Summary: Åtta procent av Socialdemokraternas väljare 2006 övergav partiet i årets val och bytte block. Avdraget för hushållsnära tjänster, samarbetet med Vänsterpartiet och hållningen till kärnkraften var de viktigaste orsakerna. 64 procent av de som röstade socialdemokratiskt 2006 anser att partiet talat för lite om tillväxt och framtidens jobb. För att bryta Moderaternas ställning som den nya tidens dominerande parti måste S vinna tillbaka medelklassväljarna, skriver Carl Melin.

37 procent av de socialdemokrater som bytte politiskt block i årets val gjorde det på grund av partiets hållning i frågan om avdraget för hushållsnära tjänster. 32 procent lämnade Socialdemokraterna på grund av samarbetet med Vänsterpartiet. 26 procent motsatte sig Socialdemokraternas hållning till kärnkraften. Detta framkom när United Minds på valdagen intervjuade 1.500 personer som röstat i riksdagsvalet. Vår undersökning visar att sammanlagt åtta procent av de väljare som 2006 röstade på Socialdemokraterna i år röstade på Alliansen. Dessa blockbytare utgör tre procent av den totala väljarkåren. Av de som övergett Socialdemokraterna gick den största gruppen direkt över till Moderaterna. För andra valet i rad sker alltså den största rörelsen från S till M. Socialdemokraterna har historiskt haft den dominerande ställningen i svensk politik genom att partiet både har kunnat behålla traditionella kärnväljare och vinna den breda medelklassen i mitten. I årets val övertogs den positionen som dominerande politisk kraft av ett annat parti. Sverigedemokraternas valframgångar har inte påverkat Socialdemokraternas utfall i någon större utsträckning. I stället är det i huvudsak från Alliansen som Sverigedemokraterna har plockat röster. Bland unga väljare har De rödgröna ett övertag, vilket inte minst beror på Miljöpartiets popularitet i denna grupp. Alliansen har sin starkaste väljarbas i den breda medelklassen. När väljarna i United Minds undersökning fick ta ställning till ett antal påståenden menade hela 45 procent att Socialdemokraterna har givit Vänstern för stort inflytande över politiken. 44 procent säger detsamma om Miljöpartiet. Mer intressant är att 64 procent instämmer i påståendet att Socialdemokraterna pratar för lite om tillväxt och om framtidens jobb och lika många tycker att Socialdemokraterna inte ”representerar mig och min livssituation”. Den typ av mittenväljare som tycker att det är viktigt både med tillväxt och företagande, och med en bra välfärd, har historiskt röstat socialdemokratiskt men röstar nu på Moderaterna. Det rödgröna samarbetet må ha enat oppositionen men både Vänsterpartiet och Miljöpartiet verkar också ha skrämt bort väljare från S. Den negativa publiciteten kring Mona Sahlins person (se DN Debatt 18/9) kan inte förklara utfallet i valet. Fredrik Reinfeldts förtroendesiffror har under lång tid legat högre än Sahlins och ändå har De rödgröna under större delen av perioden haft övertaget i opinionsmätningarna. Svenska väljare röstar inte primärt på partiledare utan på partier. När vi ser tillbaka på mandatperioden ser vi att den stora väljarflykten från Socialdemokraterna skedde i samband med att Vänsterpartiet togs in i det rödgröna samarbetet, och i maj i år när de rödgröna budgetförslagen presenterades. När de skarpa skatteförslagen lades fram på bordet övergav många mittenväljare Socialdemokraterna för Alliansen. Det har också skett en ideologisk förskjutning inom väljarkåren. I de senaste valen har fler väljare placerat sig till höger än till vänster. Det är än tydligare i år då 38 procent av väljarna uppger att de betraktar sig som höger, 30 procent som mitten och 28 procent som vänster. Bland mittenväljarna samlar De rödgröna 46 procent och Alliansen 47. De rödgröna behöver framöver vinna minst 60 procent av mittenväljarna när andelen som står till höger är så mycket större än den del som står till vänster. Detta väcker stora frågor om innehållet i den socialdemokratiska politiken och förhållandet till Vänstern och Miljöpartiet. För att Moderaterna inte ska spela rollen som den nya tidens dominerande parti måste Socialdemokraterna vinna tillbaka de för regeringsmakten avgörande medelklassväljarna. Den uppgiften pekar nog snarare bakåt mot Tage Erlander och Ingvar Carlsson, än mot mer av Lars Ohly och Peter Eriksson. Carl Melin opinionschef United Minds


”Starkt negativ rapporteringom Mona Sahlin i Expressen”

Summary: Journalistikprofessor: GP har haft den mest balanserade nyhetsbevakningen under valrörelsen. Expressen, SvD och DN gav en mer negativ bild av de rödgröna än av alliansen.De båda blocken har fått lika mycket uppmärksamhet i de största tidningarna under valrörelsen. Men det har förekommit fler negativt vinklade nyhetsartiklar om Mona Sahlin och de rödgröna partierna än om Fredrik Reinfeldt och alliansen. Skillnaderna mellan de undersökta tidningarna – Dagens Nyheter, Svenska Dagbladet, Göteborgs-Posten, Expressen och Aftonbladet – är dock stora. I Expressen har tre av fyra artiklar om Mona Sahlin varit starkt negativa. Tidningen skiljer också ut sig genom rapporteringens omfattning och starka fokusering på Sahlin. Jag har inte sett något liknande i de nio tidigare val jag har undersökt, skriver Kent Asp.

I medierna blev 2010 års val ett blockval. Partierna kom i skymundan och blev i stort sett synonyma med partiledarna. Alliansen och de rödgröna har ställts mot varandra – och fått lika stor uppmärksamhet i medierna. Det visar en undersökning av huvudtendenserna i nyhetsrapporteringen om riksdagsvalet under den sista valrörelsemånaden (15/8–15/9) i landets fem största tidningar (Svenska Dagbladet, Dagens Nyheter, Göteborgs-Posten, Aftonbladet och Expressen). De mest tongivande artiklarna under rubriken ”Valet” (eller motsvarande) har analyserats (sammantaget 865 artiklar, i genomsnitt 5,5 per dag och tidning). Studien genomförs inom ramen för de ”Medievalsundersökningar” som utförs vid JMG, Göteborgs universitet, och som finansieras av Riksbankens Jubileumsfond. Årets undersökning är den tionde sedan valet 1979. Det finns alltså ingen skillnad när det gäller de båda blockens exponering – de har uppmärksammats lika mycket. Det gäller samtliga fem undersökta tidningar. Men det finns tydliga skillnader när det gäller hur blocken uppmärksammats. Det framgår av tabellen härintill. Där jämförs andelen negativt vinklade artiklar om alliansen och Fredrik Reinfeldt med motsvarande andel för de rödgröna och Mona Sahlin. 43 procent av artiklarna i de fem tidningarna om de rödgröna hade en negativ vinkling. Motsvarande andel för alliansen är 27 procent. Skillnaden mellan statsministerkandidaterna är större – 53 procent negativt vinklade artiklar för Mona Sahlin mot 30 procent för Fredrik Reinfeldt. Positivt vinklade artiklar om Sahlin är mycket få, men de är inte särskilt många om Reinfeldt heller. Medierna har inte på samma sätt som 2006 varit Reinfeldts medspelare. Men skillnaden är stor mellan olika tidningar. Expressen ger på sina nyhetssidor den klart mest negativa bilden av de rödgröna – tre av fyra artiklar vinklade på Sahlin är starkt negativa. Expressen skiljer sig inte enbart från de andra tidningarna i tendens, utan också genom rapporteringens stora omfattning och starka fokusering på Mona Sahlin. Något liknande har jag inte sett i de nio tidigare val jag har undersökt. Aftonbladet uppvisar också en stor andel negativt vinklade artiklar om Sahlin och de rödgröna. Men de negativt vinklade artiklarna om Reinfeldt och alliansen är ungefär lika många. Rapporteringen om blocken i Aftonbladet blir därför i huvudsak balanserad om än starkt negativ. Den mest balanserade bevakningen har Göteborgs-Posten. Dagens Nyheter och Svenska Dagbladet ger ungefär samma bild av alliansen som GP, men de ger en mer negativ bild av de rödgröna. DN har den minst vinklade nyhetsjournalistiken om Mona Sahlin. Sällan har opinionsmätningar varit så många och duggat så tätt som i årets val (cirka 10 procent av de undersökta artiklarna). Men sakfrågorna har på intet sätt kommit bort. Det ser ungefär ut som i tidigare val. En stor skillnad gentemot de senaste två valen är att årets val till mycket liten del handlat om ”affärer och skandaler”. Har då medierna tagit upp de valfrågor som väljarna tycker är viktiga? I tabellen härintill redovisas en bearbetning av DN/Synovates undersökning från i juni om vilka valfrågor som väljarna inför valet ansåg vara viktigast. Väljarnas tio viktigaste valfrågor jämförs i tabellen med den uppmärksamhet de fått i medierna. Hos väljarna var jobben, sjukvården och skolan de tre viktigaste valfrågorna. I nyhetsmedierna blev skatter den största frågan (16 procent), som först kom på sjunde plats hos väljarna (6 procent). Prioriteringarna skiljer sig också åt när det gäller sjukvård och äldreomsorg, och integrationen. Det är ett mönster som känns igen från tidigare valrörelser. Överensstämmelsen måste ändå betraktas som stor. Fyra av de fem frågor som väljarna satte högst kom också högst på mediernas dagordning (jobben, skolan, familjen och sjukvården). Och miljöfrågan gavs ungefär samma prioritet i medierna som hos väljarna. Resultaten från tidigare analyser har jag sammanfattat i tre enkla teser:(1)mediebilden gynnar eller missgynnar alltid något parti,(2)mediebilden bestäms inte enbart av journalister, den bestäms också av partierna och deras inbördes kamp om väljarna, och(3)mediebilden påverkar partiernas framgångar och motgångar i valet. Hur väl passar då årets medievalrörelse in i detta generella mönster? Den första tesen får som framgått stöd. Den andra tesen återstår att analysera. Är den negativa mediebilden av Mona Sahlin ett resultat av en förutsägbar medielogik, eller bestämd av journalister i en borgerligt dominerad press, eller har hennes politiska motståndare lyckats i sin strategi att sätta allt ljus på en partiledare med förtroendeproblem? Eller är det Mona Sahlin själv och socialdemokraternas vägval som lagt grunden för mediebilden? Om den tredje tesen får stöd får vi se när väljarnas röster väl är räknade. Kent Asp professor i journalistik


”Starkt negativ rapportering om Mona Sahlin i Expressen”

Summary: De båda blocken har fått lika mycket uppmärksamhet i de största tidningarna under valrörelsen. Men det har förekommit fler negativt vinklade nyhetsartiklar om Mona Sahlin och de rödgröna partierna än om Fredrik Reinfeldt och alliansen. Skillnaderna mellan de undersökta tidningarna – Dagens Nyheter, Svenska Dagbladet, Göteborgs-Posten, Expressen och Aftonbladet – är dock stora. I Expressen har tre av fyra artiklar om Mona Sahlin varit starkt negativa. Tidningen skiljer också ut sig genom rapporteringens omfattning och starka fokusering på Sahlin. Jag har inte sett något liknande i de nio tidigare val jag har undersökt, skriver Kent Asp.

