”Bara en av fem svenska missbrukare får vård”

Summary: Regeringens utredare: Nya siffror visar att missbruk av alkohol och narkotika är ett stort och växande problem i Sverige. Under de senaste tio åren har missbruk av alkohol och narkotika ökat med 20 respektive 15 procent. Det dolda missbruket är omfattande – en tickande bomb. Det finns i dag en tendens att betrakta till exempel alkoholberoende som ett individuellt och socialt problem – inte som ett behandlingskrävande sjukdomstillstånd. Vård och stöd når endast en av fem missbrukare. Fler måste få professionell hjälp för att minska missbrukets skadeverkningar i form av lidande, sjukdom och död på individuell nivå, liksom kriminalitet och produktionsbortfall på samhällsnivå, skriver Gerhard Larsson.

Den nationella statistiken över olika slags missbruk är ett lapptäcke och har hittills inte givit en tydlig bild av missbrukssituationen i Sverige. Jag har därför inom ramen för min översyn av den svenska missbruks- och beroendevården låtit ta fram nya, mer täckande skattningar. Dessa visar att missbruk är ett stort och ökande problem. Alkoholen är det stora problemet. Den nu färska skattningen visar att cirka 330 000 personer har alkoholberoende. Missbruk av förskrivna eller illegalt skaffade läkemedel är i flera länder efter alkoholmissbruk det största problemet, men i Sverige har läkemedelsmissbruk inte uppmärksammats. Utredningen tar nu upp detta och vi har i dagarna beräknat antalet med läkemedelsmissbruk till 65 000. Narkotikasituationen är också allvarlig. Knappt 80 000 har en riskabel konsumtion och 29 500 ett tungt missbruk. Dopningens utbredning är mer osäker, men enligt våra beräkningar finns i dag cirka 10 000 frekventa användare. Våra nya skattningar visar också på en klart negativ utveckling. Den senaste tioårsperioden har antalet personer med tungt missbruk av alkohol och narkotika ökat med 20 respektive 15 procent. Positivt är dock att skolundersökningar indikerar att färre ungdomar använder alkohol och narkotika. Det dolda missbruket är omfattande. Endast en mindre del av dem med missbruksproblem når kommunernas och landstingens missbruks- och beroendevård. Uppskattningsvis är bara 13 000 av 65 000 med läkemedelsmissbruk och 100 000 av totalt 500 000 med missbruksproblem på detta sätt kända. Även utifrån ett internationellt perspektiv finns anledning att fundera över den svenska missbrukssituationen. Alkoholkonsumtionen i Sverige tillhör den lägsta i Europa, men har ökat de senaste 15 åren. Samtidigt har den minskat i flera andra Europeiska länder, främst i Sydeuropa. Missbrukets skadeverkningar är också stora och i vissa avseenden utmärker sig Sverige negativt. Exempelvis är den narkotikarelaterade dödligheten i Sverige i nivå med EU-genomsnittet och klart högre än i till exempel Nederländerna. Även om det inte råder tvekan om att svensk alkohol- och narkotikapolitik har visat framgångar, reser detta frågor om den svenska alkohol- och drogpolitikens framtida inriktning. Den svenska alkoholpolitiken beskrivs ofta som restriktiv. Tillgången på alkohol begränsas genom höga skatter, statligt återförsäljningsmonopol (Systembolaget), kommunal kontroll av utskänkningen etcetera. Politiken har en stark preventiv slagsida mot insatser som syftar till att förebygga uppkomsten av missbruksproblem. Prevention är viktig, inte minst när det gäller insatser riktade mot ungdomars alkohol- och drogvanor. Men ett fokus på prevention får inte tränga ut vård och behandling. Tyvärr visar nu våra siffror att missbruket, totalt, ökat och att dagens utbud av vård och stöd är otillräckligt och dessutom mycket ojämnt fördelat över landet. Inom alkoholområdet finns en tendens till att inte betrakta missbruk och beroende som behandlingskrävande sjukdomstillstånd, utan som beteendeproblem hos individen eller sociala problem. I vissa landsting anses inte behandling av missbruk eller beroende vara ett ansvar för hälso- och sjukvården, utan för kommunens socialtjänst, vilken saknar möjlighet att ordinera behandling med läkemedel. Detta kan vara en orsak till att personer med problem alltför sällan eller sent söker professionell hjälp. I Sverige finns troligtvis som en följd av missbruks- och beroendevårdens koppling till socialtjänsten också en stark tradition att använda psykosociala behandlings- och stödinsatser. I jämförelse med flera andra länder är 12-stegsbehandlingen mycket vanlig. Läkemedelsbehandling framstår som en underutnyttjad strategi. Detta trots att det finns flera läkemedelsbehandlingar som har vetenskapligt dokumenterad effekt (evidens) vid alkoholberoende. I Sverige är det ungefär lika många som har alkoholberoende som lider av depression eller ångest, men det skrivs ut 50–60 gånger mer läkemedel mot depression och ångest. Det finns också stora regionala skillnader i förskrivningen av läkemedel mot alkoholberoende. Inom det narkotikapolitiska området innebär svensk lagstiftning att all icke-medicinsk användning av narkotika är illegal. Formellt är vård och behandling ett av narkotikapolitikens tre ben. Men vårdutbudet är ofta begränsat och flera insatser politiskt kontroversiella. Evidensbaserade insatser såsom läkemedelsbehandling med metadon och buprenorfin vid opiatberoende och sprututbyte för injektionsnarkomaner som ingår i standardutbudet i flertalet välfärdsstater är fortfarande kontroversiella i Sverige. Till exempel har sprututbyte hittills bara funnits i Skåne. Andra insatser med vetenskapligt belagda goda effekter finns i andra länder, men inte i Sverige. I andra länder har man också genomfört reformer för att stärka individens ställning, till exempel finns både i Norge och Danmark olika typer av vårdgarantier som ger rätt till vård och stöd inom korta tidsramar. Dessutom har man angripit det i Sverige problematiska delade ansvaret mellan kommunens socialtjänst och landstingens hälso- och sjukvård som ofta leder till att individen i behov av hjälp faller mellan stolarna. I flertalet länder har man samlat ansvaret för missbruks- och beroendevården hos en huvudman, vanligtvis sjukvården. Intressant i detta sammanhang är också det aktuella förslaget i Norge att inrätta särskilda behandlings- och uppföljningscentraler för personer med missbruk eller beroende med ett samlat ekonomiskt och professionellt ansvar för medicinsk och psykosocial behandling och socialt stöd. Jag menar, att det är hög tid att prioritera upp vård och behandling inom ramen för den svenska alkohol- och drogpolitiken. Det är nödvändigt för att hjälpa det stora antal personer som behöver vård och stöd för att minska skadorna och ytterst komma ifrån sitt missbruk. Vi kan inte längre blunda för att många har utvecklat missbruks- och beroendetillstånd som kräver behandling. Politiskt innebär det att alkohol- och narkotikapolitiken, utan att ifrågasätta de preventiva insatserna, måste få starkare fokus på vård och behandling. Utveckling av den svenska missbruks- och beroendevården kräver också att vi kritiskt utvärderar vårdens innehåll och organisation och med öppet sinne tar del av utvecklingen i andra länder. Mitt mål är en missbruks- och beroendevård av högsta internationella standard. De förslag till ny svensk lagstiftning och organisation, som jag skall överlämna till regeringen före årsskiftet, bör skapa förutsättningar för detta. Gerhard Larsson regeringens särskilda utredare Missbruk För att definiera missbruk har i utredningen använts ett begrepp, DSM, utvecklat av Läkarsällskapet i USA. Starkt förenklat innebär det att en person ska uppfylla minst ett av följande kriterier under en och samma tolvmånadersperiod: Upprepat bruk som leder till att individen misslyckas med att fullgöra sina skyldigheter på arbetet, i skolan eller hemmet. Upprepat bruk i situationer som medför betydande risk för fysisk skada. Upprepade problem med rättvisan. Fortsatt bruk trots ständiga eller återkommande problem av social eller mellanmänsklig natur.


”Vi satsar på kulturen och har ändå stora resurser till vården”

Summary: Det är inte bara möjligt utan också nödvändigt att kombinera satsningar på kultur och regional utveckling med ett offensivt förnyelsearbete och valfrihetsreformer på övriga politikområden, skriver Jerker Swanstein (M) och Rolf Tufvesson (KD) från Region Skåne i en replik till Thomas Idergard och Sven Dahl (DN Debatt 22/8).

Den största bristen med Thomas Idergards och Svend Dahls slutsats på DN Debatt 22/8, det vill säga att kultursatsningar sker på bekostnad av vård och omsorg, är inte att den fastställs genom laboration med sammanslagna utgiftssiffror. Vi har kunnat följa vägen till den typen av slutsatser förut. I en debattartikel i DN i augusti 2009 gick Thomas Idergard så långt att han ville avskaffa kommunernas kultur- och fritidsnämnder i syfte att kommunerna ska få bättre kontroll över vidlyftiga satsningar. Denna gång är det landstingen och regionerna som blåser de ovetande skattebetalarna. Det allvarliga med slutsatsen är snarare att den grundar sig i okunskap om skillnaden mellan landsting och region, och hur en region fungerar. I Region Skåne, som i likhet med andra regioner har ansvar för att leda utvecklingen regionalt, ställs inte samhällsbärande sektorer mot varandra. De bär varandra. Syftet med det utökade uppdraget är att på bästa sätt tillvarata vår regions unika förutsättningar. Vi agerar utifrån vetskapen om att en regions livsmiljö och attraktionskraft hänger nära samman med bland annat kulturen. God tillgång till kulturella upplevelser skapar livskvalitet, vilket i sin tur ökar inflyttningen, rekrytering av högkvalificerade medarbetare och etablering av företag. Invånarna i Skåne är vana vid ett rikt kulturutbud av god kvalitet. Vi har starka kulturinstitutioner och evenemang som bidrar till Skånes särprägel. Konkurrensen från Köpenhamn motiverar, samarbetet inom Öresund utvecklar. Vad Idergard och Dahl beskriver som skrymmande byggnader och kostsamma projekt är i de flesta fall bland de viktigaste konkurrensfördelar en region har att spela med. Idergard och Dahl borde vara väl insatta i hur den moderna tidens globalisering och gränsöverskridande utbyte fungerar. För oss finns det ingen motsättning i att arbeta för en slimmad och kostnadseffektiv organisation och att göra offensiva satsningar på kultur och regionalutveckling. I Region Skåne har vi under mandatperioden påbörjat ett omfattande förnyelsearbete, det vill säga ett antal processer som syftar till att minska regionernas kostnader långsiktigt och på så sätt hantera kommande ekonomiska utmaningar. Det är inte ett alternativ att osthyvla sig igenom ökade kostnader för sjukvård och minskade skatteintäkter. Vi satsar stort på att korta köerna inom vården, bland annat genom att entreprenadutsätta vissa verksamheter. Vi har genomfört Hälsoval Skåne, vilket ger medborgarna större valfrihet inom sjukvården och i förlängningen bättre tillgänglighet. År 2010 satsade Region Skåne mer på kulturen än någonsin tidigare. Samtidigt har det aldrig funnits så mycket resurser i närsjukvården som nu. Av Region Skånes nettokostnader 2009 gick 1,5 procent till kultur och 0,6 procent till regional utveckling (exklusive till trafik och infrastruktur som låg på 4 procent). Så mycket för ”slukande” utgiftsposter. Transparensen är densamma som för precis vilka politikområden eller politiska beslutsnivåer som helst. Det råder dessutom bred politisk enighet om dessa anslag. Sverigedemokraterna är det enda partiet i Region Skåne som förespråkar nedskärningar inom kulturen. Det är inte bara fullt möjligt att kombinera satsningar på kultur och regional utveckling med ett offensivt förnyelsearbete och valfrihetsreformer på övriga politikområden. Det är nödvändigt. Slutligen verkar Idergard och Dahl helt bortse från det faktum att det i ett modernt samhälle i västvärlden inte finns något reellt alternativ till en huvudsakligt offentligt finansierad kultursektor. Kulturen är snarare att räkna som ett civilisationskriterium och hör därmed till välfärdens kärna. Jerker Swanstein (M) regionstyrelsens ordförande Rolf Tufvesson (KD) regionråd och ordförande i Region Skånes kulturnämnd


”Pensionärernas skatt sänks med ytterligare 2,5 miljarder”

Summary: Alliansen: Pensionärernas skatt sänks i två steg. En garantipensionär får 7 070 kr per år i skattelättnad.Vi har nu enats om ytterligare skattelättnader för Sveriges pensionärer. I ett första skarpt steg 2011 vill vi förstärka det förhöjda grundavdraget med 2,5 miljarder kronor – utöver vårt tidigare förslag om 5 miljarder. Som en reformambition – om ekonomin tillåter – öppnar vi också för ett andra steg på 2,3 miljarder kronor. Med de redan genomförda stegen innebär detta en skattesänkning på 7 070 kr per år för en garantipensionär och 10 194 kr för en pensionär med 200 000 kr i pension. Därtill vill vi markera att en skillnad i inkomstbeskattning för pensionärer och löntagare inte har ett egenvärde, skriver Alliansens partiledare.

