”Hälften av lärarna saknarrätt utbildning i sina ämnen”

Summary: Hälften av lärarna som undervisar i engelska i grundskolans årskurs 7–9 saknar rätt utbildning. I matematik har bara 49 procent rätt utbildning – och i ämnet spanska är det bara 23 procent som har den formella kompetensen. Skillnaden mellan kommunerna är stor. Allra sämst är det i friskolorna. Det skriver Lärarförbundets ordförande Eva-Lis Preisz och Metta Fjelkner, ordförande för Lärarnas riksförbund. De presenterar i dag en undersökning som gjorts i samarbete med Statistiska centralbyrån. För elevernas skull måste man börja ställa hårdare krav på lärarnas kompetens.

Forskningen visar att ingenting är viktigare för elevernas lärande och deras skolresultat än lärarnas kompetens. Trots denna kunskap undervisades denna vår ett stort antal elever av personer som helt saknar utbildning för arbetet som lärare. Detta är ett förhållande som väcker stor förvåning i andra europeiska länder och skulle vara otänkbart där. Skollagen reglerar vem som får anställas som lärare och hur kommuner och fristående skolor ska använda lärarna i undervisningen. Den säger att lärare ska ha en lärarutbildning med inriktning mot den undervisning som läraren i huvudsak ska bedriva. Men lagen säger ett, verkligheten är en annan. Detta visar den undersökning som Lärarnas riksförbund och Lärarförbundet här presenterar. Undersökningen bygger dels på en samkörning av SCB:s lärarregister och de utbildningsregister som finns över befolkningens utbildning, dels på en enkätstudie till 2 000 personer verksamma som lärare i grundskolans år 7–9. Båda studierna har genomförts av SCB. Syftet har varit att se hur många av dem som undervisar i grundskolans senare år som har rätt utbildning för arbetet, det vill säga en lärarutbildning med inriktning mot grundskolans senare år i de ämnen som de undervisar i. Vi har också önskat ta reda på hur stor andel av undervisningen i de olika ämnena som bedrivs av lärare med rätt utbildning. Vi har valt att avgränsa vår studie till grundskolans år 7–9 och till ämnena svenska, matematik, samhällsorienterande ämnen (SO), naturorienterande ämnen (NO) och språk. Denna avgränsning har gjorts för att materialet ska bli hanterligt. Anledningen är inte att vi anser att vikten av utbildade lärare är större i vissa ämnen eller skolår. Alla elever har rätt till utbildade lärare i skolans alla ämnen och i hela skolsystemet. Resultatet är nedslående. Andelen lärare som har rätt lärarutbildning för de skolår och ämnen som de undervisar i är alldeles för låg. Endast 56 procent av alla i lärarkategorierna matematik/NO-ämnen respektive svenska/språk har en lärarexamen med inriktning mot undervisningsämnet/-ämnena. femton procent av dem som undervisar i ma/NO har ingen lärarexamen och inte heller någon ämnesutbildning, i kategorin svenska/språk är andelen 20 procent. När det gäller lärare med kombinationen svenska/SO-ämnen är andelen något högre, 65 procent, men även denna siffra är låg med tanke på att det stora antalet lärare som utbildas med denna inriktning. Tolv procent har ingen lärarexamen och inte heller någon ämnesutbildning. Det är vidare intressant att andelen lärare som har en lärarexamen men som inte har rätt inriktning är relativt hög. När det gäller till exempel ma/NO-ämnena så är det var femte lärare som visserligen har en lärarutbildning men med fel inriktning. Skillnaderna mellan landets kommuner är stora. I exempelvis Hammarö i Värmland och Laholm i Halland har över 90 procent av lärarna i matematik och NO rätt utbildning medan endast 18 respektive 20 procent i denna lärarkategori har rätt utbildning i Tingsryd respektive i Mörbylånga. Situationen är klart värre i de fristående skolorna. Där har nästan en tredjedel av dem som undervisar varken lärarutbildning eller annan utbildning i de aktuella ämnena, trots att många företrädare för de fristående skolorna brukar hävda att de värderar ämneskompetens högt. Studerar vi hur stor andel av undervisningen i respektive ämne som bedrivs av utbildade lärare så varierar denna betydligt. Sjuttiotvå procent av undervisningen i tyska bedrivs av lärare med rätt utbildning. Lägst andel, 23 procent, har undervisningen i spanska. Endast 49 procent av all undervisning i matematik bedrivs av lärare med rätt utbildning. I engelska är motsvarande andel 50 procent medan ämnet svenska klarar sig något bättre med 57 procent. Dessa brister i kompetensen hos dem som undervisar i den svenska grundskolans senare år försvårar självfallet elevernas möjligheter att nå målen. När lärares kompetens värderas så lågt är det inte konstigt att resultaten nu sviktar i grundskolan och att så många elever hänvisas till det individuella programmet i gymnasieskolan. Våra resultat kan inte tolkas på annat sätt än att kommuner och fristående skolor systematisk åsidosätter skollagen. De gör inte tillräckligt för att leva upp till kravet på utbildade lärare. För elevernas skull krävs nu kraftfulla och snabba åtgärder för att förändra läget. Det måste till ett helt annat synsätt på lärarnas kompetens. Elever och föräldrar måste börja hävda sin rätt till utbildade lärare. De ska inte behöva nöja sig med mindre. De krävs insatser från staten, skolans huvudmän, det vill säga kommuner och fristående skolor, men också från lärarprofessionen själv. Vi föreslår: 1. Statens ansvar Staten har det övergripande ansvaret för att skolan håller en hög och likvärdig kvalitet oavsett kommun eller skola. Utbildningen av lärare och kravet på att använda utbildade lärare är statens viktigaste styrmedel för kvalitet och likvärdighet. Det krävs politisk samling på nationell nivå för att säkra elevernas rätt till utbildade lärare. Det behövs exempelvis en djupare analys över tillgång och efterfrågan på lärare än vad som finns i dag. Behovet av lärare ser olika ut över landet och för olika ämnen och skolformer. Dialogen mellan skolans huvudmän och lärarutbildningarna angående de framtida behoven av lärare måste förbättras, och staten måste överväga hur den ska kunna ta ett ökat ansvar för dimensioneringen. 2. Skolverket måste agera Skolverket är nationell tillsynsmyndighet för skolan och ska genom sina inspektioner granska att skollagen efterlevs. Skolverket måste särskilt granska tillgången på och användningen av lärare och ska kunna ålägga kommuner och fristående skolor att ta fram åtgärdsprogram för att öka andelen lärare med rätt utbildning. Sådana krav ska kunna förenas med vite. 3. En ny skollag Kraven på kommuner och fristående skolor måste skärpas. Personer som saknar lärarutbildning ska inte kunna få fast anställning som lärare och endast kunna arbeta under lärares ledning med avgränsade läraruppgifter. Endast utbildade lärare ska få sätta betyg. 4. Nya skolreformer kräver plan för utbildade lärare När staten genomför reformer inom skolans område måste man även ta ansvar för att det finns utbildade lärare. När man införde spanska i grundskolan såg man inte till att tillgodose behovet av utbildade lärare. I en grundskola utan timplan ställs ännu högre krav på lärarnas kompetens. Mot bakgrund av resultaten i denna undersökning bör regeringen avvakta med förslag om att avskaffa timplanen i grundskolan. 5. Storsatsning på relevant kompetensutveckling Det behövs en kraftfull statlig satsning på kompetensutveckling för att höja andelen lärare som har rätt utbildning för den undervisning de bedriver. Dessutom har staten ansvar att tillhandahålla relevant utbildning via universitet och högskolor. Kraven på kommuner och fristående skolor ska skärpas så att de blir skyldiga att ordna kompetensutveckling om en lärare ska undervisa i ämnen eller skolår som han eller hon saknar utbildning för. På grund av att elevkullarnas storlek varierar avsevärt över tid behöver lärare kunna bredda sin kompetens i fler ämnen och för att kunna undervisa nya ålderskategorier av elever. 6. Använd lärarkompetensen på rätt sätt Skolan måste organisera undervisningen så att utbildade lärare med rätt ämneskompetens anställs. Det krävs en ökad uppmärksamhet på lärares ämneskompetens. Arbetsorganisationen måste kontinuerligt omprövas för att få till stånd en bättre överensstämmelse mellan lärares utbildning och deras undervisning. 7. Professionens ansvar 1990-talets skolreformer har skärpt kraven på skolan och lärarna. Lärare förväntas vara den drivande kraften i skolans utveckling och ha det yttersta ansvaret för varje elevs lärande. I likhet med andra professionella yrkesgrupper har lärare ett ansvar för att inte påta sig uppgifter för vilka de saknar utbildning. 8. En auktorisation bör införas Resultaten visar att skollagens krav inte räcker för att garantera eleverna sin rätt till utbildade lärare. För att ytterligare kvalitetssäkra undervisningen och för att stärka elevernas rätt till utbildade lärare vill vi införa en auktorisation. För att bli auktoriserad ska läraren ha tillägnat sig praktisk yrkeserfarenhet under erfaren handledning. Vissa arbetsuppgifter ska endast få utföras av auktoriserade lärare. Vi vet att svensk skola kan bättre och vi vet hur. Satsa på utbildade lärare! METTA FJELKNER EVA-LIS PREISZ


"Hälften av lärarna saknar rätt utbildning i sina ämnen"

Summary: Hälften av lärarna som undervisar i engelska i grundskolans årskurs 7-9 saknar rätt utbildning. I matematik har bara 49 procent rätt utbildning - och i ämnet spanska är det bara 23 procent som har den formella kompetensen. Skillnaden mellan kommunerna är stor. Allra sämst är det i friskolorna. Det skriver Lärarförbundets ordförande Eva-Lis Preisz och Metta Fjelkner, ordförande för Lärarnas riksförbund. De presenterar i dag en undersökning som gjorts i samarbete med Statistiska centralbyrån. För elevernas skull måste man börja ställa hårdare krav på lärarnas kompetens.

