Summary: Risken att dö i hjärt-kärlsjukdom är nästan dubbelt så hög för svenskar med låg utbildningsnivå. Samtidigt visar en ny Sifoundersökning att inte ens hälften av svenskarna anser att vården är jämlik. Om regeringen ska infria målet att utplåna hälsoklyftorna krävs en kraftsamling, skriver fem organisationer som arbetar för bättre hjärthälsa.

Nästan alla människor känner någon som har dött i hjärt-kärlsjukdom. Vi har mist släktingar, vänner, kollegor eller bekanta till följd av sjukdomar som stroke, hjärtinfarkt och plötsligt hjärtstopp. Förra året dog över 30.000 personer av hjärt-kärlsjukdom. Det är mer än vart tredje dödsfall och gör hjärt-kärlsjukdom till den vanligaste dödsorsaken i Sverige i dag. Även om hjärt-kärlsjukdom drabbar människor i alla åldrar, regioner och samhällsklasser så finns det stora socioekonomiska skillnader inom hjärthälsan. Personer med lägre utbildning löper betydligt större risk att drabbas av sjukdomar som hjärtinfarkt, stroke och diabetes. Ännu större blir skillnaden om man tittar på antalet avlidna. Risken att dö i hjärt-kärlsjukdom är 68 procent högre för de 1,3 miljoner svenskar som enbart har en grundskoleutbildning jämfört med de som är högskoleutbildade. Samtidigt visar en ny Sifoundersökning, genomförd på uppdrag av Hjärt-lungfonden, att inte ens hälften av alla svenskar upplever att vården i Sverige är jämlik. Bara 46 procent anser att kvaliteten på vården är helt oberoende av faktorer som kön, ålder, inkomst och bostadsort. Allmänhetens bild är att vården inte enbart påverkas av vilka behov du har, utan också av vem du är. När den sittande regeringen tillträdde slog man fast ett ambitiöst mål: Hälsoklyftorna ska försvinna inom en generation. Målsättningen är lovvärd, men nu måste ord följas av handling. Generellt kan vi vara stolta över hälso- och sjukvården i Sverige. Forskning och utveckling har resulterat i att det akuta omhändertagandet av sjukdomar som hjärtinfarkt och stroke har förbättrats. Andelen svenskar som dör i hjärtinfarkt har halverats på tio år och allt färre patienter återinsjuknar. Vårdresultaten ligger på en hög och jämn nivå – fullt jämförbar med de bästa internationella sjukhusen – och de variationer som finns inom akutsjukvården är små. Betydligt dystrare är situationen inom den sekundärpreventiva vården, som ska hjälpa redan drabbade att exempelvis slippa återinsjukna i hjärtinfarkt. Här stämmer tyvärr allmänhetens bild av vården alltför väl. Måluppfyllelsen i sekundärpreventionen är låg och variationen är stor mellan olika sjukhus, olika regioner – och olika socioekonomiska grupper. Fyra variabler är kritiska när det gäller risken att återinsjukna i hjärtinfarkt: rökstopp, fysisk aktivitet, blodtryck och blodfetter – samtliga har avgörande effekt. Enligt en ny rapport från kvalitetsregistret Swedeheart lyckades sjukhusen under 2017 med att nå målvärdena för samtliga fyra variabler hos i medeltal 30 procent av alla hjärtinfarktpatienter. Resultatet är en förbättring från 2016, men fortfarande når inte ens en tredjedel av patienterna målvärdena för samtliga fyra variabler. Det innebär att 7 av 10 patienter i dag bär på riskfaktorer för en ny hjärtinfarkt. Dessutom är skillnaden stor mellan hur väl de olika sjukhusen i landet lyckas förbättra de fyra faktorerna. Vissa sjukhus lyckas väl med alla fyra medan andra knappt lyckas alls. Till exempel varierar andelen patienter som sjukhusen hjälpt att sluta röka mellan 24 och 100 procent. Andelen som deltagit i ett fysiskt träningsprogram varierar mellan 0 och 92 procent mellan de olika sjukhusen. Swedehearts senaste rapport visar att både utbildning och inkomst kraftigt påverkar utsikterna för att få god sekundärprevention där de socioekonomiskt svaga grupperna drar det kortaste strået. Orättvisan blir än mer påtaglig av att förutsättningarna för god hjärthälsa redan är sämre hos den här gruppen. Enligt Folkhälsomyndighetens nationella folkhälsoenkät röker nästan tre gånger så stor andel av låginkomsttagarna dagligen jämfört med höginkomsttagarna. 57 procent av de med gymnasial utbildning lider av fetma medan motsvarande siffra för personer med eftergymnasial utbildning bara är 43 procent. Eftersom rökning och övervikt är riskfaktorer för hjärt-kärlsjukdom löper personer i socioekonomiskt utsatta grupper därmed också större risk att drabbas av hjärtinfarkt. Variationen mellan sjukhusen, ojämlikheten mellan olika socioekonomiska grupper och allmänhetens bristande förtroende för vården målar en dyster bild av nuläget. Om regeringen ska kunna infria målet om att radera hälsoklyftorna i Sverige bör fokus ligga på att förbättra hälsan hos de människor som har sämst förutsättningar, och att se till att de får samma vård som alla andra när de väl drabbas. För att komma till rätta med de stora skillnaderna i hjärt-kärlhälsa föreslår vi därför att: Regioner och landsting i samverkan med civilsamhället prioriterar förebyggande hälsovård och sekundärpreventiv sjukvård, inte minst med fokus på socioekonomiskt svaga grupper. Forskningen tilldelas ökade resurser för att undersöka hur människor kan få hjälp att förbättra sin livsstil och hur sjukvården bättre kan nå ut till socioekonomiskt svaga grupper. Den stora variationen i lyckad sekundärprevention mellan olika socioekonomiska grupper är oacceptabel och har inga rationella orsaker. Till stor del har vi redan tillräckliga kunskaper om vad som måste göras för att kunna minska hjärthälsoklyftorna i Sverige. Många sjukhus har kommit långt och lyckas väl i sitt arbete med att minska risken för exempelvis nya hjärtinfarkter. Nu behöver alla regioner och landsting ta lärdom av de framgångsrika exemplen och prioritera den förebyggande hjärtvården. Först då kan vi få en jämlik vård där din bakgrund, utbildning eller bostadsort inte avgör dina chanser att överleva hjärt-kärlsjukdom och återgå till ett fullgott liv. 23 april 2018 Debattartikel Företrädare för fem organisationer som arbetar för bättre hjärthälsa: ”Så kan hjärtvården i Sverige bli mer jämlik” Repliker Johan Carlson, generaldirektör Folkhälsomyndigheten: ”Vården ensam kan inte minska hälsoskillnaderna” Läs fler artiklar på DN Debatt


Summary: Inkluderingstanken, att alla barn, oavsett förutsättningar, ska gå i samma klass, har gått för långt. De barn som har det svårast har i stället stängts ute från möjligheten att få med sig kunskaper. Inrätta fler särskilda undervisningsgrupper, låt fler elever gå ett extra år och satsa på fler speciallärare, föreslår Liberalernas partiledare Jan Björklund.

Skolan är avgörande för våra barns framtid. Det är i skolan som alla barn, oavsett bakgrund, kan få med sig den kunskap de behöver för att uppfylla sina drömmar. Men många barn får i dag inte det stöd de behöver. Fler elever än någonsin är underkända. I juni förra året var det 17,5 procent av eleverna i årskurs nio som inte blev behöriga till gymnasiet. Det är en kraftig försämring på några år. På Liberalernas riksmöte i dag kommer vi att presentera en mer omfattande reform när det gäller synsättet på elever med inlärningssvårigheter. Det handlar om att göra upp med kvarlevorna av det socialdemokratiska idégods som präglat svensk skolpolitik sedan 1968-vänsterns dagar. Av rädsla för att barn med svårigheter skulle stigmatiseras så skulle specialklasserna och speciallärarna bort och klassläraren skulle fortsättningsvis hantera alla barn, oavsett förutsättningar, i ett och samma klassrum. Det kallades inkludering. Tanken var i grunden god; självklart ska barn så långt det är möjligt gå gemensamt i en klass, men inkluderingstanken kom att gå för långt och slå hårdast mot dem som har det svårast. Den socialdemokratiska tanken om jämlikhet utgick ifrån att barn är likadana, att de lär sig saker i samma takt och på samma tid. Att alla barn gick i samma klass var viktigare än vad barnen faktiskt lärde sig. . Men barn är inte likadana – barn är olika. I takt med att inkluderingstanken befästes har kunskapsresultaten i svensk skola fallit. Sverige har i praktiken näst intill avskaffat två av de mest kraftfulla instrumenten för att hjälpa elever med svårigheter: dels för elever att kunna placeras i en liten särskild undervisningsgrupp vid sidan av den stora klassen och dels att gå om en årskurs. En jämförelse med andra länder talar sitt tydliga språk: I Sverige är det 4 procent av eleverna som går ett extra år i grundskolan. I Tyskland är det 18 procent och i Frankrike 22 procent, alltså ungefär fem gånger så vanligt som i Sverige. När det sker i Sverige, sker det i regel på högstadiet. När Sverige störtdykt i Pisa under 2000-talet har drygt 1 procent av eleverna gått i en särskild undervisningsgrupp i stället för i en vanlig klass. Det kan jämföras med Finland som under samma tid legat i världstoppen i Pisa och då haft uppåt 8 procent av eleverna som undervisats vid sidan om klassen. I Sverige är det drygt 8 procent av lärarna som är speciallärare. I Finland är det drygt 15 procent, alltså nästan dubbelt så hög andel. Trots att Skolinspektionen i en rapport drar slutsatsen att barn som går i särskilda undervisningsgrupper får betyg i fler ämnen, får högre betyg och ökad närvaro så används inte detta mer i Sverige. Samtidigt motarbetas särskilda resursskolor som öppnats för barn med extra stora svårigheter. 1990 avskaffades också speciallärarutbildningen i Sverige av socialdemokraterna. Speciallärare ansågs stämplande för de elever som behövde hjälp, och eleverna skulle i stället få hjälp i sin ordinarie klass. Som utbildningsminister återinförde jag speciallärarutbildningen, men sanningen är att det saknas nästan 20 årskullar speciallärare i skolan i dag, eftersom utbildningen låg nere. Socialdemokraterna ville också helt avskaffa möjligheten att använda särskilda undervisningsgrupper, samt avskaffa både särskolan och specialskolorna. Detta lyckades alliansregeringen rädda kvar. Men det behövs mer. Inkluderingstanken och bristen på speciallärare har lett till att stödundervisning vid sidan av klassen har blivit en begränsad möjlighet. Detta har drivit fram en långtgående diagnosticering av inlärningssvårigheter, där läkarintyg ofta blivit en förutsättning för att få tillgång till stödinsatser. För övriga elever har utbildade speciallärare ofta ersatts med outbildade elevassistenter. Vårt mål är att Sverige ska vara en kunskapsnation med en skola där alla barn får möjlighet att lyckas i skolan. Den socialdemokratiska jämlikhetstanken, att alla barn ska läsa på samma tid, i samma takt och i samma klass, oavsett förutsättningar, måste förpassas till historien. Inkluderingstanken har gått för långt; de svagaste eleverna som skulle inkluderas har i stället exkluderats från möjligheten att få med sig den kunskap de har rätt till. Jämlikhet kan inte vara att alla barn till varje pris ska undervisas i ett och samma klassrum. Jämlikhet är att alla barn får med sig kunskap från skolan. Kunskap är en förutsättning för social utjämning. Liberalerna föreslår i dag en reformagenda som ändrar fokus för svensk skola och som gör upp med det socialdemokratiska ideologiska synsättet om jämlikhet. 1. Det behövs fler särskilda undervisningsgrupper i svensk grundskola, för elever med inlärningssvårigheter och elever som är utåtagerande. Det tabu som funnits måste brytas. 2. Fler behöver gå ett extra år i grundskolan. Detta bör ske så tidigt som möjligt i skolan. Elever som inte når de mest centrala målen på nationella proven i årskurs 3, bör i normalfallet gå ett extra år på lågstadiet. I dag måste rektor i sitt beslut motivera varför en elev med underkänt går kvar ett år. I framtiden bör en rektor också kunna motivera varför en elev med underkänt skickas vidare till nästa årskurs, även när man vet att sannolikheten för misslyckande är mycket stor. 3. Det behövs också specialskolor och resursskolor för elever med de allra största svårigheterna, till exempel omfattande funktionshinder. Det är en given utgångspunkt att såväl särskolan som specialskolan ska vara kvar som egna skolformer. 4. Sverige behöver fler speciallärare. Vi bör inom tio år komma upp i Finlands nivå, vilket betyder att vi behöver dubblera antalet som examineras varje år från ungefär 800 till 1 600. De nya speciallärarna ska i första hand utbildas för låg- och mellanstadiet. Liberaler är besjälade av kunskapsskolan för att det är den som kan ge alla barn, oavsett förutsättningar, fler livschanser i livet. Det är i grunden en frihetsfråga. Vi kommer inte att ge oss förrän alla barn, inte minst de med stora svårigheter, får chansen att lyckas i den svenska skolan. 21 april 2018 Debattartikel Jan Björklund, partiledare för Liberalerna: ”Skrota idén om lika för alla – ge fler extra skolår” Repliker Sex specialpedagoger: ”Liberalerna sviker elever och lärare” Simo Vehmas, professor i specialpedagogik, Stockholm Universitet och Markku Jahnukainen, professor i specialpedagogik, Helsingfors Universitet: ”Häpnadsväckande okunnigt av Jan Björklund” Läs fler artiklar på DN Debatt


För SAS är säkerheten alltid viktigast

Summary: På SAS är säkerhet högsta prioritet. Ibland innebär det att vi behöver byta ut ett plan eller åtgärda fel. Flygplanen i SAS är i genomsnitt tio år och kontrolleras regelbundet vid start och landning. Förbättrad vinst har lett till att en order lagts på 50 nya Airbus-plan.

