Summary: När jag träffar mina elever på gymnasiet har de redan levt med stressen i åratal. Hela tiden måste de visa vad de går för, bedömas och bedömas igen. Skolsystemet är byggt för bedömning, inte lärande. Betygen måste bort, skriver läraren Lars Östling.

Vårt skolsystem lider av ett svårt fel: det är byggt för bedömning, inte för lärande. Detta är det grundläggande skälet till att våra barn är skoltrötta redan när de är 8–9 år gamla. Vi måste tänka om och sluta göra allt med bedömning som mål. Vi behöver ta bort betygen. En ung tjej sitter framför mig, stressad och mycket trött. Stressad, för att hon vet att det är väldigt viktigt för henne att få höga betyg i skolan – hela hennes framtid ligger i vågskålen. Mycket trött, för att hon kämpat hårt i åratal för att försöka få de här höga betygen som är så viktiga. Hon har en enkel fråga till mig: ”Vad ska jag göra för att få ett högt betyg?” Det här är en önskad situation för mig som lärare. Jag har en motiverad elev som själv söker efter vägledning. Jag ska förklara för min elev vad hon behöver göra, hon ska förstå, följa mina instruktioner, lämna in i tid och jag ska göra en formativ bedömning med återkoppling om vad hon behöver förbättra och förhoppningsvis ge henne ett bra betyg på uppgiften. Och det är ju önskvärt, om man bortser från två saker som skaver rejält. Det första som skaver är stressen. Den kommer av att samma situation upprepas gång på gång, vecka efter vecka, år efter år. När jag träffar mina elever på gymnasiet har de redan varit inne i den här stressen i åratal. Hela tiden måste de prestera, visa vad de går för, bedömas och bedömas igen. Det andra som skaver är tröttheten. Det gör nästan fysiskt ont i mig när jag tänker på att i stort sett alla elever jag har är skoltrötta. Är det här en del av att växa upp? Att förstå att skolan är tråkig och jobbig, men nödvändig? Är det något positivt? Danande för de unga att stöta på motgångar? De måste ju ha lite grit, eller hur? Men varför? De borde ju hoppa av iver att få lära sig mer! Barn är nyfikna, det vet varenda förälder. Barn vill veta allt! Men det har vi tagit ur dem ordentligt när de har blivit 8–9 år gamla. Mina elever är 16–19 år och så trötta på skolan att det enda som kan hålla dem uppe är tanken på att inte få betyg. Men så bra! Tur att vi har betygen då. Nej, min slutsats är en annan, och den är enkel. Betygen är roten till det onda. Vårt skolsystem är uppbyggt på att eleverna ska bedömas. De ska inte lära sig saker – de ska visa vad de kan. Allt vi gör som lärare är att sätta ihop uppgifter åt eleverna för att vi ska kunna bedöma dem. Och sedan bedömer vi dem, sätter betyg och går vidare. Eleverna följer instruktionerna, lyder. När man får söka kunskap själv, på egna villkor, är det roligt. När man hamnar i ett system där man måste göra på ett visst sätt – då blir det tråkigt, själsdödande tråkigt. Man förstår vad man ska göra, man följer instruktioner, man lyder. Och blir så trött att man får ångest. Vi måste börja bygga skolan på lärande, inte bedömande. På nyfikenhet och vilja, inte tvång. Ta bort betygen. Jag vill ha en tjej framför mig som är ivrigt nyfiken, inte stressad och trött. DN Åsikt 19 december 2018 kl 05 Insändare Lars Östling: ”Inte konstigt att mina elever är skoltrötta” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”Låt oss få rösta även på det näst bästa partiet”

Summary: Principen är ”en person, en röst”, men fyraprocentspärren gör att vissa röster är bortkastade. En lösning skulle vara att låta väljarna göra ett andrahandsval. Det blir mer omständligt, men vore bättre för demokratin, skriver läsaren Hans Norebrink.

Den grundläggande demokratiska principen är ”en person – en röst”. Det avspeglar folkstyrets grundbult att alla medborgare ska vara politiskt jämlika. Detta i enlighet med alla människors lika värde. Men fyraprocentsspärren som utestänger småpartier och deras väljare bryter mot denna demokratiska överideologi. Spärren ger även upphov till taktikröstning. I stället för att rösta på det parti man vill ska styra landet, röstar vissa taktiskt på ett närliggande parti för att rädda det kvar i riksdagen. Det finns en lösning som ger alla en röst, och som samtidigt tar bort problemet med taktikröstning: Inför rätt till andrahandsval! På valsedeln kan det helt enkelt finnas en ruta märkt ”andrahandsval”. Där kan en skriva in vilket parti man vill lägga sin röst på om ens förstahandsval inte når upp till fyraprocentsgränsen. Det blir mer omständligt eftersom alla valsedlar från partier under fyra procent måste räknas om. Men man vinner i demokrati eftersom alla kan rösta enligt sin åsikt i stället för att rösta taktiskt – och framför allt genom att allas röster räknas. Alla får göra sig hörda. Då lever vi på allvar upp till principen ”en person – en röst”. DN Åsikt 18 december 2018 kl 16 Insändare Hans Norebrink: ”Låt oss få rösta även på näst bästa parti” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Ny rapport: Kommuner glömmer bort barnen till frihetsberövade

Summary: Barn med frihetsberövade föräldrar är en osynlig grupp som inte alls får det stöd de behöver av samhället, visar en ny rapport från Socialstyrelsen. – Som grupp är de fortfarande stigmatiserade. Det är mycket skam och tabu kring frågan om att ha en förälder frihetsberövad, säger utredaren Åsa Borén.

I en artikelserie förra hösten berättade DN om att barn med frihetsberövade föräldrar är en utsatt och bortglömd grupp som är osynliga i statistiken. Man vet inte ens hur många dessa barn är. Det enda som finns att luta sig emot är gamla uppskattningar från Kriminalvården som säger att det finns ungefär 8.000 barn och ungdomar som har minst en förälder i fängelse. Om man räknar in frivården handlar det om över 30.000 barn. Dessa barn har stora behov av information och stöd, men lämnas ofta utan både och. Det är inte ens säkert att de får veta vart den frihetsberövade föräldern tagit vägen. En del föräldrar tror att det är bäst att barnet inte vet. Det är inte heller säkert att barnets umgänge med sin fänglsade förälder fungerar. Kanske vill föräldern inte träffas, kanske vill inte vårdnadshavaren det, kanske vill inte barnet träffas. Efter det att DN:s artikelserie publicerats fick Socialstyrelsen ett regeringsuppdrag att kartlägga situationen för barn med frihetsföräldrar. Nu är rapporten färdig. Den bekräftar mycket av det som de intervjuade personerna i i artikelserien sade. – Det är en mycket komplex fråga och vi ser att stödet till barn med frihetsberövade föräldrar inte är tillräckligt. Det räcker inte för att att motsvara dessa barns behov, säger utredaren Åsa Borén. Var ligger ansvaret för de här barnen? – Det är inte jätteenkelt att svara på. Det är alltifrån föräldrarna enligt föräldrabalken, via socialtjänsten, till civilsamhället med de ideella organisationerna. Även skolan, hälso- och sjukvården samt Kriminalvården har en viktig roll att se barnens behov, säger Åsa Borén. Just det splittrade ansvaret är kanske också förklaringen till att dessa barn så ofta hamnar mellan stolarna. Åsa Borén säger att socialtjänsten har ett långtgående ansvar för barn och ungas trygghet och välmående enligt socialtjänslagen. Men kommunerna behöver öka sina kunskaper på området. Socialstyrelsens kartläggning har gjorts med hjälp av enkäter till Sveriges kommuner, idella organisationer och barnrättsorgansationer. Enligt rapporten saknar åtta av tio kommuner specifika insatser för barn med frihetsberövade föräldrar. Nästan samtliga kommuner, 94 procent, saknar förebyggande eller uppsökande verksamhet för dessa barn. – De här barnen är en osynlig grupp som inte syns i statistiken, vilket kan leda till att målgruppen inte prioriteras av myndigheterna och att inte resurser avsätts, säger Åsa Borén. DN har tidigare berättat att Kriminalvården inte har något formellt ansvar för barn till fängslade personer. Men de har ändå på flera håll arbetat med att förbättra mottagandet av intagnas barn på fängelserna. Bland annat finns i dag ett barnombud på alla häkten anstalter och frivårdskontor, på vissa håll finns välkomstrum med leksaker, och speciellt inredda besökslägenheter eller besöksrum. Det finns flera riskfaktorer kopplade till de här barnen. Barnen kan leva i en miljö kopplad till kriminalitet, missbruk eller psykisk ohälsa hos föräldrarna. – Det gör att de har sämre förutsättningar att klara sig bra i tillvaron. När föräldern frihetsberövas kan det leda till ytterligare oro, rädsla och problem i skolan. Ofta får de problem generellt i livet. Som grupp är de fortfarande stigmatiserade. Det är mycket skam och tabu kring frågan om att ha en förälder frihetsberövad. Vi måste prata mer om det. Socialstyrelsens rapport lägger fram flera prioriterade områden för att förbättra situationen för barn med frihetsberövade föräldrar. Till exempel att att öka kunskapen om barnen, att hitta de barn som själva inte kommer i kontakt med socialtjänsten och att se till att förutsättningen att få stöd är lika bra i hela landet. Viktigast är kanske att se till att alla barn får all den information de behöver. Det kan handla om vad som hänt föräldern, var de kan få stöd av kunniga vuxna och få en inblick i hur föräldern har det på fängelset. – Det är också en utmaning att se till att barnets umgänge med sin frihetsberövade förälder blir bra och säkert och att det utgår från barnets eget bästa. I bland är ju barnet ett brottsoffer också, säger Åsa Borén. Enligt rapporten är det i hög grad ideella organisationer som står för det stöd som dessa barn får. Åsa Borén säger att kommunerna måste stärka sitt samarbete med de iddella organisationer, där en stor kunskap finns på området. Organisationen Bufff (Barn och ungdom med förälder/familjemedlem i fängelse) arbetar ideellt för barn med frihetsföräldrar. Där är man mycket glad över Socialstyrelsens kartläggning. – Rapporten är mycket efterlängtad. Vi har länge uppvaktat regeringen om att göra något åt situationen för de här barnen. Det här är ett första steg, säger Madelein Kattel, verksamhetschef för Bufff. Hon säger att rapporten bekräftar den bild som Bufff har, att socialtjänsten saknar kunskaper och kännedom om de här barnen som en mycket utsatt grupp och att det saknas ett stöd för dem på många håll i landet. – Vi önskar oss mer nationella riktlinjer och en långsiktig finansiering för att få bort ojämlikheten över kandet, säger Madelein Kattel. Hon har förståelse för att många små kommuner saknar möjligheter att ha kunskaper och erfarenheter för att ta hand om de här barnen på ett bra sätt. – Vi på Bufff arbetar evidensbaserat och har lång erfarenhet av att möta barn och ungdomar. Vi sitter på en stor kunskap som vi gärna delger både stat och kommun. Därför är ett nationellt stöd så viktigt, säger Madelein Kattel. Hon tycker att kunskapen om den här gruppen barn lämnar mycket att önska. Till exempel finns det ingen tillförlitlig statistik över hur många barn som har frihetsberövade föräldrar. Den siffra som nämns i rapporten om 30.000 barn är Kriminsalvårdens beräkningar som har många år på nacken. – Enligt våra beräkningar där vi utgår från lagföringsstaistik för 2017 handlar det om mins 160.000 barn om året som har en förälder som döms för brott. I många fall leder domen till att föräldern frihetsberövas. Dessutom tillkommer de barn som har andra närstående i fängelse, häkte eller frivård. Läs mer: Femårige Emil får träffa sin pappa i fängelset Läs mer: Pappans fängelsestraff förändrade allt för Anna Läs mer: Forskare: Polisen måste ta större hänsyn till barnen Bufff Bufff (Barn och ungdom med förälder/familjemedlem i fängelse) är en ideell organisation som arbetar för att ge stöd till och förbättra villkoren för barn med frihetsberövade föräldrar eller andra familjemedlemmar. Bufff har funnits sedan 2001 och hette tidigare Bryggan. Alla som arbetar i stödfunktionerna inom Bufff har en grundutbildning som socionom eller beteendevetare. En del har själva erfarenhet av att ha en anhörig i fängelse. Bufff finns i dag på 13 platser i Sverige. Där håller man enskilda samtal och öppet hus där barn och unga kan träffa andra i en liknande situation. Man ordnar också olika aktiviteter och utflykter. Bufff arbetar i nära samarbete med socialtjänst och kriminalvård och besöker även häkten och anstalter. Bufff har en gratis nationell stödtelefon vardagar 9–16 med nummer 020-200330. Man kan mejla info@bufff.nu. Kvällstid går det även bra att chatta med Bufffs medarbetare på www.bufff.nu. Chatten är öppen även på julafton och nyårsafton.