I medierna blev 2010 års val ett blockval. Partierna kom i skymundan och blev i stort sett synonyma med partiledarna. Alliansen och de rödgröna har ställts mot varandra – och fått lika stor uppmärksamhet i medierna. Det visar en undersökning av huvudtendenserna i nyhetsrapporteringen om riksdagsvalet under den sista valrörelsemånaden (15/8–15/9) i landets fem största tidningar (Svenska Dagbladet, Dagens Nyheter, Göteborgs-Posten, Aftonbladet och Expressen). De mest tongivande artiklarna under rubriken ”Valet” (eller motsvarande) har analyserats (sammantaget 865 artiklar, i genomsnitt 5,5 per dag och tidning). Studien genomförs inom ramen för de ”Medievalsundersökningar” som utförs vid JMG, Göteborgs universitet, och som finansieras av Riksbankens Jubileumsfond. Årets undersökning är den tionde sedan valet 1979. Det finns alltså ingen skillnad när det gäller de båda blockens exponering – de har uppmärksammats lika mycket. Det gäller samtliga fem undersökta tidningar. Men det finns tydliga skillnader när det gäller hur blocken uppmärksammats. Det framgår av tabellen ovan. Där jämförs andelen negativt vinklade artiklar om alliansen och Fredrik Reinfeldt med motsvarande andel för de rödgröna och Mona Sahlin. 43 procent av artiklarna i de fem tidningarna om de rödgröna hade en negativ vinkling. Motsvarande andel för alliansen är 27 procent. Skillnaden mellan statsministerkandidaterna är större – 53 procent negativt vinklade artiklar för Mona Sahlin mot 30 procent för Fredrik Reinfeldt. Positivt vinklade artiklar om Sahlin är mycket få, men de är inte särskilt många om Reinfeldt heller. Medierna har inte på samma sätt som 2006 varit Reinfeldts medspelare. Men skillnaden är stor mellan olika tidningar. Expressen ger på sina nyhetssidor den klart mest negativa bilden av de rödgröna – tre av fyra artiklar vinklade på Sahlin är starkt negativa. Expressen skiljer sig inte enbart från de andra tidningarna i tendens, utan också genom rapporteringens stora omfattning och starka fokusering på Mona Sahlin. Något liknande har jag inte sett i de nio tidigare val jag har undersökt. Aftonbladet uppvisar också en stor andel negativt vinklade artiklar om Sahlin och de rödgröna. Men de negativt vinklade artiklarna om Reinfeldt och alliansen är ungefär lika många. Rapporteringen om blocken i Aftonbladet blir därför i huvudsak balanserad om än starkt negativ. Den mest balanserade bevakningen har Göteborgs-Posten. Dagens Nyheter och Svenska Dagbladet ger ungefär samma bild av alliansen som GP, men de ger en mer negativ bild av de rödgröna. DN har den minst vinklade nyhetsjournalistiken om Mona Sahlin. Sällan har opinionsmätningar varit så många och duggat så tätt som i årets val (cirka 10 procent av de undersökta artiklarna). Men sakfrågorna har på intet sätt kommit bort. Det ser ungefär ut som i tidigare val. En stor skillnad gentemot de senaste två valen är att årets val till mycket liten del handlat om ”affärer och skandaler”. Har då medierna tagit upp de valfrågor som väljarna tycker är viktiga? I tabellen ovan redovisas en bearbetning av DN/Synovates undersökning från i juni om vilka valfrågor som väljarna inför valet ansåg vara viktigast. Väljarnas tio viktigaste valfrågor jämförs i tabellen med den uppmärksamhet de fått i medierna. Hos väljarna var jobben, sjukvården och skolan de tre viktigaste valfrågorna. I nyhetsmedierna blev skatter den största frågan (16 procent), som först kom på sjunde plats hos väljarna (6 procent). Prioriteringarna skiljer sig också åt när det gäller sjukvård och äldreomsorg, och integrationen. Det är ett mönster som känns igen från tidigare valrörelser. Överensstämmelsen måste ändå betraktas som stor. Fyra av de fem frågor som väljarna satte högst kom också högst på mediernas dagordning (jobben, skolan, familjen och sjukvården). Och miljöfrågan gavs ungefär samma prioritet i medierna som hos väljarna. Resultaten från tidigare analyser har jag sammanfattat i tre enkla teser: (1) mediebilden gynnar eller missgynnar alltid något parti, (2) mediebilden bestäms inte enbart av journalister, den bestäms också av partierna och deras inbördes kamp om väljarna, och (3) mediebilden påverkar partiernas framgångar och motgångar i valet. Hur väl passar då årets medievalrörelse in i detta generella mönster? Den första tesen får som framgått stöd. Den andra tesen återstår att analysera. Är den negativa mediebilden av Mona Sahlin ett resultat av en förutsägbar medielogik, eller bestämd av journalister i en borgerligt dominerad press, eller har hennes politiska motståndare lyckats i sin strategi att sätta allt ljus på en partiledare med förtroendeproblem? Eller är det Mona Sahlin själv och socialdemokraternas vägval som lagt grunden för mediebilden? Om den tredje tesen får stöd får vi se när väljarnas röster väl är räknade. Kent Asp professor i journalistik


Pojkstjärnan har vuxit upp

Summary: Jimmy Jansson sitter i studion, spelar på gitarren och testar nya texter. Det har gått tre år sedan förra skivan och snart ska fansen få möta sin idol igen. Att han blivit äldre och ”mognat” som artist kommer att märkas på låtarna, tror han.

– Men det är fortfarande svensk pop som gäller. Tidigare var det mycket tuggummipop, men nu har jag några nya, tunga låtar. Det är lite åt Kenthållet och Patrik Isacsson. Det är så jag vill låta och det är fantastiskt att få möjlighet att sitta här i studion och tänka. Han kommer redan vid åttatiden på morgonen och går ofta inte hem förrän vid elva på kvällen. Men han är aldrig ensam, i skivbolaget Lionhearts lokaler på Nytorgsgatan arbetar 15–20 personer. Samvaron med andra låtskrivare, producenter och artister är kreativ och Jimmy trivs med tillvaron. – Vi är som en enda stor familj. Det är väldigt roligt att vara här, konstaterar han. Jimmy Jansson slog igenom med dunder och brak som 18-åring. Första stora framträdandet skedde i Melodifestivalen 2002 då hans band ”Poets” sjöng ”What difference does it make?”. Gruppen hade bildats då han gick i sjunde klass hemma i Hagfors. – Eftersom ingen av de andra ville sjunga fick jag ta den biten. Annars spelade jag gitarr. Först gick jag en kurs, men slutade nästan direkt efter att ha suttit och tragglat ”Gubben noak” några gånger. Det gick bättre när farsan, som är ett stort Elivsfan, lärde mig. Poets nådde aldrig finalen i Melodifestivalen men året därpå drogs Jimmy Jansson in i en annan tävling – dokusåpan ”Fame factory” som sändes i TV 3. Då hade han blivit soloartist. ”Fame factory” var utformad som en skola och pågick i nästan ett halvår. Utbildningen var förlagd till Skara där många från branschen närvarade. Allt skedde under Bert Karlssons överinseende och Jimmy Jansson är honom evigt tacksam för att han trodde på den unga artisten. De tre första skivorna kom från Bert Karlsssons bolag. – Jag lärde mig oerhört mycket i ”Fame factory”. Jag fick ta sånglektioner, lära mig arbeta i studio och göra egna låtar. En vecka fick man på sig för låten, sedan skulle den framföras. Så borde det vara i Idol också. I stället sjunger man bara coverlåtar. I ”Fame factory” fanns också den sex år äldre Sandra Dahlberg, sångerskan med rötter från lappländska Klimpfjäll. Kärlek uppstod och plötsligt levde Jimmy och hon ihop i en lägenhet i söderförorten Årsta. – Allt gick så fort den där tiden. Min första singel sålde guld och jag var med överallt. När Sandra och jag inte uppträdde satt vi ensamma i lägenheten. Vi kände inte någon. Det slutade med att vi flyttade till Hagfors. Då blev det mycket bättre. Hagfors och Värmland är fortfarande ”hemma” för Jimmy. Förra veckan var han där, träffade föräldrarna och en massa kompisar. – Det är alltid lika roligt att komma hem. Nu senast mötte jag min gamla fröken som berättade hur jag var i skolan. Det är som om alla i Hagfors känner sig lite delaktiga i framgången. Hagfors är en musikinriktad kommun. Här-ifrån kommer även Monica Zetterlund, Christer Sjögren och Stefan Borsch. I dag är dock både Jimmy och Sandra tillbaka i Stockholm. De har separerat men bor nära varandra och umgås så mycket det går. Och Wilmer, 3,5 år, ska ha nära kontakt med båda föräldrarna, förklarar Jimmy. – Sandra kommer alltid att betyda mycket för mig, men jag var ju bara 18 när vi träffades. Det har hänt så mycket sedan dess. Man utvecklas ju hela tiden, säger han. En del av detta kanske återfinns i de nya texterna. Men han hämtar också stoff från de många mejl han får från fansen. – Många berättar om sånt de varit med om och vill ha råd. Jag är dålig på att svara, men förhoppningsvis kan jag ge lite tillbaka i mina sånger. Efter några år i bandet ”Svea-kafé”, engagerades Jimmy Jansson som gitarrist när Anna Bergendahl åkte runt på turné i somras. – Då blev jag otroligt sugen på att vara ute själv igen. Nu vill jag inget hellre. Jan Falk jan.falk@dn.se 08-738 21 18


”Avund ett hinder för kvinnor”

Summary: Ny serie: Kvinnor känner avund och stöttar inte varandra i framgång, menar psykologen och psykoterapeuten Marta Cullberg Weston i en ny bok.