Vi på SAS vill börja med att beklaga Susanne Ringskog Vagnhammars upplevelse i samband med att det uppstått en försening på grund av tekniska orsaker. Flygbolag följer mycket strikta säkerhetsregler och på SAS är säkerhet vår främsta prioritet. Ibland innebär det att vi behöver byta ut ett plan eller, som i detta fall, åtgärda fel. Alla flygplan i SAS flygplansflotta – där genomsnittsåldern är tio år – ingår i omfattande kontinuerliga inspektionsprogram och kontrolleras regelbundet och rutinmässigt vid start och landning. Om vi misstänker eller upptäcker avvikelser undersöker och åtgärdar vi dessa. Det kan leda till förseningar, som tyvärr ibland påverkar passagerarna på olika sätt. När det händer så gör vi på SAS vårt yttersta för att hjälpa till. Vi bokar om och transporterar passagerare så att de ska komma fram till sina slutdestinationer på ett bra och säkert sätt. När det gäller SAS ekonomiska resultat har vi de senaste tre åren varit lönsamma och det senaste året är det näst bästa i bolagets historia. Det innebär att vi nu kan investera i att ytterligare förnya flottan och har precis berättat om att vi lagt en order på 50 nya Airbus A320neo flygplan. Förra året flög SAS, som är Skandinaviens ledande flygbolag, mer än 800 flyg om dagen och transporterade mer än 30 miljoner passagerare. SAS genomförde 98,9% av alla planerade flygningar och hade en ankomstpunktlighet (inom 15 minuter) på cirka 84 procent. Vi fortsätter vårt arbete för att erbjuda våra passagerare säkra och angenäma flygresor.


Summary: REPLIK DN Debatt 17/4. Användning av oprövade metoder inom sjukvård är forskning och att göra experiment på patienter utan godkänd etikprövning är en form av avancerat kvacksalveri som inte hör hemma i detta århundrade, skriver professor emeritus Bo Risberg.

Företrädare för Kungliga vetenskapsakademin och Statens medicinsk-etiska råd argumenterade nyligen på DN Debatt mot att oprövade metoder som används i sjukvården skall klassas som forskning och därmed etikprövas, såsom föreslagits i den så kallade ”gråzonsutredningen”. Debatten kring en gråzon mellan forskning och sjukvård tog fart efter Macchiariniskandalen på Karolinska sjukhuset. Luftstrupsoperationerna utfördes med syntetiska plaströr trots att inga prekliniska studier gjorts. Från ansvarigt håll motiverades ingreppen med att det rörde sig om vitalindikation för att rädda liv. Därmed hävdades att det rörde sig om sjukvård och inte forskning som skulle etikprövats. Låt oss reda ut begreppen. Oprövad metod. 1. Författarna hävdar att det skall vara möjligt att ge patienter tillgång till ”vetenskapligt baserade oprövade metoder”. Vad är detta? Hur kan en oprövad metod vara vetenskapligt baserad? Om en metod är vetenskapligt baserad har den definitionsmässigt varit prövad. Detta är en logisk kullerbytta. 2. På liknande sätt kan inte en oprövad metod vara sjukvård. Enligt patient- och patientsäkerhetslagarna skall sjukvård vara baserad på vetenskap och beprövad erfarenhet. I juridisk mening är det således fråga om forskning, såsom utredaren argumenterar i sitt förslag till översyn av etikprövningslagen. 3. Användning av oprövad metod inom sjukvård är däremot ett experiment. Det görs givetvis utan föregående klinisk, kanske även preklinisk, erfarenhet. Det finns således ingen kunskap om vare sig risker eller effekt. Hur kan man kalla det sjukvård? I min värld som erfaren kliniker, tillika forskare, kallar vi det för forskning. 4. Att göra experiment på patienter utan godkänd etikprövning är en form av avancerat kvacksalveri som inte hör hemma i detta århundrade. Till skillnad mot regelrätt kvacksalveri har utövaren behörighet att driva sjukvård, vilket knappast är någon tröst. Detta är inte bara en lek med ord. Definitionen bestämmer handläggningen och därmed de etiska och juridiska konsekvenserna. Etikprövning i efterhand. Utredaren föreslår möjlighet till etikprövning i efterhand. Det låter som en inbjudan till problem. Det ger möjlighet att smyga under radarn. Förslaget bör inte genomföras. 1. Ett sätt att undgå ovanstående problematik kan vara någon typ av jourverksamhet i etikprövningsnämnderna. I akuta fall räcker det med att ordförande och sekreterare fattar beslut. Samordning mellan de regionala nämnderna kan lämpligen ske på nationell nivå. Belastning torde bli minimal. Bruk av oprövade metoder inom sjukvården är extremt ovanligt. Under en nära 50-årig klinisk verksamhet, till största delen på universitetsklinik, har jag inte en enda gång behövt överväga att använda någon oprövad metod. 2. Tidigare utredningar i efterspelet till Macchiariniskandalen har föreslagit att universitetssjukhusen inrättar permanenta råd (board) som tar ställning till oprövad teknik. Jag menar att det kan göras så enkelt att all behandling utöver gängse rutin skall anmälas till rådet för handläggning. Detta kan inte ersätta etikprövning utan vara ett komplement för sjukvårdshuvudmannen. Avslutningsvis bör utredningens förslag om etikprövning av experiment (=oprövad metod) genomföras. Etikprövning i efterhand är inte bra och bör ersättas av ”jour”-prövning. Patient- och patientsäkerhetslagarna bör kompletteras så att det framgår att experiment med oprövad metodik utgör forskning och skall genomgå etikprövning. Gråzonsbegreppet bör försvinna ur vår nomenklatur. Gråzonen finns inte. Livet är ändligt. Vi måste acceptera att läkekonsten i dag inte kan behandla eller bota alla sjukdomar. Ibland har vi varken möjligheter eller kunskap att hjälpa. Vi är fångna i den tid vi lever i. Vi kan dock behandla/bota betydligt fler patienter än under förra seklet. Endast med vetenskapligt baserad forskning kommer vi i framtiden kunna hjälpa fler patienter och bota fler sjukdomar än vi kan i dag. 17 april 2018 Debattartikel Fyra representanter för Vetenskapsakademien och Statens medicinsk-etiska råd: ”Gör om etikutredningen – vård ska inte kallas forskning” Repliker Professor emeritus Bo Risberg: ”Gråzonen finns inte – en oprövad metod kan inte vara sjukvård” Läs fler artiklar på DN Debatt


Låt Franska Akademien ta över litteraturpriset

Summary: Svenska Akademin har inte till fullo uppfyllt sitt uppdrag de senaste decennierna. De har många gånger inte visat något större intresse för språkvårdande insatser för dagens svenska språk. Det kanske är dags att låta Franska akademin ta över litteraturpriset.

De senaste veckorna har det stormat ordentligt kring Svenska Akademien. I spaltkilometer i pressen har den uppkomna situationen analyserats. Allting har utförligt rapporterats i medierna – från Metoo till den så kallade Kulturprofilen. Fortfarande är frågan öppen: Kommer Svenska Akademien att över huvud taget att överleva denna djupa kris? Vad som händer i fortsättningen står skrivet i stjärnorna. Krisen i Akademien både är symptomatisk och symbolisk. Den återspeglar det akademiska och det kulturella arvets förfall i Sverige. Detta gäller inte minst de humanistiska vetenskaperna, humaniora. Vem bryr sig egentligen så värst mycket om Svenska Akademien i dag? Nobelpriset har numera snarare utvecklats till en marknadsföringssymbol och kommersiellt jippo för Sverige, någonting vi kan skryta med i omvärlden. Personligen anser jag dessutom att Akademien inte till fullo uppfyllt sitt uppdrag de senaste decennierna. De har många gånger inte visat något större intresse för språkvårdande insatser för dagens svenska språk. Akademin har exempelvis aldrig yttrat sig tydligt om engelskans/"svengelskans" olyckliga utbredning i Sverige. Var står Akademin i denna viktiga språkfråga? Deras uppgift är inte bara att varje år utse en Nobelpristagare i litteratur. Sverige borde kanske göra en överenskommelse med Frankrike. I framtiden ska kanske Fifas guldboll (Ball d' Or) i stället delas ut i Stockholm medan Nobelpriset i litteratur delas ut i Paris av Franska Akademien? Fifas fotbollspris överensstämmer säkert bättre med dagens svenska kultur- och samhällsklimat.


Dagens feminister struntar i islamistiskt kvinnoförtryck

Summary: Sverige lider av en feminism, som inte bryr sig om islamistiskt kvinnoförtryck i våra förorter. Feministkåren är så indoktrinerad i politisk korrekthet och identitetspolitik att dess förespråkare undviker påtala problem som kan uppfattas som rasistiska.

Sverige är ett av de länder som lider mest av fjärde vågens feminism. I skolan får vi elever lära sig att den är nödvändig och att det i princip inte finns några säregenheter mellan män och kvinnor. När det gäller kön hävdar dessa feminister att det skulle finnas tiotals, något som enkel biologi dementerar. Denna feminism förmedlas även till befolkningen av statlig tv och radio (som alla blir tvungna att betala från och med nästa år). Den viktiga frågan i sammanhanget är dock, är den nödvändig eller inte? Sverige är ett jämställt land. Mannen och kvinnan har samma rättigheter och skyldigheter. Du har samma förutsättningar och du blir inte nedvärderad för att du är det ena eller andra könet, normalt sett. I våra förorter lever däremot kvinnor i en annan verklighet. Där har de senaste åren förtryckande islamistiska krafter växt sig starka där kvinnor inte har den fria vilja som lagen säger. Många tvingas tvingas bära hijab, niqab och andra förtryckande klädesplagg och gifts bort. Detta sker i Sverige 2018. Det är dessa kvinnor feminister borde kämpa för och ta bort åsikter som försöker förändra svenska värderingar och den kulturer som hör hemma i ett modernt land. Sker det i dag? Nej, feministkåren skulle aldrig prata om dessa kvinnor. I stället pratar de om vilka problem de själva har; vita medelklassproblem, som snarare handlar om avundsjuka och ilska gentemot framgångsrika män, än om något annat. Feministkåren är så  indoktrinerad i politisk korrekthet och  identitetspolitik att dess förespråkare inte vill påtala problem som kan uppfattas som rasistiska. Framför allt inte nu, efter att de i flera år sagt att det inte finns några problem med mångkultur, eller den massinvandringspolitik som förts, som har inneburit segregation och gamla, unkna åsikter. Det skulle innebära att de har haft fel, och det skulle de inte vilja ha. Svensk feminism är inte bra eller nödvändig, för den kommer aldrig påtala problem som en minoritet av kvinnor och flickor möter. Men det är allvarliga problem, som jag önskar att man pratade om och gjorde något åt det. Men sådana problem märker man inte om man bor i ett vitt medelklassområde, där alla har samma politisk korrekta värderingar och tycker synd om sig själva. Offermentaliteten är något av det värsta som finns, och den präglar hela feministkåren. Riktigt förtryck finns inte i deras värld. Därför är dagens feminism ett skämt mot de som var feminister under början av 1900-talet. De trodde precis som jag på jämställdhet och enbart det – att alla skall vara fria och undan förtryck. Men nu lider vi i stället av den fjärde vågens feminism.


