Dansösen fick ta nya steg i livet

Summary: Joanna Holmgren har dansat så länge hon kan minnas. När hon fick svåra ryggsmärtor började en ökenvandring som till slut ledde till steloperation. I dag orkar hon se framåt igen.

Allt är möjligt för den som kämpar på. - Det trodde jag ärligt. Att inte lyckas var tecken på svaghet. Det säger Joanna Holmgren, dansare och artist. Vad hon nu ska bli vet hon inte. Joanna är 41 år och hon dansar ännu i sina drömmar. I verkligheten har hon knappt kunnat gå eller sitta, långt mindre dansa de senaste åren. Nyligen opererades hon efter lång kamp för att få rätt vård. Nu orkar hon åter se att det finns en framtid. - Jag har dansat så länge jag kan minnas, sen jag var tre. Varifrån den lusten kom vet jag inte, ingen i släkten dansade. Som för många små flickor var det drömmen att bli "spunnet-sockerdansös" som hägrade. - Men det blev aldrig någon tyllballerina av mig. Jag blev tidigt fascinerad av starka kvinnor och kraftfull modern dans à la Martha Graham. Joanna utbildades på Balettakademien och for sedan, 19 år gammal, ensam till New York för att utbilda sig vidare. - Jag gick i en tuff dansskola och försökte samtidigt försörja mig - som servitris, expedit och barnvakt på nätterna... Så småningom fick jag jobb som showdansare på rikemansfester. I ungefär tre år var Joanna i New York. När hon flyttade hem igen märkte hon att det var svårt att försörja sig i Sverige som modern dansare. Joanna breddade sig därför som artist med allt från sång och talroller till reklam. Under en turné 1996 hoppade hon ner i spagat under föreställningarna. Efteråt började hon få allt ondare i ryggen och svårt att sitta i turnébussarna. - Jag åt smärtstillande och fortsatte. Men det blev allt svårare att dansa så jag tog ett jobb som sångerska i stället. Det är det enda jobb jag fått via arbetsförmedlingen - jag turnerade i Europa med ett death metal-band. Strax efteråt var hon en månad i Thailand och gick en kurs för att bli dykinstruktör. - Under ett dyk smällde det till i ryggen så att jag inte kunde gå efteråt. Väl hemma låg jag på Huddinge sjukhus i en vecka. Jag blev bättre där men smärtan kom tillbaka. Den kom allt oftare och blev allt värre. Vid den här tiden hade Joanna också gått en utbildning till stuntman och beskriver sig som mycket vältränad. - Jag tycker om utmaningar och jag hade redan då börjat fundera över vad jag skulle göra efter dansen. De flesta dansare byter yrke i 40-årsåldern. Joanna har haft en stark identitet som dansare och artist, berättar hon. - Dansen har varit mitt sätt att vara och att uttrycka mig. Den var som en passion, som att kunna andas. Än i dag står jag på scen och dansar i drömmarna. Det har varit ett privilegium att få arbeta med något som känts så helgjutet och som har varit en sådan glädje. Under slutet av nittiotalet tog smärtorna över tillvaron mer och mer. - Jag hade svårt både att gå och att sitta och ju mer jag pressade mig, desto värre blev det. Hon sökte hjälp hos en rad olika läkare. - Korsett, cortison och sjukgymnastik var vad de kunde erbjuda. Framför allt skulle smärtan tränas bort. Men jag var ju redan i toppform, jag var bara muskler så vältränad var jag. Hon gjorde sjukgymnastikövningar tills hon kräktes av smärta. Läkarna trodde att hon sjåpade sig. - Men det gör faktiskt inte den som är yrkesdansare. En läkare sa till mig att jag skulle tänka bort smärtan. De ifrågasatte om jag verkligen hade så ont och jag fick höra att det nog var psykiskt. Joanna hade ännnu förhoppningen om att bli bra och i perioder var smärtorna hanterbara. - Det tog mig flera år att inse allvaret i min skada. Under tiden försökte jag testa andra yrken. Hon prövade flera olika vägar - allt från naturfilmning till att bli uppfinnare. - Jag har uppfunnit ett bärbälte, ett bälte som man kan spänna fast hinken i när man plockar bär, säger hon stolt. Joanna kom in på en utbildning för uppfinnare. - Men jag klarade den inte fysiskt. Andra dagen smällde det till i ryggen igen och sedan låg jag på en madrass under föreläsningarna. Därefter gick det bara utför. Hon kunde inte äta middag utan att stå på knä och hon kunde inte sova utan att att ha en stol under knäna i sängen. Hon klarade inte att lyfta en mjölktetra ur kundvagnen. - Det har varit en lång ökenvandring för mig. Framför allt har det varit hemskt jobbigt att inte bli trodd. Smärtan bryter också ner en som människa. Till sist hjälpte inga värktabletter. Jag kände mig utbränd. När man har så ont är det bara här och nu och smärtan som gäller. När hon inte blev bättre började Joanna själv söka information på internet. Hennes skada syns inte på röntgen. Hennes egen teori var att hennes bäcken blivit överrörligt och att ischiasnerven kläms. Detta stöddes av kiropraktorer och sjukgymnaster som hon fått hjälp av, men inte av de läkare hon träffat. - Däremot hittade jag några läkare i USA som har behandlingsmetoder mot min skada. I Sverige görs steloperation efter skador som Joannas i Strängnäs och i Ängelholm. Först fick hon en ram inopererad som fixerade bäckenleden, för att testa om steloperation skulle kunna hjälpa henne. Ramen stack rätt ut ur magen som ett notställ och så gick hon omkring under några veckor. - Och tänk att jag blev nästan helt smärtfri. För några veckor sedan stelopererades Joanna. Nu hoppar hon omkring på kryckor, hon har ännu ont men har snabbt blivit allt bättre. - Jag hoppas bli helt bra, men jag har inte fått några garantier eftersom detta är experimentell kirurgi. Ännu har få operationer av det här slaget gjorts. Förutom att hon haft ont och att hon inte blivit trodd har Joanna under långa perioder haft mycket svårt att klara sig ekonomiskt. - Försäkringskassan stängde av mig, trots att jag utreddes på en rehabklinik som ansåg att jag var till hundra procent icke arbetsför. Fackets rättsskydd driver hennes fall vidare till domstol just nu. - Utan de änglar jag mött på vägen hade jag inte kunnat klara mig. Jag tänker dels på alla vänner som stöttat mig. Men också på dem som i sitt jobb brutit mot olika regler för att hjälpa mig. Det kan rädda liv när någon gör något lite utöver det vanliga just i rätt ögonblick. Det tog åtta år av värk innan Joanna hittade den läkare som trodde på henne och som opererade henne. Åtta år under en period av livet då många andra gör karriär och bildar familj. Hon kan förstås bli arg när hon tänker på det. - Men jag vill inte fastna i bitterhet. Jag känner en stark tillit till livet nu och ser ljust på framtiden. Den är som ett blankt blad - hon har ingen aning om vad hon ska arbeta med. - Jag hoppas få ett normalt liv, få familj och barn och resa ut i världen. Och så håller jag på att göra en hemsida för att visa för andra, som är i liknande situation, vilka vägar som hjälpte mig, säger hon. - Det är som om jag suttit i fängelse i smärtan i många år. Nu har jag fått en andra chans, ett nytt liv. Smärtan har också gjort något med mig. Jag har fått en större ödmjukhet och mjukhet gentemot andra.


”Akuta bråk varje veckai var tredje svensk skola”

Summary: Sex av tio lärare vet inte hur de får agera mot stökiga elever, visar ny stor undersökning från lärarförbunden.På mer än var tredje svensk skola måste lärarna gå in och lösa akuta svårare konflikter under lektionstid eller på rasterna minst en gång per vecka. Samtidigt har sex av tio lärare hamnat i situationer där de inte vetat vilka befogenheter lagstiftningen ger dem för att lösa dessa bråk. Nu måste skollagen göras tydligare så att varje lärare ska känna trygghet i att kunna sära på elever som slåss utan att riskera polisanmälning för egenmäktigt förfarande. Det skriver ordförandena i Lärarförbundet respektive Lärarnas riksförbund i en gemensam artikel.

Utan arbetsro är det stor risk att även kunskaperna uteblir. Brist på arbetsro slår alltid hårdast mot de elever som har sämst förutsättningar. För dem är skolans stöd särskilt viktigt. Det kan vara skäl att påminna om detta när debattörer nu kräver radikala förändringar för att lösa skolans problem. Alla elever har rätt till en trygg studiemiljö. Den senaste tidens händelser i Malmö, Kalmar och Töcksfors visar att så inte är fallet. I dagarna pågår förhandlingar mellan s, v och mp om ett förslag till ny skollag. En av de frågor som diskuteras mycket är vilka lagregler som behövs för att garantera arbetsron i skolan. Det är dags att regeringen tillsammans med sina stödpartier lyssnar till lärarna och fattar beslut om en skollag som ger de bästa förutsättningarna att få arbetsro i skolan. Att skapa arbetsro i skolan är vår dagliga möda. I den undersökning som vi presenterar här uppger fler än fyra lärare av tio, 43 procent, att de varje dag måste ägna betydande lektionstid åt att skapa trygghet och studiero. Var sjunde lärare ägnar en betydande del av varje lektion åt att skapa arbetsro. Det handlar inte bara om stökiga pojkar i årskurserna 7–9. Problemen uppstår på allvar även under årskurserna 4–6, men finns redan i årkurserna 1–3. Konsekvensen blir att eleverna förlorar viktig undervisningstid. I en tidigare arbetsmiljöundersökning framkom det att 4 procent av lärarna har blivit utsatta för våld och 8 procent av lärarna blivit utsatta för hot om våld. Elever och lärare har en gemensam arbetsmiljö, en arbetsmiljö som på vissa skolor är fullständigt oacceptabel. Vi vill mynta begreppet nolltolerans inom skolan – ingen elev ska behöva vara rädd för att gå till skolan, ingen lärare ska behöva känna sig osäker inför sin arbetsdag. Detta är alarmerande siffror som bekräftar vad såväl inhemska som internationella undersökningar tidigare visat. Bristande arbetsro är ett större problem i svenska skolor än i jämförbara länders skolor. Undersökningen visar att så många som sex av tio lärare har varit i situationer när de inte varit säkra på vilka befogenheter som lagstiftningen ger dem. Det är en anmärkningsvärt hög siffra som tydligt visar hur ohållbart dagens läge är. Lärarnas osäkerhet minskar inte heller genom de ofta förekommande polisanmälningarna mot lärare som mer eller mindre överlagt ingriper mot stökiga elever. I ett antal fall har lärare i domstol dömts för misshandel när de försökt sära på bråkande elever eller när de försökt få ut elever som vägrat rätta sig efter lärarens uppmaning att lämna klassrummet. I ett aktuellt fall har en 62-årig lärare, som under lång tid utan anmärkningar arbetat som lärare, nu avskedats sedan han provocerats av några elever till att ge en av dem en örfil. Naturligtvis tar vi avstånd från våld. Lärare ska aldrig bruka våld mot en elev och vi kommer aldrig att försvara den som medvetet gör sig skyldig till våldsamma handlingar. Men att arbeta med barn och unga är ofta ett hårt och påfrestande jobb som kräver samhällets – och föräldrarnas – stöd och uppbackning. Samhället kräver att lärare ingriper för att förhindra och motarbeta mobbning och kränkningar. Lärare får aldrig vika undan eller svika sitt uppdrag att fostra. Men lärare som fullgör sitt uppdrag får aldrig känna tvekan om att de har samhällets stöd och förståelse när de ingriper. Lika viktigt är det att lärarna har föräldrarnas stöd. Skolans uppdrag är att vara ett stöd för familjerna i deras ansvar för barnens fostran och utveckling – inte tvärtom. Det är lag och förordning som skapar ramverket som tydliggör de befogenheter som lärare och rektorer har för att skapa trygghet och studiero. Utifrån detta ramverk ska man sedan på varje skola – elever, lärare och rektor tillsammans – forma de regler som styr samvaron i skolan. Vi begär att den nya skollagen säkerställer att lärare och rektor har de befogenheter de behöver för att tillförsäkra alla elever studiero och trygghet och för att komma till rätta med störande elevers uppträdande i skolan. Lagar kan inte skrivas utifrån idealsituationen. När allt fungerar, när solen skiner, då spelar det mindre roll vad det står i skollagen. Det är när det går över styr som det behövs tydliga regler. De måste vara så klart uttryckta, både i skollagen och dess förarbeten, att det blir professionella avgöranden på skolnivå och inte domstolspraxis som styr arbetsklimatet i skolan. Vår undersökning, gjord av företaget Exquiro bland 1 200 lärare i grund- och gymnasieskolan, visar att alltför många lärare känner att det är otydligt hur de får agera i konfliktsituationer. Disciplinära åtgärder som att visa ut elever ur klassrummet och kvarsittning behöver kunna användas. Hela 58 procent av lärarna i årskurserna 7–9 har behövt visa ut en elev ur klassrummet det senaste läsåret och 42 procent arbetar på skolor där kvarsittning då och då använts. Lärare och rektorer måste kunna veta att de har rätt att sära på elever som slåss och att tillfälligt omhänderta föremål som är störande eller som utgör en fara för säkerheten utan att riskera en polisanmälning för egenmäktigt förfarande. I dag är det oklart vilka befogenheter som lärare har. En klar majoritet av grund- och gymnasieskolans lärare, 59 procent, har någon gång försatts i en situation där de tvekat om vilka befogenheter de har att agera för att lösa en konflikt. Tvekan är störst bland lärare i skolår 4–6. Samtidigt anser över 90 procent att de är bra på att lösa konflikter, var femte anser sig vara mycket kompetent. De som i högre grad än andra känner sig osäkra är lärarna i gymnasieskolan, vilket troligtvis beror på att denna grupp är den som har fått minst utbildning i konfliktlösning. Som helhet är det alldeles för många lärare, fler än hälften, som saknar utbildning i konflikthantering. Av de 48 procent som har fått någon utbildning i konflikthantering har bara 16 procentenheter fått det under sin lärarutbildning. Samtidigt tycker i stort sett alla, 99 procent, att konflikthantering borde vara obligatoriskt i lärarutbildningen. Här måste lärarutbildningarna skärpa sig. För de redan yrkesverksamma måste arbetsgivarna ta sitt ansvar. Hur ofta måste då lärarna aktivt gå in och lösa konflikter i skolan? På mer än var tredje skola måste lärarna gå in och lösa akuta svårare konflikter, under lektionstid eller på rasterna, minst en gång per vecka. Det är dock stora skillnader mellan skolåren. I de tidigaste skolåren är det 17 procent av lärarna som behöver lösa konflikter varje dag och ytterligare 27 procent varje vecka. I årkurs 4–6 är det 12 procent varje dag och ytterligare 31 procent varje vecka. I årskurs 7–9 är det 9 procent varje dag och ytterligare 29 procent varje vecka. I gymnasieskolan är det omvända förhållanden, 84 procent behöver göra det mer sällan än en gång per månad. En stor majoritet av lärarna anser att de ska kunna omhänderta mobiltelefoner och annan störande utrustning. De som undervisar upp till årskurs 6 anser att man ska kunna beslagta för resten av dagen. De som undervisar i årskurserna 7–9 och i gymnasieskolan anser att man endast ska kunna beslagta för resten av lektionen. Bland gymnasielärarna är däremot mer än var fjärde helt emot att kunna beslagta störande föremål som till exempel mobiltelefoner. Lärarna måste få sina befogenheter tydligt utklarade i skollagen och dess förarbeten och ges professionell frihet att tillsammans med eleverna skapa de ordningsregler som passar just deras skola. Vi uppmanar alla politiska partier att ägna problemen med bristande arbetsro i skolan större uppmärksamhet och mindre åt partipolitiskt taktiserande. Vad skolan minst av allt behöver är populistiska utspel eller nationella ordningsregler lika för alla skolor. Eva-Lis Preisz Ordförande, Lärarförbundet Metta Fjelkner Ordförande, Lärarnas riksförbund