Sverige har i dag Europas kanske starkaste ekonomi. Det är en styrkeposition vi vill slå vakt om. En rad länder i vår omvärld kan vittna om vad som annars väntar. I de länder där underskotten och skulderna vuxit sig stora under krisen måste nu skattehöjningar och nedskärningar tas till. I dessa länder kretsar debatten kring vilka sjukhus som måste läggas ned och hur stora besparingar som ska genomföras inom äldreomsorg eller sociala trygghetssystem. På sina håll förs höjd pensionsålder fram som en ren krisåtgärd. Sverige är i ett helt annat läge. Alliansregeringen har tagit ansvar för Sverige i en svår tid. Vi har tagit ansvar för Sveriges ekonomi, samtidigt som vi har sett de människor som riskerat fara illa i krisens spår. Att hålla samman Sverige genom prövningen har varit viktigt. Vi har därför gjort stora satsningar för att värna välfärden och insatser till stöd för dem som drabbats av arbetslöshet. Därtill har vi sett de äldre som fått försämrad ekonomi till följd av de sämre tiderna och gjort riktade skattelättnader till Sveriges ålderspensionärer. Efter valet 2006 var vår huvuduppgift tydlig: att återupprätta arbetslinjen och skapa grund för jobb åt fler. För det är bara så som grunden för välstånd och välfärd kan stärkas. När ekonomin växer och fler får jobb så räknas också pensionerna upp. Fler i arbete ger också större skatteintäkter som möjliggör skattelättnader – också för pensionärer. Den ansvarsfulla politiken har gett resultat. När andra länder nu tvingas till smärtsamma åtstramningar för att klara framtiden, kan vi i Sverige öppna för reformer och förstärkningar. Alliansen vill som ett led i detta fortsätta arbetet med att förbättra för Sveriges pensionärer. Vi har därför enats om förstärkta skattelättnader för pensionärer om vi vinner väljarnas förtroende i valet. Därtill vill vi markera att en skillnad i inkomstbeskattning för pensionärer och löntagare inte har ett egenvärde. Därför vill vi verka för en gradvis minskad inkomstskatteskillnad framöver. I Sverige finns i dag närmare 1,8 miljoner ålderspensionärer. Det är en stor och mångskiftande grupp. Där finns de som med pensionen ser framför sig en frihetstid med möjligheter till personlig utveckling, en chans att resa eller att äntligen få tid att engagera sig i samhället. Samtidigt finns de som upplever hur hälsan sviktar och att de behöver vård eller får svårt att klara av att bo själva. Därtill har vi de pensionärer som lever med mycket knappa ekonomiska marginaler. Många av dem har arbetat hela livet, men till låg lön och de lever därför med liten pension. Där finns också de kvinnor som har ägnat sitt liv åt att ta hand om hem och barn med sämre pension som följd. Om vi vill att Sverige ska vara ett bra land att åldras i måste politiken se allt detta. Vårt budskap till Sveriges pensionärer är därför tydligt: I ett välfärdsland ska alla ha rätt att få en trygg och bra ålderdom. Alliansen har den senaste mandatperioden tagit ett antal steg för att Sverige ska bli ett bättre land att åldras i. Vi har förstärkt bostadstilläggen och stärkt kvaliteten samt valfriheten i äldreomsorgen. Vi har tagit krafttag för att korta köer i vården. De äldre som väljer att arbeta även efter fyllda 65 år har i praktiken fått ett dubbelt jobbskatteavdrag. Dessutom har arbetsgivare som anställer pensionärer befriats från den särskilda löneskatten, vilket ökar äldres möjligheter att kunna fortsätta jobba, om de vill. Det ska löna sig att arbeta, men det ska också löna sig att ha arbetat. Vi har därför i två steg sänkt skatten för Sveriges pensionärer med totalt 5,3 miljarder kronor, framförallt för dem med låg pension. Det är de största riktade skattelättnaderna till pensionärer som genomförts i Sverige i modern tid. Finanskrisen har drabbat många pensionärer med knappa marginaler och har därtill skapat oro kring den egna ekonomins utveckling. När det ljusnar efter krisen vill vi därför att pensionärerna tidigt ska få dra fördel av att Sveriges ekonomi går bättre. Därför enades vi i våras om en tredje skattelättnad för pensionärer på 5 miljarder kronor från den 1 januari 2011. I arbetet med Alliansens valmanifest har vi nu också enats om att vi vill genomföra ytterligare skattelättnader för Sveriges pensionärer under nästa mandatperiod. I ett första skarpt steg 2011 vill vi förstärka det förhöjda grundavdraget med ytterligare 2,5 miljarder kronor utöver vårt tidigare förslag om 5 miljarder kronor. Som reformambition om ekonomin utvecklas i rätt riktning och när överskotten är inom räckhåll vill vi också öppna för ett andra steg på 2,3 miljarder kronor. Vi bedömer att det finansiella sparandet kommer att uppvisa betydande överskott mot slutet av nästa mandatperiod. Om dessa prognoser förverkligas kommer det därmed vara möjligt att sänka skatten. Om det visar sig att den ekonomiska utvecklingen dämpas eller de offentliga finanserna försvagas kan det vara nödvändigt att skjuta på skattesänkningar och andra reformambitioner. Vi kommer inte genomföra ytterligare skattelättnader innan överskott är säkrade. Vårt förslag innebär en skarp skattesänkning för pensionärer på 7,5 miljarder kronor och en total reformambition på 9,8 miljarder kronor under nästa mandatperiod. Tillsammans med de redan genomförda skattelättnaderna kommer därmed våra samlade skattesänkningar för Sveriges pensionärer att uppgå till 15,1 miljarder kronor. Totalt och med de redan genomförda stegen innebär detta en skattesänkning på 7 070 kronor per år för en garantipensionär, 10 194 kronor per år för en pensionär med 200 000 i pension och 10 636 kr per år för en pensionär med 300 000 i pension. Även för landets pensionärer är det viktigaste att vi för en politik som lägger grunden för fler i arbete, vilket möjliggör satsningar på välfärden och långsiktigt stigande pensioner. Sänkt skatt är viktigt för både drivkrafter till arbete och för att vi ska kunna känna ekonomisk trygghet som äldre. Med detta besked vill vi också tydliggöra alternativen i höstens val. Vänsterpartierna är i frågan om skatt för pensionärer och löntagare fortsatt otydliga. Gemensamt har de redan enats om att höja skatten för tre miljoner löntagare. Vänsterpartiet och Lars Ohly vill kraftigt höja skatten för löntagarna. De rödgröna vill införa en ny skillnad i beskattningen mellan löntagare och pensionärer genom förslaget om avdragsrätt för a-kassan. Inte heller berättar de om de nya bördor de vill lägga på Sveriges pensionärer i form av till exempel höjd kommunalskatt, dyrare matpriser till följd av kilometerskatten, höjd bensinskatt, återinförd fastighetsskatt och en skatt på förmögna som huvudsakligen ska tas ut på amorterat boende. För Alliansen är det självklart att pensionärerna ska få ta del av att Sveriges ekonomi blir starkare. Vi vill fortsätta arbetet för fler som jobbar och fler jobb så att vi långsiktigt kan få stigande pensioner. Bara genom fortsatt ordning och reda i ekonomin, en aktiv jobbpolitik och fokus på välfärdens verksamheter kan vi lägga grunden för ett Sverige som står starkt och som fortsätter utvecklas. Det är bara genom att vi skapar mer resurser som vi kan få något att fördela. Fredrik Reinfeldt Maud Olofsson Jan Björklund Göran Hägglund


Summary: Vi har nu enats om ytterligare skattelättnader för Sveriges pensionärer. I ett första skarpt steg 2011 vill vi förstärka det förhöjda grundavdraget med 2,5 miljarder kronor – utöver vårt tidigare förslag om 5 miljarder. Som en reformambition – om ekonomin tillåter – öppnar vi också för ett andra steg på 2,3 miljarder kronor. Med de redan genomförda stegen innebär detta en skattesänkning på 7.070 kr per år för en garantipensionär och 10.194 kr för en pensionär med 200.000 kr i pension. Därtill vill vi markera att en skillnad i inkomstbeskattning för pensionärer och löntagare inte har ett egenvärde, skriver Alliansens partiledare.

Sverige har i dag Europas kanske starkaste ekonomi. Det är en styrkeposition vi vill slå vakt om. En rad länder i vår omvärld kan vittna om vad som annars väntar. I de länder där underskotten och skulderna vuxit sig stora under krisen måste nu skattehöjningar och nedskärningar tas till. I dessa länder kretsar debatten kring vilka sjukhus som måste läggas ned och hur stora besparingar som ska genomföras inom äldreomsorg eller sociala trygghetssystem. På sina håll förs höjd pensionsålder fram som en ren krisåtgärd. Sverige är i ett helt annat läge. Alliansregeringen har tagit ansvar för Sverige i en svår tid. Vi har tagit ansvar för Sveriges ekonomi, samtidigt som vi har sett de människor som riskerat fara illa i krisens spår. Att hålla samman Sverige genom prövningen har varit viktigt. Vi har därför gjort stora satsningar för att värna välfärden och insatser till stöd för dem som drabbats av arbetslöshet. Därtill har vi sett de äldre som fått försämrad ekonomi till följd av de sämre tiderna och gjort riktade skattelättnader till Sveriges ålderspensionärer. Efter valet 2006 var vår huvuduppgift tydlig: att återupprätta arbetslinjen och skapa grund för jobb åt fler. För det är bara så som grunden för välstånd och välfärd kan stärkas. När ekonomin växer och fler får jobb så räknas också pensionerna upp. Fler i arbete ger också större skatteintäkter som möjliggör skattelättnader – också för pensionärer. Den ansvarsfulla politiken har gett resultat. När andra länder nu tvingas till smärtsamma åtstramningar för att klara framtiden, kan vi i Sverige öppna för reformer och förstärkningar. Alliansen vill som ett led i detta fortsätta arbetet med att förbättra för Sveriges pensionärer. Vi har därför enats om förstärkta skattelättnader för pensionärer om vi vinner väljarnas förtroende i valet. Därtill vill vi markera att en skillnad i inkomstbeskattning för pensionärer och löntagare inte har ett egenvärde. Därför vill vi verka för en gradvis minskad inkomstskatteskillnad framöver. I Sverige finns i dag närmare 1,8 miljoner ålderspensionärer. Det är en stor och mångskiftande grupp. Där finns de som med pensionen ser framför sig en frihetstid med möjligheter till personlig utveckling, en chans att resa eller att äntligen få tid att engagera sig i samhället. Samtidigt finns de som upplever hur hälsan sviktar och att de behöver vård eller får svårt att klara av att bo själva. Därtill har vi de pensionärer som lever med mycket knappa ekonomiska marginaler. Många av dem har arbetat hela livet, men till låg lön och de lever därför med liten pension. Där finns också de kvinnor som har ägnat sitt liv åt att ta hand om hem och barn med sämre pension som följd. Om vi vill att Sverige ska vara ett bra land att åldras i måste politiken se allt detta. Vårt budskap till Sveriges pensionärer är därför tydligt: I ett välfärdsland ska alla ha rätt att få en trygg och bra ålderdom. Alliansen har den senaste mandatperioden tagit ett antal steg för att Sverige ska bli ett bättre land att åldras i. Vi har förstärkt bostadstilläggen och stärkt kvaliteten samt valfriheten i äldreomsorgen. Vi har tagit krafttag för att korta köer i vården. De äldre som väljer att arbeta även efter fyllda 65 år har i praktiken fått ett dubbelt jobbskatteavdrag. Dessutom har arbetsgivare som anställer pensionärer befriats från den särskilda löneskatten, vilket ökar äldres möjligheter att kunna fortsätta jobba, om de vill. Det ska löna sig att arbeta, men det ska också löna sig att ha arbetat. Vi har därför i två steg sänkt skatten för Sveriges pensionärer med totalt 5,3 miljarder kronor, framförallt för dem med låg pension. Det är de största riktade skattelättnaderna till pensionärer som genomförts i Sverige i modern tid. Finanskrisen har drabbat många pensionärer med knappa marginaler och har därtill skapat oro kring den egna ekonomins utveckling. När det ljusnar efter krisen vill vi därför att pensionärerna tidigt ska få dra fördel av att Sveriges ekonomi går bättre. Därför enades vi i våras om en tredje skattelättnad för pensionärer på 5 miljarder kronor från den 1 januari 2011. I arbetet med Alliansens valmanifest har vi nu också enats om att vi vill genomföra ytterligare skattelättnader för Sveriges pensionärer under nästa mandatperiod. I ett första skarpt steg 2011 vill vi förstärka det förhöjda grundavdraget med ytterligare 2,5 miljarder kronor utöver vårt tidigare förslag om 5 miljarder kronor. Som reformambition om ekonomin utvecklas i rätt riktning och när överskotten är inom räckhåll vill vi också öppna för ett andra steg på 2,3 miljarder kronor. Vi bedömer att det finansiella sparandet kommer att uppvisa betydande överskott mot slutet av nästa mandatperiod. Om dessa prognoser förverkligas kommer det därmed vara möjligt att sänka skatten. Om det visar sig att den ekonomiska utvecklingen dämpas eller de offentliga finanserna försvagas kan det vara nödvändigt att skjuta på skattesänkningar och andra reformambitioner. Vi kommer inte genomföra ytterligare skattelättnader innan överskott är säkrade. Vårt förslag innebär en skarp skattesänkning för pensionärer på 7,5 miljarder kronor och en total reformambition på 9,8 miljarder kronor under nästa mandatperiod. Tillsammans med de redan genomförda skattelättnaderna kommer därmed våra samlade skattesänkningar för Sveriges pensionärer att uppgå till 15,1 miljarder kronor. Totalt och med de redan genomförda stegen innebär detta en skattesänkning på 7.070 kronor per år för en garantipensionär, 10.194 kronor per år för en pensionär med 200.000 i pension och 10.636 kr per år för en pensionär med 300.000 i pension. Även för landets pensionärer är det viktigaste att vi för en politik som lägger grunden för fler i arbete, vilket möjliggör satsningar på välfärden och långsiktigt stigande pensioner. Sänkt skatt är viktigt för både drivkrafter till arbete och för att vi ska kunna känna ekonomisk trygghet som äldre. Med detta besked vill vi också tydliggöra alternativen i höstens val. Vänsterpartierna är i frågan om skatt för pensionärer och löntagare fortsatt otydliga. Gemensamt har de redan enats om att höja skatten för tre miljoner löntagare. Vänsterpartiet och Lars Ohly vill kraftigt höja skatten för löntagarna. De rödgröna vill införa en ny skillnad i beskattningen mellan löntagare och pensionärer genom förslaget om avdragsrätt för a-kassan. Inte heller berättar de om de nya bördor de vill lägga på Sveriges pensionärer i form av till exempel höjd kommunalskatt, dyrare matpriser till följd av kilometerskatten, höjd bensinskatt, återinförd fastighetsskatt och en skatt på förmögna som huvudsakligen ska tas ut på amorterat boende. För Alliansen är det självklart att pensionärerna ska få ta del av att Sveriges ekonomi blir starkare. Vi vill fortsätta arbetet för fler som jobbar och fler jobb så att vi långsiktigt kan få stigande pensioner. Bara genom fortsatt ordning och reda i ekonomin, en aktiv jobbpolitik och fokus på välfärdens verksamheter kan vi lägga grunden för ett Sverige som står starkt och som fortsätter utvecklas. Det är bara genom att vi skapar mer resurser som vi kan få något att fördela. Fredrik Reinfeldt Maud Olofsson Jan Björklund Göran Hägglund