Fel av kungen att rädda Akademien

Summary: Kungens ändring av stadgarna för Svenska Akademien gör att en sorglig samling ledamöter kan klamra sig fast vid sina prestigefyllda stolar. De borde inte få kunglig assistans. I stället behöver Akademien en total omstart.

Så har då kungen äntligen agerat. I sin egenskap av Svenska Akademins höge beskyddare har han belutat genomföra en översyn av Akademins stadgar, uttryckligen för att göra det möjligt för ledamot som så önskar att utträda. Vidare sägs i Hovets pressmeddelande att den ledamot som under två år har avstått från att deltaga i Akademins arbete ska anses ha utträtt. Detta kan ju låta som en välbehövlig och i sak harmlös modernisering av stadgarna, men så enkelt är det dessvärre inte. Så fort de nya stadgarna träder i kraft blir det möjligt att betrakta Kerstin Ekman, Lotta Lotass, Klas Östergren, Kjell Espmark, Peter Englund, och Sara Danius som entledigade på egen begäran. Då detta inträffar finns det bara tolv ledamöter, elva aktiva och den passiva Katarina Frostensson. Frostensson kan därefter återinträda som en tolfte aktiv ledamot i Akademin, som därigenom blir beslutsmässig och kan invälja ytterligare ledamöter för att besätta de sex tomma stolarna med sina meningsfränder. Bäst av allt: Detta kan ske helt utan besvärande motstånd från hedervärda och entledigade författare. Akademisk frihet i dess absolut sämsta form, och jag vill inte tro att det var detta kungen avsåg. Den decimerade Akademi som i dag återstår är en sorglig samling, vars majoritet solkat ner både sitt eget och Akademins anseende genom att blunda för jäv, lagbrott och vänskapskorruption. En sådan akademi saknar all legitimitet och drar ett löjes skimmer över Sverige. Den borde definitivt inte få kunglig assistans för att klamra sig fast vid sina prestigefyllda stolar. I den mån någon av de elva som återstår har kvar ett uns av självrespekt borde de verka för en total omstart av Svenska Akademin som i dag inte väcker någons respekt, utan snarare ett massivt förakt.


”Vetenskapligt stöd saknas för digitala diagnoser”

Summary: Att ställa korrekt diagnos är grundbulten i all sjukvård. Många av landets sjukvårdshuvudmän är nu på gång att inrätta digitala vårdcentraler, trots att det helt saknas vetenskapligt stöd för att ställa diagnoser vid digitala vårdbesök. Det strider mot sjukvårdens etiska riktlinjer, skriver fem företrädare för Camtö, som utvärderar vårdens metoder.

Hälso- och sjukvårdspersonal ska utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. Men gäller evidenstanken även för nya arbetssätt? I kölvattnet av nätbolagens framfart är många av landets sjukvårdshuvudmän på gång att inrätta egna digitala vårdcentraler. HTA-enheten Camtö (Centre for assessment of medical technology in Örebro), i Region Örebro län, har sammanställt det vetenskapliga kunskapsläget kring diagnostik vid digitala vårdbesök. HTA (health technology assessment) innebär kartläggning av nytta och risk ur ett patientperspektiv och etisk och hälsoekonomisk analys. Att ställa korrekt diagnos är en av sjukvårdens och läkarens viktigaste uppgifter. Utan rätt bedömning och klassifikation av patientens tillstånd blir resten fel. Diagnostik baserar sig på patientens berättelse (anamnes) och kroppsundersökning (status). Utifrån den sammanfattande bilden av dessa två rika informationskällor planeras fortsatt handläggning. Detta är grundbulten i all sjukvård. Teknikutvecklingen har nu möjliggjort digitala vårdbesök mellan patient och läkare via överföring av ljud och bild i realtid. I ett sådant möte kan patienten dock inte kroppsundersökas, kroppsspråket framgår inte och subtila nyanser av sjukdom är svårare eller omöjliga att fånga upp. Det är också oklart hur samtalet kring patientens sjukhistoria påverkas av att det sker via en bildskärm. Med anledning av de helt nya förutsättningarna för diagnostiskt arbete beslutade vi att kartlägga det vetenskapliga underlaget för arbetssättet. Vi har gjort en omfattande litteratursökning i databaser med vetenskapliga tidskrifter. Initialt fann vi över tre tusen artiklar men slutligen kvarstod endast två som var relevanta för vår frågeställning. Båda studierna är av enkel observationskaraktär och med ett flertal svagheter. Vår sammanfattande bedömning är att de två studierna är av alltför låg kvalitet för att utgöra ett vetenskapligt hållbart underlag. Alltså saknas vetenskaplig evidens för att bedriva diagnostik via digitala vårdbesök. Detta arbetssätt är inte heller förenligt med lagstiftarens intentioner om en vård byggd på vetenskap eller beprövad erfarenhet. Digitala vårdbesök i diagnosticerande syfte måste för närvarande betraktas som experimentell verksamhet. Vi har på motsvarande sätt också sökt efter relevant hälsoekonomisk forskning. Inte en enda vetenskaplig studie kunde identifieras. Starka förhoppningar om att digital vård ska spara pengar saknar därmed också vetenskaplig grund i nuläget, när det gäller diagnostik via digitala vårdbesök. Region Jönköping var först ut med att acceptera nätdoktorer. Att läkarkontakt och förmodat diagnostiskt arbete utan möjlighet till kroppsundersökning är något helt nytt inom vården är uppenbart för var och en. Vi uppmanar därför Region Jönköping att redogöra för det beslutsunderlag som ledde fram till att man godkände nätdoktorernas arbete i alla delar. Det krävs grundlig vetenskaplig evidens vid införande av nya läkemedel – bör inte samma krav gälla vid radikalt nya arbetssätt? Men nu är anden ute ur flaskan och så gott som samtliga huvudmän har anledning att noga granska det kunskapsunderlag man lutar sig emot vid införande av digitala vårdbesök. Förre sjukvårdsministern Gabriel Wikström uttryckte en vision om att Sverige ska bli världsbäst på e-hälsa år 2025. Men hur ska det gå till att bli ”världsbäst”? Vi saknar en övergripande strategi med en plan för hur kopplingen till forskningsresultat ser ut. Med anledning av vår kartläggning föreslår vi följande: 1. Diagnostik vid digitala vårdmöten är ännu ett obeforskat område. Sådan diagnostik bör endast förekomma inom ramen för kontrollerade randomiserade studier och efter godkännande av etikprövningsnämnd. Nytta, risker och kostnadseffektivitet i relation till vanliga fysiska läkarbesök måste finnas klarlagda innan man kan ta ställning till ett brett införande av digitala läkarbesök med diagnosticerande syfte i rutinsjukvården. 2. Den digitala tekniken kan givetvis innebära nya möjligheter som det är angeläget att ta tillvara. Ett digitalt vårdmöte har rimligen andra förutsättningar vid uppföljning av en patient med känd diagnos och om patient och vårdpersonal känner varandra sedan tidigare. HTA-enheten Camtö har därför också gjort en övergripande kartläggning kring digitala vårdkontakter vid kronisk sjukdom. I motsats till kartläggningen kring diagnostik påträffades här hela 91 relevanta systematiska översikter (sammanställning av primärstudier). Det är tydligt att e-hälsa vid kronisk sjukdom har väckt ett helt annat intresse i forskarvärlden. Vår uppfattning är att vägen mot en evidensbaserad e-hälsa börjar bland patienter med långvariga tillstånd eller kronisk sjukdom. 3. Socialminister Annika Strandhäll gav nyligen Socialstyrelsen och Göran Stiernstedt i uppdrag att utreda vilken vård som kan vara lämplig att ge via nätet och hur nättjänsterna påverkar principen om vård efter behov. I väntan på att de båda utredningarna ska vara klara till efter valet i höst finns våra rapporter emellertid tillgängliga redan i dag. Socialministern och huvudmännen måste ta konsekvenserna av den nu konstaterade uppenbara avsaknaden av evidens för diagnostik via digitala vårdbesök. Huvudmännen måste ta ansvar för att våra gemensamma skattepengar inte används till storskaliga kliniska experiment utan vare sig vetenskaplig grund eller etisk prövning. Fakta HTA (health technology assessment) är en väletablerad metodik för att på ett allsidigt sätt utvärdera det vetenskapliga underlaget för hälso- och sjukvårdens metoder. Avsaknad av jäv är en viktig grundprincip inom HTA. E-hälsa betecknar användningen av digitala verktyg och utbyte av information digitalt för att uppnå och bibehålla hälsa. Att digital vård i diagnosticerande syfte bedrivs i snabbt växande omfattning utan noggrann utvärdering är inte förenligt med sjukvårdens etiska riktlinjer. God prioriteringsetik enligt riksdagens beslut talar för att våra gemensamma resurser bör användas till de svårast sjuka, de resurssvaga och för en jämlik, behovsstyrd vård. I vår tid ser vi det som en medborgerlig plikt att möta nyheter med sund skepsis och att eftersöka fakta. Om något verkar för bra för att vara sant, så är det troligen det. Det är dags att kritiskt börja granska e-hälsans möjligheter och begränsningar. Det är dags för vårdens beslutsfattare att efterfråga vetenskaplig evidens. DN Debatt Läs fler artiklar på DN Debatt


Föräldrar letar efter oprövad vård utomlands för sina cancersjuka barn

Summary: Resultaten i svensk barncancervård är goda och överlevnaden är hög. Men allt fler föräldrar till svårt cancersjuka svenska barn riktar blickarna utomlands, visar en ny rapport från Barncancerfonden. Ibland handlar det om dyra behandlingar som helt saknar vetenskapligt stöd.