Forskningen visar att ingenting är viktigare för elevernas lärande och deras skolresultat än lärarnas kompetens. Trots denna kunskap undervisades denna vår ett stort antal elever av personer som helt saknar utbildning för arbetet som lärare. Detta är ett förhållande som väcker stor förvåning i andra europeiska länder och skulle vara otänkbart där. Skollagen reglerar vem som får anställas som lärare och hur kommuner och fristående skolor ska använda lärarna i undervisningen. Den säger att lärare ska ha en lärarutbildning med inriktning mot den undervisning som läraren i huvudsak ska bedriva. Men lagen säger ett, verkligheten är en annan. Detta visar den undersökning som Lärarnas riksförbund och Lärarförbundet här presenterar. Undersökningen bygger dels på en samkörning av SCB:s lärarregister och de utbildningsregister som finns över befolkningens utbildning, dels på en enkätstudie till 2 000 personer verksamma som lärare i grundskolans år 7-9. Båda studierna har genomförts av SCB. Syftet har varit att se hur många av dem som undervisar i grundskolans senare år som har rätt utbildning för arbetet, det vill säga en lärarutbildning med inriktning mot grundskolans senare år i de ämnen som de undervisar i. Vi har också önskat ta reda på hur stor andel av undervisningen i de olika ämnena som bedrivs av lärare med rätt utbildning. Vi har valt att avgränsa vår studie till grundskolans år 7-9 och till ämnena svenska, matematik, samhällsorienterande ämnen (SO), naturorienterande ämnen (NO) och språk. Denna avgränsning har gjorts för att materialet ska bli hanterligt. Anledningen är inte att vi anser att vikten av utbildade lärare är större i vissa ämnen eller skolår. Alla elever har rätt till utbildade lärare i skolans alla ämnen och i hela skolsystemet. Resultatet är nedslående. Andelen lärare som har rätt lärarutbildning för de skolår och ämnen som de undervisar i är alldeles för låg. Endast 56 procent av alla i lärarkategorierna matematik/NO-ämnen respektive svenska/språk har en lärarexamen med inriktning mot undervisningsämnet/-ämnena. femton procent av dem som undervisar i ma/NO har ingen lärarexamen och inte heller någon ämnesutbildning, i kategorin svenska/språk är andelen 20 procent. När det gäller lärare med kombinationen svenska/SO-ämnen är andelen något högre, 65 procent, men även denna siffra är låg med tanke på att det stora antalet lärare som utbildas med denna inriktning. Tolv procent har ingen lärarexamen och inte heller någon ämnesutbildning. Det är vidare intressant att andelen lärare som har en lärarexamen men som inte har rätt inriktning är relativt hög. När det gäller till exempel ma/NO-ämnena så är det var femte lärare som visserligen har en lärarutbildning men med fel inriktning. Skillnaderna mellan landets kommuner är stora. I exempelvis Hammarö i Värmland och Laholm i Halland har över 90 procent av lärarna i matematik och NO rätt utbildning medan endast 18 respektive 20 procent i denna lärarkategori har rätt utbildning i Tingsryd respektive i Mörbylånga. Situationen är klart värre i de fristående skolorna. Där har nästan en tredjedel av dem som undervisar varken lärarutbildning eller annan utbildning i de aktuella ämnena, trots att många företrädare för de fristående skolorna brukar hävda att de värderar ämneskompetens högt. Studerar vi hur stor andel av undervisningen i respektive ämne som bedrivs av utbildade lärare så varierar denna betydligt. Sjuttiotvå procent av undervisningen i tyska bedrivs av lärare med rätt utbildning. Lägst andel, 23 procent, har undervisningen i spanska. Endast 49 procent av all undervisning i matematik bedrivs av lärare med rätt utbildning. I engelska är motsvarande andel 50 procent medan ämnet svenska klarar sig något bättre med 57 procent. Dessa brister i kompetensen hos dem som undervisar i den svenska grundskolans senare år försvårar självfallet elevernas möjligheter att nå målen. När lärares kompetens värderas så lågt är det inte konstigt att resultaten nu sviktar i grundskolan och att så många elever hänvisas till det individuella programmet i gymnasieskolan. Våra resultat kan inte tolkas på annat sätt än att kommuner och fristående skolor systematisk åsidosätter skollagen. De gör inte tillräckligt för att leva upp till kravet på utbildade lärare. För elevernas skull krävs nu kraftfulla och snabba åtgärder för att förändra läget. Det måste till ett helt annat synsätt på lärarnas kompetens. Elever och föräldrar måste börja hävda sin rätt till utbildade lärare. De ska inte behöva nöja sig med mindre. De krävs insatser från staten, skolans huvudmän, det vill säga kommuner och fristående skolor, men också från lärarprofessionen själv. Vi föreslår: 1. Statens ansvar Staten har det övergripande ansvaret för att skolan håller en hög och likvärdig kvalitet oavsett kommun eller skola. Utbildningen av lärare och kravet på att använda utbildade lärare är statens viktigaste styrmedel för kvalitet och likvärdighet. Det krävs politisk samling på nationell nivå för att säkra elevernas rätt till utbildade lärare. Det behövs exempelvis en djupare analys över tillgång och efterfrågan på lärare än vad som finns i dag. Behovet av lärare ser olika ut över landet och för olika ämnen och skolformer. Dialogen mellan skolans huvudmän och lärarutbildningarna angående de framtida behoven av lärare måste förbättras, och staten måste överväga hur den ska kunna ta ett ökat ansvar för dimensioneringen. 2. Skolverket måste agera Skolverket är nationell tillsynsmyndighet för skolan och ska genom sina inspektioner granska att skollagen efterlevs. Skolverket måste särskilt granska tillgången på och användningen av lärare och ska kunna ålägga kommuner och fristående skolor att ta fram åtgärdsprogram för att öka andelen lärare med rätt utbildning. Sådana krav ska kunna förenas med vite. 3. En ny skollag Kraven på kommuner och fristående skolor måste skärpas. Personer som saknar lärarutbildning ska inte kunna få fast anställning som lärare och endast kunna arbeta under lärares ledning med avgränsade läraruppgifter. Endast utbildade lärare ska få sätta betyg. 4. Nya skolreformer kräver plan för utbildade lärare När staten genomför reformer inom skolans område måste man även ta ansvar för att det finns utbildade lärare. När man införde spanska i grundskolan såg man inte till att tillgodose behovet av utbildade lärare. I en grundskola utan timplan ställs ännu högre krav på lärarnas kompetens. Mot bakgrund av resultaten i denna undersökning bör regeringen avvakta med förslag om att avskaffa timplanen i grundskolan. 5. Storsatsning på relevant kompetensutveckling Det behövs en kraftfull statlig satsning på kompetensutveckling för att höja andelen lärare som har rätt utbildning för den undervisning de bedriver. Dessutom har staten ansvar att tillhandahålla relevant utbildning via universitet och högskolor. Kraven på kommuner och fristående skolor ska skärpas så att de blir skyldiga att ordna kompetensutveckling om en lärare ska undervisa i ämnen eller skolår som han eller hon saknar utbildning för. På grund av att elevkullarnas storlek varierar avsevärt över tid behöver lärare kunna bredda sin kompetens i fler ämnen och för att kunna undervisa nya ålderskategorier av elever. 6. Använd lärarkompetensen på rätt sätt Skolan måste organisera undervisningen så att utbildade lärare med rätt ämneskompetens anställs. Det krävs en ökad uppmärksamhet på lärares ämneskompetens. Arbetsorganisationen måste kontinuerligt omprövas för att få till stånd en bättre överensstämmelse mellan lärares utbildning och deras undervisning. 7. Professionens ansvar 1990-talets skolreformer har skärpt kraven på skolan och lärarna. Lärare förväntas vara den drivande kraften i skolans utveckling och ha det yttersta ansvaret för varje elevs lärande. I likhet med andra professionella yrkesgrupper har lärare ett ansvar för att inte påta sig uppgifter för vilka de saknar utbildning. 8. En auktorisation bör införas Resultaten visar att skollagens krav inte räcker för att garantera eleverna sin rätt till utbildade lärare. För att ytterligare kvalitetssäkra undervisningen och för att stärka elevernas rätt till utbildade lärare vill vi införa en auktorisation. För att bli auktoriserad ska läraren ha tillägnat sig praktisk yrkeserfarenhet under erfaren handledning. Vissa arbetsuppgifter ska endast få utföras av auktoriserade lärare. Vi vet att svensk skola kan bättre och vi vet hur. Satsa på utbildade lärare! METTA FJELKNER EVA-LIS PREISZ


Flygsportenfår stortstatsstöd

Summary: Varje gång en ung segelflygare deltar i en aktivitet betalar staten ut 160 kronor till flygsportförbundet. Motsvarande stöd till fotbollsförbundet är en krona.

– Jag är på det hela taget nöjd med systemet, säger John Grubbström, ordförande i Svenska flygsportförbundet. Totalt betalar staten ut ungefär 1,5 miljarder i stöd till idrotten i Sverige. De kan delas upp i tre strömmar, förklarar Hans Hellquist som är ekonomiansvarig i Riksidrottsstyrelsen. ? Direkt stöd cirka 425 miljoner kronor. ? Lokalt aktivitetsstöd 600 miljoner. ? Projektbidraget ”Handslaget” på 400 miljoner kronor för att bland annat få med fler flickor och ungdomar som i dag inte deltar i någon idrott. (Siffrorna gäller 2005.) Statsstödet fördelas av Riksidrottsförbundet, som 2005 gav 21 miljoner till fotbollsförbundet, medan flygsportförbundet fick 2 miljoner. Men fotboll är ju, för att uttrycka det milt, den större sporten. Var tredje gång ett barn eller en ung människa (från 7 till 20 år) i Sverige ägnar sig åt idrott så handlar det om fotboll. Det statliga stödet, som ska stödja barns och ungdomars idrottande, får därför denna fördelning: ? En krona till fotbollsspelaren. ? 160 kronor till sportflygaren. Samtidigt har fotbollen mycket egna pengar. Det statliga stödet utgör bara 4 procent av fotbollsförbundets intäkter. 96 procent kommer från till exempel sponsorer. Bara VM i Tyskland väntas dra in 40–50 miljoner kronor, uppger Hans Hellquist. Dessutom: flygsportpengarna ska delas upp mellan åtta mindre grenförbund, varav modellflyget är störst, segelflyget kommer trea och konstflyg är minst. Flygsportens ordförande John Grubbström skulle gärna ta emot mer statliga pengar till sitt förbund. – Vi vill utveckla en lång rad verksamheter: ungdomssatsning, tjejsatsning, träningsläger för eliten och så vidare. Till mycket kan vi söka bidrag via ”Handslaget”, och det är vi tacksamma för. Men att få pengar till landslag och elitsatsningar är svårare. Att sportflyg får mer pengar per aktivitet än fotboll tycker inte riksidrottsstyrelsens Hans Hellquist är så konstigt. – Sponsorer som Ericsson rusar inte direkt till segelflyget. Om det inte råkar vara så att Svanberg (Ericssonchefen) är segelflygare. Man kan naturligtvis vända på frågan: varför ska staten över huvud taget betala pengar till fotbollsförbundet som håvar in många miljoner på tv-rättigheter, sponsorer och annat? – Även om elitfotbollen drar in mycket pengar så lever de små föreningarna ofta under knapphetens stjärna, säger Hans Hellquist. Att fotbollen nu tar förhållandevis liten andel av statsstödet kallar han Robin Hood-effekt: de avstår för att småförbunden ska få lite mer. Den beskrivningen håller inte flygsportförbundets John Grubbström med om. – Nej, varje förbund måste ju motivera varför man ska ha bidrag, sedan fördelas pengarna utifrån det. MATS CARLBOM mats.carlbom@dn.se 08-738 24 21


”Ingen har tid att lyssnapå Bodströms buggade bovar”

Summary: Polisförbundets ordförande i Stockholms län, Lars Ericson efterlyser de 1 500 nya poliser som justitieministern talar om.Jag tycker inte om osanna siffror, i synnerhet inte från en politiker, skriver polisfackets ordförande. Fakta är att polisen i Stockholms län sedan 1997 förlorar en polisman varje vecka. Värre ändå är de arbetsmetoder polisledningen i Stockholm valt. Arbetet inriktas på att jaga så mycket ordningsböter som möjligt, i stället för grova brottslingar. Frågan är om inte Hagamannen ännu gått lös om han bott i Stockholm. Även Thomas Bodströms förslag om buggning blir ett slag i luften. Det räcker inte att gömma en mikrofon i kökslampan – någon måste få tid att lyssna på brottslingarna också.