Summary: DN DEBATT 18/12. Den nya svenska lagen till skydd för arbetstagare som slår larm har fått bakläxa av EU-kommissionen och EU-parlamentet. Sverige bör nu bejaka visselblåsares behov av ett fullgott skydd. Men vi bör gå vidare ytterligare då våra myndigheter i dag står mer eller mindre handfallna inför de allra grövsta ekonomiska brotten, skriver juristen Claes Sandgren.

Den grova brottsligheten i världen breder ut sig i form av korruption, skatteflykt, penningtvätt, insiderhandel och annat marknadsmissbruk, svindleri, illegal handel med vapen och metaller med mera. Dessa former av ekonomiska brott är notoriskt svåra att utreda, bland annat därför att det ofta saknas tydliga målsägande som kan underlätta lagföringen. Rättssamhällena står i många fall maktlösa även som en följd av att förbrytarna har upphöjda positioner i samhället och ekonomiska resurser att förhindra lagföringen. Till det kommer att dessa typer av brott ofta har internationella förgreningar men att det internationella rättsliga samarbetet fungerar illa, framför allt senfärdigt. Så vad kan Sverige göra? En första uppgift vore att stärka skyddet för personer, som har kännedom om missförhållanden men tvekar att agera. Vi fick en lag i Sverige till skydd för arbetstagare som slår larm för två år sedan. Den har veterligen inte tillämpats, något som var väntat med tanke på att lagen är minst sagt rumphuggen. Den innehåller visserligen en rätt till skadestånd för den visselblåsare som utsatts för repressalier. Men det saknas en skyldighet för arbetsgivare att inrätta rutiner för visselblåsare så att de vet hur de ska gå till väga. Det saknas också en möjlighet till sekretess för en visselblåsares identitet i offentlig verksamhet liksom en tystnadsplikt till skydd för visselblåsares identitet i privat verksamhet. Och likaså saknar visselblåsaren en rätt att få information om resultatet av sin anmälan. På alla dessa punkter har nu den svenska lagen fått bakläxa av EU-kommissionen och EU-parlamentet, vars förslag till ett EU-direktiv skiljer sig fördelaktigt även på annat vis från den svenska lagen. Bland annat kan andra personer än arbetstagare få skydd som visselblåsare, till exempel konsulter, leverantörer, praktikanter, aktieägare och arbetssökande. Dessutom täcks fler missförhållanden av EU-förslaget än av den svenska lagen. Det förestår nu förhandlingar i EU om ett bindande direktiv om skyddet för visselblåsare. Det är angeläget att Sverige inte håller fast vid den svenska lagens snäva räckvidd, utan bejakar visselblåsares behov av ett fullgott skydd. Men vi bör inte stanna där. 1. Det bör i vissa fall införas en rätt till ekonomisk belöning av visselblåsare vars larm hindrat förluster för stat och kommun. Amerikanska erfarenheter av sådana system är goda och experimentell, nationalekonomisk forskning från senare tid har övertygande kommit till samma resultat (bland annat Nyreröd & Spagnolo 2018). Medvetet felaktiga larm förekommer sällan; de är straffbelagda precis som de skulle vara i Sverige (till exempel falsk tillvitelse, förtal). Belöningen kunde utgöras av en viss procent av det belopp som det allmänna sparar tack vare larmet. Systemet kunde prövas i fråga om omfattande skatteflykt av företag. Fusk i samband med offentliga upphandlingar är en annan möjlighet. Dessutom borde man överväga en kriminalisering av grova, uppsåtliga överträdelser av lagen om upphandling. Upphandlingarnas omfattning (över 18 000 annonseras varje år), värde (683 miljarder kronor 2016) och korruptionsrisker talar för det. 2. En andra reform vore att införa en möjlighet för åklagare att förhandla med misstänkta personer, som skulle få lindrigare straff som tack för att de underlättat utredningen, något som länge förekommit i USA men även införts i Polen, Storbritannien och Tyskland. Det handlar alltså inte om kronvittnen, som pekar ut andra som skyldiga och därför får strafflindring. Det är inte ovanligt i Sverige att utredningar pågår fem–sex–sju år till en enorm kostnad, med oviss utgång och kanske till och med havererar. Talande exempel är Saab/BAE:s försäljning av Jas 39 Gripen till Sydafrika och Östeuropa, HQ Banks kollaps liksom Telias affärer i Uzbekistan. Två invändningar brukar resas mot sådana överenskommelser. Den ena är att de ger för stor makt åt åklagarna, den andra att de misstänkta skulle komma för lindrigt undan. Invändningarna tar ut varandra, kan man mena. Systemet skulle kunna tillämpas försöksvis i ett par omfattande och svårutredda fall av misstänkt ekonomisk brottslighet. 3. En tredje sak vore att införa straffansvar för företag, så som många andra länder gjort. Det skulle öppna för förhandlingar med företag om sanktioner mot dem, något som skulle sporra dem att samarbeta med åklagarna. I gengäld skulle företagen kunna fortsätta sin verksamhet, till exempel delta i upphandlingar, trots lagöverträdelser och vissa personer skulle kunna undgå åtal. Å andra sidan skulle företagen kunna åläggas att betala betydande böter, att införa skärpta kontrollsystem och att avskeda vissa personer med mera. Åklagarens objektivitetsplikt i förening med ett gott advokatstöd för dem som förhandlar med åklagarna borgar för att ett förhandlingssystem kan vara rättssäkert. En domstols godkännande av överenskommelsen kan också vara en förutsättning för dennas rättsverkan såsom är fallet i Polen, Storbritannien och USA. 4. Som antyddes kunde en fjärde sak vara att ålägga företag att betala en rejäl bot om de gjort sig skyldiga till grova lagöverträdelser eller är starkt misstänkta för sådana. Ett färskt exempel på dess tillämpning avser Telia, som accepterat att betala 8,7 miljarder kronor till myndigheter i USA och Nederländerna med anledning av bolagets misstänkta korruption i Uzbekistan år 2007. Det är mycket bra att företag tvingas att böta för exempelvis grov korruption, men olyckligt att utländska myndigheter pungslår svenska företag. I Sverige kan ett företag åläggas en bot om tio miljoner kronor men det finns ett förslag att maxbeloppet ska höjas till 100 miljoner kronor (SOU 2016:82). Kanske ska den svenska staten följa den nederländska i spåren. Nederländerna kan komma att inkassera upp till 3,5 miljarder kronor med anledning av Telias misstänkta korruption i Uzbekistan. För övrigt har varken Danmark eller Norge en övre gräns för botens storlek. Skulle inte de här fyra förslagen svära mot våra traditionella rättsprinciper? Jovisst! Men utvecklingen har sprungit ifrån vår passivitet inför den ekonomiska brottslighetens samhälleliga skadeverkningar. Polisen har rönt hård kritik för att den inte kan utreda de allra minsta bedrägerierna. Borde det då inte också uppmärksammas att våra myndigheter står mer eller mindre handfallna inför de allra grövsta ekonomiska brotten? 18 december 2018 Debattartikel Claes Sandgren, professor emeritus, Stockholm Centre for Commercial Law, Stockholms universitet: ”Belöna visselblåsare som avslöjar grova ekobrott”


Summary: REPLIK DN DEBATT 13/12. Searchinger och Wirsenius tar inte hänsyn till flera viktiga aspekter i sin debattartikel. Därför har de inte utvärderat biodrivmedels möjligheter i framtiden på ett rättvisande sätt. Vilket gör deras slutsatser om biodrivmedels klimatprestanda totalt missvisande. Vi hävdar med emfas att biodrivmedel har en viktig roll att spela i omställningen av transportsektorn, skriver 14 forskare.

Searchinger och Wirsenius (SW) diskuterar klimatgasutsläpp från biodrivmedel under vissa specifika antaganden, förutsättningar och utvärderingsmetoder. Vi ifrågasätter inte primärt de direkta forskningsresultaten utan snarare hur dessa, som vi anser felaktigt, har använts för att dra generaliserade slutsatser för ett helt utvecklingsområde, biodrivmedel i transportsektorn. En sådan generalisering ger en kraftig underskattning av möjligheterna för biodrivmedel vid omställningen till ett mer klimatneutralt samhälle. Våra huvudsakliga invändningar mot SW:s argumentation är: 1. Klimatprestanda kan inte generellt bestämmas för en viss typ av drivmedel. Författarna gör en rejäl tankevurpa när de generaliserar resultaten från sin studie av biodrivmedel som utgår från åkergrödor eller plantager till att gälla andra typer av drivmedel med helt annorlunda förutsättningar. Varje produktionssystem måste bedömas utifrån dess specifika förutsättningar, vilka kan skilja sig kraftigt åt beroende på lokala förutsättningar, produktionsvolymer och tidsperspektiv. För att förstå biodrivmedels klimatpåverkan måste alltså hela värdekedjan inklusive råvaror, transport, lokalisering, produktion, användning, biprodukter etcetera specifikt inkluderas i analysen. Enkelt uttryckt, det finns ”fin-etanol” och ”ful-etanol”. Samma gäller för alla andra biodrivmedel. Detta är dock inget nytt och vi har i Sverige betydande forskning som syftar till att skapa och tillgängliggöra kunskap inom detta område. Vi vill framhålla att det finns fler goda exempel än dåliga, vilket flertalet forskningsrapporter och utredningar visar på för ett stort antal befintliga och framtida biodrivmedelskedjor. 2. Det finns betydande råvarupotential av hållbara råvaror. SW medger att biodrivmedel tillverkade från rest- och biprodukter, kan ha låga utsläpp. Dessa avfärdas dock med argumentet att råvarupotentialen är marginell. Här vill vi invända. Författarnas uttalande stämmer endast för de två typer av biprodukter som nämns explicit: tallolja och slakteriavfall. Om man däremot inkluderar bi- och restprodukter från jord- och skogsbruket samt matavfall är råvarupotentialen betydande. Vad gäller skogsbaserade råvaror för SW ett summariskt resonemang som inte, så vitt vi förstår, baseras på den underliggande publikationen i Nature som debattartikeln i övrigt bygger på. Argumenten som framförs är alltså författarnas egna åsikter snarare än vetenskapligt underbyggda argument. Det finns ingen vetenskaplig grund för att ett ökat nyttiggörande av skogliga restprodukter så som grenar och toppar samt sågspån skulle driva en avskogning varken i tropikerna eller någon annanstans. De tekniker som i dag utvecklas syftar till att nyttiggöra de restprodukter som uppstår i en bioekonomi, där vi i större utsträckning effektivt nyttjar vårt jord- och skogsbruk, och bland annat binder upp kol från skogen, till exempel genom ökad produktion av virke för träbyggande eller cellulosa för förnybar textil. Vi håller med författarna om att biomassa, även i form av restprodukter från jord- och skogsbruk, på sikt kommer att bli en begränsad resurs och därför måste användas där den gör mest nytta. Men att enbart betrakta biomassa som ett sätt att binda kol är inte det mest effektiva eftersom det inte ger möjlighet att minska den stora förbrukningen av fossila energibärare i transportsektorn. Vi vill dessutom framhålla att återplantering av skog på svensk åkermark knappast kan anses vara realistiskt alternativ av en mängd skäl. Studien drar därmed slutsatser utifrån grova och ytterst tveksamma antaganden. 3. El och biodrivmedel är komplementära lösningar. SW framför el och biodrivmedel som alternativa, konkurrerande lösningar. Ett flertal studier visar att vi kommer att behöva båda lösningarna parallellt om vi över huvud taget ska ha en chans att ställa om transportsektorn i den takt som krävs. Därutöver krävs en mängd andra åtgärder som leder till ökad effektivitet. 4. Tidsperspektivet är centralt. Om biodrivmedel och el skall jämföras bör ett likvärdigt tidsperspektiv användas. Den jämförelse som SW gör haltar kraftigt. För biodrivmedel anläggs dagens tidsperspektiv, medan för el och elektrobränslen anläggs ett framtida perspektiv. De i dag sämst presterande grödebaserade biodrivmedlen ställs mot den bäst presterande elproduktionen i form av 100 procent förnybar el, och med infångning av koldioxid från atmosfären. Det säger sig själv hur en sådan jämförelse utfaller. Då de viktiga aspekter vi diskuterat ovan inte beaktats tillräckligt av SW har de inte utvärderat biodrivmedels möjligheter i framtiden på ett rättvisande sätt. Därmed är deras slutsatser om biodrivmedels klimatprestanda totalt missvisande. Vi hävdar med emfas att biodrivmedel har en viktig roll att spela i omställningen av transportsektorn. 13 december 2018 Debattartikel Stefan Wirsenius och Timothy D Searchinger presenterar nya forskningsresultat: ”Satsningen på biodrivmedel ökar koldioxidutsläppen” Repliker Jakob Lagercrantz, 2030-sekretariatet, tillsammans med 11 partnerföretag: ”Ohederligt att utgå från de sämsta exemplen” 14 forskare: ”Allt för generaliserande slutsatser om biodrivmedel” Anders Wijkman, Göran Berndes, Pål Börjesson och Filip Johnsson: ”Orealistisk tro att stora åkerarealer kan täckas av skog” Per Kågeson, fil dr i miljösystemanalys: ”Palmolja i biodrivmedel hotar urskog” Björn O Gillberg, ordförande Stiftelsen Miljöcentrum samt vd Värmlandsmetanol AB: ”Svenskt skogsbruk är koldioxidneutralt och mer därtill” Slutreplik från Stefan Wirsenius och Timothy D Searchinger: ”Det är reduktionsplikten vi vänder oss emot”


Lisa Magnusson: Den medvetna medelklassen måste sluta romantisera underklassen

Summary: Bara de är vita män med förslitningsskador så är de rätt, tycks Édouard Louis resonera. Men en slopad grön skatt är ingen seger för de fattiga.