Under de senaste fem åren har uppemot femton barn i Sverige fått vård i utlandet på sina föräldrars eget initiativ. En del genom dyra behandlingar på kliniker utan vetenskaplig dokumentation. Finansieringen kan ske genom lån eller kampanjer i sociala medier, så kallad crowdfunding. I ett par fall har anhöriga lyckats samla in mer än två miljoner kronor till behandlingar och resor genom att vädja på nätet om ekonomiskt stöd. I dag, den 17 april, presenteras en ny rapport där Barncancerfonden granskar det ökade intresset bland föräldrar för vård utanför Sveriges gränser. Den visar att mellan tio och femton procent har funderat på någon form av behandling i utlandet för sina sjuka barn. Hittills är det ändå ganska få som verkligen valt att bekosta en oprövad behandling på egen hand. I takt med att information om alternativa och experimentella behandlingar sprids på nätet kommer siffran troligen att öka, tror Barncancerfonden. Läs mer: Evas och Mattias son Eric dog i cancer Anders Castor, barnonkolog vid Skånes universitetssjukhus och etikforskare vid Lunds universitet, har märkt att fler föräldrar i dag funderar på att söka alternativa behandlingar utomlands. – Men de allra flesta barn blir ju numera botade av behandlingen som vi kan ge. Så för den stora majoriteten blir det aldrig aktuellt att försöka hitta behandlingar på annat håll, säger han. Även för de familjer där barnets sjukdom är botbar är det förstås fruktansvärt att få beskedet att deras barn har cancer, säger Anders Castor. – Marken öppnar sig under dem. Och även när chansen att bli frisk är 90 procent, så gnager ändå de där tio procenten. Man vet ju inte i förväg hur behandlingen kommer att fungera. När föräldrar vill söka vård utomlands på egen hand handlar det oftast om det mindre antal patienter som det inte går bra för. – Det kan vara enstaka barn där vi vet från början att ingen bot är möjlig, enstaka barn som får återfall som vi inte lyckas rå på och enstaka barn där behandlingen inte hjälper. Att som förälder acceptera den situationen är för många väldigt svårt, säger Anders Castor. Man har kanske kunnat göra mycket tidigare, man har gett behandling, barnet kan för tillfället må bra – och plötsligt tar det slut, det finns inget mer att göra för att bota. – Även vi i vården förtvivlar när det blir så, säger han. För föräldrar finns självklart ett behov av att vända på varje sten. Vi får ofta frågor om aktuella behandlingsstudier, många gånger hittar föräldrarna själva sådana i databaser på nätet. Vi kan hjälpa dem att ta reda på om det finns någon som deras barn skulle kunna ingå i. Alla människor är olika, och det gäller även föräldrar, påpekar Anders Castor. – Finns det inga möjligheter till bot så känner de flesta ändå till sist att de förstår och accepterar det, och att vi ska gå in för att göra det bästa för barnet under den tid det har kvar, något vi har stora möjligheter att göra. – Men alla föräldrar känner inte så. Det är där de oprövade behandlingarna, som det ofta skrivs om i sociala medier, kan bli aktuella, till exempel en omtalad klinik i Mexiko dit en del svenska hjärntumörpatienter sökt sig det senaste året. Vad säger ni som läkare till föräldrarna då? – Vi berättar att vi inte känner till något om behandlingen, eftersom de inte redovisat vare sig metoder eller resultat. Vi kan inte rekommendera den, och inte bekosta den. Det kan bli svåra diskussioner där föräldrarna känner sig utlämnade och övergivna. Mycket handlar om förtroende, säger Anders Castor. – Men det kan vara komplicerat att behålla förtroendet när vi säger att det inte finns mer vi kan göra för att bota, och föräldrarna läser på nätet och hittar löften om bot. Det går inte att säga att föräldrarna gör fel om de ändå vill åka iväg med barnet, understryker Anders Castor. – De gör det som naturen grävt ner i våra gener, de vill skydda och rädda sitt barn till varje pris. Vi är konstruerade för att vi inte ska överleva våra barn, och det är väldigt starka krafter. Tror man att det finns en chans på miljonen kanske man vill ta den. I artiklar i pressen har föräldrar uppgivit att behandlingar på kliniken i Mexiko kan kosta uppemot 1,5 miljoner kronor. Kostnaderna är en viktig aspekt i sammanhanget när det gäller den typen av kliniker, säger Anders Castor. – De säger att de kan bota barnen, och föräldrar kan tänka sig att betala vad som helst för den möjligheten. Vi är bekymrade över att föräldrarna kan bli utnyttjade, att de blir en kassako. På sociala medier sprids säkert berättelser om barn som mått bättre efter att ha fått obeprövad vård utomlands, säger Anders Castor. – Men överlevnaden är olika i olika fall, och barnen har oftast fått palliativ tumörbehandling i Sverige innan. En del lever länge efter sådan behandling, det kan ta flera år innan man kan utvärdera. Så det är inte övertygande. Svensk barncancervård ligger i topp i världen när det gäller resultat. Det är en ganska prestigelös, internationell specialitet där man lär av varandra i olika länder, säger Anders Castor. – Ett mantra inom den kliniska etiken är att våra etiska dilemman ofta är baksidan av något gott. Vi kan bota så många i dag, och det kan vara svårt för både oss, patienter och föräldrar att ta till oss att det inte gäller alla. Och det finns alltid studier och berättelser där ute, lovande och lockande. Dilemmat blir större i dag, och det är svårt för föräldrar att värja sig mot mindre seriösa aktörer. Kerstin Sollerbrant som är forskningschef på Barncancerfonden har också full förståelse för att drabbade föräldrar tar varje liten möjlighet som de tror kan göra att deras barn överlever. – De griper ett sista halmstrå i en situation där deras barn inte bedöms ha så lång tid kvar att leva. I en sådan situation går inte att säga vad som är rätt eller fel, men vi på Barncancerfonden anser att nya och oprövade behandlingar bör göras som del i kliniska studier. Då finns alla tillstånd på plats, etiken kan säkerställas och vi kan bygga kunskap för framtida sjuka barn. Riskerar föräldrar att bli lurade av mer eller mindre oseriösa aktörer? – Föräldrarna är pålästa och försöker ta reda på så mycket fakta som möjligt. De gör vad de tror är bäst för sina barn, men visst finns det en risk att de blir lurade. Enligt Barncancerfondens rapport har ingen av de utländska behandlingar som föräldrar använt sig av på eget initiativ visat på någon dokumenterad långsiktig positiv effekt. – Jag har hittills inte sett någon sådan dokumentation. Barncancerfonden vill genom den nya rapporten sprida relevant information som underlättar för föräldrar att fatta väl underbyggda beslut, säger Kerstin Sollerbrant. Läs mer om cancer Barncancer i siffror Varje år drabbas drygt 300 barn av cancer i Sverige. Åtta av tio barn, eller 80 procent, överlever. Cirka 1.000 barn är under cancerbehandling varje år. Barncancer är den vanligaste dödsorsaken bland barn mellan 1 och 14 år i Sverige. Cirka 40 cancerdrabbade barn har under de senaste fem åren åkt utomlands för vård, behandlingar eller deltagande i kliniska studier under samma period. Av dem har 15–20 fått beprövad och vetenskapligt testad vård, medan 10-15 har åkt på föräldrarnas eget initiativ. Källa: Barncancerfonden  Så gick studien till Telefonintervjuer ägde rum med ansvariga för landets sex barncancercentrum om hur ofta och under vilka omständigheter cancersjuka barn har behandlats utomlands de senaste fem åren. Intervjuerna genomfördes under december 2017 och januari 2018. Mejlenkät har skickats till medlemmarna i landets sex regionala barncancerföreningar. Under december 2017 deltog 442 personer i undersökningen: föräldrar till barn som har eller har haft cancer före 18 års ålder. Totalt fick 3.265 personer mejlet med en länk till enkäten. Källa: Barncancerfonden  Behandling på tre olika sätt 1. Beprövad vård. Om en behandling inte kan ske i Sverige kan den ibland genomföras utomlands. Patienten behöver inte själv betala för denna vård, utan det gör hemlandstinget eller regionen. 2. Föräldrars initiativ. Föräldrar kan söka vård utomlands åt sitt sjuka barn. För att de ska få ersättning från Försäkringskassan krävs att vissa villkor är uppfyllda. Vård utanför EU och EES berättigar inte till någon ersättning. Det gör det inte heller om vårdmetoden inte anses stå i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. I dessa fall får föräldrarna själva bekosta vården. 3. Kliniska studier. Här handlar det om att utveckla nya läkemedel och behandlingsmetoder. Syftet är i första hand att förbättra behandlingen av barn som insjuknar i framtiden – inte att gagna det enskilda barnet. Ofta täcks kostnaderna för läkemedlet/studierna, men inte den sjukvård som barnet kan behöva utomlands för att kunna delta. De kostnaderna får barnets hemlandsting stå för. Källa: Barncancerfonden


Låt Vitterhetsakademien ta över litteraturpriset

Summary: Nobelstiftelsen borde överväga att låta Kungliga Vitterhetsakademien med sitt fokus på humaniora överta Svenska Akademiens nuvarande uppdrag att utse nobelpristagare i litteratur. Detta borde vara fullt möjligt enligt Alfred Nobels testamente.

Det är uppenbart att Svenska Akademien är den akademi som efter den senaste tidens händelser lyckats sämst med sitt uppdrag sedan 1786. Akademien har i de flestas ögon förbrukat sitt förtroende. Svenska Akademien bör därför av Nobelstiftelsen så snart som möjligt entledigas från privilegiet att utse nobelpristagare i litteratur. Svenska Akademiens mening vad avser litteraturområdet kan fortsättningsvis komma till uttryck på så sätt att denna har möjlighet att lämna förslag på nobelpristagare i litteratur precis som andra akademier, professorer i litteraturvetenskap etc. Det är särskilt viktigt att notera, att Svenska Akademien har fått sitt mandat att utse nobelpristagare av Nobelstiftelsen och inte av testator Alfred Nobel, vilket felaktigt för att inte säga vilseledande påstås på Svenska Akademiens hemsida. Nobelstiftelsen har under veckan som gått för första gången kommenterat händelserna inom Svenska Akademien genom ett pressmeddelande som undertecknats av styrelsens åtta ledamöter. Enligt pressmeddelandet ser stiftelsen allvarligt på bland annat uppgifterna om brott mot Nobelprisarbetets regler. ”Nobelprisets internationella särställning beror i stor utsträckning på att de prisutdelande institutioner som Alfred Nobel nämner i sitt testamente har utsett värdiga Nobelpristagare, under mer än ett sekel. Att det arbetet har utförts med kompetens, integritet och oberoende är helt avgörande för det goda anseende Nobelpriset har i dag”. Vidare skriver ledamöterna: ”Det är oundvikligt att en svår kris hos en prisutdelande institution också skadar Nobelprisets anseende. Vi kan konstatera att förtroendet för Svenska Akademien har tagit stor skada. På vilket sätt det som nu sker kommer att skada Nobelpriset går ännu inte att överblicka”. Förra veckan gick över 200 författare ut och protesterade mot Svenska Akademiens agerande. Och just förtroendet är nödvändigt för Akademiens trovärdighet och legitimitet. I sitt testamente från 1895 angav Alfred Nobel att pristagare i litteratur skulle utses av ”Akademien i Stockholm”. Nobel kan ha menat Kungliga Vitterhetsakademien eller Svenska Akademien.  Nobelstiftelsen, som upprättades för att administrera de nya priserna, bestämde år 1900 att Svenska Akademien skulle få sköta litteraturpriset. Därmed bör Nobelstiften också ha mandat att riva upp det gamla beslutet. Kungliga Vitterhetsakademien vore, i det uppkomna läget, således ett alternativ till Svenska Akademien att utse nobelpristagare i litteratur.  I Kungliga Vitterhetsakademien ingår, som ordinarie ledamöter, ledamöterna av Svenska Akademien, professorerna  Sara Danius och Kjell Espmark. Ett förslag är att Nobelstiftelsen överväger att låta Kungliga Vitterhetsakademien med sitt fokus på humaniora överta Svenska Akademiens nuvarande uppdrag att utse nobelpristagare i litteratur.


Låt riksdagens kulturutskott utse ny ledning för Akademien

Summary: Kungen bör i egenskap av Svenska Akademiens beskyddare upplösa den minoritet ledamöter som finns kvar. Han bör därefter be riksdagens kulturutskott efter hörande av olika kulturinstitutioner att utse en ny akademiuppsättning där hälften bör vara kvinnor.

Svenska Akademien har haft tre manliga ständiga sekreterare i följd som i olika grad varit informerade om "kulturprofilens" påstådda sextrakasserier och överutnyttjande av Akademiens Parisvåning. Efter en advokatutredning framgår det att han och hans hustru (tillika ledamot av Akademien) har i många år mottaget stort ekonomiskt stöd från Akademien till mannens kulturklubb, som drivits i bolagsform med hälften ägande från mannen och Akademiledamoten som hela tiden varit jävig vid besluten om stödens utdelande. Enligt utredningen skall skattebrott och bokföring brott förekommit i bolaget. Trots detta sätter sig Akademiens majoritet över lagen och vill tysta ner hela affären i stället för att följa utredningens rekommedation att göra en polisanmälan. Sådana ledamöter kan rimligen inte få leda Akademien. Jag hoppas att Konungen i sin egenskap av Akademiens Höge Beskyddare upplöser den minoritet som är kvar (och enligt stadgarna inte äger rätt att utse nya representanter på de sju tomma stolarna) samt ber riksdagens kulturutskott efter hörande av olika kulturinstitutioner att utse en helt ny akademiuppsättning som är kända för hederlig vandel. Hälften bör vara kvinnor.


Genomskåda shoppinghetsen – lycka går inte att köpa för pengar

Summary: Shoppingmissbruket är ett växande problem som måste få ett slut. Även de som inte är shoppingmissbrukare köper för mycket saker. Samtidigt slänger vi i snitt 430 kilo per person och år i Sverige.