Justitieminister Thomas Bodström har förklarat krig mot den organiserade grova brottsligheten. Det var inte en dag för tidigt. Frågan är bara vem som ska göra jobbet. Tomas Bodström påstår att vi har fått 1 500 fler poliser i Sverige och att ”anställda inom polisen ökar med mer än en person per dag”. I stället är det precis tvärtom och jag tycker inte om osanna siffror, i synnerhet inte från politiker. Fakta är att vi i stället blivit av med en polis i veckan inom polismyndigheten i Stockholms län – räknat från 1997 närmare 700 stycken. Men det handlar inte bara om polisbrist. Det är ännu värre. Jag minns Sam och Silo, en serie som gick i tidningen Knasen på 70-talet. Den handlade om två korkade och lata poliser någonstans i en landsortshåla i USA. Deras favoritsysselsättning var inte att jaga bovar utan att i stället stå med polisbilen gömd i en buske bakom en vägskylt. Taktiken: att vänta tills någon kör för fort förbi skylten, stoppa och bötfälla vederbörande. Mycket böter, lite jobb, fin ”ingripande-statistik” och beröm från chefer – samtidigt som de riktiga bovarna härjade fritt. Den senaste tiden har polisledningen i Stockholm satsat på Sam och Silos arbetsmetoder efter beslut av självaste rikspolischefen. Kvantitet ska gå före kvalitet. Enkelt mätbara mål prioriteras och vinnare är den som skriver ut flest böter, lämnar in flest rapporter eller låter flest nyktra bilförare göra alkotest. Mot detta verklighetsfrämmande arbetssätt står justitieminister Thomas Bodström, som i en debattartikel i Sundsvalls Tidning nyligen, snarare vill se poliser likt dem i den amerikanska tv-serien ”24”. Med hjälp av dna-register, ”undercover-poliser”, hemlig avlyssning och program för vittnesskydd ska den organiserade brottsligheten bekämpas. Låt mig först instämma i Thomas Bodströms tes: effektiv brottsbekämpning kräver en resursstark poliskår som använder effektiva metoder. Däremot blir jag undrande när han påstår att vi har fått 1 500 fler poliser i Sverige och att ”anställda inom polisen ökar med mer än en person per dag”. Frågan är bara var dessa poliser befinner sig. Låt mig servera lite fakta: • Första juli 1999 var 4 631 poliser anställda i Stockholms län. Den 29 maj i år fanns det 4 496 – alltså 135 färre. Om man tittar på vad som döljer sig bakom siffrorna inser man att det är värre än så: • Den 1 juli 1999 var 120 poliser sjukskrivna medan 410 var frånvarande av andra orsaker. Den 29 maj i år var 155 poliser sjukskrivna och 554 var frånvarande av andra orsaker. Det betyder att vi netto har minskat polisstyrkan med drygt 300 personer sedan 1999. Vi har med andra ord blivit av med en polis i veckan. Räknar vi från 1997 så har vi blivit drygt 700 färre. Vad gör då alla poliser som är ”frånvarande av andra orsaker”? Faktum är att många av dem gör tillvaron tryggare för en speciell grupp människor: Thomas Bodström och hans regeringskollegor som behöver utökat personskydd. Visst, Thomas Bodström, det är bra att vi kan använda dna-registret för att samla bevis mot brottslingar. Men även detta kräver resurser. I dag går vi – åtminstone i Stockholm – snarare mot att det är enkelt mätbara polisinsatser som prioriteras. Frågan är om Hagamannen hade varit i häkte om han bott i Stockholm. Här bedöms poliser efter hur många ordningsböter de har skrivit ut eller hur många de lyckats få att blåsa i alkometern. Tidsödande och komplicerade utredningar av grova brott har prioriterats lägre. Att fatta beslut om att tillåta buggning, som justitieministern föreslår, riskerar också att bli ett slag i luften om det inte finns resurser. Från länder där buggning är tillåtet vet vi att det kräver stora resurser att avlyssna en misstänkt brottsling. Det räcker ju inte med att gömma en mikrofon i kökslampan. Vi har redan i dag mängder av möjligheter att utreda brott som aldrig kommer att utnyttjas för att resurserna saknas. Så här låter det ofta på länets polisstationer: ”Om vi hade haft en tekniker att skicka hade vi gjort det.” Snart kanske vi får vänja oss vid att höra ”Om vi hade haft resurser så hade vi buggat den där adressen”. ”Undercover-poliser” har vi uppenbarligen redan. Det måste vara de 1 500 nya poliser som har tillkommit de senaste två åren. De måste vara ”undercover” allihop – de har i alla fall inte synts till ute på polisstationerna. Jag håller annars med Thomas Bodström när han säger att ”en effektiv polis och rättsstat handlar om så mycket mer än antal poliser och kronor”. Minst lika avgörande är att resurserna används rätt. Därför måste justitieministern inse att politikerna måste ta ansvar för hur polisverksamheten styrs. Börja med att besluta om hur vi ska använda de metoder och resurser vi har. Sedan kan ni diskutera hur polisen ska kunna få mer resurser och större befogenheter. Det meningsfulla och mest effektiva polisarbetet ligger nog någonstans mellan ”24” och Sam & Silo. LARS ERICSON


"Ingen har tid att lyssna på Bodströms buggade bovar"

Summary: Polisförbundets ordförande i Stockholms län, Lars Ericson efterlyser de 1 500 nya poliser som justitieministern talar om. Jag tycker inte om osanna siffror, i synnerhet inte från en politiker, skriver polisfackets ordförande. Fakta är att polisen i Stockholms län sedan 1997 förlorar en polisman varje vecka. Värre ändå är de arbetsmetoder polisledningen i Stockholm valt. Arbetet inriktas på att jaga så mycket ordningsböter som möjligt, i stället för grova brottslingar. Frågan är om inte Hagamannen ännu gått lös om han bott i Stockholm. Även Thomas Bodströms förslag om buggning blir ett slag i luften. Det räcker inte att gömma en mikrofon i kökslampan - någon måste få tid att lyssna på brottslingarna också.

Justitieminister Thomas Bodström har förklarat krig mot den organiserade grova brottsligheten. Det var inte en dag för tidigt. Frågan är bara vem som ska göra jobbet. Tomas Bodström påstår att vi har fått 1 500 fler poliser i Sverige och att "anställda inom polisen ökar med mer än en person per dag". I stället är det precis tvärtom och jag tycker inte om osanna siffror, i synnerhet inte från politiker. Fakta är att vi i stället blivit av med en polis i veckan inom polismyndigheten i Stockholms län - räknat från 1997 närmare 700 stycken. Men det handlar inte bara om polisbrist. Det är ännu värre. Jag minns Sam och Silo, en serie som gick i tidningen Knasen på 70-talet. Den handlade om två korkade och lata poliser någonstans i en landsortshåla i USA. Deras favoritsysselsättning var inte att jaga bovar utan att i stället stå med polisbilen gömd i en buske bakom en vägskylt. Taktiken: att vänta tills någon kör för fort förbi skylten, stoppa och bötfälla vederbörande. Mycket böter, lite jobb, fin "ingripande-statistik" och beröm från chefer - samtidigt som de riktiga bovarna härjade fritt. Den senaste tiden har polisledningen i Stockholm satsat på Sam och Silos arbetsmetoder efter beslut av självaste rikspolischefen. Kvantitet ska gå före kvalitet. Enkelt mätbara mål prioriteras och vinnare är den som skriver ut flest böter, lämnar in flest rapporter eller låter flest nyktra bilförare göra alkotest. Mot detta verklighetsfrämmande arbetssätt står justitieminister Thomas Bodström, som i en debattartikel i Sundsvalls Tidning nyligen, snarare vill se poliser likt dem i den amerikanska tv-serien "24". Med hjälp av dna-register, "undercover-poliser", hemlig avlyssning och program för vittnesskydd ska den organiserade brottsligheten bekämpas. Låt mig först instämma i Thomas Bodströms tes: effektiv brottsbekämpning kräver en resursstark poliskår som använder effektiva metoder. Däremot blir jag undrande när han påstår att vi har fått 1 500 fler poliser i Sverige och att "anställda inom polisen ökar med mer än en person per dag". Frågan är bara var dessa poliser befinner sig. Låt mig servera lite fakta: - Första juli 1999 var 4 631 poliser anställda i Stockholms län. Den 29 maj i år fanns det 4 496 - alltså 135 färre. Om man tittar på vad som döljer sig bakom siffrorna inser man att det är värre än så: - Den 1 juli 1999 var 120 poliser sjukskrivna medan 410 var frånvarande av andra orsaker. Den 29 maj i år var 155 poliser sjukskrivna och 554 var frånvarande av andra orsaker. Det betyder att vi netto har minskat polisstyrkan med drygt 300 personer sedan 1999. Vi har med andra ord blivit av med en polis i veckan. Räknar vi från 1997 så har vi blivit drygt 700 färre. Vad gör då alla poliser som är "frånvarande av andra orsaker"? Faktum är att många av dem gör tillvaron tryggare för en speciell grupp människor: Thomas Bodström och hans regeringskollegor som behöver utökat personskydd. Visst, Thomas Bodström, det är bra att vi kan använda dna-registret för att samla bevis mot brottslingar. Men även detta kräver resurser. I dag går vi - åtminstone i Stockholm - snarare mot att det är enkelt mätbara polisinsatser som prioriteras. Frågan är om Hagamannen hade varit i häkte om han bott i Stockholm. Här bedöms poliser efter hur många ordningsböter de har skrivit ut eller hur många de lyckats få att blåsa i alkometern. Tidsödande och komplicerade utredningar av grova brott har prioriterats lägre. Att fatta beslut om att tillåta buggning, som justitieministern föreslår, riskerar också att bli ett slag i luften om det inte finns resurser. Från länder där buggning är tillåtet vet vi att det kräver stora resurser att avlyssna en misstänkt brottsling. Det räcker ju inte med att gömma en mikrofon i kökslampan. Vi har redan i dag mängder av möjligheter att utreda brott som aldrig kommer att utnyttjas för att resurserna saknas. Så här låter det ofta på länets polisstationer: "Om vi hade haft en tekniker att skicka hade vi gjort det." Snart kanske vi får vänja oss vid att höra "Om vi hade haft resurser så hade vi buggat den där adressen". "Undercover-poliser" har vi uppenbarligen redan. Det måste vara de 1 500 nya poliser som har tillkommit de senaste två åren. De måste vara "undercover" allihop - de har i alla fall inte synts till ute på polisstationerna. Jag håller annars med Thomas Bodström när han säger att "en effektiv polis och rättsstat handlar om så mycket mer än antal poliser och kronor". Minst lika avgörande är att resurserna används rätt. Därför måste justitieministern inse att politikerna måste ta ansvar för hur polisverksamheten styrs. Börja med att besluta om hur vi ska använda de metoder och resurser vi har. Sedan kan ni diskutera hur polisen ska kunna få mer resurser och större befogenheter. Det meningsfulla och mest effektiva polisarbetet ligger nog någonstans mellan "24" och Sam & Silo. Lars Ericson


”Göteborgskravallerna skadade demonstranters demokratisyn”

Summary: Den globala rättviserörelsens aktivister är betydligt mer politiskt aktiva än befolkningen som helhet och har högre valdeltagande, skriver forskarna som finns vid Lunds, Stockholms och Linköpings universitet. De stöder sig på 1066 enkätsvar. Det stora flertalet aktivister demonstrerade fredligt, men fick under kravallerna sin syn på de demokratiska institutionerna rubbad. Av dem som fanns på plats i Göteborg fick 57 procent mindre förtroende för regeringen, 40 procent minskade sin tro på alla politiska partier.