"Akuta bråk varje vecka i var tredje svensk skola"

Summary: Sex av tio lärare vet inte hur de får agera mot stökiga elever, visar ny stor undersökning från lärarförbunden.. På mer än var tredje svensk skola måste lärarna gå in och lösa akuta svårare konflikter under lektionstid eller på rasterna minst en gång per vecka. Samtidigt har sex av tio lärare hamnat i situationer där de inte vetat vilka befogenheter lagstiftningen ger dem för att lösa dessa bråk. Nu måste skollagen göras tydligare så att varje lärare ska känna trygghet i att kunna sära på elever som slåss utan att riskera polisanmälning för egenmäktigt förfarande. Det skriver ordförandena i Lärarförbundet respektive Lärarnas riksförbund i en gemensam artikel.

Utan arbetsro är det stor risk att även kunskaperna uteblir. Brist på arbetsro slår alltid hårdast mot de elever som har sämst förutsättningar. För dem är skolans stöd särskilt viktigt. Det kan vara skäl att påminna om detta när debattörer nu kräver radikala förändringar för att lösa skolans problem. Alla elever har rätt till en trygg studiemiljö. Den senaste tidens händelser i Malmö, Kalmar och Töcksfors visar att så inte är fallet. I dagarna pågår förhandlingar mellan s, v och mp om ett förslag till ny skollag. En av de frågor som diskuteras mycket är vilka lagregler som behövs för att garantera arbetsron i skolan. Det är dags att regeringen tillsammans med sina stödpartier lyssnar till lärarna och fattar beslut om en skollag som ger de bästa förutsättningarna att få arbetsro i skolan. Att skapa arbetsro i skolan är vår dagliga möda. I den undersökning som vi presenterar här uppger fler än fyra lärare av tio, 43 procent, att de varje dag måste ägna betydande lektionstid åt att skapa trygghet och studiero. Var sjunde lärare ägnar en betydande del av varje lektion åt att skapa arbetsro. Det handlar inte bara om stökiga pojkar i årskurserna 7-9. Problemen uppstår på allvar även under årskurserna 4-6, men finns redan i årkurserna 1-3. Konsekvensen blir att eleverna förlorar viktig undervisningstid. I en tidigare arbetsmiljöundersökning framkom det att 4 procent av lärarna har blivit utsatta för våld och 8 procent av lärarna blivit utsatta för hot om våld. Elever och lärare har en gemensam arbetsmiljö, en arbetsmiljö som på vissa skolor är fullständigt oacceptabel. Vi vill mynta begreppet nolltolerans inom skolan - ingen elev ska behöva vara rädd för att gå till skolan, ingen lärare ska behöva känna sig osäker inför sin arbetsdag. Detta är alarmerande siffror som bekräftar vad såväl inhemska som internationella undersökningar tidigare visat. Bristande arbetsro är ett större problem i svenska skolor än i jämförbara länders skolor. Undersökningen visar att så många som sex av tio lärare har varit i situationer när de inte varit säkra på vilka befogenheter som lagstiftningen ger dem. Det är en anmärkningsvärt hög siffra som tydligt visar hur ohållbart dagens läge är. Lärarnas osäkerhet minskar inte heller genom de ofta förekommande polisanmälningarna mot lärare som mer eller mindre överlagt ingriper mot stökiga elever. I ett antal fall har lärare i domstol dömts för misshandel när de försökt sära på bråkande elever eller när de försökt få ut elever som vägrat rätta sig efter lärarens uppmaning att lämna klassrummet. I ett aktuellt fall har en 62-årig lärare, som under lång tid utan anmärkningar arbetat som lärare, nu avskedats sedan han provocerats av några elever till att ge en av dem en örfil. Naturligtvis tar vi avstånd från våld. Lärare ska aldrig bruka våld mot en elev och vi kommer aldrig att försvara den som medvetet gör sig skyldig till våldsamma handlingar. Men att arbeta med barn och unga är ofta ett hårt och påfrestande jobb som kräver samhällets - och föräldrarnas - stöd och uppbackning. Samhället kräver att lärare ingriper för att förhindra och motarbeta mobbning och kränkningar. Lärare får aldrig vika undan eller svika sitt uppdrag att fostra. Men lärare som fullgör sitt uppdrag får aldrig känna tvekan om att de har samhällets stöd och förståelse när de ingriper. Lika viktigt är det att lärarna har föräldrarnas stöd. Skolans uppdrag är att vara ett stöd för familjerna i deras ansvar för barnens fostran och utveckling - inte tvärtom. Det är lag och förordning som skapar ramverket som tydliggör de befogenheter som lärare och rektorer har för att skapa trygghet och studiero. Utifrån detta ramverk ska man sedan på varje skola - elever, lärare och rektor tillsammans - forma de regler som styr samvaron i skolan. Vi begär att den nya skollagen säkerställer att lärare och rektor har de befogenheter de behöver för att tillförsäkra alla elever studiero och trygghet och för att komma till rätta med störande elevers uppträdande i skolan. Lagar kan inte skrivas utifrån idealsituationen. När allt fungerar, när solen skiner, då spelar det mindre roll vad det står i skollagen. Det är när det går över styr som det behövs tydliga regler. De måste vara så klart uttryckta, både i skollagen och dess förarbeten, att det blir professionella avgöranden på skolnivå och inte domstolspraxis som styr arbetsklimatet i skolan. Vår undersökning, gjord av företaget Exquiro bland 1 200 lärare i grund- och gymnasieskolan, visar att alltför många lärare känner att det är otydligt hur de får agera i konfliktsituationer. Disciplinära åtgärder som att visa ut elever ur klassrummet och kvarsittning behöver kunna användas. Hela 58 procent av lärarna i årskurserna 7-9 har behövt visa ut en elev ur klassrummet det senaste läsåret och 42 procent arbetar på skolor där kvarsittning då och då använts. Lärare och rektorer måste kunna veta att de har rätt att sära på elever som slåss och att tillfälligt omhänderta föremål som är störande eller som utgör en fara för säkerheten utan att riskera en polisanmälning för egenmäktigt förfarande. I dag är det oklart vilka befogenheter som lärare har. En klar majoritet av grund- och gymnasieskolans lärare, 59 procent, har någon gång försatts i en situation där de tvekat om vilka befogenheter de har att agera för att lösa en konflikt. Tvekan är störst bland lärare i skolår 4-6. Samtidigt anser över 90 procent att de är bra på att lösa konflikter, var femte anser sig vara mycket kompetent. De som i högre grad än andra känner sig osäkra är lärarna i gymnasieskolan, vilket troligtvis beror på att denna grupp är den som har fått minst utbildning i konfliktlösning. Som helhet är det alldeles för många lärare, fler än hälften, som saknar utbildning i konflikthantering. Av de 48 procent som har fått någon utbildning i konflikthantering har bara 16 procentenheter fått det under sin lärarutbildning. Samtidigt tycker i stort sett alla, 99 procent, att konflikthantering borde vara obligatoriskt i lärarutbildningen. Här måste lärarutbildningarna skärpa sig. För de redan yrkesverksamma måste arbetsgivarna ta sitt ansvar. Hur ofta måste då lärarna aktivt gå in och lösa konflikter i skolan? På mer än var tredje skola måste lärarna gå in och lösa akuta svårare konflikter, under lektionstid eller på rasterna, minst en gång per vecka. Det är dock stora skillnader mellan skolåren. I de tidigaste skolåren är det 17 procent av lärarna som behöver lösa konflikter varje dag och ytterligare 27 procent varje vecka. I årkurs 4-6 är det 12 procent varje dag och ytterligare 31 procent varje vecka. I årskurs 7-9 är det 9 procent varje dag och ytterligare 29 procent varje vecka. I gymnasieskolan är det omvända förhållanden, 84 procent behöver göra det mer sällan än en gång per månad. En stor majoritet av lärarna anser att de ska kunna omhänderta mobiltelefoner och annan störande utrustning. De som undervisar upp till årskurs 6 anser att man ska kunna beslagta för resten av dagen. De som undervisar i årskurserna 7-9 och i gymnasieskolan anser att man endast ska kunna beslagta för resten av lektionen. Bland gymnasielärarna är däremot mer än var fjärde helt emot att kunna beslagta störande föremål som till exempel mobiltelefoner. Lärarna måste få sina befogenheter tydligt utklarade i skollagen och dess förarbeten och ges professionell frihet att tillsammans med eleverna skapa de ordningsregler som passar just deras skola. Vi uppmanar alla politiska partier att ägna problemen med bristande arbetsro i skolan större uppmärksamhet och mindre åt partipolitiskt taktiserande. Vad skolan minst av allt behöver är populistiska utspel eller nationella ordningsregler lika för alla skolor. Eva-Lis Preisz Ordförande, Lärarförbundet Metta Fjelkner Ordförande, Lärarnas riksförbund


”Klart i dag med trängselskattoch utbyggd kollektivtrafik”

Summary: Stockholmsförsökets tider och priser spikade. Ett halvår räcker, skrivermiljöministern. Trängselskatten för bilresa in eller ut från centrala Stockholm införs från den 3 januari nästa år . Avgiften tas ut dagtid på vardagar.I rusningstid blir priset 20 kronor. Vidandra tidpunkter 15 eller 10 kronor. Priset blir maximalt 60 kronor per dygn. Vissabilar befrias från skatten. Försöket upphör den 31 juli 2006. Kollektivtrafiken byggs ut från den 22 augusti i år . Försöket utvärderassuccessivt och följs av folkomröstning 2006.Vi tror att effekterna på Stockholmstrafiken ska kunna mätas och utvärderas på etthalvår, skriver bland andra miljöministerLena Sommestad och finansborgarrådetAnnika Billström.

