”Naivt tro att marknaden kan ge alla full postservice”

Summary: Fackförbundet Seko i hård kritik mot regeringen: Förslaget till ny postlag undergräver Postens möjligheter att upprätthålla samhällsservicen. Enligt regeringens förslag till ny postlag ska kvaliteten på samhällsuppdraget vara densamma som i dag. Alla i hela landet ska kunna ta emot och skicka brev och andra försändelser upp till två kilo. Minst 85 procent av posten ska delas ut följande dag. Men förslaget utser ingen utförare utan lägger samhällsuppdraget på marknaden – inte på det statliga företaget Posten Norden. Vi menar att man endast kan säkra en god postservice för alla genom att utse en nationell aktör och ge den förutsättningar för att fullgöra samhällsservicen. Därför uppmanar vi riksdagen att rösta nej till den nya postlagen, skriver Janne Rudén och Alf Mellström.

Förra torsdagen lämnade regeringen en proposition om en ny postlag till riksdagen. Den reglerar kvaliteten på, ansvaret för och en eventuell finansiering av den inhemska brevmarknaden. Seko anser att en postlags huvudsakliga funktion bör vara att säkra samhällsservicen. Regeringens förslag verkar i stället ha som huvudmål att öka konkurrensen, vilket framstår som i huvudsak ideologiskt motiverat. Den nya lagen öppnar för en kraftigt försämrad service för allmänheten och att tusentals jobb på sikt riskerar att försvinna. Posten har i dag ett samhällsuppdrag. Det går bland annat ut på att alla i hela landet ska kunna ta emot och skicka brev och andra försändelser upp till två kilo. Man ska kunna försäkra en försändelse och få kvitto från mottagaren. Minst 85 procent av den post som skickas för övernattsbefordran ska delas ut följande dag. Det är den kvalitet på brevverksamheten som riksdagen beslutat om. Enligt förslaget till ny postlag ska kvaliteten på samhällsuppdraget vara densamma som i dag. Men lagförslaget utser ingen utförare utan lägger samhällsuppdraget på marknaden, inte på det statliga företaget Posten Norden. Vi menar att man endast kan säkra en god postservice för alla i hela landet genom att utse en nationell aktör och ge den förutsättningar för att fullgöra samhällsservicen. I den nya lagen föreslås tvärtom. Posten ska redovisa sin prissättning och konkurrenterna tillåts ha full insyn i postens kalkyler. På så sätt kan konkurrenterna lägga sig snäppet under och ta hand om den lönsamma delen av marknaden bit för bit. Förslaget till ny postlag undergräver Postens möjligheter att upprätthålla samhällsservicen. I sin iver att öka konkurrensen vill regeringen ge tillsynsmyndigheten Post- och telestyrelsen, PTS, i uppdrag att vaka över konkurrensen på brevmarknaden. Det finns redan i dag lagar och en myndighet som övervakar konkurrensen på olika marknader. Man undrar varför just brevverksamheten ska ha dubbel konkurrensövervakning? Vi menar att PTS får en svåraxlad dubbelroll om den både ska vara tillsynsmyndighet och främja konkurrensen. Förutsättningen för en fungerande samhällelig postservice är att den sköts av en stor aktör som också ges möjlighet att agera på de delar av marknaden som är lönsamma. Det kostar att hålla och tömma brevlådor och att dela ut brev i hela landet. Posten Norden kan fortfarande utföra sitt samhällsuppdrag utan statlig ersättning tack vare att man har kunnat behålla en rimlig marknadsandel i lönsamma geografier och produktsegment. Om infrastrukturminister Åsa Torstenssons förslag upphöjs till lag kommer den möjligheten drastiskt att försämras. Att någon annan än de nationella och statliga postföretagen i framtiden skulle kunna eller ens vara intresserade av att utföra samhällsuppdraget är inte troligt. Det är näst intill naivt att tro att marknaden ska lösa behovet av postservice i hela landet. Hade det varit möjligt borde det väl redan i dag, 16 år efter avregleringen, finnas fler företag än Posten som bedriver en rikstäckande postverksamhet. De senaste åren har mängden post minskat, under förra året var minskningen dramatisk. Orsaken är att allt mer kommunikation sker med elektroniska medier. Stora postkunder ersätter pappersbaserad information med att låta sina kunder själva söka informationen via internet. De två huvudaktörerna på brevmarknaden har svårt att få verksamheten att gå ihop. Rationaliseringar och nedskärningar sätter redan nu hård press på de anställda. Postens anställda är starkt engagerade i att ge en bra postservice. De accepterar att jobba under konkurrens men är trötta på att inte kunna konkurrera på lika villkor. Sedan posten avreglerades har de som jobbar på posten levt med ständiga nedskärningar. Det har satt dem under hård press. Nu ökar den pressen. Det gäller även för dem som jobbar hos konkurrenten Bring Citymail. Näringsministern vill att posten ska vara ett vinstmaximerande företag som ska introduceras på börsen. Infrastrukturministern i samma departement lägger å andra sidan ett lagförslag som gör allt för att motverka detta. Näringsdepartementets schizofrena hållning till posten skapar osäkerhet om framtiden. Seko anser att Posten bör förbli statligt ägt och att omsorgen om service och de anställda går före både vinstmaximering och konkurrens av ideologiska skäl. Lagförslaget förutser att det kommer en dag när marknaden inte längre kan upprätthålla en samhällelig postservice. Den nya lagen för oss med ett jättekliv allt närmare den dagen. Politikerna står då inför valet att ta av statsbudgeten för att finansiera postverksamheten eller att dra ner på ambitionerna, till exempel att skrota övernattsbefordran av post. Vår gissning är att politikerna väljer att dra ner på kostnaderna, det vill säga sänka servicegraden. När marknaden inte längre kan bära brevservicen ska den enligt lagförslaget ut på upphandling. Olika företag ska lägga bud på att sköta uppdraget. Lägsta bud vinner. Vi avvisar detta bestämt. Upphandling är ett kostsamt, osäkert och krångligt sätt att sköta en samhällsservice på. Ett bättre alternativ är så kallade kompensationsfonder. Det innebär att alla aktörer, även de som inte har en rikstäckande verksamhet med postutdelning fem vardagar i veckan, bidrar till att finansiera den samhällsomfattande posttjänsten. Sådana fonder innebär en stabil finansiering och att brevtjänsten kan upprätthållas med nuvarande kvalitet. Det innebär också att det är brevmarknadens aktörer och inte, som i fallet med upphandling, skattebetalarna som bekostar brevservicen. Brevmarknaden krymper men är fortsatt oerhört betydelsefull och uppskattad. Nio av tio öppnar posten det första de gör när de kommer hem. Åtta av tio vill få sina räkningar i brevlådan och lika många anser att det är viktigt att de själva bestämmer hur de kommunicerar med myndigheter och organisationer. De vill kunna välja det fysiska brevet. Postgången, möjligheten att skicka och ta emot brev, är viktig för alla. En fungerande postgång över hela landet är en förutsättning för yttrandefriheten och demokratin. Den är allt för känsligt och värdefullt att helt lämnas åt marknadskrafterna. För att värna dessa värden kräver Seko: • att nuvarande servicenivåer för brev- och paketbefordran behålls • att staten behåller sitt ägande av och utser Posten Norden som utförare av den samhällsomfattande posttjänsten • att Posten Nordens förutsättningar att utföra uppdraget säkras genom kompensationsfonder • att PTS roll begränsas till att vara tillsynsmyndighet Vi uppmanar riksdagen att rösta nej till den nya postlagen. Janne Rudén förbundsordförande i Seko, facket för service och kommunikation Alf Mellström ordförande i Seko:s koncernfack i Posten