”Progressiv miljöpolitik får trygg finansiering”

Summary: När Folkpartiet och Alliansen satsar över 200 miljoner på energieffektivisering av Stockholms stads fastigheter finansierar vi det genom att sälja, ofta förlustbringande, fastigheter som staden äger i andra svenska kommuner. Miljöpartiets kritik mot detta rimmar illa med god resurshushållning, skriver Lotta Edholm, Per Altenberg och Daniel Forslund (FP).

Nyligen beslutade Folkpartiet och alliansmajoriteten i Stockholms fastighetsnämnd att investera över 200 miljoner kronor i energieffektivisering av Stockholms stads fastigheter. Åtgärderna beräknas effektivisera uppvärmningen med 30 procent och minska utsläppen av koldioxid från stadens fastigheter med tio procent. Förutom stora miljömässiga vinster, innebär minskade drifts- och underhållskostnader att investeringen blir ekonomiskt lönsam för Stockholms skattebetalare. Det är med andra ord en viktig investering för framtiden som bidrar till Sveriges mål att öka energieffektiviseringen med 20 procent till 2020. Investeringarna finansieras med försäljning av fastigheter som staden äger i andra kommuner runt om i Mellansverige. Det handlar främst om skogs- och jordbruksfastigheter som staden köpte på sig under mitten av 1900-talet, men som det inte längre finns någon anledning för oss att äga och förvalta. Ofta dras dessa fastigheter med löpande förluster som varje år måste täckas av skattebetalarna om de inte avyttras. Naturreservat och friluftsområden undantas från försäljning. Under förra året gav försäljningarna en vinst på 300 miljoner kronor. Överskottet använder Alliansen bland annat till att investera i miljöanpassning och energieffektivisering av stadens fastigheter. Det är sund politik och sund ekonomisk förvaltning. Den rödgröna oppositionen leds i Fastighetsnämnden av Miljöpartiet som är mer kritiskt än både Socialdemokraterna och Vänsterpartiet till försäljning av fastigheter i andra kommuner. I ett förslag till beslut skriver partiet följande: ”Alliansens främsta syfte med sin politik förefaller vara att maximera stadens inkomster och avgifter samt minimera kostnader och utgifter, så som görs i vinstdrivande företag… Att Folkpartiet som säger sig stå för humanistiska värderingar och demokratiska värden ställer sig bakom [politiken] är för oss en gåta.” Samtidigt som Miljöpartiet angriper Folkpartiet och Alliansen för att sälja förlustbringande fastigheter som stockholmarna inte har någon glädje av, anklagar de oss för att ha för låga ambitioner i energieffektiviseringsarbetet: ”Alliansen har under mandatperioden 2006–2010 smitit ifrån en investeringskostnad för energieffektivisering på flera hundra mnkr kronor.” Miljöpartiet vill både ha kakan och äta den. De vill maximera kostnaderna för energieffektivisering men saknar finansiering för detta. Men på ett eller annat sätt måste investeringar i energieffektivisering finansieras. Pengar ramlar inte ned som manna från himlen. Om man stänger andra dörrar till finansiering är det enda alternativet som kvarstår för MP skattehöjningar. Det menar vi vore fel väg att gå. Folkpartiet och Alliansen verkar i stället för kostnadsmedvetna investeringar i energieffektivisering. Miljöpolitik och ekonomi handlar i grund och botten om samma sak: en god resurshushållning. Vi liberaler har täckning för en progressiv miljöpolitik genom en trygg finansiering av de investeringar vi gör. Stockholm behöver en långsiktig och ansvarsfull förvaltning av medborgarnas tillgångar - inte en politik som går ut på att slösa med dem. Lotta Edholm (FP) gruppledare kommunfullmäktige/skolborgarråd Per Altenberg (FP) ledamot Fastighetsnämnden Daniel Forslund (FP) ersättare Fastighetsnämnden


”Oljebranschen far med osanning om sulfaten i E85”

Summary: Gröna Bilister avslöjar: Bränsle- och bilindustrin har i fyra år mörkat problemen med höga sulfathalter i etanolen. Redan 2006 fick den svenska bränsle- och fordonsindustrin information om att höga sulfathalter i etanolen kunde skada flexifuelbilarnas motorer. Tre år senare, i april 2009, hölls under Svenska Petroleuminstitutets ledning ett möte med alla de svenska bränslebolagen närvarande. Även då var sulfatfrågan uppe. Petroleuminstitutet talar därför inte sanning när de säger att problemen med sulfat i E85 är ny information. Vi uppmanar alla bränslebolag och bilföretag med flexifuelbilar att ta sitt ansvar och ersätta alla drabbade bilister, skriver Jakob Lagercrantz.

Under flera år importerades etanolbränsle med låg eller ingen sulfathalt från Brasilien. Den brasilianska etanolen är även den som har minst klimatpåverkan, vilket ju är poängen med att köra på biobränsle. På grund av dålig skörd blev den dock för något år sedan dyrare än etanol från Nordeuropa. Oljebolagen valde då att köpa in den billigare etanolen. Den är inte bara sämre ur klimatsynpunkt, nu fick man problem med hög sultfathalt i motorerna – och ett antal miljöfordonsägare stod plötsligt med havererade motorer. Representanter för bränslebolagen säger att de inte känt till problemet förrän under våren 2010. Gröna Bilister kan visa att de, och bilindustrin, informerades redan 2006, och har haft frågan uppe på branschmöten i Sverige sedan dess. I USA upptäcktes samma problem i mitten av 00-talet. Redan 2005 gick oljebolaget Exxon Mobile ut och sa att man inte längre skulle köpa in etanol med en sulfathalt över en viss gräns. Året därpå togs en internationell standard (ASTM) för att detektera sulfat i E85. Amerikanarnas arbete avrapporterades på ett expertmöte i den europeiska standardiseringsorganisationen (CEN) i Luzern den 20 mars 2006. Närvarande från Sverige var bland annat Svenska Shell, som senare rapporterade frågan vidare till den svenska bränsle- och fordonsbranschen. Närvarande var även den då stora svenska etanolimportören Sekab och stora delar av den europeiska fordons- och oljeindustrin. Expertgruppens resultat rapporterades uppåt inom CEN nästa dag, och nådde därigenom bland annat Svenska Petroleuminstitutet, SPI. När SPI nu säger att problemen med sulfat i E85 är ny information så talar de inte sanning. En av slutsatserna från mötet var att etanolproducenterna uppdrogs att ”lämna data på sulfatinnehåll inför kommande förslag på acceptabla gränser”. Men inget hände med den svenska standarden. Man kanske inte hann ta till sig informationen i den standard som togs fram i Sverige för etanol år 2006, men sedan då? I och med att en standard saknas hävdar oljebolagen att de inte bär ansvar. I april 2009 hade Svenska standardiseringsinstitutet (SIS) ett möte under Svenska Petroleuminstitutets ledning. Frågan om sulfater var uppe igen, men fortfarande, tre år efter det europeiska mötet, har det inte lett till någon åtgärd. På det svenska mötet var i princip alla de svenska bränslebolagen närvarande. Ett halvår senare hade miljöfordonsägarna problem. Här kommer vi till kärnfrågan. Två av de största branscherna i världen – bränsle- och bilindustri – spelar hasard med svenskar som satsar på miljön. Under många år gick det bra, beroende på att den i alla avseenden bästa etanolen också var den billigaste. När sämre etanol blev billigare gick det sämre, men notan för bränslets ”biverkningar” sänds till fordonens ägare trots att dessa tankat etanol ur samma pumpar som tidigare år. Bränsle- och fordonsindustrin brukar värna sina varumärken, på bränslesidan därför att själva bränslena i princip är likvärdiga och på fordonssidan därför att den som uppfattas som premium kan ta ut ett högre pris. I denna fråga har de dock hittills agerat ansvarslöst och låtit kunderna ta notan för branschens misstag. Ett antal bilföretag är ett positivt undantag – trots att deras kassor knappast är de mest välfyllda så tar de ansvar för motorproblem orsakade av dålig etanol. Vi uppmanar nu alla bränslebolag med etanol på sina mackar och bilföretag med flexifuelbilar på sitt program att ta ett lika senkommet som välkommet ansvar. Skapa en gemensam fond, där bränsle- och fordonssidan tar lika stort ansvar och varje bolag inom respektive bransch betalar i förhållande till sin marknadsandel. Fonden kan sedan ersätta drabbade bilister. De bolag som redan betalat ut ersättning kan dra av det från sin del. Om något enskilt bränslebolag eller bilmärke vägrar ersätta de drabbade bilisterna, tar vi för givet att branschorganisationerna Svenska Petroleuminstitutet respektive Bil Sweden klargör detta, så att det blir enkelt att som konsument aktivt välja bort ansvarslösa bolag. Detta gäller förstås även de som kör på andra drivmedel än etanol; kunskapen om vem som inte står på kundens sida när det blir problem är relevant för alla i valet av bilmärke och mack. Om branscherna som helhet vägrar ta ansvar för att de under fyra år passivt hanterat riskerna med höga svavelhalter i etanol, återstår enbart den juridiska vägen. Drabbade miljöfordonsägare bör anmäla både sitt bilmärke och de mackar man tankat etanol på till Allmänna reklamationsnämnden. Därmed kan ansvarsfrågan utredas och bilägarna få sin ersättning. Att hamna i detta läge är dock en enorm goodwillförlust för de berörda bolagen, som vi hoppas att de vill undvika. Miljöutvecklingen vilar på en känslig balans mellan näringslivets teknikutveckling, statliga incitament och konsumenter som vill göra rätt och är beredda att pröva ny teknik. Ny teknik inbjuder till barnsjukdomar som behöver justeras. Denna balans kräver öppenhet och tydlighet. Det är dålig kundvård att vända ryggen åt de miljöfordonsbilister som gör en insats och satsar på framtiden. Jakob Lagercrantz ordförande Gröna Bilister SPI Svenska Petroleuminstitutet, SPI, är en branschorganisation för oljebolagen i Sverige som bevakar, analyserar, agerar och informerar om departements-, myndighets- och omvärldshändelser som berör medlemsföretagen. I verksamheten ingår bl a att stå till tjänst med information om oljeindustrin till medierna. Så här skriver SPI på hemsidan om sulfaterna i etanolen: ”SPI har inte haft kunskap om detta och fick tillgång till det underliggande tekniska dokumentet i början av juni 2010.” Enligt Bil Sweden har uppemot 2.000 bilar (av landets totalt 250.000 flexifuelbilar) skadats av sulfatbeläggningar. Källa: www.spi.se


Bättre sex än någonsin vid 74

Summary: Britta, i dag över 80, mötte sin gamla ungdomskärlek när hon var 74. Den sexuella passionen mellan dem var lika stark som den varit i ungdomen. “Det kändes precis likadant. Det är det mest fantastiska jag upplevt”, säger Britta.

