lönsamhet och effektivitet. Regeringens nya ägardirektiv för Vattenfall ställer för första gången miljökrav på Vattenfalls hela europeiska verksamhet. Det kommer att förändra bolagets inriktning under de närmsta åren till att bli ett av de bolag som leder omställningen mot en hållbar energiförsörjning i Europa. Men oavsett inriktning så är det inte Vattenfall eller de andra stora energibolagen som själva kommer att utveckla framtidens tekniklösningar. Dessa bolag levererar energitjänster som el och värme till sina kunder. För att göra det använder de teknik som andra bolag utvecklat. Vattenfall kan och bör vara en ambitiös beställare av hållbara energilösningar, men det är dess leverantörer som utvecklar och bygger vindkraftverk, solceller, biobränslefabriker och effektiv överföringsteknik. Det kan ske genom små innovationsbolag likaväl som stora globala teknikföretag. Centerpartiet vill öka möjligheterna för att det sker i Sverige och inte i våra konkurrentländer, bland annat genom bildandet av Framtidsenergi AB. Ställda inför en historisk utmaning, som inte bara handlar om klimatet utan om jobben och välfärden, om hur Sverige ska vara konkurrenskraftigt i framtidens alltmer klimateffektiva globala ekonomi, måste vi vara beredda att göra tydliga nationella prioriteringar, inte stanna i vare sig konservativt bevarande eller önsketänkande. Då kan vi bidra till både bättre global miljö och nya, gröna jobb i Sverige. Maud Olofsson partiledare Centerpartiet


Summary: Vi måste göra tydliga nationella prioriteringar för att klara klimatet, jobben och välfärden. Centerpartiet vill därför sälja ut delar av Vattenfall och använda 10 miljarder kronor i aktiekapital i ett nytt spjutspetsbolag – Framtidsenergi AB. Tillsammans med privata aktörer ska bolaget investera i nya energilösningar och gröna jobb i Sverige, skriver Maud Olofsson.