”Ny attityd till kondomer ska halvera hiv-spridningen”

Summary: Ny undersökning från Socialstyrelsen och Nationella hivrådet: Var fjärde kille i åldern 20–24 år utsätter sig hellre för risken att få en sexuellt överförd sjukdom än använder kondom. Mot bakgrund av att nära 40.000 personer förra året smittades av klamydia och nära 500 av hiv, måste kondomer bli en självklarhet vid nya och tillfälliga sexkontakter. Alternativet är att man riskerar sin egen och partnerns hälsa – liksom hälsan hos kommande partner. Svenska killar och tjejer har en positiv attityd till kondomen ”i princip” men inte till att använda den själv. Det måste bli en ändring på det. Nu inleder vi den första stora nationella informationsinsatsen sedan 2003. Målet är att vi till 2016 ska halvera spridningen av hiv i Sverige, skriver Maria Larsson och Christer G Wennerholm.

Tre av fyra samlag sker utan kondom och endast 56 procent tycker att kondom alltid ska användas vid samlag med en tillfällig partner. Så ser verkligheten ut bland landets 15–24-åringar. Det visar nya siffror om ungdomar och sexualitet som Socialstyrelsen i samverkan med Nationella hivrådet presenterar i dag. Den nya undersökningen har genomförts av Ungdomsbarometern, totalt har 4.714 ungdomar i åldern 15–24 år på internet besvarat frågor om sex. Mot bakgrund av att nära 40.000 personer förra året smittades av klamydia och nära 500 av hiv, måste fler nu förstå vikten av att använda kondom vid nya och tillfälliga sexuella kontakter. Sex är för de allra flesta ett lustfyllt och positivt inslag i livet. Men kondom måste vara en självklarhet vid nya och tillfälliga sexuella kontakter, oavsett vem man har sex med. Alternativet är att riskera sin egen och partnerns hälsa – liksom hälsan hos kommande partner. På många sätt har vi i vårt land all nödvändig information för att leva ett liv med god hälsa och låga risker för sjukdom. Men det finns ofta ett glapp mellan det vi vet och det vi gör, och det glappet är stort när det gäller risken för att få sexuellt överförda infektioner. Frågan är hur många som ska få hiv och hur många unga som ska bli infertila innan kondomen blir en självklarhet med nya partner. Med klamydia följer risken för kvinnor att drabbas av äggledarinflammation och i förlängningen infertilitet, och även män kan bli sterila genom en eventuell bitestikelinflammation. Vi hör ofta ungdomar säga att ”klamydia är lätt att bota” och därför inget att bry sig om. Hiv å andra sidan uppfattas av många som något som nästan inte finns i Sverige eller som något som bara drabbar vissa ”riskgrupper”. Men klamydia kan leda till att man inte får de barn man vill ha och risk för smitta handlar inte om vem man är, utan vad man gör. Kondomen är ett sätt att också skydda sin framtida fertilitet, oavsett sexuella preferenser. Svenska killar och tjejer har en positiv attityd till kondomen ”i princip” men inte till att använda den själva. En av tre ungdomar svarar i undersökningen att de ”sällan” eller ”aldrig” ser till att kondomen används. Endast 51 procent av tjejerna och 56 procent av killarna i åldern 15–19 år ser det som självklart att ha kondom med en tillfällig partner. Att 26 procent av killarna i åldern 20–24 år svarar att de hellre utsätter sig för risken att få en sexuellt överförd infektion än avstår från sex om det saknas kondom tyder på att vi i Sverige har en del att göra innan vi är i kapp vårt grannland Finlands mer självklara inställning till kondomer. Vi undrar oroligt om de unga männen tänker på samma sätt utomlands? I en globaliserad värld åker många svenska ungdomar utomlands; på semesterresa, för att jobba eller för att plugga. Många unga människor kommer till Sverige för att göra samma sak. Kärlek och sex är gränslösa företeelser, och för det mesta gränslösa positiva erfarenheter. Det finns många länder där risken att stöta på någon som är smittad av hiv är större än i Sverige. Oavsett om man har sex i ett annat land eller i Sverige, får de flesta hiv av någon som inte själv vet om att han eller hon är smittad. Utbredningen av klamydia talar för ett högt risktagande bland unga människor. Ett risktagande, som den dagen hiv får lite mer fäste i ungdomsgruppen än den har i dag, innebär en tydlig risk för en snabb spridning av hiv. Hivstatistiken visar att 221 av de anmälda fallen i Sverige år 2009 var heterosexuellt smittade, 134 fall konstaterades i gruppen män som har sex med män och 27 var smittade via intravenöst missbruk. Gruppen män som har sex med män är överrepresenterad när det gäller inhemsk spridning av hiv. Under 2000-talet finns en trend till en ökning i denna grupp, vilket pekar på ett ökat risktagande även bland dessa män. Det är allvarligt. Inga fler, oavsett om man har sex med män eller kvinnor, ska behöva få hiv. Vi har kunskapen, nu måste vi börja jobba med attityden. Kondom är självklart när man träffar en ny partner, kondom är självklart på resan, kondom är ok på klubben. I dag är det endast 60 procent av ungdomarna som kan svara rätt på grundläggande frågor om hur hiv överförs. Vi har länge haft en övertro på att unga människor har all information, all kunskap och att deras attityd till att skydda sig därför borde vara självklar. Så är det inte. Alla som har ansvar i dessa frågor behöver därför ta krafttag. Det gäller hälso- och sjukvården, det gäller skolan, det gäller ideella organisationer men också de kommersiella aktörer som säljer kondomer eller använder sexualiteten i kommersiellt syfte. Nu inleder vi den första stora nationella informationsinsatsen sedan 2003. Det är ett första steg och målet är att vi 2016 ska halvera spridningen av hiv i Sverige. Det borde vi klara. Gör kondomen till en självklarhet. Maria Larsson (KD) äldre- och folkhälsominister Christer G Wennerholm ordförande Nationella hivrådet Kondomkampanjen Nationella hivrådet lanserar i dagarna en nationell informationsinsats som i första hand riktas till unga vuxna. Regeringen har initierat och gett medel till insatsen och Socialstyrelsen är den myndighet som har ansvaret för att utforma själva innehållet i kampanjen. Kampanjen ”Så många – bäst att skydda sig” fokuserar på att förmedla kunskapen att när man har sex med sin partner har man även sex med partnerns alla före detta sexuella kontakter. En kampanjsajt lanseras och marknadsförs bland annat genom reklamfilm på bio.