I bok efter bok har hon skrivit om det svåra – lyft fram de känslor vi inte gärna vill kännas vid, som skam och skuld. Hon har analyserat vår vacklande självkänsla och borrat sig ner i de barndomstrauman som får många av oss att gå omkring och huka i livet. I sin nya bok, som kommer ut i dagarna, tar psykologen och psykoterapeuten Marta Cullberg Weston upp ännu ett tabuämne som vi sällan vågar tala högt om – avunden. Och då särskilt den avund kvinnor känner mot varann. Avunden är en svår känsla, som slår tillbaka mot oss själva och sätter krokben för oss, menar Marta Cullberg Weston. I värsta fall kan den undergräva vår självkänsla och förstöra relationerna till andra. – Men så behöver det inte vara. Vi kan lära oss en hel del om oss själva av våra avundskänslor. Och i många fall kan avunden omvandlas till en kraft och inspirationskälla. Det är i Marta Cullberg Westons radhus i Nacka vi träffas. Det är här hon tar emot sina klienter. Att någon söker hjälp för sin avundsjuka är sällsynt, det är en känsla vi helst vill undertrycka och därför döljer för oss själva. Däremot möter hon ofta i sina terapier den destruktiva effekt som avunden haft på personer som utsatts för den, till exempel på jobbet. Avstamp för boken tar hon därför i den tävlan som finns på våra arbetsplatser. Och i kvinnors avund mot varann. För det var när två unga kvinnor som hon kände väl beskrev hur de utsatts för avundsutspel på sina jobb som Marta Cullberg Weston började fundera kring avundens roll i våra liv. – De var kompetenta, duktiga kvinnor, som båda tvingats lämna sina jobb, nedbrutna på grund av avundsjuka personers agerande – skvaller och förtalskampanjer. Idén om arbetet som en plats för systerskap är i många stycken en myt, menar hon. – Många kvinnor som förväntat sig att de skulle få hjälp och stöd av sina kvinnliga kolleger på jobbet har blivit grymt besvikna. Ämnet är laddat, det är hon medveten om. – Jag är självklart feminist. Men vi gör oss själva en otjänst om vi inte öppet talar om den avundsproblematik som finns, särskilt på kvinnodominerade arbetsplatser med en traditionellt manlig struktur. – Kvinnorörelsen röjde mark för oss kvinnor, och vi har varit väldigt bra på att stötta varann när det går dåligt. Vi måste bli lika bra på att stötta varann när det går bra. En del avund har sin grund i situationer där föräldrar inte har hanterat konkurrens mellan syskon på ett klokt sätt. – Bakom avunden finns ofta ett litet förfördelat barn, menar Marta. Den moderna styvfamiljen till exempel är en veritabel härd för avund. Oförklarligt starka reaktioner på till synes små saker kan utlösas när något hakar i en negativ självbild och som en metkrok river upp de frustrerade känslorna hos det sårade, inre barnet. Och den känslan kan finnas kvar i större utsträckning än vi anar. Men all avund är inte destruktiv: Den stimulerande avunden är främst ett sätt att ge komplimanger, av typen ”jag är så avundsjuk på din fina trädgård”. Den konkurrerande avunden kan också ha positiva effekter, den kan få oss att pröva nya saker i livet. Den avund som är riskabel är den missunnsamma avunden, den som vi inte erkänner för oss själva. I stället förklarar vi bort den med att den person vi är avundsjuk på är stroppig eller vidrig. – Avund är inte farlig om vi erkänner den, säger Marta. Det är när vi ljuger för oss själva den blir farlig. För en sådan avund fyller oss med en känsla av djup orättvisa och inre, frätande vrede. I ett konkurrenssamhälle är avund en ofrånkomlig känsla – den får oss att prestera mer och konsumera mer. Men om konkurrensen mellan medarbetarna på en arbetsplats blir alltför hård förlorar den sin positiva effekt och leder till sämre prestationer, visar studier. – När det enbart är individuella prestationer som premieras och belönas tvingas kolleger att betrakta varann som motståndare. Det gör att de inte delar med sig av sina kunskaper och färdigheter. Kreativiteten avtar, diskussioner lyfter inte, idéer punkteras. – Omorganisationer kan därför ställa till förfärligt mycket elände. Genom att de skärper konkurrensen och utsätter människor för osäkerhet aktiverar de avunden och utlöser destruktiva mönster. Som kan leda till isolering, intriger, mobbning och förtalskampanjer. Och den individuella lönesättningen är en formidabel grogrund för avund. Män och kvinnor hanterar avund på delvis olika sätt, menar Marta. – Killar kan bedriva en öppen revirkamp, medan tjejer tidigt grundlägger ett mer indirekt avundsmönster och spelar ut väninnor mot varann genom utfrysning, baktaleri och sabotage. Tyvärr försvinner inte de här relationsutspelen när vi kommer ut i arbetslivet, utan följer med oss kvinnor in på arbetsplatsen och utlöses när en annan kvinna har framgång. Amerikanska studier visar att när mobbarna är män drabbas deras manliga och kvinnliga kolleger i ungefär lika stor omfattning. Men kvinnliga mobbare ger sig i betydligt större utsträckning på sina kvinnliga kolleger. Medan män som klättrar på karriärstegen fortsätter att vara populära, riskerar kvinnor som klättrar att drabbas hårt genom att uteslutas ur gemenskapen. Och kvinnliga medarbetare motarbetas i högre grad av kvinnliga chefer än av manliga. Förklaringarna är flera. Dels jämviktsmodellen, enligt vilken kvinnor inte står ut med något som förändrar jämvikten mellan dem och arbetskamraterna. Dels är det så få kvinnor som verkligen nått toppen att de som finns där kan vara ovilliga att hjälpa andra kvinnor som potentiellt kan ersätta dem. Kanske spelar det också in att de kvinnor som tagit sig upp anser sig ha fått göra det helt av egen kraft, och därför tycker att andra gott kan göra samma sak. Amerikanska självhjälpsböcker för kvinnor i karriären råder kvinnor att inte visa att de är glada och stolta över en befordran utan i stället ”skriva ner” sina framgångar. – Lyft upp konflikterna till ytan på ett tidigt stadium i stället, råder Marta Cullberg Weston. Konfrontera dem som skvallrar och saboterar. På lång sikt tror jag det vore bra med workshops, där kvinnor får lära sig att lämna jämviktsmodellen bakom sig och bättre stå ut med olikhet. Livet är inte rättvist. Män har ett sätt att omformulera avunden, där de kallar den för maktkamp. – Män iakttar det som fungerar hos en person och försöker efterlikna och överträffa detta. När den andres fördelar känns omöjliga att matcha sätter de i stället en ny etikett på den avundsvärde, som gör att de kan avfärda honom. De markerar att de spelar i en annan division, och då behöver de inte känna sig i underläge. – Det vi kvinnor behöver lära oss är att ekvivalera, det vill säga att se avunden som uttryck för något som vi också kan åstadkomma, i stället för att känna oss förfördelade. Grundfelet vi gör är att tro att andras framgång berövar mig något och begränsar min framgång. Sanningen är att andras framgångar inte tar någonting alls ifrån mig. Uttrycket ”du behöver inte släcka någon annans låga för att din egen ska lysa starkare” ligger det djup visdom bakom. Att vara tacksam för det man har och nöjd med sitt liv är det viktigaste vaccinet mot avundsjuka. Några sätt att motverka avund Hantera din egen avund: ¦ Inse att andras framgång inte förminskar dig. ¦ Jämför dig med dig själv, inte med andra. ¦ Försök se avunden som en spegel, som talar om något för dig om dig själv. Vad är det du längtar efter? ¦ Fundera över vad du kan göra för att utveckla dig själv och din kapacitet. Vad har du som är speciellt? ¦ Påminn dig själv om att du har all anledning att vara stolt över dig själv. ¦ Lär dig stå ut med olikhet och försonas med det faktum att man inte är bäst jämt. ¦ Beröm den person du är avundsjuk på. Det är ett bra sätt att bryta en negativ tankespiral. Hantera andras avund mot dig: ¦ Ta inte på dig skulden. ¦ Sätt ord på det som händer (ofta förstår man inte vad det handlar om). ¦ Lyft upp konflikterna på bordet direkt, konfrontera dem som baktalar. ¦ Skaffa dig ”krokodilskinn”/”fetta in fjädrarna” – låt inte elakheter gå in utan låt dem glida av dig. ¦ Undvik att ha missunnsamma personer i vänkretsen. Så kan du som chef motverka avund på jobbet: ¦ Tänk på att alltför hård konkurrens mellan medarbetare kan aktivera avunden, vilket leder till lägre kreativitet och sämre prestationer. ¦ Belöna inte bara individuella prestationer, tänk i grupptermer. När en enskild gör något bra ska det kunna komma hela gruppen till del. ¦ Inför mentorskap och ge de äldre Marta Cullberg Weston Ålder: 67 år. Yrke: Psykolog, psykoterapeut och författare.”Jag älskar mitt jobb och skjuter på pensionen.” Aktuell: Med boken ”Avund och konkurrens” (Natur & Kultur), kommer ut 20/9. Har tidigare gett ut: Tio böcker, bland andra ”Ditt inre centrum”, ”Från skam till självrespekt” och ”Lär känna dig själv på djupet”. Bor: I radhus i Nacka och – några månader om året – i Iowa City, USA. ”En liten men stimulerande universitetsstad.” Familj: Maken och särbon Burns Weston, professor i internationell rätt. Tre vuxna barn och tre barnbarn i Stockholm. Bakgrund: Började skriva i 50årsåldern i samband med skilsmässan från psykiatern Johan Cullberg. Flyttade till USA, bodde där i tio


“Sex löften till SL-resenärerna”

Summary: Vi rödgröna är överens om att tillsammans lokalt och nationellt satsa 17 miljarder mer på kollektivtrafiken i Stockholm än de borgerliga partierna. Här är våra sex löften, skriver representanter för S, MP och V i Stockholms läns landsting.

Varje dag väntar och trängs hundratusentals människor på tåg och bussar. På många håll står vi som packade sillar, samtidigt som fler skulle behöva välja att resa kollektivt för klimatets skull. Situationen kräver politisk handlingskraft. Moderatledningen i Stockholms län har en plan för utbyggnad av kollektivtrafik där viktiga åtgärder inte är finansierade. Flera viktiga investeringar har skjutits upp. Vi rödgröna föreslår sex åtgärder som ger stora effekter för resenärer i hela Stockholmsregionen efter valet. Vi rödgröna är överens om att tillsammans lokalt och nationellt satsa 17 miljarder mer på kollektivtrafiken i Stockholm än de borgerliga partierna. 1) Extra bussar, expresslinjer och busskörfält Ett sätt att mycket snabbt minska trängsel och öka kollektivtrafikens kapacitet är att öka antalet bussar och inrätta fler direktbusslinjer. I väntan på att nya spårprojekt blir klara ökar vi busstrafiken i länet och ge bussarna egna permanenta körfält och prioritering vid trafiksignaler. Det gör att resenärerna kommer snabbare fram. 2) Sänk SL:s priser och slopa zonerna Efter valet 2006 höjde moderatledningen priserna, slopade enhetstaxan och införde ett komplicerat zonsystem som inte följer kommungränserna. Vi rödgröna vill göra tvärtom. Att åka kollektivt ska vara prisvärt, enkelt och smidigt. Därför sänker vi priset på 30-dagarskortet till 650 kronor, befriar Stockholm från zonsystemet och återinför enhetstaxa för hela Stockholms län. En förköpt biljett ska kosta 24,50 – oavsett hur långt du reser. 3) Bygg Spårväg Syd från 2013 Moderaterna har skjutit upp byggandet av Spårväg Syd mellan Älvsjö och Flemingsberg till efter år 2020. Det är ett svek mot invånarna i södra länet. För att skapa sysselsättning och tillväxt i de södra delarna av Stockholms län behöver vi snarast bygga Spårväg Syd som binder samman Södertörn. Linjen är tänkt att knyta ihop tunnelbanans röda gren både mot Fruängen och mot Norsborg med pendeltåget. Genast efter valet påbörjar vi byggandet av Spårväg Syd. 4) Rusta upp lokalbanorna och bygg tunnelbana till Nya Karolinska De nödvändiga upprustningarna av Saltsjöbanan, Roslagsbanan och Lidingöbanan drar ut på tiden och ska snarast slutföras. Utbyggnaden av en tunnelbanegren från Odenplan till Nya Karolinska i Solna är ett viktigt rödgrönt vallöfte. 5) Bygg klart Mälarbanan för fler pendeltågsavgångar Citybanan är helt avgörande för att få en punktlig pendeltågstrafik, men innebär i sig inte att det går att sätta in fler tåg. För det måste även spåren norr om Citybanan byggas ut. Dagens regering har skjutit stora delar av den utbyggnaden på framtiden. Vi rödgröna lovar i stället att finansiera utbyggnaden fullt ut så vi kan införa 10-minuterstrafik på pendeln direkt när Citybanan står klar. 6) Satsa på cykling Det saknas två miljarder i investeringar i cykelvägnätet i Stockholms län. Moderaterna har inte genomfört de planer för utbyggnad av cykelnätet som finns i Stockholms stad. Bra cykelbanor är en lönsam samhällsinvestering Våra partier vill göra en rejäl satsning på cykelvägar och trafiksäkerhet för cyklister och gångtrafikanter. Det ska också bli lättare att ta med cykeln i kollektivtrafiken. Vi rödgröna vill förbättra vardagen för de stora grupper som idag utnyttjar kollektivtrafiken mest – kvinnor, unga, studenter och pensionärer. Kollektivtrafik som är prisvärd, bekväm och snabb ökar jämlikheten i Stockholmsregionen och bidrar till en hållbar storstadsutveckling. Lars Dahlberg, (S), oppositionslandstingsråd, Stockholms läns landsting Raymond Wigg, (MP), oppositionslandstingsråd, Stockholms län landsting Birgitta Sevefjord, (V), oppositionslandstingsråd, Stockholms läns landsting


”Mona och Fredrik – ni bör regera tillsammans”

Summary: Två välkända publicister: Om SD blir vågmästare borde M och S – Sveriges nya mittenpartier – tillsammans flytta in i Rosenbad. Varken Moderaterna eller Socialdemokraterna – med 60 procent av väljarkåren bakom sig – har någon politik för en situation när en främlingsfientlig rörelse kniper 5 procent. Både Reinfeldt och Sahlin delegerar ansvaret, antingen till väljarna eller till tre mindre partier som förväntas begå politiskt självmord genom att byta sida för att rädda landet. Lösningen är så uppenbar att den måste diskuteras. Med både M och S i Rosenbad skulle vi få en handlingskraftig regering i politikens mittfåra och samtidigt en vital opposition. Tveka inte, Mona Sahlin och Fredrik Reinfeldt. Svekdebatten blir mildare än ni tror, skriver Rolf Alsing och Niklas Ekdal.