I Göteborgskravallerna för, i dag, fem år sedan deltog en stor grupp mycket politiskt engagerade unga människor. De förlorade sin tro på det politiska systemet, skriver en grupp forskare. Efter EU-toppmötet i Göteborg 2001 hävdade många att det som hände hotade demokratin. De hade delvis rätt. Men av helt andra skäl än dem som angavs i debatten. Kravallerna mellan ett fåtal aktivister och polis var över på några timmar. Men upplevelserna hos det stora flertalet aktivister som demonstrerade fredligt blev mer bestående. Många fick sitt förtroende för de demokratiska institutionerna rubbat. Tre av fyra aktivister inom den globala rättviserörelsen i allmänhet fick efter Göteborgshändelserna ett minskat förtroende för både polis och rättsväsende. Av dem som själva var på plats i Göteborg är siffrorna ännu högre. Fler än fyra av fem fick minskat förtroende för polis och rättsväsende, 57 procent fick lägre förtroende för regeringen och 40 procent för politiska partier i allmänhet. Det är några av de viktigaste resultaten av den omfattande enkätundersökning som vi genomfört vid tre sociala forum i Stockholm, Göteborg och Lund. Forskningsrapporten ”Aktivister” presenterar ett rikt empiriskt material om den globala rättviserörelsens aktivister och slår hål på en del av de myter som omgett rörelsen. Efter det tidiga 2000-talets toppmötesdemonstrationer har en av de främsta mötesplatserna för denna rörelse varit de sociala forumen. Inspirationskällan har varit World Social Forum, som arrangerades första gången i Brasilien 2001. På samma sätt som världen över har aktivister även i Sverige genom dessa kommit samman för diskussioner, kontaktknytande och folkbildning. Analysen av de 1 066 enkätsvaren visar att den globala rättviserörelsens aktivister är betydligt mer politiskt aktiva än befolkningen som helhet. De har en långt större erfarenhet av allt ifrån att vara partiaktiva eller demonstrera till att bojkotta varor eller skriva på namninsamlingar. Rörelsen attraherar dessutom grupper som annars brukar vara mindre aktiva i traditionella politiska sammanhang. I jämförelse med partipolitiken finns det en betydligt högre andel ungdomar, kvinnor och utrikes födda. I en tid när de politiska ungdomsförbunden krymper har ett stort antal unga människor uppenbarligen sökt sig till de nya former av politiskt engagemang som den globala rättviserörelsen erbjuder. När det gäller klassbakgrund bekräftas den tendens som tidigare iakttagits inom såväl partipolitik som inom de nya sociala rörelser som vuxit fram sedan femtiotalet. Forumdeltagarna utgörs främst av studenter och högskoleutbildade samt av dem som själva, eller vars föräldrar, har tjänstemannayrken – alltså någon form av medelklass. Dock bidrar ett av rörelsens utmärkande drag – att föra samman organisationer från arbetarrörelsen med nya sociala rörelseorganisationer – till att öka andelen arbetare. När det gäller deltagarnas bakgrund kan det också konstateras att en stor majoritet (71 procent) har föräldrar som någon gång varit föreningsaktiva. Inom rörelsen finns också relativt stora erfarenheter av transnationellt politiskt handlande. En klar majoritet (62 procent) av aktivisterna har erfarenhet av internationella aktioner eller arrangemang. Till exempel har nästan hälften av alla forumdeltagare som svarat på vår enkät någon gång haft mejlkontakt med aktivister i andra länder. Fortfarande är det dock på lokal nivå som de flesta är engagerade, medan var femte är regelbundet aktiva i nationella sammanhang och var tionde i globala sammanhang. Det rör sig alltså om grupp med ett ovanligt högt politiskt engagemang som har förlorat förtroende för de rättsstatliga och politiska institutionerna. För många av den globala rättviserörelsens aktivister är det egna engagemanget och ställningstagandet viktigare än att gå med i en organisation. Hela 70 procent instämmer helt eller ganska mycket i påståendet att ”det är viktigare att aktivera sig och ta ställning än att vara medlem i en organisation”. Den individualisering som många forskare tyckt sig notera i människors politiska handlande gör sig alltså tydligt gällande inom denna rörelsemiljö. Även om förtroendet för den parlamentariska demokratins kärninstitutioner är lågt är samtidigt aktivisternas valdeltagande mycket högre än hos övriga befolkningen. Endast ett fåtal (4 procent) anser att deltagande i allmänna val går emot deras politiska övertygelse. Förtroendet är högt för andra viktiga demokratiska aktörer, såsom sociala rörelser och föreningar. Som grupp är deltagarna dessutom synnerligen aktiva demokratiutövare genom sin stora erfarenhet av politiskt handlande. Man ger alltså uttryck för en demokratisyn som är mer deltagarorienterad och man väljer gärna andra sätt att agera än de traditionella partiorienterade. Samtidigt visar man genom sitt deltagande i allmänna val att den parlamentariska demokratin är central. Kritiken mot de demokratiska institutionerna tycks snarare handla om hur de fungerar i dag eller den politik som behärskar dem än om institutionerna som sådana. Att se dessa aktivister som ett hot mot demokratin är alltså både långsökt och felaktigt. En annan vanlig myt är att deltagarna i rörelsen skulle vara motståndare till globaliseringen och i stället stå för en tillbakablickande romantisering av nationalstaten. Vårt eget material pekar snarare på motsatsen. Merparten av deltagarna i rörelsen är inte motståndare till globaliseringen i sig. Inte heller anser sig flertalet tillhöra en ”antiglobaliseringsrörelse”. Snarare vill de ha en annan rättvisare och mer demokratisk globalisering. Man menar att en sådan globalisering inte kan komma till stånd genom återförandet av makt till de nationella institutionerna. I stället vill de reformera de globala institutionerna – eller skapa helt nya. Hela 70 procent instämde helt eller ganska mycket i enkätens påstående att ”globala institutioner som Världsbanken, WTO och IMF bör reformeras”. Men bara 29 procent i påståendet att ”de nationella regeringarna bör stärkas”. En stor majoritet, 75 procent, anser att de viktigaste globala politiska kraven att driva är sådana som rör ekonomi och social rättvisa. Tidigare forskning har annars visat att de nya sociala rörelserna varit mindre intresserade av konflikten mellan arbete och kapital än vad arbetarrörelsen varit. Globaliseringsdiskussionen tycks nu aktualisera dessa frågor i ett sammanhang där de nya sociala rörelserna är påtagligt närvarande. I en tid då den institutionaliserade politiken och den offentliga politiska debatten alltmer trängs kring mitten, förs det i detta rörelsesammanhang fram en mängd åsikter och perspektiv. Ingen organisation dominerar medlemsmässigt bland forumdeltagarna. Den enskilt största organisationen är Attac, som knappt en tiondel av alla deltagare är med i. Den politiska tendensen hos de organisationer som deltagarna är medlemmar i kan oftast kopplas till de nya sociala rörelserna – frågor om bistånd/solidaritet, miljö och mänskliga rättigheter – men även ”den gamla vänstern” finns starkt representerad. Men det finns också gränser för mångfalden. Organisationer på den politiska högerkanten återfinns exempelvis inte på de sociala forumen. Sammanfattningsvis består den globala rättviserörelsen alltså i huvudsak av mycket politiskt engagerade människor med idéer om hur globaliseringen borde göras mer rättvis och demokratisk. Det rör sig också företrädesvis om unga människor, en grupp som annars uppvisar en låg grad av traditionell politisk aktivitet. Dessa aktiva demokratiutövare har efter händelserna i Göteborg förlorat förtroendet för stora delar av det politiska systemet. I ett land som Sverige, där rörelse- och föreningsengagemang sedan länge varit ett viktigt sätt att involvera medborgarna i styrningen av samhället, är detta förtroenderas ett problem som inte ska underskattas. MAGNUS WENNERHAG Forskare i sociologi HILMA HOLM Forskare i socialantropologi JOHAN LINDGREN Forskare i sociologi HENRIK NORDVALL Forskare i vuxnas lärande ADRIENNE SÖRBOM Forskare i sociologi


"Göteborgskravallerna skadade demonstranters demokratisyn"

Summary: I Göteborgskravallerna för, i dag, fem år sedan deltog en stor grupp mycket politiskt engagerade unga människor. De förlorade sin tro på det politiska systemet, skriver en grupp forskare. Den globala rättviserörelsens aktivister är betydligt mer politiskt aktiva än befolkningen som helhet och har högre valdeltagande, skriver forskarna som finns vid Lunds, Stockholms och Linköpings universitet. De stöder sig på 1066 enkätsvar. Det stora flertalet aktivister demonstrerade fredligt, men fick under kravallerna sin syn på de demokratiska institutionerna rubbad. Av dem som fanns på plats i Göteborg fick 57 procent mindre förtroende för regeringen, 40 procent minskade sin tro på alla politiska partier.

Efter EU-toppmötet i Göteborg 2001 hävdade många att det som hände hotade demokratin. De hade delvis rätt. Men av helt andra skäl än dem som angavs i debatten. Kravallerna mellan ett fåtal aktivister och polis var över på några timmar. Men upplevelserna hos det stora flertalet aktivister som demonstrerade fredligt blev mer bestående. Många fick sitt förtroende för de demokratiska institutionerna rubbat. Tre av fyra aktivister inom den globala rättviserörelsen i allmänhet fick efter Göteborgshändelserna ett minskat förtroende för både polis och rättsväsende. Av dem som själva var på plats i Göteborg är siffrorna ännu högre. Fler än fyra av fem fick minskat förtroende för polis och rättsväsende, 57 procent fick lägre förtroende för regeringen och 40 procent för politiska partier i allmänhet. Det är några av de viktigaste resultaten av den omfattande enkätundersökning som vi genomfört vid tre sociala forum i Stockholm, Göteborg och Lund. Forskningsrapporten Aktivister presenterar ett rikt empiriskt material om den globala rättviserörelsens aktivister och slår hål på en del av de myter som omgett rörelsen. Efter det tidiga 2000-talets toppmötesdemonstrationer har en av de främsta mötesplatserna för denna rörelse varit de sociala forumen. Inspirationskällan har varit World Social Forum, som arrangerades första gången i Brasilien 2001. På samma sätt som världen över har aktivister även i Sverige genom dessa kommit samman för diskussioner, kontaktknytande och folkbildning. Analysen av de 1066 enkätsvaren visar att den globala rättviserörelsens aktivister är betydligt mer politiskt aktiva än befolkningen som helhet. De har en långt större erfarenhet av allt ifrån att vara partiaktiva eller demonstrera till att bojkotta varor eller skriva på namninsamlingar. Rörelsen attraherar dessutom grupper som annars brukar vara mindre aktiva i traditionella politiska sammanhang. I jämförelse med partipolitiken finns det en betydligt högre andel ungdomar, kvinnor och utrikes födda. I en tid när de politiska ungdomsförbunden krymper har ett stort antal unga människor uppenbarligen sökt sig till de nya former av politiskt engagemang som den globala rättviserörelsen erbjuder. När det gäller klassbakgrund bekräftas den tendens som tidigare iakttagits inom såväl partipolitik som inom de nya sociala rörelser som vuxit fram sedan femtiotalet. Forumdeltagarna utgörs främst av studenter och högskoleutbildade samt av dem som själva, eller vars föräldrar, har tjänstemannayrken alltså någon form av medelklass. Dock bidrar ett av rörelsens utmärkande drag att föra samman organisationer från arbetarrörelsen med nya sociala rörelseorganisationer till att öka andelen arbetare. När det gäller deltagarnas bakgrund kan det också konstateras att en stor majoritet (71 procent) har föräldrar som någon gång varit föreningsaktiva. Inom rörelsen finns också relativt stora erfarenheter av transnationellt politiskt handlande. En klar majoritet (62 procent) av aktivisterna har erfarenhet av internationella aktioner eller arrangemang. Till exempel har nästan hälften av alla forumdeltagare som svarat på vår enkät någon gång haft mejlkontakt med aktivister i andra länder. Fortfarande är det dock på lokal nivå som de flesta är engagerade, medan var femte är regelbundet aktiva i nationella sammanhang och var tionde i globala sammanhang. Det rör sig alltså om grupp med ett ovanligt högt politiskt engagemang som har förlorat förtroende för de rättsstatliga och politiska institutionerna.För många av den globala rättviserörelsens aktivister är det egna engagemanget och ställningstagandet viktigare än att gå med i en organisation. Hela 70 procent instämmer helt eller ganska mycket i påståendet att det är viktigare att aktivera sig och ta ställning än att vara medlem i en organisation. Den individualisering som många forskare tyckt sig notera i människors politiska handlande gör sig alltså tydligt gällande inom denna rörelsemiljö. Även om förtroendet för den parlamentariska demokratins kärninstitutioner är lågt är samtidigt aktivisternas valdeltagande mycket högre än hos övriga befolkningen. Endast ett fåtal (4 procent) anser att deltagande i allmänna val går emot deras politiska övertygelse. Förtroendet är högt för andra viktiga demokratiska aktörer, såsom sociala rörelser och föreningar. Som grupp är deltagarna dessutom synnerligen aktiva demokratiutövare genom sin stora erfarenhet av politiskt handlande. Man ger alltså uttryck för en demokratisyn som är mer deltagarorienterad och man väljer gärna andra sätt att agera än de traditionella partiorienterade. Samtidigt visar man genom sitt deltagande i allmänna val att den parlamentariska demokratin är central. Kritiken mot de demokratiska institutionerna tycks snarare handla om hur de fungerar i dag eller den politik som behärskar dem än om institutionerna som sådana. Att se dessa aktivister som ett hot mot demokratin är alltså både långsökt och felaktigt. En annan vanlig myt är att deltagarna i rörelsen skulle vara motståndare till globaliseringen och i stället stå för en tillbakablickande romantisering av nationalstaten. Vårt eget material pekar snarare på motsatsen. Merparten av deltagarna i rörelsen är inte motståndare till globaliseringen i sig. Inte heller anser sig flertalet tillhöra en antiglobaliseringsrörelse. Snarare vill de ha en annan rättvisare och mer demokratisk globalisering. Man menar att en sådan globalisering inte kan komma till stånd genom återförandet av makt till de nationella institutionerna. I stället vill de reformera de globala institutionerna eller skapa helt nya. Hela 70 procent instämde helt eller ganska mycket i enkätens påstående att globala institutioner som Världsbanken, WTO och IMF bör reformeras. Men bara 29 procent i påståendet att de nationella regeringarna bör stärkas. En stor majoritet, 75 procent, anser att de viktigaste globala politiska kraven att driva är sådana som rör ekonomi och social rättvisa. Tidigare forskning har annars visat att de nya sociala rörelserna varit mindre intresserade av konflikten mellan arbete och kapital än vad arbetarrörelsen varit. Globaliseringsdiskussionen tycks nu aktualisera dessa frågor i ett sammanhang där de nya sociala rörelserna är påtagligt närvarande. I en tid då den institutionaliserade politiken och den offentliga politiska debatten alltmer trängs kring mitten, förs det i detta rörelsesammanhang fram en mängd åsikter och perspektiv. Ingen organisation dominerar medlemsmässigt bland forumdeltagarna. Den enskilt största organisationen är Attac, som knappt en tiondel av alla deltagare är med i. Den politiska tendensen hos de organisationer som deltagarna är medlemmar i kan oftast kopplas till de nya sociala rörelserna frågor om bistånd/solidaritet, miljö och mänskliga rättigheter men även den gamla vänstern finns starkt representerad. Men det finns också gränser för mångfalden. Organisationer på den politiska högerkanten återfinns exempelvis inte på de sociala forumen. Sammanfattningsvis består den globala rättviserörelsen alltså i huvudsak av mycket politiskt engagerade människor med idéer om hur globaliseringen borde göras mer rättvis och demokratisk. Det rör sig också företrädesvis om unga människor, en grupp som annars uppvisar en låg grad av traditionell politisk aktivitet. Dessa aktiva demokratiutövare har efter händelserna i Göteborg förlorat förtroendet för stora delar av det politiska systemet. I ett land som Sverige, där rörelse- och föreningsengagemang sedan länge varit ett viktigt sätt att involvera medborgarna i styrningen av samhället, är detta förtroenderas ett problem som inte ska underskattas. MAGNUS WENNERHAG Forskare i sociologi HILMA HOLM Forskare i socialantropologi JOHAN LINDGREN Forskare i sociologi HENRIK NORDVALL Forskare i vuxnas lärande ADRIENNE SÖRBOM Forskare i sociologi