Hur känner man bäst igen den medvetna medelklassen? Inte på pianot eller klippkortet hos terapeuten eller den ekologiska tygpåsen, utan på dess romantiserande av underklassen. Därmed är också den franske författaren Édouard Louis att gratulera till en lyckad klassresa, det står tydligt efter hans text i DN Kultur (7/12). För han, som i sina böcker skriver så samtidigt brutalt och nyanserat om sin uppväxt i den franska landsbygdens underklass, han är nu alldeles lyrisk över de gula västarna, les gilets jaunes, som över hela landet demonstrerat mot höjd bensin- och dieselskatt. Inte för att han tycker att det de gör är bra i sak. Nej, nej. Det har inträffat flera incidenter som varit både rasistiska och homofobiska, påpekar han. Och visst, det har förekommit en del andra våldsamheter också, i de gula västarnas namn. Men – menar han – vad är väl deras våld mot det våld som begåtts mot dem? De är ”kroppar som nästan aldrig visas i det offentliga och mediala rummet, lidande kroppar, härjade av arbete, av trötthet, av svält, av de dominerandes permanenta förnedring av de dominerade, av den sociala och geografiska exkluderingen”, de påminner honom om hans far och dennes fördärvade rygg. Att opponera sig mot dem är att säga: ”Tig, fattiga!” Enligt Édouard Louis. Så görs en hel samhällsklass, som i Frankrike omfattas av miljontals personer, till en och samma person, som talar med en och samma röst: hans fars. Och det är just detta som är så förklenande, så hånfullt: Det spelar ingen roll vad de gula västarna gör. Édouard Louis bryr sig inte om vad de säger. Bara de är vita män med förslitningsskador så är de rätt. De är hans ädla vildar, kapitalismens martyrer, och deras lidande är rent. Han betraktar dem från ovan såsom medelklassen alltid har betraktat människorna under dem. Fascinerat. Lite avundsjukt. Vad passionerade de är, de där nere. Så levande. Liksom äkta. Se, nu tar de till gatorna igen! Men de gula västarna är en brokig skara. Alla ville inte ens stoppa höjningen av bensin- och dieselskatten. På vissa håll har de rent av gjort gemensam sak med miljörörelsen. Många vill mest spela trumpet, eller dela ut blommor, eller elda upp lite bilar och slåss. Ja, detta är en folklig rörelse, på gott och ont, och i den mån den kan sammanfattas är det som en oformlig protest mot president Emmanuel Macron själv. Han har gjort sig förtjänt av kritiken, genom sin arrogans, och sitt förakt inför de sämre bemedlade – den sorts förakt som kommer av bristande erfarenhet och bristande fantasi. Desperata arbetslösa bemöter han genom att se dem i ögonen och säga att allt handlar om att anstränga sig, ”jag skulle kunna gå över gatan och hitta ett jobb till er”. Han har dessutom visat mycket liten förståelse för det faktum att en höjd bensin- och dieselskatt framför allt slår mot fattiga personer ute på landsbygden. De måste erbjudas alternativ. Men i sak har han ändå rätt: denna gröna skatt är nödvändig. Den kommer emellertid inte att bli av i Frankrike, åtminstone inte inom den närmaste framtiden. Där har de gula västarna nu segrat, som Édouard Louis så triumferande förutspådde: Höjningen av bensin- och dieselskatten stoppas. I ett tal till nationen lovade president Emmanuel Macron även att höja minimilönen litegrann och slopa den planerade skattehöjningen för pensionärer, liksom skatten på övertid. Han uppmanade också arbetsgivarna att dela ut julbonus till sina anställda, se helt skattefritt ska detta nu vara. Visst är det vackert att de länge osynliggjorda och förbisedda, vanligt folk, gör avtryck politiskt i det allt mer segregerade Frankrike. Ingen har tidigare lyssnat på dem, det har de gemensamt med sina systrar och bröder i många andra länder, även sådana länder som länge ansetts välmående. Nu har de maktens öra. Men att helt stoppa viktiga miljöåtgärder är faktiskt inte alls någon seger för underklassen, utan mest av allt sorgligt. Det är trots allt inte den rika eliten, eller ens den klimatångestridna medelklassen, som kommer att betala det högsta priset när jorden brinner.


Timothy Garton Ash: Hjälp britterna att ångra beslutet – också för Europas skull

Summary: Brexit kan aldrig bli en framgång. När en ny folkomröstning nu närmar sig behöver vi stöd från våra vänner i Europa.

Vi närmar oss hastigt en klimax i Storbritanniens Brexitdrama. Hur otroligt det än låter är det nu på allvar möjligt att britterna får rösta en gång till om huruvida de ska vara kvar i EU. Vilken unik skjuts det skulle ge åt hela efterkrigsprojektet att bygga ett bättre Europa! För att klara detta behöver vi lite hjälp från våra europeiska vänner. Jag har stor förståelse för att många européer bara vill sätta punkt för alltihop och visa Storbritannien på dörren. Vi har under 900 dagar haft en brittisk regering som antingen inte varit förmögen att formulera en förhandlingsposition eller kommit med orimliga krav, eller, som i denna vecka, inte klarat av att vinna parlamentets stöd för det avtal man förhandlat fram. Och nu vill Brexitörer i Torypartiet sparka Theresa May. När klockan tickar mot dagen B, den 29 mars 2019, som riskerar att innebära ett kaotiskt EU-utträde utan avtal, kan jag föreställa mig hur ledare som förbundskansler Angela Merkel kanske vill hjälpa den brittiska regeringen att bara komma över mållinjen. För sedan kan EU återgå till att brottas med alla sina andra stora utmaningar, bland dem populismen och de franska gula västarna, eurozonens ständiga problem, invandringen, Vladimir Putin och Donald Trump. Men detta vore att begå det klassiska politikerfelet att sätta det kortsiktiga framför det långsiktiga. Visst, att hjälpa Storbritannien i mål skulle, i det korta perspektivet, innebära ett klart besked som gör det möjligt för EU att återvända till andra frågor. Men i det långa perspektivet skulle Brexit vara ett ständigt infekterat brittiskt magsår som skulle plåga och försvaga EU-kroppen. Magsåret skulle uppträda snart efter utträdet ur EU. Storbritannien blir då tvunget att förhandla fram sitt verkliga framtida förhållande till EU baserat på en vag, icke-bindande politisk deklaration och från en oerhört svag förhandlingsposition. De förhandlingarna skulle ta flera år och vara mycket svåra. Brexitörernas falska löften skulle snabbt avslöjas. För att slippa bära skulden själva kommer Brexitörerna och den brittiska EU-kritiska pressen (som, milt uttryckt, inte är så noga med sanningen) skylla landets elände på ”européerna” och då särskilt fransmännen – något som engelsmännen sysslat med i 700 år. Även om vi skulle ta oss förbi detta förgiftande spel, där alla skyller på varandra, är det en farlig illusion att tro att Storbritannien skulle kunna rulla vidare i ett konstruktivt samarbete med resten av Europa kring utrikespolitik, försvar, terroristbekämpning (man tänker på de senaste offren i Strasbourg), utbyte av underrättelser och alla andra områden där Storbritannien bidrar högst påtagligt till Europa medan man ständigt är tyngd av bekymmer kring övriga delar av förhållandet. Så fungerar det inte i politiken, särskilt inte i populismens tid. Det är också en vanföreställning att tro att det brittiska folket inom några få år skulle komma tillbaka med svansen mellan benen och be att få vara med i EU igen. Det är en rejäl feltolkning av det brittiska kynnet. Så den enda variant av Brexit som är bra, är ingen alls. Chansen för detta – som May så näpet kallar ”risk för ingen Brexit” har ökat kraftigt de senaste veckorna. Allt är möjligt. Ingenting är säkert – annat än att vi kommer att få se ytterligare flera veckor med fyrverkerier, rökridåer och förvirring. Men det alternativ som långsamt vinner alltmer gehör hos parlamentsledamöterna är en andra folkomröstning. Det är löjligt att antyda att det skulle vara odemokratiskt av Storbritanniens suveräna parlament att ta frågan tillbaka till folket. Det är inte löjligt att tro att den med detta sammanhängande kampanjen skulle kunna bli ilsken och splittrande. Men man måste göra en avvägning mellan den kortsiktiga risken för ilska och splittring och de långsiktiga riskerna för både Storbritannien och Europa. Det är klart, vi skulle kunna förlora folkomröstningen igen. Men inte ens då skulle landet befinna sig i en värre situation än nu. Ingen kan då säga att folket inte visste vad det röstade om. Ett beslut i veckan i EU-domstolen slår fast att Storbritannien ensidigt kan avbryta Artikel 50-processen och förbli medlem på existerande villkor. Så allt vi behöver från er, mina vänner, utöver förlängningen av tidsfristen och att ni hanterar frågan om EU-valet, är ett klart, enkelt och positivt budskap, utan några om och men: Vi vill att ni stannar kvar! Om du är övertygad om att Storbritannien behövs inom EU för att bidra till byggandet av ett starkare Europa i en farlig värld, om du tycker att varje handling är bra som slår tillbaka nationalpopulismens dunkla krafter, om de insatser som England, Skottland, Wales och Nordirland bidragit med till Europa genom århundraden betyder något för dig, om du lägger något värde vid vad Storbritannien gjorde för Europas frihet under andra världskriget, för återuppbyggnaden i Västeuropa efter kriget och bidragen till att Östeuropa kunde kasta av sig de kommunistiska diktaturernas ok – ge oss då denna chans. Genom att hjälpa Storbritannien kommer du också att ha hjälpt Europa. Översättning: Lars Ryding Timothy Garton Ash är professor i Europastudier vid universitetet i Oxford.


”Sluta frossa i böcker fyllda av våld mot kvinnor”

Summary: Samtidigt som vi ordnar manifestationer mot mäns våld mot kvinnor säljer böcker om mördade kvinnor som aldrig förr. Böckerna skrivs ofta av kvinnor. Detta frossande måste få ett slut, skriver läsaren Anita Maurer.

Inom bara någon vecka har jag läst tre notiser i min morgontidning om mördade kvinnor. Det blev inga stora rubriker, ingen känd person är inblandad. Och vi minns alla journalisten Kim Walls fasansfulla öde. Vi har manifestationer mot mäns våld mot kvinnor. Men samtidigt säljer litteratur med mördade kvinnor som aldrig förr. En del av historierna blir film, så att vi får tillfälle att se blodiga kvinnolik på nära håll. Det märkligaste av allt är att det ofta är kvinnor som skriver dess historier. Deckardrottningarna syns i tv-soffor och gläds åt sina stora upplagor! Ofattbart. Allt detta frossande i våld mot kvinnor måste få ett slut. Annars blir protesterna aldrig trovärdiga, bara hyckleri. DN Åsikt 11 december 2018 kl 17 Insändare Anita Maurer: ”Sluta frossa i våld mot kvinnor” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Berlin i juletid – marknadernas huvudstad

Summary: Tyskland är jullandet framför andra – många av våra svenska jultraditioner har sitt ursprung här. Det är också landet med de många och de stora julmarknaderna. Väljer man Berlin för ett helgbesök finns dessutom flera alternativa marknader och mellan varven kan man värma upp sig på ett spännande museum.