Konsumtionen i samhället har ökat stadigt sedan 1990-talet och antalet personer som drabbas av köpberoende har ökat sedan 2010. Att det numera går att handla via både internet och mobiltelefonen är ett problem för många. Den som är shoppingberoende ökar ständigt sina utgifter, vilket kan leda till personlig konkurs eller ett liv med skulder. Internet ger oss tillgång till shopping 24 timmar om dygnet. Det innebär en ny typ av problematik. Man kan shoppa när man ligger i sängen eller sitter på toaletten, bussen eller tåget. Tillgängligheten gör det svårt för många att motstå frestelsen när det enda som behövs är att ta upp telefonen och trycka på några knappar. Även de som inte är shoppingmissbrukare köper för mycket saker. Till exempel slänger vi i snitt 430 kilo per person och år i Sverige. Det mesta är hushållssopor, men mycket är saker som skulle kunna återanvändas. Till exempel köper vi under ett år i genomsnitt 13 kilo kläder och textilier som dukar, gardiner, byxor och tröjor. Samtidigt hamnar åtta kilo textil i soporna. När man undersökt vårt textilavfall, har man sett att 60 procent är oskadade textilier som skulle kunna återanvändas. I snitt slänger vi även tolv kilo elavfall per invånare och år. Det har blivit billigare att slänga saker än att laga dem. Sex av tio personer handlar i dag via nätet, mest kläder och sportartiklar. Utanför hemmet gör vi det via mobilen. Det innebär att fler fysiska butiker får lägga ned sin verksamhet och antingen gå i konkurs eller flytta verksamheten till en hemsida. Vi handlar alltså mer än någonsin, och fler och fler människor utvecklar ett missbruk. Samhälleliga normer och könsroller spelar troligen roll för vilka som drabbas. Man ser en generell tendens att män fastnar i spelmissbruk och sexmissbruk, medan kvinnor kan utveckla en problematik kring mat och shopping. Ålder är också en faktor. Studier visar att shoppingproblem kan uppstå i sena tonåren eller tjugoårsåldern, ofta när man har registrerat sitt första kreditkort och inte förstår konsekvenserna av att handla för mycket – till stor del på grund av att hjärnan inte är färdigutvecklad förrän i tjugofemårsåldern. Den sista delen i hjärnan som utvecklas är delen där konsekvenstänket sitter. Om livet suger och man är missnöjd med sin situation kan det kännas bättre att fylla det med nya kläder eller teknik. När många lägger ut inköpen på sociala medier, och får klick och fina kommentarer, triggar det dem att köpa ännu mer. Men på insidan mår man fortfarande dåligt. Lycka kan inte köpas, så är det bara. Varaktig lycka finns inom dig. Den goda nyheten är att vi alla kan bli lyckligare när vi förstår att det inte handlar om saker, omständigheter eller livssituation – utan om vår inställning till livet och vårt beteende.


Orimlig p-avgift för motorcyklar och mopeder

Summary: Moderaterna motsätter oss den S-ledda majoritetens generella höjning av parkeringsavgiften för motorcyklar och mopeder i Stockholms stad. Det är svårt att motivera att motorcykel och moped klass 1 ska betala halva avgiften när det ryms minst fyra fordon på samma yta som en bilparkering.

Framkomligheten är en utmaning när staden växer. För att förbättra framkomligheten måste vi prioritera rörlig trafik och kapacitetsstarka trafikslag, till exempel motorcykel, cykel, buss eller gång. Parkeringsavgifter ska användas för att öka framkomligheten på platser där det råder trängsel. Att alla som nyttjar parkeringar på dessa platser, oavsett fordonstyp, är med och betalar är rimligt. Men avgiften måste stå i rimlig proportion till den plats fordonet tar upp. Därför blir det svårt att motivera att motorcykel och moped klass 1 ska betala halva avgiften när det ryms åtminstone fyra fordon på samma yta som en bilparkering. Om fler väljer motorcykel och moped framför bil minskar trängseln. Risken är nu att färre väljer motorcykel och att framkomligheten försämras. Vi är medvetna om att väldigt många behöver sin bil eller sin motorcykel för att få vardagen att gå ihop. Därför är det viktigt att politiken inte gör det ekonomiskt ohållbart för människor att använda bil eller motorcykel/moped. Moderaterna menar att parkeringsavgifter ska drivas av ett behov av att förbättra framkomligheten och minska trängseln och inte använda som ett sätt att öka stadens intäkter. Vi är därför inte emot parkeringsavgifter som sådana, men genom att införa avgifter där det inte är någon trängsel på gatorna eller förlänga avgiftsperioden i innerstaden, från vardagar kl 9-17 till vardagar kl 7-19 samt lördagar, gör den S-ledda majoriteten det ännu svårare för människor att pussla ihop vardagen. Vi kommer att se över hela parkeringsstrategin, främst i de delar där vi var kritiska vid införandet. Moderaterna anser även att vi måste prioritera rörlig trafik och kapacitetsstarka trafikslag för att öka framkomligheten i staden, men gatuparkeringar som tas bort måste ersättas med alternativa parkeringsmöjligheter. Borttagna parkeringsplatser och minskad framkomlighet för bilar är ett problem både för privatpersoner och företag. Vi måste bygga en stad där det är möjligt för människor att ta sig fram med bil, men som underlättar för den som vill gå, cykla, åka motorcykel eller kollektivt. Vi måste hela tiden ha klart för oss vad ändamålet med olika åtgärder är – minskad trängsel, ökad framkomlighet och minskade utsläpp men inte införa avgifter eller stänga av för att omöjliggöra för bil- och mc-förare. Att ta bort parkeringsmöjligheter, göra omotiverade höjningar av p-avgifter, försvåra framkomligheten eller inte bygga den östliga förbindelsen är att ha en oerhört lättsinnig inställning till stadens och stockholmarnas transportbehov.


Evelyn Schreiber: Terrorn är över när barnen återvänder till skolan

Summary: Nyheterna om att islamisterna pressas tillbaka även i Nigeria är glädjande. Men så länge som de krockar med rubriker om nya kidnappningar är kriget mot terrorn inte vunnet.

Det har gått fyra år sedan hashtaggen var trendig på Twitter. Kommer ni ihåg? 276 skolflickor hade kidnappats i Nigeria av terrorgruppen Boko Haram och plötsligt syntes allehanda kändisar, från first lady Michelle Obama till artisten Puff Daddy, hålla upp skyltar med texten ”bring back our girls”. Lämna tillbaka våra flickor. Under en kort tid satte omvärlden verkligen press på den nigerianska regeringen. Men tyvärr var ”våra” flickor i själva verket någon annans och intresset för dem svalnade snabbt. I dag är ilskan sedan länge glömd och det är få utanför Nigeria som engagerar sig för de tusentals barn som fortfarande hålls fångade runt om i landet. Det talas om att den islamistiska terrorgruppen Boko Haram har gått samma öde till mötes som IS i Mellanöstern, att kriget är så gott som vunnet. Redan 2015 förklarade Nigerias president Muhammadu Buhari självsäkert Boko Haram för ”tekniskt sett besegrat”. Visserligen hade han rätt att fira de många segrarna. Sedan 2013, då terrorgruppen utropade ett kalifat i norra Nigeria, hade armén återtagit alla områden som kontrollerades av jihadisterna. Självmordsbomberna och attackerna mot både civilbefolkningen och FN-lägren hade blivit färre. Men det betydde inte att de var besegrade, eller att de är det nu. Vad som skett är att terrorgruppen, som fortfarande lockar tusentals jihadister under sina svarta flaggor, har splittrats i mindre falanger. Det är lite som med kidnappningarna. Vi kan glädjas åt nyheten i veckan, om att 149 bortrövade kvinnor och barn fritagits av den nigerianska armén. Men det skrapar knappt på ytan av problemet. I själva verket är det just de fortsatta kidnappningarna som bekräftar Boko Harams existens. Flickor utnyttjas som sexslavar eller säljs till högstbjudande, men det är inte de enda anledningarna till att de kidnappas. Det är för att hålla dem borta från skolan. Förklaringen ligger inbäddad i själva namnet Boko Haram, som löst översätts till ”västerländsk utbildning förbjuden”. Radikaliseringen är sprungen ur ett missnöje som sträcker sig ända tillbaka till kolonialtiden: mot den påtvingade västerländska assimileringen. Terroristernas sigill är alltså att röva bort barn från "västinfluerade" skolor, för att sedan släppa vissa fria under hot som: ”Om du går tillbaka till skolan kommer vi och hämtar dig igen”. Det är effektivt. Enligt FN håller det uppemot en miljon barn i Nigeria borta från undervisning. Nyheterna om att islamisterna pressas tillbaka även i Nigeria är glädjande. Men så länge de krockar med rubriker om nya kidnappningar är kriget mot terrorn ännu inte vunnet


Parkering för motorcykel betydligt billigare än bilar

Summary: Stockholms stad tar bort gratisparkering på 500 mc-platser för att gator i högre utsträckning används för rörlig trafik och korttidsparkering. Men på dessa platser parkerar motorcykel och moped klass 1 till en femtedel av kostnaden för en bil.

Stockholms stad beslutade nuvarande parkeringsregler för bättre framkomlighet i juni 2016 och de började gälla i augusti 2016. Syftet är att öka framkomligheten på Stockholms gator, minska trängseln i staden och samtidigt öka antalet lediga parkeringsplatser. Detta gynnar bland annat kollektiv- och yrkestrafik samt godstransporter. Nu är den juridiska processen klar för motorcykelparkering och de cirka 500 mc-platserna börjar skyltas om. På dessa platser i city parkerar motorcykel och moped klass 1 till en femtedel av kostnaden för en bil: 10 kronor i timmen, jämfört med 50 kronor. I övriga områden kostar mc-parkering 5 kr i timmen. Boendeparkeringen för motorcykel och EU-moped har sänkts och är 50 procent jämfört med en bil, trots att motorcykeln ställs på bilparkeringsplats: 550 kronor/månad innanför tullarna, 250 kronor/månad i närförort och 150 kronor/månad i taxeområde 5. Både vanlig parkering och boendeparkering är alltså kraftigt reducerad för motorcyklar. Stockholms stad har valt att inte längre ha gratis parkering på de 500 mc-platserna i stan. Vi vill att gatorna i högre utsträckning används för rörlig trafik och korttidsparkering. Med minskade skillnader i pris blir det fler som ställer sitt fordon i garage eller tomtparkering under hela dagar eller veckor. Då kommer fler fram snabbare och kan hitta tillfällig parkeringsplats


Skyhög avgift drabbar pendlare med motorcykel och moped

Summary: I vår införs en ny parkeringsavgift för mopeder och motorcyklar i Stockholm på upp till 20.000 kronor per år. Den kommer som ett hårt slag för alla som dagligen pendlar till city. Det naturliga vore att i likhet med övriga världen avgiftsbefria all parkering med tvåhjulingar.

I alla större städer behövs smidiga och flexibla lösningar för arbetspendling. För de som bor eller arbetar långt ifrån hållplatser och tunnelbanor är moped eller motorcykel ett alternativ för att få ihop livspusslet. Tidsbesparingen kan vara flera hundra timmar per år. En förutsättning är dock att det finns möjligheter till parkering till en rimlig kostnad. I andra delar av världen är tvåhjulingspendlingen omfattande och premieras med gratis parkering. Så har det även varit i Stockholm där man hittills har fått parkera utan avgift på särskilt markerade platser. Det här vill nu den styrande majoriteten i Stockholm stad med trafikborgarrådet Daniel Helldén (MP) i spetsen sätta stopp för. Samtidigt som man avgiftsbelägger fler områden och höjer avgiften för bilar för att skapa större omsättning på parkerade fordon införs också en ny avgift på mopeder och mc. Någon utredning av behovet eller av konsekvenserna för de som pendlar på två hjul finns inte. Trafikkontoret och Helldén själv ”tror” att moped och mc, i likhet med bilar, används för besöksparkering och att det behövs omsättning även på dessa. Men hur det egentligen ligger till vet inte Trafikkontoret. Sveriges Motorcyklister (SMC) har – till skillnad från Trafikkontoret – kartlagt pendlingen. Kartläggningen visar att ett mycket stort antal mopeder och mc används för daglig pendling. Det är alltså inte fråga om tillfälliga besöksparkeringar. Men denna analys saknas helt i stadens parkeringsstrategi. Utan tillstymmelse till underlag införs alltså parkeringsavgifter på upp till 20.000 kronor per år för den mopedist eller motorcyklist som åker till jobbet i city dagligen. Med de nivåerna spelar det mindre roll att avgiften jämfört med bil är reducerad. Det införs även ett boendeparkeringstillstånd för moped och mc. Det finns flera alternativ till denna skyhöga avgift. Det mest naturliga vore att, i likhet med övriga världen, avgiftsbefria all parkering med tvåhjulingar. Eller åtminstone ta hänsyn till att en parkerad moped eller mc bara tar upp en sjättedel av ytan för en bil och anpassa avgiften därefter. Ett tredje alternativ är ett särskilt parkeringstillstånd för pendlare. Med sådana åtgärder kan staden åstadkomma en något ökad omsättning på platser utan att helt sätta käppar i hjulen för alla människor som åker moped eller mc till jobbet. Om däremot avgiften införs som planerat kommer mc-parkeringarna att gapa tomma samma dag som skylten sätts upp. Det finns då en stor risk de särskilda platserna successivt tas bort och ersätts med bilplatser. Då har den styrande majoriteten i Stockholm utraderat en av de mest ytbesparande, tidseffektiva och prisvärda lösningarna för stockholmarnas pendling, till förmån för fler bilparkeringar. Det kan inte ha varit målsättningen för Daniel Helldén och Miljöpartiet. Medförfattare: Jesper Christensen, generalsekreterare i SMC och Andreas Egeryd, SMC-medlem och mc-pendlare.