”Tiga om bristerna räddar ej förtroendet för domstolarna”

Summary: När man som riksåklagaren ursäktar att domstolarna begår enstaka fel är det risk att man också rycker påaxlarna åt justitiemord, skriver JK Göran Lambertz.Jag förundrar mig över den kyla med vilken mångai rättsväsendet tar emot beskedet att en person frikäntsefter många år i fängelse. Varför blir vi inte mer ledsna över att rättsväsendet utsatt en människa för en sådanlivskatastrof? Juristkolleger bekymrar sig för attallmänhetens förtroende för domstolarna går i botten efter min kritik. Det bekymrar också mig. Men att tiga om brister är inte rätt sätt att bevara förtroendet, skriverjustitiekanslern som här utvecklar bakgrunden till att han övertygats om att oskyldigt dömda sitter i fängelse.

Tre domare kritiserar på DN Debatt 10/6 min övertygelse att det sitter oskyldiga personer i svenska fängelser. Och de gillar absolut inte att jag säger vad jag anser. Riksåklagaren har tidigare gett uttryck för likartad kritik (DN Debatt 23/5). Min uppfattning om oskyldigt dömda grundar sig i huvudsak på följande fem omständigheter: 1.Sedan jag blev JK har många advokater sagt till mig i olika sammanhang att de har haft klienter som enligt deras övertygelse har blivit oskyldigt dömda. Många av dessa advokater har gett uttryck för sin frustration över att ”det ibland känns som om det är klienten som måste bevisa att han är oskyldig”. För några veckor sedan skrev 15 advokater i Aftonbladet om sin övertygelse att klienterna ibland blir oskyldigt dömda. Strax därefter skrev åtta advokater och tre biträdande jurister om samma problem. 2.En nyligen pensionerad fängelsepräst sa för en tid sedan i ett radioprogram att det har blivit långt vanligare på senare år att de intagna hävdar att de är oskyldiga. Hans uppfattning var att mångas berättelser kändes mycket övertygande. Två fängelsepsykologer har uttryckt ungefär samma sak direkt till mig. ”Vi har absolut fler oskyldiga i våra fängelser nu för tiden än förr.” 3.Jag har fått en flod av brev från personer som säger sig vara oskyldigt dömda, ibland från deras anhöriga. Några har jag talat med. Berättelserna framstår ofta som övertygande – och förskräckande. Om en av tio talar sanning, är det illa nog. Jag vet inte säkert hur många det kan vara som har skrivit, men jag har nyligen bett tre av mina medarbetare att gå igenom skrivelserna till JK under 2005 och 2006 för att ta reda på detta. 4.Själv har jag under några år läst ganska många fällande brottmålsdomar. I de flesta fall är de mycket välskrivna och grundligt motiverade. Men det förekommer fällande domar som är påfallande svagt underbyggda, i varje fall såvitt man kan läsa sig till. Inte sällan är det fråga om just sådana domar som har ifrågasatts i den nämnda brevfloden. Till för några dagar sedan grundade jag min övertygelse främst på dessa fyra punkter. Men den 7 juni tillkom ytterligare en. 5.Professor Hans-Gunnar Axberger och hans tre medarbetare i justitiekanslerns rättssäkerhetsprojekt presenterade då sin rapport ”Felaktigt dömda”. De har undersökt elva rättsfall från 1990 och framåt där personer har dömts till fängelse i tre år eller mer för att senare frikännas efter så kallad resning. Axberger och medarbetarna gör bedömningen att de fällande domarna var felaktiga i samtliga dessa fall. Men inte bara det. Enligt vad projektgruppen kunnat finna kvarstår det för åtta av de elva personerna inte några som helst misstankar. Man kan inte komma mycket närmare ett konstaterande att i varje fall dessa åtta var och är oskyldiga. Ändå dömdes de till långvariga fängelsestraff. I rapporten konstaterar Hans-Gunnar Axbergers grupp att det är ett nytt fenomen i Sverige att människor döms till långvariga fängelsestraff och sedan frikänns efter resning. På 50- och 60-talet förekom inget sådant fall, på 70-talet ett fall och på 80-talet ett. På 90-talet blev det plötsligt sex fall, och på 2000-talet har det hittills varit fem. De tre domare som kritiserar mig skriver att bevisprövningen har blivit bättre sedan min egen tid i domstol, vilket var i slutet av 80-talet (för 17 år sedan, inte nästan 30 som de skriver). Mot bakgrund av rättssäkerhetsprojektets nyssnämnda resultat – att felaktiga långa fängelsestraff kan dokumenteras från 1990 och framåt men inte tidigare – är man böjd att vara lätt skeptisk till detta påstående. Än mer skeptisk blir man om man läser beskrivningen och bedömningen i Axberger-rapporten av de elva granskade fallen. Kritiken mot framför allt domstolarna är inte nådig. Riksåklagaren säger för sin del att debatten om oskyldigt dömda ”bygger på helt obestyrkta antaganden, närmast gissningar”. Jag överlåter åt läsaren att bedöma detta påstående mot bakgrund av det underlag som jag har presenterat ovan. Både de tre domarna och riksåklagaren skriver att fel i dömandet självfallet förekommer. Domarna hänvisar till det stora antalet fall, 75 000 per år. Och riksåklagaren säger att ”dömande är mänsklig verksamhet och det är självklart att det i enstaka fall kan gå fel”. Det är naturligtvis riktigt som de säger. Men det finns en uppenbar risk att en sådan ursäktande attityd sätter sig för djupt. Den som resonerar på det sättet kan tendera att rycka på axlarna åt de justitiemord som faktiskt inträffar. Om man börjar med att ursäkta sig för eventuella fel, bryr man sig nog inte tillräckligt mycket om den katastrof som det innebär för en oskyldig person att bli dömd, fängslad och vanärad. (Man kan ju blunda och föreställa sig hur det skulle vara.) Jag tror att en överslätande inställning rent av kan påverka noggrannheten hos åklagare och domare när de ska pröva frågan om åtal respektive skuld. Jag har för övrigt förundrat mig över den kyla med vilken många inom rättsväsendet tar emot beskedet att en person har frikänts efter resning och många år i fängelse. Varför blir vi inte mer upprörda och ledsna över att rättsväsendet har utsatt en person för en sådan livskatastrof? Många värjer sig med ett ”man vet ju inte hur det är, personen kan mycket väl vara skyldig fastän bevisen inte räckte”. Och så slår man sig till ro i denna fromma förhoppning. Men nu tycks Axberger-rapporten alltså visa att förhoppningen ofta är bedräglig. Domarna och riksåklagaren säger också att det bara är den som har varit med i rättssalen som kan rätt bedöma målet, att den som bara läser domen inte kan göra någon riktig bedömning. En fällande dom handlar, enligt dem, inte sällan om vad man uppfattar av tonfall, kroppsspråk och dylikt under rättegången. Detta är en vanlig invändning, men den är inte desto mindre farlig för rättssäkerheten. Domstolarna är skyldiga att redovisa vad de grundar en fällande dom på. Om kroppsspråk och osäkra svar har haft betydelse för bedömningen att personen är skyldig, ska detta redovisas. Att en fällande dom framstår som svag kan därför inte ursäktas med att det finns avgörande omständigheter som domarna valt att inte ta med. För övrigt bör man vara försiktig med att fälla en person på grund av hans kroppsspråk och dylikt. När jag var ny som JK fick jag en fråga i Ekots lördagsintervju om jag trodde att det fanns oskyldiga människor i svenska fängelser. Jag var oförberedd på frågan men svarade nej. Det var mest en gissning, men det var en ärlig gissning. Då fick jag kritik av en juridikprofessor, Claes Sandgren, som ansåg att min gissning var en naiv förhoppning. Jag har så småningom fått inse att han hade rätt. Det har varit en inte helt smärtfri resa från en tro på att domstolarna klarar sitt svåra bevisprövningsuppdrag till en övertygelse om att så faktiskt inte alltid är fallet. Insikten är smärtsam därför att jag ser mig själv som domare, identifierar mig rätt mycket med domarna och känner många personligen. Jag kan lova att det inte är särskilt behagligt att angripa sina kolleger och vänner på det sätt som jag har gjort. Det hade jag helst velat slippa. Men JK-ämbetet ger unika möjligheter till insyn i hur rättsväsendet fungerar. Som justitiekansler får man tillfälle att betrakta domstolarna, åklagarna och polisen från många håll samtidigt, dels genom den input man får från olika berörda, dels genom den fria tillsynsroll som JK har. Jag tror därför att jag förstår mig ganska bra på såväl domstolarna som rättsväsendets myndigheter i övrigt. Och som justitiekansler har jag ett ansvar att inte tiga med det som jag ser. Jag föreställer mig att det för de flesta aktiva domare, åklagare och poliser tar emot ganska mycket att leta efter, och kanske erkänna, de svåra brister som man möjligen kan ana sig till. För JK får någon sådan psykologisk spärr inte finnas. De tre domarna och riksåklagaren anser vidare att min kritik är alltför ”svepande” och ”generaliserande”. De borde tänka efter ett ögonblick. Domstolarna dömer självständigt, och som JK bör jag därför inte peka på enskilda mål som jag anser feldömda. Det får jag bara göra vid uppenbara fel, och sådana är sällsynta. Om jag ser brister i domstolarnas dömande har jag därför inget annat alternativ än att framföra min kritik på ett övergripande sätt, och då redovisa de belägg jag har för min uppfattning. Mina kritiker bekymrar sig slutligen för att allmänhetens förtroende för domstolarna, och rättsväsendet i övrigt, går i botten efter min kritik. Detta bekymrar också mig. Men förtroende måste förtjänas. Att tiga om brister är inte rätt sätt att bevara förtroendet. Debatten om rättssäkerheten i brottmålsprocessen är nödvändig. En risk som finns är dock att vi så småningom, på vanligt svenskt sätt, klappar varandra på axeln och enas om att allt nog är ganska bra, i varje fall nu sedan saken har ventilerats ordentligt. I denna fälla får vi inte falla. Det räcker inte att debatten vinns. Verkligheten måste förändras. Vi måste göra allt vi kan för att inga oskyldiga ska hamna i svenska fängelser. Och vi måste hjälpas åt. Att släta över, att hitta ursäkter och mer eller mindre krystade förklaringar, att inta försvarsposition och slå tillbaka på den som tar upp ett problem, det är ett vanligt debattbeteende. Inte minst bland oss jurister. Men det är aldrig någonsin bra. Det är motsatsen till det djupa allvar som vi måste ta fram ibland. Nu behövs detta allvar. GÖRAN LAMBERTZ


"Tiga om bristerna räddar ej förtroendet för domstolarna"

Summary: När man som riksåklagaren ursäktar att domstolarna begår enstaka fel är det risk att man också rycker på axlarna åt justitiemord, skriver JK Göran Lambertz.. Jag förundrar mig över den kyla med vilken många i rättsväsendet tar emot beskedet att en person frikänts efter många år i fängelse. Varför blir vi inte mer ledsna över att rättsväsendet utsatt en människa för en sådan livskatastrof? Juristkolleger bekymrar sig för att allmänhetens förtroende för domstolarna går i botten efter min kritik. Det bekymrar också mig. Men att tiga om brister är inte rätt sätt att bevara förtroendet, skriver justitiekanslern som här utvecklar bakgrunden till att han övertygats om att oskyldigt dömda sitter i fängelse.