Britta var 74 år och änka när hon träffade sin gamla kärlek Lars på nytt. De två hade haft ett passionerat förhållande när Britta var i de sena tjugoåren, innan hon träffade sin man. Trots att Britta inte hade tänkt sig det, inledde hon och Lars en ny relation – lika sexuellt passionerad som i yngre dagar. – Det var lika fantastiskt som förr, det var det som var så konstigt. Det var som om vi aldrig varit ifrån varandra. Sex har aldrig varit så bra med någon annan man. Och Lars sa också att ingen varit som jag, säger Britta. Hon och Lars var helt oblyga tillsammans, berättar hon. De kunde gå omkring nakna hemma, utan att vara generade. – Våra åldrande kroppar var inget problem. Vi var helt öppna, och det var härligt. Lars tyckte att jag var så vacker i kroppen. Han berömde mig mycket. Jag tyckte själv att jag såg hemsk ut. Jag gick inte på det där han sa, jag ju vet själv hur jag ser ut, men det var roligt ändå. Lars själv var fortfarande snygg. Britta, som i dag är några år över 80, var 19 år första gången hon låg med en man. – Jag var jätteförälskad i honom, han fick mig att gå till RFSU och skaffa pessar. Hon anmälde sig också till en kurs hos den legendariska sexualupplysaren Elise Ottesen-Jensen. – Jag ville lära mig mer. Hon tog bland annat upp det där med orgasm. Det är ju lite teknik som man får lära sig, och det är framför allt killarna som måste lära sig. För min del dröjde det innan jag fick uppleva en orgasm. Jag minns att jag frågade min syster hur det var, ”himmel och jord” sa hon. Jag har glömt mycket men det där kommer jag ihåg, säger Britta. – När jag väl upplevde det – jag var kanske 23 och hade träffat en man som kunde det där – tänkte jag ”oj, är det så här det kan vara”. Så träffades Britta och Lars. Passionen mellan dem var stark, de ”låg i sängen för det mesta”. – Jag bodde hemma hos mina föräldrar, jag fick ljuga för dem och säga att jag sov över hos väninnor, det var ju så på den tiden. Jag hade ingen tanke på att binda mig, och när Lars reste bort så tog det slut mellan oss. Britta och Lars fortsatte att vara goda vänner, och ibland hälsade Lars på Britta på jobbet, även sedan hon träffat sin man. – Lars hade nog gärna velat återuppta relationen, men jag sa nej. Britta och hennes man hade ett långt äktenskap. – I början hade vi bra sex, men sedan blev det inte så mycket sådant. Jag saknade det inte så mycket, jag hade en väldig förmåga att anpassa mig. Min man och jag hade mycket kroppskontakt ändå, vi hade det bra tillsammans. Det blev många år helt utan sex. – Jag tänkte inte att ”jag måste ha sex”, men det hände att jag tänkte på Lars – med långa mellanrum. För han var ju den bäste när det gällde det, säger Britta. Åren gick, och Britta blev änka, och hon visste att även Lars blivit änkling. – En gång ringde jag upp, minns jag, men lade på luren innan han hann svara. Med hans kvinnotycke hade han säkert hittat en ny, tänkte jag. Lars och Britta hade inte hörts på 30 år, när Britta hittade ett gammalt foto på Lars i en låda. Det skickade hon till honom. – Nästa dag ringde han och ville att vi skulle ses. Jag var lite tveksam, det pirrade inte i magen, jag hade inga förväntningar. Men jag åkte i alla fall och hälsade på honom. Vi satt och pratade och hade trevligt, men jag kände inget särskilt. När jag åkte därifrån tänkte jag ”skönt att det är avslutat med honom nu”. Vi hade ju båda blivit gamla, tyckte jag. Men Lars började ringa ofta till Britta. Till sist övertalade han henne att följa med på en utflykt. – Vi gick runt på platser där vi varit för länge sen. Vi lade oss att vila på en kulle, och så började han att ta på mig ... Det sa klick! ”Vi tar in på hotell”, sa Lars. Först sa jag nej, men det blev så ändå. När vi kom in på hotellrummet slet vi av oss kläderna som två femtonåringar. Så började det. Britta hade blivit förälskad i Lars på nytt, säger hon. Hade Britta lika starka sexuella känslor som när hon var yngre? – Ja, det hade jag faktiskt, det var ingen skillnad. Det förvånade mig själv. Förhållandet höll i fem år. – Det vi hade gemensamt var sex. Ibland bodde vi hos varandra några dagar, en vecka, och då hade vi sex flera gånger om dagen. Min väninna sa just häromdagen att hon minns när hon var och hälsade på Lars och mig. ”Ni vinkade inte ens av oss, så bråttom hade ni till sovrummet.” Det var härligt, men när vi skildes åt efter några dagar tillsammans så tyckte jag att det var skönt att få bli ensam, och det märkte han. Brittas passionerade förhållande med Lars på äldre dagar är det mest fantastiska hon upplevt. – Men det går inte i längden med bara sex. Det räcker inte med att bara kunna kommunicera i sängen. Det är visserligen inte fy skam, men man vill ha annat också. Sedan förhållandet med Lars tog slut har Britta inte haft någon relation med en man. Saknar hon sex i dag? – Det hade i och för sig varit trevligt om man hade haft ett bra förhållande, men jag har svårt att tänka mig en ny partner och jag söker inte någon. Tabletter, geler och sexleksaker kan väcka lusten Brist på lust: Män kan av läkare få testosteronpreparat som höjer lusten. Dels i form av utvärtes gel som Testogel och Tostrex, dels i tablettform (Striant). För kvinnor finns inga godkända läkemedel som höjer lusten. Torra slemhinnor: Det finns receptfria östrogenpreparat som Ovesterin (slidpiller och kräm) samt receptbelagda tabletter som Progynon. Glidmedel finns på Apoteket. Utebliven orgasm: Det finns inga läkemedel som ökar förmågan att nå klimax. Här rekommenderas sexleksaker och filmer. Erektionsproblem: Det finns tre läkemedel i tablettform: Viagra, Cialis och Levitra, som underlättar för blodkärlen att vidga sig så att blodet kan flöda i penis vid sexuell stimulans. Dessutom finns två medel som sprejas in i urinröret: Bondil och Caverject. Flera av medlen har dock biverkningar. Bland hjälpmedlen finns erektionspumpar, som ger erektion, och pubesringar, som förlänger erektion. Källa: Apoteket, Läkemedelsverket och RFSU


”Bra studieresultat ska ge skolor mer statliga bidrag”

Summary: Svenskt Näringsliv: Med hjälp av ekonomiska drivkrafter kan skolor höja kvaliteten på utbildningen och minska skillnaderna mellan elever med olika bakgrund.De ökande skillnaderna i studieresultat mellan elever med olika bakgrund går att bryta. En del av de större statliga resurser till skolan som de båda politiska blocken utlovat bör användas till ett resultatbaserat bidrag till skolornas huvudmän, kommunerna och friskolorna. Storleken på bidraget ska baseras på de kvalitetsresultat som skolorna levererar, där också hänsyn tas till elevernas bakgrund. Kvalitetsindikator bör vara nationella prov med oberoende rättning. På så sätt får friskolor drivkraft att etablera sig i nya områden. Även de kommunala skolorna får ökade incitament att förbättra likvärdigheten mellan eleverna, skriver Anders Morin.

Skolverkets redovisningar och analyser visar på ökande skillnader i resultat mellan skolor och mellan elever. Detta är oroande – alla våra unga har rätt att få likvärdiga möjligheter att klara skolan. I stället för att fokusera på friskolornas vinster bör vi fundera över hur vi skapar ett system som ökar likvärdigheten i den svenska skolan, genom att utnyttja ekonomiska drivkrafter hos de aktörer som verkar inom skolsektorn. En elevs bakgrundsförhållanden spelar stor roll för det skolresultat eleven förväntas få när han eller hon slutar grundskolan. År 2008 blev vart tredje barn, vars föräldrar enbart hade grundskoleutbildning, inte behörigt till gymnasiet – det vill säga nådde inte godkänt i årskurs nio i minst ett av ämnena svenska, engelska och matematik. Om minst en av föräldrarna hade gymnasieutbildning var motsvarande siffra ett barn av sju som inte blev behörig till gymnasiet. Med minst en förälder med eftergymnasial utbildning var risken att inte bli behörig till gymnasieskolan en på tjugo. Betydelsen av elevens bakgrund för skolresultaten har dessutom enligt SCB ökat trendmässigt sedan 1998. Den minskande likvärdigheten i skolan, i kombination med de försämrade resultaten i särskilt matematik och naturvetenskap, utgör ett allvarligt problem – självklart inte bara för eleverna själva men också för näringslivet i Sverige. Företagen går miste om värdefull kompetens när alltför många har bristande baskunskaper, måste komplettera grundskolan och har en gymnasieutbildning som inte är konkurrenskraftig. Hela samhällsekonomin drabbas också av att begåvningsreserven inte tas tillvara. Friskolornas expansion har ibland i debatten beskyllts för att vara en viktig orsak till att elever med ogynnsam bakgrund i kommunala skolor skulle prestera sämre. Detta är helt enkelt inte sant. I en undersökning som Svenskt Näringsliv lät utföra våren 2010 visade det sig att elever i kommunala skolor presterar något högre eller likvärdigt resultat när friskoleandelen i en kommun ökar. Det gäller såväl för slutbetyget i årskurs nio som för det nationella provet i matematik i samma årskurs och oberoende av socialgruppstillhörighet. Utvecklingen mot ökade skillnader i skolresultat mellan elever beroende på bakgrund går dock att bryta. Ett sätt att göra detta är att omvandla en del av de ökade statliga resurserna till skolan, som båda de politiska blocken lovade i Almedalen i förra månaden, till ett resultatbaserat bidrag till skolans huvudmän, kommunerna respektive friskolorna. Storleken på bidraget ska vara beroende av de kvalitetsresultat som huvudmännens skolor levererar och hänsyn ska tas till elevernas bakgrund. Friskolorna, som generellt sett visat sig kunna prestera högre kunskapsresultat än den kommunala skolan, skulle kunna få en nyckelroll om ett sådant statsbidrag införs. Bidraget skulle exempelvis kunna utformas så att ju högre andel av eleverna som når godkänt på de nationella proven i svenska, matematik och engelska i årskurs nio, desto högre bidrag utgår. Eftersom elever från studieovana hem, eller som nyligen invandrat till Sverige, ofta behöver mer stöd av skolan bör bidraget vara större – för samma andel godkända elever – ju högre andel av eleverna som har lågutbildade föräldrar respektive är nyligen invandrade. Man bör välja nationella prov och inte slutbetyg i årskurs nio som kvalitetsindikator eftersom det annars finns en risk för betygsinflation. De nationella proven är naturligtvis ingen fullständig mätare av elevernas prestationer men de är acceptabelt rättvisande och det bästa instrumentet som finns att tillgå. För att inte bedömningarna i de nationella proven också ska bli för ”snälla” krävs sannolikt oberoende rättning av proven, det vill säga att de rättas av annan än den egna huvudmannen. Bidraget bör lämpligen utgå per huvudman, det vill säga kommunerna och friskoleföretagen. På sikt kan nationella prov i fler ämnen, i takt med att sådana introduceras och visar sig fungera väl, ingå i underlaget vid beräkning av det resultatbaserade bidraget. Forskning visar att aktörer på en marknad reagerar på ekonomiska incitament. En särskild ersättning som är baserad på resultaten på nationella prov kommer sannolikt att leda till att utbildningsanordnarna kommer att fokusera på att förbättra provresultaten med högre utbildningskvalitet som följd. Ökade resurser i sig har inte särskilt stor betydelse för skolresultaten. Det finns dock forskning som visar att ökade resurser i form av mindre undervisningsgrupper faktiskt har positiva effekter för elever som är missgynnade med avseende på socioekonomisk bakgrund. Också lärarnas kompetens har betydande effekter på elevernas resultat. Om skolenheter med svårare elevsammansättning har möjligheter att genom ökade resurser belöna goda lärarprestationer bör detta leda till resultatförbättringar. I Svenskt Näringslivs undersökning från våren 2010 belystes också skillnader i prestationer mellan kommunala och fristående skolor. Resultatet var att en elev i en friskola presterar 42 poängs högre slutbetyg i årskurs nio (av 320 möjliga) jämfört med en elev i en kommunal skola, låt vara att en del av den effekten kan ha sin orsak i andra faktorer än dem som skolan själv alltid kan påverka, som att elever som väljer friskolor kan vara mer studiemotiverade – vissa elever sporras till exempel av kamraternas goda prestationer. Likartade skillnader till friskolornas förmån erhölls vad gäller hur väl eleverna presterar på det nationella provet i matematik. I hela undersökningen neutraliserades för skillnader i elevernas bakgrund, som föräldrarnas utbildningsnivå med mera. Sammanfattningsvis bidrar alltså friskolorna till förbättrade resultat. De orsakar inte att elever i kommunala skolor presterar sämre. Friskolorna kan i egenskap av att de är privata företag, ofta med vinstintresse, bedömas reagera starkare på ekonomiska drivkrafter. Om ett statsbidrag utformas så att goda resultat belönas mer om elevunderlaget är ogynnsamt ökar drivkraften för de i allmänhet effektivare friskolorna att etablera sig i sådana områden. Även kommunala skolor skulle få ökade incitament att förbättra likvärdigheten i skolan. Vinnarna skulle framför allt vara de elever som i dag riskerar att lämna skolan otillräckligt rustade för yrkeslivet. Deras livschanser skulle öka väsentligt. Anders Morin ansvarig för välfärdspolitiska frågor Svenskt Näringsliv