Om väljarna röstar in Sverigedemokraterna i riksdagen får de skylla sig själva, då kan det bli en minoritetsregering, menar statsminister Fredrik Reinfeldt. Möjligen kan Moderaterna tänka sig stöd av Miljöpartiet, om de gröna förbehållslöst byter sida. Om Sverigedemokraterna blir tungan på vågen räcker vi ut en hand till mittenpartierna, säger Mona Sahlin. Med den politiska mitten menar hon då Centern och Liberalerna, två partier som i dag står till höger om Moderaterna. Moderaterna och Socialdemokraterna har tillsammans 60 procent av den svenska väljarkåren bakom sig, men inget av partierna har någon politik för en situation där en främlingsfientlig rörelse kniper 5 procent. Både Reinfeldt och Sahlin delegerar ansvaret till andra – antingen väljarna, eller tre mindre partier som förväntas begå politiskt självmord genom att byta sida för att rädda landet. Detta är inte seriöst, och det är inte bra för Sverige. Med arbetslöshet runt 10 procent, en och en halv miljon människor i utanförskap och oro i omvärlden är en skakig minoritetsregering det sista vi behöver. Det faktum att en sådan regering i sig skulle bestå av fyra eller tre partier gör den förstås ännu svagare. Erfarenheterna av minoritetsregeringar ger inte mersmak. När Carl Bildt regerade med passivt stöd av Ny Demokrati tog det en ände med förskräckelse. När Göran Persson hankade sig fram genom förhandlingar med stödpartierna till vänster urholkade det själva parlamentarismen. Lösningen på problemet Sverigedemokraterna är så uppenbar att den åtminstone måste diskuteras. Om det uppstår ett läge där SD är vågmästare borde Moderaterna och Socialdemokraterna vara beredda att regera tillsammans, i egenskap av Sveriges nya mittenpartier. Den vanligaste invändningen mot en sådan lösning är att den vore odemokratisk. Väljarna vill ha ett vänster- och ett högeralternativ, sägs det, och politikerna ska inte på eget bevåg upphäva blockpolitikens ideologiska spänning. Detta är nonsens. Efter Socialdemokraternas marknadsanpassning på 80- och 90-talet, och Moderaternas anpassning till välfärdssystemet och fackföreningsrörelsen på 00-talet, gäller inte den gamla kartan längre. Vänsterpartiet och Miljöpartiet utgör vänsteroppositionen. Centern är det verkliga högerpartiet i den ekonomiska politiken, Kristdemokraterna är högerpartiet i familjepolitiken och Folkpartiet i utrikespolitiken. Med Moderaterna och Socialdemokraterna i Rosenbad skulle väljarna alltså ha utmärkta alternativ både till höger och vänster. Vi skulle få en handlingskraftig majoritetsregering för jobb, tillväxt och välfärd, i det politikens mittfält där väljarna finns, och samtidigt en vital opposition. I verkligheten finns förstås tungt vägande faktorer som gör denna lösning osannolik. Väljarna skulle straffa de två stora partierna för en sådan helomvändning. Socialdemokraterna och Moderaterna behöver sina fiendebilder för mobiliseringen och för att motivera sin tyngd. De har vitt skilda organisationskulturer och skulle ha svårt att samarbeta utan misstänksamhet. Detta är onekligen knepiga problem för två tröga partiapparater, och för en grupp politiker med Reinfeldt och Sahlin i spetsen. Det borde inte vara väljarnas och Sveriges problem. Viljan att lösa en parlamentariskt trasslig situation på detta sätt är i själva verket ett lackmustest på de bägge ledande partiernas ärliga uppsåt. Om Moderaterna menar allvar med sin förnyelse sedan Reinfeldts tillträde 2003 är avståndet till Socialdemokraterna i praktiken litet. Om Socialdemokraterna menar allvar med talet om valfrihet och en ny offensiv för jobben kan knappast de nya Moderaterna vara pestsmittade. Vem skulle vara regeringschef och ta det första steget? Här finns en enkel princip. Om inget av blocken får egen majoritet bör budet att bilda regering gå till ledaren för det största partiet. Häri skulle då ligga en förpliktelse att söka utanför de invanda ramarna. Ett försök med en M-S-regering skulle kunna lösa den parlamentariska knuten på kort sikt och ge stadga i den sköra ekonomiska återhämtningen. Men det finns också strukturella fördelar. Blockpolitiken skulle brytas upp och ersättas av en dynamisk modell, mera i takt med väljarnas rörliga preferenser än det nuvarande allt-eller-inget-systemet med rötterna i 1800-talets motsättningar. En stark regering skulle också kunna genomföra en rad stabila reformer för att skicka Sverige tillbaka i tillväxtligans topp. Mest akut är kanske en ny stor skattereform. Platt skatt över hela linjen – 25 procent på arbete, kapital och konsumtion – skulle vara självfinansierande till 90 procent och ge mäktiga incitament till jobb och utbildning. Fördelningseffekterna kan pareras på andra områden, genom bland annat fastighetsskatt. Skolan är det andra stora område där Sverige behöver en nystart. Genom att återförstatliga skolan och göra en radikal satsning på att rycka upp läraryrkets status kan en ny grund läggas för social rörlighet och kunskapsdriven tillväxt. Likadant när det gäller socialförsäkringar, energipolitik, innovationer, företagande. Den nuvarande blockpolitiken klarar inte att leverera lösningar som sträcker sig bortom en mandatperiod. Växelbruket mellan borgerliga och socialdemokratiska regeringar har gett en hygglig förnyelse av Sverige de senaste 35 åren. Med en stor koalition skulle nästa våg av reformer bli både djärvare och uthålligare. Tveka inte, Mona Sahlin och Fredrik Reinfeldt, om detta parlamentariska läge skulle uppstå. Svekdebatten blir mildare än ni tror. Rolf Alsing fd politisk chefredaktör på Aftonbladet Niklas Ekdal fd politisk redaktör på DN och Expressen ”Mätningarnas mätning” En nyhet i årets valrörelse är att resultaten från de olika opinionsinstituten vägs samman till ett medelvärde. Metoden är hämtad från USA där den bland annat används av sajten Real Clear Politics. Henrik Oscarsson, professor i statsvetenskap i Göteborg, uppdaterar löpande sin ”Mätningarnas mätning” – med viktade medelvärden av resultaten från SCB:s, Synovates, Sifos, Novus och Demoskops opinionsundersökningar. Den senaste sammanställningen (12 september) gav partierna följande siffror i procent: M 31,2, C 5,3, FP 7,6, KD 5,2, S 29,7, MP 8,5, V 6,0, SD 4,5, övriga 1,7. Källa: www.henrikoscarsson.com


Ministern vill se en nollvision

Summary: Maria Larsson. Kravet på en nollvision mot självmord är mer aktuellt än någonsin, menar folkhälsoministern efter Insidans artiklar om att femtio ungdomar tar sitt liv varje år.

Folkhälsominister Maria Larsson förnyar kravet på en nollvision mot självmord. Kan vi ha en sådan för att minska antalet trafikdödade borde vi också kunna ha det på detta område, resonerar hon. Maria Larsson menar att det är mycket oroande att självmorden inte minskar bland unga, och att allt fler tonåringar försöker ta sitt liv. Hon påpekar att det fortfarande är tabu att tala om självmord och att må dåligt psykiskt, både bland allmänheten och på många håll inom vården. – Inte minst Insidans artiklar den senaste tiden om unga som tar sitt liv visar tydligt hur viktigt det är att förändra attityderna kring självmord. Då är nollvisionen ett tydligt mål att sträva mot, säger Maria Larsson. Hon skulle också vilja se en allmän ”ABC-utbildning” för att motverka psykisk ohälsa. – Jag har lärt mig vad jag ska göra om någon har problem med andningen, blöder kraftigt eller är i chock. Men hur bemöter man en person som mår psykiskt dåligt? I andra länder finns en rad exempel på utbildningar som fungerar utmärkt. Maria Larsson och regeringen har därför beslutat att genomföra pilotutbildningar bland 1.000 personer runt om i landet för att se vad som passar för svenska förhållanden. Sedan vill hon gå vidare och se till att alla som kommer i kontakt med unga i sitt arbete ska få gå en ”ABC-kurs” om psykisk ohälsa. Som nytillträdd minister var Maria Larsson med på ett möte där anhöriga till unga som begått självmord berättade om sina tankar och känslor. Där fanns syskon och föräldrar som vittnade om sin smärta och sorg. – Några av mina lekkamrater från barndomen har tagit sitt liv, men mötet med de anhöriga blev en väckarklocka för mig. Jag insåg att vi måste göra allt för att unga människor ska välja att leva vidare i stället för att försöka begå självmord, säger hon. Kort efter mötet, som arrangerades av anhörigföreningen Spes, lanserade Maria Larsson för första gången tanken om en nollvision mot självmord. Men många kritiker menade att målsättningen var helt orealistisk oavsett det goda syftet. Att förhindra alla självmord är en omöjlighet, hävdade de. – Men jag står fast vid min vision, allt annat vore orimligt. Sedan 1990-talets början har elevvården på landets skolor rustats ned. På många håll finns det inte längre skolsköterskor och skolkuratorer som kan hjälpa eleverna i deras vardag. Maria Larsson säger att den nya skollagen nu talar om vilken typ av stöd och hjälp det måste finnas på varje skola. – Skolsköterskor, kuratorer och psykologer ute på skolorna kan ju tidigt fånga upp en ung pojke eller flicka som mår dåligt. Det är ett sätt att minska antalet självmord. Men det krävs mer än bara ord? – Därför har regeringen anslagit 900 miljoner kronor årligen under en treårsperiod för att förstärka den psykiatriska vården, något som också kommer unga till del. Satsningen måste nu fortsätta. – Men lika viktigt som pengar är att förändra attityderna så att vi vågar tala om självmord och psykisk ohälsa. Det får inte längre vara skamligt att ta upp detta med föräldrar, syskon, kamrater och lärare. Vi behöver en ny öppenhet.


”Nytt förslag dråpslag mot alla blivande pensionärer”

Summary: TCO:s Sture Nordh: I tysthet planeras en attack som gör vår pensionärstillvaro mycket fattigare.I maj presenterades ett förslag som – i bästa fall – sänker pensionen för en medelinkomsttagare med 25 000 kronor netto per år. Vi vet att förslaget nyfiket studerats av både socialdemokrater och moderater. Nu måste väljarna och de framtida pensionärerna få besked om Alliansen och de rödgröna tänker genomföra planerna, skriver Sture Nordh.

Alla partier tävlar inför årets val om att behaga pensionärerna. Det gäller möjligen dem som redan är pensionärer, men för oss alla som är blivande pensionärer planeras i tysthet en attack som kommer att göra vår pensionärstillvaro mycket fattigare. De förbättringar som man slåss om att presentera just nu är småpotatis mot de kraftfulla försämringar för framtida pensionärer vi vet att både socialdemokratiska och moderata finansministrar nyfiket studerat. Det förslag vi talar om handlar om på vilket sätt vi skall tillåtas spara till vår pension och har senast förts fram av Expertgruppen för Studier i Offentlig ekonomi, ESO – ett råd inom finansdepartementet. I maj i år föreslog de att kapitalskatten höjs från 15 till 27 procent på pensionssparande, förtida beskattning av tjänstepensioner (i dag betalar man skatt på den när man tar ut pensionen) samt en höjning av arbetsgivaravgifterna för avsättning till tjänstepension. Detta förslag kan i värsta fall omöjliggöra kollektivavtal om tjänstepensioner, och sänker pensionen för en medelinkomsttagare med cirka 25 000 kronor netto per år (se bakgrundsrutan ovan). Dessa kraftfulla försämringar förs fram som ett sätt att direkt få in mer skatt och förhindra eventuell skatteflykt, som anses uppstå om en eller annan pensionär bosätter sig utomlands efter pensionen. Inget parti har i valrörelsen gett besked om sin syn på denna helt avgörande pensionsfråga, vars konsekvenser är långt allvarligare och svårare att korrigera än skatten på pension. Om förslaget genomförs är ett sannolikt scenario att hela modellen med de kollektivavtalade tjänstepensionerna, och för den delen det privata pensionssparandet, skjuts i sank. Det handlar faktiskt om hållfastheten i hela pensionssystemet. Hälsningen från staten blir att om du vill ha mera i pension än vad det statliga allmänna systemet ger, så får du som pensionär hämta det ur dina egna besparingar. För att förstå hur den föreslagna försämringen är tänkt måste man känna till mer om varifrån vi ska få vår pension. Pension kan betalas ut från tre håll. Första delen får vi alla från staten. 90 procent av löntagarna får också pension från de kollektivavtalade tjänstepensionerna. Sedan kan vi få pension från vårt egna privata pensionssparande. I framtiden kommer de kollektivavtalade tjänstepensionerna att spela allt större roll för den totala storleken på pensionen. Genom pensionsreformen har den lagstadgade pensionen blivit stramare, nu sänks till exempel utgående pensioner genom den så kallade bromsen. För att få en vettig pension har arbetsmarknadens parter, fack och arbetsgivare träffat avtal om att komplettera den allmänna pensionen genom att sätta av en viss procent av löneutrymmet av till framtida pension, tjänstepensioner. Denna avsättning samlas för att ge avkastning och växa inför vår pensionering. När pensionsdagen kommer och vi tar ut tjänstepension, då betalar vi skatt. ESO:s utgångspunkt är att det här är alldeles för gynnsamt sätt att spara till sin pension. ESO vill att staten ska få in skatten i samma ögonblick som facken och arbetsgivaren gjort avtalen om pension. Då blir summan som skall växa i pensionsfonder mindre. Det betyder också att den enskilde ska betala skatt på en inkomst som han ännu inte fått ut, på pengar som han ännu inte formellt äger. Det är förstås orimligt. Pension precis som lön ska beskattas när den betalas ut. Men inte bara det. ESO-förslaget innebär också en nära nog fördubbling av den löpande avkastningsskatten på pensionssparande (från 15 till 27 procent av statslåneräntan). Dessutom föreslås en höjning av arbetsgivaravgifterna för avsättningar till tjänstepension. Detta sänker de framtida tjänstepensionerna avsevärt. I de flesta länder uppmuntras pensionssparande, därför att det är av värde för både enskilda och samhället i sin helhet att vi själva avstår en del av lönen för att trygga vår ålderdom. När de svenska allmänna pensionerna inte heller är något att yvas över, den ligger på en medelmåttig nivå, är det obegripligt att genom ytterligare skatt placera pensionssparare i Sverige i OECD:s strykklass. TCO reagerade direkt i maj i år; ESO-förslagets bästa plats är i pappersåtervinningen. Vi känner stor oro över att förslaget aktualiserats igen. Liknande tankegångar dök upp i en statlig utredning som dåvarande socialdemokratiska finansministern Bosse Ringholm tillsatte. Efter stark kritik från TCO-organisationernas sida lades utredningen ned av den då tillträdde finansministern Pär Nuder. Med det trodde vi att de ogenomtänkta förslagen för att försämra pensionerna en gång för alla var begravda. Men nu är förslagen alltså framme igen. 1. Varför ska Sverige på en och samma gång ha medioker allmän pension och samtidigt missgynna enskildas sparande till den egna pensionen och kullkasta förutsättningar för kollektivavtalade tjänstepensioner?Det skulle ge unikt snåla förutsättningar för framtidens pensionärer jämfört med andra OECD-länder. Det är naturligtvis tvärtom positivt att parter och enskilda tar ansvar för framtida pensioner. 2. ESO:s kamerala synpunkt att skattesatser för olika sparande är olika är i detta sammanhang en småsak, jämfört med konsekvensen av att göra framtidens pensionärer så mycket fattigare.De i dag debatterade orättvisorna är en västanfläkt mot de förslag som två finansministrar, på var sin sida om blockgränsen, kastat lystna blickar på. Det handlar netto om tusentals kronor minus i plånboken per månad för en vanlig tjänsteman. Förslaget blir framförallt ett dråpslag mot alla unga som får en sämre pension när de lämnar arbetsmarknaden. 3. Rättsligt kan förslaget ifrågasättas.En beskattad lön kan inte tillhöra någon annan än den enskilde. Om staten tänker beskatta den del vi annars hade satt in i pensionsfonder kan bestämmanderätten över denna beskattade lön aldrig tillfalla staten eller parterna på arbetsmarknaden. Varken staten eller parterna kan således genom lag eller avtal rimligen bestämma att en viss del av lönen skall sparas. Det innebär i sin tur att grunderna för hela pensionssystemet rämnar. Det upprör mig mycket att teoretiska konstruktioner av detta slag kastas fram och tas på allvar, när konsekvenserna är så ödesdigra för hela välfärden för de äldre. 4. I den breda politiska överenskommelsen om pensionerna ingick dagens system med kollektivavtalade tjänstepensioner som en viktig hörnpelare.Om man drastiskt ändrar förutsättningarna för tjänstepensionerna måste hela pensionsöverenskommelsen rivas upp, och staten kompensera förlorad avtalad pension. Attacken på Sveriges alla framtida pensionärer finns framme igen, på beslutsfattarnas bord, väntande på besked från dem som får makten efter valet. Väljarna måste få besked före valet. Både alliansen och de rödgröna måste försäkra att de en gång för alla lägger tanken att försämra förutsättningarna att spara till pension åt sidan. Sture Nordh TCO:s ordförande