Få gör jul så juligt som tyskarna och resorna till julmarknaderna i norra Tyskland är många från Sverige. I de mindre städerna handlar det om månghundraåriga traditioner med marknader på korsvirkestorg, och det är fint så. Väljer man som vi i stället att fara till Berlin bjuds det dessutom på annorlunda varianter. Tysklands huvudstad är kanske Europas mest alternativa storstad och skiljer sig rejält från resten av det ordningsamma landet – tyskarna själva muttrar ibland luttrat om huruvida Berlin är en huvudstad eller en gigantisk konstinstallation. Ett tydligt exempel är den nya stora flygplatsen som skulle ha invigts 2011 men som ännu inte är i gång. När vi anländer till Berlin sent en fredagseftermiddag är det således till betongsunkiga Tegelflygplatsen, som förvisso ligger ganska nära centrum, Mitte som det heter här. Julen är redan i början av december i full fart med alla glittrande ljusdekorationer och bakom nyrenoverade och rosafärgade Staatsoper springer vi på vår första julmarknad. Den är liten men väldigt gullig, med väl valda stånd som smyger sig längs med Katolischen Kirches höga väggar. Små och stora granar är generöst utströdda här och var och pyntade med kulörta lampor, i en öppen bod sitter en tvåmannaorkester och spelar klassiska stycken. Vi väljer länge mellan tiotalet olika sorters glühwein med eller utan ”schuss” (det vill säga starkvaror). Mat finns det också och generellt är det en mycket god idé att förlägga lunch eller middag på en marknad. Styrkta och uppiggade promenerar vi vidare bort mot vad som många anser vara Berlins vackraste julmarknad, den på Gendarmenmarkt. Även om den besöks av väldigt många turister så är den ändå fin, omgiven av upplysta byggnader och med en enorm julgran mitt i. Här hittar vi kvalitetshantverk och julpynt av det mer avancerade slaget. Och så klart ännu mer glühwein. Har man mer tid och är ute efter något riktigt pampigt är julmarknaden vid slottet Charlottenburg både elegant och känd för sitt matutbud. Bakom marknaden bildar slottet en fond och extra juligt blir det med den lilla kör som trots kylan oförtrutet bjuder på julvisor. En imponerande stor snurrande julkrubba tronar i ena hörnet av marknaden och det är proppfullt av lokala som skålar och skrattar. I slottets orangeri strax bredvid huvudbyggnaden bjuds under december också på julmusik av det riktigt klassiska slaget, med stråkar och sång som huvudnummer. Men Berlin hade inte varit Berlin om det inte var för allt det alternativa och givetvis finns det också alternativa julmarknader. Klunkerkranich är klubben som ligger högst uppe i ett parkeringshus med utsikt över staden och tv-tornet. Den egna julmarknaden bjuder på veganska grytor, konstinstallationer och en jättelik pysselhörna för de små – men kanske är det ändå läget som är det roligaste. Staden är känd för sina många designer och året om kan man besöka ett antal olika designmarknader, utmärkta platser att fynda prylar med lokalt ursprung. Till jul går vi därför gärna till Weihnachstrodeo im Kühlhaus, en stor marknad i en gammal industrikåk i fyra plan. Här är det kö in redan vid öppningstid och som på ett par andra marknader är det också inträde på ett par euro. Har man tid är det värt det för utbudet är stort och udda, intressant utformade lampor, smycken och kläder. Här är publiken betydligt yngre än på de klassiska marknaderna och det är många olika språk som surrar i luften. Mest folk är det vid gin och tonic-baren och framför killen som säljer lokal mikroöl. Snabbmat i form av food trucks finns för den hungrige och som allt annat på marknaden är även den långt från traditionellt jultema. Är man ute efter alternativa julklappar rekommenderar vi också ett besök på Urban Industrial. I vad som ser ut att vara en gammal biograf ryms bland annat mängder av gamla neonbokstäver, några så stora att de upptar en halv vägg i ett normalt vardagsrum. Slitna skolbänkar, gymnastikredskap, industrilampor och metallbord. Vi föll direkt för en gammal stationsklocka som i ett tidigare liv suttit på en okänd perrong i öst. Dess visare har visserligen för evigt stannat på kvart över fyra, men vad gör det när både formen och den lätt begynnande rosten på klockan bara känns så rätt. Om alternativt är Berlins signum så är inget besök i denna stad komplett utan en barrunda. Efter att ha tittat in på Markthalle Neun i Kreuzberg som återkommande levererar gastronomiska höjdpunkter i street-foodtappning (håll utkik efter deras sötsaksmarknad under advent) landar vi fint på gulliga lilla baren Vögelchen. Udda stolar, dämpad belysning, gammaldags möbler och självklart uppstoppade fåglar gör att vi sitter länge och bara låter tiden gå i sällskap av goda och prisvärda cocktails. Blir det för mycket av allt det juliga (eller om det bara känns som att intensivt nattliv behöver balanseras upp med lite kultur och historia) är Berlin också staden med de många spännande museerna. Utmärkta Deutsches Historisches Museum i Mitte visar Tysklands långa historia i brett perspektiv i sin fasta samling. Här finns både medeltida riddarrustningar, en mängd historiska möbler liksom exempel på 1900-talets omfattande politiska propaganda. Den moderna tillbyggnaden ett snäpp in från huvudentrén har återkommande temporära utställningar som på ett välgjort sätt fångar upp mer samtida politiska händelser och frågeställningar. Har man barn med på resan är det naturhistoriska museet Naturkunde ett självklart val – både stora och små blir imponerade av världens högsta dinosaurieskelett, en mer än tolv meter hög Brachiosaurus. Man har också vunnit priser för sina uppstoppade djur och i ett avskilt rum står tusentals glasburkar innehållande konserverade vattendjur, bland annat hammarhajar. Lika läskigt som spännande! Ett mindre museum som visar livet bakom järnridån ur vardagsperspektiv är museet Alltag in der DDR, i ett hörn av Kulturbrauerei. Välgjort och befriat från all sorts öst-nostalgi visas vardagen med hjälp av fotografier, prylar och filmer. Vi gillar speciellt Trabanten som står uppställd med det tältkit som fanns att köpa till och som enligt den autentiska informationsfilmen sätts upp på bilens tak med ett par mycket enkla handgrepp. Kulturbrauerei har för övrigt också en julmarknad, direkt utanför museet är bryggeriets innergård fylld med matstånd, ett litet tivoli och i en jurta, ett tält som traditionellt använts av nomadfolk i bland annat Sibirien kan man ta en paus och i lugn och ro smutta på en kopp äppelmust. Kallt som i Sibirien är det kanske inte ute, men inne i jurtan vid den varma kaminen känns julen väldigt nära. 1. Alltag in der DDR, 2. Weihnachtsmarkt in der Kulturbrauerei, 3. Kollwitzplatz ekomarknad, 4. Hotel i31, 5. Museum für Naturkund, 6. Deutsches Historisches Museum, 7. Nostalgischer Weihnachtsmarkt am Opernpalais, 8. Weihnachts Zauber Gendarmenmarkt, 9. Weihnachtsmarkt Schloss Charlottenburg, 10. Vögelchen, 11. Markthalle Neun, 12. Urban Industrial, 13. Klunkerkranich, 14. Weihnachtsrodeo im Kühlhaus. Pampigt, eko-tema, industriprylar, barnvänligt och småskaligt – i Berlin finns det en julmarknad för alla Så såg vardagen ut i DDR På museet Alltag in der DDR berättar man om livet bakom muren med massor av föremål, bilder och filmer. Knaackstraße 97, Kulturbrauerei. www.hdg.de/museum-in-der-kulturbrauerei Julen runt på tallriken Internationella och högklassiga matmarknaden i Kreuzberg har öppet året om, men laddar upp extra inför jul. Varje helg i advent är det mat på jultema eller sötsaksspecial. Eisenbahnstraße 42/43. www.markthalleneun.de Barnvänligt Kulturbrauerei bjuder på familjeaktiviteter och ett brett utbud av julmat. Missa inte att dricka något värmande i den mysiga jurtan. Sredzkistraße 1. www.lucia-weihnachtsmarkt.de Eko-jul på Kollwitzplatz Söndagsmarknaden på Kollwitzplatz klär sig i julskepnad under advent, som alltid med eko-tema. Wörtherstrasse. www.grueneliga-berlin.de Hotell med praktiskt läge Hotel i31 är ett modernt designhotell ett stenkast från Museum der Naturkunde och med bra förbindelser till resten av Berlin. God frukost. Dubbelrum från cirka 1.000 kronor/natt. Invalidenstrasse 31. www.hotel-i31.de Dinosaurier och hajar Museum der Naturkunde är spännande för stora och små. Invalidenstraße 43. www.naturkundemuseum.berlin Välgjort om historia Tyskland dominerar Europas 1900-talshistoria. På Deutsches Historisches Museum lär du dig mer. Unter den Linden 2. www.dhm.de Lokala designer och mikrobryggd öl Berlinig design, sköna grafiska tryck, modernt hantverk varvas med lokal mikrobryggd öl och streetfood på Weihnachtsrodeo im Kühlhaus. Luckenwalderstrasse 3. www.weihnachtsrodeo.de Mysigt och småskaligt Småskaligt, stiligt och gulligt smyger sig den lilla julmarknaden mellan pampiga husväggar nära operan. Bra alternativ till de större marknaderna. Nostalgischer Weihnachtsmarkt am Opernpalais Hinter der Katholischen Kirche 1 (bakom den katolska kyrkan). Vid St Hedwigs-katedralen. www.weihnachteninberlin.de Pampigt på Gendarmenmarkt Omringad av majestätiska byggnader anses Gendarmenmarkt av många vara Berlins vackraste torg. Stämningsfullt elegant är det också på den årliga julmarknaden, en av de mest populära i Berlin. Var beredd på inträdesavgift och busslaster med turister, men också hantverk av hög kvalitet. Gendarmenmarkt 2. www.weihnachteninberlin.de Ett glas på Vögelchen Blir det mycket med all jul, så stick emellan med en drink på en av alla bra barer i Berlin. Testa gulliga Vögelchen. Eisenbahnstraße 6. www.birdstoldme.blogspot.se Annorlunda klappar Garanterat unika klappar hittar man på übercoola Urban Industrial, fullt med industriprylar, gigantiska neonbokstäver, slitna skolbänkar och gymnastikredskap. Hasenheide 13. www.urban-industrial.de Julmarknad på toppen av ett P-hus Baren och klubben Klunkerkranich bjuder på milsvid utsikt från toppen av ett P-hus. Betongigt och alternativt. Karl-Marx-Strasse 66. Gå in i gallerian och ta hissen till plan 5, gå sista våningen upp marknaden. www.klunkerkranich.de Berlin Resa hit: Tåg: Upp till fem byten i bland annat Köpenhamn och Hamburg, resan tar cirka 20 timmar. Direktflyg från Stockholm, Göteborg och Köpenhamn. Det går också att ta bilen via färja till Rostock, snabbast från danska Gedser med Scandlines, billigast från Trelleborg med TT-line eller Stena Line. Koldioxidutsläpp: Flyg Stockholm-Berlin ca 365 kg per person, tur och retur, inklusive höghöjdseffekt. Tåg 57 kg per person, tur och retur, bil och färja 348 kg per person. (För beräkningsmetod se www.klimatsmartsemester.se) Bästa tiden: Hela året. Tidsskillnad: Ingen. Språk: Tyska men engelska går bra på många ställen. Valuta: Euro. Prisnivå: Lägre än i Sverige. Ta dig runt: Spårvagn och tunnelbana men allra helst till fots och med cykel (som kan hyras för 100-120 kronor dagen på många platser och hotell). Bra att veta: Berlin är en av Europas största städer till ytan trots att den “bara” har 3,5 miljoner invånare. Det kan alltså vara idé att hålla sig till en eller två stadsdelar. Läs mer: www.visitberlin.de, www.germany.travel/se


Summary: DN DEBATT 10/12. Det norska stortinget är på väg att göra fredspriset till sin egendom, med fri tolkningsrätt. Ledamöterna tycks inte ha förstått sin roll: när det gäller fredspriset ska man inte agera som parlament utan som ett underordnat organ till en svensk privat stiftelse. För att värna Nobels arv måste Nobelstiftelsen nu hitta en annan lösning, skriver Tomas Magnusson.