Tre domare kritiserar på DN Debatt 10/6 min övertygelse att det sitter oskyldiga personer i svenska fängelser. Och de gillar absolut inte att jag säger vad jag anser. Riksåklagaren har tidigare gett uttryck för likartad kritik (DN Debatt 23/5). Min uppfattning om oskyldigt dömda grundar sig i huvudsak på följande fem omständigheter: 1. Sedan jag blev JK har många advokater sagt till mig i olika sammanhang att de har haft klienter som enligt deras övertygelse har blivit oskyldigt dömda. Många av dessa advokater har gett uttryck för sin frustration över att "det ibland känns som om det är klienten som måste bevisa att han är oskyldig". För några veckor sedan skrev 15 advokater i Aftonbladet om sin övertygelse att klienterna ibland blir oskyldigt dömda. Strax därefter skrev åtta advokater och tre biträdande jurister om samma problem. 2. En nyligen pensionerad fängelsepräst sa för en tid sedan i ett radioprogram att det har blivit långt vanligare på senare år att de intagna hävdar att de är oskyldiga. Hans uppfattning var att mångas berättelser kändes mycket övertygande. Två fängelsepsykologer har uttryckt ungefär samma sak direkt till mig. "Vi har absolut fler oskyldiga i våra fängelser nu för tiden än förr." 3. Jag har fått en flod av brev från personer som säger sig vara oskyldigt dömda, ibland från deras anhöriga. Några har jag talat med. Berättelserna framstår ofta som övertygande - och förskräckande. Om en av tio talar sanning, är det illa nog. Jag vet inte säkert hur många det kan vara som har skrivit, men jag har nyligen bett tre av mina medarbetare att gå igenom skrivelserna till JK under 2005 och 2006 för att ta reda på detta. 4. Själv har jag under några år läst ganska många fällande brottmålsdomar. I de flesta fall är de mycket välskrivna och grundligt motiverade. Men det förekommer fällande domar som är påfallande svagt underbyggda, i varje fall såvitt man kan läsa sig till. Inte sällan är det fråga om just sådana domar som har ifrågasatts i den nämnda brevfloden. Till för några dagar sedan grundade jag min övertygelse främst på dessa fyra punkter. Men den 7 juni tillkom ytterligare en. 5. Professor Hans-Gunnar Axberger och hans tre medarbetare i justitiekanslerns rättssäkerhetsprojekt presenterade då sin rapport "Felaktigt dömda". De har undersökt elva rättsfall från 1990 och framåt där personer har dömts till fängelse i tre år eller mer för att senare frikännas efter så kallad resning. Axberger och medarbetarna gör bedömningen att de fällande domarna var felaktiga i samtliga dessa fall. Men inte bara det. Enligt vad projektgruppen kunnat finna kvarstår det för åtta av de elva personerna inte några som helst misstankar. Man kan inte komma mycket närmare ett konstaterande att i varje fall dessa åtta var och är oskyldiga. Ändå dömdes de till långvariga fängelsestraff. I rapporten konstaterar Hans-Gunnar Axbergers grupp att det är ett nytt fenomen i Sverige att människor döms till långvariga fängelsestraff och sedan frikänns efter resning. På 50- och 60-talet förekom inget sådant fall, på 70-talet ett fall och på 80-talet ett. På 90-talet blev det plötsligt sex fall, och på 2000-talet har det hittills varit fem. De tre domare som kritiserar mig skriver att bevisprövningen har blivit bättre sedan min egen tid i domstol, vilket var i slutet av 80-talet (för 17 år sedan, inte nästan 30 som de skriver). Mot bakgrund av rättssäkerhetsprojektets nyssnämnda resultat - att felaktiga långa fängelsestraff kan dokumenteras från 1990 och framåt men inte tidigare - är man böjd att vara lätt skeptisk till detta påstående. Än mer skeptisk blir man om man läser beskrivningen och bedömningen i Axberger-rapporten av de elva granskade fallen. Kritiken mot framför allt domstolarna är inte nådig. Riksåklagaren säger för sin del att debatten om oskyldigt dömda "bygger på helt obestyrkta antaganden, närmast gissningar". Jag överlåter åt läsaren att bedöma detta påstående mot bakgrund av det underlag som jag har presenterat ovan. Både de tre domarna och riksåklagaren skriver att fel i dömandet självfallet förekommer. Domarna hänvisar till det stora antalet fall, 75 000 per år. Och riksåklagaren säger att "dömande är mänsklig verksamhet och det är självklart att det i enstaka fall kan gå fel". Det är naturligtvis riktigt som de säger. Men det finns en uppenbar risk att en sådan ursäktande attityd sätter sig för djupt. Den som resonerar på det sättet kan tendera att rycka på axlarna åt de justitiemord som faktiskt inträffar. Om man börjar med att ursäkta sig för eventuella fel, bryr man sig nog inte tillräckligt mycket om den katastrof som det innebär för en oskyldig person att bli dömd, fängslad och vanärad. (Man kan ju blunda och föreställa sig hur det skulle vara.) Jag tror att en överslätande inställning rent av kan påverka noggrannheten hos åklagare och domare när de ska pröva frågan om åtal respektive skuld. Jag har för övrigt förundrat mig över den kyla med vilken många inom rättsväsendet tar emot beskedet att en person har frikänts efter resning och många år i fängelse. Varför blir vi inte mer upprörda och ledsna över att rättsväsendet har utsatt en person för en sådan livskatastrof? Många värjer sig med ett "man vet ju inte hur det är, personen kan mycket väl vara skyldig fastän bevisen inte räckte". Och så slår man sig till ro i denna fromma förhoppning. Men nu tycks Axberger-rapporten alltså visa att förhoppningen ofta är bedräglig. Domarna och riksåklagaren säger också att det bara är den som har varit med i rättssalen som kan rätt bedöma målet, att den som bara läser domen inte kan göra någon riktig bedömning. En fällande dom handlar, enligt dem, inte sällan om vad man uppfattar av tonfall, kroppsspråk och dylikt under rättegången. Detta är en vanlig invändning, men den är inte desto mindre farlig för rättssäkerheten. Domstolarna är skyldiga att redovisa vad de grundar en fällande dom på. Om kroppsspråk och osäkra svar har haft betydelse för bedömningen att personen är skyldig, ska detta redovisas. Att en fällande dom framstår som svag kan därför inte ursäktas med att det finns avgörande omständigheter som domarna valt att inte ta med. För övrigt bör man vara försiktig med att fälla en person på grund av hans kroppsspråk och dylikt. När jag var ny som JK fick jag en fråga i Ekots lördagsintervju om jag trodde att det fanns oskyldiga människor i svenska fängelser. Jag var oförberedd på frågan men svarade nej. Det var mest en gissning, men det var en ärlig gissning. Då fick jag kritik av en juridikprofessor, Claes Sandgren, som ansåg att min gissning var en naiv förhoppning. Jag har så småningom fått inse att han hade rätt. Det har varit en inte helt smärtfri resa från en tro på att domstolarna klarar sitt svåra bevisprövningsuppdrag till en övertygelse om att så faktiskt inte alltid är fallet. Insikten är smärtsam därför att jag ser mig själv som domare, identifierar mig rätt mycket med domarna och känner många personligen. Jag kan lova att det inte är särskilt behagligt att angripa sina kolleger och vänner på det sätt som jag har gjort. Det hade jag helst velat slippa. Men JK-ämbetet ger unika möjligheter till insyn i hur rättsväsendet fungerar. Som justitiekansler får man tillfälle att betrakta domstolarna, åklagarna och polisen från många håll samtidigt, dels genom den input man får från olika berörda, dels genom den fria tillsynsroll som JK har. Jag tror därför att jag förstår mig ganska bra på såväl domstolarna som rättsväsendets myndigheter i övrigt. Och som justitiekansler har jag ett ansvar att inte tiga med det som jag ser. Jag föreställer mig att det för de flesta aktiva domare, åklagare och poliser tar emot ganska mycket att leta efter, och kanske erkänna, de svåra brister som man möjligen kan ana sig till. För JK får någon sådan psykologisk spärr inte finnas. De tre domarna och riksåklagaren anser vidare att min kritik är alltför "svepande" och "generaliserande". De borde tänka efter ett ögonblick. Domstolarna dömer självständigt, och som JK bör jag därför inte peka på enskilda mål som jag anser feldömda. Det får jag bara göra vid uppenbara fel, och sådana är sällsynta. Om jag ser brister i domstolarnas dömande har jag därför inget annat alternativ än att framföra min kritik på ett övergripande sätt, och då redovisa de belägg jag har för min uppfattning. Mina kritiker bekymrar sig slutligen för att allmänhetens förtroende för domstolarna, och rättsväsendet i övrigt, går i botten efter min kritik. Detta bekymrar också mig. Men förtroende måste förtjänas. Att tiga om brister är inte rätt sätt att bevara förtroendet. Debatten om rättssäkerheten i brottmålsprocessen är nödvändig. En risk som finns är dock att vi så småningom, på vanligt svenskt sätt, klappar varandra på axeln och enas om att allt nog är ganska bra, i varje fall nu sedan saken har ventilerats ordentligt. I denna fälla får vi inte falla. Det räcker inte att debatten vinns. Verkligheten måste förändras. Vi måste göra allt vi kan för att inga oskyldiga ska hamna i svenska fängelser. Och vi måste hjälpas åt. Att släta över, att hitta ursäkter och mer eller mindre krystade förklaringar, att inta försvarsposition och slå tillbaka på den som tar upp ett problem, det är ett vanligt debattbeteende. Inte minst bland oss jurister. Men det är aldrig någonsin bra. Det är motsatsen till det djupa allvar som vi måste ta fram ibland. Nu behövs detta allvar. GÖRAN LAMBERTZ


En Don Quijote som tror på böckernas kraft

Summary: Svante Weylerförsökte under sina år som förlagschef på Norstedts förlag hålla balans mellan orden och siffrorna. Han misslyckades och har nu lämnat förlaget eftersom ägarna kanske inte förstår skillnaden mellan att ge ut böcker och sälja läsk. Nu ska han bli författare på heltid.Thomas LernerochSofia Runarsdotterhar träffat honom.