”Svensk grundlag måste anpassas bättre till EU”

Summary: Ny SNS-rapport utvärderar EU-medlemskapet efter 15 år: För att förhindra ett demokratiunderskott i Sverige krävs nya reformer och handlingsstrategier.EU-medlemskapet har lämnat bestående avtryck i svensk politik och demokrati. Statsministern och Statsrådsberedningen har fått ökad makt på bekostnad av fackdepartementen. Samtidigt har riksdagens kontrollfunktion försvårats och dess roll i genomförandet av EU:s regler urholkats. Domstolarna har varit obenägna att samarbeta med EU-domstolen och därmed missat unika möjligheter att påverka EU-rätten. Vi efterlyser en mer offensiv svensk inställning, bland annat bör grundlagen skrivas om så att den bättre speglar de konstitutionella följderna av EU-medlemskapet, skriver Studieförbundet Näringsliv och Samhälles Demokratiråd.

I år är det femton år sedan Sverige blev medlem i EU. I årets rapport från SNS Demokratiråd, ”Europeiseringen av Sverige”, utvärderar vi hur svensk politik och demokrati har förändrats till följd av EU-medlemskapet. Vi uppmärksammar särskilt fyra områden: statskicket, förvaltningen, partipolitiken och välfärdsmodellen. Vår första huvudsakliga slutsats är att EU-medlemskapet i flera avseenden lämnat bestående avtryck i hur svensk politik och demokrati organiseras och bedrivs. Till att börja med har det svenska statsskicket påverkats i flera aspekter. EU:s konstitutionella utveckling har inneburit att grundlagens beskrivning av förhållandet mellan Sverige och EU blivit alltmer missvisande. Grundlagen har gett en bild av att Sverige har större kontroll över EU, dess utveckling och dess konsekvenser för det svenska statskicket än vad som i själva verket är fallet. Vidare har den redan starka regeringsmakten i Sverige fått en ännu starkare ställning till följd av EU-medlemskapet. Regeringen har fått tillgång till nya politiska arenor, samtidigt som riksdagens kontrollfunktion försvårats och dess roll i genomförandet av EU-regler urholkats genom förändrade lagstiftningsformer i EU. Domstolarna i Sverige har genom medlemskapet getts unika möjligheter till inflytande över EU-rätten, men hittills varit obenägna att samarbeta med EU-domstolen genom begäran om förhandsavgöranden. De delar av förvaltningen som arbetar mot EU har genomgått stora förändringar i medlemskapets spår. Den traditionella svenska förvaltningsmodellen med små departement och stora, självständiga myndigheter har delvis luckrats upp. Den politiska styrningen i EU-frågor är generellt svagare och mer informell än i traditionell förvaltningsstyrning. Inom Regeringskansliet har de ökade kraven på EU-samordning gett en ökad koncentration av makt till statsministern och Statsrådsberedningen, på bekostnad av fackdepartementen, särskilt UD. Denna utveckling har gått hand i hand med ökad fragmentarisering av förvaltningen, när tjänstemän på lägre nivåer har fått ökad makt och autonomi till följd av sin expertkunskap i EU-frågor. Partipolitiken har endast påverkats i begränsad utsträckning av EU. Den främsta förändringen sedan 1995 är att splittringen i EU-frågan inom väljarkåren och flera partier efterhand har gett med sig. Samtidigt förblir frågor om EU-politik begränsat politiserade av partierna och lågprioriterade av väljarna, vilket förklarar varför de inte syns i riksdagsvalen och varför väljarna tillåter sig att experimentera och proteströsta i EU-valen. Det svenska partisystemet har tagit mycket litet intryck av medlemskapet och relationerna med systerpartier i Europa. I partiernas interna arbete har EU-medlemskapet hittills haft marginell betydelse. Villigheten att bedriva kampanjer på grundval av europeiska partimanifest är svag, liksom intresset för EU-parlamentarikernas arbete. Den svenska välfärdsmodellen har i stora drag bestått och hävdat sig väl inom EU. Sverige har inte genomgått något genomgripande modellskifte. Bilden av EU som ett hot var kraftigt överdriven. Tvärtom har den aktiva svenska arbetsmarknadspolitiken fungerat som modell i EU-ländernas samarbete i sysselsättningsfrågor. På det socialpolitiska