Det Nobelpris som omgärdats av flest skandaler genom åren är utan tvekan fredspriset, även om en grälande Svenska Akademien lyckats få Lars Heikensten och Nobelstiftelsens styrelse att ingripa och bestämma att inget litteraturpris ska utdelas 2018. Kulmen på fredsprisets förfall nåddes tisdagen den 27 november när det norska stortinget behandlade nya regler för den norska prisutdelande Nobelkommittén, och därvid avvisade ett förslag om att kandidater till kommittén bör ha ”kunskap om, och stödja fredsarbete och nedrustning, så som det definierades av Alfred Nobel”. Det Alfred Nobel kallade ”priset för fredsförfäktare” har döpts om till ”fredspriset” och kärnan i en kritik som riktats mot handläggningen av priset, gäller att norrmännen successivt har tillämpat en helt egen uttolkning av vad Nobels pris för ”fredsförfäktare” skall ges till. Det är naturligtvis inte tillåtet att ”tolka” ett testamente enligt eget huvud, det vet var och en som känner till regler för arv och testamente – det är testators vilja vid tidpunkten då testamentet skrivs som ska gälla, ingenting annat. Det är helt enkelt därför man skriver testamente. Den successiva förändringen av detta pris hänger samman med två beslut i stortinget i slutet på 1940-talet: det norska medlemskapet i militäralliansen Nato och att platserna i prisutdelande kommittén skall fördelas proportionellt mellan partierna. Det norska Natomedlemskapet har starkt stöd i Stortinget, och röster som talar för avspänning och ifrågasätter Natos roll i världens olika konflikter får allt svårare att göra sig hörda i vårt västra grannland. Norge försöker att ta en roll som ”bäst i klassen”, man deltar i alla Natos ”out of area”-operationer, köper amerikanska stridsflygplan, arrangerar provocerande militärövningar likt höstens Trident Juncture, och är på väg att infria det amerikanska önskemålet att Natoländerna ska ge två procent av sin BNP till det militära. Nobel angav i sitt testamente att fredspriset skulle delas ut av en kommitté utsedd av norska stortinget. Att stortinget fick den här rollen, när de fyra andra priserna delas ut av svenska institutioner, har att göra med att det norska parlamentet vid den här tiden var ledande i Europa i att stödja fredsrörelsens idéer, och gav betydande ekonomiskt stöd till denna genom Internationella fredsbyrån och Interparlamentariska unionen, vilka också fick ekonomiskt stöd av Alfred Nobel under hans sista levnadsår. Förändringen av priset har skett i små steg, där kommittén alltmer kommit att bli en representant för norsk utrikespolitik. Under en tid var stortingets talman, och tidigare statsministern Torbjörn Jagland också kommitténs ordförande. Senast det var val till Nobelkommittén hade det norska Fremskrittspartiet ”rätt” till en plats enligt den valpraxis som följs. Partiets kandidat blev norsk politiks motsvarighet till Jimmy Åkesson, den ökände Carl I Hagen. Det skapade visst bryderi i parlamentet, det kan man förstå. Till slut kom man fram till att Carl I Hagen inte kunde väljas därför att han var suppleant i stortinget. Att välja en person med främlingsfientliga åsikter och i övrigt ett makt- och militaristiskt förflutet ansåg stortinget inte vara något problem... Det kan vara på sin plats att påminna om några av skandalerna med fredspriset. Det värsta övertrampet var priset till Kissinger 1973, en skandal som den norska priskommittén förvärrade ytterligare när man inbjöd Kissinger som hedersgäst vid fredsprisfirandet år 2016. Priset till EU är också en präktig skandal, som EU-ledningen celebrerade veckan efter prisceremonin 2014 genom att öka unionens militära ambitioner och ge EU-pengar till att stärka medlemsländernas vapenindustri. Priset har därutöver gått till många behjärtansvärda ändamål, i sig värda att äras. Men det pris som Alfred Nobel kallade ”priset till fredsförfäktare”, ska enligt testamentet gå till den som ”under det förlupna året ... verkat mest och bäst för folkens förbrödrande och avskaffande eller minskning av stående arméer samt bildande och spridande av fredskongresser”. Det som norska Nobelkommittén brukar kalla en ”dynamisk tolkning” är inte grundad på testamentets ordalydelse, utan helt enkelt en feltolkning. Den 27 november gick man ett steg längre på sin väg att göra fredspriset till stortingets egendom, med fri tolkningsrätt. Förslaget att ledamöter i Nobelkommittén skulle ha kännedom om det nedrustningsarbete och den fredsvision som Alfred Nobel ville stödja när han skrev sitt testamente fick stöd endast av två av stortingets ledamöter. Sjutton juristprofessorer vid norska universitet som bör veta en hel del om testamente och arvsrätt hade gjort en offentlig hemställan i saken, men den nonchalerades. 99 procent av stortingets ledamöter verkar inte ha förstått sin roll: i detta ärende agerar stortinget inte som parlament utan som ett underordnat organ till en svensk privat stiftelse, som står under svensk lag och tillsyn hos Länsstyrelsen i Stockholm. Länsstyrelsen gjorde en granskning av fredsprishandläggningen 2012, och påpekade då i ett yttrande att Nobelstiftelsen har ansvaret att se till att Nobelprisen följer testators vilja. Stiftelsens styrelse ålades att ta reda på och instruera alla de fem prisgivande kommittéerna om testamentets ändamål, och kontrollera att det efterföljs. • Därför uppmanar jag Länsstyrelsen i Stockholm att skaffa sig kännedom om vad som just förevarit i det norska stortinget, och agera därefter. • Och för Lars Heikensten och Nobelstiftelsens styrelse i Stockholm duger det inte längre att slå dövörat till som man gjort hittills. Med sin plikt att värna om Nobels arv måste stiftelsen hitta andra lösningar för hur fredspristagare utses, lämpligen en helt ny kommitté. Precis som man gjort med litteraturpriset, där stiftelsen beordrat att fem personer utanför Svenska Akademien ska delta i arbetet med att utse litteraturpristagare i framtiden. 10 december 2018 Debattartikel Tomas Magnusson, tidigare ordförande i Svenska freds- och skiljedomsföreningen och president i Internationella fredsbyrån: ”Nobelstiftelsen måste agera mot feltolkning av fredspriset”


Summary: DN DEBATT 9/12. Årets ekonomipris till Alfred Nobels minne har kallats ”skamligt” och ”en katastrof för klimatet”. Men William Nordhaus får priset för sina ekonomiska modeller som försöker ta hänsyn till klimatet och inte för sina rekommendationer. Flera argument i debatten är direkt felaktiga och riskerar att spela klimat- och vetenskapsskeptiker i händerna, skriver Jesper Roine.

Sedan det annonserades att William Nordhaus tilldelas årets ekonomipris till Alfred Nobels minne ”för att ha integrerat klimatförändringar i långsiktig makroekonomisk analys” har många upprörts. Priset har kallats ”skamligt” och ”en katastrof för klimatet”. Huvudanledningen till kritiken har varit att när Nordhaus själv gjort beräkningar för att svara på frågan om vad som är en bra avvägning mellan ekonomisk tillväxt och klimatförändring så landar han i att acceptera en global temperaturökning på runt 3 grader Celsius. Det är långt över det mål på 2 grader som man kommit överens om vid klimatkonferensen i Paris och ännu längre ifrån de 1,5 grader som FN:s klimatpanel IPCC förordar i sin senaste rapport. Så vad är problemet med att rikta kritik mot en pristagare med en så avvikande uppfattning om vår tids kanske viktigaste fråga? Svaret är förstås: inget problem alls. Tvärtom, många nationalekonomer (även jag) är skeptiska till Nordhaus slutsatser och inom vetenskapssamhället har detta debatterats livligt under lång tid. Problemet ligger i hur man kritiserat honom och på vilka grunder. Argumenten i flera av de debattinlägg som fått mest uppmärksamhet i svenska medier är direkt felaktiga och riskerar att spela klimat- och vetenskapsskeptiker i händerna. Vad gäller själva priset måste man till att börja med ha klart för sig att priset inte tilldelas Nordhaus för hans policyrekommendationer. Han får priset för att han sedan början av 1970-talet skapat modeller där ekonomin inte betraktas separat från klimatet utan samspelar med det, modeller av ekonomin där planetära gränser måste beaktas. Hans bidrag har varit viktiga för det internationella klimatarbetet och används också av IPCC när de gör sina beräkningar som kommer fram till helt andra slutsatser. Priset tilldelas alltså inte alls en person som kommer fram till att 3 graders global uppvärmning bör tolereras utan hans bidrag i form av ekonomiska modeller som försöker ta hänsyn till klimatet. Det är framför allt tre typer av argument som är problematiska i kritiken som framförts. 1. För det första kritiseras försöken att kvantifiera effekterna av klimatförändringar. Problemet sägs ligga i själva ”räknandet”, eller som det uttrycks i en artikel: ”En helt avgörande brist i [Nordhaus modeller] …är att många klimatskador är oåterkalleliga och självförstärkande, och hotar att förstöra förutsättningarna för vår civilisation. Kalkylen tappar sitt förklaringsvärde när miljökostnaden kan vara oändlig.” (Haikola med flera, SvD, 25/11). Argumentet sällar sig till en lång tradition av misstolkning av alla försök att kvantifiera verkligt svåra avvägningar. Sanningen är att för varje åtgärd som vidtas så görs en kalkyl av något slag. Fördelen med Nordhaus modell är att den är tydlig med vilka antaganden som görs. Dessa ska naturligtvis diskuteras liksom det förstås ska understrykas vad som inte finns med i modellerna. Men det är något helt annat än att påstå att det inte är meningsfullt att göra kalkyler över huvud taget. 2. För det andra så påstås det, märkligt nog, att Nordhaus modeller representerar en ansats där man litar till ”marknadslösningar” för att lösa klimatproblemen. I en artikel heter det att ”Nordhaus klimatekonomi lär ut att politiken varken kan eller bör påverka ekonomisk och teknisk utveckling” (Haikola med flera, SvD 25/11), i en annan att ”[Nordhaus] genomgående sökt att övertyga politiker om att inte agera kraftfullt mot klimatförändringarna, eftersom detta i hans mening skulle riskera att skada den ekonomiska tillväxten.” (Metzger, Aftonbladet 14/10). I Sveriges Radios ”Vetandets Värld” 5/12 förklarar Max Jerneck, forskare på Misum vid Handelshögskolan i Stockholm, att Nordhaus ”förespråkar en skatt på koldioxid som inte förvränger marknaderna på något sätt…det är just den här marknadslösningen som förordas.”(Sic!) Dessa argument är svårbegripliga. Nordhaus hela modellramverk handlar ju ytterst om hur mycket staten ska ingripa i form av skatt på koldioxid. I den populärvetenskapliga förklaringen av priset står: ”De externa effekter som Romer och Nordhaus analyserar har globala långsiktiga konsekvenser och utan reglering kommer de att leda till att marknaden inte fungerar väl. [Deras] forskning talar alltså tydligt för att det krävs marknadsreglering för att komma tillrätta med sådana positiva eller negativa externa effekter.” I Nordhaus fall är det negativa externa effekter av utsläpp och i den andre pristagaren Paul Romers fall insikten att forskning och utveckling kan behöva subventioneras. Gemensamt för båda är deras kraftiga argument för behovet av politisk inblandning just för att endast marknadslösningar inte fungerar! 3. En tredje märklig invändning är påståendet att Nordhaus klimatmodell skulle förutsätta att man bryr sig mindre om framtida generationer än den nuvarande. Som det uttrycks i en artikel: ”[Modellen] går även på tvärs med klimatförhandlingarnas utgångspunkt om att nutida generationer inte ska äventyra livsbetingelserna för kommande generationer” (Haikola med flera, SvD 25/11). FT-journalisten Brendan Greely frågar sig: ”Hur mycket mindre ska jag värdera min dotters liv än mitt eget?” (Financial Times, 17/10) Det låter ju onekligen bestickande; vem vill associeras med att värdera sina barn mindre än sig själv? Men det stämmer inte att en sådan värdering måste göras i Nordhaus modell. Det finns ingenting som säger att man inte kan värdera framtida generationer lika mycket som den nu levande. På just denna punkt har ekonomer under lång tid varit djupt oeniga. Nordhaus har förespråkat en diskonteringsränta på 1,5 procent som konkret innebär att utfall 45 år från i dag bara ska värderas till hälften av utfall i dag. En av hans främsta kritiker, nationalekonomen Nicholas Stern, menar att vi inte har någon anledning att värdera framtida utfall lägre och sätter siffran till 0,1 procent. I det fallet blir halveringstiden 700 år. Båda alternativen är möjliga och illustrerar betydelsen av hur man väljer att värdera framtiden. Det finns många saker som kan och bör diskuteras inom ramen för Nordhaus och andras modeller av samspelet mellan ekonomi och klimat, och naturligtvis är alla sådana modeller kraftiga förenklingar som inte innehåller allt som är relevant. Det är både vetenskapssamhällets men också vetenskapsjournalistikens uppgift att försöka reda ut inte bara vilken siffra den ena eller andra forskaren kommer fram till utan framför allt hur de kommer fram till det. Vilka antaganden görs och varför, vad spelar det för roll, vilka saker finns inte med i modellerna? Självklart är politiker och andra som är av uppfattningen att tvågradersmålet är för ambitiöst nöjda när de kan peka på medhåll från en ekonomipristagare. Men det finns en sak som gör dem ännu nöjdare och det är att kunna peka på en debatt inom vetenskapssamhället där argumenten som förs fram mot Nordhaus är att ”Det är för komplicerat att räkna på” och ”Allt är i slutändan ideologiskt färgade gissningar”. Då kan de, likt USA:s nuvarande president, luta sig tillbaka och säga: ”Ni ser, vi vet inte. Det kan vara si, men det kan också vara så. Vi får vänta och se”. 9 december 2018 Debattartikel Jesper Roine, adjungerad professor i nationalekonomi, SITE, Handelshögskolan i Stockholm: ”Kritiken mot ekonomipriset gör klimatskeptikerna nöjda” Repliker Jonathan Metzger, docent i urbana och regionala studier vid KTH: ”Oroväckande att den allvarliga kritiken förtigs” Forskarna Simon Haikola, Anders Hansson och Max Jerneck: ”Nordhaus har en enorm övertro på prismekanismen” Slutreplik från Jesper Roine: ”Nordhaus modell fångar inte allt som är viktigt i klimatfrågan”


Summary: Minskad avverkning i skogarna skulle öka kolinlagringen kraftigt till 2030. Inga andra förändringar av skogsskötseln ger så stora effekter på kolbalansen på så kort tid, skriver miljöjournalisten Roger Olsson.