”I en överpolitiserad miljö förtvinar den goda etiken”

Summary: Göran Hägglund: Kampen om Sveriges framtid är ytterst en värderingskonflikt, inte en ekonomisk strid.När statsvetarprofessorn Leif Lewin på DN Debatt efterlyste den borgerliga berättelsen om Sverige hade han rätt i att det också måste finnas en uppfattning om vart vi är på väg på längre sikt. För oss kristdemokrater är en sak klar: vi är ett värdeorienterat parti, ett idéparti. Vi skiljer oss från andra. När de goda gemenskaperna, med familjen som den viktigaste, fungerar som bäst bildar de en värderingarnas vall mot den ständigt trängande lag- och regleringsströmmen. Utan etik – en massproduktion av lagar. När vi lämnar misstänksamhetens, förbudens och politiseringens land ser vi det fria och trygga Sverige avteckna sig, skriver Göran Hägglund.

”Vi hungrar efter en klargörande berättelse om tiden efter den socialdemokratiska hegemonin när vi också haft borgerliga regeringar”, skriver statsvetarprofessorn Leif Lewin (DN Debatt 28/8). ”Vi ser skärvor av berättelsen men helheten kan vi än så länge bara ana, trots tappra försök från många sagesmän”, fortsätter han. Det ska sägas direkt: Lewin har rätt i att vi partier i Alliansen har ibland varit dåliga på att sätta våra reformer i ett större sammanhang. Debatten kring socialförsäkringarna är ett gott exempel. Vi har varit strängt fokuserade på att genomföra våra vallöften och få en välfärd som fungerar på riktigt, inte bara på papperet. Och gott så, men visst måste det också finnas en uppfattning om vart vi är på väg på längre sikt. För oss kristdemokrater är i alla fall en sak klar. Vi är ett värdeorienterat parti – ett idéparti. Vi skiljer oss från andra. Det uppskruvade tonläget i debatten om verklighetens folk visade tydligt med vilken ovana man i Sverige handskas med allianspartier när de tar sig an samhällsfenomen bortom kronor och ören. Men, som en analytiker skrev häromdagen, där har vi början till en berättelse om ett nytt och livskraftigt Sverige. Visst är det så. Det är berättelsen om det civila samhällets successiva renässans i Sverige. Om hur politiseringen, förbuden och toppstyrningen av människors tillvaro sakta men säkert tvingas ge vika för de fria gemenskaperna och de goda värdena. Om hur välfärdssystemen återgick till att vara stöd i stället för skruvstäd. Om hur balansen mellan det politiska och det opolitiska i Sverige återupprättas efter flera decennier av socialdemokratiskt styre. Men här har också Lewin fel: En fullödig berättelse kan inte börja med alliansregeringens reformer som han verkar vilja se det, utan sträcker sig längre tillbaka, i mina ögon till tiden före socialdemokratins genombrott. Om inte annat så för att de dygder Lewin nämner inte bara existerade före trettiotalet utan också faktiskt utgjorde grunden för den resursbas socialdemokraterna sedan tog över. Välstånd skapas nämligen inte av fördelningspolitik utan av sådant som en levande arbetsmoral, solidaritet och hederlighet. Kristdemokraterna i Sverige föddes först under det vänsterdominerade sextiotalet. Ändå är det i vårt parti dessa värden har förvaltats, eftersom den icke-materialistiska känslan ligger så djupt i vår tradition. I resten av det politiska Sverige genomsyrade rationalismen och tron på politikens makt (och rätt) alla partier från höger till vänster. Även vi har förvisso hunnit präglats av vänsterns lagstiftningsglädje, men på djupet har det aldrig funnits tvivel på det personliga ansvarets kraft. Det pågår nu också en förnyelseprocess inom partiet, vilken jag hoppas ska leda fram till min bild av kristdemokraterna som politikens gränspolis – de som värnar de sfärer där politiker och mästrande ideologer inte ska in och detaljstyra. Den hållning som förmår att skilja på när det offentliga ska stödja medborgarna att göra självständiga livsval, och när det offentliga växer över sina bräddar och sätter gränser för både personligt ansvar och livsmöjligheter. Kampen om Sveriges framtid är ytterst en värderingskonflikt, inte en ekonomisk strid. Den rör sig i spänningsfältet mellan två poler: Mellan de välståndsskapande dygder som bara kan växa och frodas i ett fungerande civilsamhälle – och den överpolitiserade och överbeskattade miljö där god etik i stället förtvinar. Talande nog för denna bild vet vi ju att det bara finns en sak vänstern tycker sämre om än skattesänkningar, och det är att inte få bestämma vad människor ska tycka och tänka. Metoden att ruta in medborgarnas vardag har varit oproportionerlig myndighetsmakt, ohämmad detaljstyrning och bidragssystem som för många människor inneburit ett långsiktigt hinder, snarare än en språngbräda. Vi kristdemokrater vet att samhället är mer än transfereringssystem och arbetsmarknad. I vårt perspektiv finns det ett långsiktigt värde med regeringens skattesänkningar. Och det handlar inte allra ytterst om att få till stånd en bättre arbetsmarknadssituation, även om det är nog så viktigt. Allra ytterst är det för att svenska hushåll och därmed det civila samhället ska få sin livsluft tillbaka: Att ge utrymme för genuin solidaritet och omtanke och få tid till engagemang och samvaro. Det är nämligen en stor skillnad på en välfärdsstat och ett välfärdssamhälle. Politik och etik hänger ihop: Goda gemenskaper skapar trygghet och god moral, och av det skapas tillit mellan människor. Och däri ligger det viktiga, för det är i bristen på tillit som otrygghet, egoism och främlingskap alstras. Och det är i ett sådant klimat, när man upplever att värdegemenskapen har brustit, som kraven på att politik ska ställa allt till rätta börjar höras. Det är därför vi kristdemokrater värnar det civila samhället. När de goda gemenskaperna, med familjen som den viktigaste, fungerar som bäst bildar de en värderingarnas vall mot den ständigt trängande lag- och regleringsströmmen. Utan etik – en massproduktion av lagar. Alla allianspartier definierar sin grundläggande uppgift i politiken, och vår är att vara den envisa rösten för de värden som finns bortom materialismen, för det genuint mänskliga i tillvaron: För relationer, för solidaritet, för plikt och ansvar, för trygghet, generositet, hederlighet och anständighet. Det är när vi lämnar misstänksamhetens, förbudens och politiseringens land som vi ser det fria och trygga Sverige avteckna sig. Det är den kristdemokratiska vision som vi håller framför oss när vi arbetar med program och tabeller. Kanske inte exakt den Lewin har ritat upp, men likväl. GÖRAN HÄGGLUND partiledare för Kristdemokraterna


Summary: Göran Hägglund: Kampen om Sveriges framtid är ytterst en värderingskonflikt, inte en ekonomisk strid. När statsvetarprofessorn Leif Lewin på DN Debatt efterlyste den borgerliga berättelsen om Sverige hade han rätt i att det också måste finnas en uppfattning om vart vi är på väg på längre sikt. För oss kristdemokrater är en sak klar: vi är ett värdeorienterat parti, ett idéparti. Vi skiljer oss från andra. När de goda gemenskaperna, med familjen som den viktigaste, fungerar som bäst bildar de en värderingarnas vall mot den ständigt trängande lag- och regleringsströmmen. Utan etik – en massproduktion av lagar. När vi lämnar misstänksamhetens, förbudens och politiseringens land ser vi det fria och trygga Sverige avteckna sig, skriver Göran Hägglund.