området har dessutom EU spelat en viktig roll i att stärka de sociala rättigheterna i medlemsländerna, Sverige inkluderat. Exempelvis har EU genom domstolen stärkt det formella skyddet av jämställdhet mellan könen. Samtidigt har den svenska lönebildningsmodellen utmanats av EU-domstolens utslag i Vaxholmsfallet. Det är fortfarande oklart hur långtgående konsekvenserna blir i praktiken. Vår andra huvudsakliga slutsats är att Sverige i dag lider av en brist på reformer och strategier för att möta medlemskapets effekter på svensk demokrati och politik. Denna passivitet riskerar att resultera i ett självförvållat demokratiunderskott i Sverige och en outnyttjad potential för inflytande i Bryssel. Det finns fortfarande en tendens att förhålla sig som om EU-medlemskapet vore en marginell förändring eller ett hot att försvara sig mot. Vi efterlyser en mer offensiv inställning och pekar på nio önskvärda reformer och handlingsstrategier: • Riksdagen bör skriva om grundlagenså att den bättre speglar de konstitutionella följderna av medlemskapet än dagens EU-paragraf och den grundlagsändring som väntas antas till hösten. • Riksdagen behöver söka återta delar av den makt den förlorati förhållande till regeringen, exempelvis genom att utnyttja den nya roll som nationella parlament får genom Lissabonfördraget. • Domstolarna måste bejaka sin centrala rolli EU:s juridiska system och begära förhandsavgöranden från EU-domstolen där tolkningen av EU-rätten är oklar. Möjligheten att påverka EU:s rättsutveckling går via Luxemburg. • Regeringen behöver utveckla en förvaltningspolitikför EU-arbetet som möter den uppluckrade gränslinjen mellan departement och myndigheter med förtydligade mekanismer för politisk styrning och ansvarskrävande. • Regeringskansliet måste bli bättre på att stötta de svenskarsom arbetar i EU:s institutioner och på att dra nytta av deras erfarenheter och kompetens, både i Bryssel och när de återvänder hem. • Partierna behöver anpassa sig bättretill EU-arenan genom att lyfta EU-frågorna även mellan Europavalen, förklara hur skenbart nationella frågor ofta har en europeisk dimension och bättre utnyttja sina Europaparlamentariker. • Partierna bör avstå frånatt på utrikespolitiskt manér söka mindre konflikt i frågor som hanteras på EU-nivån, då detta bidrar till ett blodfattigt nationellt samtal i EU-frågor och försvårar demokratiskt ansvarsutkrävande. • Sverige bör verka för att kvarhålla nationell välfärdspolitisk handlingsfrihetinom EU, inte minst på de områden där den svenska modellen skiljer sig från de allmänna mönstren i medlemsländerna, exempelvis i fråga om lönebildning. • Sverige bör utnyttja sin höga trovärdigheti välfärdsfrågor för att söka forma hållbara socialpolitiska lösningar på gemensamma europeiska problem, som åldrande befolkningar. Femton år efter inträdet i EU är Sverige en alltmer integrerad del i unionen. Men att därmed slå sig till ro vore en björntjänst för svensk demokrati och svenskt inflytande i EU. Jonas Tallberg professor Stockholms universitet Nicholas Aylott docent Södertörns högskola Carl Fredrik Bergström professor Uppsala universitet Åsa Casula Vifell fil dr Stockholms universitet och Södertörns högskola Joakim Palme professor Uppsala universitet och vd Institutet för framtidsstudier


Summary: Ny SNS-rapport utvärderar EU-medlemskapet efter 15 år: För att förhindra ett demokratiunderskott i Sverige krävs nya reformer och handlingsstrategier. EU-medlemskapet har lämnat bestående avtryck i svensk politik och demokrati. Statsministern och Statsrådsberedningen har fått ökad makt på bekostnad av fackdepartementen. Samtidigt har riksdagens kontrollfunktion försvårats och dess roll i genomförandet av EU:s regler urholkats. Domstolarna har varit obenägna att samarbeta med EU-domstolen och därmed missat unika möjligheter att påverka EU-rätten. Vi efterlyser en mer offensiv svensk inställning, bland annat bör grundlagen skrivas om så att den bättre speglar de konstitutionella följderna av EU-medlemskapet, skriver Studieförbundet Näringsliv och Samhälles Demokratiråd.