Är det bäst för klimatet att låta våra skogar stå kvar, växa och binda kol? Eller bör vi bedriva ett aktivt skogsbruk och avverka, så att vi kan ersätta så mycket fossilbaserade produkter som möjligt? Frågan har diskuterats länge, nu senast på DN Åsikt. Men frågeställningen är inte riktigt så enkel som den oftast framställs i debatten. Det handlar inte om ett enkelt val mellan att avverka eller låta växa vidare. Det handlar också om hur man avverkar, om hur virkesråvaran används – och om tidsperspektivet. Det sista är inte minst avgörande. Vi vet att vi har några årtionden på oss att minska utsläppen av växthusgaser drastiskt. I annat fall riskerar vi att passera kritiska så kallade ”tipping points”, där självförstärkande processer i naturen som till massiv skogsdöd eller smältande permafrost leder till fortsatt och okontrollerbar uppvärmning. I det läget är kortsiktiga effekter av olika skogsskötselstrategier minst lika viktiga som långsiktiga. Det är sant att tillväxten i en skog som får åldras naturligt så småningom avtar, och därmed minskar kolbindningen. Men det är lika sant att dagens produktionsskogar avverkas långt innan detta sker. De skulle kunna fortsätta att vara effektiva kolsänkor i decennier. Att minska avverkningen med 10 procent i Sveriges skogar skulle öka kolinlagringen med 60 procent till år 2030. Inga andra förändringar av skogsskötseln ger så stora effekter på kolbalansen på så kort tid. I nordliga barrskogar finns en stor del av kolförrådet bundet i marken. Om skogen avverkas och marken blir kal frigörs en stor del av detta kol genom nedbrytningsprocesser. Det tar 100 år eller mer för en ny skogsgeneration att kompensera för kolförlusten. Avverkning av gamla naturskogar kan alltså inte motiveras av klimatskäl, ens i ett längre tidsperspektiv. Av samma orsak är kalhyggen problematiska. Ett hygge är en kolkälla upp till 20 år efter avverkning, och det tar ytterligare ett par decennier för en ny skogsgeneration att binda motsvarande mängd kol. Klimateffekten blir alltså positiv först 30-40 år efter en kalavverkning. Stamvisa avverkningsmetoder, där inga större markytor läggs kala samtidigt, är mycket bättre från klimatsynpunkt. Den stora plusposten i skogsnäringens klimatbudget är substitution – det vill säga att skogsråvaran används för att ersätta fossila bränslen och material som är energikrävande och fossilkrävande att framställa, främst stål och cement. Substitutionseffekten är reell och viktig för klimatet, men det betyder inte att ökad virkesproduktion automatiskt leder till ökad substitution och därmed positiva klimateffekter. I dag blir mindre än en femtedel av det virke som tas ut ur Sveriges skogar konstruktionsvirke med lång livslängd. Omkring hälften går till pappersmassa, och tillverkning och användning av papper är generellt negativt från klimatsynpunkt, även om papperet energiåtervinns. Referenser till siffror och fakta i texten finns i rapporten ”Hugga eller skydda?”, utgiven av Naturskyddsföreningen och WWF 2011. DN Åsikt 5 december 2018 kl 13 Insändare Lars Almström: ”Betala skogsägarna för att låta träden binda koldioxid” Svar Hans Petersson: ”Fel betala skogsägare för att de ska bevara sina träd” Roger Asplund: ”Skog som avverkas på rätt sätt effektivare för klimatet” Roger Olsson: ”Minskad avverkning det bästa vi kan göra för klimatet” Lars Almström: ”Svensk skog kan binda mycket mer koldioxid än i dag” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Hon kan få miljonpublik i jul

Summary: Skådespelaren Mikaela Knapp har huvudrollen i SVT:s julsatsning ”Systrar 1968”, en miniserie om det politiska uppvaknandet på 1960-talet. ”Jag är faktiskt nervös”, säger hon.

Hon är en aning försenad till vårt möte på grund av en intervju för en tv-bilaga som drog ut på tiden. Mikaela Knapps ansikte kommer med stor säkerhet att synas på många tidningars tv-sidor och kultursidor de närmaste veckorna. Hon har huvudrollen i den tredelade serien ”Systrar 1968” som börjar visas i SVT på juldagen. – Jag spelar Karin, en nybakad journalist från ett arbetarklasshem i Stockholm som inte får det attraktiva reporterjobbet i Stockholm. Hon får nöja sig med ett sommarvikariat på lokaltidningen i skånska Ystad, det omvälvande året 1968, berättar Mikaela Knapp. Mikaela, född 20 år senare, 1988, var inför inspelningen ändå inte helt obekant med det mytomspunna året då många unga svenskar radikaliserades, Grupp 8 bildades och vänsterrörelser av olika schatteringar växte och rörde om i Folkhemssverige. – Jag har länge varit intresserad av den här epoken med de politiska strömningarna, musiken, estetiken och allt annat som kom efter 1968 och in på 70-talet. Men inför min roll läste jag bland annat även Gun-Britt Sundströms bok ”Maken”, som är en ung kvinnlig röst från den tidens vardag, och som gör att man förstår hur viktig politiken var, säger Mikaela. Hennes Karin i ”Systrar 1968” (regi: Kristina Humle, manus Martina Bigert och Maria Thulin) är en ung, medveten kvinna med vänstersympatier som är fylld av tankar om jämställdhet, tankar som möter motstånd i det konservativa Ystad. Hon får stöd av sin nära vän Lotti (Maja Rung) som är konstnär och pojkvännen Janne (Hannes Fohlin) som båda följer med till Ystad. För Mikaela Knapp är ”Systrar 1968” det största och roligaste hon gjort hittills. Att synas tre timmar i Sveriges Television på bästa sändningstid under jul- och nyårshelgerna, med några miljoner tittare på plats i tv-sofforna, är givetvis en dröm för en ung, okänd skådespelare. Fast helt okänd är hon egentligen inte. Hon växte upp i Göteborg med en mor som arbetade som kostymtekniker på Göteborgsoperan och Mikaela spelade med i operans uppsättning av ”Kristina från Duvemåla” redan som åttaåring. 2007 hade hon en roll i Peter Birros och Mikael Marcimains tv-drama ”Upp till kamp” och hon har bland annat också setts i 12 filmer om polisen Irene Huss. I våras stod hon på scen på Uppsala stadsteater i föreställningen ”Det finns ingenting att vara rädd för” om att växa upp inom Livets ord. Mikaela lämnade Göteborg ett år efter gymnasiet för att studera på Stockholms elementära teaterskola, en utbildning som hon fördjupade via teaterstudier på diverse kurser. Bland annat en kurs i normkritisk gestaltning på Teaterhögskolan. – Den var väldigt viktig för mig, inte minst för att jag träffade Olga Henriksson och Isabel Cruz Liljegren där. Tillsammans startade vi scenkonstgruppen Per.får.mens. Det är tufft att frilansa som skådespelare, man måste vara beredd på att få många nej tack. Att då vara med i ett sammanhang med andra som vill göra samma sak på samma sätt är väldigt nyttigt. Mikaela fick rollen som Karin i ”Systrar 1968” genom så kallad audition. Något hon har sysslat med en hel del på senare år även på andra sidan kameran, som rollsättare. Bland annat till en kommande film av regissören Ninja Thyberg, som efter några framgångsrika kortfilmer långfilmsdebuterar med en skildring av Kaliforniens porrfilmsbransch genom en fiktiv, svensk porrstjärna, som spelas in på plats i Los Angeles. – Mitt jobb var att testa tjejer för huvudrollen. Det blev 19-åriga Sofia Kappel, en tjej utan skådespelarutbildning, som fick den. Hon var bäst, helt enkelt. Thybergs redan omskrivna långfilm har premiär någon gång nästa år. På ”Systrar 1968” behöver vi bara vänta i drygt två veckor. Till klockan 21.00 på juldagen. – Självklart är det bra att synas, men det här är ju nästan extremt, flera miljoner tittare på bästa sändningstid. Jag är faktiskt nervös, säger Mikaela, som lite taktiskt avvaktar med att detaljplanera för 2019. – Jag väntar till efter ”Systrar”, säger hon med ett leende. Mikaela Knapp Gratuleras till: Fyller 30 år den 7 december 2018. Gör: Skådespelare. Bor: Stora Essingen, Stockholm. Familj: Mamma Hélène, pappa Mats, bröderna Felix och Jesper, flickvännen Josefina. Gudsonen Bastian och flera nära vänner. Aktuell med: Har huvudrollen i SVT:s miniserie ”Systrar 1968” som börjar visas på juldagen. Andra intressen: Tecknar och skulpterar. ”Jag var lite i valet och kvalet mellan konst och teater när jag var tonåring.” Om födelsedagen: ”Det blir stor fest på lokal.”


Summary: Ekonomiska bidrag skulle skapa fler frivilliga avsättningar på gammal skog. Men all skog bör inte bli gammal. Forskning visar att en omsatt skog som sköts rätt är en effektivare koldioxidhållare, skriver den norrbottniske skogsägaren Roger Asplund.

Jag är en stor naturvän. Som skogsägare har jag valt att låta stora delar av min naturskog bli gammal, i dag cirka 170 år. Jag håller ändå inte med insändaren fullt ut om att all skog bör bli gammal – av ekonomiska skäl, men också av miljöskäl. En växande skog är en effektivare koldioxidbindare än en sluten fullvuxen skog. I ett kortare tidsperspektiv på 40-50 år kan strategin utifrån det nuvarande svenska skogsläget kunna fungera hyggligt miljömässigt, men på sikt är den ineffektiv både miljömässigt och skogsekonomiskt. Det är i denna kortare tidshorisont olika EU-organisationer förordar ett skonsammare skogsbruk med mindre uttag och hyggesbruk. Vi talar dock helt olika språk, vi och mellaneuropéerna. När deras fullvuxna 170-åriga lövträd kan betinga 10.000-tals kronor per styck får jag som svensk säljare bara prispåslag upp till 32 centimeter i diameter. Skogsbolagen skyller på marknaden, men att svenska skogsägare inte får prispåslag på grov skog påskyndar avverkningstakten i de svenska skogarna. Det finns således interna strukturer i den svenska skogsnäringen som hämmar äldre skog. Därför håller jag med insändaren om att det bör införas någon form av ekonomiskt stöd för de som av naturskäl överhåller skog. Dessutom måste de rödgrönas motstånd mot att fullt ut ersätta skogsägare som får avverkningsförbud på grund av EU:s artförordning eller statlig tvingande markavsättning brytas. I dag är det en reell verklighet att skogsägare inte vågar låta skogen bli gammal på grund av miljöpolitiska interventioner. Vad som är ett ekonomisk optimalt skogsbruk vet man först efterhand. Det finns emellertid grundläggande skillnader i geografi, ståndort, exklusivitet, rarhet samt mänskliga och sociala premisser som bör avgöra hur skogen ska brukas för att bli skogsekonomiskt lönsam. Skogen har ett stort värde, oavsett om vi brukar den eller inte. Den har ett potentiellt ekonomiskt utbytesvärde, ett skogsekonomiskt egenvärde och ett socialt, men även ekonomiskt miljövärde. Dessa faktorers dynamik innebär att vi inte ska förbruka eller ”för-bruka” den i onödan, men inte heller bara låta den stå. Det finns mycket trivial allmän skog som lämpligen kan brukas med dagens hänsynsregler. Med skickligare ekonomisk styrning kan också naturskogar och pärlor gynnas och bevaras bättre än i dag. Jag har själv strävat efter att få fram ny naturskog på mina hyggen genom att lämna många överståndare, handså blandade fröslag och aktivt genom löpande röjning dana naturliga ungskogar med varierande tätningar och luckor. Det skapar blandskogar där djur och växter trivs till skillnad från planterade ensartade traktskogar. Det kostar på i både tid och arbetsinsats att ta hand om nedblåsta 200-årstallar. Jag förstår att gemene man inte orkar med detta. Men med ekonomiska bidrag skulle fler göra sådana insatser. Det skulle kunna skapa fler frivilliga avsättningar på dylik skog. All skog bör dock inte bli gammal. Nyare forskning visar att en omsatt skog som sköts rätt är en effektivare koldioxidhållare på grund av större ljusinsläpp än en bestående som inte brukas. Det är vad vi gör med veden som dock är den verkliga acceleratorn ur miljösynpunkt. Om vi inte eldar densamma, utan ersätter fossila och energikrävande verksamheter som bränsle, plast, aluminium och betong med nya bioteknologiska fiberprodukter får vi en väsentlig fördröjningseffekt av koldioxidutsläpp på grund av avverkningen, men också en mångfaldigt större koldioxidinbesparing på nuvarande fossila utsläpp. Detta är förutom ekonomiska aspekter det viktigaste argumentet att fortsätta bedriva hållbart svenskt skogsbruk. Personligen är jag dock mest intresserad av att viktiga naturvärden prioriteras. DN Åsikt 5 december 2018 kl 13 Insändare Lars Almström: ”Betala skogsägarna för att låta träden binda koldioxid” Svar Hans Petersson: ”Fel betala skogsägare för att de ska bevara sina träd” Roger Asplund: ”Skog som avverkas på rätt sätt effektivare för klimatet” Roger Olsson: ”Minskad avverkning det bästa vi kan göra för klimatet” Lars Almström: ”Svensk skog kan binda mycket mer koldioxid än i dag” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”Miljardärer borde bidra mer till ett jämlikt samhälle”

Summary: Sveriges ekonomiska makthavare borde medverka till att Sverige blir ett mer jämlikt land. Det bästa vore att en ny trend fick spridning, att det blev ”inne” för rika att skänka bort stora belopp till mindre bemedlade. skriver läsaren Jonas Thornell.