Under sina tolv år som förlagschef på Norstedts orsakade Svante Weyler ofta rubriker på tidningarnas kultursidor. Han lade ned förlagets utgivning av barnböcker och under ett år gav han inte ut en enda svensk skönlitterär debutant. Enligt honom förmådde inte Norstedts hålla kvaliteten uppe på utgivningen av barnlitteratur och nykomlingarna skrev det året helt enkelt inte tillräckligt bra. Han fick se Jan Myrdal lämna förlaget i vredesmod och anklaga dem som arbetar där för att vara ”klantarslen”. Och så hamnade han i ett jättebråk med Jan Guillou, som var förlagets kassako med sina böcker om hjälten Carl Hamilton och riddaren Arn. Guillou tyckte att hans hustru, som arbetade på Norstedts, var mobbad av Svante Weyler. Samtidigt med kritiken har han fått beröm för att han med stor envishet uppmärksammat bland annat europeisk litteratur och kultur. För honom står inte amerikanska bästsäljare av mer lättviktig typ högt i kurs. Han vill att böcker ska beröra och att de ska hålla en god kvalitet. Han bidrog till att romanen ”Mannen utan öde”, där den ungerske Nobelpristagaren Imre Kertész skildrar förintelselägret Auschwitz, fick stor spridning i Sverige. Och för ett par år sedan gav han ut boken ”Ro utan åror”. I den skildrar Ulla-Carin Lindquist, nyhetsankare på Rapport, hur det är att drabbas av en neurologisk sjukdom som oundvikligen leder till döden. De två böckerna, som skildrar död och sorg från två olika utgångspunkter, är Svante Weyler extra glad över att svenska läsare har fått tillgång till. De har något viktigt att säga oss människor, menar han. Förra året lämnade han posten som förlagschef på Norstedts och nyligen övergav han företaget helt och hållet. Det har spekulerats om en konflikt med ägarna Kooperativa Förbundet, KF. Själv vill han inte säga så mycket om orsaken. Norstedts har funnits sedan 1823 och har – särskilt efter andra världskriget – haft en stark publicistisk drivkraft som ledstjärna. Böckernas litterära kvalitet har varit viktig. – Egentligen har jag aldrig förstått varför kooperationen ska driva ett förlag. Under de åtta år som KF ägt Norstedts har jag inte hört en enda publicistisk tanke från KF:s ledning ... Svante Weyler menar att de stora svenska förlagen och dagstidningarna inte längre styrs av män och kvinnor som sätter ordet främst. – Under senare år har publicisterna förlorat makt, i stället har ekonomerna och ägarna flyttat fram sina positioner. Bonniers, Norstedts, Dagens Nyheter, Aftonbladet, Svenska Dagbladet, Expressen ... finns det några publicister i ledningarna där? Är till exempel DN:s chefredaktör drivande i någon samhällsfråga? Jag vet att han skriver krönikor om handboll, men ... Lika illa är det på de andra dagstidningarna i Stockholm. Enligt Svante Weyler kan inte tidningar, tidskrifter och bokutgivning jämställas med tillverkning av bilar eller läskedrycker. När de som styr över pengarna hamnar i majoritet i en kulturskapande process går det illa, säger han. Då stryps kreativiteten och nyskapandet. Men om bokstäverna hamnar i majoritet finns det en risk för att tidningen eller förlaget försvinner från marknaden, påpekar han i samma andetag. – Balansen mellan orden och siffrorna är livsviktig. Jag försökte upprätthålla den inom Norstedts. Jag förlorade och gav upp. Kanske är jag en Don Quijote som slåss mot väderkvarnarna, men jag tror stenhårt på det publicistiska ansvaret och på böckernas kraft. Men har böcker någon betydelse i vårt moderna samhälle? – I dag kan vi inte möta människor som levde under antiken eller på 1600-talet. Och vi hinner inte prata med alla fransmän, tyskar eller kineser. Men böcker ger oss den möjligheten. Genom dem kan vi få veta mer om världen i dag och om vår historia. – Sedan är böcker att bra sätt att få oss att vara tysta och sitta still, något som behövs i dagens samhälle. I tonåren spelade Svante Weyler fotboll så att kroppen blev utmattad och han läste tjocka romaner så att hjärnan också blev trött. Det bidrog till att puberteten blev en relativt lugn period i livet. Han växte upp i ett medelklasshem i västra Stockholm. Pappan var folkskollärare och mamman socialarbetare. I deras bokhyllor hittade han romaner av John Steinbeck, Jan Fridegård, Vilhelm Moberg... stora manliga berättare som gjorde ett stort intryck på honom. Något äldre upptäckte han den tyska och ryska litteraturens rikedom. Han läste Alexander Solzjenitsyns obarmhärtiga skildring av tillvaron i Stalins fångläger. Han mötte tyska författare som skrev på liv och död. – Jag hade en trygg barndom och uppväxt. För mig var den tyska litteraturen oerhört laddad. Den uppehöll sig kring Förintelsen och utrotningen av miljoner judar, den borrade sig djupt in i ett helt folks själ. Jag blev exalterad över vilken kraft som kan rymmas på några sidor i en bok. Vi träffar Svante Weyler hemma i villan i Gamla Enskede i södra Stockholm. Huset är byggt för snart hundra år sedan. Syrenerna och rhododendron i trädgården dignar av blommor. Här lever han med sin hustru och en gammal rödbrun katt i en borgerlig småhusidyll. Det är fjärran från bakgrunden som ung vänsterrebell. Som många andra intellektuella har han nämligen gjort en ideologisk klassresa, från vänsteraktivist till kulturliberal. Eller? – Jo, jag var med och startade en FNL-grupp på skolan i slutet av 60-talet och ropade att USA skulle lämna Vietnam. Några år senare reste jag till Sovjet och insåg snabbt att en totalitär kommunism inte var något för mig. I dag tillhör jag den stora grupp socialliberaler och liberala socialdemokrater som känner att vi inte har något parti att rösta på. Dagen innan intervjun – på självaste nationaldagen – åkte Svante Weyler tåg hem från Lund efter att ha firat sin dotters psykologexamen. Utanför fönstret vajade blågula flaggor. På kvällen såg han hur kungaparet visade upp sig på Skansen. –Sverige är ett land som är så genomsyrat av stolthet att det inte behövs någon nationaldag. Vi svenskar tror oss vara bättre än alla andra. I skolan fick jag läsa att vårt ekonomiska uppsving under 1950-talet berodde på att vi var så duktiga. Sedan förstod jag att det berodde på att vi hade sluppit striderna under kriget. De blågula flaggorna borde på sin höjd användas under fotbollsmatcher ... Svante Weyler anser att intellektuella, han räknar sig till den gruppen, har ett ansvar att reflektera över tillvarons villkor. De som inte gör det sviker, menar han. Tidigare i år kom han ut med ”Ett hus i Ngouedi”. I boken skildrar han mötet med en liten by i Kongo-Brazzaville, ett fattigt lands i Afrika. Under flera besök delade han invånarnas vardag, han träffade barnen i skolan, de vuxna på fälten – och försökte förstå. Både det han såg och sin egen roll i det som sker. – Vi ser ofta på andra länder med en svensk blick. Här i Sverige tror vi att mutor är ett sätt att klara sig genom bilprovningen eller att ”köpa” sig affärskontrakt. I Kongo är korruption ett mycket mer komplext fenomen. En vän där räknade upp femtio personer som han har ett ansvar för. Han är en del av ett system som bygger på tjänster och gentjänster. Där det vi kallar korruption handlar om mycket mer och om annat än att bara sko sig på andras bekostnad. I Kongo fick han också mer tid att tänka över sitt eget liv. För första gången skrev han en längre dagbok. – Jag fick barn tidigt och jobbade hårt när de var små. Nu finns inga barn att klä på när de ska till dagis eller till skolan, då finns det tid att tänka på mig själv. Och när det inte längre finns några barn att trösta måste man kanske trösta sig själv. Han berättar om sin pappa, en trygg förebild och fadersgestalt, som föll död ned under en tennismatch. Pappa Rune, som blev 61 år, lärde sin son att vandra i fjällen, att paddla kanot och att spela tennis. Men också hur viktigt det är med bildning och utbildning. Svante Weyler har försökt föra vidare en del av dessa färdigheter till de egna barnen. Mamma Gertrud är 86 år och bor på Stockholms sjukhem. Hon är dement och känner kanske inte igen sin son när han varje söndag kommer på besök. Fast det spelar ingen roll. – Jag fick så mycket kärlek när jag var liten, nu ger jag lite tillbaka. Min mor och jag har vår relation även om den är annorlunda i dag. För mig är den mycket viktig, hon är ju den förälder jag har kvar. Svante Weyler är en lidelsefull fotbollsfantast och kommer att sitta klistrad framför teven under VM. Han tror att Frankrike eller Brasilien vinner turneringen och att Sverige går vidare. Den första boken som kom ut efter att han börjat på Norstedts var ”Författarnas fotbollsbok”, där flera författare skrev om sitt förhållande till den runda bollen. Och den sista bok som kom ut under hans tid på förlaget var Jespers Högströms ”VM-boken”, i den skildras samtliga VM-turneringar som spelats. – Mellan de här böckerna blev det några tyska romaner, polsk poesi, några svenska mästerverk och lite annat. Det är jag ganska nöjd med. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34 ww


”JK är inte seriös”

Summary: Hård kritik mot Göran Lambertz från tunga och erfarna domare.Justitiekanslerns kritik mot domstolarna är till stora delar grundlös och hans slutsatser förhastade. Som argument för att ifrågasätta rättssäkerheten anför han de dömdas egna uppgifter att de är oskyldiga. Det är inte seriöst. När JK tjänstgjorde i domstol för 30 år sedan kunde man med fog tala om slapphet i bevisprövningen. Så icke i dag. Däremot är det ofrånkomligt att vår pressade arbetssituation på sikt kan komma att påverka kvaliteten i dömandet. Det skriver justitierådet Anna Skarhed tillsammans med hovrättslagman Staffan Levén och lagman Barbro Thorblad.