I år är det femton år sedan Sverige blev medlem i EU. I årets rapport från SNS Demokratiråd, ”Europeiseringen av Sverige”, utvärderar vi hur svensk politik och demokrati har förändrats till följd av EU-medlemskapet. Vi uppmärksammar särskilt fyra områden: statskicket, förvaltningen, partipolitiken och välfärdsmodellen. Vår första huvudsakliga slutsats är att EU-medlemskapet i flera avseenden lämnat bestående avtryck i hur svensk politik och demokrati organiseras och bedrivs. Till att börja med har det svenska statsskicket påverkats i flera aspekter. EU:s konstitutionella utveckling har inneburit att grundlagens beskrivning av förhållandet mellan Sverige och EU blivit alltmer missvisande. Grundlagen har gett en bild av att Sverige har större kontroll över EU, dess utveckling och dess konsekvenser för det svenska statskicket än vad som i själva verket är fallet. Vidare har den redan starka regeringsmakten i Sverige fått en ännu starkare ställning till följd av EU-medlemskapet. Regeringen har fått tillgång till nya politiska arenor, samtidigt som riksdagens kontrollfunktion försvårats och dess roll i genomförandet av EU-regler urholkats genom förändrade lagstiftningsformer i EU. Domstolarna i Sverige har genom medlemskapet getts unika möjligheter till inflytande över EU-rätten, men hittills varit obenägna att samarbeta med EU-domstolen genom begäran om förhandsavgöranden. De delar av förvaltningen som arbetar mot EU har genomgått stora förändringar i medlemskapets spår. Den traditionella svenska förvaltningsmodellen med små departement och stora, självständiga myndigheter har delvis luckrats upp. Den politiska styrningen i EU-frågor är generellt svagare och mer informell än i traditionell förvaltningsstyrning. Inom Regeringskansliet har de ökade kraven på EU-samordning gett en ökad koncentration av makt till statsministern och Statsrådsberedningen, på bekostnad av fackdepartementen, särskilt UD. Denna utveckling har gått hand i hand med ökad fragmentarisering av förvaltningen, när tjänstemän på lägre nivåer har fått ökad makt och autonomi till följd av sin expertkunskap i EU-frågor. Partipolitiken har endast påverkats i begränsad utsträckning av EU. Den främsta förändringen sedan 1995 är att splittringen i EU-frågan inom väljarkåren och flera partier efterhand har gett med sig. Samtidigt förblir frågor om EU-politik begränsat politiserade av partierna och lågprioriterade av väljarna, vilket förklarar varför de inte syns i riksdagsvalen och varför väljarna tillåter sig att experimentera och proteströsta i EU-valen. Det svenska partisystemet har tagit mycket litet intryck av medlemskapet och relationerna med systerpartier i Europa. I partiernas interna arbete har EU-medlemskapet hittills haft marginell betydelse. Villigheten att bedriva kampanjer på grundval av europeiska partimanifest är svag, liksom intresset för EU-parlamentarikernas arbete. Den svenska välfärdsmodellen har i stora drag bestått och hävdat sig väl inom EU. Sverige har inte genomgått något genomgripande modellskifte. Bilden av EU som ett hot var kraftigt överdriven. Tvärtom har den aktiva svenska arbetsmarknadspolitiken fungerat som modell i EU-ländernas samarbete i sysselsättningsfrågor. På det socialpolitiska området har dessutom EU spelat en viktig roll i att stärka de sociala rättigheterna i medlemsländerna, Sverige inkluderat. Exempelvis har EU genom domstolen stärkt det formella skyddet av jämställdhet mellan könen. Samtidigt har den svenska lönebildningsmodellen utmanats av EU-domstolens utslag i Vaxholmsfallet. Det är fortfarande oklart hur långtgående konsekvenserna blir i praktiken. Vår andra huvudsakliga slutsats är att Sverige i dag lider av en brist på reformer och strategier för att möta medlemskapets effekter på svensk demokrati och politik. Denna passivitet riskerar att resultera i ett självförvållat demokratiunderskott i Sverige och en outnyttjad potential för inflytande i Bryssel. Det finns fortfarande en tendens att förhålla sig som om EU-medlemskapet vore en marginell förändring eller ett hot att försvara sig mot. Vi efterlyser en mer offensiv inställning och pekar på nio önskvärda reformer och handlingsstrategier: • Riksdagen bör skriva om grundlagen så att den bättre speglar de konstitutionella följderna av medlemskapet än dagens EU-paragraf och den grundlagsändring som väntas antas till hösten. • Riksdagen behöver söka återta delar av den makt den förlorat i förhållande till regeringen, exempelvis genom att utnyttja den nya roll som nationella parlament får genom Lissabonfördraget. • Domstolarna måste bejaka sin centrala roll i EU:s juridiska system och begära förhandsavgöranden från EU-domstolen där tolkningen av EU-rätten är oklar. Möjligheten att påverka EU:s rättsutveckling går via Luxemburg. • Regeringen behöver utveckla en förvaltningspolitik för EU-arbetet som möter den uppluckrade gränslinjen mellan departement och myndigheter med förtydligade mekanismer för politisk styrning och ansvarskrävande. • Regeringskansliet måste bli bättre på att stötta de svenskar som arbetar i EU:s institutioner och på att dra nytta av deras erfarenheter och kompetens, både i Bryssel och när de återvänder hem. • Partierna behöver anpassa sig bättre till EU-arenan genom att lyfta EU-frågorna även mellan Europavalen, förklara hur skenbart nationella frågor ofta har en europeisk dimension och bättre utnyttja sina Europaparlamentariker. • Partierna bör avstå från att på utrikespolitiskt manér söka mindre konflikt i frågor som hanteras på EU-nivån, då detta bidrar till ett blodfattigt nationellt samtal i EU-frågor och försvårar demokratiskt ansvarsutkrävande. • Sverige bör verka för att kvarhålla nationell välfärdspolitisk handlingsfrihet inom EU, inte minst på de områden där den svenska modellen skiljer sig från de allmänna mönstren i medlemsländerna, exempelvis i fråga om lönebildning. • Sverige bör utnyttja sin höga trovärdighet i välfärdsfrågor för att söka forma hållbara socialpolitiska lösningar på gemensamma europeiska problem, som åldrande befolkningar. Femton år efter inträdet i EU är Sverige en alltmer integrerad del i unionen. Men att därmed slå sig till ro vore en björntjänst för svensk demokrati och svenskt inflytande i EU. Jonas Tallberg professor Stockholms universitet Nicholas Aylott docent Södertörns högskola Carl Fredrik Bergström professor Uppsala universitet Åsa Casula Vifell fil dr Stockholms universitet och Södertörns högskola Joakim Palme professor Uppsala universitet och vd Institutet för framtidsstudier EU-sympatierna Den 13 november 1994 avgjordes frågan om Sveriges EU-medlemskap i en folkomröstning. 52,3 procent röstade ja, 46,8 procent nej och 0,9 procent röstade blankt. Valdeltagandet var högt, 83 procent. SCB:s undersökningar av svenska folkets EU-sympatier visar att opinionen har svängt till EU:s fördel. I maj 1992 var drygt 35 procent av svenskarna emot EU, medan drygt 30 procent var för. Vid senaste undersökningen, i november 2009, var 56,5 procent för medan 18 procent var emot och 25,6 procent osäkra. Källa: EU-upplysningen, SCB