Alliansregeringen har format världens mest ambitiösa energi- och klimatpolitik och därmed skapat en stark hemmamarknad för framtidens energiteknik. Samtidigt har satsningarna på forskning och utveckling inom energiområdet ökat kraftigt liksom de internationella miljötekniksamarbetena. Anslagen till energiforskning är i dag omkring tre gånger större än bottenåret 2005. Sverige har förutsättningar att bli ett eldorado för gröna företag och nya gröna jobb. Men det fattas ännu något för att få full kraft i den utvecklingen. Det råder brist på riskvilligt kapital och kraftfulla svenska industrialister som tar tekniken från testlabben till marknaden. Det vill Centerpartiet ändra på. Därför föreslår vi att staten ska sälja delar av Vattenfall AB och använda tio miljarder kronor som aktiekapital i ett nytt spjutspetsbolag – Framtidsenergi AB – med en renodlad uppgift: att tillsammans med privata aktörer investera i framtidens energilösningar och nya gröna jobb i Sverige. Sverige har på flera områden en världsledande roll i utvecklingen av framtidens energi. På den grunden har regeringen utvecklat samarbeten med bland annat Kina, USA och Brasilien. Det handlar om elbilar och nästa generations biodrivmedel, om ny supereffektiv energiteknik, om vågkraft och smarta elnät, om effektivare energianvändning i bebyggelse och industrier. Trots ledande forskning och utveckling på flera områden, gott om nya innovationer och starka, långsiktiga styrmedel uppstår ofta en ”dödens dal” i utvecklingskedjan, mellan testlabbet och marknaden, som gör att lovande teknik antingen försvinner till investerare och tillverkare utanför Sverige eller helt enkelt stannar upp i utvecklingen. För att möta de alltmer akuta klimathoten och samtidigt öka svensk konkurrenskraft i omställningen till en klimateffektiv ekonomi måste vi undvika denna ”dödens dal” och tvärtom snabba på utvecklingskedjan. Då måste vi också vara beredda att pröva nya former av offentlig-privat samverkan. Det finns utrymme och behov av fler aktörer som är beredda att ta risker och investera i utveckling och produktion av framtidens energiteknik i Sverige. Framtidsenergi AB skulle kunna gå in som investerare och delägare i unga lovande energibolag och utvecklingsprojekt, i syfte att avyttra sin andel till privata ägare när projektet kommit igenom den kritiska utvecklingsfasen. En sådan aktör skulle med spetskompetens på energiområdet och staten som seriös ägare göra det enklare för banker och fler privata aktörer att också våga investera. Att ta affärsrisker innebär att somliga projekt kommer att misslyckas medan andra lyckas och betalar tillbaka med råge till svenska folket som ägare. Och ur dessa succéer kommer framtidens Scania, ABB och Ericsson att kunna växa fram. Alliansregeringen har redan prövat en liknande modell när det gäller utveckling av svensk fordonsindustri genom bildandet av Fouriertransform AB. Ett liknande koncept kan användas på energiområdet. Framtidsenergi AB kan bli en nyckelaktör för svensk energiteknik och svensk industriell utveckling. Denna satsning behöver komma i gång nu när våra konkurrenter och de globala marknaderna i hög takt börjar ställa om – inte om fem år. Därför föreslår Centerpartiet att svenska staten ska avyttra en minoritetspost i Vattenfall AB och därigenom frigöra kapital till bildandet av Framtidsenergi AB. Svenska folkets värde i Vattenfall har ökat kraftigt i takt med att bolaget vuxit till en stor internationell koncern med merparten av sin verksamhet utanför Sverige. Inför en energiutmaning av historiska mått vore det dumt att inte använda dessa tillgångar och det statliga ägandet på klokast möjliga sätt. Utöver en stor satsning på Framtidsenergi AB behöver två saker säkras i samband med en delprivatisering av Vattenfall: 1. Behåll kontrollen över den svenska vattenkraften. För centerpartiet är det den svenska vattenkraften, själva ägandet av naturresursen som en nationell tillgång, som är det bärande skälet för fortsatt statligt ägande av Vattenfall. Därmed är det viktigt att i samband med en delprivatisering säkra fortsatt kontroll över vattenkraftstillgångarna. Det kan ske på olika sätt, enklast genom att man behåller statens ägande av vattenkraften eller genom politiskt beslutade koncessioner. Däremot finns det knappast några vägande skäl för svenska folket att långsiktigt vara storägare i utländska kol- och kärnkraftverk. 2. Investera en del av de historiska vattenkraftsvinsterna i Norrlands inland. En del av det kapital som frigörs i samband med en ägarförändring i Vattenfall bör avsättas för lokal utveckling i de bygder som genom vattenkraftens utbyggnad starkt bidragit till Sveriges industrialisering och hundra år av vinster för Vattenfall. Det kan göras genom bildandet av en särskild investeringsfond för Norrlands inland, som sedan paras med privat kapital för investeringar. Tack vare växande efterfrågan på globala marknader och alliansregeringens satsningar på bättre villkor för företagande har flera inlandskommuner under senare år placerat sig på topplistan bland Sveriges tillväxtkommuner. En fokuserad insats för kapitalförsörjning kan i det läget bli en viktig katalysator för att långsiktigt vända krisbygder till tillväxt och framtidstro, byggd på lokala förutsättningar. Vad gäller ägandet i Vattenfall bör svenska staten även i fortsättningen vara majoritetsägare, med en eller flera privata delägare. Ett breddat ägande i Vattenfall är i sig bra för bolaget. Dels finns en möjlighet att skapa tillgång till mer kapital för investeringar i förnybar energi i Vattenfall dels kan privata delägare bidra till regeringens ambition att ha fokus på lönsamhet och effektivitet. Regeringens nya ägardirektiv för Vattenfall ställer för första gången miljökrav på Vattenfalls hela europeiska verksamhet. Det kommer att förändra bolagets inriktning under de närmsta åren till att bli ett av de bolag som leder omställningen mot en hållbar energiförsörjning i Europa. Men oavsett inriktning så är det inte Vattenfall eller de andra stora energibolagen som själva kommer att utveckla framtidens tekniklösningar. Dessa bolag levererar energitjänster som el och värme till sina kunder. För att göra det använder de teknik som andra bolag utvecklat. Vattenfall kan och bör vara en ambitiös beställare av hållbara energilösningar, men det är dess leverantörer som utvecklar och bygger vindkraftverk, solceller, biobränslefabriker och effektiv överföringsteknik. Det kan ske genom små innovationsbolag likaväl som stora globala teknikföretag. Centerpartiet vill öka möjligheterna för att det sker i Sverige och inte i våra konkurrentländer, bland annat genom bildandet av Framtidsenergi AB. Ställda inför en historisk utmaning, som inte bara handlar om klimatet utan om jobben och välfärden, om hur Sverige ska vara konkurrenskraftigt i framtidens alltmer klimateffektiva globala ekonomi, måste vi vara beredda att göra tydliga nationella prioriteringar, inte stanna i vare sig konservativt bevarande eller önsketänkande. Då kan vi bidra till både bättre global miljö och nya, gröna jobb i Sverige. Maud Olofsson, partiledare Centerpartiet


Inga silkesvantar

Summary: Göran Lindberg döms till sex och ett halvt års fängelse för en rad sexbrott. Betyder det att den tidigare polischefen har särbehandlats i rättegången?

