“Kyrkan befinner sig inte i konflikt med Humanisterna”

Summary: Vi försvarar inte alla religiösa uttryck, vi för en kritisk dialog så väl inom kyrkan som med företrädare för andra uppfattningar. Vi har givetvis olika ståndpunkter i många frågor, men jag delar inte Borgs och Sturmarks slutsats att vi därmed befinner oss i konflikt, skriver Svenska kyrkans direktor Cristina Grenholm i en replik.

Svenska kyrkan befinner sig inte i konflikt med förbundet Humanisterna. Att samarbeta kring viktiga etiska frågor oavsett tro är självklart för Svenska kyrkan. Annika Borg och Christer Sturmark slår in öppna dörrar på DN Debatt 10/9. Mänskliga rättigheter värnas inte i ställningskrig mellan idéproducenter, utan i samtal med utrymme både för nyanseringar och för kritiska frågor. Sådana samtal ska föras offentligt. Det är vi ense om. Förbundet Humanisterna har på senare år ofta talat om religion på ett kategoriskt och förenklat sätt, där i princip bara fundamentalistiska tolkningar betraktats som religiösa och värda att ta på allvar. Svenska kyrkan menar att en sådan polarisering är djupt olycklig. Också ett samhälle som inte är religiöst styrt behöver ge alla typer av livsåskådningar offentligt utrymme. Annars riskerar demokrati och mänskliga rättigheter att bli tomma ord. Livsåskådningar och religioner är ingen privatsak. De bärs av individer och grupper och påverkar vårt gemensamma liv. De behöver vara synliga och ha tillgång till arenor där åsikter och övertygelser kan brytas mot varandra. Under våren utkom Tuulikki Koivunen Bylund och Antje Jackelén, två av Svenska kyrkans biskopar, med varsin bok som berör dessa frågor. Svenska kyrkan är, genom officiella företrädare och varje medlem som ser sin tro som en av grunderna för sitt samhällsengagemang, en flitig deltagare i samtal och debatter om människans värde och värdighet, både konkret och mer filosofiskt. I alla samtal om värden, visioner och deras konkreta konsekvenser för hur vi lever tillsammans lokalt, regionalt och globalt måste det finnas utrymme för att analyser och kritik dras till sin spets. I samtal finns alltid utrymme för nyanser som balanserar. Det är sant att Svenska kyrkan bidragit till förtryck av etniska och religiösa minoriteter. Men det är inte hela sanningen och det lämnas inte obearbetat. I oktober äger ett samtal rum om samerna och Svenska kyrkan. I dagarna släpptes en ny bok om hur vi kan samtala med varandra över religionsgränser, “Sann mot sig själv – öppen mot andra”. Det är inte sant att Svenska kyrkan saknar utrymme för religionskritik. Den tas på allvar och den bemöts. Elisabet Gerlehari sin bok “Farlig förenkling”problematiserat kategoriska beskrivningar av religioner och kulturer. Hon hävdar att sådana förenklingar strider mot de senaste forskningsrönen som ser kulturer och religioner som porösa och stadda i förändring. Det västerländska kulturarvet bygger på tankegods från det judisk-kristna arvet, liksom på antikens filosofi som fördes vidare till västvärlden av muslimska tänkare. Det finns inget entydigt sätt att avgränsa det civila samhället från politiken. De religiösa uttryck vi vant oss vid i ett relativt homogent svenskt samhälle uppfattas lätt som neutrala i förhållande till andra religiösa uttryck. Demokrati och mänskliga rättigheter är principer som ständigt måste erövras. Religionerna har viktiga bidrag, bland annat genom de berättelser de lever i och genom, där principerna tar gestalt. Religion och övertygelsefrihet är en mänsklig rättighet som vi som kyrka värnar. Vi försvarar inte alla religiösa uttryck, vi för en kritisk dialog såväl inom kyrkan som med företrädare för andra uppfattningar. Vi har givetvis olika ståndpunkter i många frågor, men jag delar inte Borgs och Sturmarks slutsats att vi därmed befinner oss i konflikt. Cristina Grenholm direktor för sekretariatet för teologi och ekumenik, Svenska kyrkan


”Det öppna samhället har retirerat efter New York”

Summary: Ledande centerpartister: Tio år efter det fasansfulla dådet i new York har ”kriget mot terrorn” utvecklats till ett globalt angrepp på grundläggande fri- och rättigheter. En tillbakablick på tio års ”krig mot terrorn” är allt annat än munter. På punkt efter punkt har det öppna samhället retirerat. I USA har man antagit rena angiverilagar och givit FBI vidsträckta befogenheter att kartlägga människors sociala nätverk. EU-länderna har bland annat infört datatrafiklagring och lämnat ut passagerardata, inklusive kontokortsnummer, till USA. Den svenska regeringen har också agerat ytterst inkonsekvent. Från ett liberalt perspektiv är det en tragisk utveckling. Vi är redan långt ute på det sluttande planet och frånvaron av debatt är särskilt skrämmande, skriver Lena Ek och Fredrick Federley.

Det är dags att vi efter tio års ”krig mot terrorn” börjar överblicka följderna av och utvärdera vår egen reaktion på de ofattbara händelserna. En sådan tillbakablick är dessvärre allt annat än munter. På punkt efter punkt har det öppna samhället retirerat. I det påstådda valet mellan ”frihet” och ”trygghet” har det senare alltid satts i första rummet, också då det gått ut över fri- och rättigheter som vi har tagit för givna. Kriget mot terrorn har fått omvälvande följder i de demokratiska länderna. I frihetens högborg USA har man antagit rena angiverilagar som uppmuntrar bibliotekarier att anmäla dem som lånar ”fel” litteratur. FBI har fått vidsträckta befogenheter att samköra hotellregister med loggar från telefonbolagen och kartlägger människors sociala nätverk in i minsta detalj. Fel umgänge kan få dig arresterad eller förhindra dig från att arbeta. Det är lätt att moralisera över det som sker på andra sidan Atlanten, men också i de europeiska länderna har åtgärderna gått långt bortom vad vi kunde föreställa oss före den 11 september. EU-länderna har beslutat om införande av datatrafiklagring och lämnar villigt över passagerardata, inklusive kontokortsnummer, på europeiska passagerare till amerikanska myndigheter. Europaparlamentet har i denna fråga drivit ett hälsosamt motstånd. Genom penningtvättsdirektivet åläggs medlemsstaterna att kartlägga bidrag till ideella organisationer som Röda Korset och Rädda Barnen, som också måste börja registrera sina givare. I Storbritannien sker efter upploppen, som passande nog benämnts som ”terror” av premiärministern, en snabb nedmontering av individens rättssäkerhet i form av snabba rättegångar och drakoniska straffskärpningar för inlägg på Facebook. I Sverige drevs FRA-lagen igenom med tidvis hårdhänta medel gentemot skeptiska riksdagsledamöter. Det man bör påminna sig om i denna fråga är också att de två stora partierna var fullständigt överens om behovet av ökad övervakning – Socialdemokraternas motstånd handlade inte om sakfrågan. Från enskilda partier har framförts idéer om en angiverilag för lärare. Och rädslan för terror har motiverat märkliga polisingripanden med dragna vapen mot hederliga familjefäder på oklara grunder. Sverige har under skumma former överlämnat misstänkta terrorister till CIA för vidare transport till tortyr i Egypten. Någon kanske skulle invända att det ”inte är så farligt” men när vi har gjort sammanställningen ovan får åtminstone vi en isande känsla i kroppen. Utöver de listade förslagen har dessutom långt fler åtgärder vidtagits. Helheten är skrämmande. I flera av världens diktaturer har kriget mot terrorn blivit en täckmantel för att ingripa mot den inhemska demokratiska oppositionen. Nyligen rapporterade New York University School of Law om hur bistånd styrs bort från kvinnor och flickor för att förhindra radikalisering av unga män, och om hur auktoritära stater klassificerar hbtq- och kvinnorättsaktivister som terrorister. Vidare har detta kunnat ske därför att den demokratiska världen vänt bort ansiktet då dessa övergrepp skett i länder som varit allierade i kriget mot terrorn. Efter den arabiska våren finns anledning till självrannsakan för många politiker i hela den demokratiska världen. Det var knappast genom vårt principfasta försvar för frihet och demokrati som de massrörelser som kastat diktator efter diktator över ända uppstod. Tvärtom, västvärldens reaktioner präglades länge av avvaktan och oro för vad som skulle hända om regionen ”destabiliserades”. Carl Bildts konsekventa hållning i fråga om internetfrihet i Nordafrika och i förhållande till David Cameron förtjänar en eloge. Det förhindrar inte att regeringen som helhet agerar ytterst inkonsekvent när man samtidigt i Sverige driver igenom lagar och ålägger internetoperatörerna att installera övervakningsteknik som de nordafrikanska diktatorerna skulle drömma om att ha tillgång till. Tio år efter det fasansfulla dådet i New York är den tragiska slutsatsen att ”kriget mot terrorn” utvecklats till ett globalt angrepp på grundläggande fri- och rättigheter. I stället för att göra oss tryggare har krigsmetaforen väckt rädsla och motiverat åtgärder som annars är förknippade med traditionella krig mellan stater och där nationers överlevnad står på spel. Från ett liberalt perspektiv är det en tragisk utveckling och särskilt skrämmande är frånvaron av debatt kring vad som håller på att ske. Vi riskerar inte längre att hamna på det sluttande planet, vi är redan långt ute på det. Utvecklingen förefaller också ha överraskat de liberala partierna runt om i världen. Just som liberaler trodde att slaget om marknadsekonomi, representativ demokrati och rättsstat var vunnet dyker hotet mot våra grundläggande värden upp i länder vi trodde var immuna mot auktoritära tankar. Därför är det liberala uppdraget i dag viktigare än på länge. Det handlar om själva grundvalarna för vår frihet och för det öppna samhället. Uppdraget är att backa bandet och återta friheten. Det kräver konsekvens, uthållighet och mod. Det kommer att leda till konflikter med de partier som försvarar statens rätt att kränka medborgarnas frihet i jakten på någon abstrakt samhällsnytta. Den dagen rädslan, oron och sorgen får ta överhanden vinner också de odemokratiska krafterna. Varje steg mot ett mer slutet, mer intolerant och mer auktoritärt samhälle är en seger för de terrorister vi försöker bekämpa. Det vackraste och starkaste sätt vi kan hedra världens oskyldiga offer för terrorhandlingar är att varje dag kämpa för det öppna, fria och toleranta samhälle där de levde. Denna uppgift kan bli Centerpartiets. Med en ny partiledare och en ny partistyrelse har vi möjligheten att styra kursen i rätt riktning och bli den liberala kraft som slår vakt om de värden vi byggt upp. En kamp mot kampen mot terrorism som slår vakt om de fria och öppna samhällena bör ses som en kärnuppgift. Det borde göra att vi på alla samhällsnivåer agerar mot ytterligare restriktioner av yttrandefrihet, inskränkningar i rättsväsendet och åsidosättande av rättsstatens principer. Eftersom rädslan och viljan att minska det fria utrymmet är starkt inser vi att vi inte i alla lägen kommer att få vår vilja igenom. Det är dock ingen ursäkt att ducka för det som kan bli Centerpartiets moderna kärnfråga. Fredrick Federley, riksdagsledamot (C), partistyrelsekandidat Lena Ek, Europaparlamentariker (C), kandidat till partiets verkställnde utskott


Summary: Ledande centerpartister: Tio år efter det fasansfulla dådet i New York har ”kriget mot terrorn” utvecklats till ett globalt angrepp på grundläggande fri- och rättigheter. En tillbakablick på tio års ”krig mot terrorn” är allt annat än munter. På punkt efter punkt har det öppna samhället retirerat. I USA har man antagit rena angiverilagar och givit FBI vidsträckta befogenheter att kartlägga människors sociala nätverk. EU-länderna har bland annat infört datatrafiklagring och lämnar ut passagerardata, inklusive kontokortsnummer, till USA. Den svenska regeringen har också agerat ytterst inkonsekvent. Från ett liberalt perspektiv är det en tragisk utveckling. Vi är redan långt ute på det sluttande planet och frånvaron av debatt är särskilt skrämmande, skriver Lena Ek och Fredrick Federley.