Summary: Svenskt Näringsliv: Med hjälp av ekonomiska drivkrafter kan skolor höja kvaliteten på utbildningen och minska skillnaderna mellan elever med olika bakgrund. De ökande skillnaderna i studieresultat mellan elever med olika bakgrund går att bryta. En del av de större statliga resurser till skolan som de båda politiska blocken utlovat bör användas till ett resultatbaserat bidrag till skolornas huvudmän, kommunerna och friskolorna. Storleken på bidraget ska baseras på de kvalitetsresultat som skolorna levererar, där också hänsyn tas till elevernas bakgrund. Kvalitetsindikator bör vara nationella prov med oberoende rättning. På så sätt får friskolor drivkraft att etablera sig i nya områden. Även de kommunala skolorna får ökade incitament att förbättra likvärdigheten mellan eleverna, skriver Anders Morin.

Skolverkets redovisningar och analyser visar på ökande skillnader i resultat mellan skolor och mellan elever. Detta är oroande – alla våra unga har rätt att få likvärdiga möjligheter att klara skolan. I stället för att fokusera på friskolornas vinster bör vi fundera över hur vi skapar ett system som ökar likvärdigheten i den svenska skolan, genom att utnyttja ekonomiska drivkrafter hos de aktörer som verkar inom skolsektorn. En elevs bakgrundsförhållanden spelar stor roll för det skolresultat eleven förväntas få när han eller hon slutar grundskolan. År 2008 blev vart tredje barn, vars föräldrar enbart hade grundskoleutbildning, inte behörigt till gymnasiet – det vill säga nådde inte godkänt i årskurs nio i minst ett av ämnena svenska, engelska och matematik. Om minst en av föräldrarna hade gymnasieutbildning var motsvarande siffra ett barn av sju som inte blev behörig till gymnasiet. Med minst en förälder med eftergymnasial utbildning var risken att inte bli behörig till gymnasieskolan en på tjugo. Betydelsen av elevens bakgrund för skolresultaten har dessutom enligt SCB ökat trendmässigt sedan 1998. Den minskande likvärdigheten i skolan, i kombination med de försämrade resultaten i särskilt matematik och naturvetenskap, utgör ett allvarligt problem – självklart inte bara för eleverna själva men också för näringslivet i Sverige. Företagen går miste om värdefull kompetens när alltför många har bristande baskunskaper, måste komplettera grundskolan och har en gymnasieutbildning som inte är konkurrenskraftig. Hela samhällsekonomin drabbas också av att begåvningsreserven inte tas tillvara. Friskolornas expansion har ibland i debatten beskyllts för att vara en viktig orsak till att elever med ogynnsam bakgrund i kommunala skolor skulle prestera sämre. Detta är helt enkelt inte sant. I en undersökning som Svenskt Näringsliv lät utföra våren 2010 visade det sig att elever i kommunala skolor presterar något högre eller likvärdigt resultat när friskoleandelen i en kommun ökar. Det gäller såväl för slutbetyget i årskurs nio som för det nationella provet i matematik i samma årskurs och oberoende av socialgruppstillhörighet. Utvecklingen mot ökade skillnader i skolresultat mellan elever beroende på bakgrund går dock att bryta. Ett sätt att göra detta är att omvandla en del av de ökade statliga resurserna till skolan, som båda de politiska blocken lovade i Almedalen i förra månaden, till ett resultatbaserat bidrag till skolans huvudmän, kommunerna respektive friskolorna. Storleken på bidraget ska vara beroende av de kvalitetsresultat som huvudmännens skolor levererar och hänsyn ska tas till elevernas bakgrund. Friskolorna, som generellt sett visat sig kunna prestera högre kunskapsresultat än den kommunala skolan, skulle kunna få en nyckelroll om ett sådant statsbidrag införs. Bidraget skulle exempelvis kunna utformas så att ju högre andel av eleverna som når godkänt på de nationella proven i svenska, matematik och engelska i årskurs nio, desto högre bidrag utgår. Eftersom elever från studieovana hem, eller som nyligen invandrat till Sverige, ofta behöver mer stöd av skolan bör bidraget vara större – för samma andel godkända elever – ju högre andel av eleverna som har lågutbildade föräldrar respektive är nyligen invandrade. Man bör välja nationella prov och inte slutbetyg i årskurs nio som kvalitetsindikator eftersom det annars finns en risk för betygsinflation. De nationella proven är naturligtvis ingen fullständig mätare av elevernas prestationer men de är acceptabelt rättvisande och det bästa instrumentet som finns att tillgå. För att inte bedömningarna i de nationella proven också ska bli för ”snälla” krävs sannolikt oberoende rättning av proven, det vill säga att de rättas av annan än den egna huvudmannen. Bidraget bör lämpligen utgå per huvudman, det vill säga kommunerna och friskoleföretagen. På sikt kan nationella prov i fler ämnen, i takt med att sådana introduceras och visar sig fungera väl, ingå i underlaget vid beräkning av det resultatbaserade bidraget. Forskning visar att aktörer på en marknad reagerar på ekonomiska incitament. En särskild ersättning som är baserad på resultaten på nationella prov kommer sannolikt att leda till att utbildningsanordnarna kommer att fokusera på att förbättra provresultaten med högre utbildningskvalitet som följd. Ökade resurser i sig har inte särskilt stor betydelse för skolresultaten. Det finns dock forskning som visar att ökade resurser i form av mindre undervisningsgrupper faktiskt har positiva effekter för elever som är missgynnade med avseende på socioekonomisk bakgrund. Också lärarnas kompetens har betydande effekter på elevernas resultat. Om skolenheter med svårare elevsammansättning har möjligheter att genom ökade resurser belöna goda lärarprestationer bör detta leda till resultatförbättringar. I Svenskt Näringslivs undersökning från våren 2010 belystes också skillnader i prestationer mellan kommunala och fristående skolor. Resultatet var att en elev i en friskola presterar 42 poängs högre slutbetyg i årskurs nio (av 320 möjliga) jämfört med en elev i en kommunal skola, låt vara att en del av den effekten kan ha sin orsak i andra faktorer än dem som skolan själv alltid kan påverka, som att elever som väljer friskolor kan vara mer studiemotiverade – vissa elever sporras till exempel av kamraternas goda prestationer. Likartade skillnader till friskolornas förmån erhölls vad gäller hur väl eleverna presterar på det nationella provet i matematik. I hela undersökningen neutraliserades för skillnader i elevernas bakgrund, som föräldrarnas utbildningsnivå med mera. Sammanfattningsvis bidrar alltså friskolorna till förbättrade resultat. De orsakar inte att elever i kommunala skolor presterar sämre. Friskolorna kan i egenskap av att de är privata företag, ofta med vinstintresse, bedömas reagera starkare på ekonomiska drivkrafter. Om ett statsbidrag utformas så att goda resultat belönas mer om elevunderlaget är ogynnsamt ökar drivkraften för de i allmänhet effektivare friskolorna att etablera sig i sådana områden. Även kommunala skolor skulle få ökade incitament att förbättra likvärdigheten i skolan. Vinnarna skulle framför allt vara de elever som i dag riskerar att lämna skolan otillräckligt rustade för yrkeslivet. Deras livschanser skulle öka väsentligt. Anders Morin ansvarig för välfärdspolitiska frågor Svenskt Näringsliv Fler artiklar om skolan på DN Debatt 6/8: ”Dags att blocken sluter borgfred om betygen” Lärarförbundets ordförande Eva-Lis Sirén. 8/8: ”Skolan är en sedelpress för aggressiva aktiebolag” Lars Ohly, partiordförande (V), Rossana Dinamarca, riksdagsledamot (V). Se DN.se/debatt – sök på skribentens namn.


”Pensionärer beskattas inte hårdare än löntagare”

Summary: Nationalekonomer: Debatten inför valet om skattesänkningar för pensionärerna grundas på felaktiga påståenden. Diskussionen om straffbeskattning av pensionärerna är i grunden felaktig. I själva verket beskattas löntagare hårdare än pensionärer i Sverige. Anledningen är arbetsgivaravgifterna, av vilka till exempel den allmänna löneavgiften betraktas som en ren skatt. Påståendet att pensionärer är missgynnade stämmer därför inte. Det är allvarligt att Sveriges politiker struntar i dessa fakta när de tävlar om att utlova kompenserande skattesänkningar till pensionärerna. Allt för att vinna deras röster i det kommande valet, skriver Helena Svaleryd och Daniel Waldenström.