Under åren som kommunikatör har jag talat per telefon med ett stort antal namnkunniga svenska ekonomiska makthavare. Några har jag träffat personligen. Det rör sig bland annat om personer som förekommer på årliga publika listor över miljardärer. Flera är storägare på industri- och kapitalmarknaderna. Några få är framgångsrika inom andra områden: artister, elitidrottare och författare. De allra flesta är hur som helst väldigt förmögna, om inte miljardärer så mångmiljonärer. Inte sällan klargör extremt rika män och kvinnor att de genom olika engagemang bidrar till en bättre värld. Förmögna personer gör ofta gällande att de stödjer vetenskaplig forskning och annan samhällsutveckling. Vissa välkända större hjälporganisationer förefaller också vara prioriterade vid donationer. Ibland – men i betydligt mindre omfattning – doneras pengar till ideella ändamål inom kultur. Det egna kontrollbehovet är dock alltid påfallande. Förmögna vill själva styra över sina pengar, de vill veta vad de går till. Sverige skulle mer än någonsin vara betjänt av nya initiativ där kapitalägare genom större ekonomiska donationer bidrog till att reformera Sverige mot ett mer jämlikt samhälle. Sverige kunde mycket väl vara ett föregångsland där ekonomisk fördelning manifesterade sig i att ingen medborgare levde under en ekonomisk standard där de disponerade minst 15.000 kronor i månaden netto att leva på. I kölvattnet av ekonomisk trygghet följer nämligen kreativitet och ansvarstagande. Detta leder ofta till någon form av kreativitet vilket kan omfatta konstnärliga projekt, ideell hjälpverksamhet eller arbete i traditionell mening. Miljöhoten och de monetära ojämlikheterna har blivit påfallande. Först och främst behövs nu ett nytt synsätt på individen och samhället. I näringslivet förekommer lovprisade ledarskap som gett upphov till bästsäljande böcker och föreläsningar i ämnet. Företagsledare har exempelvis berört värdet av att ge ansvar och att inte i alla lägen detaljstyra underordnade chefer. På samma sätt borde denna människosyn implementeras inom områden som utbetalning av arbetslöshetsersättning, försörjningsstöd och sjukpenning. Ge istället alla medborgare en lägsta ekonomisk grundtrygghet! Därmed vore det fullt möjligt att minska antalet myndigheter. Den som känner sig fri och inte lider av negativ stress och kontroll kommer att ta ansvar. Bästa sättet att stimulera benägenheten hos Sveriges rika att donera mer pengar vore att en ny trend fick spridning, att det blev ”inne” för rika att skänka bort stora belopp till mindre bemedlade. Filantropi i stället för nya projekt med mål som tillväxt och full sysselsättning. På så sätt skulle nya mål om fattigsdomsutplåning, bättre psykisk hälsa och miljöförbättringar kunna uppnås omgående. DN Åsikt 6 december 2018 kl 05 Insändare Jonas Thornell: ”Miljardärer borde bidra mer till jämlikt samhälle” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Sofia Nerbrand: Vänsterpartiet är tack och lov ute ur leken

Summary: Vänsterledaren Jonas Sjöstedt försöker göra sken av att han är kungamakare och makthavare. Det är han inte om S, C, L och MP gör upp om att regera landet.

Jonas Sjöstedt orerade självsäkert i ”Aktuellt” (4/12) om att hans parti är lika nödvändigt för Stefan Löfven som Centerpartiet. Knappast. Annie Lööf är kungamakaren. Ytterst bestämmer C vem som blir Sveriges nästa statsminister och kan därmed påverka politiken i stor utsträckning. Detta beror på mandatfördelningen efter valet och på hur riksdagen fattar beslut. S, C, L och MP har tillsammans 167 (100+31+20+16) riksdagsledamöter. Det räcker förvisso inte till en egen majoritet om 175 mandat, så Vänsterpartiets 28 ledamöter skulle kunna förhindra att Stefan Löfven tillträder som statsminister genom att trycka på en röd knapp vid en omröstning i kammaren. Att Jonas Sjöstedt och hans partikamrater skulle rösta nej till en socialdemokratiskt ledd regering – med argumentet att den kommer att föra en politik som ligger till höger om Reinfeldts – får dock betraktas som helt osannolikt. Dels lär inte Annie Lööf och Jan Björklund få igenom allt de vill, dels är alternativet en moderat statsminister i en regering som är beroende av Sverigedemokraterna. Men vänsterpartisterna behövs inte för att en ministär, som vilar på ett samarbete mellan S, C, L och MP, ska kunna få igenom sin budget. Regeringsunderlaget skulle ligga i mitten och klyva oppositionen i en höger- och vänsterflank. Att V skulle göra gemensam sak med SD, KD och M i brännande politiska frågor får sägas vara uteslutet. Det är naturligt att Jonas Sjöstedt försöker påskina att han fortfarande är en maktspelare. Han vill profilera sig och få igenom sin politik. Men en av de viktigaste effekterna av att en mittenkonstellation regerar landet skulle vara att Vänsterpartiet inte längre får gehör för ”vinststopp i välfärden” och annan verklighetsfrämmande och skadlig socialism. Vänsterpartiet ska hållas kort. Och långt borta från makten.


Summary: En asylsökande pojke fick nej till bidrag för en vinterjacka, vilket han har rätt till. Migrationsverket motivering: om man klarat sig med samma vinterkläder i tre år behöver man inga nya nu heller. Det är absurt, skriver läsaren Ingela bergström.

En asylsökande pojke kom till Sverige vintern 2015, när han var 15 år. I dag är han 18 och hans asylprocess är fortfarande inte klar. Han får 61 kronor per dag i ersättning från Migrationsverket, totalt 1800 per månad, som skall räcka till eget boende, mat, busskort, kläder, mediciner, hygien och eventuella fritidsaktiviteter. Migrationsverket inser också att summan inte räcker till allt och har därför infört en möjlighet att begära ett extratillägg för dyrare saker, som till exempel glasögon eller vinterjacka och varma skor. Pojken vi talar om har vuxit en hel del på dessa tre år, och kan inte längre ha sin gamla jacka och sina vinterskor. Han vände sig därför till Migrationsverket för att få ta del av det särskilda bidraget, men fick avslag. Motiveringen lyder: ”Du har tillbringat tre vintrar i landet utan att tidigare visa behov av särskilt bidrag för vinterkläder. Migrationsverket bedömer därför att du saknar ett mycket starkt behov av kläderna”. Om man har klarat sig med samma vinterjacka och vinterskor i tre år är det alltså ett bevis på att man inte behöver nya kläder nu heller. Och om man har låtit bli att belasta deras budget för särskilda behov straffas man med att inte få belasta den nu heller. Fullkomligt bisarrt, och dessutom bryter verket mot lagen. I 7 §, LMA 1994:361, som verket hänvisar till i sitt avslag, anges följande: ”Särskilt bidrag om mottagande av asylsökande m.fl. lämnas för kostnader som uppstår på grund av särskilda behov. Det särskilda bidraget får avse kostnader som är nödvändiga för en dräglig livsföring, t.ex. kostnader för vinterkläder”. Inte nog med att Migrationsverket struntar i rättssäkerheten, genomför utvisningar på alltför lösa grunder och håller fast vid de usla åldersbedömningarna. De bryter dessutom mot lagen och tvingar utsatta ungdomar att frysa sig igenom vintern. Illa, Migrationsverket. Gör om och gör rätt! DN Åsikt 5 december 2018 kl 16 Insändare Ingela Bergström: ”Absurt att ensamkommande nekas ny vinterjacka” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Ny forskning: Så pratar katter med människor

Summary: Vad menar katten med sitt ihärdiga jamande? Varför kurrar den som den gör? Och låter katter olika beroende på var i landet de bor? Det ska ett nytt forskningsprojekt inom språkvetenskapen försöka ta reda på.