Det är dags att vi efter tio års ”krig mot terrorn” börjar överblicka följderna av och utvärdera vår egen reaktion på de ofattbara händelserna. En sådan tillbakablick är dessvärre allt annat än munter. På punkt efter punkt har det öppna samhället retirerat. I det påstådda valet mellan ”frihet” och ”trygghet” har det senare alltid satts i första rummet, också då det gått ut över fri- och rättigheter som vi har tagit för givna. Kriget mot terrorn har fått omvälvande följder i de demokratiska länderna. I frihetens högborg USA har man antagit rena angiverilagar som uppmuntrar bibliotekarier att anmäla dem som lånar ”fel” litteratur. FBI har fått vidsträckta befogenheter att samköra hotellregister med loggar från telefonbolagen och kartlägger människors sociala nätverk in i minsta detalj. Fel umgänge kan få dig arresterad eller förhindra dig från att arbeta. Det är lätt att moralisera över det som sker på andra sidan Atlanten, men också i de europeiska länderna har åtgärderna gått långt bortom vad vi kunde föreställa oss före den 11 september. EU-länderna har beslutat om införande av datatrafiklagring och lämnar villigt över passagerardata, inklusive kontokortsnummer, på europeiska passagerare till amerikanska myndigheter. Europaparlamentet har i denna fråga drivit ett hälsosamt motstånd. Genom penningtvättsdirektivet åläggs medlemsstaterna att kartlägga bidrag till ideella organisationer som Röda Korset och Rädda Barnen, som också måste börja registrera sina givare. I Storbritannien sker efter upploppen, som passande nog benämnts som ”terror” av premiärministern, en snabb nedmontering av individens rättssäkerhet i form av snabba rättegångar och drakoniska straffskärpningar för inlägg på Facebook. I Sverige drevs FRA-lagen igenom med tidvis hårdhänta medel gentemot skeptiska riksdagsledamöter. Det man bör påminna sig om i denna fråga är också att de två stora partierna var fullständigt överens om behovet av ökad övervakning – Socialdemokraternas motstånd handlade inte om sakfrågan. Från enskilda partier har framförts idéer om en angiverilag för lärare. Och rädslan för terror har motiverat märkliga polisingripanden med dragna vapen mot hederliga familjefäder på oklara grunder. Sverige har under skumma former överlämnat misstänkta terrorister till CIA för vidare transport till tortyr i Egypten. Någon kanske skulle invända att det ”inte är så farligt” men när vi har gjort sammanställningen ovan får åtminstone vi en isande känsla i kroppen. Utöver de listade förslagen har dessutom långt fler åtgärder vidtagits. Helheten är skrämmande. I flera av världens diktaturer har kriget mot terrorn blivit en täckmantel för att ingripa mot den inhemska demokratiska oppositionen. Nyligen rapporterade New York University School of Law om hur bistånd styrs bort från kvinnor och flickor för att förhindra radikalisering av unga män, och om hur auktoritära stater klassificerar hbtq- och kvinnorättsaktivister som terrorister. Vidare har detta kunnat ske därför att den demokratiska världen vänt bort ansiktet då dessa övergrepp skett i länder som varit allierade i kriget mot terrorn. Efter den arabiska våren finns anledning till självrannsakan för många politiker i hela den demokratiska världen. Det var knappast genom vårt principfasta försvar för frihet och demokrati som de massrörelser som kastat diktator efter diktator över ända uppstod. Tvärtom, västvärldens reaktioner präglades länge av avvaktan och oro för vad som skulle hända om regionen ”destabiliserades”. Carl Bildts konsekventa hållning i fråga om internetfrihet i Nordafrika och i förhållande till David Cameron förtjänar en eloge. Det hindrar inte att regeringen som helhet agerar ytterst inkonsekvent när man samtidigt i Sverige driver igenom lagar och ålägger internetoperatörerna att installera övervakningsteknik som de nordafrikanska diktatorerna skulle drömma om att ha tillgång till. Tio år efter det fasansfulla dådet i New York är den tragiska slutsatsen att ”kriget mot terrorn” utvecklats till ett globalt angrepp på grundläggande fri- och rättigheter. I stället för att göra oss tryggare har krigsmetaforen väckt rädsla och motiverat åtgärder som annars är förknippade med traditionella krig mellan stater och där nationers överlevnad står på spel. Från ett liberalt perspektiv är det en tragisk utveckling och särskilt skrämmande är frånvaron av debatt kring vad som håller på att ske. Vi riskerar inte längre att hamna på det sluttande planet, vi är redan långt ute på det. Utvecklingen förefaller också ha överraskat de liberala partierna runt om i världen. Just som liberaler trodde att slaget om marknadsekonomi, representativ demokrati och rättsstat var vunnet dyker hotet mot våra grundläggande värden upp i länder vi trodde var immuna mot auktoritära tankar. Därför är det liberala uppdraget i dag viktigare än på länge. Det handlar om själva grundvalarna för vår frihet och för det öppna samhället. Uppdraget är att backa bandet och återta friheten. Det kräver konsekvens, uthållighet och mod. Det kommer att leda till konflikter med de partier som försvarar statens rätt att kränka medborgarnas frihet i jakten på någon abstrakt samhällsnytta. Den dagen rädslan, oron och sorgen får ta överhanden vinner också de odemokratiska krafterna. Varje steg mot ett mer slutet, mer intolerant och mer auktoritärt samhälle är en seger för de terrorister vi försöker bekämpa. Det vackraste och starkaste sätt vi kan hedra världens oskyldiga offer för terrorhandlingar på är att varje dag kämpa för det öppna, fria och toleranta samhälle där de levde. Denna uppgift kan bli Centerpartiets. Med en ny partiledare och en ny partistyrelse har vi möjligheten att styra kursen i rätt riktning och bli den liberala kraft som slår vakt om de värden vi byggt upp. En kamp mot kampen mot terrorism som slår vakt om de fria och öppna samhällena bör ses som en kärnuppgift. Det borde göra att vi på alla samhällsnivåer agerar mot ytterligare restriktioner av yttrandefrihet, inskränkningar i rättsväsendet och åsidosättande av rättsstatens principer. Eftersom rädslan och viljan att minska det fria utrymmet är starkt inser vi att vi inte i alla lägen kommer att få vår vilja igenom. Det är dock ingen ursäkt att ducka för det som kan bli Centerpartiets moderna kärnfråga. Ny skrapa växer upp Ground Zero, nollpunkten, kallas platsen där World Trade Center-tornen stod. 2 605 personer dog när tornen raserades den 11 september 2001. Sammanlagt dog 2 995 personer i 11 september-attackerna. På marken där tornen reste sig slutförs nu arbetet med en minnesplats. Kontorskvarteren i omgivningen håller också på att läka ihop. En ny skrapa – One World Trade Center – uppförs i 106 våningar. Den är redan nedre Manhattans högsta byggnad trots att en fjärdedel återstår att bygga.


”Känslorna sätter stopp för det sexuella”

Summary: Hur gör man när det nästan känns incestuöst att ha sex med den man släppt nära inpå livet? Frågeställaren har svårt att kombinera känslomässig närhet med sexualitet. Insidans psykolog Liria Ortiz svarar.

fråga: Jag har ett problem som jag inte vet hur vanligt det är. När en man kommer mig för nära känslomässigt, så kan det helt plötsligt kännas äckligt för mig att se honom som en sexuell varelse. Det är lättare för mig att blotta mitt ”sexuella jag” än mitt ”inre jag”. När jag väl blottat mitt inre känns det som om dörren har stängts till det sexuella. Mannen har blivit en förtrogen/en kamrat/en broder/fader, och en sådan vill jag inte ha sex med – det känns nästan incestuöst … Hur ska jag göra för att komma över detta? svar: Tack för att du tar upp ett problem som är så svårt att få prata om. Det du beskriver kan uppstå som en konsekvens av olika saker. Några av dem kan vara våra föreställningar om vad det innebär för oss själva och vår partner att ha sex. Dessa föreställningar är ett resultat av vår egen historia och av de normer och myter som finns i det samhälle vi har vuxit upp i. Det låter för mig som om du har internaliserat en stark föreställning om att en man som visar närhet och ömhet är osexig. Du blir äcklad av det. Närhet verkar betraktas av dig som en svaghet hos din partner snarare än som en värdefull del av helheten när man har sex. Vad som också kan ställa till det för oss är våra inlärda tankar om manlig och kvinnlig sexualitet. De baseras till stor del på myter och de styr oss mer än vi anar. En av dessa myter är att kvinnor vill ha närhet och män vill ha sex. När dessa myter inte stämmer med det man själv känner kan det utlösa skamkänslor. Det är ofta därför det blir så svårt att prata om det. Något annat som kan utlösa äckelkänslor är om man har blivit utsatt för sexuella övergrepp av en person som stod en känslomässigt nära. Självklart vet jag inte vad som är orsaken till det du upplever, men utifrån det du skriver tycks problemet handla om att du har känslor och tankar om att närhet och sexualitet närmast utesluter varandra. Mitt förslag är att du utforskar, på egen hand eller med professionell hjälp, vad det är som ligger bakom uppkomsten av dessa känslor. Vad kan du då göra för att få både bra sex och närhet? Utöver att göra klart för dig bakgrunden till det du känner kan du arbeta med dig själv på följande sätt: Många gånger är huvudvägen till förändring nya upplevelser som hjälper oss att ändra våra gamla föreställningar. Tankar och intellektuell kunskap är ett steg på vägen. Det som ger den större förändringen är nya upplevelser. De påverkar oss på djupet och hjälper oss att bli tryggare i oss själva. Att göra något som känslomässigt visar att det går att förhålla sig på ett annat sätt ruskar om oss, skapar nya föreställningar, och gör att vi förändras mer än vad vi trodde var möjligt. Om vi vill förändra oss måste vi välja att göra nya erfarenheter som ligger bortom det vi gör i dag. När dina rädslor säger att du ska dra dig ur, gör tvärtom, stanna kvar. När dina tankar säger dig att det är så här du ”är”, gör tvärtom. Det är ett verktyg för förändring, som inom kognitiv beteendeterapi kallas för exponering. När vi utsätter oss för situationer som vi närmast reflexartat har undvikit på grund av rädsla märker vi att det värsta inte inträffar. Att det som tedde sig svårt eller kanske omöjligt är fullt möjligt att göra eller uppleva. Vi kan på det sättet stegvis komma dit vi vill. Hur kan du göra rent konkret? Ett verktyg du kan använda är det som kallas för att ”göra tvärtom”. Börja med att analysera en situation där du känner sexuell olust eller äckelkänsla. Beskriv den konkret. Fråga dig vad du tänker och känner i den situationen. Utforska om det är gamla känslor som träder fram på grund av tidigare negativa sexuella erfarenheter eller om de utgår från här och nu. Att du utforskar den skillnaden är avgörande för att du ska kunna ta ett beslut om vad du vill göra i situationen – lyssna på dina känslor eller inte. Men innan vi kommer dit, fortsätt att lära dig mera om vad som händer med dig i situationen. Vad blir den kortsiktiga och långsiktiga konsekvensen av att du drar dig undan? Här är ett exempel för att tydliggöra vad en sådan här analys kan ge som resultat: Jag har berättat under kvällen för X, min pojkvän, hur min mamma alltid kritiserar mig. Jag kände mig nära honom. När vi ska sova kramar X mig och visar att han vill ligga med mig. En tanke dyker upp, han är snäll, och så uppträder inte en riktig karl, bra sex handlar inte om snällhet. Jag blir äcklad. Jag drar mig undan och säger nej. Nästa dag oroar jag mig för hur det ska gå med oss. Jag tänker på det hela dagen. Prova på egen hand att göra några sådana här situationsanalyser. Våra tankar utlöser känslor. De är resultatet av automatiska tankar som vi tänker nästan utan att märka det. Men vi kan upptäcka våra automatiska tankar om vi riktar vår uppmärksamhet på dem. Vi märker då att de är enkla och överdrivna. De automatiska tankarna är tidigt inlärda. De är som en trasig grammofonskiva. De säger inte hur det vuxna livet är och hur vi som vuxna kan hantera livet i dag. De har fastnat i det förflutna. Ett sätt att bryta deras inflytande är att hitta alternativa och mer vuxna tankar. Här är ett exempel: Automatisk tanke: Det är väl okej med ömhet och närhet men då blir man en madonna, och en madonna har inte sex! Alternativ möjlig vuxen tanke: Det är mina gamla tankar som dykt upp nu. Men det är ju en myt! Det stämmer ju bara inte, jag kan både ha sex och närhet med min partner! Fortsätt på egen hand att 1) hitta dina automatiska tankar i olika besvärliga situationer, och 2) hitta dina alternativa tankar. Nästa steg är att du i situationerna går till handling och använder dig av ditt alternativa tänkande och, stärkt av det, också dina tvärtom-beteenden. Skriv sedan ner en lista med situationer där dina gamla tankar och känslor står i vägen. Fundera på i vilka situationer du skulle vilja göra tvärtom, det vill säga stanna i situationen tills äckelkänslan klingar av. Det brukar ta mellan 5 och 15 minuter. Gör en hierarki där det som är enklast för dig att exponera dig för finns först i listan. Börja med det som känns lättast att göra och fortsätt sedan bakåt i listan. Poängen med att göra tvärtom-beteenden är att våra hjärnor fungerar så att vi inte kan radera ut det vi lärt in, men vi kan lägga till nya känslomässiga erfarenheter. Då styrs vi inte av våra gamla tankar och känslor och kan bli friare att ta de beslut som leder oss närmare den relation vi vill uppleva. Testa gärna den här metoden. Studier säger att den är effektiv. Mer om att göra tvärtom kan du läsa i boken ”Hemligheten” av Egil Linge och Dan Josefsson. Liria Fråga Insidans experter Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Martin Forster, legitimerad psykolog och forskare, svarar på frågor om familjerelationer. Skicka din fråga till fragainsidan@dn.se. Läs fler frågor och svar på dn.se/insidan