Pensionärerna är en av Sveriges största väljargrupper. Frågor som pensionärer anser viktiga blir därmed av yttersta vikt även för de politiker som gärna vill ha pensionärernas röster i det kommande valet. Den fråga som just nu kanske engagerar landets pensionärer allra mest är den så kallade ”straffbeskattningen” av pensionärer. Med ”straffskatt” menas ingen egentlig skatt utan i stället att jobbskatteavdraget endast gäller arbetsinkomster och inte pensioner. Pensionärernas intresseorganisation PRO driver en intensiv kampanj i denna fråga. I en ofta citerad rapport skriver de att en löntagare med 14 000 kr i månadslön efter jobbskatteavdraget betalar 700 kr lägre skatt per månad än en pensionär med motsvarande pensionsinkomst. Sverige är, enligt rapporten, dessutom det enda land bland 18 jämförda länder där pensioner beskattas högre än arbetsinkomster. Responsen har inte låtit vänta på sig. Ett stort antal politiker, ledarskribenter och samhällsdebattörer har hakat på talet om att Sverige i dag ”straffbeskattar” pensionärer. Regeringen har redan sänkt skatten för pensionärer, men trots det går både den rödgröna oppositionen och enskilda regeringspartier till val på fortsatta sänkningar av pensionsskatten. Som sagt, under valår blir pensionärers hjärtefrågor även politikers hjärtefrågor. Det finns bara ett problem med denna diskussion. Det är att den i grunden är felaktig. I själva verket beskattas löntagare hårdare än pensionärer i Sverige. Någon ”straffskatt” för pensionärer existerar inte. Alla som känner till det svenska skattesystemet vet att löner beskattas i flera led. Utöver kommunala och statliga inkomstskatter beskattas löner också via arbetsgivaravgifter. Även om arbetsgivaravgifterna betalas in av arbetsgivaren är det löntagaren som i slutändan betalar eftersom lönen minskar med lika mycket. Arbetsgivaravgifterna innehåller trots namnet både avgifter och skatter. Avgifterna är kopplade till individuella förmåner, till exempel ålderspensionsavgiften, och anses därför inte vara skatter. Vissa arbetsgivaravgifter saknar däremot koppling till förmåner och betraktas allmänt som rena skatter. Det kanske tydligaste exemplet på dessa är den allmänna löneavgiften. En löntagare med 14 000 kr i månadslön betalar via sin arbetsgivare en löneavgift på cirka 1 250 kr, knappt nio procent av lönen. Denna löneavgift är därmed större än de 954 kr som samma löntagare får tillbaka i form av jobbskatteavdrag. Storleksskillnaden syns även på nationell nivå. År 2009 var löneavgiften 87 miljarder kr medan jobbskatteavdraget endast var 66 miljarder kr. Innan jobbskatteavdraget infördes betalade alltså löntagare betydligt högre skatt än pensionärer medan de i dag endast betalar något mer i skatt. Påståendet att Sverige är det enda land där pensionärer beskattas hårdare än löntagare saknar också det stöd i fakta. I PRO:s rapport jämförs summan av inkomstskatten och de sociala avgifter som betalas in av arbetstagaren. Att även arbetsgivare betalar in sociala avgifter i vissa länder verkar ha gått PRO förbi, vilket gör att man inte kan använda deras siffror för att jämföra länder. Även OECD:s egna pensionsskattejämförelser (som återfinns i publikationen ”Pensions at a Glance” 2009) motsäger påståendet. Pensionärer betalar högre inkomstskatt (exklusive sociala avgifter) än löntagare i en majoritet av de undersökta länderna, till exempel Finland, Japan och Tyskland. Länderjämförelser är emellertid svåra att göra eftersom systemen skiljer sig åt. I vissa länder, exempelvis Sverige och Nederländerna, är pensionerna internationellt sett höga och beskattas relativt högt. Andra länder väljer i stället att betala ut lägre pensioner som sedan beskattas milt. Att då bara jämföra skattetrycket blir missvisande. Pensionärer i Sverige är med andra ord inte skattemässigt missgynnade i dag. Men har de som grupp inte fått det relativt sett sämre av de senaste årens skatteförändringar? Nej, inte heller det är säkert. Jobbskatteavdraget gynnar visserligen främst dem som jobbar. Men i den mån avdraget leder till att fler får jobb och att fler timmar arbetas gynnas faktiskt även pensionärerna eftersom pensionssystemets finansiering till stor del bygger på löntagarnas inbetalningar. Ju fler som jobbar desto mer pengar finns att betala ut i pensioner. Även fastighets- och förmögenhetsskatternas kraftiga minskning har gynnat pensionärerna som grupp. Enligt SCB:s förmögenhetsstatistik var pensionärerna år 2007 rikast i landet. Personer mellan 65 och 74 år hade en genomsnittlig förmögenhet efter skulder på 1,34 miljoner kr medan genomsnittet i gruppen 20–64 år endast ägde 682 000 kr. Att hela denna straffskattedebatt grundas på felaktiga påståenden är förstås allvarligt. Men kanske ännu allvarligare är hur Sveriges politiker struntar i fakta och långsiktiga ekonomiska hänsyn när de tävlar om att utlova kompenserande skattesänkningar till pensionärerna, allt för att vinna deras röster i det kommande valet. Oroande är att finansminister Anders Borg i vårpropositionen motiverade miljardskattesänkningar till pensionärer med att ”pensionerna sänkts som en följd av den stigande arbetslösheten”. Finansministern använder därmed finanspolitiken för att kompensera för att pensionssystemets inbyggda stabiliseringsmekanism, den så kallade bromsen, har aktiverats. Tanken med pensionssystemet är att det ska vara ett autonomt reglerat välfärdssystem, frikopplat från statsfinanserna. Finansministerns agerande visar att denna princip inte gäller i praktiken. Håller pensionsöverenskommelsen eller ska allmänna skattemedel skjutas till när pensionerna upplevs bli för låga? Förhoppningsvis kommer den fortsatta diskussionen om svenska pensionärers välfärd att vara befriad från grundlösa påståenden. Endast då skapas förutsättningar för en rättvis välfärdspolitik för dagens och morgondagens pensionärer. Även under valår. Helena Svaleryd ledamot av Finanspolitiska rådet Daniel Waldenström expert på inkomst- och förmögenhetsfördelning Artikelförfattarna är docenter i nationalekonomi och verksamma vid Institutet för Näringslivsforskning. IFN Institutet för Näringslivsforskning, IFN, är ett privat icke vinstdrivande forskningsinstitut, grundat 1939 av Sveriges Industriförbund och Svenska Arbetsgivareföreningen ”för att bedriva forskning om ekonomiska och sociala frågor av betydelse för industrins utveckling”. Huvudman är Svenskt Näringsliv, som svarar för drygt en tredjedel av finansieringen. Återstoden finansieras med projektanslag från privata och offentliga forskningsfinansiärer. Med några få undantag har institutets forskare doktorsexamen i nationalekonomi. Källa: IFN.SE


”Vad blir nästa S-förslag?”

Summary: Förslaget om butler i tunnelbanan innefattar i princip allt man kan göra med rut-avdraget, men gäller bara för stockholmare som råkar ha en tunnelbana i närheten, skriver Stig Nyman och Ewa Samuelsson (KD).

Man kan fråga sig varför behovet av en butler i stället för en fungerande Pressbyrå blivit realpolitik för Socialdemokraterna. Redan i dag finns förutsättningar att erbjuda tjänster i anslutning till våra tunnelbanestationer om specifika tjänster efterfrågas. Landstingets viktigaste uppgift är tåg och vård i rätt tid, medan kommunerna behöver fokusera på utbildning, omsorg, bostäder och infrastruktur i regionen. Självfallet ska företag få utveckla kringtjänster runt tunnelbanestationerna. Det finns många exempel på detta redan men det är knappast något som på planekonomiskt maner kan kommenderas fram. Hur intressant är det egentligen att hämta upp en nätbeställd matkasse på tunnelbanestationen när man redan i dag kan få den hemkörd? Med det befintliga rut-avdraget ges människor möjlighet att ordna vardagen efter behov. Förslaget från socialdemokratin innebär i princip allt man kan göra med rut-avdraget, men i stället för att vara till för alla i Sverige så ska de koncentrera möjligheten att få lite hjälp i livet endast till de stockholmare som har en tunnelbana i närheten. Detta är varken socialdemokratisk politik eller något som ett seriöst parti borde lägga fram som förslag. Är detta Socialdemokraternas svar på hur Stockholmsregionen bäst ska kunna förbättras? För några veckor sedan föreslog Carin Jämtin (S) och Dag Larsson (S) att man skulle införa könsneutrala toaletter. Nu vill Jämtin tillsammans Ilija Batljan (S), erbjuda stockholmarna en butler i tunnelbanan. Innan detta har vi fått löften om höjd kommunal- och landstingsskatt, borttagandet av rut-avdraget och ökad fastighetsskatt. Vad blir nästa förslag? Stig Nyman biträdande finanslandstingsråd (KD) i Stockholms läns landsting Ewa Samuelsson äldreborgarråd (KD) i Stockholms stad


Karin återfann lusten med äldre älskare

Summary: Karin, 57, skämdes för sin kropp. Hon lever sedan många år i ett “vitt” äktenskap. För två år sedan träffade hon den betydligt äldre Bengt. Att ha sex med honom har gett henne självförtroendet tillbaka.

När Karin var några år över femtio trodde hon att sexlivet var definitivt slut för hennes del. – Jag hade levt utan sex i många år. Min kropp är märkt av fyra graviditeter, den kändes förbrukad. Jag var lite överviktig och jag kände att jag aldrig skulle våga visa mig naken för någon ny man, även om jag skulle hitta en. Jag sörjde, det kändes som om jag missat så mycket, och nu var det för sent, säger Karin. Men så var det inte. Karin var 55 när hon mötte Bengt, en nästan tjugofem år äldre arbetskamrat från förr. – Han dök upp på en firmafest som vi hade. Jag hade inte sett honom på åratal, vi hade aldrig jobbat nära varandra men jag mindes att han hade varit ganska flirtig när vi stötte ihop på jobbet. När Karin hälsade på Bengt på festen lade han handen på hennes arm. – Jag kände hur värmen bara strömmade från hans hand. Det är något särskilt med hans händer. När Bengt lämnade festen strök han Karin, som satt vid bordet, över axlarna. – Då var det som om hela jag blev varm. Men jag hade ingen tanke på att det skulle ”bli något”. Han var ju en gammal man, tyckte jag. Karin är gift sedan 20-årsåldern. Men hon och hennes man har egentligen aldrig haft det bra tillsammans sexuellt, säger hon. – Kanske alldeles i början. Men sen funkade det inte. Vi gick till och med till en sexrådgivare ett tag, när vi var i 35-årsåldern. Hon rådde oss bland annat att sitta i badkaret tillsammans med tända ljus, och att tvåla in varandra. Vi gjorde som hon sa, men ingenting hände, säger Karin. – Vi passar kanske helt enkelt inte ihop på det sättet. Vårt äktenskap har varit helt ”vitt” i minst femton år. Det är svårt att säga vem som har mest ansvar för det, det är båda kanske, man påverkar väl varandra och jag vet att det inte är så ovanligt att det blir så. Efter firmafesten började Bengt att skicka sms och ringa till Karin. Han föreslog att de skulle träffas. – Först sa jag nej. Jag förstod att han var ute efter ett förhållande, eller i alla fall sex, och det kändes helt främmande för mig, både med tanke på hans ålder och för att det är ett stort steg att vara otrogen. Men antagligen fanns där en undermedveten känsla hos mig, från den där festen, som påverkade mig. För plötsligt, en eftermiddag, ringde jag honom. Vi sågs på en bar, drack några glas vin och sen började vi kyssas. Hela Karins kropp reagerade med längtan, säger hon. Ändå bestämde hon sig för att det inte skulle bli något mer. – Det kändes nästan overkligt, var det verkligen jag som hade suttit och hånglat med en gammal gubbe i en bar? Men Bengt var enveten och snart inledde de ett förhållande. Sedan två år besöker Karin Bengt, som är änkling, ungefär en gång i veckan. De äter god mat, dricker vin och har sex. – Jag tror inte att jag kan säga att jag är kär i honom. Men jag tycker om honom, och det finns en spänning mellan oss. Och jag har fått ett stort behov av honom, det gäller inte bara sex, vi pratar mycket, han är en bra lyssnare och ger bra råd. Karin tror själv att hon har blivit ”fixerad” vid Bengt för att hon upplevde ett slags sexuellt uppvaknande med honom. – Han lyfte på locket till femton års längtan efter att bli åtrådd, sedd, få vara ett sexobjekt. Bara han sa något vänligt under den första tiden, började jag gråta. Jag har också upptäckt min egen kropp och sex på ett nytt sätt, när jag var ung hade jag många sexpartner men kände ofta inte särskilt mycket med dem. Har Karin dåligt samvete inför sin man? – Ja, ibland. Men inte så mycket som man skulle kunna tro. Jag känner att det inte är mitt fel att det har blivit så här mellan oss. Och att jag måste få unna mig det här med Bengt, säger Karin. – Men visst är det konstigt. Jag kan titta på min jämnårige man, se hur fin han är, välbevarad och vältränad. Ändå väcker han inga sexuella känslor hos mig. Det gör däremot Bengt, slapp i huden, skallig och putmagad som han är. Ibland när jag ser Bengt tänker jag ”men herregud, vilken gammal man”. Men sen, om vi sitter och pratar intensivt, och framför allt när han tar i mig, dras jag liksom in i hans kraftfält. Karin har fyra, nu vuxna, döttrar och under många år gick hon helt upp i dem, säger hon. – Jag kunde längta efter sex och förälskelse ibland. Det hände att jag blev intresserad av någon annan man, och fantiserade, men jag kände också att jag inte kunde inleda något förhållande. Om jag skulle gett mig in i en hemlig relation skulle jag troligen ha blivit kär, och det skulle ha tagit för mycket kraft från barnen. En av mina döttrar har ett rörelsehinder och behövde mycket stöd. – Engångssex var jag inte intresserad av, jag vill ha någon form av relation om jag har sex. För mig handlar det om ett ”paket” med attraktion, spänning, samvaro. Sex är inte en separat grej för mig, som jag tror att det mer är för många män. Karin ville inte skiljas, både för barnens skull och för att hon faktiskt älskar sin man, säger hon. Och så är det fortfarande, nu när döttrarna är vuxna. – Om jag skulle skilja mig och vara ihop med någon annan är jag rädd att barnen skulle ta avstånd från mig. Men det är inte bara det, jag tycker väldigt mycket om min man, jag har lärt mig vilka hans fel och brister är, och känner att vi behöver varandra. Men för att orka med livet behöver jag få påfyllning. Som yngre fördömde jag otrogna män, nu gör jag likadant själv. Ibland tycker Karin att det är pinsamt att vara ute tillsammans med Bengt. Han ser gammal ut och folk undrar nog, tror hon. – Jag undrar själv ofta vad jag håller på med. Men jag känner att jag måste passa på, ta vara på det här, innan jag blir för gammal. Jag märker redan att det inte är riktigt som förr, jag får kämpa mer för att få orgasmer och de känns inte lika starka. Viktigast av allt är kanske att Bengt har gett Karin ett bättre självförtroende, säger hon. – Jag har blivit vän med min kropp, det är underbart. Jag känner mig attraktiv igen. Ska jag vara ärlig så tror jag att Bengts ålder spelar in där. Jag är ung och vacker när jag är med honom. Det skulle kännas jättesvårt att vara med en man som var yngre än jag själv, jag skulle skämmas för min kropp. Tråkigt, men så är det.