Regeringen ger i dag klartecken för försöket med miljöavgifter/trängselskatt och utökad kollektivtrafik i Stockholm, det så kallade Stockholmsförsöket. Med hjälp av modern teknik och trafikpolitisk forskning prövar socialdemokraterna, vänsterpartiet och miljöpartiet ett nytt sätt att ta ansvar för miljön och behovet av effektiva transporter för människor och näringsliv i Stockholm. Trängseln på Stockholms gator kostar i dag samhället fem–sex miljarder kronor årligen i form av ökade transportkostnader och minskad ekonomisk aktivitet. Dessutom är det förstås en stor frustration för många människor att inte kunna förutse sin restid eller att fastna i långa köer. Rapporter bland annat från Naturvårdsverket och Vägverket visar att framkomligheten i trafiksystemet ökar väsentligt om ett pris sätts på vägutrymmet. Redan om var tionde bilresa ersätts med kollektivtrafikresa, eller sker utanför rusningstid, blir framkomlighetsvinsterna på infartsvägarna stora. Allt större trafikströmmar orsakar allvarliga problem för både miljön och människors hälsa i Stockholm. Luftföroreningar av partiklar och kväveoxider orsakar till exempel astma och cancer. Många människors liv kan förlängas om luftkvaliteten förbättras. Trafiken står för betydande utsläpp av växthusgaser som är det största globala miljöhotet vår generation står inför. Trängseln i trafiken hämmar också såväl stadsutveckling som bostadsbyggande genom det buller och de barriärer som skapas. Stockholmsförsöket startar den 22 augusti med rejäla förstärkningar av kollektivtrafikens vintertidtabell. 200 nya bussar, fler och tätare turer i tunnelbana, pendeltåg och övriga spårlinjer är sammantaget den enskilt största satsningen av Stockholms kollektivtrafik sedan utbyggnaden av tunnelbanan. De nya bussarna som ska trafikera fjorton helt nya busslinjer är anpassade för att ge människor ett snabbt och bekvämt alternativ till bilköerna. Den ökade kollektivtrafiken innebär mer än32 000 nya sittplatser till och från centrala Stockholm i rusningstrafik. Denna förbättring görs utan att biljettpriset höjs. Från och med den 3 januari tas en miljöavgift/trängselskatt ut för bilister vid in- och utpassager från centrala Stockholm. Avgiften tas ut vardagar mellan 6.30 och 18.30 och är högst under rusningstrafik. Att passera med bil i rusningstid kostar 20 kronor och vid andra tidpunkter kostar det 10 eller 15 kronor. Priset är max 60 kronor per dygn. Kvällar och helger är in- och utresa gratis. Miljöbilar som går helt eller delvis på etanol, biogas eller el är undantagna från miljöavgift/trängselskatt. Detta kan öka intresset för miljöbilar. Inte heller bil som tillhör funktionshindrad, utryckningsfordon eller taxibilar betalar för passage. Miljöavgiften/trängselskatten tas ut genom att alla bilar registreras automatiskt vid betalstationer där det också informeras om vilket pris som gäller vid passagen. Betalningen kan ske automatiskt genom att bilen förses med särskild transponder som är kopplade till ett autogirokonto. Det blir även möjligt att betala kontant vid särskilda betalställen. Det är vår ambition att göra betalningssystemet smidigt och tydligt för alla parter. Försöket med miljöavgifter/trängselskatt upphör den 31 juli 2006 och den extra kollektivtrafiksatsningen upphör vid årsskiftet 2006/2007. Det var en stor utmaning när vi beslutade oss för att genomföra ett fullskaleförsök eftersom lagstiftning såväl som nationella erfarenheter saknades. Längden på Stockholmsförsöket har därefter diskuterats mycket. Vi har hela tiden eftersträvat ett försök som är tillräckligt långt för att ge stabila, säkra och mätbara effekter och ambitionen var ett flerårigt försök. Både kollektivtrafikutökning och införandet av trängselskatt/miljöavgift är komplexa verksamheter som tar tid att organisera så att de också fungerar bra. De juridiska turerna kring hur upphandlingslagstiftningen skulle tolkas tog också sin tid. Att Stockholmsförsöket nu innehåller drygt sexton månader kollektivtrafik och sju månader med miljöavgifter/trängselskatt är acceptabelt utifrån de förutsättningarna. Vi tror att tillräckligt säkra effekter kommer att kunna mätas och utvärderas. Staten står för kostnaderna förknippade med försöket och gör därmed Stockholmsförsöket möjligt. De intäkter som överstiger ett års avskrivningskostnader för försöket ska återföras till Stockholms län för ytterligare satsningar på kollektivtrafik. Merparten av satsningarna är knutna till kollektivtrafikåtgärder, infartsparkeringar, utvärderingar och informationsinsatser. Det är viktigt för hela Sverige att boende, arbete och näringsliv fungerar i huvudstaden. Därför är det angeläget att lösa trängseln i trafiksystemet som är en så stor, hämmande faktor för huvudstaden. Stockholmsförsöket kommer att utvärderas löpande och resultaten presenteras för Stockholmarna. Var och en som använder trafiksystemet i Stockholm kommer därigenom att få både egna erfarenheter av systemet och ha tillgång till generella data om huruvida de olika målen uppnås. Även erfarenheter från trafikanter, näringsliv, kollektivresenärer och medborgare kommer att tas till vara för att bidra till utvärderingen. Efter utvärderingen kommer samtliga stockholmare ta ställning till en eventuell fortsättning genom en folkomröstning. Våra partier har förbundit sig att följa folkomröstningens resultat. Om stockholmarna efter folkomröstningen 2006 beslutar sig för att ett mer långsiktigt system med miljöavgifter/trängselskatt och utökad kollektivtrafik är det vår uppfattning att det ska genomföras. Parallellt med en utvärdering av försökets miljö- och trafikmässiga effekter kommer vi därför också att fundera över hur ansvarsfördelningen mellan staten och kommunen bör se ut för en mer långsiktig lösning. Vi företrädare för socialdemokraterna, vänsterpartiet och miljöpartiet är stolta över att nu kunna genomföra åtgärder för att snabbt och effektivt lösa upp Stockholms kroniska trafikproblem. Vi är övertygade om att försöket kommer att visa att vi med hjälp av låga avgifter och utbyggnader av trafiksystemet kan åstadkomma en väl fungerande trafik med mycket bättre framkomlighet och minskad miljöpåverkan. Dessutom bidrar Stockholmsförsöket till friskare människor och trevligare gatumiljö. Vi tror att detta är ett effektivt sätt att uppnå ett långsiktigt hållbart transportsystem i våra storstäder. Lena Sommestad Miljöminister (s) Lars Bäckström Riksdagsledamot (v) Yvonne Ruwaida Riksdagsledamot (mp) Annika Billström Finansborgarråd, Stockholm (s) Ann-Marie Strömberg Fullmäktigeledamot, Stockholm (v) Åsa Romson Fullmäktigeledamot, Stockholm (mp)


Putins Ryssland på farliga vägar

Summary: Processen mot affärsmannen Michail Chodorkovskij säger mer om tillståndet i Ryssland än presidentens tal till nationen. Och det är inte en uppmuntrande bild.

I dag avkunnas domen mot den ryske affärsmannen Michail Chodorkovskij. Och vad utgången än må bli är detta en process som satt djupa spår. Chodorkovskij har utan att vara dömd suttit långt över ett år i fängelse. Hans företag det stora oljebolaget Yukos är krossat. Rättssäkerheten har visat sig från sin allra mest bristfälliga sida, och miljarder rubel har skrämts ut ur landet. Affären Chodorkovskij är också ett exempel på hur president Vladimir Putin koncentrerar alltmer makt i sina egna händer, på hur samhällets oberoende filter förhindras att utföra sina uppgifter. En framgångsrik affärsman som Chodorkovskij sätts i fängelse, nationella tv-stationer sänder det budskap som Kreml önskar, de tidigare folkvalda guvernörerna utnämns centralt och det val som gav Putins stödtrupper överväldigande majoritet i parlamentet har av internationella observatörer kallats fritt men inte rättvist. Sammantaget ger detta, tillsammans med kriget i Tjetjenien, en annan bild av tillståndet i Ryssland än den som presidenten ville måla upp i sitt tal till nationen häromdagen. Utvecklingen som ett fritt och demokratiskt land är Rysslands viktigaste uppgift, framhöll presidenten bland annat. Det låter bra, men ord måste motsvaras av handling om de i längden ska bli trodda. Och omvärlden tycker sig ha hört detta förr. Om Putin får bestämma har denna omvärld heller ingen uppgift att spela hur och när den ryska demokratin ska utvecklas är en rysk angelägenhet, säger han. Det kan ses som ett rimligt uttalande från en statschef, men om Ryssland vilket är det önskvärda vill ha en framtid där landet integreras mer i omvärldens demokratiska institutioner, är det en internationell angelägenhet hur den ryska demokratin utvecklas. Det måste gå att ställa krav på Ryssland. Sovjetunionens kollaps var århundradets största geopolitiska katastrof, sade Putin i sitt tal. Han uttryckte saknad över något som ingen demokrat kan sakna, och uttalandet sänder rimligen kalla kårar längs ryggraden på många i Rysslands grannländer. Där Sovjetunionens fall medförde frihet, demokrati och, i vissa fall, medlemskap i EU och Nato lär det vara svårt att hitta någon som instämmer i att förtryckarstatens upplösning var en katastrof. Putin riktade sig uppenbarligen till de ryssar som hamnat på fel sida om gränsen, och alla de som upplevt Moskvas maktspråk mot Baltikum i allmänhet och Lettland i synnerhet har all anledning att känna oro. Frågan, och den ställs inte bara i grannskapet, är därför vart Ryssland under Putin egentligen är på väg. Tydligt är att omvärlden inte längre är entusiastisk över vad den ser. Om Putin hållit ett identiskt tal för några år sedan, hade det internationella mottagandet sannolikt varit betydligt mer välkomnande än i dag. Numera hörs uttalad kritik också från USA. Den tilltagande maktkoncentrationen är vad Washington slår ned på, och adressaten är tydlig. Det är presidenten det handlar om. Ända sedan makttillträdet har Putins demokratiska reflexer ifrågasatts. Han är i grunden alltjämt en underrättelseman, sägs det. Han skapade ordning efter Jeltsinårens kaos, men den ordning som finns har skapats med hjälp av inskränkningar av friheten och demokratin. Det är sällan ett recept för en bestående framgång. I intervjuboken Putin direkt (Bokförlaget Samtid) får presidenten frågan när han lämnade kommunistpartiet. Jag lämnade det inte, svarar Putin. Sovjetunionens kommunistparti upphörde att existera. Jag tog min partibok och lade den i skrivbordslådan. Det är ett illustrativt svar. Han valde i och för sig sida efter kuppförsöket 1991, men någon djup demokratisk övertygelse tycks inte ha legat bakom beslutet. Och den övertygelsen har knappast gjort sig mer påmind sedan dess. DN 27/4 2005


Skräck för tandläkaren går att bota

Summary: Runt 450.000 svenskar har så svår tandvårdsfobi att de helt eller delvis undviker att besöka tandläkaren. Wedad Hammoudi, tandläkare på Danderyds sjukhus, arbetar efter en speciell modell för att minska den extrema rädslan hos denna utsatta grupp patienter.