”Privatiseringar i välfärden har inte ökat effektiviteten”

Summary: Ny forskarrapport i dag: Privata alternativ och konkurrensutsättning inom välfärdssektorn har inte blivit den mirakelmedicin som många hoppades på. För första gången har nu en grupp av Sveriges ledande välfärdsforskare studerat följderna av de senaste 20 årens privatiseringspolitik. Förhoppningarna var stora från början: Byråkratin skulle minska, liksom de effektivitetsproblem som plågade den offentligt tillhandahållna välfärden. Vidare skulle kvaliteten och demokratin stärkas tack vare ökad valfrihet för medborgarna. Vår övergripande slutsats är att det råder en anmärkningsvärd brist på kunskap om effekterna av konkurrens i välfärdssektorn. Vi kan inte hitta några vetenskapliga belägg för att de högt ställda förhoppningarna har infriats, skriver SNS forskningschef Laura Hartman.

Kommentera debattartikeln nedan. Svensk välfärd har under de senaste 20 åren genomgått ett genomgripande systemskifte. Från att ha varit ett land med omfattande offentliga välfärdsmonopol har Sverige gått långt i att tillåta privata vinstdrivande aktörer inom välfärden. Nära en femtedel av alla anställda inom välfärdssektorn arbetar idag i privat regi. Inom handikappomsorgen samt ungdoms- och missbrukarvården rör det sig om ungefär hälften. Inom förskolan är andelen cirka 20 procent och inom grundskola och äldreomsorg drygt 10 procent. Den offentliga finansieringen har som regel behållits medan utförandet av tjänsterna lagts ut på entreprenad, eller via olika peng- och kundvalsmodeller överförts till privata företag. Förhoppningarna på dessa förändringar var från början stora. Byråkratin skulle minska, liksom de effektivitetsproblem som plågade den offentligt tillhandahållna välfärden, kvaliteten och demokratin skulle stärkas tack vare ökad valfrihet för medborgarna. De strategiska besluten bakom reformerna togs av borgerliga regeringar. Socialdemokraterna lät dock i allt väsentligt den inslagna kursen ligga fast under sina regeringsår. Olika inslag i förändringen har debatterats i medierna. Men genomgripande offentliga utvärderingar av dessa reformer har lyst med sin frånvaro. För första gången har nu en grupp av Sveriges ledande välfärdsforskare sammanställt kunskapen om vad förändringarna lett till – i en brett upplagd studie för SNS räkning: ”Konkurrensens konsekvenser. Vad händer med svensk välfärd?” Studien går igenom statistik och forskning på samtliga stora välfärdsområden: Förskolan, skolan, individ- och familjeomsorgen, hälso- och sjukvården, arbetsmarknadspolitiken samt insatser för äldre och funktionshindrade. Vår övergripande slutsats är att det råder en anmärkningsvärd brist på vetenskapligt baserad kunskap om effekterna av konkurrens i välfärdssektorn. Utifrån befintliga studier kan vi inte hitta några vetenskapliga belägg för att de högt ställda förhoppningarna om att ökad konkurrens skulle leda till förbättringar av välfärden har infriats. Inom de flesta områden har vare sig kvaliteten eller effektiviteten ökat av konkurrensen, i den mån det går att mäta med objektiva mått såsom kunskap hos elever eller större jobbchanser. Med reservation för mätproblem, går det heller inte att spåra några generella kvalitetsvinster inom omsorgstjänsterna, bortsett från tillgängligheten som ser ut att ha ökat efter vårdvalet introducerades. Bristen på mätbara vinster gäller oavsett om man ser till hela sektorn eller jämför offentliga och privata utförare. För att vara relevanta måste mått på effektivitet relateras både till kvalitet och skillnader i klientgrupper och verksamhet, en svår operation som sällan gjorts i debatten. Valfrihet för medborgarna kan naturligtvis betraktas som ett egenvärde. Men det kan ifrågasättas hur väl den fungerar på marknader där kunden ofta har svårt att bilda sig en ordentlig uppfattning om de tjänster olika utförare erbjuder. Drivkrafterna är starka för utförarna att prioritera marknadsföring och trivselfaktorer eller pressa ned kostnaderna, i synnerhet när det inte är tillåtet att ta extra betalt för högre kvalitet. Att skolor – både offentliga och privata – får motiv att konkurrera genom att sätta för höga betyg är ett bra exempel på hur fel drivkrafterna kan slå. Till detta kommer att priset för att byta skola eller omsorgsgivare ofta är högt för kunden då relationens kontinuitet i sig utgör ett viktigt värde. I vissa fall kan även det geografiska avståndet till alternativa utförare eller platsbrist utgöra en barriär. Flera undersökningar pekar på att kundnöjdheten är något högre hos dem som valt privata alternativ. Vi kan dock inte säga om detta beror på skillnader i mer svårmätbara kvalitetsfaktorer eller det faktum att den som gjort ett aktivt val tenderar att vilja försvara det. Studier från andra länder visar samtidigt att valfriheten tenderar att främja segregation, då resursstarka och välinformerade individer bäst lär sig att utnyttja systemet. Det saknas dock underlag för att konstatera om så skett i Sverige, undantaget är skolan där en viss sådan effekt går att belägga. Slutsatserna för framtiden av vår studie är inte givna. De senaste 20 årens privatiseringar inom välfärden genomfördes mot bakgrund av 1980-talets debatt om en ineffektiv offentlig sektor med alltför mycket makt samlad hos tjänstemän och byråkrater. Vi kan i dag konstatera att konkurrensutsättning och privata alternativ inte varit den mirakelmedicin som många hoppades. Därmed inte sagt att en fortsatt dominans av ett offentligt monopol i utförarledet skulle ha varit ett bättre alternativ. Välfärdsmarknader är speciella. De kräver genomtänkta regleringar, offentlig tillsyn och informerade kunder för att fungera. Vi tror att det i dagsläget finns brister på samtliga tre områden. Men att hitta rätt nivå och form av regleringar är förknippat med svåra avvägningar. Fel utformade riskerar de i att skapa ny byråkrati, hämma konkurrensen och innovationsförmågan och gå ut över verksamhetens innehåll. Det är därför mycket viktigt att identifiera rätt – men inte för många – regler som ska styra aktörerna på marknaden. Här spelar förstås kontrakten och ersättningssystemet en avgörande roll. Tillsynen och uppföljningen bör ökas för att stärka rättsäkerhet och möjlighet till ansvarsutkrävande för medborgarna. Bättre uppföljning gör det också möjligt att sprida information till brukarna och stärker därmed valfriheten. Man bör dock komma ihåg att uppföljningen också blir styrande för verksamheten, beroende på vart blåslampan riktas. Att 20 år har gått utan en systematisk utvärdering av privatiseringspolitiken är oacceptabelt. Många av välfärdens klienter befinner sig i en utsatt position och de har rätt till bästa möjliga service inom ramen för de mål och resurser för välfärdspolitiken som vi gemensamt satt upp. För att uppnå detta räcker det inte med ideologisk trosvisshet som beslutsunderlag. I brist på offentliga initiativ för att förbättra beslutsunderlaget för välfärdspolitiken kommer SNS nu att genomföra fortsatta studier om hur den svenska valfrihetsmodellen kan förbättras. Vi kommer att samla ledande företrädare för kommuner, landsting och privata utförare som i dialog med framstående välfärdsforskare får möjlighet att definiera var behovet av beslutsunderlag är störst. Forskarna kommer sedan att ta fram konkreta policyrekommendationer utifrån ett objektivt och vetenskapligt förhållningssätt. På detta sätt vill SNS bidra till en mer saklig debatt om den svenska välfärdsmodellen, utan ideologiska skygglappar. Laura Hartman, docent i nationalekonomi, forskningschef SNS  Klicka på ”Kommentarer” nedan för att dela med dig av dina erfarenheter och åsikter kring privatisering. Rapportens författare Anders Anell, adjungerad professor, Ekonomihögskolan, Lunds universitet. Kajsa Hanspers, doktorand i nationalekonomi, Uppsala universitet. Laura Hartman, se nedan. Martin Lundin, doktor i statsvetenskap, verksam vid Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering (IFAU). Eva Mörk, professor i nationalekonomi, Uppsala universitet. Marta Szebehely, professor i socialt arbete, Stockholms universitet, knuten till Institutet för Framtidsstudier. Jonas Vlachos, docent i nationalekonomi vid Stockholms universitet, knuten till Institutet för näringslivsforskning (IFN). Stefan Wiklund, doktor i socialt arbete, verksam på Socialhögskolan i Stockholm.


”Därför är spårvagnar bättre än ledbussar i Stockholm”

Summary: Det är knappast en tillfällighet att så många städer runt om i hela världen i dag satsar på just nya spårvägar och inte på busstrafik. Dynamiska effekteri form av fler resande med spårvagnar genereras bland annat av den goda tillgängligheten, framkomligheten genom signalprioriteringar, hög kapacitet och kontinuiteten genom fast infrastruktur, skriver samhällsplaneraren Markus Eisler i en replik.