”Krav på skärpta straff saknar stöd hos folket”

Summary: Ny studie i dag om brott och straff: Politikernas krav på skärpta straff stöds inte av svenskarnas ”konkreta rättsuppfattning”.Vad folkviljan säger om brott och straff vet vi inte så mycket om – trots att politikerna numera hänvisar till att det hos allmänheten finns en skärpt syn på brott. Ett stort nordiskt forskningsprojekt – vars svenska del presenteras i dag – visar i själva verket att svenska folket dömer mildare än våra utbildade domare när de får ta ställning till utförliga beskrivningar av olika rättsfall. Det föreligger ett glapp mellan politikerna och allmänheten. Det politiska kraven på skärpta straff tycks inte ha stöd i allmänhetens informerade och konkreta rättsuppfattning, skriver Kristina Jerre och Henrik Tham.

Riksdagen röstade i våras igenom en proposition om våldsbrott. (”Skärpta straff för allvarliga våldsbrott m m”). I samband med att den presenterades sa justitieminister Beatrice Ask: ”Det finns en otålighet ute i det svenska samhället där man uppfattar att straffen för väldigt grova våldsbrott inte ligger i linje med den allmänna uppfattningen … Den här skärpta synen som finns ute bland människor märks inte i domstolspraxis … därför finns det starka skäl att höja straffnivån för de allvarligaste våldsbrotten”. Detta innebär ett delvis nytt sätt att berättiga straffskärpning. För en generation sedan stod straffets nytta genom avskräckning och rehabilitering framför allt i centrum. I dag betonas vad som är moraliskt klandervärt. Brottens allvar uttrycks av folket, det vill säga genom det allmänna rättsmedvetandet. Politikerna blir, liksom justitieministern, uttolkarna av folkviljan. Vad folkviljan säger om brott och straff vet vi dock inte så mycket om. För att undersöka det allmänna rättsmedvetandet har därför ett forskningsprojekt genomförts i alla de nordiska länderna. De första resultaten publiceras nu. Den svenska rapporten, ”Svenskarnas syn på straff”, är i sin helhet tillgänglig på www.criminology.su.se. I projektet undersöks i enlighet med internationell forskning tre typer av rättsmedvetande, det generella, det informerade och det konkreta. Det generella eller abstrakta rättsmedvetandet mättes genom att ett representativt urval i Sverige har fått ta ställning till enkla frågor som ”Är straffen i Sverige är för milda?”. Det informerade rättsmedvetandet undersöktes genom att människor i en postenkät fick ta ställning till längre beskrivningar av sex olika rättegångsfall och sedan utifrån en lista fick ange vilket straff man tyckte var bäst. Det konkreta rättsmedvetandet, slutligen, studerades genom att 119 stockholmare i olika grupper först fick se en film av en rättegång från något av fyra rättsfall från postenkäten och därefter fick diskutera fallet innan de angav lämpligt straff på samma sätt som i postenkäten. Dessa bedömningar har sedan ställts mot en bedömning som gjorts av totalt nio domare vid tre olika tingsrätter. De sex rättsfallen utgjordes avrelationsvålddär kvinnan efter skador får uppsöka sjukhus,narkotikasmugglingav 250 gram heroin,butiksråndär gärningsmannen under upprepade knivhot tvingar expediten att öppna kassaskåpet,våldtäktunder en företagskurs på ett hotell,förskingringav 350 000 kr från en äldre bankkund, ochgatuvåld, där den utsatte får allvarliga skador i ansiktet. För fyra av fallen filmades i fingerade rättegångar. Undersökningen av det generella rättsmedvetandet visar att svenskarna vill ha hårdare straff. Två tredjedelar anser att straffen är för milda, drygt hälften är generellt för längre fängelsestraff och tre fjärdedelar tycker att våldsbrott bör straffas mycket strängare än vad de görs i dag. När allmänheten får ta ställning till utförligare beskrivningar av rättsfall blir dock bilden en annan. Allmänheten tror genomgående att domstolarna dömer mycket mildare än vad de faktiskt gör. Allmänheten föreslår också högre straff i förhållande till vad man tror ges av domstolarna. Detta straff ligger dock i fem av de sex fallen under, och i ett fall lika, vad de tillfrågade domarna föreslagit. I mellan omkring 15 och 30 procent av fallen föreslår de tillfrågade en icke frihetsberövande påföljd. Domarna däremot dömer med mycket få undantag i samtliga fall till fängelse. Undersökningen fördes vidare för att se om förslagen till straff skulle förändras ytterligare om mer information kring brottet och de inblandade tillfördes. Fokusgrupperna tog efter filmvisning och diskussion ställning till fallen med narkotikabrott, butiksrån, våldtäkt och gatuvåld. I våldtäktsfallet skedde ingen egentlig förändring. För de övriga tre fallen minskades straffen ytterligare. I fallet med narkotika ville hälften av de svarande ge en icke frihetsberövande påföljd. Detta kan jämföras med domarna som angav över fem års fängelse. En fråga som infinner sig är då varför det är en sådan skillnad mellan å ena sidan det generella och å andra sidan det informerade och konkreta rättsmedvetandet. En förklaring som förts fram är att det spontana svaret att straffen är för låga bara visar att man vill ta avstånd från gärningen. En annan förklaring är att allmänheten brukar vilja ha mer av vilket förslag som än presenteras, inklusive mer behandling eller arbetsträning för den som begått brott. Ges man bara möjlighet att svara på frågan om straff kan man inte ta ställning till andra insatser. En tredje förklaring är att allmänheten har dålig kunskap om de straff som faktiskt ges i domstolarna – här underskattade ju allmänheten genomgående domstolarnas straffnivå. En fjärde förklaring slutligen är just att med mer och konkret information förändras kraven på hårda straff. Det är också det genomgående resultatet från tidigare forskning i flera länder. Detta innebär inte att allmänheten inte skulle ta brotten på allvar. Tvärtom visade undersökningen att allmänheten ofta ville utvidga straffet så att fängelse kompletterades med andra påföljder och rättsliga reaktioner. Särskilt behandling av gärningspersonen och ekonomisk kompensation till brottsoffret föreslogs ofta. Allmänheten verkar tycka att straffet ska uttrycka rättvisa och proportion men också upprättelse av och hjälp till brottsoffret och åtgärder för att gärningspersonen inte ska begå brott igen. Skillnaden mellan allmänhetens och domarnas bedömning varierar med typ av brott i undersökningen. Vad gäller fallen med relationsvåld och våldtäkt ligger allmänheten på samma eller liknande straffnivåer som domarna. I förhållande till den politiska debatten är dock dessa straffnivåer i domstolarna alltför låga. Domarna har kritiserats för att ligga i den nedre delen av straffskalan. Oavsett skälen för den tilltagande straffrättsliga inriktningen av kriminalpolitiken, så föreligger tydligen ett glapp mellan politiker och allmänhet. De politiska kraven på skärpta straff tycks inte ha stöd i allmänhetens informerade och konkreta rättsuppfattning. Däremot står det naturligtvis politiska partier och andra opinionsbildare fritt att arbeta för skärpta straff och härigenom hoppas kunna påverka eller ”uppfostra” allmänheten till att bli mer straffbenägen. Kristina Jerre doktorand Henrik Tham professor emeritus Kriminologiska institutionen Stockholms universitet


”Sluta avvisa barn till Malta”

Summary: De politiska ungdomsförbunden: Sverige måste ta ansvar för att barns rättigheter inte kränks när de avvisas.

Vi måste sluta utvisa ensamma barn till Malta. Hur blev flyktingbarn brickor i de europeiska ländernas spel om en gemensam flyktingpolitik? Det pågår en dragkamp mellan de länder som ligger vid EU:s kust, dit flest flyktingar kommer, och övriga EU. Debatten har tidigare gått het om Grekland. Sverige gör sedan maj 2008 undantag från den så kallade Dublinförordningen för ensamkommande barn som kommit hit via Grekland. Det innebär att dessa minderåriga får sina asylskäl prövade i Sverige i stället för att avvisas tillbaka. Att Grekland undantogs från den så kallade första land-principen, att asylskäl ska prövas i det land de sökande först anländer, var inte politiskt populärt. Flera av EU:s medlemsländer ansåg att Grekland inte skulle få lättnader i asylmottagandet på grund av att de skötte sig illa. Många menade att lättnader uppmuntrar länder att inte ta sin skyldighet för flyktingmottagandet på allvar. Sverige valde till slut att ta sitt moraliska ansvar för barnen. Men är situationen i Grekland verkligen ett undantag? Internationella människorättsorganisationer har under flera år påpekat att asylsökande på Malta behandlas mycket illa. Inte minst har barnens situation uppmärksammats. Rapporter och vittnesmål finns om barn som bor i förvar, ibland under fängelseliknande förhållanden, barn som inte får tillgång till skola, sjukvård, god man eller information om sina asylansökningar. Vissa tvingas till en andra flykt för att söka asyl i ett annat land där de hoppas att deras mänskliga rättigheter respekteras. Vi vet detta eftersom några av dessa barn kommer till Sverige. Migrationsverket och frivilligorganisationer hör deras berättelser. Sverige och övriga EU-medlemsländer har ett ansvar för att se till att barns rättigheter inte kränks, och Sverige måste lyssna på och beakta barns berättelser. Att Malta inte tar sitt flyktingpolitiska och humanitära ansvar ska inte belönas, men att överföra barnen är inte en påtryckning. Snarare är det en signal att Sverige accepterar att barn på flykt inte får sina mänskliga rättigheter tillgodosedda. Det måste finnas andra, betydligt mer sofistikerade och civiliserade, sätt att utöva påtryckningar mot ett EU-land. Hälften av de barn som ska överföras tillbaka till Malta gömmer sig i Sverige för att hålla sig undan avvisning. Deras desperation talar tydligt om hur läget är. Andra EU-länder har valt att ta situationen på allvar. Tyskland överför inte till Malta, Norge låter barnen själva välja vilket land de ska prövas i enligt Dublinförordningens paragraf 6.2. Frankrike och Spanien tillämpar inte längre Dublinförordningen för ensamkommande barn. Sverige har samma möjlighet men använder den ytterst sällan. Vi anser att det är just vid tillfällen som det här som undantagsmöjligheten och principen om barnets bästa ska användas. Överföringar till Malta måste stoppas tills Migrationsverket kan garantera att barnen inte får sina rättigheter kränkta vid en avvisning. Sverige måste ta ansvar och därför vänder vi oss till riksdag och regering med ett krav på att tydliggöra för Migrationsverket att kränkningar av barns rättigheter, oavsett var deras asylansökan prövas, aldrig är acceptabelt. De barnen måste undantas från Dublinförordningen. Magnus Andersson förbundsordförande Centerpartiets Ungdomsförbund Adam Cwejman förbundsordförande Liberala Ungdomsförbundet Maria Ferm språkrör Grön Ungdom Ida Gabrielsson förbundsordförande Ung Vänster Jytte Guteland förbundsordförande Sveriges Socialdemokratiska Ungdomsförbund Charlie Weimers förbundsordförande Kristdemokratiska Ungdomsförbundet Niklas Wykman förbundsordförande Moderata Ungdomsförbundet


Summary: Ny studie i dag om brott och straff: Politikernas krav på skärpta straff stöds inte av svenskarnas ”konkreta rättsuppfattning”. Vad folkviljan säger om brott och straff vet vi inte så mycket om – trots att politikerna numera hänvisar till att det hos allmänheten finns en skärpt syn på brott. Ett stort nordiskt forskningsprojekt – vars svenska del presenteras i dag – visar i själva verket att svenska folket dömer mildare än våra utbildade domare när de får ta ställning till utförliga beskrivningar av olika rättsfall. Det föreligger ett glapp mellan politikerna och allmänheten. Det politiska kraven på skärpta straff tycks inte ha stöd i allmänhetens informerade och konkreta rättsuppfattning, skriver Kristina Jerre och Henrik Tham.