En ung kvinna, 25 år, hade länge haft stora problem med sina tänder. I hennes mun fanns bara några rotrester kvar och hon ville inte visa sig ute bland folk. - Den här kvinnan led av tandvårdsfobi. Ingen fick titta i hennes mun och än mindre göra något åt hennes tänder, berättar tandläkaren Wedad Hammoudi. Hon arbetar på Danderyds sjukhus med patienter som är extremt rädda för att besöka tandläkaren. Många av dem är så skräckslagna att de hellre går med trasiga tänder under flera år - trots den smärta och det lidande detta orsakar. - Men fasan de känner för att hamna i tandläkarstolen är ännu större. Det krävs mycket tålamod och engagemang av båda parter för att de ska bli kvitt sin fobi, fortsätter Wedad Hammoudi. Tandläkarborrens ilskna surrande får nog de flesta att rysa av obehag. Och bedövningssprutan upplevs ibland som ett hotfullt vapen. Många känner obehag för att gå till tandläkaren. Fem av hundra svenskar - cirka 450.000 personer - har så svår fobi att de helt eller delvis undviker tandvården. Den extrema rädslan är störst bland personer mellan tjugo till fyrtio år. Tandvårdsrädsla kan skapa psykologiska och praktiska problem, både för patienten och personalen. Den här gruppen patienter tar längre tid att behandla och missar ofta sina inbokade tider. De värst drabbade får nästan alltid dåliga tänder och har därför en sämre livskvalitet än andra. Följdproblem som magont, spänningshuvudvärk och psykiska besvär förekommer. Många är rädda för att träffa andra människor och drabbas lätt av arbetslöshet. Munnen är symbolladdad för alla människor. Via den får vi i oss dryck och föda. Och munnen används när vi ger och tar emot pussar eller kyssar. Tänderna är också ett skydd, vilket till exempel talesätt som "du är på hugget" eller "man är rustad till tänderna" visar. - Vidare är munnen ett av våra allra smärtkänsligaste organ. Eftersom munnen sitter nära hjärnan går impulserna mycket snabbt, förklarar Wedad Hammoudi. Intervjuer visar att tandvårdsrädda tidigare ofta har haft traumatiska möten med tandvården, att behandlingen varit smärtsam och att de upplevt ett dåligt bemötande från personalen. Många är också rädda för att tappa kontrollen när de sitter i tandläkarstolen, man blir ju utlämnad till en annan människa. - Att få sina tänder underkända kan vara genant - det ses som kritik av hela personligheten. Ibland upplever patienterna att tandläkaren skuldbelägger dem genom att påstå att det är hans eller hennes fel att tänderna är så usla. Överst på de tandvårdsräddas "tio-i-topp-lista" hamnar borrning. Därefter kommer förberedelse av bedövningssprutan, tandutdragning, få sprutan i munen, väntan på behandling, rotfyllning, att se tandläkaren tvätta sina händer... Wedad Hammoudi och några kolleger vid enheten för medicinsk tandvård på Danderyds sjukhus arbetar efter en speciell modell för att ta hand om tandvårdsrädda på ett nytt sätt. Under de senaste fyra åren har nästan 300 personer blivit hjälpta. Modellen bygger på ett nära samarbete mellan psykolog, tandläkare, tandhygienist och annan personal. Mer tid ägnas åt varje patient, som har ett stort inflytande över när och hur behandlingen ska genomföras. Hur ska då en tandläkare vara? Förstående och lyssnande, svarar Wedad Hammoudi. Tandläkaren måste respektera och uppmärksamma patienten, hjälpa till att åtgärda problemen både i ord och handling. Han eller hon ska också undvika att patienten känner smärta. - Det värsta som finns för den här speciella gruppen är hårdhänta tandläkare som kritiserar och tycker att patienter är pjoskig. All upplevelse av smärta är individuell. Även det tryck som en bedövad patient upplever när tandläkaren drar ut en tand kan upplevas som smärtsamt av del, påpekar Wedad Hammoudi. Smärtan är alltid en subjektiv upplevelse och kan aldrig ifrågasättas. - Det är inte möjligt att garantera en fullständigt smärtfri behandling. Därför är det viktigt att lära patienten att hantera sina smärtupplevelser. Patienten måste lära sig att ångest och rädsla gör det svårare att särskilja obehag och tryck från smärta. Behandlingen på Danderyds sjukhus innehåller flera delar, berättar hon. Avslappning, kognitiv behandling, lustgas... syftet är att minska spänningen före, under och efter behandlingen. - Vi vill lära patienterna att hantera sina negativa känslor och få nya beteendemönster. Slutmålet är att de ska klara tandvård på allmänklinker, som till exempel folktandvården, utan att behöva speciella metoder. Wedad Hammoudi kom till Sverige från Irak. Hon hade arbetat som sjukhustandläkare i huvudstaden Bagdad, bland annat med käkkirurgi. I Sverige kompletterade hon sin utbildning och gjorde olika prov innan hon kunde börja arbeta här. - Det finns färre tandvårdsfobiker i Irak. Där är det ju så mycket annat att vara rädd för: Krig, våld, bilbomber med mera. Wedad Hammoudi menar att det ger mycket energi att få andra att komma över sin rädsla. Efter en avslutad och lyckad behandling blir det många kramar. Hur gick det för den unga kvinnan som bara hade några tandrester kvar i munnen? Hon träffade psykologen ett par gånger. När de första tandrötterna skulle tas bort fick hon lugnande medel, sedan räckte det med vanlig bedövning. När allt var klart hade den unga kvinnan fått proteser i överkäken och underkäken. - Snart hade hon vant sig vid dem och började umgås med folk igen. Hon fick ett jobb, kände sig glad och fick ett nytt liv. När jag och mina kolleger får uppleva hur en från början livrädd patient till slut lyckas klara av en besvärlig behandling känns jobbet extra meningsfullt, säger Wedad Hammoudi. Tycker hon själv det är obehagligt om någon "rotar" i hennes mun? - Visst känns det obehagligt, men jag liksom många andra går till tandläkaren ändå! Så behandlas tandvårdsrädda På flera ställen i Sverige finns speciella enheter för behandling av tandvårdsrädda. Där samarbetar ofta tandläkarna med psykologer och eller psykiatriker. Efter ett eller flera samtal med psykologen väntar det första besöket hos tandläkaren. Till att börja med gäller det att skapa en lugn atmosfär där patienten bemöts med respekt. Patienten måste bli medveten om sin grundläggande rädsla och att det går att påverka denna. En helt smärtfri behandling kan inte utlovas eftersom upplevelsen av smärta alltid är subjektiv. Men genom olika metoder kan patienterna lära sig att skilja mellan smärta och tryck, och att stå ut med ett viss obehag. Om inte den psykologiska träningen är tillräcklig används ibland lugnande medel inför en undersökning, lustgas kan användas under behandlingen och som en sista utväg ges narkos. Då i första hand vid akuta och svåra ingrepp. Tandläkarna använder olika tekniker för att patienten ska uppleva att han eller hon har en ökad kontroll. Behandlingstiden anges alltid, till exempel att borrningen kommer att ta tio sekunder. Patienterna har rätt att avbryta behandlingen med en handsignal eller med ett "aaaa". Ett viktigt inslag i av tandvårdsrädsla är betoningen av patientens eget ansvar för att passa tider. Behandlingen omfattas av ett högkostnadsskydd.


Skräck för tandläkaren går att bota

Summary: Runt 450 000 svenskar har så svår tandvårdsfobi att de helt eller delvis undviker att besöka tandläkaren. Wedad Hammoudi, tandläkare på Danderyds sjukhus, arbetar efter en speciell modell för att minska den extrema rädslan hos denna utsatta grupp patienter.

En ung kvinna, 25 år, hade länge haft stora problem med sina tänder. I hennes mun fanns bara några rotrester kvar och hon ville inte visa sig ute bland folk. – Den här kvinnan led av tandvårdsfobi. Ingen fick titta i hennes mun och än mindre göra något åt hennes tänder, berättar tandläkaren Wedad Hammoudi. Hon arbetar på Danderyds sjukhus med patienter som är extremt rädda för att besöka tandläkaren. Många av dem är så skräckslagna att de hellre går med trasiga tänder under flera år – trots den smärta och det lidande detta orsakar. – Men fasan de känner för att hamna i tandläkarstolen är ännu större. Det krävs mycket tålamod och engagemang av båda parter för att de ska bli kvitt sin fobi, fortsätter Wedad Hammoudi. Tandläkarborrens ilskna surrande får nog de flesta att rysa av obehag. Och bedövningssprutan upplevs ibland som ett hotfullt vapen. Många känner obehag för att gå till tandläkaren. Fem av hundra svenskar – cirka 450 000 personer – har så svår fobi att de helt eller delvis undviker tandvården. Den extrema rädslan är störst bland personer mellan tjugo till fyrtio år. Tandvårdsrädsla kan skapa psykologiska och praktiska problem, både för patienten och personalen. Den här gruppen patienter tar längre tid att behandla och missar ofta sina inbokade tider. De värst drabbade får nästan alltid dåliga tänder och har därför en sämre livskvalitet än andra. Följdproblem som magont, spänningshuvudvärk och psykiska besvär förekommer. Många är rädda för att träffa andra människor och drabbas lätt av arbetslöshet. Munnen är symbolladdad för alla människor. Via den får vi i oss dryck och föda. Och munnen används när vi ger och tar emot pussar eller kyssar. Tänderna är också ett skydd, vilket till exempel talesätt som ”du är på hugget” eller ”man är rustad till tänderna” visar. – Vidare är munnen ett av våra allra smärtkänsligaste organ. Eftersom munnen sitter nära hjärnan går impulserna mycket snabbt, förklarar Wedad Hammoudi. Intervjuer visar att tandvårdsrädda tidigare ofta har haft traumatiska möten med tandvården, att behandlingen varit smärtsam och att de upplevt ett dåligt bemötande från personalen. Många är också rädda för att tappa kontrollen när de sitter i tandläkarstolen, man blir ju utlämnad till en annan människa. – Att få sina tänder underkända kan vara genant – det ses som kritik av hela personligheten. Ibland upplever patienterna att tandläkaren skuldbelägger dem genom att påstå att det är hans eller hennes fel att tänderna är så usla. Överst på de tandvårdsräddas ”tio-i-topp-lista” hamnar borrning. Därefter kommer förberedelse av bedövningssprutan, tandutdragning, få sprutan i munen, väntan på behandling, rotfyllning, att se tandläkaren tvätta sina händer ... Wedad Hammoudi och några kolleger vid enheten för medicinsk tandvård på Danderyds sjukhus arbetar efter en speciell modell för att ta hand om tandvårdsrädda på ett nytt sätt. Under de senaste fyra åren har nästan 300 personer blivit hjälpta. Modellen bygger på ett nära samarbete mellan psykolog, tandläkare, tandhygienist och annan personal. Mer tid ägnas åt varje patient, som har ett stort inflytande över när och hur behandlingen ska genomföras. Hur ska då en tandläkare vara? Förstående och lyssnande, svarar Wedad Hammoudi. Tandläkaren måste respektera och uppmärksamma patienten, hjälpa till att åtgärda problemen både i ord och handling. Han eller hon ska också undvika att patienten känner smärta. – Det värsta som finns för den här speciella gruppen är hårdhänta tandläkare som kritiserar och tycker att patienter är pjoskig. All upplevelse av smärta är individuell. Även det tryck som en bedövad patient upplever när tandläkaren drar ut en tand kan upplevas som smärtsamt av del, påpekar Wedad Hammoudi. Smärtan är alltid en subjektiv upplevelse och kan aldrig ifrågasättas. – Det är inte möjligt att garantera en fullständigt smärtfri behandling. Därför är det viktigt att lära patienten att hantera sina smärtupplevelser. Patienten måste lära sig att ångest och rädsla gör det svårare att särskilja obehag och tryck från smärta. Behandlingen på Danderyds sjukhus innehåller flera delar, berättar hon. Avslappning, kognitiv behandling, lustgas ... syftet är att minska spänningen före, under och efter behandlingen. – Vi vill lära patienterna att hantera sina negativa känslor och få nya beteendemönster. Slutmålet är att de ska klara tandvård på allmänklinker, som till exempel folktandvården, utan att behöva speciella metoder. Wedad Hammoudi kom till Sverige från Irak. Hon hade arbetat som sjukhustandläkare i huvudstaden Bagdad, bland annat med käkkirurgi. I Sverige kompletterade hon sin utbildning och gjorde olika prov innan hon kunde börja arbeta här. – Det finns färre tandvårdsfobiker i Irak. Där är det ju så mycket annat att vara rädd för: Krig, våld, bilbomber med mera. Wedad Hammoudi menar att det ger mycket energi att få andra att komma över sin rädsla. Efter en avslutad och lyckad behandling blir det många kramar. Hur gick det för den unga kvinnan som bara hade några tandrester kvar i munnen? Hon träffade psykologen ett par gånger. När de första tandrötterna skulle tas bort fick hon lugnande medel, sedan räckte det med vanlig bedövning. När allt var klart hade den unga kvinnan fått proteser i överkäken och underkäken. – Snart hade hon vant sig vid dem och började umgås med folk igen. Hon fick ett jobb, kände sig glad och fick ett nytt liv. När jag och mina kolleger får uppleva hur en från början livrädd patient till slut lyckas klara av en besvärlig behandling känns jobbet extra meningsfullt, säger Wedad Hammoudi. Tycker hon själv det är obehagligt om någon ”rotar” i hennes mun? – Visst känns det obehagligt, men jag liksom många andra går till tandläkaren ändå! Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34 Inom Folktandvården i Stockholms län finns ett liknande program på enheten för medicinsk tandvård vid Huddinge sjukhus. Lennart Kleberg vågade inte gå till tandläkaren på sju år.