”Spårbilar kan bli ett lyft för Stockholm”

Summary: Sveriges första anläggning för spårbilar bör placeras i ”Vetenskapsstaden” i Stockholm. Den skulle kunna binda samman våra tre universitet i området och ge närmare 70.000 dagliga resenärer en möjlighet att transportera sig med bilens frihet men utan dess miljönackdelar. Spårbilen är en trafiklösning som är anpassad till ett modernt, urbant samhälle, skriver rektorerna för Stockholms universitet, Kungliga Tekniska högskolan och Karolinska Institutet.

Det område som samlar våra tre universitet saknar en väsentlig funktion: goda kommunikationer. Området saknar möjligheter att på ett enkelt sätt röra sig mellan de tre lärosätena. Den befintliga kollektivtrafiken är ansträngd till bristningsgränsen redan idag och med fler människor som är aktiva inom utbildning och forskning kommer situationen att bli ohållbar. Då kan fler bilister inte vara ett alternativ. Spårbilar är en trafiklösning som skulle kunna komplettera det hårt belastade kollektivtrafiknätet och binda samman de tre universiteten och ge de närmare 70.000 personer som dagligen rör sig i området möjlighet att transportera sig med bilens individuella frihet och kollektivtrafikens miljövinster. Spårbilen är ett förarlöst spårbundet fordon i samma storlek som en vanlig bil. Den kör på ett nätverk av högbanor och kommer när den behövs. Passageraren knappar in destinationen, betalar, kliver in i vagnen och åker iväg. Hållplatserna längs banan ligger utmed ett sidospår och passagerarna stiger på och av utan att övrig trafik hindras. Lösningen ger alltså utrymme för ett miljövänligt och effektivt resande utan att göra avkall på resenärernas personliga behov. Just nu pågår diskussioner om placeringen av Sveriges först pilotbana för spårbil. Vetenskapsstaden i Stockholm är ett av de områden som utvärderas. Området samlar tre av Sveriges mest framstående universitet, Kungliga Tekniska högskolan, Stockholms universitet och Karolinska Institutet. Sammantaget utgör vi ett av de största universitetsområdena i Europa och tillsammans har vi en utbildnings- och forskningskapacitet som gör att vi tävlar med de 30 mest framgångsrika universiteten i världen. Med spetsforskning inom teknik, naturvetenskap, medicin, humaniora och samhällsvetenskap står våra tre universitet, liksom regionen, starkt rustade att möta framtidens utmaningar. Universitetens utveckling är också en förutsättning för Stockholm som kunskapsregion att hävda sig i den internationella konkurrensen. De tre universiteten samarbetar i allt större utsträckning. Verksamheterna integreras successivt på flera håll. Det främsta exemplet på gemensamma satsningar är Science for Life Laboratory som kommer att ligga i det nya området Stockholm Life Solna-Stockholm där Norra station ligger i dag. Samarbeten kräver att det går att mötas inte bara virtuellt utan också fysiskt. För närvarande pågår en utveckling av Albano-området. I Albano ligger redan idag AlbaNova, ett fysiksamarbete mellan Stockholms universitet och KTH där all verksamhet är integrerad. Nu planeras en utveckling av hela området för utbildning och forskning på högsta nivå. Albano ligger strategiskt i centrum av det område som kallas Vetenskapsstaden och utvecklingen av området ställer frågan om tillgängliga och miljövänliga kommunikationslösningar på sin spets. Idag är det mycket svårt att ta sig till Albano med kollektiva färdmedel. Dessutom kommer utvecklingen av Stockholm Life Solna-Stockholm att ställa ytterligare krav på förbättrade kommunikationer. Samarbeten mellan de tre universiteten sker redan på många sätt både på utbildnings- och forskningsnivå. För att vi på allvar ska kunna ta tillvara på de möjligheter närheten till varandra ger och för att Stockholmsregionen ska kunna expandera och utvecklas till att bli en ledande kunskaps- och forskningsregion måste smidiga, pålitliga och miljövänliga kollektivtrafiklösningar bli en verklighet. Spårbilstrafik, eller spårtaxi som det också kallas, är en mycket intressant lösning som kan binda samman de tre universitet och samtidigt komplettera den kollektivtrafik som finns idag. Behovet av kommunikationer inom Vetenskapsstaden är mycket långsiktigt. Våra tre universitet har den största samlade forskningskompetensen i landet. Universitet är också platser där ny teknik möter användare med stor nyfikenhet på nya lösningar. En pilotbana borde därför med självklarhet placeras inom detta område. Vi anser därför att både Stockholms stad och Storstockholms Lokaltrafik (SL) bör ta tillfället i akt att engagera sig för att få landets första spårbilsbana placerad i Stockholm, särskilt som det är en möjlighet för Stockholm, årets miljöhuvudstad i Europa, att bekräfta positionen som ledande och drivande i utvecklingen av miljövänliga kommunikationslösningar anpassade till ett modernt urbant samhälle. Kåre Bremer, rektor för Stockholms universitet Peter Gudmundsson, rektor för Kungliga Tekniska högskolan Harriet Wallberg-Henriksson, rektor för Karolinska Institutet