”Vi hungrar efter en klargörande berättelse om tiden efter den socialdemokratiska hegemonin när vi också haft borgerliga regeringar”, skriver statsvetarprofessorn Leif Lewin (DN Debatt 28/8). ”Vi ser skärvor av berättelsen men helheten kan vi än så länge bara ana, trots tappra försök från många sagesmän”, fortsätter han. Det ska sägas direkt: Lewin har rätt i att vi partier i Alliansen har ibland varit dåliga på att sätta våra reformer i ett större sammanhang. Debatten kring socialförsäkringarna är ett gott exempel. Vi har varit strängt fokuserade på att genomföra våra vallöften och få en välfärd som fungerar på riktigt, inte bara på papperet. Och gott så, men visst måste det också finnas en uppfattning om vart vi är på väg på längre sikt. För oss kristdemokrater är i alla fall en sak klar. Vi är ett värdeorienterat parti – ett idéparti. Vi skiljer oss från andra. Det uppskruvade tonläget i debatten om verklighetens folk visade tydligt med vilken ovana man i Sverige handskas med allianspartier när de tar sig an samhällsfenomen bortom kronor och ören. Men, som en analytiker skrev häromdagen, där har vi början till en berättelse om ett nytt och livskraftigt Sverige. Visst är det så. Det är berättelsen om det civila samhällets successiva renässans i Sverige. Om hur politiseringen, förbuden och toppstyrningen av människors tillvaro sakta men säkert tvingas ge vika för de fria gemenskaperna och de goda värdena. Om hur välfärdssystemen återgick till att vara stöd i stället för skruvstäd. Om hur balansen mellan det politiska och det opolitiska i Sverige återupprättas efter flera decennier av socialdemokratiskt styre. Men här har också Lewin fel: En fullödig berättelse kan inte börja med alliansregeringens reformer som han verkar vilja se det, utan sträcker sig längre tillbaka, i mina ögon till tiden före socialdemokratins genombrott. Om inte annat så för att de dygder Lewin nämner inte bara existerade före trettiotalet utan också faktiskt utgjorde grunden för den resursbas socialdemokraterna sedan tog över. Välstånd skapas nämligen inte av fördelningspolitik utan av sådant som en levande arbetsmoral, solidaritet och hederlighet. Kristdemokraterna i Sverige föddes först under det vänsterdominerade sextiotalet. Ändå är det i vårt parti dessa värden har förvaltats, eftersom den icke-materialistiska känslan ligger så djupt i vår tradition. I resten av det politiska Sverige genomsyrade rationalismen och tron på politikens makt (och rätt) alla partier från höger till vänster. Även vi har förvisso hunnit präglats av vänsterns lagstiftningsglädje, men på djupet har det aldrig funnits tvivel på det personliga ansvarets kraft. Det pågår nu också en förnyelseprocess inom partiet, vilken jag hoppas ska leda fram till min bild av kristdemokraterna som politikens gränspolis – de som värnar de sfärer där politiker och mästrande ideologer inte ska in och detaljstyra. Den hållning som förmår att skilja på när det offentliga ska stödja medborgarna att göra självständiga livsval, och när det offentliga växer över sina bräddar och sätter gränser för både personligt ansvar och livsmöjligheter. Kampen om Sveriges framtid är ytterst en värderingskonflikt, inte en ekonomisk strid. Den rör sig i spänningsfältet mellan två poler: Mellan de välståndsskapande dygder som bara kan växa och frodas i ett fungerande civilsamhälle – och den överpolitiserade och överbeskattade miljö där god etik i stället förtvinar. Talande nog för denna bild vet vi ju att det bara finns en sak vänstern tycker sämre om än skattesänkningar, och det är att inte få bestämma vad människor ska tycka och tänka. Metoden att ruta in medborgarnas vardag har varit oproportionerlig myndighetsmakt, ohämmad detaljstyrning och bidragssystem som för många människor inneburit ett långsiktigt hinder, snarare än en språngbräda. Vi kristdemokrater vet att samhället är mer än transfereringssystem och arbetsmarknad. I vårt perspektiv finns det ett långsiktigt värde med regeringens skattesänkningar. Och det handlar inte allra ytterst om att få till stånd en bättre arbetsmarknadssituation, även om det är nog så viktigt. Allra ytterst är det för att svenska hushåll och därmed det civila samhället ska få sin livsluft tillbaka: Att ge utrymme för genuin solidaritet och omtanke och få tid till engagemang och samvaro. Det är nämligen en stor skillnad på en välfärdsstat och ett välfärdssamhälle. Politik och etik hänger ihop: Goda gemenskaper skapar trygghet och god moral, och av det skapas tillit mellan människor. Och däri ligger det viktiga, för det är i bristen på tillit som otrygghet, egoism och främlingskap alstras. Och det är i ett sådant klimat, när man upplever att värdegemenskapen har brustit, som kraven på att politik ska ställa allt till rätta börjar höras. Det är därför vi kristdemokrater värnar det civila samhället. När de goda gemenskaperna, med familjen som den viktigaste, fungerar som bäst bildar de en värderingarnas vall mot den ständigt trängande lag- och regleringsströmmen. Utan etik – en massproduktion av lagar. Alla allianspartier definierar sin grundläggande uppgift i politiken, och vår är att vara den envisa rösten för de värden som finns bortom materialismen, för det genuint mänskliga i tillvaron: För relationer, för solidaritet, för plikt och ansvar, för trygghet, generositet, hederlighet och anständighet. Det är när vi lämnar misstänksamhetens, förbudens och politiseringens land som vi ser det fria och trygga Sverige avteckna sig. Det är den kristdemokratiska vision som vi håller framför oss när vi arbetar med program och tabeller. Kanske inte exakt den Lewin har ritat upp, men likväl.


”Fel att bunta ihop människor som ateister eller muslimer”

Summary: Religionsforskare och präst i ny bok: Både Sverigedemokraterna och Humanisterna visar prov på en farlig förenkling i samhällsdebatten.Trots att Sverigedemokraterna och Humanisterna står för helt olika värderingar finns förvånansvärt nog även likheter. Båda tycks vilja införa ett enhetssamhälle. SD:s kärnbudskap riktar sig framför allt mot muslimer. Alla dras över en kam. Men även Humanisterna – som ställer viktiga frågor om religion och politik– visar prov på farlig förenkling. Avsikten är att kritisera religioner och sedvänjor – men Humanisterna riskerar att i praktiken ta avstånd från de nya svenskarna. Det är helt fel att bunta ihop människor som ateister, muslimer, judar eller kristna. Alla sedvänjor och idéer är inte värda respekt – men människor är det, skriver Elisabeth Gerle.

Valrörelser är fyllda av förenklingar. Sverigedemokraternas (SD) sätt att bunta samman alla muslimer till ett hot mot svensk välfärd har avslöjats, senast i en satir på Youtube. Men även en grupp som Humanisterna visar prov på farlig förenkling. Vem synar denna organisation och deras sätt att sammanföra alla religiösa till ett hot mot ett modernt samhälle och dess offentlighet? Humanisterna är varken rasister eller emot ett mångkulturellt samhälle. De är ”bara” emot religion, men det rejält. Det mesta som är ont härleds till religion, inte till patriarkat eller till religiösa eliter som vill monopolisera makt, eller till kulturella sedvänjor som har mer med traditionella manssamhällen än med religion att göra. Respekten är inte stor för kulturella uttryck som svensk-svenskar inte är vana vid. Religion bör endast utövas i det privata, hävdar man. Men där kan den varken granskas eller diskuteras offentligt. På 50-talet betraktades religion som något som gradvis skulle försvinna allteftersom moderniseringen framskred. De stora teorierna om sekularisering utarbetades efter denna enkla modell. Ju modernare ett samhälle blev desto mer skulle religionens inflytande minska. Men verkligheten talade ett annat språk. I världsdel efter världsdel fick religion inte mindre att säga till om i politiken, utan tvärtom. Till och med i världens kanske mest moderna land, USA, har religionens inflytande vuxit, på gott och ont. SD vill numera använda Svenska kyrkan och religionen som ett bålverk mot andra religiösa och kulturella traditioner. Tidigare var asatron ideal. När Humanisterna tycks längta tillbaka till 1950-talet och Hedenius rationalistiska religionskritik så är även detta en sorts nostalgi. Det var en tid då tro- och vetandedebatten verkade avgjord till vetenskapens fördel, fast det nog snarare handlade om att innebörden i begrepp som tro och vetande omförhandlades. För SD tycks 1930- och 40-talets Europa vara idealet, möjligen svenskt 50-tal. En reaktion är traditionell, den andra högmodern. Ingen av grupperingarna har en mer reflexiv senmodern hållning som bejakar ambivalens och historiens tvetydighet. Humanisterna åberopar upplysning och modernitet som instrument mot värderingar och sedvänjor man tar avstånd från. SD vill bevara Sverige svenskt och hålla rent från människor från andra kulturer. Detta innebär två helt olika renhetsideal. SD använder retoriska figurer om muslimer, liknande dem som under 30-talet användes om judar. Ett sådant språkbruk är helt främmande för Humanisterna. Denna religionskritiska organisation talar i stället genomgående om religion i samband med det som man vill distansera sig från. Religiösa människor är farliga för samhället. Att vara svensk och upplyst tycks innebära att vara ateist, och beskrivs som något välkänt och positivt. Sammanhanget laddar orden med betydelse. Humanisterna ställer viktiga frågor om förhållandet mellan religion och politik. Ändå riskerar också Humanisterna att i praktiken ta avstånd från de nya svenskarna. Avsikten är att kritisera religioner och sedvänjor – vilka framstår som mer synliga hos nya svenskar. Trots att SD, ett politiskt parti, och Humanisterna, en fristående organisation, står för helt olika värderingar uppstår – förvånansvärt nog – även vissa likheter. Båda tycks vilja införa ett enhetssamhälle. Det civila samhället är ett slagfält mellan olika synsätt och ideologier. Många vill att just deras synsätt ska prägla det hela. Såväl SD som Humanisterna har tydliga krav på hur hela samhället bör se ut, krav som om de genomfördes skulle upprätta ett enhetssamhälle. SD:s kärnbudskap riktar sig framförallt mot muslimer. Man skiljer inte på islamister, praktiserande moderata muslimer och sekulariserade eller ljumma muslimer som trots att de inte utövar sin religion har en kulturell, muslimsk tillhörighet. Alla dras över en kam. Humanisterna har upplysning som inspiration och ledstjärna. Det är lätt att hålla med. Men i vår tid har förnuftet utvecklats så långt att det med nödvändighet också reflekterar över sig självt och sin historiska roll. Att reducera allt till en fråga om förnuft och rationalitet har haft förödande konsekvenser, inte minst i västvärlden. Den engelska teologen Tina Beattie hävdar i polemik mot nyateismen att den vetenskapliga rationalismen inte alls befriat oss från allt det onda som våld, krig och hat representerar. Inte heller har religionen vittrat bort utan uppstått i nya former som parasiterar på moderniteten. Religiös och ateistisk extremism hör enligt Beattie samman med en ohistorisk och bokstavlig förståelse av sanning som liknar den hållning vetenskapen periodvis intagit. Den uppvisar samma motstånd mot det mångtydiga, mot tvivel och komplexitet i sökandet efter mening. I stället favoriseras en aggressiv och ensidig dogmatism som bryter upp kreativa och sociala dimensioner av mänskligt liv. Hon menar att såväl nyateismen, med dess krav att all religion bör försvinna från offentligheten, som extrema religiösa rörelser, som vill ha politisk makt, utgör extrema varianter. Den så kallade konflikten mellan vetenskap och religion utgör en dimridå som döljer viktigare frågor om global makt och rättvisa i en postmodern tid, hävdar Beattie. Om moderniteten skapade förutsättningar där religiös och vetenskaplig fundamentalism kunde slå rot så har postmoderniteten med sin skepsis mot alla sanningsanspråk skapat en utbredd stämning av tvivel och ett kulturellt vakuum där varje form av extremism och identitetspolitik kan blomma. Hon menar att vi i stället mer än någonsin behöver kollektiva visioner som ger rum för rättvisa och mångfald, visioner som kan utmana korrumperade och orättvisa strukturer. Det blir då helt fel väg att bunta ihop människor som ateister eller religiösa, muslimer, judar eller kristna. Alla sedvänjor och idéer är inte värda respekt, men människor är det. Elisabeth Gerle Utkommer i dagarna med boken ”Farlig förenkling – om religion och politik utifrån Sverigedemokraterna och Humanisterna”(Nya Doxa förlag)


”Krafttag behövs mot dålig tandhälsa och fetma hos barn”

Summary: Sambandet mellan socioekonomisk status och förekomsten av karies och fetma hos barn är starkt. Därför vill nu Centerpartiet ta krafttag för att förbättra tandhälsan och matvanorna hos barnen i Stockholms län skriver landstingsrådet Gustav Andersson (C).

Under de senaste decennierna har tandhälsan hos barn och ungdomar förbättrats markant. Fri tandvård, bättre fluoranvändning och tandborstning är några av anledningarna till detta. Men fortfarande är skillnaderna i tandhälsa mellan barnen i Stockholms län stor. Trots att stora förbättringar har skett, är förekomsten av karies mer än dubbelt så vanlig hos barn i de mest utsatta områdena jämfört med barn i socioekonomiskt starka områden. Inte sällan är det också samma barn som i tidig ålder drabbas av övervikt. Även här återfinns majoriteten av barnen i socioekonomiskt utsatta områden. I Södertälje, Kista-Rinkeby och Skärholmen är exempelvis var femte fyraåring överviktig, jämfört med vart tjugonde barn i Vaxholm och Sollentuna. Dålig tandhälsa och barnfetma är på så sätt i mångt och mycket en klassfråga. Centerpartiet vill nu ta krafttag för att förbättra tandhälsan och matvanorna hos barnen i Stockholms län. Vi föreslår en rad olika åtgärder med samordnade insatser mellan kommunerna och landstinget: • Alliansen införde vid årsskiftet ett projekt för förebyggande tandvård som riktar sig mot ettåringar i de områden med sämst tandhälsa. Barnen blir kallade av ansvarig tandläkare som gör en riskbedömning, fluorlackning och ger föräldrarna information om kost, tandborstning och tandhälsa. Centerpartiet vill fördjupa detta arbete och lägga extra fokus på gruppen barn med störst kariesskador. Dessa barn ska vid behov bli kallade av BVC en extra gång. • Under nästa mandatperiod vill Centerpartiet öppna upp områdesansvaret för barn- och ungdomstandvården och släppa in nya aktörer. Vi vill att det ska finnas tydliga kvalitetsmål som kriterium, där vårdgivarna ska ange hur de vill arbeta förebyggande för bättre tandhälsa hos barn. Detta blir ett sätt att driva på det förebyggande arbetet inom barn- och ungdomstandvården. • Skola och förskola ska samverka med tandvården och sjukvården för att utbilda personal, barn och föräldrar i kostvanor och munhälsa. Det är viktigt att engagera familjen i grupp – såväl barn som föräldrar måste bli medvetna om kostens avgörande betydelse för tandhälsan. I skolorna bör skolsköterskan utbildas i grundläggande tandvårdskunskaper. Sköterskan kan på så sätt följa upp de åtgärder som barnets tandläkare förordar vid det årliga tandläkarbesöket. På sätt sker en kontinuerlig uppföljning av tandhälsan, istället för enstaka besök hos tandläkaren. • Kommunerna måste se över den kost som serveras på dagis, i skolor och på fritids. För att komma tillrätta med barns matvanor, bör mängden socker i mat och dryck på dagis och i skolan minskas. De åtgärder vi föreslår är ett sätt att förbättra såväl den allmänna hälsan som tandhälsan hos alla barn. Sambandet mellan socioekonomisk status och förekomsten av karies och fetma hos barn är starkt. Därför tror vi att dessa satsningar särskilt skulle komma barnen i de mest utsatta områdena till del. Att grundlägga goda matvanor och bra tandstatus redan i tidig ålder, är en nyckel till en mer jämlik hälsa för alla barn. Gustav Andersson (C), landstingsråd med ansvar för tandvård.