Den tidigare polischefen Göran Lindberg dömdes på fredagen till sex och ett halvt års fängelse. Tingsrätten finner honom skyldig till 17 av de 23 brott han åtalats för. Däribland två fall av våldtäkt och ett fall av grov våldtäkt. Sex och ett halvt års fängelse. Är det en påföljd som kommer att begrava eller tvärtom återuppliva den debatt som varit om lyckta dörrar och om att man skulle kunna frukta något slags specialbehandling av en tidigare höjdare inom polisen? Den som läser domen och den som följt andra, liknande rättegångar ges knappast några skäl att misstänka att rätten behandlat polischefen med någon form av silkesvantar. De målsägande kvinnorna tillskrivs regelmässigt stor trovärdighet medan Lindberg misstros. I vissa fall sker det möjligen lite för reflexmässigt. I ett av dessa, med målsägande G, skriver tingsrätten att det i målet framkommit ”att Göran Lindberg tycker om att dominera kvinnor som han har sex med”. Flera av de anmälande kvinnorna har berättat att Göran Lindberg slagit och piskat dem eller andra. Därför, menar rätten, får vittnesmålet om att Göran Lindberg gav G en örfil under samlaget anses vara ”tillförlitligt och därmed styrkt”. Detta kan jämföras med den så kallade Stureplansvåldtäkten, en våldtäkt som med sina sadistiska inslag och sitt mått av under- och överordning, liknar Göran Lindbergs brottslighet. Där menade försvaret att eftersom kvinnan tidigare gått med på våldsamt sex fanns inget skäl att tro att hon inte gjorde det denna gång. Med ett sådant resonemang kan den kvinna som någon gång haft frivilligt sex aldrig våldtas. Och omvänt är den som någon gång gått över gränsen alltid skyldig till alla anklagelser. I Göran Lindbergs fall handlar det förvisso inte om några enstaka örfilar eller påtvingat sex. När kvinna efter kvinna berättar liknande historier stärker det förstås trovärdigheten hos var och en. Det är sannolikt därför en av våldtäktsdomarna, den mot målsägande A, sker helt utan stödbevisning. Rätten skriver att flickan mådde mycket dåligt efter händelsen, att hon grät häftigt när hon gick till ett av sina regelbundna psykologbesök (utan att berätta för psykologen vad hon varit med om) och att detta talar för att A ”varit med om något allvarligt eller skrämmande”. Även i mål med aldrig så många åtalspunkter och aldrig så många brott de flesta finner vidriga måste den juridiska fanan hållas högt. Också en våldtäktsman och sexköpare kan ha frivilligt och ömsesidigt sex. Och det är viktigt att människor inte döms för fler brott än de faktiskt har begått. Åklagarens skyldighet att styrka brott blir inte mindre för att det är många åtalspunkter. Det är möjligt att tingsrätten gjort en helt adekvat bedömning. Dörrarna har varit stängda och ingen annan än parterna har kunna följa vad som utspelats där inne. Men av domen att döma borde man i alla fall kunna slå fast att det näppligen är någon gräddhylla som rätten placerat Göran Lindberg på. Rätten konstaterar att vid bedömningen av det sammanlagda straffvärdet ska det allvarligaste brottet, grov våldtäkt, vara utgångspunkten för påföljden. Därtill lägger rätten två års fängelse för de två våldtäkterna, vilket sammantaget blir sex och ett halvt år. Precis som i all rättskipning äts lindrigare brott upp av grövre. Männen i Stureplansmålet dömdes också för grov våldtäkt. De fick fyra år. Göran Lindberg fick alltså fyra och ett halvt för samma typ av brott. I båda fallen rör det sig om resursstarka män som sökt upp unga kvinnor med såriga själar och tomma plånböcker och som utnyttjat – ja, rent av njutit – av sitt överläge och kvinnornas underläge. Man kan förstås tycka att fyra eller drygt fyra års fängelse är ett för lindrigt straff för en grov våldtäkt. Men i så fall är det lagstiftaren, och inte domstolarna, som ska kritiseras. DN 31/7 2010


”Judiska kosherslakten är fortfarande förbjuden”

Summary: Det svenska förbudet mot kosherslakt har med 1930-talets nazism att göra. En av Hitlers allra första åtgärder efter makttillträdet 1933 var att införa ett undantagslöst förbud mot slakt utan bedövning, skriver journalisten Irka Cederberg i en replik på DN Debatt den 24 juli.