”Vi agerar på samma sätt om en ny pandemi slår till”

Summary: Regeringen, Socialstyrelsen och SKL: Uppgörelse klar om det influensavaccin som inte användes i höstas. Sverige har säkrat ett pandemiskydd för de närmaste åren.Avtalet med Glaxo Smith Kline innebär att vi avstår från 25 procent av de beställda doserna av vaccinet Pandemrix samtidigt som vi säkrar tillgången till pandemivaccin de närmaste åren. Om en annan influensa utvecklas till en pandemi har landstingen rätt att mot en mindre kostnad byta ut den nu aktuella virusstammen mot ett annat så kallat antigen (aktiva substansen i vaccinet). Vi kommer inte att handla annorlunda nästa gång en pandemi bryter ut utan fortsätter att planera för det värsta – men hoppas på det bästa, skriver äldre- och folkhälsominister Maria Larsson, Socialstyrelsens Anders Tegnell och SKL:s ordförande Anders Knape.

För första gången på 40 år drabbades vi förra året av en fullskalig influensapandemi, den så kallade svininfluensan eller A(H1N1). Världshälsoorganisationen (WHO) deklarerade den 25 april 2009 att detta var en smitta som kunde hota människors hälsa i flera länder. Händelseutvecklingen var därefter snabb. Smittspridningen accelererade med en topp på flera tusen insjuknade i Sverige i slutet av oktober och början av november. Några blev mycket allvarligt sjuka och 25 personer avled. De flesta som insjuknade klarade sig med lindriga symtom. När sjukdomen bröt ut kom oron och frågor kring vaccinets skyddsförmåga och frågor om när skulle vaccinet komma. I medierna skrevs det mycket om förseningar av vaccin, trots att vi fick mest vaccin och snabbast i hela Europa. Lite senare, när smittan avtagit, vände man dock på steken och ifrågasatte om vi inte köpt in för många doser. Och om det var värt hela insatsen. Konspirationer om att det är läkemedelsindustrin som hittat på allting har florerat. Och därefter har man frågat vad vi ska göra med alla överblivna doser, eftersom allt vaccin inte har förbrukats. Denna sista fråga kan vi nu svara på. Socialstyrelsen har, tillsammans med Sveriges Kommuner och landsting (SKL) samt Stockholms läns landsting, kommit överens med läkemedelsföretaget Glaxo Smith Kline (GSK) om hur det pandemivaccin som ännu inte har använts ska hanteras. Det nya avtalet innebär bland annat att: • Sverige avstår från 25 procent av de beställda doserna av pandemivaccinet, Pandemrix, samtidigt som vi säkrar tillgången till pandemivaccin de närmsta åren. Pandemrix består av två delar, antigen (aktiv substans) och adjuvans (en komponent som stärker immunsvaret). • Avtalet ger landstingen rätt att mot en mindre kostnad byta ut den nu aktuella virusstammen A(H1N1) mot något annat antigen om viruset skulle förändras eller någon annan influensa utvecklas till en pandemi. Avtalet garanterar också att adjuvansen kostnadsfritt byts ut om det visar sig att hållbarheten inte räcker i tre år. • Vi får ett bra pandemiskydd under ett antal år framöver samtidigt som landstingen kan spara pengar. • Avtalet innebär dessutom att vi får tid att utvärdera nuvarande avtal innan vi påbörjar en upphandling av ett nytt pandemiskydd. Som alla vet är virus per definition opålitliga. Få experter kan eller vill uttala sig med någon tvärsäkerhet om allvarlighetsgraden i ett begynnande läge av en smittspridning av ett nytt virus. Om det är något vi lärt av tidigare pandemier så är det just denna osäkerhet kring ett virus utveckling. Vi kan naturligtvis önska att vi i det begynnande skedet har alla svar. Det som karakteriserar en krishantering är dock att man måste fatta beslut vid en viss tidpunkt med de fakta som just då föreligger. För att hantera en sådan situation har vi en beredskapsplanering. Precis på samma sätt som vi har en hemförsäkring: Vi vill helst inte att vi ska behöva använda försäkringen men ingen vill vara utan den. Vi hade sedan ett par år tillbaka en ”hemförsäkring” som gav alla i Sverige möjlighet att snabbt få tillgång till ett vaccin vid en hotande pandemi. Vi utnyttjade den möjligheten och agerade utifrån de fakta som fanns vid den tidpunkten. Tack vare ett avtal med en utländsk läkemedelsproducent fick alla svenskar som ville ett snabbt vaccin mot svininfluensan. Vi har störst andel av befolkningen vaccinerad i Europa, omkring 5,5 miljoner personer har vaccinerat sig. Skulle vi ha handlat annorlunda vid en motsvarande situation med den erfarenhet vi har i dag? Nej, alla krissituationer är till sin natur ”nya”. I synnerhet när vi har med virus att göra. Nästa gång kanske utvecklingen är annorlunda – en mycket allvarligare variant. För dessa situationer har vi en nationell beredskapsplanering inom smittskyddsområdet. Men självklart ska vi lära av pandemin, dra erfarenheter av enskilda hanteringsåtgärder, se hur logistiken kan bli bättre, vilka luckor som finns i vår beredskapsplanering, vad vi gjorde bra och vad vi kunde ha gjort bättre. Hur fungerar det internationella samarbetet och hur kan vi bli bättre på EU-nivån? Som en följd av WHO:s pandemideklaration den 11 juni i fjol beslutade landstingen att aktivera det pandemigarantiavtal som tecknats med GSK om vacciner mot H1N1. WHO har tillsatt en oberoende utredning som ska granska och utvärdera den egna verksamheten under pandemin. En slutrapport kommer att presenteras i maj 2011. Den svenska regeringen har också sett behov av att analysera de svenska insatserna under pandemin. Regeringen har därför givit Socialstyrelsen och Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) i uppdrag att, tillsammans med berörda myndigheter och Sveriges Kommuner och landsting, göra en analys av samhällets beredskap för att möta såväl en mild som en mer allvarlig pandemi. I bedömningen ska beaktas de erfarenheter som man fått av nuvarande pandemi. En delrapport ska lämnas senast den 1 november 2010 och hela uppdraget ska avrapporteras den 1 mars 2011. Socialstyrelsen har också i uppdrag att följa upp pandemigarantiavtalet som tecknades 2007 och som aktiverades när den nya influensan blev förklarad som en pandemi av WHO. Uppföljningen ska genomföras i samråd med Sveriges Kommuner och landsting och Stockholms läns landsting. Uppdraget ska slutrapporteras den 15 oktober 2010. Men trots all erfarenhet som vi förhoppningsvis kommer att få av denna pandemi så kommer vi att stå inför samma problem nästa gång när vi får en spridning av ett nytt virus; ingen kommer att veta hur allvarligt det kommer att bli. Vi kommer att tvingas fatta snabba beslut på precis samma sätt som vi gjorde nu under pandemin. Från regeringens och myndigheternas sida kommer vi att fortsätta planera för det värsta men hoppas på det bästa. Sverige har nu säkrat ett pandemiskydd för de närmaste åren. Det är viktigt att huvudmännen och regeringen inleder samtal om utformningen av framtida pandemiavtal. Det är av stor vikt att vi då drar lärdom av de erfarenheter som pandemin gav oss. Maria Larsson (KD) äldre- och folkhälsominister Anders Tegnell avdelningschef, smittskyddsenheten vid Socialstyrelsen Anders Knape ordförande i SKL, Sveriges Kommuner och landsting