"Onödig pessimism i psykvården"

Summary: Många människor med psykiska sjukdomar lär sig leva med sina symtom. En del blir helt återställda. Psykologen Alain Topor har intervjuat trettio före detta patienter som i dag lever ett bra liv, och skrivit en bok om vad det var som hjälpte dem.

Många som haft svåra psykiska problem har återhämtat sig och lever ett hyggligt liv. Märkligt nog är de en nästan bortglömd grupp, enligt psykologen Alain Topor som intresserat sig för vad som fått de före detta patienterna att må bättre. - Inom den psykiatriska vården tappar vi ofta kontakten med dem som det går bra för. Vi ser mest dem som har det svårt, säger han. Han pekar på en rad vetenskapliga studier där man följt patienter som fått diagnosen schizofreni under en längre tid. De visar att det har gått bra för mellan hälften och två tredjedelar av dem. Det innebär att de kan ha symtom kvar men att de har lärt sig att hantera dem och kan leva ett normalt socialt liv. Det finns också de som har blivit helt återställda. Det går inte att utläsa något statistiskt säkert samband mellan hur de före detta patienterna mår och vilken behandling de har fått. Andelen som återhämtat sig har varit tämligen konstant under hela 1900-talet. Psykiatrisk expertis har tolkat detta som att patienterna spontanläkt eller också att de har varit feldiagnostiserade. - Många av dem som jag har mött och som har återhämtat sig vittnar om att de fråntwas sin historia, säger Alain Topor. Omgivningen tvivlar: "Kan du verkligen ha varit så sjuk om det gått så bra?" Men detta handlar om människor som har varit djupt nere i psykiskt lidande. Han trodde att det skulle finnas många studier om vad som hjälpt dem att må bättre. - Men egendomligt nog har få forskat om detta. I stället råder det en pessimism inom den psykiatriska vården, säger Alain Topor. Varför har han inga klara svar på. Men vårdpersonalen möter sällan de patienter som det har gått bra för. Kanske har de svårt att ta till sig forskningsresultat som motsäger deras egna erfarenheter, funderar han. Alain Topor skrev sin doktorsavhandling om återhämtning och nyligen kom hans bok "Vad hjälper?" med samma tema. Boken bygger bland annat på omfattande intervjuer med trettio personer som vårdats länge inom sluten psykiatrisk vård, men som har återhämtat sig helt eller delvis. En del av dem har ännu symtom - de kan exempelvis ännu höra röster men nu utan att plågas eller styras av dem. "Konstigt att ingen har frågat mig tidigare", sade flera av dem när vi undrade vad som har hjälpt dem och vad de själva har gjort för att må bättre. De går omkring med berättelser som de vill berätta men som ingen frågar efter. Jag tycker att vi inom psykiatrin måste visa mer ödmjukhet inför människors egen förmåga, säger Alain Topor. Det finns en slags hopplöshetsstämpel kring svåra psykiska störningar. Men att till den som är mitt i ett enormt lidande förmedla att hon är en kroniker blir detsamma som att säga att "resten av ditt liv blir ett helvete", menar han. Just hoppet om att kunna bli bättre eller rentav bra är en av de starkaste krafterna, en bas för att återhämtning ska vara möjlig. Detta är något som kommer igen i intervjuerna. Att förstå varför man drabbats av psykiskt lidande är viktigt. Eller rättare sagt att man själv skaffat sig en förklaring till vad som hände. - För att en person ska återhämta sig verkar det inte spela någon roll om den förklaring hon tror på är sann eller inte i vetenskaplig bemärkelse, säger Alain Topor. Många verkar först ha nått en botten, då de har mått riktigt dåligt, innan de börjat sin väg till återhämtning. Vändpunkten handlar om att hitta någon slags mening i tillvaron så att hoppet återvänder. Sedan kan allt från andliga upplevelser till kamratstöd, mediciner och terapi hjälpa, vägarna varierar. Att återhämta sig är en process som sällan går spikrakt framåt. Men att tala om återfall när någon blir sämre leder tanken fel, menar Alain Topor. - Det låter ju som om inget har förändrats. I stället för att betrakta "återfall" som något som hör till diagnosen bör man ta reda på vad det var som hände just vid det tillfället. - Människor gör mycket själva för att handskas med sina problem, det är bara det att psykiatrin inte alltid ser det, säger Alain Topor. Ett exempel är en kvinna som själv kände när hon började bli psykotisk. Hon var duktig på att ge andra råd - men inte sig själv. Hon läste då in sina egna goda råd på band och det bandet spelade hon sedan upp för sig själv. Då var det lättare för henne att ta till sig råden, eftersom de kom "utifrån". Att ha lite mer pengar än nöden kräver, att ha ett någorlunda vettigt liv materiellt sett, underlättar också återhämtning, enligt Alain Topor. - Men människor med psykiska problem tvingas ofta leva i många år på minsta möjliga. Relationer, med anhöriga men också med vårdpersonal, är betydelsefulla. - Vi har sett att det hjälper när det finns någon i personalen som är beredd att göra mer än hon behöver. När någon ser något hos just dig som är värdefullt, ja blir förtjust i dig helt enkelt, säger Alain Topor. - Detta anses ofta som oproffsigt inom den psykiatriska vården där det talas mycket om vikten av att hålla distans och planera. Men tvärtom verkar närhet och spontanitet ibland vara en läkande kraft, säger han. Alain Topor påminner också om att så sent som på 1980-talet kunde det vara förbjudet för vanliga mentalskötare att tala med patienterna, det var något som enbart personal med högre utbildning skulle göra. Väsentligt är att det finns en ömsesidighet i relationen, där den som är psykiskt lidande känner att hon eller han kan ge något tillbaka. Han berättar om en patient, en kvinna med svåra problem, som sällan lämnade sitt hem. Hon nämnde att ett av hennes få intressen i livet hade varit hästar. En mentalskötare tog då med henne till ett stall, trots att skötaren var mycket rädd för hästar. I stallet tog patienten över och hjälpte henne att våga klappa hästarna och berömde. De som arbetar i psykvården blir ofta oroliga och ser det som en försämring om någon drar sig tillbaka och blir passiv. - Men om vi ser det från den psykiskt lidandes horisont kan det i stället vara så att han behöver en time-out, en tid för att orientera sig i sitt liv. För att själv tänka igenom: "Vad har jag varit med om?" "Vad kan hjälpa mig?" När det sker en förbättring finns en enorm glädje hos patienten själv, hos anhöriga och hos personalen. - Det är ju inte så konstigt. Men risken är att man får alltför bråttom. Det blir som att kräva att någon ska bestiga ett berg hoppandes jämfota, i stället för att sakta säkra fötterna inför varje steg. Alain Topor har fått varierande reaktioner på sin forskning. - Allt från att det är ideologiskt trams till att det är spännande. Det finns ett växande intresse och från brukarna själva har jag fått ett starkt och positivt gensvar. I flera andra länder finns också intresse för att studera återhämtning och exempelvis i Danmark har socialdepartementet betalt en stor återhämtningsstudie.


Epoken Perssonnärmar sig slutet

Summary: Göran Persson säger nu att han håller frågan om sin avgång öppen till partiets kongress i höst. Frågan är inte längre när han går utan om han gör det före eller efter nästa års val. Om Margot Wallström står fast vid sitt nej väntar Mona Sahlin i kulisserna.

I filmen ”Man lever bara två gånger” stryker James Bonds evige motståndare Blofeld en katt över ryggen och just den associationen tycks många ha fått under Göran Perssons framträdande i Kristian Luuks kvällsprogram i TV 4. Man minns hamstern i Perssons knä, men just ingenting av vad Persson sade. I det perspektivet finns det knappast något fog för bedömningarna att Margot Wallströms nej till kandidaturen som ny partiledare stagat upp Göran Perssons ställning och gett honom fritt spelrum fram till valet nästa år. Perssons problem är inte att hans politik är omstridd utan att själva bjälklaget under hans personliga ledarskap blivit alltför urgröpt. Det är partiledaren personligen som kritikerna vill komma åt, inte hans politik och hans taktiska upplägg inför valrörelsen. Där är oenigheten – åtminstone än så länge – begränsad till detaljer, inte till politiken i stort. Ironiskt nog är det Perssons egen taktiska blunder som både banat väg för kritiken och gjort den legitim. Hans sätt att beskriva den mördade Anna Lindh som hans självklara efterträdare fungerade inte som förevändning för att skjuta maktskiftet på framtiden, det blev tvärtom en rekyl mot honom själv: Om han redan tänkt avgå vid kongressen i höst, borde han stå fast vid den planen, menade kritikerna. Frågan var inte längre när han skulle gå, utan om han skulle göra det före eller efter nästa års val. Persson underminerade sin egen maktställning, gjorde inte bara sig själv till lovligt byte för kritik utan stärkte också Margot Wallströms ställning som självklar efterträdare till honom själv. Hur skicklig och duktig hon än må vara i sig själv, så är hon i hög grad också en produkt av Perssons lite avoga sätt att behandla henne. Den urgamla vanan att se en vän i sin fiendes fiende har bidragit till den nimbus som nu omger hennes namn. Praktiskt sett är därför Persson redan förbrukad som partiledare och statsminister, ett tyngande sänke även om konjunkturen skulle fortsätta uppåt under nästa år och nya jobb rinna till i samma omfattning som i regeringens prognoser. Persson har hamnat i samma delikata dilemma som den franske presidenten Jacques Chirac inför folkomröstningen om EU:s konstitution: ja-sidans chanser att vinna ökar om Chirac lovar att inte kandidera i ännu ett presidentval och socialdemokratins utsikter till ett hyggligt valresultat ljusnar om Persson tackar för sig. Det är Persson själv också medveten om att döma av hans dämpade och lite sorgsna tonläge efter gårdagens utfrågning i KU. Även om han just nu inte visste hur han skulle göra, skulle han hålla frågan om sin avgång öppen till kongressen i höst. Som en erkänt skicklig makttaktiker har nog Persson insett att hans utspel av Anna Lindh-kortet var ett strategiskt misstag. Blir det då Margot Wallström som tar över? Om hon själv vill är svaret ett självklart ja, men å andra sidan finns ingenting i hennes tidigare karriär som gett intryck av någon vilja att nå vare sig partiledar- eller statsministerposten. Om Wallström står fast vid sitt nej och partiet vill ha en kvinna som ledare, ja, då är Mona Sahlin det enda realistiska alternativet. Dels har hon längre och bredare politisk erfarenhet än alla sina potentiella konkurrenter, dels har hon – till skillnad från dem – redan visat sig beredd att gripa makten. Till detta kommer också hennes starka personliga skäl att ta revansch för den Toblerone-affär, som för elva år sedan fällde henne på tröskeln till Rosenbad. I dag omsusas hon inte längre av popularitet och har sedan länge förlorat sin image av okonventionell nytänkare. I Perssons regeringar har hon inte haft några tyngre politiska uppgifter och därför inte synts särskilt ofta i medierna, men genom alla stormar har hon hela tiden suttit kvar i partiets högsta ledning. Historien rör sig i sina cirklar. Mona Sahlins fall öppnade vägen till makten för Göran Persson och nu väntar Sahlin i kulisserna på att Persson ska falla på sitt eget taktiska missgrepp. Som Neil Young sjunger: Det du älskar mest, det kommer till sist att döda dig. dn 20/4 2005


"Kungen och regeringen samarbetar sämre i dag"

Summary: Gustaf V var ett starkt stöd för dåtidens socialdemokrati, visar ny biografi.. Socialdemokratin hade under flera årtioenden stor nytta av Gustaf V. Kungen bidrog till att pacificera en antidemokratisk opinion och hjälpte socialdemokratin att bli politiskt salongsfähig i borgerliga kretsar, skriver professor Tommy Möller. Kungens samarbetade nära med olika socialdemokratiska statsministrar. I dag finns dock en brist på närhet mellan kung Carl Gustaf och regeringen Persson. Det har fått negativa effekter, till exempel efter tsunamikatastrofen, skriver Möller.