På DN Debatt 1/9 menar tre transportforskare vid KTH att det är betydligt billigare och effektivare att sätta in fler bussar istället för att satsa på nya spårvägar i innerstaden. De menar att man får mer för pengarna om man i stället satsar på modern busstrafik och uppnår då ungefär samma positiva effekter. Forskarna vid KTH gör dock många tankevurpor i sitt resonemang, och har dålig förankring i verkligheten.Krasst ekonomiskt talar man om att det är billigare att investera i ny busstrafik än spårväg. Ja, sett till en engångskostnad i form av nyinvestering för ett nytt trafiksystem. Men utslaget på en längre tidsperiod så äts det snabbt upp av ökade driftskostnader, fordonsutbyten och ökat underhåll av vägar.Medellivslängden för en spårvagn beräknas till 30–35 år. Under denna tidsrymd behöver bussparken förnyas inte mindre än fyra gånger om! Erfarenheten från nya spårvägssystem som nu byggs världen över i snabb takt talar sitt tydliga språk. Det är knappast en tillfällighet att så många städer runt om i hela världen i dag satsar på just nya spårvägar och inte på busstrafik. Dynamiska effekter i form av fler resande med spårvagnar genereras bland annat av den goda tillgängligheten, framkomligheten genom signalprioriteringar, hög kapacitet och kontinuiteten genom fast infrastruktur. Undersökningar har visat att på sträckor där spårvagnar ersätter bussar ökar resandet mellan 10–20 procent. Man skall heller inte underskatta spårvagnens auktoritet i gaturummet, med företräde i många situationer. KTH:s trafikforskare talar om fördelar med moderna dubbelledade bussar, och att bussar även har en fördel i Stockholms nyckfulla vinterklimat. I själva verket är det precis tvärtom. Dubbelledbussar som mäter 24 meter är överhuvudtaget inte lämpade att framföra i Stockholms innerstad. På vissa håll är det rent av omöjligt. Redan dagens 18-meters ledbussar har påtagliga problem att ta sig fram överallt. Stora tunga och bullrande ledbussar tillför inte heller stadsmiljön något positivt ur miljösynpunkt. Beträffande vinterklimatet vet vi från de senaste två vintrarna att just busstrafiken är det trafikslag som drabbats av stora problem, intes pårvägarna runt om i staden. Den synliga fasta infrastrukturen för spårvägen, det vill säga själva spåren, upplevs av resenärer som en garant för kontinuitet och långsiktighet i linjesträckningen utan risk för plötsliga linjeändringar. Orienterbarheten och ”upptäckten” av kollektivtrafiken underlättas av spårens synbarhet i asfalten. Spåren i gatan medför också av erfarenhet en ökad respekt från bilisternas sida att inte parkera i kollektivtrafikkörfälten.Önsketanken att måla asfalten för ett mer fast busstrafiksystem, inser var och en att det snabbt prutas bort i tider av besparingar. Spårvägens fasta spår kan däremot knappast prutas bort! Hur mycket är en stad värd att satsas på? Vad ger kloka investeringar för spinoffeffekter som ökat kollektivtrafikresande och en bättre miljö? Dessa positiva värden bemöts eller vidrörs ej av dem som ifrågasätter moderna och effektiva spårvägssystem. 1941 var Stockholm förutseende nog att vilja satsa på tunnelbana. Det hade kortsiktigt blivit både billigare och enklare att välja en kraftigt ut ökad busstrafik. Men det gäller att se lite längre framåt än för stunden, och välja transportsystem som har långsiktig kapacitet och attraktivitet. Låt oss se närmare på några konkreta fördelar med modern spårvägstrafik: • Miljöfaktorer. Spårvagnar reducerar fordonsutsläppen till noll i staden. Beroende på typ av elproduktion kan miljöpåverkan i produktionsledet variera, men är ändock försumbar i förhållande till energieffektiviteten hos spårvagnar. Elalternativen för bussar är i dag inte utvecklade.Trådbussar saknar många av spårvagnarnas givna fördelar. • Energihushållning. Spårvagnar är energisnåla. Principen stålhjul mot räls genererar så lite friktion som busstrafik aldrig kommer i närheten av. Moderna spårvagnar återmatar även bromsenergin, vilket gör dem ännu energisnålare. • Platsanpassning. Spårvägen integreras i befintliga stadsmiljöer utan genomgripande ombyggnader. Möjligheter att förlägga spårväg i såväl konventionella gator som gångtrafikstråk och grönytor förenklar stadsplaneringen. • Kapacitetsstyrka. Kapacitetsstyrka bör mycket riktigt mätas utifrån hur många som kommer fram per tidsenhet. Men givet samma tidsenhet slår spårvägenbussen med god marginal. Breda och långa ledade spårvagnar sväljer två-tre bussar. Modern spårvägstrafik innebär att resa i luftiga vagnar med mjuk gång, jämn acceleration och inbromsning, utan krängningar, och där ett lågt insteg i hela vagnen gör trafiksystemet lättillgängligt för alla. Spårvagnens exakthet i sidled när den framförs gör också att den kan tillåtas trafikera trängre gatumiljöer vilka inte fungerar för bussar. Trafikforskarna på KTH har dock en poäng. Det gäller att inget trafiksystem, oavsett val av spårväg eller buss, är starkare än dess svagaste länk. När det gäller kollektivtrafik i gatuplan i Stockholm är det av högsta vikt att ge fordon en hög signalprioritet och framkomlighet. Detta har visat sig vara ett stort problem med stombussnätet, med dess låga genomsnittshastighet. Givet fungerande signalprioritet och andra nödvändiga framkomlighetsåtgärder, är ett modernt och attraktivt spårvägssystem oslagbart när det gäller bekvämt kollektivtrafikresande och möjligheter att kunna locka nya resandegrupper. Markus Eisler, samhällsplanerare, fil mag, konsult


Söndagsprofilen

Summary: Allt har ett pris. Miljöreportern Malin Olofsson har tillsammans med kollegan Daniel Öhman skrivit en bok om priset vi betalar för vår billiga mat.

Sveriges Radio-reportrarna Malin Olofsson och Daniel Öhman utsågs till Årets miljöjournalister förra året och de fick Guldspaden av Grävande journalister 2009. Nu har de skrivit en bok tillsammans, ”Matens pris” med underrubriken: ”boken som matindustrin inte vill att du ska läsa” Frågan de ställt är hur det är möjligt att den mat vi äter kan vara så billig. Vad är det verkliga priset vi får betala? De båda har bland annat besökt Vietnam och granskat under vilka omständigheter produktionen av den så populära och billiga pangasiusfisken sker och hur grönsaksodling i holländska växthus går till. De har också besökt skånska kalkonfarmare och tittat på sojaproduktion i Brasilien. – En stark upplevelse för Daniel och mig har varit insikten att vi exporterar mycket av miljöproblemen för att vi importerar så mycket mat från andra länder. I Brasilien använder man till exempel bekämpningsmedel på sojafälten som är förbjudna i Europa och som är farliga både för människor och för miljön, berättar Malin. Kände du och Daniel varandra sedan tidigare? – Nej, vi hade faktiskt inte pratat med varandra innan vi träffades på en fest för Grävande journalister och insåg att vi hade samma intressen inom journalistiken. Och det ledde till att vi gjorde en serie program där vi granskade den danska grisindustrin som vi fick Guldspaden för 2009, säger Malin Olofsson. De fortsatte att samarbeta i radioserien ”Matens pris” som de nu byggt ut med fler reportage till boken med samma namn. Hur har du blivit påverkad av det du jobbat med som miljöjournalist de senaste åren? – Det är ju en fördel att vi är två. Vi pratar mycket med varandra när vi varit med om starka saker. Det har ofta varit inom djurproduktion då vi till exempel har sett hur grisarna har det, hur kalkonerna har det. På vissa ställen har det känts väldigt ovärdigt. Vi svenskar äter ju mycket kött men vi ser sällan eller aldrig några djur, de är instängda och hålls väldigt tätt och det handlar ändå om levande varelser. Klart man blir både ledsen och fundersam. Kan det här verkligen vara hållbart? är reporter på DN Söndag hans.kronbrink@dn.se Malin olofsson Ålder: 32. Bor: Stockholm. Yrke: Miljöreporter på Sveriges Radio där hon varit anställd sedan 2005. Familj: Pojkvän. Aktuell med: Har skrivit boken ”Matens pris” om den verkliga kostnaden för maten vi äter. Bakgrund: Uppväxt i Hörby i Skåne, gått journalisthögskolan i Sundsvall. Favoritresmål: Lantstället i Södermanland där hon experimenterar med att lära sig odla mat själv. Bok som betytt mycket: ”Oväder: nyheter från en allt varmare värld” av Mark Lynas. Förebild: Cecilia Uddén på Sveriges Radio. Lyssnar på: Gillar att gå ut och dansa till elektronisk musik. Min söndag: Har just köpt inlines på Myrorna som jag övar på, måste lära mig att stanna. Först på morgonen: Lyssnar på Ekot. Sist på kvällen: Läser en bok.


”Fler bussar i Stockholm bättre än nytt spårvägsnät”

Summary: Transportforskare på KTH: Det är betydligt billigare att öka framkomligheten i stockholmstrafiken med hjälp av fler bussar än att introducera ny spårväg i stor skala.När stombussarna infördes i Stockholm var tanken att de skulle få köra i egna körfält. Men politiskt motstånd har gjort att de i dag bara tar sig fram marginellt snabbare än vanlig busstrafik. Att ställa ett idealiskt spårvägssystem – som politikerna Christer Wennerholm och Ulla Hamilton gjorde i DN nyligen – mot Stockholms nuvarande busstrafik är därför orättvist. Prioriterade stombussar och fler turer ger mycket stora förbättringar i rusningstrafik – till en bråkdel av kostnaden för en ny spårväg. Dessutom behöver stockholmarna inte vänta till 2030 på ökad framkomlighet, skriver Jonas Eliasson, Carl J Hamilton och Maria Börjesson.

SL och Stockholms stad har tagit fram en strategi för spårväg och andra utbyggnader av stomnätet i Storstockholm, som nu går ut på remiss. I DN den 24 augusti citerades trafiklandstingsrådet Christer Wennerholm och trafikborgarrådet Ulla Hamilton tillsammans med en karta över föreslagna nya spårvägar. Resonemanget sammanfattades av Wennerholm och Hamilton ungefär så här: Stockholms befolkning växer och det är trångt på stombussarna, alltså behövs mer kapacitet i kollektivtrafiken. En spårvagn rymmer fler passagerare än en buss, alltså är spårvagn att föredra. Och för att spårvagnar skall kunna ta sig fram i acceptabla hastigheter måste en del av dagens parkerade bilar, cykelbanor och biltrafik ge vika för att möjliggöra egna körfält åt spårvägen. Den som är uppmärksam, och minns turerna kring införandet av de blå stombussarna, noterar den logiska kullerbyttan: När de blå stombussarna infördes var tanken att de skulle få köra i egna körfält och med högsta prioritet vid trafikljusen, men politiskt motstånd och en serie lokala kompromisser har gjort att de i dag bara tar sig fram marginellt snabbare än vanlig busstrafik. Om politikerna numera, som det verkar på Ulla Hamiltons uttalande, har modet och möjligheten att prioritera kollektivtrafiken finns ett betydligt billigare sätt att öka kapaciteten och att göra restiderna kortare och mer förutsägbara: Ge stombussarna den prioritet på vägen de var tänkta att få, och sätt in fler turer under rusningstrafiken. Högre prioritering för busstrafiken kan ge mycket stora förbättringar i rusningstrafik till en bråkdel av investeringskostnaden för spårväg. Dessutom går det att genomföra omedelbart, och inte 2030. (Och om framkomlighet är målet torde parkerade bilar få stryka på foten i första hand, och cykelbanor i sista.) Kapacitet är inte detsamma som hur många personer som ryms i varje fordon, utan hur många som kommer fram per tidsenhet. Den högsta möjliga kapaciteten påverkas av fordonets storlek och hur lång tid det tar vid hållplatserna för av- och påstigning, vilket talar till spårvagnens fördel. Men i rusningstrafik är det inte de två faktorerna som håller nere kapaciteten, utan framkomligheten på gatan. Står trafiken still spelar det ingen roll hur många som är ombord, ingen kommer fram ändå. Att ställa ett idealiskt spårvägssystem mot Stockholms nuvarande busstrafik är en orättvis jämförelse. Många av spårvägens fördelar går att uppnå i ett system baserat på bussar. • Moderna dubbelledade bussar rymmer betydligt fler passagerare än dagens blå bussar. • Tydligare markering, till exempel målad asfalt, av bussernas rutter gör det lättare att orientera sig, även för den som reser sällan. • Med ett biljettsystem som tillåter på- och avstigning genom samtliga dörrar kan tiden vid hållplats minimeras. • Bussar kan göras helt eller delvis eldrivna, för att kunna gå tyst och avgasfritt genom känsliga områden. • Med bättre styrning av trafiken kan bussarna hålla jämnt avstånd till varandra, så att inte en proppfull buss följs av en nästan tom. Genom att kombinera de här och andra tekniker kan en buss fungera som vanligt i ytterområdena, för att sedan uppträda som en spårvagn på gummihjul i innerstaden. Utöver lägre investeringskostnad har bussar en annan fördel gentemot spårvagnar genom att inte vara lika störningskänsliga. När en buss havererar kan nästa buss köra om, medan ett hinder i spårtrafiken stoppar alla bakomvarande vagnar. Med Stockholms nyckfulla vinterklimat kan detta vara särskilt viktigt att ha med i beräkningen. Spårvagnar är i mångas ögon mer tilltalande för stadsmiljön än bussar, och det är ett värde värt att beakta. Men hur många miljarder kronor vackrare är spårvagnarna? Kartan som presenterades i DN omfattar cirka 50 km nya spår. Av de senaste investeringarna i spårväg i Stockholm (Spårväg City och Tvärbanan) att döma, kostar det 250–500 miljoner kronor per kilometer att anlägga banan. Innan man förälskar sig i tanken på att åter få se spårvagnar i hela Stockholm bör man fundera på hur mycket nytta 12–25 miljarder kronor skulle kunna göra för att förbättra kollektivtrafiken på mer kostnadseffektiva sätt. Några väl valda nya spårvagnslinjer är kanske samhällsekonomiskt motiverade, där passagerarunderlaget är stort och det finns estetiska värden att beakta. Men det avgörande för att höja kapaciteten, minska restiderna och förbättra tillförlitligheten från dagens nivåer är inte räls, utan vilja och mod att prioritera kollektivtrafikens framkomlighet. Det är glädjande att Ulla Hamilton och Christer Wennerholm tydligen har både viljan och modet att göra just det. Det räcker långt – då behövs inte rälsen. Jonas Eliasson professor i transportsystemanalys Carl J Hamilton tekn lic Maria Börjesson tekn dr (Samtliga är forskare vid Centrum för transportstudier, KTH)


”Dags att Sverige reagerar mot Israels folkrättsbrott”

Summary: Per Gahrton: Sverige måste gå i spetsen och kräva sanktioner mot Israel för de folkrättsbrott som knappast längre förnekas av någon utanför landet. Efter revolutionens seger i Libyen blir Israel alltmer ensamt som folkrättsbrytare i Mellanöstern. Tålamodet med särbehandlingen av Israel håller på att tryta i stora delar av världen. Var står Sverige? Om vårt militära stöd till revoltörerna i Libyen ska bli led i en trovärdig politik för en global rättsordning måste Carl Bildt och den svenska regeringen snarast ta initiativ till målinriktade sanktioner mot de israeliska beslutsfattarna. Det kan handla om blockering av bankkonton, inreseförbud, förbud mot import från bosättningar etcetera. Sverige har ett särskilt ansvar, skriver ordföranden i Palestinagrupperna Per Gahrton.