Justitiekansler Göran Lambertz har under det senaste året i tv, radio och tidningar uttalat bland annat att det sitter oskyldigt dömda i våra fängelser och att domarna i Sveriges domstolar har förslappats i sin bevisprövning. Det är självklart en viktig uppgift för JK att granska domstolarna och se till att missförhållanden rättas till. Det är emellertid också viktigt att kritik bygger på fakta och inte på mer eller mindre lösa antaganden och mynnar ut i svepande och oprecis kritik. Den senare sortens kritik undergräver förtroendet för rättsväsendet och skapar grogrund för oseriösa påståenden om justitiemord och en smygande känsla av rättsosäkerhet. JK är en av landets högsta jurister och regeringens högste juridiske företrädare. Hans ord väger tungt och när han påstår att man inte kan lita på domstolarna blir det lätt en sanning. Men enligt vår mening är hans kritik i stora delar grundlös och hans slutsatser förhastade. Vi har alla tre arbetat som domare sedan 1970-talet och har i stor utsträckning haft i uppgift att läsa andras domar. Finns det oskyldigt dömda i våra fängelser? Något säkert svar på den frågan har varken JK eller vi. Eftersom det inte står i mänsklig förmåga att med 100 procents säkerhet avgöra om en åtalad person har begått ett brott eller inte, ställer lagen inte krav på sådan säkerhet för en fällande dom. Vad som krävs är att, som det brukar uttryckas, det är ställt bortom rimligt tvivel att den åtalade är skyldig. I stället för att fråga sig om det finns oskyldiga i fängelserna bör man därför fråga sig om där finns personer som inte borde ha dömts, därför att bevisningen egentligen inte varit tillräcklig för en fällande dom. I debatten har både JK och andra debattörer, nu senast (DN Debatt 29/5) professor Hans-Gunnar Axberger i sin presentation av det rättssäkerhetsprojekt han i dagarna överlämnat till JK, fokuserat på ett antal fall där fängelsedomar upphävts efter resning. Man menar att dessa fall skulle visa att det finns allvarliga missförhållanden i domstolarnas hantering, särskilt i sexualbrottmål. Att som JK gjort hänvisa till de dömdas egna uppgifter att de är oskyldiga framstår inte som seriöst. Axberger har emellertid under två år studerat elva fall av långa fängelsedomar som upphävts efter resning. Han skriver att ”vår bedömning av flertalet av de elva fall vi granskat är att de ursprungliga domarna var felaktiga” och han talar vidare om att sådana fall i princip inte förekommit tidigare och menar att det i sexualbrottmålen handlar om att domstolarna sänkt beviskraven. Vi ifrågasätter dessa slutsatser. För det första är det vår erfarenhet att man bör vara mycket försiktig att uttala sig om man inte varit med vid den aktuella rättegången. Hållbarheten i en domstols resonemang och bevisvärdering skall kunna bedömas genom att läsa domen men en skriven dom, om än aldrig så väl skriven, kan aldrig fullt ut redovisa de intryck som domaren och nämnden får vid den muntliga förhandlingen. Axberger drar vidare sina slutsatser efter att ha tagit del inte bara av domarna i målen utan också av annat material såsom brottsutredningen, polisens akter och förhandlingsprotokoll. Men domstolen får endast grunda sin dom på det som sagts och presenterats under rättegången. Och domaren skaffar inte själv fram bevisning utan det är parterna, det vill säga åklagaren och den åtalade, som avgör vad som läggs fram inför rätten. Om det finns avgörande bevis men domstolen inte känner till dessa och detta leder till en felaktig fällande dom kan man knappast klandra domaren. Vi ifrågasätter också påståendet att sänkta beviskrav i domstolarna har medfört en ökad risk för att oskyldiga döms. I vissa mål är bedömningarna särskilt svåra. Vid brott som kvinnomisshandel och sexualbrott finns det mycket sällan vittnen och det saknas ofta teknisk bevisning. Domstolen måste då göra sin bedömning på grundval enbart av de inblandades egna uppgifter. Handlar det om brott mot barn blir det ännu svårare. Den typ av ofta svårbedömda sexualbrottmål där barn är brottsoffer fanns knappast för tjugo år sedan. Inte därför att inga sådana brott begicks utan därför att de inte ledde till åtal. Också när det gäller till exempel narkotikabrott och ekonomisk brottslighet har målen blivit mer omfattande och bedömningarna mer komplicerade. Det är oerhört viktigt att vi som domare hela tiden är medvetna om de stora krav detta ställer och att vi med största noggrannhet tar oss an uppgiften att döma i dessa svårbedömda mål. Och vi kan givetvis inte påstå att det aldrig blir fel. Det vore orimligt redan mot bakgrund av att det år 2005 avgjordes mer än 75 000 brottmål i svenska domstolar. Men vi anser att JK har fel när han påstår att domarna förslappats i sin bevisprövning. Det är tvärtom vår bestämda uppfattning att svenska domare i dag är bättre skolade i att skriva tydliga domskäl och mer medvetna om och utbildade i rättssäkerhetsfrågor än tidigare. När JK senast tjänstgjorde i domstol för nära trettio år sedan var regeln snarare att domaren efter att ha redovisat vad vittnen och parter berättat kort konstaterade att ”genom vad sålunda och i övrigt förekommit är åtalet styrkt”. Det kunde med fog kallas slapphet i bevisprövningen. Avslutningsvis vill vi betona att vår kritik mot JK inte innebär att vi anser att allt är gott och väl i dagens domstolar. Som även JK antytt i några av sina inlägg inger arbetssituationen i domstolarna allvarlig oro. Antalet sjukskrivningar på grund av utmattning, både bland domare och bland övrig personal, har ökat och arbetsbördan är på många håll orimlig. Det som skall vara högt kvalificerat beslutsfattande liknar ibland mera ett löpande band och tidspressen gör att servicenivån sjunker. Kravet på produktion, det vill säga att avgöra mål, ger inte utrymme för den inläsning av ny lagstiftning och litteratur som krävs för att domstolarna skall kunna upprätthålla den höga kvalitet i vårt arbete som medborgarna har rätt att förvänta sig. Även om det finns en stor lojalitet bland medarbetarna i domstolarna är det ofrånkomligt att den pressade arbetssituationen kan påverka kvaliteten i dömandet vilket på sikt minskar tilltron till domstolarna. Ytterst allvarligt för tilltron till domstolarna är också att det under senare tid förekommit flera fall där domare visat bristande omdöme genom att medvetet bryta mot lagen och göra sig skyldiga till brott. Detta är djupt beklagligt och naturligtvis helt oacceptabelt. Problemet med arbetsbelastningen är numera inte ett organisations- utan ett resursproblem som vi måste få hjälp av våra politiker att lösa. Problemet med domare som inte uppfyller de krav som medborgarna har rätt att ställa är däremot något vi själva kan och bör arbeta med. Här finns det skäl för oss att inta en mer öppen och självprövande attityd. STAFFAN LEVÉN ANNA SKARHED BARBRO THORBLAD


”JK är inte seriös”

Summary: Hård kritik mot Göran Lambertz från tunga och erfarna domare. Justitiekanslerns kritik mot domstolarna är till stora delar grundlös och hans slutsatser förhastade. Som argument för att ifrågasätta rättssäkerheten anför han de dömdas egna uppgifter att de är oskyldiga. Det är inte seriöst. När JK tjänstgjorde i domstol för 30 år sedan kunde man med fog tala om slapphet i bevisprövningen. Så icke i dag. Däremot är det ofrånkomligt att vår pressade arbetssituation på sikt kan komma att påverka kvaliteten i dömandet. Det skriver justitierådet Anna Skarhed tillsammans med hovrättslagman Staffan Levén och lagman Barbro Thorblad.

Justitiekansler Göran Lambertz har under det senaste året i tv, radio och tidningar uttalat bland annat att det sitter oskyldigt dömda i våra fängelser och att domarna i Sveriges domstolar har förslappats i sin bevisprövning. Det är självklart en viktig uppgift för JK att granska domstolarna och se till att missförhållanden rättas till. Det är emellertid också viktigt att kritik bygger på fakta och inte på mer eller mindre lösa antaganden och mynnar ut i svepande och oprecis kritik. Den senare sortens kritik undergräver förtroendet för rättsväsendet och skapar grogrund för oseriösa påståenden om justitiemord och en smygande känsla av rättsosäkerhet. JK är en av landets högsta jurister och regeringens högste juridiske företrädare. Hans ord väger tungt och när han påstår att man inte kan lita på domstolarna blir det lätt en sanning. Men enligt vår mening är hans kritik i stora delar grundlös och hans slutsatser förhastade. Vi har alla tre arbetat som domare sedan 1970-talet och har i stor utsträckning haft i uppgift att läsa andras domar. Finns det oskyldigt dömda i våra fängelser? Något säkert svar på den frågan har varken JK eller vi. Eftersom det inte står i mänsklig förmåga att med 100 procents säkerhet avgöra om en åtalad person har begått ett brott eller inte, ställer lagen inte krav på sådan säkerhet för en fällande dom. Vad som krävs är att, som det brukar uttryckas, det är ställt bortom rimligt tvivel att den åtalade är skyldig. I stället för att fråga sig om det finns oskyldiga i fängelserna bör man därför fråga sig om där finns personer som inte borde ha dömts, därför att bevisningen egentligen inte varit tillräcklig för en fällande dom. I debatten har både JK och andra debattörer, nu senast (DN Debatt 29/5) professor Hans-Gunnar Axberger i sin presentation av det rättssäkerhetsprojekt han i dagarna överlämnat till JK, fokuserat på ett antal fall där fängelsedomar upphävts efter resning. Man menar att dessa fall skulle visa att det finns allvarliga missförhållanden i domstolarnas hantering, särskilt i sexualbrottmål. Att som JK gjort hänvisa till de dömdas egna uppgifter att de är oskyldiga framstår inte som seriöst. Axberger har emellertid under två år studerat elva fall av långa fängelsedomar som upphävts efter resning. Han skriver att vår bedömning av flertalet av de elva fall vi granskat är att de ursprungliga domarna var felaktiga och han talar vidare om att sådana fall i princip inte förekommit tidigare och menar att det i sexualbrottmålen handlar om att domstolarna sänkt beviskraven. Vi ifrågasätter dessa slutsatser. För det första är det vår erfarenhet att man bör vara mycket försiktig att uttala sig om man inte varit med vid den aktuella rättegången. Hållbarheten i en domstols resonemang och bevisvärdering skall kunna bedömas genom att läsa domen men en skriven dom, om än aldrig så väl skriven, kan aldrig fullt ut redovisa de intryck som domaren och nämnden får vid den muntliga förhandlingen. Axberger drar vidare sina slutsatser efter att ha tagit del inte bara av domarna i målen utan också av annat material såsom brottsutredningen, polisens akter och förhandlingsprotokoll. Men domstolen får endast grunda sin dom på det som sagts och presenterats under rättegången. Och domaren skaffar inte själv fram bevisning utan det är parterna, det vill säga åklagaren och den åtalade, som avgör vad som läggs fram inför rätten. Om det finns avgörande bevis men domstolen inte känner till dessa och detta leder till en felaktig fällande dom kan man knappast klandra domaren. Vi ifrågasätter också påståendet att sänkta beviskrav i domstolarna har medfört en ökad risk för att oskyldiga döms. I vissa mål är bedömningarna särskilt svåra. Vid brott som kvinnomisshandel och sexualbrott finns det mycket sällan vittnen och det saknas ofta teknisk bevisning. Domstolen måste då göra sin bedömning på grundval enbart av de inblandades egna uppgifter. Handlar det om brott mot barn blir det ännu svårare. Den typ av ofta svårbedömda sexualbrottmål där barn är brottsoffer fanns knappast för tjugo år sedan. Inte därför att inga sådana brott begicks utan därför att de inte ledde till åtal. Också när det gäller till exempel narkotikabrott och ekonomisk brottslighet har målen blivit mer omfattande och bedömningarna mer komplicerade. Det är oerhört viktigt att vi som domare hela tiden är medvetna om de stora krav detta ställer och att vi med största noggrannhet tar oss an uppgiften att döma i dessa svårbedömda mål. Och vi kan givetvis inte påstå att det aldrig blir fel. Det vore orimligt redan mot bakgrund av att det år 2005 avgjordes mer än 75 000 brottmål i svenska domstolar. Men vi anser att JK har fel när han påstår att domarna förslappats i sin bevisprövning. Det är tvärtom vår bestämda uppfattning att svenska domare i dag är bättre skolade i att skriva tydliga domskäl och mer medvetna om och utbildade i rättssäkerhetsfrågor än tidigare. När JK senast tjänstgjorde i domstol för nära trettio år sedan var regeln snarare att domaren efter att ha redovisat vad vittnen och parter berättat kort konstaterade att genom vad sålunda och i övrigt förekommit är åtalet styrkt. Det kunde med fog kallas slapphet i bevisprövningen. Avslutningsvis vill vi betona att vår kritik mot JK inte innebär att vi anser att allt är gott och väl i dagens domstolar. Som även JK antytt i några av sina inlägg inger arbetssituationen i domstolarna allvarlig oro. Antalet sjukskrivningar på grund av utmattning, både bland domare och bland övrig personal, har ökat och arbetsbördan är på många håll orimlig. Det som skall vara högt kvalificerat beslutsfattande liknar ibland mera ett löpande band och tidspressen gör att servicenivån sjunker. Kravet på produktion, det vill säga att avgöra mål, ger inte utrymme för den inläsning av ny lagstiftning och litteratur som krävs för att domstolarna skall kunna upprätthålla den höga kvalitet i vårt arbete som medborgarna har rätt att förvänta sig. Även om det finns en stor lojalitet bland medarbetarna i domstolarna är det ofrånkomligt att den pressade arbetssituationen kan påverka kvaliteten i dömandet vilket på sikt minskar tilltron till domstolarna. Ytterst allvarligt för tilltron till domstolarna är också att det under senare tid förekommit flera fall där domare visat bristande omdöme genom att medvetet bryta mot lagen och göra sig skyldiga till brott. Detta är djupt beklagligt och naturligtvis helt oacceptabelt. Problemet med arbetsbelastningen är numera inte ett organisations- utan ett resursproblem som vi måste få hjälp av våra politiker att lösa. Problemet med domare som inte uppfyller de krav som medborgarna har rätt att ställa är däremot något vi själva kan och bör arbeta med. Här finns det skäl för oss att inta en mer öppen och självprövande attityd. STAFFAN LEVÉN ANNA SKARHED BARBRO THORBLAD