Monarkins ställning har fått en alltmer framskjuten plats i debatten. Antalet republikaner i riksdagen tycks vara fler än någonsin, och dessutom aktivare. Men det folkliga stödet för monarkin är starkt. När Stig Hadenius i dag utkommer med en biografi om Gustaf V finns anledning att reflektera över hur detta stöd uppkommit. Det var nämligen under Gustaf V:s långa tid på tronen - han var kung i 43 år - som vårt nuvarande styrelseskick tog form. Gustaf V var en folkkär kung, en symbol för det svenska samförståndet. Men efter hans död 1950 förändrades bilden av kungen genom den så kallade Haijbyaffären. Eftervärldens bild av Gustaf V blev solkig. Genom att fokusera på Gustaf V:s politiska gärning bidrar Stig Hadenius till att ge eftermälet upprättelse. Bokens slutsats är att Gustaf V var den bäste statschef landet kunde ha haft under de kriser och häftiga omvälvningar som inträffade under hans nästan halvsekellånga period på tronen. "Han förvandlades från borggårdsmajestät till folkhemskung - utan att mista respekten", summerar Hadenius. Tre omständigheter ter sig särskilt intressanta för den som vill förstå den starka ställning som monarkin har i Sverige: 1. kungens agerande under den turbulenta tid då Sverige just demokratiserats, 2. dennes förtroliga samarbete med de socialdemokratiska statsministrarna samt 3. hur kungamaktens auktoritet vid kritiska tillfällen fungerat som en stöttepelare för de demokratiska institutionerna. Demokratiseringen. När striden om statsskicket intensifierades under 1910-talet fanns en starkt antidemokratisk opinion i högborgerliga kretsar, inte minst inom officerskåren. Det saknades inte inslag av fanatism, och när motsättningarna ökade i samhället trissades stämningen på officersmässarna upp. Konservativa aktivister ville återinföra det kungliga enväldet, men kungen vägrade att ställa sig i spetsen för något som i praktiken var en statskupp. I drottning Victoria såg man dock en pålitlig bundsförvant. Hennes politiska inflytande var betydande. Det har sagts att kungen visserligen regerade över Sverige, men att över kungen regerade Victoria. Tillsammans med Sven Hedin stod hon i främsta ledet i en krets som eftersträvade personlig kungamakt. Den framväxande parlamentarismen betraktade drottningen med avsky. Det fanns en misstro mot kungen bland aktivisterna. Han ansågs svag och viljelös, alltför inställd på att kompromissa med vänstern. Kritiken säger något om hur aktivisterna såg på världen, ty borggårdstalet 1914 vittnade knappast om undfallenhet. Kungen var nära lierad med högerledarna, han gjorde sitt yttersta för att få någon annan statsminister än Karl Staaff efter vänstersegern i 1911 års val, och han ville inget hellre än att bli av med denne förhatlige statsminister. Men Gustaf eftersträvade aldrig en personlig kungamakt av det slag som kretsen kring drottningen förordade. Borggårdsmanifestationen blev också en parentes. Tidsandan och därmed de politiska förutsättningarna förändrades snabbt, och kungen accepterade parlamentarismen. Men det var långtifrån alla som gjorde det. Fyra år efter att den allmänna rösträtten var genomförd talade självaste drottningen med första kammarens talman om "statskupp" för att sätta stopp för den socialdemokratiska regeringens försvarspolitik. Någon uppbackning från kungen fanns dock inte att få. Kungen solidariserade sig med den konstitutionella praxis som etablerats och blev i praktiken en personlig garant för den parlamentariska demokratins fortbestånd. Genom kungens agerande pacificerades den antidemokratiska opinionen. Precis som i Spanien 1981, då ett antal beväpnade officerare stormade in i Cortez, kom kungamaktens auktoritet att under denna turbulenta tid fungera som ett stöd för en demokrati som i grunden var ganska fragil. Förhållandet till de socialdemokratiska ministärerna. Det var inte utan tvekan som kungen utsåg Hjalmar Branting till statsminister 1920. För första gången besattes statsministerposten av en republikan. Men samarbetet mellan Branting och kungen, som varit skolkamrater på Beskowska skolan, kom att fungera väl. Kungen anförtroddes hemligheter om socialdemokratins interna svårigheter på ett sätt som vittnade om djup tillit. Näste socialdemokratiske statsminister, Richard Sandler, framhöll efter sin avgång att det mellan kungen och de socialdemokratiska regeringarna hade funnits "ett gott och anmärkningsvärt friktionsfritt förhållande". Den misstro som funnits gentemot socialdemokraterna i borgerliga kretsar minskade i takt med att partiet visade prov på pragmatism och regeringsförmåga. Kungen såg socialdemokratiska regeringar som en garanti för att konfrontationen från hans första decennium på tronen inte skulle upprepas. När Per Albin Hansson blivit statsminister och folkhemslinjen besegrat klasskampslinjen inom socialdemokratin fann kungen en bundsförvant i sin strävan att hålla ihop nationen. Mellan Per Albin och honom skedde en förbrödring som ingen av dem försökte dölja. På 80-årsdagen hyllades kungen av sin statsminister med en värme vars äkthet var omöjlig att betvivla: trots att kungens rötter fanns i en helt annan tidsepok var hans personlighet genuint demokratisk, framhöll Per Albin. Tage Erlanders dagböcker ger en indikation på att en vänskap uppstod även mellan honom och gamle kungen. Erlander är ständigt bekymrad över kungens hälsa och uttrycker stor sorg när denne avlider: "Icke ett ögonblick trodde jag för fyra år sedan att hans bortgång skulle bereda mig någon sorg och saknad. Så är det i alla fall." Vad säger oss dessa förtroliga relationer mellan de socialdemokratiska statsministrarna och Gustaf V? Naturligtvis är det inte enbart av rent personliga hänsyn man avstått från att driva kravet på republik; kungen åtnjöt enorm popularitet och det var inte politiskt möjligt att avskaffa monarkin. Vad som emellertid också är värt att uppmärksamma är att kungamakten visade sig vara funktionell i ett vidare politiskt sammanhang: snarare än att försvåra den socialdemokratiska maktutövningen kunde monarkin skänka denna maktutövning en symbolisk legitimitet som inte automatiskt följer av valresultat. Det leder fram till en tredje reflektion. Monarkins auktoritet. Samtidigt som kungen under 20-talet bidrog till att pacificera en antidemokratisk opinion gjorde han också socialdemokratin politiskt salongsfähig i borgerliga kretsar. Men även efter att socialdemokratin etablerat sig som ett statsbärande parti har man vid olika tillfällen kunnat dra fördel av kungamaktens auktoritet. Några ord från tronen har i kritiska situationer visat sig vara politiskt förlösande. Allra tydligast var detta under andra världskriget. Sympatierna med Finland var starka efter det sovjetiska angreppet, och när det avslöjades att regeringen avslagit en finsk begäran om att bistå med trupp vid sidan av de frivilliga insatserna uppkom en hätsk stämning bland Finlandsaktivisterna. När statsministern försökte övertyga genom att redovisa bevekelsegrunderna - en militär intervention ansågs ytterst riskabel - tycktes det bara reta upp aktivisterna än mer. Först efter att kungen gjort ett liknande uttalande dämpades kritiken. När regeringen efter det tyska angreppet på Norge och Danmark försökte förvissa Hitler om att Sverige skulle iaktta fortsatt neutralitet och avvisa varje anfall mot sina gränser (även från England) möttes den av misstro. Hitler frågade: "Vem är det som säger detta? Är det konungen?" När chefen för den svenska delegationen svarade att det var "konungen, landets regering och således svenska folket" minskade misstänksamheten. Ett sista exempel är det trontal kungen höll i januari 1943 efter att slaget i Stalingrad visat att den tyska krigsmaskinen inte var oövervinnlig. Regeringen oroade sig för att många skulle ta ut freden i förväg, och för att ge största möjliga emfas åt en fortsatt beredskapsanda lät den kungen leverera förmaningar i sitt trontal. I några fall gick dock kungen över gränsen för vad som föreskrevs av konstitutionell praxis. Själv motiverade han det med att kriget innebar en undantagssituation: "under nu rådande stora världskris har jag ansett det vara min oavvisliga plikt att genom personligt ingripande vid flera tillfällen söka hjälpa landet ur stundens svårigheter". När Gustaf V föddes var ståndsriksdagen ännu inte avskaffad. Den allmänna rösträtten infördes när han var 63 år. Han skulle leva i nästan ytterligare tre decennier. Gustaf kom därigenom att fungera som en länk mellan det gamla och det nya samhället - på ett symboliskt plan men också mer handfast genom sitt agerande efter det demokratiska genombrottet. Förutsättningarna är naturligtvis andra i dag. Att kungen inte längre ansvarar för regeringsbildningen och därtill är helt frikopplad från regeringsarbetet betyder med nödvändighet att närheten till statsministern och andra i den politiska sfären blir mindre. Vid några tillfällen har vi kunnat bevittna hur det som förefaller vara en brist på närhet fått negativa konsekvenser. Så var till exempel fallet såväl i Bruneiaffären som under tsunamikatastrofen. Samtidigt har vi sett exempel på hur kungamakten alltjämt är i besittning av en auktoritet som kan vara de demokratiska institutionerna till hjälp: när svenskar togs som gisslan i Irak hösten 1990 var det först efter att kungen vädjat till Saddam Hussein som de släpptes. Reaktionerna på kungens tal efter tsunamin visar också vilket genomslag några väl valda ord från tronen kan ha på opinionen. Kungamakten innehar fortfarande en auktoritet av ett slag som folkvalda politiker svårligen tycks kunna uppamma. Det är förbryllande och gåtfullt - vissa skulle säga dystert - men likväl en realitet. Tommy Möller


”Dramatisk minskningav invandrare i industin”

Summary: Sverige är på väg att cementeras som ett etniskt klassamhälle, varnar Integrationsverket.Ny statistik från Integrationsverket visar att andelen utrikes födda män i industrin minskat från 43 till 25 procent sedan slutet av 1980-talet. Motsvarande minskning för utrikes födda kvinnor är 22 till 10 procent. Strukturomvandlingen i industrin har skapat en dramatisk förändring på arbetsmarknaden. 15 procent av den svenska befolkningen är i dag negativa till invandring. Det är ändå en låg siffra i ett internationellt perspektiv. Det skriver Integrationsverkets generaldirektör Andreas Carlgren, som samtidigt varnar för följderna av att svartmåla situationen.