Efter revolutionens seger i Libyen blir Israel alltmer ensamt som folkrättsbrytare i Mellanöstern. Ingenting tyder på att de nya demokratiska arabiska regimerna skulle acceptera ytterligare förlängning av den fyrtiofyraåriga israeliska ockupationen av Palestina. Redan syns tecken på att den nya regimen i Egypten är på väg att inta en tuffare hållning mot Israel, för palestiniernas sak. FN:s kommission för Palestinas rättigheter krävde nyligen ”trovärdig och bestämd handling” för att stoppa de olagliga israeliska bosättningarna. Inom kort diskuterar FN:s säkerhetsråd Palestinas begäran att bli upptaget som FN:s 194 medlem, något som troligen kommer att stödjas av en majoritet i generalförsamlingen. Tålamodet med särbehandlingen av Israel håller på att tryta i stora delar av världen. Var står Sverige? Menar Bildt & co allvar med att den militära insatsen i Libyen skedde som ett led i en global rättsordning, lika för alla? Eller är Libyenaktionen, som en del misstänker, bara ett utslag av nykolonial strävan att kontrollera viktiga oljetillgångar? Den fortsatta hanteringen av Israels folkrättsbrott – vars förekomst knappast förnekas av någon utanför Israel – blir en test på vad det är för sorts världsordning Sverige medverkar till att bygga. Å ena sidan finns glädjande tecken på framväxten av en global rättsordning. Srebrenicamördaren Mladic är infångad, i Kambodja har ledande röda khmerer ställts inför rätta för sitt ansvar för ”the killing fields”. Sudans president är efterlyst av Haagdomstolen (ICJ). Flera internationella domstolar har inrättats, bland annat för före detta Jugoslavien, Rwanda, Libanon. EU utövar sanktioner mot nästan trettio länder, däribland Vitryssland, Burma, Eritrea, Iran, Liberia, Somalia, Syrien, Zimbabwe. Men å andra sidan går den israeliska ockupationen in i sitt fyrtiofemte år utan att omvärlden vidtagit en enda sanktionsåtgärd. Ständigt kommer rapporter om nya olagliga bosättningar. I en ny rapport dokumenterar den israeliska människorättsorganisationen Btselem en okänd aspekt av ockupationen: Utöver de ökända bosättningarna runt Jerusalem och längs gränsen mellan Israel och Västbanken pågår en omfattande annekteringsprocess av hela Jordandalen, totalt 28,8 procent av Västbankens yta (”Dispossession and Exploitation – Israel’s Policy in the Jordan Valley and Northern Dead Sea”). Enligt Btselem genomförs här en gigantisk ”stöld” av palestinsk mark, utan att omvärlden reagerar. Att israelisk militär i somras stoppade en fredsmanifestation på internationellt vatten möttes med en axelryckning. Det israeliska parlamentets bifall till en lag som gör det till ett brott att uppmana till köpbojkott från de illegala judiska bosättningarna har bara uppmärksammats marginellt. Aung San Suu Kyi och Dalai Lama hyllas, med rätta, men vem bryr sig om den 90-årige israeliske fredsveteranen Uri Avnerys klagorop över demokratins söndervittring i Israel? Och ändå är det inte självklart för den som lusläser Amnestys och Human Rights Watchs rapporter att den burmesiska militärjuntan och den kinesiska enpartistaten har begått fler brott mot folkrätt och mänskliga rättigheter än Israel. Larmsignaler har ringt mycket länge. • Redan 1988 hette det i en diplomatrapport från svenska ambassaden i Tel Aviv: ”Sedan ett år tillbaka kvalificerar sig Israel – det land som i svensk 1950-talsdebatt ibland betecknades som ’nationernas blomma’ eller ’ett ljus för världen’ – för det bottenskikt av stater i vilka MR-situationen är sämst, om man betraktar situationen på de ockuperade områdena”(Pol III 1988-12-22). • I februari 1989 publicerades Rädda Barnens rapport ”Barn som måltavla” där generalsekreterare Thomas Hammarberg konstaterade att ”den kanske mest anmärkningsvärda slutsatsen i rapporten är att (de israeliska) soldaterna avsiktligen siktar mot de demonstrerande barnen och ungdomarna när de skjuter.” • 2004 dömdes Israel av Haagdomstolen för att ”skyddsbarriären” olagligt byggts på palestinsk mark. Alla FN-stater uppmanades medverka till att tvinga Israel att riva de olagliga delarna av muren. • Enligt Btselem dödades under de två åren efter 2009 års Gaza-invasion femton gånger fler palestinier av israeler än omvänt (156 resp 11). Paradoxalt nog tycks de flesta svenska politiker vara medvetna om Israels folkrätts- och MR-brott. • Efter ett besök i det ockuperade Palestina 2005 noterade Carl Bildt på sin blogg att muren är ”en uppenbar utmaning mot den internationella rätten”. • Den 12 april 2005 ordnades en konferens om ”Folkrätten i skuggan av den israeliska ockupationen” med företrädare för LO, TCO, Svenska Kyrkan. Den massiva dokumentationen av israeliska övergrepp ifrågasattes inte av någon deltagare. • Vid Palestinagruppernas utfrågning inför valet 2010 fastslog samtliga riksdagspartier att Israel bryter mot folkrätten och krävde hårdare påtryckningar. Maria Weimer (FP): ”Hårt tryck på Israel, påtryckning så snart mänskliga rättigheter kränks”. Gustav Blix (M): ”Israel begår allvarliga brott mot folkrätten, sätt tryck på Israel!”. Henrik Ehrenberg (KD): ”Det ska vara obehagligt för israeliska politiker att möta internationella företrädare”. Det är hög tid att gå från ord till handling. Sverige har ett särskilt ansvar, eftersom det var Sverige som på FN:s uppdrag i början av 2000-talet utarbetade en rapport om så kallade målinriktade sanktioner – ”Making targeted sanctions effective”. Om Sveriges militära stöd till Libyens revoltörer skall bli led i en trovärdig politik för en global rättsordning måste regeringen snarast ta initiativ till målinriktade sanktioner mot israeliska beslutsfattare som är ansvariga för folkrätts- och människorättsbrott, däribland apartheidmuren, bosättningsbyggandet och blockaden av Gaza. Det kan handla om blockering av bankkonton, inreseförbud, åtal inför Internationella brottmålsdomstolen (ICC), förbud mot import från bosättningar. Självklart måste Sveriges import av krigsmateriel från Israel helt upphöra och militärattachén i Tel Aviv hemkallas. Om inget händer utropar Mahmoud Abbas en palestinsk stat i september. En majoritet av FN-staterna kommer troligen att rösta för att Palestina ska bli FN-medlem. Sverige bör givetvis rösta för förslaget. Men tyvärr lär USA lägga in veto. Risken för ett nytt storkrig är uppenbar. Ett svenskt utspel som bygger på principen att israeliska folk- och människorättsbrottslingar skall behandlas lika tufft som arabiska skulle kunna vrida utvecklingen i konstruktiva banor. Utrikesminister Carl Bildt har visat att han förstått Palestinakonfliktens grundproblem. Den israeliska ockupationen måste avvecklas. Vad hindrar honom från att ta ett friskt initiativ som visar att folkrätt och mänskliga rättigheter gäller alla, också palestinier, och att alla folkrättsbrytare, också Israel, bestraffas med konkreta åtgärder? Per Gahrton ordförande i Palestinagrupperna Palestinagrupperna Palestinagrupperna i Sverige, PGS, grundades 1976 genom samgående av lokala Palestinagrupper. PGS tar tydligt ställning för den palestinska parten i Palestinakonflikten och stöder det palestinska folkets strävanden efter nationellt oberoende och bildandet av en palestinsk stat. PGS ser detta som en omistlig del i strävandena efter att skapa fred i Mellanöstern. Källa: Palestinagrupperna.se


”Intellektuell inavel hot mot forskningen i Sverige”

Summary: Professorer i företagsekonomi och statsvetenskap: Vi har skapat ett system som motverkar möjligheterna att få fram verkligt skickliga forskare.Huvudproblemet i svensk forskning är inte brist på pengar utan att vi har för få skickliga forskare. Inte sällan ser man som bedömare hos forskningsfinansiärerna tveksamma meritförteckningar även från forskare som lyckats få en alltmer inflationsdrabbad professorstitel. Vi måste sätta stopp för den systematiska inavel som är en följd av att svenska universitet som regel bara anställer de egna doktorerna. Ett annat problem är den fragmenterade forskarutbildningen. I dag finns inget universitet som kan bedriva en internationellt gångbar forskarutbildning ens i ett stort ämne som statsvetenskap, skriver Mats Alvesson och Bo Rothstein.