Det är inte sant att Sverige tillåter religiös djurslakt. Även om religiösa muslimer i Sverige gått med på kompromisser när det gäller bedövning före slakt så är den judiska kosherslakten fortfarande förbjuden och judar som vill äta kosherslaktat kött är hänvisade till dyrt importerat kött. Sverige är fortfarande det enda EU-land som förbjuder slakt utan bedövning. Det är heller inte sant att det svenska förbudet inte alls skulle ha något att göra med 1930-talets nazism, som Margaretha Thorgren, Sven Stenson, Evamari Lewin och Johan Beck-Friis hävdade på DN Debatt den 24 juli. I själva verket är det så att när den europeiska djurskyddsrörelsen under 1800-talet reste krav på förbud mot denna som de menade inhumana slakt var nazisterna inte sena att haka på. Här hittade de möjligheter att motivera sin antisemitiska propaganda med föregivet liberala och humanistiska argument. De som hävdade att det inte var bevisat att slakten medförde onödigt lidande för djuren anklagades för att vara köpta av judar. En av Hitlers första åtgärder efter sitt makttillträde 1933 var att införa ett omedelbart och undantagslöst förbud mot slakt utan bedövning. 1959 gav Tysklands högsta domstol, Bundesgerichtshof, en judisk slaktare rätt i sina skadeståndsanspråk på den tyska regeringen och avgjorde att slaktförbudet haft rasistiska motiv. I Sverige gick diskussionen het i ett tiotal år, innan förbudsivrarna lyckades klubba igenom en förbudslag 1937, föregången av en hetsig debatt med klart antisemitiska förtecken i svensk riksdag. Det förekom bland annat makabra kopplingar till ritualmord. Röster som vädjade till religionsfrihet, bl a Medicinalstyrelsen, som krävde ”hänsyn till det kränkande av den religiösa känslan hos judarna” som ett förbud kunde innebära, drunknade i stormen från förbudsivrarna. Diskrimineringsombudsmannen Peter Nobel begärde 1991, mot bakgrund av att lagen hade tillkommit i en antisemitiskt infekterad epok och med hänvisning till växande invandring av muslimer med liknande krav på religiös slakt, att lagen skulle omprövas. Det blev jordbruksverket som fick regeringens uppdrag att utreda. Några religionsfrihetsaspekter vägdes aldrig in och verket konstaterade kort och gott att någon dispens från bedövningskravet inte kunde medges. På en punkt tog jordbruksverket dock verkligen hänsyn till människors religiösa tro. Eftersom bakdelar från kosherslaktade djur skulle kunna komma att säljas på öppna marknaden befarade verket att många konsumenter, ”som av djurskyddshänsyn, eller av andra skäl, starkt motsätter sig religiös slakt” skulle tvingas äta skäktat kött, ”oinformerade om ursprunget och mot sin övertygelse”. I en debattartikel i SvD 1994 hävdade David Ingvar, dåvarande professor i klinisk neurofysiologi, att ”den sk ritualslakten” är en oacceptabel slaktmetod som vållar djuren smärta och lidande. Detta gäller, skrev han, ”även om skäktningskniven är vass - och välsignad enligt föreskrifter” (min kursivering). Här förlorade sig det vetenskapliga resonemanget för ett ögonblick i en udd mot dem som av religiösa skäl utövar slakt utan bedövning. Våren 2009 föreslog Europaparlamentet att medlemsländerna skulle fråntas rätten att förbjuda religiös slakt. Det föranledde Dansk Folkepartis EU-parlamentariker Mogens Camre till följande utbrott i ett pressmeddelande: ”Det är ett oförlåtligt knäfall för en barbarisk muslimsk tradition, som inte har någonting med religion att göra”. Camre avstod emellertid från att nämna att de judiska kraven på kosherslakt är ännu striktare än de muslimska. Oavsett vad man har för uppfattning om djurslakt utan bedövning råder ingen tvekan om att debatten kring frågan är infekterad av antisemitism och islamofobi. Irka Cederberg journalist