Summary: REPLIK DN DEBATT 7/4. Vid dramatiska nyhetshändelser blir själva snabbheten en samhällsplikt. Om vi inte rapporterar direkt lämnas publiken till rykten, påståenden och i värsta fall till lögner. Vi kan till och med äventyra enskildas säkerhet. Däremot behöver vi bli ännu bättre på att göra oerhört tydligt för publiken vad som är säkert och vad som inte är det, skriver Anne Lagercrantz, chef för SVT:s nyhetsdivision.

I journalistiken finns en konflikt mellan snabbhet och trovärdighet. Det är särskilt tydligt vid stora nyhetshändelser som terrordådet på Drottninggatan. Ju snabbare vi är, desto större är risken att felaktiga uppgifter rapporteras. Redaktörerna för Institutet för mediestudiers utvärdering av attentatet skriver att vi måste välja. Vi måste välja trovärdighet framför snabbhet och det låter enkelt och flott, men är det tyvärr inte. Vid dramatiska nyhetshändelser blir själva snabbheten en samhällsplikt. Om vi inte rapporterar direkt lämnas publiken till rykten, påståenden och i värsta fall till lögner. Vi kan till och med äventyra enskildas säkerhet. Däremot behöver vi bli ännu bättre på att göra oerhört tydligt för publiken vad som är säkert och vad som inte är det. Vi behöver förbättra våra analyser i realtid och sätta uppgifterna i ett sammanhang. SVT Nyheter har det senaste året arbetat fram en ny digital varumärkesstrategi. Vårt mål är att ”med oberoende och engagemang snabbt ge hela bilden.” Det innebär en strävan efter snabbhet, men inte efter att alltid vara snabbast. Det innebär skärpt faktakoll, ökad transparens och färre rewrites. I utvärderingen från Institutet för mediestudier får media godkänt. Rapporteringen ses inte som ensidigt oroande eller alarmistisk och varken allmänhet eller journalister anser att etiska övertramp gjorts i hanteringen av offer och vittnen. Det är viktiga aspekter som förbigås i debattartikeln. Vi måste också lära av det som blev bra, inte bara av våra brister. I den mätning som utfördes av Novus 8–10 april fick SVT fick högst betyg i samtliga kategorier på frågan om vilka aktörer som lyckats bäst med bevakningen. Institutet för mediestudier har emellertid gjort en parallell undersökning som visar att betyget sjunkit något med tiden, vilket sannolikt berott på diskussionen om de felaktiga uppgifter som spreds om skottlossning på Fridhemsplan. Det skulle kunna ses som en indikator på att vi just borde ha väntat innan vi gick ut med uppgifterna. Men det är lätt att säga i efterhand. Om skottlossning verkligen skett och vi valt att avvakta med att rapportera hade vi kunnat utsätta människor för fara, och det är omöjligt att veta vad det skulle ha betytt för vår trovärdighet. I debattartikeln i DN påstås att granskningsnämnden för radio och TV fällt oss för att vi spred uppgifterna. Det är inte korrekt. Nämnden skriver att publiken tillräckligt informerades om att uppgifterna var osäkra och att vi måste kunna berätta även om sådant som inte är verifierat förutsatt att det tydligt sägs att det är just är obekräftat. Vi fälls alltså inte för att ha spridit uppgiften, utan för att vi inte var tillräckligt klara kring att det vi fått bekräftat bara var att polisen agerade på larm om skottlossning. Självklart är det här något vi tar på stort allvar och drar lärdomar av. Men det säger inget om vi inte bör vara snabba, bara att vi måste bli bättre på det. Vi är övertygade om att trovärdighet och snabbhet kan förenas.  7 april 2018 Debattartikel Bengt Johansson, professor, JMG, Göteborgs universitet; Tomas Odén, docent, JMG, Göteborgs universitet och Lars Truedson, föreståndare, Institutet för mediestudier: ”Nyhetsmedier måste fråga sig om de har råd att ha fel” Repliker Anne Lagercrantz, chef för nyhetsdivisionen på SVT: ”Vi tror att trovärdighet och snabbhet kan förenas” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Kollektivtrafiken måste fungera i hela Stockholms län

Summary: Trafikläget i Stockholm län är katastrof, inte minst vid Slussen. En fungerande busstrafik går inte ihop med att göra vägar smalare när cykelbanor byggs ut. Nu måste de som styrande inte bara tänka på cyklister, utan alla som åker kollektivt i Stockholms län.

Det verkar som om det bara är innerstaden som räknas till Stockholm. Förorterna i Stockholms län är förbisedda, åtminstone ur trafiksynpunkt. Jag bor två och en halv mil utanför stan. De som cyklar därifrån är 90 procent män på racercykel, oftast i 35-40-årsåldern. Själv åker jag kollektivt. Bilen är inget alternativ eftersom framkomligheten är bedrövlig. Jag kan inte cykla hela vägen fram och tillbaka för att jag helt enkelt inte orkar rent fysiskt. Men jag måste också, liksom alla som bor utanför tullarna, kunna ta mig fram på ett rimligt sätt. Kollektivtrafiken måste vara ett bra och trevligt alternativ. Som det är nu är det ofta ståplats hela färdvägen som varar i cirka en timme. Jag läste att i en undersökning för ett tag sedan att kvinnor var mest negativa till trafikläget i Stockholm. Det är inte så konstigt eftersom det ofta är kvinnor som åker hem på eftermiddagen i rimlig tid för att hämta barn, laga middag och så vidare. Att då resvägen (även kollektivt) tar orimligt lång tid är inte okej. Jag passerar Slussen varje dag och går upp i ottan för att inte fastna i alla bussköer eller myllra mig upp bland tusentals människor som trängs där. Mina barn är stora så det funkar att gå tidigt, men om man ska sköta en hel del logistik på morgonen kan vägen till jobbet bli ett elände när man fastnar i en busskö på Stadsgården i en halvtimme eller mer. Nu ska även Västerbron smalnas av. I stället borde möjligheterna att åka kollektivt förbättras, och då hjälper inte smalare vägar till. Anordna bussfiler i högre grad i stället. Kollektivtrafiken blir lidande, det som borde vara prio ett och som dessutom oftast använder miljövänliga bränslen. Planer som finns på att stänga av körfält på Stadsgården och Vasagatan är helt vansinnigt när Slussen redan är ett kaos. Jag tycker att det är rimligt att man ska kunna ta sig till Slussen och Centralen på ett någorlunda lätt sätt även om man inte kan gå eller cykla – det vill säga taxi och bussar måste kunna ta sig fram. Vilka är det som bestämmer? Är det bara Miljöpartiet som lagt beslag på trafikfrågorna? Till Lidingö har det nyligen byggts en autostrada, vilket inte varit ifrågasatt – eller? Det är bra att öka framkomlighet på alla sätt, men gör ingen liten skyddad oas i innerstan och försvåra för oss i ytterområdena. Samarbeten mellan Stockholms stad och övriga kommuner i Stockholms län när det gäller kommunikationer är mycket önskvärt, eftersom de som nu verkar ha mest att säga till om är de som styr i Stockholms stad. Bättre och fler infartsparkeringar är också något som skulle underlätta resandet. En annan mycket viktig sak är utryckningsfordonens framkomlighet. Har man räknat på antal förlorade liv när en ambulans inte kan ta sig till ett hjärtstopp eller liknande eller när polisen inte kan förhindra pågående våldsbrott? Att man pluggar igen hela innerstan gör att trafiken förflyttas till andra delar, så långt från city som det går. Att förskjuta problemet drabbar bara andra människor än de som bor i innerstan. Lägg tyngdpunkten på kollektivtrafik med miljövänliga bränslen och gör livet lättare, inte bara cyklister, så att de kan ta sig fram på ett säkert sätt. Tänk större i dessa frågor och sök lösningar som gäller hela länet.


Summary: DN DEBATT 9/4. I augusti får Sverige nationell kommersiell radio. Men det riskerar att bli ett politiskt misslyckande. Sveriges Radios P3 gör nu allt för att konkurrera sönder de privata kanalerna. Ska det finnas någon mening med offentligt finansierad musikradio så måste våra folkvalda ställa krav på musikinnehållet i Sveriges Radio, skriver Christer Modig, MTG Sverige.

Äntligen får Sverige nationell kommersiell radio! Den sista juli upphör det lapptäcke av lokala sändningstillstånd som den privata radion fått hålla tillgodo med sedan den blev tillåten 1993. De drygt hundra lokala sändningstillstånden har lappats ihop till tre nätverk som vart och ett når stora delar av Sverige, men långt ifrån hela, och på många orter går det bara att höra två kommersiella stationer. Den sista juli går alla nuvarande tillstånd ut och den första augusti startar tre nationella privatfinansierade kanaler som kompletteras av 35 regionala kanaler. Sammanlagt kommer vi på varje ort i landet kunna höra minst fyra privata kanaler. Eftersom 75 procent av FM-bandet tas upp av Sveriges Radios fyra kanaler så får det tyvärr inte plats fler än så, men det är oaktat en positiv förändring som medför att vi kan erbjuda svenska folket bra radio över hela landet från flera olika programbolag. De privata radiotillstånden fördelades i höstas genom auktioner. Sammanlagt kommer de privata radiobolagen att betala cirka 1,3 miljarder kronor för att få sända i åtta år, pengar som går direkt in i statskassan. Samtidigt betalar svenska folket ungefär 8 miljarder kronor till Sveriges Television, Utbildningsradion och Sveriges Radio via radio- och tv-avgiften. Public servicebolagen har uppdrag direkt från våra politiker att ge Sverige ett utbud av radio- och tv-program vi annars inte skulle ha. Men tyvärr har public servicebolagen svårt att hålla sig undan från det utbud som privata företag redan tillhandahåller. Den kommersiella radion har fått kämpa hårt för sina lyssnare och hittat sina egna vägar via starka morgonshower, mycket musik och lättsam underhållning. Men vi märker hur både P3 och P4 på ett närmast övertydligt sätt använder offentliga medel för att lära av oss och kopiera det som de kommersiella kanalerna gör. Det är svårt att se något annat syfte med detta än att maximera de egna marknadsandelarna. De kommersiella kanalerna bygger större delen av sitt utbud på ett innehåll anpassat för en specifik målgrupp där lyssnarna passerar in och ut ur kanalen under dygnet. I stället för olika program gör vi så kallad formatradio där vi använder marknadsundersökningar, analysverktyg och avancerade datorprogram för att optimera utbudet efter de lyssnargrupper vi vänder oss till. Det är dessa lyssnare vi erbjuder våra annonsörer, annonsörer som sedan köper den reklam som vi lever av och som gör att vi kan fortsätta satsa på vårt innehåll. Vi får ofta höra att kommersiell radio endast spelar ett fåtal titlar om och om igen, medan public service sägs ha ett bredare utbud med unik och nischad musik. Det är tyvärr inte sant, i varje fall inte under ”prime-time” vardagar mellan klockan 6 och 18 då radiolyssnandet är som högst. P3 gör i dag formatradio, eller ”flödesradio” som de själva kallar det, där de använder sofistikerade musikprogram, lyssnarmätningar, analyser och musikundersökningar för att optimera utbudet, precis som de kommersiella kanalerna gör. De fokuserar på att spela de populäraste låtarna allt oftare samtidigt som den smalare musiken och de nischade programmen skuffas undan till kvällar, nätter och helger. Till sin hjälp har P3 bland annat köpt in en tjänst där de i realtid kan mäta lyssnandet per titel och rensa bort låtar som eventuellt tappar lyssnare. Det har till och med gått så långt att man i P3 gör reklam för att de inte har någon reklam, samtidigt som kanalen själv spelar de starkaste låtarna på tider då de privata kanalerna bryter för reklam. Under 2017 stod endast 100 låtar för 43 procent av alla spelningar i P3 under prime-time, enligt tjänsten Radio Monitor. Av P3:s Topp 40, ett vedertaget begrepp inom musikbranschen, så var 38 låtar gemensamma med NRJ som har ungefär samma målgrupp som P3, 24 var gemensamma med Rix FM och 22 med Mix Megapol. Den mest spelade låten i P3 under 2017 var ”Despacito” med Luis Fonsi som fick totalt 107 miljoner ”impressions”, ett begrepp för antal spelningar gånger antal lyssnare per tillfälle, mitt emellan NRJ med 101 miljoner impressions och Rix FM med 118 miljoner. Samtidigt verkar de mindre skivbolagen med smalare repertoar ha mycket svårt att få exponering då endast 4 av de 100 mest spelade titlarna i P3 under 2017 kom från så kallade independentbolag. Inte heller spelar P3 mer svensk musik än de privata radiokanalerna. Under 2017 var 26 av 100 mest spelade titlarna av svenska artister, mindre än både Rix FM och Mix Megapol som spelade 29 respektive 33 svenska artister, också detta enligt Radio Monitor. P3 spelar förvisso tusentals unika titlar under ett år, de flesta nattetid i samsändning med P4, men endast 560 titlar har spelats fler än 10 gånger på prime-time under hela 2017. Eftersom 60 procent av Sveriges Radios utbud består av musik, enligt SR:s public serviceredovisning 2016, så borde public serviceuppdraget rimligen innehålla någon form av inriktning gällande musiken, exempelvis att musik som de kommersiella kanalerna inte spelar ändå ska nå en publik. Men så fungerar det inte längre. Sveriges Radio programmerar och testar musiken precis på samma sätt som vi kommersiella aktörer gör, med den skillnaden att de inte behöver sända reklam eftersom de finansieras med offentliga medel. Den konkurrensfördelen utnyttjar de också oblygt. Ska det finnas någon mening med offentligt finansierad musikradio så måste våra folkvalda ställa krav på Sveriges Radio och public serviceuppdraget innehålla någon form av uppdrag även gällande musiken. Hur detta ser ut är upp till den sittande public service-kommittén och regeringen att bestämma, men med modern teknik är det enkelt att både skräddarsy låtlistor och följa upp resultatet. Till exempel skulle minst 50 procent av de mest spelade låtarna kunna vara unika för Sveriges Radio, minst 25 procent skulle kunna komma från independentbolag, minst 40 procent skulle kunna vara musik med svenska artister och minst 20 procent musik på svenska. Detta ska naturligtvis gälla över samtliga sändningstimmar. Bara genom att ställa riktiga krav kan politikerna hindra det som annars kan bli ett politiskt misslyckande: att vi privata radioaktörer betalar 1,3 miljarder till statskassan för att skapa mer mångfald i etern, men sedan konkurreras sönder av statsfinansierad radio. 9 april 2018 Debattartikel Christer Modig, vice president Radio, MTG Sverige: ”Låt inte licensfinansierade P3 konkurrera ut privatradion” Repliker Julia Blomberg, tf kanalansvarig Sveriges Radio P3 och Jonas Westman, musikchef, Sveriges Radio: ”P3 är professionella – inte kommersiella” Slutreplik från Christer Modig, MTG: ”Sveriges Radio blandar äpplen och päron” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Skolunifomer inget att sträva efter