Vad betyder det för Sverige att klyftorna mellan inrikes och utrikes födda består? I en del europeiska länder har det politiska svaret blivit slutenhet. Sverige har möjlighet att välja en helt annan väg. I dag presenterar Integrationsverket ny statistisk som följer upp vår senaste Rapport Integration. Statistiken visar att sysselsättningen för invandrade närmade sig den för inrikes födda i slutet av 90-talet, men sedan konjunkturen har mattats av är klyftan tämligen oförändrad. Lågkonjunkturer drabbar alltid utrikes födda mer än inrikes födda. I vår statistik märks att det främst är invånare som varit kort tid i landet som har drabbats av avmattningen. Avståndet från nyanländas sysselsättningsgrad till den som gäller för inrikes födda ökar. Sysselsättningsgraden totalt är 59 procent för utrikes födda och 75 procent för inrikes födda. Trots avmattningen i konjunkturen är gapet på drygt 15 procentenheter i stort oförändrat under de första åren på 2000-talet. Den strukturomvandling som svenska industrin har genomgått har framför allt märkts för utrikes födda. Andelen som arbetar i industrin har minskat från 43 procent till 25 procent för utrikes födda män och från 22 procent till 10 procent för utrikes födda kvinnor sedan slutet av 80-talet. Minskningen av andelen inrikes födda som arbetar i industrin är i jämförelse närmast marginell. Det har skett en dramatisk förändring av fördelningen på branscher bland sysselsatta utrikes födda. Det är anmärkningsvärt att denna strukturomvandling inte fått än större negativa effekter på den totala sysselsättningen för utrikes födda. Samtidigt pekar statistiken på numera välkända mönster i det svenska samhället. Även om möjligheterna till arbete påverkas starkt av hur länge man varit i Sverige, visar uppföljningen att inte ens invånare som varit i landet i 20 år eller mer har samma sysselsättningsgrad som inrikes födda. Allmänt har faktorer som ålder, civilstånd och utbildning betydelse för möjligheterna på arbetsmarknaden. När vi statistiskt konstanthåller effekterna av detta och jämför enbart det som handlar om att invånare är utrikes födda respektive inrikes födda, så ökar gapet på arbetsmarknaden markant. Med en ytterligare uppdelning efter ursprungsland går det att följa den sortering som sker på arbetsmarknaden, där invånare från Asien och Afrika har allra svårast att få arbete. Den svenska arbetsmarknaden präglas alltså av stora klyftor och är delad efter etniska linjer. Arbetslöshet, tidsbegränsat eller okvalificerat jobb ger för den enskilde låg inkomst eller beroende av bidrag. Mönstret återspeglas i hela samhället, i skolan och i boendet. En allt större andel elever med utländsk bakgrund fullföljer gymnasiet. Dessutom ökar meritvärdet på grundskolan. Trots de positiva förbättringarna består skillnaden mellan elever med svensk och utländsk bakgrund. Skillnaden är givetvis större för elever som vistats kort tid i Sverige, men den är märkbar även när enbart elever som är födda i landet, med inrikes respektive utrikes födda föräldrar, jämförs med var--andra. Allt färre invånare i Sverige bor i bostadsområden som präglas av låg sysselsättning. Det gäller inrikes födda såväl som invandrade. En av tio invånare som invandrat bor i dag i ett område där sysselsättningsgraden understiger 50 procent. 1997 bodde två av tio invandrade i ett område med låg sysselsättning. Den positiva utvecklingen har dock i än högre grad gällt för inrikes födda. Överrepresentationen av utrikes födda i dessa områden har således skärpts. Sammanlagt visar uppföljningen och tidigare årliga integrationsrapporter att Sverige är ett land med höga hinder och strukturell diskriminering. Klyftor i samhället består år efter år – det finns stora risker att ett klassamhälle efter etniska linjer är på väg att cementeras. Runt om i Europa ser vi hur den utvecklingen leder till splittring och i en del fall politiska jordskred. Utvecklingen i Nederländerna och Danmark oroar och skrämmer. Varningen borde vara tydlig: agera tidigt och kraftfullt – innan de opinionsmässiga jordskreden förskjuter det politiska landskapet i en främlingsfientlig riktning. Sverige är absolut inte skyddat mot denna utveckling. Samtidigt har Sverige chans att avvika positivt bland Europas länder. Tre nyligen presenterade internationella jämförelser stärker den bilden. Integrationsverket har vid upprepade tillfällen visat det ihåliga i påståendet att ”Sverige är sämst i Europa på arbetsmarknadsintegration”. Den senaste årliga stati-stiken som OECD publicerade i mars torde helt slå sönder möjligheterna att okritiskt föra det vilseledande påståendet vidare. OECD presenterar nu internationella jämförelser grundade på utrikes födda i stället för på medborgarskap, något som ger en mer rättvis bild av den svenska arbetsmarknadssituationen för invandrade. Sverige har högre andel sysselsatta bland utrikes födda än länder som Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike och Nederländerna. Bland utrikes födda kvinnor är resultatet än mer positivt. Även vad gäller de politiska grunderna har Sverige ett bra utgångsläge. I den rapport som publicerats inom ramen för ”The european civic citizenship and inclusion index” har en metod för att jämföra integrationspolitiken i Europa utvecklats. Enligt jämförelsen är Sverige högt över det genomsnitt som gäller för övriga länder inom EU-15. När forskarna summerar styrkor och svagheter har Sverige den näst bästa sammanlagda politiken för lika möjligheter och inkludering för invandrade. Den svenska opinionen i frågor om integration och mångfald skiljer sig dessutom markant i jämförelse med opinionen i åtskilliga europeiska länder. I mars publicerade EU-organet EUMC resultatet av flera opinionsundersökningar. I Eurobarometern framträder den svenska befolkningen som en av den mest positiva till invandring, integration och mångfald. Rapporten bekräftar tidigare mätningar från EUMC respektive Integrationsverket. 15 procent av svenska befolkningen har utifrån frågorna vägts samman som negativa till invandrare. Det är mindre än hälften så många som den näst mest positiva befolkningen, den irländska. I länder som Storbritannien och Danmark kategoriseras ungefär hälften av befolkningen som negativ i samma sammanställning. Klyftorna mellan utrikes och inrikes födda i Sverige är märkbara och ska tas på allvar. Men det internationella perspektivet och jämförelserna är viktiga. Att ensidigt och vilseledande måla bilden nattsvart riskerar att leda till en handlingsförlamande hopplöshet och undergräver den legitimitet som i dag faktiskt finns för insatser. Sverige har chans att välja en annan väg än flera andra europeiska länder. Sverige har undvikit ett totalt sysselsättningsras hos utrikes födda i samband med avmattningen av konjunkturen, opinionen är ihållande positiv och integrationspolitiken är i ett europeiskt perspektiv stark. Möjligheten att ta en annan väg ligger i att utnyttja dagens läge för handlingskraft; för välbehövliga genomgripande reformer och systematiska insatser som attackerar och bryter klyftorna. Detta läge ger regeringen en plattform för att samla olika samhällsaktörer till en gemensam integrationspolitisk agenda. Integrationsverket har i tidigare Rapport Integration beskrivit möjliga grunddrag i en sådan agenda. Lärdomen från andra länder är inte att gå populism och negativa strömningar till mötes – utan att välja en väg som stärker möjligheterna för invånare att komma in på arbetsmarknaden efter kompetens. Sverige har en chans att ta ledningen och vara en förebild för ett öppet Europa. ANDREAS CARLGREN


”Polisens insatser mot inbrottfår bottenbetyg i Sverige”

Summary: Nya europeiska undersökningar visar att svenskarna känner sig mest otrygga i sina hem. Svenskarna är mer oroliga än de flesta andra européer för att deras hem skall utsättas för inbrott. Men bara fem procent kan tänka sig att be polisen om råd om hur man höjer säkerheten i hemmet. För 68 procent av holländarna och 53 procent av britterna är det däremot självklart att rådfråga polisen. Missnöje ligger bakom den låga svenska siffran. Bara 15 procent anser att polisen är bra på att gripa inbrottstjuvar mot genomsnittliga 39 procent i sju europeiska länder. Det visar två stora internationella undersökningar. Samhällets likgiltighet för inbrott gör svenskarna otrygga i sina hem, summerar tre företrädare för säkerhetsbranschen.