Länders välstånd hänger samman med kvaliteten på deras kunskapsproduktion. Forskningen vid landets universitet och högskolor är härvidlag central. Forskningspolitik handlar i mycket om hur stora medel staten skall anslå och det är vanligt med hundslagsmål mellan olika vetenskapsgrenar, forskningsråd och lärosäten om hur resurserna skall fördelas. Pengar är naturligtvis viktigt men enligt vårt förmenande är huvudproblemet inom den delen av svensk forskning som bedrivs vid universitet och högskolor i dag inte brist på pengar. Inom de områden vi kan överblicka, företrädesvis samhällsvetenskap och humaniora, har vi för få skickliga forskare. Problemet är av naturliga skäl synnerligen känsligt i forskarvärlden och få vågar tala om det, men personer med god överblick över situationen inom medicin, teknik och naturvetenskap har ”mellan skål och vägg” sagt att samma sak gäller där. Våra egna erfarenheter som bedömare hos flera stora forskningsfinansiärer är att bristen på duktiga forskare innebär att man ibland tvingas ge tämligen stora anslag till forskare som inte alls står starka enligt de kriterier som är gängse i det internationella forskarsamhället. Detta gäller särskilt ett antal politiskt opportuna områden. Inte sällan ser man numera svaga ansökningar och tveksamma meritförteckningar även från forskare som lyckats få en allt mera inflationsdrabbad professorstitel. Forskningspolitiken borde således mera handla om hur vi skall få fram internationellt framstående forskare än hur mycket pengar staten skall anslå och hur dessa skall fördelas. Ett stort problem i svensk forskning är nämligen att vi är underkastade ett regelsystem och traditioner som starkt undergräver möjligheterna att få fram skickliga forskare. Jämför man det svenska universitets- och högskolesystemet med de främsta motsvarande systemen i världen är det framför allt två saker som behöver förändras. Det första är att sätta stopp för den systematiska intellektuella inavel som dominerar systemet. Men detta menar vi att svenska universitet som regel anställer de forskare som de själva har utbildat. Det är vanligt att svenska forskare tillbringar hela sitt yrkesliv på samma institution, det gäller särskilt de äldre och tyngre universiteten, som står för huvuddelen av den inflytelserika kunskapsproduktionen. I de ledande forskningsnationerna i världen tas det för givet att man inte skall anställa sina egna doktorer utan att mobilitet är värdefullt. Man värnar om meritokrati, öppen konkurrens och betydelsen av nya impulser. Det finns visserligen enskilda (och lysande) undantag men generellt innebär den svenska traditionen att den bästa strategin för doktorander är anpasslighet och konformism där man socialiseras till att följa de etablerade tankesätten på den egna institutionen. Håller man sig väl med andra kan man gärna få en hyfsad karriär genom lokalt stöd och slippa krav på att åstadkomma internationellt framstående kunskapsbidrag. Det säger sig själv att detta inte är god grund för kreativitet och nytänkande. När Göteborgs universitet nyligen utvärderades av en stor grupp internationellt etablerade forskare uttryckte de sin ”bestörtning” över bristen på extern rekrytering. Vid vissa institutioner vid Lunds universitet har samtliga anställda lektorer och professorer disputerat vid institutionen ifråga. Eftersom vi nu har över tjugo lärosäten i landet kan det inte vara ett problem för unga människor att röra sig och efter sin forskarutbildning komma till en ny intellektuell miljö, även om den senare i många av dessa lärosäten inte är att skryta med. Det finns ju också en värld utanför Sverige att arbeta i under någon period. För att undgå inavelstendensen krävs en enkel förändring i regelsystemet som förhindrade eller i alla fall försvårade för universitet och högskolor att anställa sina egna doktorer. I synnerhet negativ är vanan att avstå från att utlysa tjänster och låta folk gå på vikariat i över två år, varpå den för högskoleförhållanden absurda lagen om anställning (Las) medför att det automatiskt blir en fast anställning. Krav på obligatorisk utlysning och införande av arbete vid annat lärosäte som viktig merit vid sökande av tjänst (eller kvalificerat arbete utanför universiteten) skulle öppna för rörlighet. Den andra förändringen som behöver göras är att koncentrera forskarutbildningen. Denna är alltför fragmenterad, både institutions- och ämnesmässigt. Vi kan ta statsvetenskap som exempel. Uppdraget är att utbilda omkring trettio doktorer per år i landet. I dag är forskarutbildningen i ämnet i realiteten utspridd på fjorton lärosäten vilket innebär att man har i genomsnitt två tre doktorander i varje årskull. Det säger sig självt att det inte går att bedriva en vettig forskarutbildning med så få doktorander. Enligt vår bedömning kan i dag inget universitet i landet bedriva en internationellt gångbar forskarutbildning ens i ett relativt stort ämne som statsvetenskap. Det enda rimliga är därför att koncentrera forskarutbildning i de allra flesta ämnen till ett mindre antal lärosäten så att man kunde komma upp i något så när stora grupper om minst fem sex doktorander i varje årskull. En aspekt av urvattningen är den kraftiga expansionen av nya ämnen och institutioner som följer av att allt möjligt skall akademiseras och att allt flera yrkesgrupper önskar stärka status och maktbas, varför forskarutbildning i forskningsmässigt svaga och långsökta ämnen blir vanligt, ofta med små doktorandgrupper. Om man vill ha bra forskning snarare än forskning som gynnar olika särintressen bör spridning och fragmentering minskas. Här kunde man pröva den modell som använts för den nya rektorsutbildningen, nämligen att Vetenskapsrådet fick utlysa uppdrag inom forskarutbildningen som lärosätena fick söka och där de som uppvisat bäst resultat fick uppdragen för säg fem år. Resultat bör då inte i första hand vara en fråga om produktivitet – det uppnås ibland genom låg kvalitet – utan om värdet av kunskapsbidragen, det vill säga kvaliteten på doktorsavhandlingarna (vilket lätt kan avgöras genom förfrågan till de betygsnämnder som granskar dessa eller genom annan yttre expertgranskning). Detta skulle dels tvinga lärosätena att redovisa hur väl man skött forskarutbildningen inom sina olika discipliner, dels få fram ett välbehövligt nytänkande på området. Förändringar för att höja kvaliteten i svensk forskning handlar således inte bara om ökade resurser och hur dessa skall fördelas. Ett större problem är att vi har skapat ett system som motverkar möjligheterna att få fram verkligt skickliga forskare. Mats Alvesson professor i företagsekonomi vid Lunds universitet Bo Rothstein professor i statsvetenskap vid Göteborgs universitet


Summary: Professorer i företagsekonomi och statsvetenskap: Vi har skapat ett system som motverkar möjligheterna att få fram verkligt skickliga forskare. Huvudproblemet i svensk forskning är inte brist på pengar utan att vi har för få skickliga forskare. Inte sällan ser man som bedömare hos forskningsfinansiärerna tveksamma meritförteckningar även från forskare som lyckats få en alltmer inflationsdrabbad professorstitel. Vi måste sätta stopp för den systematiska inavel som är en följd av att svenska universitet som regel bara anställer de egna doktorerna. Ett annat problem är den fragmenterade forskarutbildningen. I dag finns inget universitet som kan bedriva en internationellt gångbar forskarutbildning ens i ett stort ämne som statsvetenskap, skriver Mats Alvesson och Bo Rothstein.

Länders välstånd hänger samman med kvaliteten på deras kunskapsproduktion. Forskningen vid landets universitet och högskolor är härvidlag central. Forskningspolitik handlar i mycket om hur stora medel staten skall anslå och det är vanligt med hundslagsmål mellan olika vetenskapsgrenar, forskningsråd och lärosäten om hur resurserna skall fördelas. Pengar är naturligtvis viktigt men enligt vårt förmenande är huvudproblemet inom den delen av svensk forskning som bedrivs vid universitet och högskolor i dag inte brist på pengar. Inom de områden vi kan överblicka, företrädesvis samhällsvetenskap och humaniora, har vi för få skickliga forskare. Problemet är av naturliga skäl synnerligen känsligt i forskarvärlden och få vågar tala om det, men personer med god överblick över situationen inom medicin, teknik och naturvetenskap har ”mellan skål och vägg” sagt att samma sak gäller där. Våra egna erfarenheter som bedömare hos flera stora forskningsfinansiärer är att bristen på duktiga forskare innebär att man ibland tvingas ge tämligen stora anslag till forskare som inte alls står starka enligt de kriterier som är gängse i det internationella forskarsamhället. Detta gäller särskilt ett antal politiskt opportuna områden. Inte sällan ser man numera svaga ansökningar och tveksamma meritförteckningar även från forskare som lyckats få en allt mera inflationsdrabbad professorstitel. Forskningspolitiken borde således mera handla om hur vi skall få fram internationellt framstående forskare än hur mycket pengar staten skall anslå och hur dessa skall fördelas. Ett stort problem i svensk forskning är nämligen att vi är underkastade ett regelsystem och traditioner som starkt undergräver möjligheterna att få fram skickliga forskare. Jämför man det svenska universitets- och högskolesystemet med de främsta motsvarande systemen i världen är det framför allt två saker som behöver förändras. Det första är att sätta stopp för den systematiska intellektuella inavel som dominerar systemet. Men detta menar vi att svenska universitet som regel anställer de forskare som de själva har utbildat. Det är vanligt att svenska forskare tillbringar hela sitt yrkesliv på samma institution, det gäller särskilt de äldre och tyngre universiteten, som står för huvuddelen av den inflytelserika kunskapsproduktionen. I de ledande forskningsnationerna i världen tas det för givet att man inte skall anställa sina egna doktorer utan att mobilitet är värdefullt. Man värnar om meritokrati, öppen konkurrens och betydelsen av nya impulser. Det finns visserligen enskilda (och lysande) undantag men generellt innebär den svenska traditionen att den bästa strategin för doktorander är anpasslighet och konformism där man socialiseras till att följa de etablerade tankesätten på den egna institutionen. Håller man sig väl med andra kan man gärna få en hyfsad karriär genom lokalt stöd och slippa krav på att åstadkomma internationellt framstående kunskapsbidrag. Det säger sig själv att detta inte är god grund för kreativitet och nytänkande. När Göteborgs universitet nyligen utvärderades av en stor grupp internationellt etablerade forskare uttryckte de sin ”bestörtning” över bristen på extern rekrytering. Vid vissa institutioner vid Lunds universitet har samtliga anställda lektorer och professorer disputerat vid institutionen ifråga. Eftersom vi nu har över tjugo lärosäten i landet kan det inte vara ett problem för unga människor att röra sig och efter sin forskarutbildning komma till en ny intellektuell miljö, även om den senare i många av dessa lärosäten inte är att skryta med. Det finns ju också en värld utanför Sverige att arbeta i under någon period. För att undgå inavelstendensen krävs en enkel förändring i regelsystemet som förhindrade eller i alla fall försvårade för universitet och högskolor att anställa sina egna doktorer. I synnerhet negativ är vanan att avstå från att utlysa tjänster och låta folk gå på vikariat i över två år, varpå den för högskoleförhållanden absurda lagen om anställning (Las) medför att det automatiskt blir en fast anställning. Krav på obligatorisk utlysning och införande av arbete vid annat lärosäte som viktig merit vid sökande av tjänst (eller kvalificerat arbete utanför universiteten) skulle öppna för rörlighet. Den andra förändringen som behöver göras är att koncentrera forskarutbildningen. Denna är alltför fragmenterad, både institutions- och ämnesmässigt. Vi kan ta statsvetenskap som exempel. Uppdraget är att utbilda omkring trettio doktorer per år i landet. I dag är forskarutbildningen i ämnet i realiteten utspridd på fjorton lärosäten vilket innebär att man har i genomsnitt två tre doktorander i varje årskull. Det säger sig självt att det inte går att bedriva en vettig forskarutbildning med så få doktorander. Enligt vår bedömning kan i dag inget universitet i landet bedriva en internationellt gångbar forskarutbildning ens i ett relativt stort ämne som statsvetenskap. Det enda rimliga är därför att koncentrera forskarutbildning i de allra flesta ämnen till ett mindre antal lärosäten så att man kunde komma upp i något så när stora grupper om minst fem sex doktorander i varje årskull. En aspekt av urvattningen är den kraftiga expansionen av nya ämnen och institutioner som följer av att allt möjligt skall akademiseras och att allt flera yrkesgrupper önskar stärka status och maktbas, varför forskarutbildning i forskningsmässigt svaga och långsökta ämnen blir vanligt, ofta med små doktorandgrupper. Om man vill ha bra forskning snarare än forskning som gynnar olika särintressen bör spridning och fragmentering minskas. Här kunde man pröva den modell som använts för den nya rektorsutbildningen, nämligen att Vetenskapsrådet fick utlysa uppdrag inom forskarutbildningen som lärosätena fick söka och där de som uppvisat bäst resultat fick uppdragen för säg fem år. Resultat bör då inte i första hand vara en fråga om produktivitet – det uppnås ibland genom låg kvalitet – utan om värdet av kunskapsbidragen, det vill säga kvaliteten på doktorsavhandlingarna (vilket lätt kan avgöras genom förfrågan till de betygsnämnder som granskar dessa eller genom annan yttre expertgranskning). Detta skulle dels tvinga lärosätena att redovisa hur väl man skött forskarutbildningen inom sina olika discipliner, dels få fram ett välbehövligt nytänkande på området. Förändringar för att höja kvaliteten i svensk forskning handlar således inte bara om ökade resurser och hur dessa skall fördelas. Ett större problem är att vi har skapat ett system som motverkar möjligheterna att få fram verkligt skickliga forskare. Mats Alvesson professor i företagsekonomi vid Lunds universitet Bo Rothstein professor i statsvetenskap vid Göteborgs universitet Läs mer på DN.se/debatt 7/7 2009: ”Politikerna ska inte lägga sig i forskningen” – nytillträdda forskningsministern Tobias Krantz (FP). 31/7 2009: ”Miljarder till forskning styrs av flumkriterier” – medicinprofessorn Elias Eriksson kritiserar regeringen. 25/8 2009: ”Nya ministern hotar svensk grundforskning” – Vetenskapsrådet. 21/7 2010: ”Unga elitforskare ska rädda svensk konkurrens” Ordföranden för Regeringens forskningsberedning, dåvarande forskningsminister Tobias Krantz.