Summary: Den japanska erfarenheten av skoluniformer lockar inte. Den svenska skolans utbildningsproblem löper djupare än så. Skoluniformer är ingen lösning – de kommer bara att förvärra de problem som redan existerar.

Johan Jäderström debatterar i sitt inlägg för införandet av skoluniformer i Sverige. Artikeln illustreras av ett foto med japanska elever i skoluniform. Det är sannolikt inte Jäderströms val, utan en ambitiös redaktörs. Icke desto mindre finns det anledning att ta upp spörsmålet ur det japanska perspektivet eftersom skoluniform är normen i Japan. Det första problemet som uppstår är brott mot uniformsreglerna. Tonåringar vill uttrycka sig individuellt och när de tvingas bära uniform tar det sig uttryck i nedhasade strumpor, upplagda, eller invikta kjolar, oknäppta skjortknappar, upprullade ärmar och liknande. Detta kan tyckas oskyldigt, men konsekvensen för lärarkåren blir att de tvingas lägga ned mycket energi på efterlevnaden av uniformsreglerna – energi de hellre lagt på undervisningen. Svenska lärare har redan svårt att få tillräckligt med tid för undervisningen. Vill vi verkligen pålägga dem ytterligare en börda som inte är undervisningsrelaterad? Ett annat problem, som får mer långsiktiga konsekvenser, är likriktningen som uniformerna för med sig. Eleverna skolas omedvetet in i en konformism som de senare har svårt att bryta sig ur. Generationen som växte upp efter krigsnederlaget hade inte råd med uniformer. De låg bakom den exempellösa ekonomiska tillväxt som Japan framvisade till 1991 när bubblan sprack. Generationerna efter dem, de som just trädde ut på arbetsmarknaden i slutet av 80-talet, hade däremot gått i skolor med uniformskrav. Deras oförmåga att hantera den ekonomiska krisen, landet sitter fortfarande fast i en deflationistisk ekonomi, är väldokumenterad. De har svårt för kreativa lösningar, tenderar mot apati och har svårt att acceptera annat än total koncensus. Beror detta enbart på uniformerna? Naturligtvis inte, men de bidrar till skapandet av en likriktad miljö där avvikare ej har tillträde. Och om en idé inte avviker från det existerande är det inget annat än en upprepning. Det är också ett misstag att tro att skoluniformer bidrar till större jämlikhet. Japan är beviset på motsatsen. Fina privatskolor lockar med skoluniformer designade av kända modedesigners och modeller som växlar med årstiderna. De kommunala skolorna däremot tvingas gå i fantasilösa kreationer året om. Skoluniformer i Sverige skulle därför kunna medföra att friskolorna får ännu ett område att profilera sig inom. När skolelever går omkring på stan är det inte ovanligt se hur de pekar finger och fnissar åt dem som går runt i påvra kommunaluniformer. Den svenska skolans utbildningsproblem löper djupare än ett svärdshugg av den gordiska knuten. Skoluniformer är ingen lösning, de kommer endast att bre på de problem som redan existerar.


Yoga ett verktyg för förbättrad hälsa

Summary: Yoga är inte en hinduistisk metod. Den föregår hinduismen. Buddhism och sikhism använder också yoga. Efter att ha satt sig in i detta har man inom Svenska kyrkan börjat använda yoga och muslimer har också fått utöva yoga.

Jag står för humanism som alla människors lika värde. Det innebär också att man kan leva olika bara man inte skadar andra. Ett förbund som Humanisterna borde enligt detta ha rätt att verka för sin syn. Olika skolor som provar olika metoder för inlärning anser jag bara bra. Själv har jag alltid varit tveksam till skolor med olika ideologier. I skolan möts alla och man arbetar med alla likas värde och samarbete lär sig barnen det. Det borde ingå filosofi i skolan för att kunna diskutera alla olika livsåskådningar samt etik. I ämnet religion ska alla religioner tas upp. Den ökande tveksamheten till just religiösa friskolor har varit att det vid granskningar visar sig att det i vissa fall varit en påverkan till en viss tolkning av en religion och i och med det en viss livsåskådning lärts ut till barnen. I vissa fall har den livsåskådning varit i strid med alla människors lika värde. Vad gäller yoga saknar Thomas Bergman kunskap att den skulle höra till bara en religion, hinduismen. Sikhismen och buddhismen använder också yoga. De grundläggande texterna av exempelvis Patanjali innehåller bara information om att någon större än enskilda människor finns. Detta är de flesta religioner överens om. Ordet yoga betyder på sanskrit ok, och med det menas att försöka förena kropp och själ. De flesta religioner tar upp dessa fenomen. Syftet med yoga är att livet är tufft och att människan lättare ska kunna hantera det samt att egoism leder till mer problem. En yogi ska verka för en bättre värld. Detta menar de flesta religioner i dag också. Jag har läst på inom detta för jag fick i uppdrag att skriva en kandidatuppsats i ämnet.Om hänsyn tas till de som kan ha haft svåra upplevelser och behöver mer terapi och yogan lärs ut av en verkligt kunnig visade sig medicinska artiklar på bland annat mindre stress och mer välbefinnande. Detta är orsaken till ökad användning av yoga inom skolor och sjukvård. Detta är också orsaken till att yoga har börjat användas inom Svenska kyrkan och att muslimer kan utöva denna från religion frikopplade yoga. Yoga är alltså ett verktyg för förbättrad hälsa. Tanken när den används inom religion är att om man mår bättre kan man lättare utöva sin religion. Ateister använder yoga för att må bättre och humanister som stöd för att verka för en bättre värld.


Vår kritik handlar om att ensidig religiös påverkan måste bort

Summary: Föreningen Humanisternas kritik av religiösa friskolor handlar om att det i den skattefinansierade obligatoriska skolan ska det inte förekomma ensidig religiösa påverkan. Det gäller också yoga som i vissa fall verkar kopplas ihop med nyandlighet.

Thomas Bergman har inte förstått förbundet Humanisternas kritik av religiösa friskolor. I korthet kan den sammanfattas så här: i den skattefinansierade obligatoriska skolan ska det inte förekomma ensidig religiösa påverkan. De viktigaste argumenten för detta är värnande av elevernas religionsfrihet och motverkande av segregation utifrån föräldrarnas religiösa uppfattning. I skolan ska elever ha friheten att personligen ha, utöva, byta och avstå från religion och andra livsåskådningar. För att detta ska vara möjligt är det väsentligt att skolan är pluralistisk i livsåskådningsfrågor och inte tar ställning för en speciell religion eller annan livsåskådning. Detta är speciellt viktigt för barn som växer upp i slutna religiösa miljöer, där skolan är deras enda andningshål från föräldrar och det religiösa samfundets tvingande påverkan. När det gäller segregation är det viktig att människor från olika bakgrunder möts och lär sig tolerera varandra trots olikheter. Detta skapar gemenskap och tillit i samhället. Segregation orsakas av många faktorer. En av dessa är religiösa friskolor där föräldrarna delar upp barn utifrån sin egen uppfattning i livsåskådningsfrågor. Detta motverkar att barn med olika livsåskådningsbakgrund möts och lär av varandra. Med detta sagt är det naturligt att Humanisterna inte vill förhindra att religion och andra livsåskådningar återfinns i skolan. Det är den ensidiga påverkan från en viss livsåskådning vi vill ta bort. När Humanisterna besöker skolor för att informera om den sekulärhumanistiska livsåskådningen är detta inte ensidigt eftersom det är en av flera livsåskådningar som presenteras i undervisningen. Besök i en kyrka eller en moské är andra exempel på hur skolan utbildar om olika livsåskådningar. Eftersom religiösa friskolor ska följa samma läroplan som kommunala skolor borde de också bjuda in Humanisterna som en del av undervisningen. Underligt nog händer detta aldrig. Slutligen till frågan om yoga. Skolinspektionen har uttalat sig om att yoga får förekomma i skolan om den inte innehåller bekännelse. I så fall ska den betraktas som icke-religiös. Detta är rimligt. Vissa fenomen kan vara religiösa i ett sammanhang och icke-religiösa i andra. Sången ”Den blomstertid nu kommer” är en psalm i vissa fall, en svensk folkvisa i andra. Ändå finns det skäl att vara uppmärksam på hur yoga praktiseras i skolan. Undervisningen ska vila på vetenskap och beprövad erfarenhet, och i vissa fall verkar yogaövningar kopplas ihop med ovetenskapliga föreställningar, i form av nyandlighet. När så sker bör detta kritiseras.


Bebisdoft kan vara lugnande

Summary: Många kan vittna om att bebisar luktar gott. Forskning vid Karolinska institutet visar att bebisdoften kanske även kan ha en lugnande effekt. – Vi ser att bebisdoften aktiverar belöningscentrum i hjärnan, säger Johan Lundström, luktforskare på KI.