Sanna ger unga hjälp att gå vidare

Summary: Hennes syster tog livet av sig. I dag, femton år senare, arbetar Sanna Detlefsen för att ungdomar som mår psykiskt dåligt ska få hjälp. Flera har en anhörig som begått självmord.

Chocken var förlamande efter beskedet att lillasyster Totti, sexton år gammal, dött på operationsbordet sedan hon hamnat framför ett tåg i tunnelbanan. När Sanna Detlefsen ett par dagar senare förstod att systern tagit sitt liv blev det känslomässiga kaoset ännu större. – Varken mamma, pappa, jag eller mina två andra systrar anade att Totti mådde så dåligt. Hon hade antytt för en kamrat att hon funderade på att ta sitt liv – men kamraten höll tyst, säger Sanna. Hon var nitton år vid självmordet och berättar om det minimala stöd som de anhöriga fick efter den traumatiska händelsen. – Vi fick klara oss på egen hand. Mamma mådde jättedåligt, pappa försökte vara stark och vi systrar som var kvar i livet stod där mitt i mörkret utan någon att luta oss mot. Sanna trodde inte att hon skulle kunna bli lycklig igen och att det skulle bli omöjligt att överleva sorgen. Det tog sju år innan hon blev glad på nytt. – Jag hittade sakta en ny struktur i livet, gick i psykoterapi och träffade andra som förlorat ett syskon i ett självmord. Att hitta ett nytt sätt att leva kan vara svårt. Det är inget man kan förvänta sig att klara av själv, tror Sanna. Hon och hennes storasyster startade senare grupper för unga som mist någon i samband med ett självmord, och de ordnade också läger där deltagarna fick dela sina upplevelser och sin sorg med andra. Verksamheten pågick i sju år. Sanna utbildade sig till beteendevetare och arbetar i dag för Linköpings stadsmission. Där leder hon en verksamhet som särskilt riktar sig till barn och ungdomar. – Ungdomar vill ofta inte prata om hur de mår, särskilt inte om sin sorg och särskilt inte med vuxna. Och de som arbetar inom vården vet ofta inte hur de ska närma sig en ung pojke eller flicka som förlorat en anhörig vid ett självmord. Det leder lätt till en negativ spiral där de känner sig allt ensammare. Stadsmissionen i Linköping driver bland annat Sputnik, en öppen samtalsmottagning för ungdomar mellan 16 och 25 år. Sputnik arrangerar också temalektioner på gymnasieskolor i Linköping om kärlek, relationer, livskriser, självmord och droger. Det finns även särskilda grupper för unga som mist en anhörig som tagit sitt liv. – Unga måste få höra att all sorg är unik och att det inte finns ett facit, en mall, för hur man ska reagera. Att få dela sina tankar och erfarenheter med andra i samma situation kan vara till stor hjälp. Den som får hjälp att sätta ord på det som hänt kan förstå, känna och förhoppningsvis gå vidare. Stadsmissionens verksamhet uppmärksammas i hela Östergötland. Skolor, kyrkor och sociala myndigheter har velat få vägledning i hur unga som förlorat någon i ett självmord kan bemötas. Sanna Detlefsen är gift och hennes barn är fyra och sex år, samt minstingen som är fyra månader. Hon talar med sin man om känslor och om hur hon mår. Det tänker hon göra även med sina barn. – Döden och självmord är fortfarande väldigt tabubelagt i Sverige. Jag märker det delvis i min ”gamla” familj där Tottis självmord skapat en sorts frusen sorg. Jag undviker att tala om det som hände. Sanna tänker ofta på lillasyster Totti, eller Charlotta, som i år skulle ha fyllt 31 år. – Om vi så bara kan hindra en ung pojke eller flicka från att ta sitt liv är det värt allt arbete och allt engagemang, säger hon.


”Ett misslyckande ska kallas ett misslyckande”

Summary: Thomas Östros svarar Anders Borg: De borgerliga försöker återigen dölja skattesänkningar i 100-miljardersklassen. Sverige har inte råd med det. De borgerliga partiernas recept för nästa mandatperiod är nya stora skattesänkningar på 100 miljarder kronor. Detta trots hög arbetslöshet, brister i välfärden och underskott i statens finanser. För att dölja detta faktum väljer Anders Borg att på DN Debatt gå till våldsamt angrepp på vår regeringsplattform. Angreppen saknar grund och är en del av taktiken att få valrörelsen att handla om allt förutom just politik. Låt mig vara glasklar: våra förslag är fullt ut finansierade och ryms inom precis samma reformutrymme som regeringspartierna utnyttjar i sitt valmanifest, skriver Thomas Östros.

Jag var med och lämnade över ett överskott år 2006 om 70 miljarder kronor till Anders Borg. I år beräknas Sverige ha ett underskott om 30 miljarder kronor, enligt Finansdepartementet. Det betyder att de offentliga finanserna har försämrats med ungefär 100 miljarder kronor. Mitt besked är tydligt. Sverige måste tillbaka till överskott och starka offentliga finanser. Sverige har inte råd med 100 miljarder i sänkta skatter. Det måste vara slut med sänkta skatter på lånade pengar. Valet år 2006 vann de borgerliga partierna på budskapet att de skulle öka sysselsättningen och minska arbetslösheten. Anders Borg beskrev arbetsmarknadsläget hösten 2006 som att det rådde ”massarbetslöshet” i Sverige. När vi i dag studerar facit efter fyra år med en borgerlig politik helt inriktad på sänkta skatter så är resultatet mycket tydligt. 1:Sysselsättningsgraden är i dag 1,8 procentenheter lägre än oktober 2006, enligt SCB/AKU säsongsrensade data. Det motsvarar 100 000 färre jobb under mandatperioden. 2:Antalet arbetslösa är i dag 100 000 fler än oktober 2006, enligt SCB/AKU säsongsrensade data. Ett misslyckande ska kallas för ett misslyckande och den borgerliga regeringen har sannerligen misslyckats med jobben. Men för att dölja det faktum att receptet för nästa mandatperiod återigen är nya stora skattesänkningar – trots hög arbetslöshet, brister i välfärden och underskott – så väljer Anders Borg att på DN Debatt i går gå till våldsamt angrepp på vår regeringsplattform. Angreppen saknar grund och är en del av taktiken att få valrörelsen att handla om allt förutom just politik. Låt mig vara glasklar: Förslagen i vår regeringsplattform är fullt ut finansierade och ryms inom precis samma reformutrymme som regeringspartierna utnyttjar i sitt valmanifest. Låt mig även ta ett exempel på fabulerandet. Anders Borg säger att vi har underfinansierat ett förslag om att förändra SGI (sjukpenninggrundande inkomst) i sjukförsäkringen. Men vi har inget sådant förslag. Det är således ett rent påhitt. Jag menar att det är hög tid att granska den skattesänkningspolitik som den borgerliga regeringen har genomfört, öppet säger sig vilja genomföra och som de i det fördolda planerar att genomföra. 100 miljarder kronor i sänkt skatt 2007–2010:Under den innevarande mandatperioden har skatterna sänkts netto med ungefär 95 miljarder kronor. Den i särklass största förändringen är sänkt inkomstskatt. Förmögenhetsskatten har avskaffats. Några skatter har också höjts, till exempel bensinskatten. De samlade skatteförändringar som genomförts har haft en mycket dålig fördelningspolitisk effekt. De med höga inkomster och stora förmögenheter har varit de som tjänat absolut mest. Paret Reinfeldt har beviljat sig själva sänkt skatt med cirka 125 000 kronor bara i år. En fördelningsanalys (RUT 2010:466) visar att det är de med de högsta inkomsterna som tjänat absolut mest. Analysen visar att den hundradelen av befolkningen som har en inkomst om cirka en miljon kronor eller mer per år har fått lika mycket som 25 procent av svenska folket tillsammans. 15 miljarder i nya skattesänkningsambitioner:De borgerliga partierna har i sitt valmanifest föreslagit att inkomstskatterna ska sänkas med ytterligare minst 15 miljarder kronor. Vi vill i stället använda dessa resurser till att under nästa mandatperiod investera i jobb, välfärd och rättvisa för pensionärer. Inkomstskattesänkningen om 15 miljarder kronor har av företrädare från de borgerliga partierna beskrivits som riktade till låginkomsttagare. Detta är inte korrekt. Vi har beräknat effekten av de 15 miljarder kronor i nya skattesänkningar som de borgerliga partierna öppet redovisar (RUT 2010:1332). Resultatet är att den tiondel som tjänar mest får mer än 60 procent av svenska folket tillsammans. Ytterligare 100 miljarder kronor 2011: De borgerliga partierna har sänkt skatterna med 100 miljarder kronor. I deras valmanifest nämns ett stort antal skatter som de nu är gemensamt överens om att sänka eller avskaffa, utöver de miljarder som de nämner skarpt i tabell. ”Om ytterligare ekonomiskt utrymme uppstår är det motiverat att genomföra ytterligare lättnader för att stärka tillväxten. Det gäller bl.a. bolagsskatten, arbetsgivaravgifter, värnskatten, riskkapitalavdrag, FoU-avdrag och expertskatt”. Vi har bett Riksdagens utredningstjänst (RUT) att räkna på effekten av ett antal av de skatteförslag som de borgerliga partierna tillsammans eller var och en för sig har presenterat, därav några men inte alla av ovan nämnda förslag. Totalt uppgår förslagen till en samhällskostnad om 92,2 miljarder kronor. Den samlade fördelningseffekten av den nya 100 miljarder de borgerliga partierna planerar för är ännu sämre än de 100 miljarder kronor som regeringen redan har genomfört. Genomförs dessa förslag får den tiondel med högst inkomst lika mycket som 80 procent av svenska folket tillsammans (RUT 2010:286). Återigen har vi en borgerlighet som försöker dölja de omfattande skattesänkningar som de planerar för. År 2006 pratade de borgerliga partierna om att de skulle sänka skatterna med 30–40 miljarder. Det blev nästan 100. I Bankeryd lovade de borgerliga partierna att alla skattesänkningar ”måste finansieras”. Det löftet bröt man och har lånat till sänkta skatter. Nu pratar de borgerliga partierna om sänkta skatter med omkring 25 miljarder men planerar för 100 miljarder. Än en gång hävdar de borgerliga partierna att skattesänkningar ska finansieras. Men givet de omfattande förslag partierna har så kommer man än en gång att bryta löftet. Mitt besked till svenska folket är tydligt. Sverige ska tillbaka till överskott. Ska vi klara jobben, välfärden och rättvisan finns det inget utrymme för gigantiska skattesänkningar. Sverige har inte råd med 100 miljarder kronor i sänkta skatter. Thomas Östros ekonomisk-politisk talesperson (S)


”De rödgröna riskerar svika löftena till pensionärerna”

Summary: Anders Borg: Oppositionens satsningar i valmanifestet är kraftigt underfinansierade. Det riskerar att gå ut över pensionärerna som kan bli utan utlovade skattesänkningar. De rödgröna partierna brister i ansvar för Sveriges offentliga finanser. Det här lyser igenom i det valmanifest som de lagt fram. Det handlar om betydande underfinansiering – både på inkomst- och utgiftssidan – som medför stora risker för svensk ekonomi på kort och lång sikt. Totalt är oppositionens regeringsplattform underfinansierad med nästan 20 miljarder kronor på kort sikt – ett underskott som måste hanteras genom nedskärningar eller skattehöjningar. Detta betyder att de rödgrönas löften om välfärdssatsningar eller skattesänkningar för pensionärer riskeras att svikas, skriver Anders Borg.