”Avtalsförhandlingarna ska fokusera på åren som kommer”

Summary: Även om det skett en återhämtning är det alltjämt en bit kvar till de produktionsnivåer som rådde före krisen 2008-2009. När vi nu går in i höstens avtalsförhandlingar måste fokus vara på arbetskostnader och villkor för kommande år, inte för de år som varit, skriver industrins arbetsgivarorganisationer i en replik.

Den önskan om att kommande löneförhandlingar ska leda till avtal som stärker industrins konkurrenskraft och håller sig inom inflationsmålen som industrifacksföreträdare framför på DN Debatt 25/8, stämmer väl med de ingångsvärden som även vi på arbetsgivarsidan har. Vi delar också uppfattningen att det har skett en återhämtning från den stora och djupa finansiella kris som drabbade världen och inte minst exportföretagen 2008 och 2009. Vi vill dock påminna om att det alltjämt är en bit kvar till de produktionsnivåer som rådde före krisen och att många som förlorade sina arbeten fortfarande är utan jobb medan de som har jobben kvar fick reallöneökningar även under krisåren. När vi nu går in i höstens avtalsförhandlingar måste fokus vara på arbetskostnader och villkor för kommande år, inte för de år som varit. Industrins återhämtning var i avtagande redan under våren. Vi oroas nu av den växande osäkerhet som råder på världsmarknaden samtidigt som arbetskraftskostnaderna i Sverige ökat snabbare än i EU. Industrins lönebildning måste utgå från vad som händer i omvärlden och utformas så att den stärker konkurrenskraften för verksamheterna i Sverige, så att dessa kan växa och utvecklas. Det gäller både flexibiliteten i anställningsvillkoren och de centralt avtalade lönenivåerna. Den internationellt konkurrensutsatta sektorns märke måste sedan få bred acceptans som norm för hela arbetsmarknaden. Det var just dessa grundförutsättningar som formulerades i det nya Industriavtalet som undertecknades i juni. De utgångspunkter som de fackliga företrädarna för fram stämmer väl överens med det vi då kom överens om. Industrins internationella konkurrenskraft är avgörande för hela Sveriges välfärdsutveckling. Därför oroas vi också över att denna bild inte verkar stämma med de signaler som kommer angående den så.kallade LO-samordningen. Där verkar man ha en annan verklighetsuppfattning och en annan inställning till dessa frågor. Agneta Dreber, vd Livsmedelsföretagen Jonas Hagelqvist, vd Industri- och Kemigruppen Katarina Novák, vd Skogs- och Lantarbetsgivare- förbundet Leif G Gustafsson, vd Trä- och Möbelföretagen Lena-Liisa Tengblad, vd Grafiska Företagens Förbund Per Ahl, vd Stål och Metall Arbetsgivareförbundet Per Hidesten, vice vd och förhandlingsdirektör Skogsindustrierna Åke Svensson, vd Teknikföretagen


”Nu krävs en bred samling i riksdagen för Sveriges bästa”

Summary: Socialdemokraterna: Läget i världsekonomin är allvarligt. Genom stimulanser kan vi hålla hjulen snurrande och säkra starka statsfinanser. Det oklara ekonomiska och parlamentariska läget kräver att vi har förmåga att samla oss och göra rätt saker. Vi socialdemokrater vill investera i det som bygger Sverige starkt – utbildning, infrastruktur och bostäder. Det reformutrymme som finns det kommande året är inte stort och måste användas väl. Vi befarar att regeringens ekonomiska politik kommer att vara alltför restriktiv. Vi vill med denna artikel visa att det finns förutsättningar för en bred samling kring viktiga ekonomiska prioriteringar. Detta för att värna Sveriges konkurrenskraft på både kort och lång sikt, skriver Håkan Juholt och Tommy Waidelich.

Läget i världsekonomin är allvarligt. Osäkerheten kring hur kriserna i Europa och USA kommer att utvecklas är hög. Det ställer stora krav på den ekonomiska politiken även i Sverige. I detta svåra läge gäller det att göra rätt saker. Vi vill investera i det som bygger Sverige starkt – utbildning, infrastruktur och bostäder. Brister detta skapas ineffektiviteter i ekonomin. Efter nedskärningar i vuxen- och arbetsmarknadsutbildningen samt sjunkande skolresultat de senaste åren, rapporterar företag nu att de har svårt att hitta arbetskraft med rätt kompetens, trots att det råder massarbetslöshet. En lång tids underinvesteringar i järnväg och annan infrastruktur har medfört underkapacitet, förseningar och andra höjda kostnader för människor och företag. Bostadsbristen i tillväxtregionerna försämrar rörligheten på arbetsmarknaden, samtidigt som bostadspriserna har ökat hushållens skuldsättning i sådan utsträckning att det skapar risk för finansiell instabilitet. Om inget görs nu kommer stora investeringsunderskott att byggas upp på dessa tre områden. Kostnaden för detta kan komma att bli mycket stor i framtiden, inte minst i förlorad tillväxtpotential. Det reformutrymme som finns det kommande året är inte stort och måste användas väl. Häromdagen rapporterades att såväl Konjunkturinstitutets prognoschef Lars Calmfors som Swedbanks chefsekonom befarar att regeringens ekonomiska politik kommer att vara alltför restriktiv. Vi delar denna oro. Genom väl avvägda ekonomiska stimulanser kan vi hålla hjulen i ekonomin snurrande och säkra starka statsfinanser. Det är också viktigt att prioritera ökade drivkrafter till arbete. Vi vill införa lägre trösklar för dem som går från försörjningsstöd till jobb. I dag räknas försörjningsstödet av, krona för krona, för den som får ett arbete. Vi vill göra det möjligt att under en period behålla en del av försörjningsstödet, för att på så sätt öka incitamenten att arbeta. Sverige är ett litet, exportberoende land. En stor del av vår export består dessutom av investeringsvaror, vars efterfrågan i stor utsträckning är konjunkturbestämd. Vi är alltså mycket känsliga för utvecklingen i omvärlden, inte minst Europa, som fortfarande är vår viktigaste exportmarknad. Det är nödvändigt att både stora och små företag i Sverige kan utvecklas, öka sin produktivitet och ligga i framkant på globala tillväxtmarknader. För att förhindra att Sverige utvecklas till ett låglöneland måste vi konkurrera med högt kunskapsinnehåll, inte minst i branscher som miljöteknik, läkemedel och telekom. Därför vill vi investera i forskning och utveckla samverkan mellan akademi och näringsliv, samt skapa breda utvecklingsprogram i framtidsbranscherna, där näringslivets behov ska vara styrande för prioriteringarna. I det läge vi befinner oss är det fel att prioritera ineffektiva subventioner till restaurangbranschen. Den framtida tillväxten ligger i att investera i den kunskapsbaserade ekonomin. Här finns ett viktigt politiskt vägval att göra. Det är inte genom en sänkt restaurangmoms Sverige eller Europa kommer att växa sig starkt i den globala konkurrensen. Särskilt inte som sysselsättningseffekten totalt sett beräknas vara mycket liten i förhållande till kostnaden, enligt Konjunkturinstitutet. Kanske till och med obefintlig, enligt Lars Calmfors. De 5,4 miljarder en sänkt restaurangmoms kostar år 2012 vill vi socialdemokrater använda mer effektivt och därigenom skapa fler jobb. Regeringens ekonomiska strategi har i detta allvarliga läge nått vägs ände. Det står klart att regeringen valde att dra tillbaka det femte jobbskatteavdraget först när de insåg att de inte hade en majoritet för förslaget i riksdagen. Frågan är om de i den budget de snart presenterar ändå kommer att föreslå ett jobbskatteavdrag 2013 eller 2014. Vi står fast vid vår uppfattning att det vore fel lösning på de utmaningar Sverige står inför. Sverige har ett bättre utgångsläge än de flesta länder i Europa. Läget är trots detta dystert. Siffror från Konjunkturinstitutet visade i går att de svenska hushållens syn på ekonomin snabbt har försämrats. Arbetslösheten är hög, och långtidsarbetslösheten har bitit sig fast på mycket höga nivåer. Att tro att vi inte behöver bry oss om läget i Europa, eller att vi kan lämna skuldtyngda europeiska länder i sticket med hänvisning till att de får klara sig bäst själva, vore mycket naivt. Vi är alla beroende av varandra. Går det riktigt illa för ett land riskerar många andra att dras med. Problemen i Europa pekar på behovet av en ökad samordning i eurozonen. En fungerande valutaunion kräver större samordning av finanspolitiken. Vi socialdemokrater har därför ändrat vårt tidigare motstånd mot ett starkare institutionellt ramverk inom euroområdet. Vi stöder också förslag om att införa särskilda euroobligationer för att stärka kapitalförsörjningen. Krisande ekonomier måste få stöd, med motkravet att budgetsanering och reformer för ökad effektivitet genomförs. Vikten av att bygga pålitliga samhälleliga institutioner i dessa länder kan inte nog understrykas. Vidare måste tillsynen och regleringen av finansmarknaderna stärkas, liksom den internationella samverkan på dessa områden. Samstämmiga ekonomiska prognoser pekar på att tillväxten de kommande åren framför allt kommer att ske i länder som Kina och Indien, medan den i USA, Europa och andra utvecklade länder väntas vara betydligt mer blygsam. Förutom effekterna av den pågående krisen, speglar detta en omvandling av världsekonomin som pågått under lång tid. Globaliseringen ställer oss inför enorma utmaningar. Gamla positioner i ekonomin kan inte tas för givna. Inte minst med tanke på detta är det nödvändigt att tänka långsiktigt. Samtidigt som vi bekämpar den akuta krisen, måste vi också bygga vår ekonomi stark i ett längre perspektiv. På samma sätt som budgetsaneringen på 1990-talet gjorde att vi klarade oss relativt väl ur finanskrisen 2008, måste vi i dag genomföra de investeringar som är nödvändiga inför framtida utmaningar. I det svåra ekonomiska läge vi befinner oss i måste vi klara av att tänka både kort- och långsiktigt. På kort sikt behövs på europeisk nivå stödpaket till krisande länder, förhindra att osäkerheten sprider sig på de finansiella marknaderna och parera risken för växande arbetslöshet. På lång sikt måste vi bygga ett internationellt ekonomiskt system som är betydligt mer robust än dagens, samtidigt som vi investerar i det som gör Sverige och Europa konkurrenskraftigt även i framtiden. Passivitet i dag riskerar att stå oss dyrt i framtiden. Det oklara ekonomiska och parlamentariska läget kräver att vi har förmåga att samla oss och göra rätt saker. Regeringspartierna sitter nu och diskuterar hur de ska kunna enas om sitt gemensamma budgetalternativ. Vi vill med denna artikel visa att det finns förutsättningar för en bred samling kring viktiga ekonomiska prioriteringar som värnar Sveriges konkurrenskraft på både kort och lång sikt. Nu krävs samling för Sveriges bästa. Håkan Juholt partiordförande (S) Tommy Waidelich ekonomiskpolitisk talesperson (S) Läs mer på DN.se/debatt 9/8: ”Skuldkrisen kräver att alla EU-länder tar ansvar” EMU-experterna Harry Flam och Anders Vredin om att Sverige bör spela en mer aktiv roll i EU:s ekonomiska politik och ställa sig bakom att EU:s stabilitetsfond får tillräckliga finansiella muskler. 23/8: ”Kaotiskt sönderfall väntar Europa om inget görs genast” Samhällsdebattören Johan Norberg om att Europas läge är kritiskt och att vi måste agera nu. Annars riskerar vissa stater att kollapsa på ett sätt som hotar demokratin.


”Så gör man om man inte har personnummer”

Summary: Sedan drygt 10 år finns möjlighet att skaffa ett så kallat samordningsnummer för dem som inte har personnummer och som besöker Sverige. Tyvärr har inte alla delar av samhället anpassat sina it-system till detta, skriver Annika Sköld på Skatteverket i en replik.