Den angenäma doften av bebisar kan många föräldrar vittna om. Nu har forskare på Karolinska institutet undersökt hur bebisars kroppslukt påverkar människor på djupet. Sammanlagt 30 kvinnor har fått lukta på mössor som nyfödda bebisar haft på sig. Samtidigt har kvinnornas hjärnor studerats med magnetkamera. Därefter jämförde man resultatet med när försökspersonerna utsattes för andra dofter. Försökspersonerna har inte kunna se vad det är de luktar på. – Alla kvinnor fick positiva känslor av bebislukten på ett liknande sätt som psykofarmaka kan ge. De kände sig lugnare och tyckte att det luktade gott, säger Johan Lundström, luktforskare vid institutionen för klinisk neurovetenskap vid Karolinska institutet. I försöken fanns både kvinnor med egna barn och kvinnor utan barn. Det visade sig att hjärnans belöningscentrum aktiverades hos alla kvinnor. För kvinnorna med egna barn aktiverades dessutom området för belöningsaktivering, där belöning kopplas till beteende. – Vi tror att denna reaktion är nedärvd för att skapa anknytning mellan vårdnadshavare och barnet. Lukten ger en belöningskänsla för att man ska vara nära barnet och ta hand om det, säger Johan Lundström Han understryker att forskningen fortfarande befinner sig i ett tidigt stadium. Forskargruppen har nu fått pengar i USA för att undersöka hur män påverkas av bebislukt. I nästa steg hoppas man få möjlighet att identifiera vilka kemikalier i bebisdoften det är som som skapar den lugnande effekten. I steg tre skulle forskarna kliniskt vilja studera om dessa kemikalier i form av nässprej skulle kunna användas för att påverka människors känslor positivt och till och med lindra depression. – Det finns en stor forskning om psykofarmaka via nässprej. Medicinering via luktnerven kräver betydligt lägre doser. Eftersom detta handlar om kroppsnära kemikalier så skulle också biverkningarna bli mindre. Men detta ligger långt fram i tiden, betonar Johan Lundström. Läs mer: Dras lättäcklade mer till auktoritära ledare?


Sekulariteten är också en norm

Summary: Det etablerade samhället har genom sina sekulära hållningar inte klarat att formulera vad som förenar, utan mer vad som skiljer olika grupper åt. Det leder till att ytterligheter får allt starkare fotfäste, vare sig det är fråga om religiös eller politisk extremism, vardagsumgänge eller respekt för allas lika värde.

Att betrakta det sekulära samhället som en avvikelse från det religiösa och därmed som ett hot mot de värden som tron eller religionen formulerar är problematiskt. Omvänt blir sekulariteten också normerande i den stund den betraktar den religiösa eller troende människan och dess samfund som en avvikelse. Polariteterna religion och sekularitet blir därför allt tydligare ytterligheter på en skala där samexistens och respekt tidigare kunde fungera. Det normala blir att vara sekulär i ett sekulärt samhälle. Den pågående debatten om religiösa friskolor, böneutrop och radiogudstjänster är sannolikt ett uttryck för att det sekulära samhällets norm ska vara normerande hållning. Det innebär onekligen att personer med religionstillhörighet och tro känner sig trängda. Inte minst politiska grupperingar med populistisk eller främlingsfientlig ideologi har underblåst avståndstaganden och attitydförändringar främst riktade mot muslimer och judar. Det är mycket allvarligt och det kommer inget gott ur detta eftersom det pluralistiska samhället och dess utveckling är under belägring av de som vill rena eller rensa landet. En direkt konsekvens blir att det mångkulturella samhället och dess uttryck får stå tillbaka därför att grupper och förhållningssätt säga vara oförenliga, motverkande och undergrävande. Dessvärre har det politiska etablissemanget inte klarat att stå upp för det gemensamma bästa, vilket vi i dag ser resultaten av. Den invandrade tar inte i hand, de infödda betraktar de invandrade som avvikande frånstötande och som ett hot mot det bestående. Vilka värden som förenar, vad som gör det möjligt att samexistera, har det sekulära samhället inte klarat att formulera. Och det leder till att ytterligheter får allt starkare fotfäste, vare sig det är fråga om religiös eller politisk extremism, vardagsumgänge eller respekt för allas lika värde.


Karriärism gör att både människor och organisationer far illa

Summary: Det vi kallar karriär är en förskönande omskrivning av individens möjlighet att hävda sig genom att erövra en överordnad position som erbjuder makt och privilegier. Detta system innebär att både människor och organisationer far illa.

Företagens och organisationernas lockrop om ”goda karriärmöjligheter” avslöjar att ”makten i positionen” är viktigare än ”styrkan i relationen” i dessa organisationer och att det finns en hierarki där konkurrensen är satt i system. Det vi kallar karriär är i själva verket en förskönande omskrivning av maktkamp. Goda karriärmöjligheter handlar helt enkelt om individens möjlighet att hävda sig socialt genom att erövra en överordnad position som erbjuder mer makt och privilegier. Att locka med goda karriärmöjligheter avslöjar inte bara att position i den här verksamheten är viktigare än relationer. Den avslöjar också en avgrundsdjup oförståelse för vad en organisation är och hur den i den bästa av världar fungerar. En organisation är ett levande system som utgörs av självständigt tänkande människor som har förmåga att tänka tillsammans i syfte att uppnå en högre kollektiv intelligens. Hur organisationen fungerar eller inte fungerar beror på den kommunikativa förmåga som arbetas fram i en miljö som i bästa fall präglas av tillitsfulla relationer. I en hierarkiskt uppbyggd organisation, däremot, som präglas av tävlan, konkurrens och karriärism, skapas stress och rivalitet som på sikt eliminerar tilliten, förutsättningarna för konstruktivt samarbete och inte minst sätter käppar i hjulet för mänsklig och organisatorisk utveckling. I den mån som karriär, makt och position blir till ett eftersträvansvärt egenvärde, där alla tävlar mot alla, befinner vi oss på ett sluttande plan vars ändstation kan beskrivas i termer av den engelske filosofen Thomas Hobbes beskrivning av människans naturtillstånd; där råder ett allas krig mot alla. Allt detta sammantaget innebär att både människa och organisation far illa. Systemet är i sin natur diskriminerande, kränkande och i allra högsta grad ojämlikt. Att det är ett samhällsproblem, visar sig i att 300 människor om året tar sina liv på grund av psykiska och sociala arbetsrelaterade omständigheter, och 30.000 personer om året blir sjukskrivna av samma orsak, allt till en ofantlig samhällskostnad. Det är med andra ord hög tid att syna själva systemet i sömmarna och att ta sig an problemets kärna. Alla dessa onödiga och skadliga maktstrukturer måste monteras ner, i samma takt som underordnade medarbetare får större ansvar och självbestämmande.


Friskolor är ofta bättre än kommunala

Summary: Skolans problem har inte med den så kallade vinstjakten att göra. Friskolor presterar generellt sett bättre än kommunala, visar utvärderingar. Bland kommunala skolor finns de bästa skolorna, men tyvärr också de allra sämsta.

Denna eviga term: vinstjakt. Flåshungrigt efter mer pengar satsar dessa gamar nu på skolan, vilken mjölkko! Visst är det så det ser ut, eller hur? Konsekvenserna är uppenbara: färre lärare, betygsinflation, sämre kunskaper, kort sagt elände. Stämmer den bilden? Nej. Om man bemödar sig att seriöst titta på följderna av friskolereformen för många år sedan ser man en annan bild eller i alla fall inte lika självklar. Lärartätheten är inte generellt lägre i friskolor om man jämför skolor med samma uppsättning klasser. ”Glädjebetyg” sätts inte oftare i friskolor, skillnaderna är i så fall helt marginella, enligt forskaren Jonas Vlachos. Resultaten i friskolor är bättre även med hänsyn till elevernas sociala bakgrund. Det oberoende Institutet för arbetsmarknads- och utbildningspolitisk utvärdering (IFAU) har utvärderat effekterna. Slutsatsen är att friskolereformen ledde inte till några drastiska förändringar, mer än att folk nu kunde välja oberoende av föräldrarnas bankkonton. Den möjligheten finns inte finns någon annanstans i världen. Om man alls kunde se någon skillnad var den i så fall något positiv, vilket säkert retade förespråkarna som hade hoppats på större effekter. Elever från ”sämre” sociala miljöer har mycket att vinna på att välja en friskola. Det framgår tydligt i Skolverkets databas Siris. Dessa elever presterar klart bättre i friskolor än i kommunala, trots att dessa skolor enligt skribenterna är så usla. Det låter i debatten som att de kommunala skolorna är perfekta, eller åtminstone en sorts norm för hur allt borde se ut. Ja, den absolut bästa skolan jag studerat är kommunalt driven. Men här finns tyvärr också de allra sämsta. Och kommunala skolor läggs ner i betydligt större omfattning än tillskottet av friskolor enligt Skolverkets databas. Några ramaskrin om detta har jag dock inte hört.


Böneutrop skulle missgynna muslimers intressen

Summary: Varför bedriver Svenska kyrkan mission om den inte anser att kristendom står för bättre värderingar än andra religioner? Böneutrop på ett språk och med ett budskap som ingen svensk förstår gynnar inte muslimer i Sverige.

Stort tack till biskop Fredrik Modéus för svaret på mitt inlägg, vilket ger mig möjlighet till en fördjupad debatt. Men eftersom jag inte vill riskera att sammankopplas med tankar och åsikter som inte är mina vill jag börja med en kort presentation. Jag är inte religiös, men jag är ändå medlem i Svenska kyrkan eftersom jag tror att kyrkan har en roll när det gäller hur människor skall förhålla sig till varandra. Jag har inga problem med muslimer. Eftersom vi hade en tom generationsskiftesbyggnad här på gården, har vi under två år haft en syrisk familj med fyra barn boende här. Jag har försökt hjälpa dem in i det svenska samhället, har hjälpt barnen att läsa svenska och har nyligen också skaffat en praktikplats åt mannen i familjen. Landsbygdspartiet oberoende (LPo) – som jag företräder – har i partiprogrammet inskrivet tesen om alla människors lika värde. Partiet är politiskt och religiöst oberoende, men vill slå vakt om det samhälle, som vi byggt upp sedan generationer. Partiet har – liksom alla andra – synpunkter på invandringen, men då enbart ifrån ett praktiskt synsätt. Vi menar att Sverige måste hjälpa till när flyktingkatastrofer inträffar, men ändå fundera över hur många vi kan ta emot på ett värdigt sätt. Hur kan vi integrera dem i samhället utan att vår egen värdegrund hotas? Vi kan inte ha parallella samhällssystem där vi har en kultur och rättsuppfattning, och vissa folkgrupper en helt annan. LPo liknar således inte Sverigedemokraterna, men har inte heller den liberala Centersynen, att Sverige ska anpassa sin lagtillämpning till muslimska traditioner. Inte vill vi heller att i princip fri invandring bör tillåtas av humanitära skäl. Helt riktigt finns det sekulära grupperingar både inom Svenska kyrkan och islam – att kontakten med Gud ska vara en inre upplevelse som varje individ bör hantera själv. Det finns extremister inom båda grupperingarna. Men inte ens de mest högkyrkliga prästerna i Sverige förordar sharialagar med kvinnoförtryck och hedersmord. Så visst finns det skillnad i extremism. Islam är utöver en religion också en politisk makt, och vad som är det yttersta syftet med böneutropet är svårt att säga. Under alla omständigheter upplever jag böneutropet som ett grupptryck. Att ha koll på att medlemmarna kommer till fredagsbönerna, precis som det en gång i Sverige fanns kyrkoplikt. För dem som flytt till Sverige för att undkomma extremisterna blir böneutropen en påminnelse om att de inte är riktigt säkra här heller. Svenska kyrkans huvuduppgift är att arbeta med mission och diakoni. Detta sker samtidigt, det vill säga man försöker att genom hjälpverksamhet förmedla det kristna budskapet på ett lågmält sätt. Böneutrop via högtalare kan knappast anses lågmält. Och jag förstår inte syftet, när nu medlemmarna kan påminnas via en app i telefonen. Islam har moderniserats på andra sätt. Det är inte längre en imam som står i minareter och ropar. Det är högtalare och tidsinställda bandspelare. Muslimerna vet att ska de få ett jobb i Sverige får de spara sina fem bönestunder till ett samlat tillfälle på kvällen, och inte kasta ut sina bönemattor på arbetsgolvet. De vet att om de flyttar till Kiruna, där det på sommaren är ljust dygnet runt, kan de inte vid ramadan tillämpa reglerna, att de inte får äta under dygnets ljusa timmar, för då skulle de svälta ihjäl. De får ta seden dit de kommer. Varför bedriver Svenska kyrkan mission om ni inte anser att kristendomen står för bättre värderingar än andra religioner? Och om man ska bedriva mission, finns det säkert nu en utmärkt möjlighet i Sverige. Jag vill ändå ge biskop Modéus rätt när han säger att det finns en skrämmande svartvit bild av islam, särskilt när man läser alla inlägg på Facebook. Men de åsikterna är inte mina. Och jag håller med om att vi behöver mötas i en dialog. Men i en sådan dialog är jag övertygad om att muslimer i vårt land kommer att förstå att provocerande högtalarutrop på ett språk och med ett budskap som ingen svensk förstår knappast gynnar deras intressen.