Europa står inför en mycket bräcklig återhämtning. Medan tillväxten tar fart i vissa länder, inte minst Sverige, hänger statsfinansiella problem som mörka moln över stora delar av kontinenten. Tisdagens extrainsatta Ekofinmöte, som jag deltog i, underströk den allvarliga situation som många medlemsstater står inför. Många av mina finansministerkolleger måste hantera stora underskott och explosionsartade ökningar av statsskulden. Traditionellt välskötta länder som Danmark, Finland och Holland ser sina statsskulder öka med drygt 20 procent av BNP på bara några år. De länder som misskött sina offentliga finanser, som Grekland, Irland och Storbritannien, har en mycket besvärlig resa framför sig, med skattehöjningar och nedskärningar som kommer att slå hårt mot välfärd och offentlig sektor. Bara för att komma tillbaka till tre procents underskott, som stabilitets- och tillväxtpakten föreskriver, behövs gigantiska besparingsprogram på – översatt till svenska förhållanden – tio- och hundratals miljarder kronor de närmaste åren. Sverige är i sammanhanget undantaget som bekräftar regeln om Europas dåliga offentliga finanser. Tack vare en stark utgångsposition och en ansvarsfull ekonomisk politik har vi inget behov av nedskärningar eller skattehöjningar, vi kan i stället lägga fram offensiva satsningar för jobb och välfärd. Hade oppositionen fått styra under finanskrisen som inleddes hösten 2008 hade Sveriges framtidsutsikter sett mörka ut i dag. Oppositionen har drivit en konsekvent överbudspolitik, genom att ständigt lova mer till allt och alla. Varje reforminitiativ från regeringen har kallats ”för lite, för sent”. Bankerna skulle ha fått generösa garantier. Saab skulle ha förstatligats. Vår arbetsmarknadspolitik var otillräcklig, likaså infrastruktur-, kommun-, kultur-, psykiatri-, forskning- och klimatsatsningen. Statens utgifter hade ökat med tiotals eller hundratals miljarder. Konsekvenserna för svensk ekonomi hade varit ödesdigra: växande underskott och statsskuld och en ekonomi som skulle behöva saneras. De rödgröna har nu lagt fram sitt valmanifest. Det bristande ansvar för offentliga finanser, som där lyser igenom, är inte bra. Betydande underfinansiering, både på inkomst- och utgiftssidan, som medför stora risker för svensk ekonomi på kort och lång sikt hotar den trygga situation vi nu har. • Förskolesatsning – underfinansiering med 3 miljarder. Antingen har man räknat på för få barn som kan komma i fråga för reformen, eller så har man antagit att den kommer att möta svalt intresse. • Infrastruktur – underfinansiering med cirka 6 miljarder. Trots införandet av en kilometerskatt förblir oppositionens infrastrukturprojekt rejält underfinansierade. • Rätt till heltid – underfinansiering med cirka 2,5 miljarder. Oppositionens satsning tillåter endast att några tusen kommunanställda får börja arbeta heltid. Ett försiktigt antagande om att 10 procent av dem som arbetar deltid i kommunal sektor önskar gå upp i arbetstid innebär att förslaget är gravt underfinansierat. Och eftersom betydligt fler väntas vilja gå upp i arbetstid, enligt undersökningar, finns ytterligare utgiftsrisker. • Kilometerskatten – minskade intäkter med cirka 1 miljard på grund av att ett system med kilometerskatt medför mycket höga administrationskostnader, framför allt om en avgiftsdifferentiering ska ske. • Förmögenhetsskatten – betydande osäkerhet. Med eventuella undantag för fastigheter och pensionsförsäkringar, som utgör 70 procent av hushållens förmögenhet, återstår endast ett litet beskattningsunderlag. Givet dessutom att den gamla förmögenhetsskatten endast inbringade 4–6 miljarder 2002–2006 förefaller det osannolikt att den nya förmögenhetsskatten tar in de fyra miljarder som prognostiserats. Dessutom finns drygt fem miljarder i orealistiska eller underfinansierade förslag om sjukförsäkring, försvaret, höjd koldioxidskatt och höjd skatt på vattenkraft och kärnkraft. Totalt är alltså oppositionens regeringsplattform underfinansierad med nästan 20 miljarder kronor på kort sikt, ett underskott som måste hanteras genom nedskärningar eller skattehöjningar. Detta betyder att oppositionens löften om välfärdssatsningar eller skattesänkningar för pensionärer riskerar att svikas. Ser man sen till effekterna på längre sikt av deras förslag blir följderna än mer tydliga. Gamla mönster som brutits under mandatperioden riskerar att återuppstå när de rödgröna urvattnar arbetslinjen och genomför återställare på viktiga områden. Det blir mindre lönsamt att arbeta och att anstränga sig. Andelen som förpassas till passiva system utan stöd och drivkrafter att komma tillbaka till jobb riskerar att öka vilket medför tiotals miljarder i ökade kostnader och riskerar stora delar av den kommande mandatperiodens reformutrymme. Nedmonteringen av arbetslinjen – och återskapandet av bidragslinjen – innebär därmed mindre resurser till viktiga välfärdssatsningar. Detta skadar samhällsekonomin och individer. De rödgrönas bristande ansvar för offentliga finanser har uppenbara och långtgående negativa konsekvenser för svensk samhällsekonomi. Välfärden skulle drabbas genom stora uppsägningar, eller så får hushållen sin ekonomi omkullkastad genom kännbara skattehöjningar. Alternativen är tydliga i svensk politik: ett rödgrönt experiment, som inte har kontroll på sina utgifter, och vars vidlyftiga vallöften tvingar fram besparingar i välfärden och hotar återhämtningen, står mot en beprövad alliansregering, med Europas starkaste offentliga finanser och med en ansvarsfull politik för jobb och trygghet. Anders Borg (M) finansminister Senaste KI-rapporten Konjunkturinstitutets senaste rapport om konjunkturläget i september 2010 presenterades på onsdagen. I den står bland annat följande: ”Svensk export har ökat kraftigt i takt med den globala återhämtningen. Hushållens stigande konsumtion och näringslivets ökade investeringar bidrar också till att stärka konjunkturen. Även sysselsättningen stiger snabbt, med cirka 140 000 personer 2010–2012. Sammantaget leder detta till höga tillväxttal under hela prognosperioden. Trots stark tillväxt kommer arbetslösheten att bli hög de närmaste åren. Den ekonomiska politiken behöver därför hållas fortsatt expansiv.”


”Blocken måste bli överens om en nationell polispolitik”

Summary: Polisförbundet: Trots att Sverige fått tusentals fler poliser de senaste åren märks inte det ute på gator och torg. Nu behövs en ny politik.En synlig och närvarande polis skapar trygghet och leder till att allmänheten lämnar fler tips vilket bidrar till att fler brott kan klaras upp. Sedan 2002 har Sverige fått nästan 33 procent fler poliser, men det märks inte ute på gator och torg. Var fjärde polis upplever i stället att antalet poliser i yttre tjänst har minskat, visar en undersökning som vi låtit genomföra bland drygt 1 700 av våra medlemmar. För att få ett tryggare samhälle med en polis som arbetar synligt och brottsförebyggande bör regeringen genomföra en rad åtgärder. Och oavsett vilket block som vinner valet bör alliansen och de rödgröna enas om en nationell polispolitik, skriver Jan Karlsen.

Fler synliga poliser på gator och torg är en av de viktigaste frågorna för både alliansen och de rödgröna inför valet den 19 september. De senaste två mandatperioderna, från 2002 och fram till i dag, har både alliansregeringen och den tidigare socialdemokratiska regeringen prioriterat polisfrågorna högt. Främst har detta märkts genom att antalet poliser har ökat från drygt 15 000 till 20 000. Trots att vi har fått nästan 33 procent fler poliser i Sverige under de senaste åtta åren upplever var fjärde polis att antalet poliser i yttre tjänst har minskat. Ytterligare 40 procent anser att antalet poliser ute har varit oförändrat de senaste åren. Det visar en färsk undersökning som Exquiro Market Research genomfört bland drygt 1 700 poliser och som Polisförbundet presenterar i dag. En synlig och närvarande polis som skapar trygghet i samhället är en viktig framgångsfaktor. Vi vet att fler synliga poliser leder till att allmänheten lämnar fler tips vilket i sin tur bidrar till att fler brott klaras upp. Detta bekräftas också av vår undersökning där 3 av 4 poliser säger att det är viktigt med fler synliga poliser som arbetar ute. Både alliansen och de rödgröna bör fundera över vad man kan göra för att öka synligheten. Över hälften av våra tillfrågade poliser, 55 procent, tror att satsningen på polisarbetet i yttre tjänst har misslyckats eftersom de poliser som arbetar där allt oftare tas ut i olika projekt som inte har någon koppling till utryckningsverksamheten. 38 procent upplever vidare att det är för låg status att arbeta i yttre tjänst vilket leder till att poliser söker sig till andra tjänster inom Polisen. Av vår undersökning framkommer också att var tredje polis, 35 procent, anser att närpolisens möjligheter att arbeta brottsförebyggande har minskat. För Polisförbundet är det uppenbart; satsningen på fler poliser har varit helt nödvändig. Men det räcker inte med fler poliser. För att öka synligheten måste Polisens organisation ses över. Då handlar det inte enbart om att slå ihop dagens 21 polismyndigheter till en enda vilket de rödgröna föreslår i sin regeringsplattform och alliansen nyligen tillsatte en utredning om. En förändrad struktur med färre eller en enda polismyndighet kan säkert lösa en del problem inom svensk polis. Men ska vi skapa ett tryggare samhälle med en polis som arbetar synligt och brottsförebyggande bör regeringen prioritera tre saker: För det första bör en yrkesanalys göras.I dag kan ingen svara på hur många poliser som arbetar som närpoliser, hur många som arbetar med utredningar eller på utryckningsverksamheten. I de länder där det finns polisforskning kan forskare titta på vilka som vad gör vad inom Polisen. Utifrån denna forskning kan man analysera hur arbetet bör genomföras för att polisverksamheten ska fungera optimalt. Forskningen bör också ge svar på vilka uppgifter som är rent polisiära och kräver polisiära befogenheter och vilka uppgifter som kan utföras av andra. För det andra bör en genomlysning av hela polisorganisationen göras.Här är det viktigt att inte bara fastna i frågan om en polismyndighet. Det är än viktigare att titta på hur Polisen kan arbeta brottsförebyggande i lokalsamhället och hur samarbetet med kommunen, skolan och socialtjänsten ska se ut. Utredningen bör också titta på gränsdragningarna mellan Polisen och de andra brottsbekämpande myndigheterna. I dag arbetar exempelvis Kustbevakningen med polisiär bevakning till havs. Frågan är om detta är det bästa sättet att utnyttja samhällets resurser. Kanske borde den brottsbekämpande delen av Kustbevakningen slås ihop med Polisen för att på så vis öka förmågan att förebygga och klara upp fler brott. Genomlysningen bör också ge svar på om det finns uppgifter som kan tas bort från Polisen. För det tredje bör regeringen fundera över nya sätt att öka Polisens synlighet i lands- och glesbygdsområden där få poliser täcker stora områden.I dag har många av dessa områden svårt att rekrytera fler poliser. En lösning som man redan i dag arbetar med på Rikspolisstyrelsen är en ny nationell resurs som lättare kan samordna arbete över länsgränserna. Tanken är att den nationella resursen till exempel kan användas om en ort drabbas av en stöldvåg och den lokala polismyndigheten begär och behöver förstärkning. Hur länge en enhet stannar på en plats kommer att variera från fall till fall. Tidigare var det vanligt att partierna över blockgränsen träffade överenskommelser om de stora samhällsfrågorna, som försvaret, energipolitiken och pensionerna. Den kommande mandatperioden borde den borgerliga alliansen och de rödgröna enas kring en nationell polispolitik. Detta oavsett vilket block som vinner valet. Det finns fördelar med en nationell polispolitik. Bland annat skapas det förutsättningar för långsiktiga beslut kring frågor som rör svensk polis. I dag vet vi i bästa fall vad som ska ske under den kommande fyraårsperioden. Men oftast kan vi bara förutse vilka krav som ställs under det kommande budgetåret. En blocköverskridande polispolitik skulle också bidra till en långsiktighet och förutsägbarhet som i sin tur skapar förutsättningar för ett tryggare samhälle. Jan Karlsen Polisförbundets ordförande