Många svenskar som drabbats av inbrott känner att samhället är likgiltigt inför deras situation. Det kan vara förklaringen till att svenskarna känner sig mer otrygga i sina hem än andra européer, enligt två europeiska undersökningar om hemsäkerhet. Visst pågår det en debatt i medierna i dag om inbrott och om att antalet bostadsinbrott har ökat konstant under fyra års tid. På sistone har somliga påstått att det är baltiska ligor som ligger bakom ökningen. Det händer också att den låga andelen uppklarade bostadsinbrott uppmärksammas – endast i vart tjugonde fall kan tjuven gripas och lagföras. Men det finns en annan aspekt på problemet med bostadsinbrott som ofta förbises. En polisanmälan om inbrott fyller i dag främst en funktion som bilaga till ett försäkringsärende, men det är knappast vad de inbrottsdrabbade förväntar sig. Ett inbrott är en kränkning som ofta innebär att värdefulla ägodelar och minnen har förlorats. Den som drabbats av inbrott är ett brottsoffer som förtjänar respekt och stöd från samhället. En anledning till att de inbrottsdrabbades perspektiv har ignorerats är säkerligen bristande kunskap. Därför vill vi lägga fram våra tankar kring denna fråga utifrån två stora europeiska undersökningar om hemsäkerhet som genomförts det senaste året. Den senaste blev klar nu i dagarna. Resultaten av dessa undersökningar är oroväckande, men de bidrar också med ett nytt och mänskligt perspektiv på den svenska debatten om bostadsinbrotten. Undersökningarna, som kallas Security Point, är initierade av Assa Abloy och bygger på telefonintervjuer med 7 000 personer i sju europeiska länder: Sverige, Tyskland, Polen, Frankrike, Spanien, Storbritannien och Holland. Syftet har i grunden varit kommersiellt och många av frågorna har handlat om låskolvar, säkerhetsdörrar och extranycklar. Men undersökningarna har även haft en mer universell karaktär, med frågor som kan jämföras över alla nationsgränser och kulturella barriärer: Är du rädd för att gå ut? Är du rädd för att drabbas av inbrott? Tycker du att polisen gör ett bra jobb? Och så vidare. Summan av dessa frågor kan beskrivas som ett mellanting mellan en vanlig attitydundersökning och en kvalitativ brottsofferundersökning. Såvitt vi vet har ingen tidigare gjort en liknande undersökning, varken i omfattning eller inriktning. Nu finns en möjligheten att jämföra Sverige med andra länder. Och det visar sig att Sverige utmärker sig kraftigt på flera punkter, både på gott och på ont. Vi börjar med den goda nyheten, som är att det sker något färre bostadsinbrott i Sverige än i många av de andra europeiska länderna, räknat per capita. Därmed bekräftar Security Point det som var känt sedan tidigare. Problemet är i stället en fråga om trygghet. Hälften så många svenskar som genomsnittet i Europa tycker att deras hem är mycket säkra mot inbrott. Omvänt är det 23 procent av svenskarna som är oroliga för att utsättas för inbrott, vilket för övrigt är exakt samma siffra som Statistiska centralbyrån redovisar i sin undersökning av levnadsförhållanden, Ulf. Men där SCB:s undersökning endast redovisar svenska siffror kan Security Point påvisa skillnader mellan europeiska länder. Det framgår då att medelvärdet för de sju länderna i undersökningen är 16 procent oroliga. Endast Polen har mer extrema siffror än Sverige, och då bör man veta att Polen fortfarande genomgår en omvälvande politisk och samhällelig förändring. I Storbritannien och Holland däremot är det tre gånger så vanligt som i Sverige att man upplever sitt hem som säkert mot inbrott, trots att dessa länder har fler inbrott än Sverige. Visst låter det motsägelsefullt, men vi måste försöka titta på förklaringar till dessa kraftiga skillnader. En av flera tänkbara förklaringar kan vara att polisen både i Storbritannien och Holland är känd för att aktivt besöka inbrottsdrabbade och erbjuda dem olika slags hjälp. Myten om ”den gemytlige bobbyn” är verklighet. Polisens roll i dessa två länder bekräftas ytterligare av att britter och holländare gärna vänder sig dit med frågor om hemsäkerhet. Närmare bestämt skulle 68 procent av holländarna och 53 procent av britterna först och främst vända sig till polisen för att få råd om säkerhet i hemmet. Motsvarande siffra i Sverige är 5 procent. Svenskarna utmärker sig i stället med ett slags vilsenhet: 24 procent vet inte vart de ska vända sig med denna typ av frågor. Inget annat land kommer i närheten av Sverige på denna vilsenhetsskala. Under de senaste åren har samhällets kriminalpolitiska strålkastare i allt högre grad riktats mot brottsoffren. Det är en positiv utveckling, men tyvärr har ljuset ännu inte nått dem som drabbats av inbrott. En polisanmälan om ett bostadsinbrott uppfattas fortfarande som ett nödvändigt ont för att försäkringsersättningen ska betalas ut. Ingen räknar med att tjuven ska gripas och ingen räknar med att samhället ska visa någon större förståelse eller sympati för dem som drabbats. Ersättningen för den materiella förlusten, minus självrisken, förutsätts vara nog. Konsekvensen blir att många inbrottsdrabbade i Sverige känner att samhället är likgiltigt inför deras situation. Vi misstänker att denna likgiltighet kan vara förklaringen till att så många svenskar är oroliga för att drabbas av inbrott. Bilden förstärks av svenskarnas mörka syn på brottsutvecklingen i framtiden. Hela 63 procent tror att antalet bostadsinbrott kommer att öka under den kommande tioårsperioden. Endast 6 procent tror på en minskning. Inget annat land i undersökningen kommer ens i närheten av denna mörka framtidssyn. Med tanke på den bild som framträder är det inte överraskande att svenskarna är missnöjda med polisen. Endast 15 procent tycker att polisen är bra på att gripa inbrottstjuvar, vilket kan jämföras med genomsnittet på 39 procent för de sju länderna. De flesta svenskar är också missnöjda med polisens arbete i stort, vilket tyvärr bekräftar bottenbetyget för polisen i den årliga SKI-mätningen av svensk samhällsservice. Sannolikt ligger en del av förklaringen i polisens omtalade ”osynlighet”. Ofta saknas tid och resurser att utreda bostadsinbrott eller göra brottsplatsundersökningar efter ett inbrott. Underbetyg för polisen, alltså, men det visar sig att politikerna får ännu sämre betyg. 76 procent av svenskarna tycker att politikerna är dåliga på att ta itu med brottsligheten. De svenska politikerna får sämre betyg än sina politikerkolleger i Europa. Det är bara de polska politikerna som får ett sämre betyg än de svenska. För första gången har vi nu gjort ett internationellt försök att mäta attityder och känslor förknippade med hemmets säkerhet. Jämförelsen kastar nytt ljus över situationen i Sverige. Det är lite för enkelt att lägga all skuld på politikerna och polisen, eftersom problemet har både strukturella och kulturella förklaringar. Trots detta går missnöjet inte att ta miste på. Vi är rädda för att det bottnar i en legitim oro och en känsla av att samhället inte riktigt bryr sig. Det är också oroväckande att så många inte vet vart de ska vända sig med frågor om hemsäkerhet. Denna bild förstärks av att SOS Alarm ofta får ta emot samtal som inte är akuta. En mycket viktig slutsats är därför att det finns ett starkt behov av någon instans att vända sig till för att få råd. Det är här vi bör rulla upp ärmarna och tillsammans göra något som förbättrar situationen. Ambitionen bör vara att vi svenskar ska bli tryggast i Europa och vi bör arbeta med insikten om att kunskap skapar trygghet. I dag är vi många företag och organisationer som arbetar för att öka kunskapen om hur människor i Sverige ska förbättra sin hemsäkerhet. De undersökningar vi har genomfört visar dock att det arbete vi gjort hittills inte räcker till. Vi svenskar är mer otrygga i våra hem än andra européer. Därför vill vi lägga frågan på bordet, eftersom kunskap är ett viktigt instrument i alla förändringsprocesser. Med en tydligare problemdefinition blir det lättare att samordna de goda krafter som redan finns, och då talar vi inte bara om polisen och politikerna utan även om föreningar, opinionsbildare, försäkringsbolag och företag inom säkerhetsbranschen. Vi måste ta människors oro på allvar, även om den inte alltid syns i statistiken. Bo Dankis Vd Assa Abloy Sven-Runo Bergqvist Vd SOS Alarm, styrelseordförande Swesec Jan Thörner Styrelseordförande Sveriges låssmedsmästares riksförbund


Svensk med estniska drömmar

Summary: Piia Paljak Särlefalk är uppvuxen med den estniska kulturen – i Sverige. Hennes make är svensk och deras två barn går i estniska skolan. Att leva med två kulturer får henne att känna sig hel.

Piia Paljak Särlefalk talar flera språk men drömmer på två – estniska och svenska. Hon har svårt att säga var det estniska inom henne slutar och det svenska börjar. Häromnatten hade hon ett drömsamtal med sin mamma. – När jag vaknade mindes jag inte exakt vad vi hade pratat om, bara att vi hade talat estniska med varandra. Det kändes naturligt eftersom vi gör det i verkligheten. Med estniska vänner och anhöriga talar jag estniska, med svenskar talar jag svenska, också när jag drömmer. Piia Paljak Särlefalk tycker att det är logiskt eftersom hennes identitet är dubbel, ja nästan trippel; svensk, est och svensk-est. – Det jag är i livet är jag i drömmen. Hel men också sammansatt. Hennes pappa Ivar flydde från Estland till Sverige. Året därpå kom hennes mamma Maret till Sverige. De träffades på ett estniskt scoutläger 1954 och gifte sig två år senare. 1963 föddes Piia som andra barnet. Brodern Peeter är några år äldre. Piia är uppvuxen i ett slags estnisk skuggvärld. För föräldrarna skulle tillvaron i Sverige vara en parentes. Så tänkte de när de var unga. Men efter några år var de inställda på att leva i Sverige. De flesta av föräldrarnas vänner var ester. Hemma talade mamma och pappa alltid estniska. De ville att Piia och hennes bror skulle ha det estniska språket i sig för att inte förlora sina rötter. När Piia Paljak Särlefalk var liten trodde hon att människor bara talade estniska. Men i tre- fyraårsåldern blev hon smärtsamt påmind om att det fanns andra språk, och att man måste tala svenska i Sverige för att bli accepterad och förstådd. En dag knuffade kompisarna ner henne från en bergknalle. Inte för att hon var elak eller såg annorlunda ut. Utan för att de inte förstod henne. Hon avvek genom språket, var en främmande fågel som såg ut som de men lät som något annat. – På gården lärde jag mig svenska den hårda vägen. När jag kunde det fick jag plötsligt många kamrater. Mina föräldrar förstod nog aldrig riktigt hur svårt det var att bli upptagen i den svenska omgivningen. Det estniska arvet har funnits med i allt hon gjort. På scoutlägren, i körerna hon sjungit i, i skolan, i minnena. Det händer att hon bär nationaldräkt. Att tillhöra en tydligt avgränsad grupp skapar gemenskap, inte utanförskap. Hade hon enbart varit svensk hade tillhörigheten varit annorlunda, mera utspädd, tror hon. – Det händer aldrig att jag känner mig mitt emellan. Jag vill vara den jag är – est, svensk och est-svensk – och jag är stolt över det. Jag känner mig hel och speciell. Har hon någon gång skämts över det estniska och önskat att hon vore helsvensk? Aldrig, säger hon, och svarar med en motfråga. – Varför ska man skämmas för sitt ursprung? Man ska bejaka den man är. Vad innebär det att ha flera identiteter? Rikedom, svarar hon direkt. Och en känsla av att vara speciell. Innerst inne vill de flesta vara speciella, tror hon. Vilken del av identiteten är starkast? Frågan går inte att besvara med ett enkelt ”båda”, säger Piia Paljak Särlefalk. Svensk-esterna är ett eget folk, hon är en del av det folket. Sverige är hemma, inte Estland. När hon är utomlands känner hon sig som svensk, även i Estland. Ser hon en landskamp i fotboll mellan Estland och Sverige, väger sympatierna över för Estland. Men det beror på att Estland är det lilla landet. Så där håller det på att växla. Känslan för det estniska har mycket med frihet att göra. Hon är uppvuxen med de fosterländska frihetssångerna. Innehållet, längtan efter ett fritt Estland, har hon med modersmjölken. Sedan flera år sjunger hon i Stockholms estniska blandkör. Och hon älskar sångerna. De är vackra och känslosamma. – För mamma och pappa som tvingades lämna sitt land var friheten nästan överordnad allt annat. Den var deras fosterlandsdröm, deras utopi och en del av drivkraften för att överleva. Deras utopi blev min, deras sånger mina. Jag kan identifiera mig med med mammas och pappas längtan, trots att jag inte har bott i Estland eller skulle vilja göra det. – Rent objektivt borde jag inte känna så starkt. Men jag gör det. I hjärtat. Sovjetunionens ockupation av Estland bidrog till att hålla frihetsdrömmen levande, menar hon. Estland blev fritt 1991. När trycket utifrån inte längre är lika starkt kan sångerna komma att förlora en del av sin känslomässiga laddning, tror hon. Piias söner går i Estniska skolan. De talar estniska och svenska. Hon berättar att hon och barnen använder estniskan som ”ett hemligt” språk. På tunnelbanan till exempel kan de tala estniska med varandra utan att omgivningen förstår. – Det är praktiskt och bra. Gustav, Oskar och jag behöver inget sjörövarspråk. Den enda gången Piia Paljak Särlefalk har känt utanförskap var när familjen vistades i Sierra Leone i Afrika. Hennes pappa arbetade för ett svenskt företag där. Hon var 17 år och nästan alla i staden där de bodde var svarta. Hon kände sig uttittad, inte för att människorna var otrevliga utan för att hon avvek. Den upplevelsen var nyttig. – Här i Stockholm kan ingen människa se utanpå mig att jag är invandrare i andra generationen. Till det yttre avviker jag inte och jag rör mig obehindrat i alla svenska miljöer. Inte heller möts jag av fördomar och främlingsfientlighet som människor med rötter i andra länder. Jag blir aldrig kallad ”svartskalle”, och behöver därför inte ha en ständig försvarsberedskap. – Dessutom står den svenska och estniska kulturen inte emot varandra. Maten och högtiderna är i stort sett desamma. Det som är estniskt är inget hot för svenskarna. Så för mig är det ganska okomplicerat. Piia Paljak Särlefalk är gift med en svensk man. Kärleken valde inte nationell tillhörighet. Är det viktigt att hennes barn gifter sig med ester? Nej, säger hon. Hennes egna föräldrar hade en sådan outtalad önskan som hon och hennes bror kunde känna. – Det vore förstås jätteroligt om pojkarna träffar estniska kvinnor. Men vem de så småningom gifter sig med har jag inga synpunkter på. Huvudsaken är att de blir lyckliga. Piia Paljak Särlefalk är lärare och studierektor på Estniska skolan – Eesti Kool Stockholmis. Hennes morfar Herman Rajamaa var med och grundade skolan 1945. När Piia studerade på Stockholms universitet på 1980-talet startades ett estniskt högstadium. Hon blev erbjuden att undervisa i svenska och engelska. Betänketiden för att svara ja blev kort. Det var, förklarar hon när hon ser sitt val i backspegeln, som ett slags hemkomst. Det mesta var välkänt. Samtidigt var det en känsla av att hamna i en ankdamm. – Ibland kunde jag känna en instängdhet. Därför är det viktigt att ha relationer utanför den egna gruppen. Ju äldre hon har blivit desto viktigare har det blivit att hålla kvar det estniska språket. Esterna är ett litet folk. I Sverige talar kanske 25 000 människor estniska. Språket är kittet och bärare av den estniska kulturen och identiteten. För henne och för de flesta ester. – För varje ny generation tunnas det estniska arvet ut lite. För att hålla den estniska identiteten vid liv måste språket vara levande, säger hon. Jan Kantor jan.kantor@dn.se 08-738 21 59