Riksdagen röstade i våras igenom en proposition om våldsbrott. (”Skärpta straff för allvarliga våldsbrott m m”). I samband med att den presenterades sa justitieminister Beatrice Ask: ”Det finns en otålighet ute i det svenska samhället där man uppfattar att straffen för väldigt grova våldsbrott inte ligger i linje med den allmänna uppfattningen … Den här skärpta synen som finns ute bland människor märks inte i domstolspraxis … därför finns det starka skäl att höja straffnivån för de allvarligaste våldsbrotten”. Detta innebär ett delvis nytt sätt att berättiga straffskärpning. För en generation sedan stod straffets nytta genom avskräckning och rehabilitering framför allt i centrum. I dag betonas vad som är moraliskt klandervärt. Brottens allvar uttrycks av folket, det vill säga genom det allmänna rättsmedvetandet. Politikerna blir, liksom justitieministern, uttolkarna av folkviljan. Vad folkviljan säger om brott och straff vet vi dock inte så mycket om. För att undersöka det allmänna rättsmedvetandet har därför ett forskningsprojekt genomförts i alla de nordiska länderna. De första resultaten publiceras nu. Den svenska rapporten, ”Svenskarnas syn på straff”, är i sin helhet tillgänglig på www.criminology.su.se. I projektet undersöks i enlighet med internationell forskning tre typer av rättsmedvetande, det generella, det informerade och det konkreta. Det generella eller abstrakta rättsmedvetandet mättes genom att ett representativt urval i Sverige har fått ta ställning till enkla frågor som ”Är straffen i Sverige är för milda?”. Det informerade rättsmedvetandet undersöktes genom att människor i en postenkät fick ta ställning till längre beskrivningar av sex olika rättegångsfall och sedan utifrån en lista fick ange vilket straff man tyckte var bäst. Det konkreta rättsmedvetandet, slutligen, studerades genom att 119 stockholmare i olika grupper först fick se en film av en rättegång från något av fyra rättsfall från postenkäten och därefter fick diskutera fallet innan de angav lämpligt straff på samma sätt som i postenkäten. Dessa bedömningar har sedan ställts mot en bedömning som gjorts av totalt nio domare vid tre olika tingsrätter. De sex rättsfallen utgjordes av relationsvåld där kvinnan efter skador får uppsöka sjukhus, narkotikasmuggling av 250 gram heroin, butiksrån där gärningsmannen under upprepade knivhot tvingar expediten att öppna kassaskåpet, våldtäkt under en företagskurs på ett hotell, förskingring av 350 000 kr från en äldre bankkund, och gatuvåld, där den utsatte får allvarliga skador i ansiktet. För fyra av fallen filmades i fingerade rättegångar. Undersökningen av det generella rättsmedvetandet visar att svenskarna vill ha hårdare straff. Två tredjedelar anser att straffen är för milda, drygt hälften är generellt för längre fängelsestraff och tre fjärdedelar tycker att våldsbrott bör straffas mycket strängare än vad de görs i dag. När allmänheten får ta ställning till utförligare beskrivningar av rättsfall blir dock bilden en annan. Allmänheten tror genomgående att domstolarna dömer mycket mildare än vad de faktiskt gör. Allmänheten föreslår också högre straff i förhållande till vad man tror ges av domstolarna. Detta straff ligger dock i fem av de sex fallen under, och i ett fall lika, vad de tillfrågade domarna föreslagit. I mellan omkring 15 och 30 procent av fallen föreslår de tillfrågade en icke frihetsberövande påföljd. Domarna däremot dömer med mycket få undantag i samtliga fall till fängelse. Undersökningen fördes vidare för att se om förslagen till straff skulle förändras ytterligare om mer information kring brottet och de inblandade tillfördes. Fokusgrupperna tog efter filmvisning och diskussion ställning till fallen med narkotikabrott, butiksrån, våldtäkt och gatuvåld. I våldtäktsfallet skedde ingen egentlig förändring. För de övriga tre fallen minskades straffen ytterligare. I fallet med narkotika ville hälften av de svarande ge en icke frihetsberövande påföljd. Detta kan jämföras med domarna som angav över fem års fängelse. En fråga som infinner sig är då varför det är en sådan skillnad mellan å ena sidan det generella och å andra sidan det informerade och konkreta rättsmedvetandet. En förklaring som förts fram är att det spontana svaret att straffen är för låga bara visar att man vill ta avstånd från gärningen. En annan förklaring är att allmänheten brukar vilja ha mer av vilket förslag som än presenteras, inklusive mer behandling eller arbetsträning för den som begått brott. Ges man bara möjlighet att svara på frågan om straff kan man inte ta ställning till andra insatser. En tredje förklaring är att allmänheten har dålig kunskap om de straff som faktiskt ges i domstolarna – här underskattade ju allmänheten genomgående domstolarnas straffnivå. En fjärde förklaring slutligen är just att med mer och konkret information förändras kraven på hårda straff. Det är också det genomgående resultatet från tidigare forskning i flera länder. Detta innebär inte att allmänheten inte skulle ta brotten på allvar. Tvärtom visade undersökningen att allmänheten ofta ville utvidga straffet så att fängelse kompletterades med andra påföljder och rättsliga reaktioner. Särskilt behandling av gärningspersonen och ekonomisk kompensation till brottsoffret föreslogs ofta. Allmänheten verkar tycka att straffet ska uttrycka rättvisa och proportion men också upprättelse av och hjälp till brottsoffret och åtgärder för att gärningspersonen inte ska begå brott igen. Skillnaden mellan allmänhetens och domarnas bedömning varierar med typ av brott i undersökningen. Vad gäller fallen med relationsvåld och våldtäkt ligger allmänheten på samma eller liknande straffnivåer som domarna. I förhållande till den politiska debatten är dock dessa straffnivåer i domstolarna alltför låga. Domarna har kritiserats för att ligga i den nedre delen av straffskalan. Oavsett skälen för den tilltagande straffrättsliga inriktningen av kriminalpolitiken, så föreligger tydligen ett glapp mellan politiker och allmänhet. De politiska kraven på skärpta straff tycks inte ha stöd i allmänhetens informerade och konkreta rättsuppfattning. Däremot står det naturligtvis politiska partier och andra opinionsbildare fritt att arbeta för skärpta straff och härigenom hoppas kunna påverka eller ”uppfostra” allmänheten till att bli mer straffbenägen. Kristina Jerre doktorand Henrik Tham professor emeritus Kriminologiska institutionen Stockholms universitet Den nordiska studien Den nordiska studien om rättsmedvetande bygger vidare på en tidigare undersökning av rättsmedvetandet i Danmark utförd av Flemming Balvig. Studien genomförs vid Köpenhamns universitet, Rättspolitiska institutet i Helsingfors, Islands universitet, Universitetet i Oslo och Stockholms universitet. Projektet har finansierats av Nordiska samarbetsrådet för kriminologi och Justitieministeriet i Danmark. Den svenska delen har även finansierats av Vetenskapsrådet. De första rapporterna från projektet publiceras nu i Danmark, Norge och Sverige.


Sexlusten får en ny chans

Summary: För dagens kvinnor 50+ är det mer självklart att vilja ha bra sex än för tidigare generationer. Många kvinnor har ett minst lika bra sexliv efter klimakteriet som före, säger överläkaren och sexologen Lotti Helström.

Kvinnor som passerat klimakteriet i dag var unga på 1960- och 1970-talen, när p-pillren och den sexuella ”frigörelsen” slagit igenom. – Den generationen är egentligen den mest sexuellt erfarna i vårt samhälle. För de här ”unga äldre” är det mer självklart att vilja fortsätta med sex eftersom de inte definierar sig som ”äldre” på samma sätt som tidigare generationer, säger Lotti Helström, sexolog, gynekolog och överläkare på Södersjukhuset i Stockholm. Men det är fortfarande lite tabu att prata om äldre kvinnors sexualitet, Det finns en gammal, traditionell koppling mellan kvinnans sexualitet och hennes fruktsamhet. Man har trott att kvinnans lust varit kopplad till förmågan att få barn. Numera vet man att det inte stämmer med verkligheten, säger Lotti Helström. Men allt prat om det besvärliga klimakteriet och minskad lust kan bli till en självuppfyllande profetia, menar hon. – Om man förväntar sig att man ska vara ”slut som kvinna” kan lusten påverkas. I själva verket påverkar själva klimakteriet inte alls sexualiteten så mycket som de flesta tror, säger Lotti Helström. Bristande sexlust hos kvinnor efter klimakteriet beror oftast på otillräcklig sexuell stimulans, säger Lotti Helström. Inte på sjunkande hormoner. – Hormonerna är inte oviktiga, men särskilt det kvinnliga könshormonet östrogen har tillskrivits alldeles för stor betydelse. Egentligen spelar det hormonet ingen större roll för den sexuella lusten. Synen på östrogenet har förändrats kraftigt de senaste decennierna. Lotti Helström plockar fram en bok ur sin hylla: ”Klimakteriet och dess behandling” från 1980-talet. Titeln säger en hel del, tycker hon. – Klimakteriet sågs som en sjukdom i klass med diabetes ungefär. Läkemedelsindustrin låg till stor del bakom upphöjandet av östrogenet. I dag har det blivit tvärtom, ingen vill äta östrogen sedan man upptäckt att risken för bland annat bröstcancer ökar vid långvarig användning. Men kvinnor med svåra klimakteriebesvär kan ha nytta av östrogen under en tid. Att många kvinnor har ett minst lika bra sexliv efter klimakteriet som före det vet Lotti Helström av lång yrkeserfarenhet. – Kvinnor beskriver hur underbart det är när man får vara mer ostörd med sin partner. Barnen har vuxit upp och kommer inte och gläntar på sovrumsdörren längre. Åren mellan 50 och 70, innan ålderskrämporna börjar komma, kan vara väldigt roliga sexuellt. Men så är det förstås inte för alla. Alla har inte en partner att ha sex med. Ju äldre vi blir, desto större blir ”mansunderskottet” i befolkningen. Och har man en partner, kan han ha tappat sin sexuella lust eller sin förmåga på grund av sjukdom. Undersökningar visar att äldre kvinnor vill ha mer sex och intimitet än de har snarare än att de skulle ha tappat intresset. Samtidigt visar studier att kvinnor statistiskt sett faktiskt upplever en nedgång av sexuell lust och förmåga i samband med klimakteriet. Men av de undersökningar som gjorts kan man dra slutsatsen att det sällan har med östrogenet att göra, säger Lotti Helström. De främsta orsakerna är psykologiska, sociala och kulturella, tror hon. Det kan röra sig om negativa förväntningar av olika slag. Man känner sig kanske mindre attraktiv när man kommer allt längre ifrån idealbilden av en ung, sexig kvinna. – Fast den absolut vanligaste orsaken till att man tappar lusten är problem i partnerrelationen, säger Lotti Helström. Det gäller kvinnor i alla åldrar, äldre är inget undantag. Det kan röra sig om olika känslomässiga svårigheter i relationen, eller om en partner som tappat förmågan. – Man ska inte heller glömma bort att stress och fysisk eller psykisk sjukdom kan påverka sexualiteten. Depression blir vanligare med åren och påverkar både lusten och förmågan negativt. Förmågan att reagera sexuellt finns definitivt kvar hos kvinnor efter klimakteriet. – Men precis som för männen tar det med åren ofta lite längre tid att tända och att uppnå orgasm. Det behövs mer stimulans, och det har att göra med åldersförändringar bland annat hos blodkärlen. Om man förväntar sig att det ska vara precis som förut kan det bli så att man ”ger upp” och tror att sexlivet inte funkar längre. – Kvinnan kanske inte tar sig den tid hon behöver. Eller också kanske partnern inte tar sig tid, säger Lotti Helström. Om en äldre kvinna känner att lusten minskar och vill ändra på det, finns en hel del att göra. Det första man ska titta på är alltså relationen till partnern, säger Lotti Helström. Finns fysisk eller psykisk sjukdom gäller det att upptäcka och behandla den. – Både män och kvinnor drabbas ju med åldern av krämpor och sjukdomar som kan påverka sexualiteten. Ofta går det att lösa med lite tålamod och fiffighet. Lotti Helström tycker också att äldre kvinnor ska unna sig olika hjälpmedel. – När synen och hörseln blir sämre tycker vi att det är naturligt att ta till glasögon eller hörapparat. Det borde vara lika naturligt att tillåta sig själv att ta hjälp med sexlivet. Det kan handla om glidmedel, vibratorer och andra ”sexleksaker”, eller om upphetsande, erotiska noveller, bilder och filmer. – Men det allra bästa sättet att väcka lusten på äldre dagar är en ny förälskelse. Det fungerar i alla åldrar, säger Lotti Helström. Svenska kvinnor 50+ ... ... är den mest sexuellt erfarna generationen. ... har lika bra sex efter som före klimakteriet. ... vill ha mer närhet och sex. ... kan tappa lusten av kulturella, psykologiska och sociala skäl. ... eller på grund av partnern. ... kan ha svårt att hitta en man på grund av ”mansunderskottet”. ... får enklast tillbaka lusten genom en förälskelse. Lotti Helström, gynekolog och sexolog