På DN Debatt 23/8 uppmärksammade Birgitta och Hans Almgren från Arboga de problem som deras tyska vänner stött på i det svenska samhället på grund av att de ej har svenska personnummer. I dagens moderna samhälle blir det nödvändigt att i allt fler sammanhang ange sitt personnummer. Många kund- och it-system både hos företag och myndigheter kräver att de tio siffrorna i personnumret knappas in. Men precis som det beskrivs i artikeln kan endast de som är folkbokförda i Sverige få ett personnummer. För att lösa de praktiska vardagsproblem som uppstår för personer utan personnummer kan Skatteverket sedan drygt 10 år tillbaka utfärda ett så kallat samordningsnummer för personer som endast vistas här under en begränsad tid. Samordningsnumren är konstruerade precis som personnummer, men siffran för födelsedag är adderad med 60. Förutom Skatteverket kan samordningsnummer ges ut efter begäran från till exempel Försäkringskassan, Trafikverket och Polisen. Tyvärr är kunskapen om samordningsnumren fortfarande dålig i Sverige. Många verksamheter, både privata och offentliga, har begränsningar i sina it-system som innebär att det inte går att registrera samordningsnummer. En annan brist är att identitetskontrollen inte är tillräckligt säker. Förhoppningsvis kommer kunskapen i samhället att öka i takt med att allt fler samordningsnummer delas ut. Sedan 2008 finns till exempel dessa personer med i SPAR (det statliga Person och Adressregistret). Om även andra delar av samhället anpassar sina it-system och hjälper till att öka kunskapen om samordningsnumren kan vi tillsammans lösa många av de praktiska problem som uppstår för utländska gäster och besökare i Sverige. Annika Sköld ansvarig för folkbokföringsfrågor på Skatteverket


”Sönderfall väntar Europa om inget görs genast”

Summary: Statsbankrutterna är på väg. Vi kan bara påverka så att den här processen sker på ett ordnat sätt. Insolventa länder som Grekland, Portugal och Irland bör förklaras i konkurs. De bör skriva ned sina skulder – eller förlänga löptiden på sina lån – och snabbt avveckla budgetunderskotten. Förmodligen måste de lämna euron för att kunna exportera igen. Alternativet är att med öppna ögon gå mot ett kaotiskt sönderfall. Det leder förmodligen till att centralbankerna trycker pengar i massiv skala och raderar ut skulder genom att också inflatera bort folks besparingar och pensioner, skriver den liberala samhällsdebattören Johan Norberg.

I en klassisk filmscen faller Lois Lane från en skyskrapa, bara för att räddas av Stålmannen. ”Oroa dig inte, jag håller dig”, förklarar den flygande superhjälten. ”Du håller mig?”, utbrister Lane och blickar förfärad ned i avgrunden, ”Men vem håller dig?”. I dag känns det som en metafor för världsekonomin. Efter finanskrisen höll bankerna på att gå omkull av alla förluster, så staterna räddade dem. När de skulderna nu håller på att sänka en rad stater har euroländerna räddat dem. Orsaken till dagens finansoro är att marknadsaktörerna har börjat stirra ned i avgrunden och fråga sig vem som håller i EU. Vi kom aldrig ur krisen, vi sköt bara upp den. Men de skulder som var ohållbara 2008 har inte blivit mindre ohållbara för att de har flyttats till staterna, som lider i sviterna av oansvarigt spenderande i högkonjunktur och en utdragen lågkonjunktur. Det finns inte mycket tillväxt att betala skulderna med, särskilt inte i Medelhavsländerna som saknar konkurrenskraft till dagens eurokurs. För att gå med i eurosamarbetet fick inget land ha en statsskuld över 60 procent av BNP. Nu är snittet 88 procent, Italiens 120 procent och Greklands snart 160 procent. Alla trodde på Stålmannen. Banker gjorde svindlande affärer för att staten skulle ta förlusterna och euroländer lånade billigt därför att alla räknade med att Tyskland skulle lösa ut dem. Det är därför Grekland, Portugal och Irland nu räddas i utbyte mot åtstramningar. Om tvivel uppstår på någon stats förmåga att betala tillbaka är den underförstådda garantin borta, och då vågar ingen heller låna ut till Italien eller Spanien och kanske inte ens till Frankrike eller Belgien. Då faller dominobrickorna. Europas banker har lånat ut mer än 750 miljarder euro till Italien, Spanien, Portugal, Grekland och Irland. Det kan leda till kolossala förluster, i synnerhet för franska banker. Bankernas beroende av kortfristig finansiering gör dem känsliga för oro. Europas 90 viktigaste banker behöver förnya lån på 5.400 miljarder euro de närmaste två åren. Det är 45 procent av EU:s BNP. I längden är räddningspaketen fruktlösa. De behandlar oförmåga att betala gamla lån med nya lån och skapar behov av framtida räddningspaket. Bördan underminerar också de stater som lånar ut, oavsett om de gör det med kontanter eller ”euroobligationer”. Spanien och Italien har redan gått från att vara livräddare till att bli potentiella drunkningsoffer. Frankrike är den näst största bidragsgivaren till den finansiella mekanismen för räddningar, EFSF, som kan låna billigt på marknaden då länder med högsta kreditbetyg står bakom den. Men Frankrike kan förlora det betyget och då landar hela bördan på Tyskland, som får ställa ut garantier motsvarande 13 procent av BNP. Det skulle ändå inte vara i närheten av tillräckligt för att rädda Italien, som behöver förnya lån på en fjärdedel av sin BNP det närmaste året. Många hoppas att Europeiska Centralbanken, ECB, alltid ska kunna träda in, men den riskerar också jättelika förluster på allt den redan lånat till stater och banker i krisländerna. Dess kapitalbas kan lätt raderas ut och då kan själva ECB behöva en bailout av euroländerna. 2008 mildrades fallet när räntan pressades i botten och staterna spenderade. Den ammunitionen är avverkad. Räntan är försumbar och pengarna är slut. Vi kan inte heller räkna med hjälp utifrån då USA:s skulder påminner om Europas och Kinas tillväxt bygger på exporten till väst och en inhemsk stimulansbubbla som riskerar att brista. Många ser Sveriges statsfinanser som ett föredöme i dessa tider och även våra banker är i gott skick. De är väl kapitaliserade och har obetydliga lån till skakiga stater. Men de har internationellt sett liten inlåning i relation till utlåningen och är därför ohälsosamt beroende av finansiering från kapitalmarknaderna. Riksbanken har varnat för storbankernas likviditetsrisker. I ett stressat scenario där de bara kan återfinansiera hälften av lånen och kunder börjar ta ut pengar överlever den genomsnittliga svenska banken bara i drygt 50 dagar, och det är lätt att tänka sig värre scenarier. I så fall måste staten gå in samtidigt som Sveriges export störtdyker. Till slut vinner aritmetik alltid över önsketänkande. Statsbankrutterna är på väg. Vi kan bara påverka så att det här sker på ett ordnat sätt. Vi måste snabbt separera stater som är i konkurs från dem som blott har svårt med tillfällig finansiering. De senare måste fatta beslut om djupgående, långsiktiga besparingsprogram. De behöver inte bita omedelbart, det angelägna är att de kommer till rätta med de stora underfinansierade systemen, som pensionerna. Samtidigt måste de liberalisera för att få tillbaka tillväxten. Insolventa stater som Grekland, Portugal och Irland förklaras i konkurs. De bör skriva ned sina skulder – eller förlänga löptiden på sina lån – och snabbt avveckla budgetunderskotten. Förmodligen måste de lämna euron för att kunna exportera igen. Risken att det slår ut deras banksystem kan minskas genom medel från IMF och samgåenden med utländska institutioner. I stället för att fortsätta pumpa in resurser i konkursbon kan Tyskland och andra starka länder använda dem till att kapitalisera eller ordnat avveckla banker som drabbas av skuldnedskrivningen. Det skulle bli smärtsamt, men alternativet är att med öppna ögon gå mot ett kaotiskt sönderfall. Då dröjer man med reformer och fortsätter att skicka skattemedel till vanskötta ekonomier tills det underminerar även de starka och ECB. Förr eller senare tar räddningarna slut – antingen när pengarna sinar eller när väljarnas tålamod gör det. Då får vi oordnade betalningsinställelser och bankkriser över hela Europa. Det leder förmodligen till att centralbankerna trycker pengar i massiv skala och raderar ut skulder genom att också inflatera bort folks besparingar och pensioner. Dit är vi på väg just nu när ledande politiker bidrar till osäkerheten genom ett ryckigt improviserande. En förbluffad omvärld har sett hur Europas ledare skapar konvergenskriterier som de struntar i, berättar att euron förutsätter en finanspolitisk union som inte finns, beslutar om regler för ECB som de pressar den att bryta, och utesluter skuldnedskrivningar ena dagen och föreslår det nästa. Om pensionsfonder och andra aktörer inte får klara besked om vad som gäller slutar de investera och bereder sig på det värsta. Europas läge är kritiskt och konsekvenserna kan bli svåröverblickbara. Vi kan förlora ett decennium ekonomiskt och socialt, det europeiska samarbetet kan slitas sönder och vissa stater kan kollapsa på ett sätt som hotar själva demokratin. Vi måste agera omgående och vi får aldrig mer lockas att leva högt och kortsiktigt i tron att det alltid finns politiker med superkrafter som kan rädda oss. Johan Norberg


”Gör en ny översiktsplan för Stockholm!”

Summary: Stockholm behöver en ny Översiktsplan som har förutsättningar att lösa de trafikproblem som faktiskt har identifierats. En sådan plan får också konsekvenser för hur den nya Slussens trafikplanering bör se ut, skriver Göran Finnveden, professor i miljöstrategisk analys.

Debatten om den nya Slussen fokuserar nu också på trafiklösningarna. En viktig aspekt är då att Slussens trafik är en del av den övergripande transportplaneringen och översiktsplaneringen i Stockholm. Stockholms kommunfullmäktige antog en ny Översiktsplan våren 2010. Men eftersom den är överklagad har den ännu inte trätt i kraft. Det ger en möjlighet att fundera på om det är den Översiktsplan vi behöver. Transportplaneringen innehåller så stora motsättningar att den borde göras om. Alla är i huvudsak överens om förutsättningarna. Stockholm växer, det finns redan i dag allvarliga trängselproblem, utsläppen av växthusgaser behöver minska kraftigt och utsläppen av luftföroreningar som partiklar och kväveoxider behöver också minska. Det finns också ett behov av att bättre knyta ihop olika delar av staden och regionen. I Översiktsplanen är man också tydlig med vad som krävs för att lösa problemen: Vi behöver effektiva transportlösningar och planeringen måste skapa en stadsmiljö och struktur som stödjer en kraftig utbyggnad av kollektivtrafik och som leder till att användningen av bil begränsas. Så långt är alla överens och man förväntar sig förslag som leder till att man minskar problemen. Men det som föreslås i Översiktsplanen leder åt ett annat håll. Översiktsplanen bygger på den så kallade Stockholmsöverenskommelsen om trafikinvesteringar som kom 2007. Den innehåller flera stora investeringar som Förbifart Stockholm, Citybanan, Norra Länken och ett införande av trängselavgifter på Essingeleden. Man gör också en konsekvensanalys av Stockholmsöverenskommelsen. Den leder bland annat till att vägtrafiken ökar med 80 procent men kollektivtrafiken med bara 40 procent. Kollektivtrafikandelen minskar alltså i stället för att öka. Även trängseln ökar. Exempelvis kommer passager över trånga avsnitt att femfaldigas. Även utsläppen av partiklar och kväveoxider ökar, framför allt i ytterstaden. Utsläppen av koldioxid anges minska något, men då har man sannolikt underskattat utsläppen, bland annat genom att inte räkna med utsläppen från byggandet av vägarna. Vi kan alltså konstatera att Stockholmsöverenskommelsen inte alls löser Stockholms trafikproblem såsom de beskrivs i Översiktsplanen. Det är därför svårt att förstå varför Översiktsplanen bygger på Stockholmsöverenskommelsen. Stockholm behöver en ny plan som faktiskt har förutsättningar att lösa de identifierade trafikproblemen. En sådan plan behöver innehålla konsekventa satsningar på kollektivtrafik, gång och cykeltrafik, informations- och kommunikationsteknik för ett hållbart samhälle, stöd till ny miljövänlig transportteknik samt en vidareutveckling av olika ekonomiska och administrativa styrmedel. En sådan plan kommer då också att få konsekvenser för hur den nya Slussens trafikplanering bör se ut. Göran Finnveden professor Miljöstrategisk analys Institutionen för Samhällsplanering och miljö KTH