Det var på ett föredrag om skillnaden på spinnandet mellan vild stor gepard och en lite tam huskatt som idén om att studera katters ljud kom upp. – Kan man verkligen använda metoder som man använder för att studera mänskligt tal för att studera djurläten? Vad intressant! tänkte jag. Susanne Schötz, docent i fonetik, satt i publiken och den som höll i föredraget var Robert Eklund, professor i språk och kultur vid Linköpings universitet. Tillsammans tog de initiativ till i ett forskningsprojekt om att studera katters läten. I det femåriga projektet ska forskarna med hjälp av fonetiska metoder framtagna för människor studera hur katter med sina olika läten kommunicerar med människor. Enligt Susanne Schötz jamar kattungar när de vill ha uppmärksamhet och hjälp av sin mamma, men ofta växer de ifrån det när de blir vuxna – såvida de inte hamnar hos människor, för då fortsätter de att använda jamandet när de vill ha husse eller mattes uppmärksamhet. I det femåriga projektet ska forskarna med hjälp av fonetiska metoder framtagna för människor studera hur katter med sina olika läten kommunicerar med människor. – Jag tror att varje katt och den familj den bor hos utvecklar ett slags gemensamt, nästan unikt språk med alla nyanser som båda sidor lär sig förstå. Jag tror att katter kan lära sig nya nyanser i språket, säger Susanne Schötz. Hon säger att katterna prövar sig fram. Funkar inte ett jamande så testar de ett annat. När katten hittar något jamande som fungerar för att till exempel tömma kattlådan eller ge dem mat så fortsätter de att använda det. För att få veta mer om hur kommunikationen mellan katt och människa ser ut har forskarna hittills spelat in ett sjuttiotal katters läten. Dessa inspelningar håller forskarna nu på att dela in i olika kategorier som jamande, kurrande, spinnande, ylande, kvittrande och morrande. Sedan använder forskarna sina vetenskapliga fonetiska metoder för att studera lätena närmare. De tittar på videofilmer hur katterna artikulerar, hur de öppnar och stänger munnen när de gör de här lätena. De tittar på de utmärkande akustiska dragen med hjälp av datorprogram som analyserar mänskligt tal. Programmen anpassats för att kunna användas även på kattens läten. – Vi fokuserar på språkmelodin och intonationen. Där har vi hittat väldigt stor variation som vi tror att vi kan koppla till sinnesstämningen hos katten och förmodligen även situationen där katten använder dessa läten för att kommunicera med oss människor. – Vi har gjort en del förstudier där vi till exempel sett att det finns skillnader i katters jamanden när de exempelvis är lite stressade och ängsliga i en transportbur på väg till veterinären, jämfört med när de är hemma i köket och väntar på frukosten. Redan innan forskningsprojektet drog i gång hade Susanne Schötz inlett sina kattstudier i liten skala på fritiden. Hon har fem egna katter. Som fonetiker har hon varit med i flera forskningsprojekt där man studerat svenska dialekter – hur vi artikulerar dem, hur vi varierar språkmelodin och hur vi använder vokaler. – Är man som jag kattägare och kommer från jobbet en dag när man lyssnat på små nyanser av mänskligt tal, så är det lätt hänt att man överför detta och börjar lyssna på sina katters läten på samma sätt. Hon lyssnade på deras vänliga läten, de nästan kvittrande ljuden när de sitter i ett fönster och tittar på fåglar och även de mer aggressiva defensiva lätena. – När det blev lite territoriella strider mellan katter i grannskapet på våren gick jag ut med min videokamera och spelade in deras morranden och ylanden, berättar hon. Susanne Schötz höll en del populärvetenskapliga föredrag om sitt lilla kattprojekt och märkte att intresset var stort. Så småningom sökte forskarna bidrag för att kunna inleda ett projekt på deltid. Katternas inspelade läten har spelats upp för 30 mänskliga lyssnare – både kattägare och andra – som påfallande ofta kunde avgöra om katten befann sig i köket eller hos veterinären. – Även människor som inte varit kattägare själva var betydligt duktigare än slumpen på att bedöma rätt. Nästa steg blir att mäta grundtonens frekvens hos katterna och koppla det till olika situationer och sinnesstämningar. Så ska forskarna studera hur melodin varierar. – Om det är som våra förstudier indikerar så har vi kommit ett steg närmare på att bättre förstå våra katter. Vad hoppas ni kunna uppnå med den här forskningen? – När vi är färdiga med studien ska vem som helst kunna gå in på vår projekthemsida och lyssna på katters läten. På så sätt får man kanske lite hjälp med att tyda på vad ens egen katt vill säga med sitt speciella jamande, säger Susanne. Hon påpekar att forskningen även kan komma till användning inom äldrevården, där kattens betydelse har fått ett ökat fokus på senare år. Och vid veterinärbesök kan det kanske bli lättare att avgöra om kattens jamanden indikerar att den har ont någonstans. Ett litet problem som forskarna försöker lösa är att katter är väldigt individuella i sina läten. Precis som människan har katter olika röster. Kattrösten påverkas av ålder, kön och storlek, men de har också personligheter precis som vi. – Vi kan ju inte fråga våra djur vad de menar med olika läten, utan vi måste ta till andra forskningsmetoder och göra kvalificerade gissningar, säger Susanne Schötz. Forskarna har märkt att personligheten ligger rätt så mycket i röstkvaliteten och delvis i melodin, men det finns också generella tendenser som verkar gälla för de flesta katter. – De flesta jamar och kan kurra och spinna vänligt, säger Susanne och demonstrerar med olika ljud. Hur mycket katter jamar varierar väldigt mycket, enligt Susanne. – Vissa katter är mer extroverta, sällskapliga och sociala och vill vara med. Andra är lite mer tillbakadragna, kanske blyga och skygga. Men vi har också märkt att det beror väldigt mycket på hur mycket ägarna pratar med sina katter. I samband med att katterna spelas in får ägarna svara på hur mycket de kommunicerar med sina katter och hur mycket katterna kommunicerar med läten. – Slutsatsen är att ju mer du pratar med en katt, desto mer kommer katten att prata med dig. Susanne Schötz poängterar att det generellt har forskats mer om hundar, för att inte tala om fåglar, än om katter när det gäller läten och kommunikation. – Vi hoppas att vi kan bidra lite grann till mer kunskaper när det handlar om katter. Just det att vi är språkvetare och inte biologer gör ju att vi har en annan infallsvinkel. Vi använder ju samma metoder som vi gör för att studera mänskligt språk. Vi tittar på artikulationen – hur katten rör på munnen när de jamar, ylar eller fräser. Hon understryker att forskarna förstås är mycket medvetna om att katter inte har språk på samma sätt som människor har språk. – Men de har tunga, stämband och läppar precis som vi. De har en käke som de kan höja och sänka. De bildar sina läten på ungefär samma sätt som vi bildar vårt tal. Vad är kurranden egentligen? – Vad vi har sett så är det ett vänligt läte, nästan vänligare än själva spinnandet – för katter kan spinna även när de är hungriga eller stressade. Ofta är kurrandet som en hälsning, men bara mellan vänner. Det kan också vara en tacksam bekräftelse om man fått något gott av matte eller husse. Vad är skillnaden på kurr och spinnande? – Rent språkvetenskapligt eller fonetiskt är det ganska stora skillnader. Spinnande är unikt på så sätt att katten spinner på både in- och utandning, så det kan pågå i flera minuter. Ett kurrande är ofta bara ett kort brrrrt, sedan tar luften slut, säger hon och demonstrerar ljudligt. – Spinnandet har också en mycket lägre frekvens än kurrandet, mellan 20 och 30 Hz och tystare. Det är på gränsen till att människans öra kan uppfatta dem. Det klassiska spinnandet sker enligt Susanne Schötz när katten ligger lugn och vilar och är tillfreds med sig själv och livet just då. – En hungrig katt kan blanda in lite kurrande och till och med jamande i spinnandet så att det blir starkare, säger hon och demonstrerar ljudligt. Då blir det en helt annan intensitet i spinnandet. – Just den här förmågan att nyansera och blanda in andra läten är väldigt vanligt förekommande, vilket ibland ställer till det lite för oss och gör lätena svårare att kategorisera. Att det finns en så stor variation av läten tyder också på att katter har ett ganska komplext sätt att kommunicera sina intentioner, sina önskningar, sina behov, sina sinnestillstånd, menar Susanne Schötz. Längre fram i projektet vill forskarna även titta på om katters läten påverkas av människornas dialekter. Därför har katterna spelats in i olika delar av Sverige: Stockholm, Östergötland och Skåne. Forskningsprojektet Melody in human-cat communication är ett femårigt forskningsprojekt på deltid vid Lunds universitet. I projektet ingår Susanne Schötz, docent i fonetik, vid Lunds universitet, Robert Eklund, professor i språk och kultur vid Linköpings universitet och Joost van de Weijer, docent i allmän språkvetenskap vid Lunds universitet. Projektet finansieras med stöd av Marcus och Amalia Wallenbergs Minnefond.  Tamkattens olika läten Spinnande är ett ljudsvagt och utdraget vibrerande läte på mycket låga frekvenser. Katter spinner inte bara när de är nöjda, utan även när de är hungriga eller stressade. Kurrande är ett ofta ganska kort tonande, nasalt, mjukt och ganska ljudsvagt läte. Framför allt i vänliga situationer Jamande används mest till oss människor. Förekommer i många olika situationer och har flera underkategorier som gyende, gnällande, jämrande, mjauande, kurr-jamande. Ylande – ett utdraget vokaliskt varningsläte som ofta upprepas med långsamt ömsom stigande och fallande melodi och röststyrka. Morrande är ett grovt mycket lågt och dovt utdraget tonande ljud. Signalerar fara eller används för att varna eller skrämma bort en motståndare. Fräsande och spottande är varnings- och avskräckande läten som bildas med spänd öppen mun, uppdragen överläpp och synliga tänder. Vrålande och skrikande är korta, ljusa, ljudstarka och ofta råa och hesa läten som består av enbart vokalljud. Används vid fysisk strid eller som en sista varning Kvittrande och tjattrande används när katter ser ett bytesdjur. Korta tonlösa läten med skakande underkäke. Kvittrande påminner om fågelkvitter eller gnagarpip – kanske för att härma bytets läte.


Summary: DN DEBATT 3/12. Många företag vi studenter kommer i kontakt med kallar sig för hållbara, utan att ställa om på allvar. I stället pekar man på en del av verksamheten där man minskat klimatutsläpp och miljöpåverkan. Det räcker inte. Hållbarhet måste vara ledstjärnan i alla beslut. Nu krävs radikala förändringar, skriver initiativtagare till svenska Studentmanifestet.

Klimatförändringarna är vår tids ödesfråga. Höstens rapport från FN:s klimatpanel IPCC klargör att vi måste stanna vid 1,5 graders uppvärmning för att undvika katastrofala och oacceptabla konsekvenser. Allt vi gör på den här planeten måste från och med nu fokusera på att avvärja en klimatkris och skapa en hållbar framtid. Vi, svenska studenter, kräver därför en verklig förändring hos företagen för att de ska vara aktuella som framtida arbetsgivare, skriver initiativtagare till svenska Studentmanifestet. Under hösten har över 20.000 franska studenter signerat ett manifest med ett tydligt budskap riktat till sina framtida arbetsgivare. Studenterna skriver under på att de är beredda att ändra på sitt eget sätt att leva på grund av miljö- och klimatkrisen, och att de vill se stora förändringar av hela samhället för att gå mot en hållbar värld. De meddelar därför att de kommer välja bort arbetsgivare som inte tar hållbarhet på allvar. Sverige följer nu efter och startar ett eget studentupprop. I dag, den 3 december, släpps det svenska Studentmanifestet, och en namninsamling startar. Genom vårt nätverk når vi direkt hälften av Sveriges studenter via mejl, och vi hoppas nå ut till alla studenter indirekt. Vi, studenter som har startat namninsamlingen för det svenska Studentmanifestet, kommer från olika högskolor och studentföreningar. Vi upplever att många av de företag vi kommer i kontakt med gärna kallar sig för hållbara, utan att verkligen visa att de är beredda att ställa om sin verksamhet för att möta klimatmålen i Parisavtalet. I stället pekar man på en liten del av verksamheten, eller ett projekt, där man minskat sina utsläpp. För oss studenter räcker inte det, vi förväntar oss en verklig förändring för att ett företag ska vara aktuellt som framtida arbetsgivare. Det räcker inte längre att ha hållbarhet som en av flera frågor för vare sig företag, länder eller medborgare. Allt vi gör på den här planeten måste från och med nu fokusera på att avvärja en klimatkris och skapa en hållbar framtid. Redan i år har världen fått känna på de extrema väderhändelser som blir vanligare och förvärras av klimatförändringarna. Sverige har haft en extremt torr och varm sommar med förlorade skördar och skogsbränder som följd. Stormar och bränder har globalt varit värre och mer frekventa än någonsin tidigare uppmätt. Klarar vi inte att hålla oss under 2 graders uppvärmning är risken stor att jordens ekosystem går från att absorbera en del av våra utsläpp till att förstärka dem, och vi hamnar i en negativ spiral där jorden fortsätter att värmas upp oavsett vad vi gör. Höstens rapport från FN:s klimatpanel IPCC klargör att vi måste stanna vid 1,5 graders uppvärmning för att undvika katastrofala och oacceptabla konsekvenser för allt liv på jorden. Den bana vi är på nu leder oss mot ett 2050 där hundratals miljoner människor hamnar under fattigdomsgränsen med många fler på flykt som ett resultat av klimatförändringarna. För oss som tillhör den yngre generationen är det här inget avlägset bekymmer, det är något som kommer att prägla våra liv. Vi kommer leva 2050, och kanske 2075 och 2100. Det är vi som kommer att se glaciärer försvinna, arter dö ut, samhällen förstöras av stormar och skogsbränder, människor svälta till följd av torka och krig om vatten och sinande naturresurser. Men det är även vi, om vi väljer den andra vägen, som får vara med på resan mot en hållbar värld med netto noll i globala växthusgasutsläpp 2050. Under vårt kommande yrkesliv vill vi använda vår kunskap, kreativitet och våra resurser till att göra världen bättre, inte bidra till dess undergång. Sverige är ett välfärdsland med stora klimatutsläpp men med goda möjligheter till en energiomställning. För att göra sin del i att nå 1,5-gradersmålet måste Sverige halvera sina utsläpp på fyra år, och nolla dem till 2030. Att det inte är innanför landets gränser de största effekterna av utsläppen märks av vägrar vi låta bli en ursäkt för passivitet. För att omställningen ska vara möjlig måste alla samhällsaktörer bidra och alla företag måste minska sina utsläpp. Att minska sina utsläpp i tillräcklig utsträckning för att nå 1,5-gradersmålet bör vara vad som krävs för att kunna marknadsföra sig som ett hållbart företag. Ännu hellre ser vi att företagen tar en ledande roll i omställningen, och aktivt arbetar för en mer hållbar värld. Företagen måste erkänna planetens gränser och agera i linje med detta. Hållbarhet måste vara ledstjärnan i alla beslut. Detta kräver radikala förändringar i affärsmodeller, produktion, processer, ekonomi och marknad. Alla verksamhetsbeslut kommer att behöva bygga på kraftigt minskade utsläpp; det räcker inte med marginella förbättringar. Vi förväntar oss därför tydligare svar från er, svenska företag, vad ni tänker göra för att ställa om er verksamhet, för att vi ska välja er som framtida arbetsgivare. En halvering av utsläppen på fyra år för att nå 1,5-gradersmålet innebär årliga utsläppsminskningar på 16 procent. Det vi önskar se hos er företag är: 1. Att ni kontinuerligt kartlägger och redovisar totala klimatutsläpp och miljöpåverkan, orsakad av er verksamhet, även de som sker utanför Sveriges gränser. 2. Att ni sätter upp en koldioxidbudget som innebär att ni minskar era totala koldioxidutsläpp med 16 procent per år och har en handlingsplan för hur detta ska genomföras. 3. Att ni regelbundet mäter och följer upp er miljöpåverkan och er koldioxidbudget. Det räcker inte med enbart goda ambitioner och mindre förbättringar, den satta koldioxidbudgeten ska tas på samma allvar som en ekonomisk budget. Vi är övertygade om att företag som tar en ledande roll i omställningen kommer vara mest framgångsrika i att rekrytera denna generations studenter. Vi hoppas och tror att våra framtida arbetsgivare lyssnar på oss och tar vår oro på allvar. Vi väntar på era svar! 3 december 2018 Debattartikel Initiativtagare till det svenska Studentmanifestet: ”Vi kräver klimatansvar av våra framtida arbetsgivare” Repliker Mattias Goldmann, vd för den gröna och liberala tankesmedjan Fores: ”Näringsliv, fack och universitet måste svara studenterna” Johanna Lundén och Erik Ringertz, Netlight Consulting: ”Att ignorera tillväxtens baksidor är helt förödande”