Summary: Regeringen, Socialstyrelsen och SKL: Uppgörelse klar om det pandemivaccin som inte användes i höstas. Sverige har säkrat ett pandemiskydd för de närmaste åren. Avtalet med Glaxo Smith Kline innebär att vi avstår från 25 procent av de beställda doserna av vaccinet Pandemrix samtidigt som vi säkrar tillgången till pandemivaccin de närmaste åren. Om en annan influensa utvecklas till en pandemi har landstingen rätt att mot en mindre kostnad byta ut den nu aktuella virusstammen mot ett annat så kallat antigen (aktiva substansen i vaccinet). Vi kommer inte att handla annorlunda nästa gång en pandemi bryter ut utan fortsätter att planera för det värsta – men hoppas på det bästa, skriver äldre- och folkhälsominister Maria Larsson, Socialstyrelsens Anders Tegnell och SKL:s ordförande Anders Knape.

För första gången på 40 år drabbades vi förra året av en fullskalig influensapandemi, den så kallade svininfluensan eller A(H1N1). Världshälsoorganisationen (WHO) deklarerade den 25 april 2009 att detta var en smitta som kunde hota människors hälsa i flera länder. Händelseutvecklingen var därefter snabb. Smittspridningen accelererade med en topp på flera tusen insjuknade i Sverige i slutet av oktober och början av november. Några blev mycket allvarligt sjuka och 25 personer avled. De flesta som insjuknade klarade sig med lindriga symtom. När sjukdomen bröt ut kom oron och frågor kring vaccinets skyddsförmåga och frågor om när skulle vaccinet komma. I medierna skrevs det mycket om förseningar av vaccin, trots att vi fick mest vaccin och snabbast i hela Europa. Lite senare, när smittan avtagit, vände man dock på steken och ifrågasatte om vi inte köpt in för många doser. Och om det var värt hela insatsen. Konspirationer om att det är läkemedelsindustrin som hittat på allting har florerat. Och därefter har man frågat vad vi ska göra med alla överblivna doser, eftersom allt vaccin inte har förbrukats. Denna sista fråga kan vi nu svara på. Socialstyrelsen har, tillsammans med Sveriges Kommuner och landsting (SKL) samt Stockholms läns landsting, kommit överens med läkemedelsföretaget Glaxo Smith Kline (GSK) om hur det pandemivaccin som ännu inte har använts ska hanteras. Det nya avtalet innebär bland annat att: • Sverige avstår från 25 procent av de beställda doserna av pandemivaccinet, Pandemrix, samtidigt som vi säkrar tillgången till pandemivaccin de närmsta åren. Pandemrix består av två delar, antigen (aktiv substans) och adjuvans (en komponent som stärker immunsvaret). • Avtalet ger landstingen rätt att mot en mindre kostnad byta ut den nu aktuella virusstammen A(H1N1) mot något annat antigen om viruset skulle förändras eller någon annan influensa utvecklas till en pandemi. Avtalet garanterar också att adjuvansen kostnadsfritt byts ut om det visar sig att hållbarheten inte räcker i tre år. • Vi får ett bra pandemiskydd under ett antal år framöver samtidigt som landstingen kan spara pengar. • Avtalet innebär dessutom att vi får tid att utvärdera nuvarande avtal innan vi påbörjar en upphandling av ett nytt pandemiskydd. Som alla vet är virus per definition opålitliga. Få experter kan eller vill uttala sig med någon tvärsäkerhet om allvarlighetsgraden i ett begynnande läge av en smittspridning av ett nytt virus. Om det är något vi lärt av tidigare pandemier så är det just denna osäkerhet kring ett virus utveckling. Vi kan naturligtvis önska att vi i det begynnande skedet har alla svar. Det som karakteriserar en krishantering är dock att man måste fatta beslut vid en viss tidpunkt med de fakta som just då föreligger. För att hantera en sådan situation har vi en beredskapsplanering. Precis på samma sätt som vi har en hemförsäkring: Vi vill helst inte att vi ska behöva använda försäkringen men ingen vill vara utan den. Vi hade sedan ett par år tillbaka en ”hemförsäkring” som gav alla i Sverige möjlighet att snabbt få tillgång till ett vaccin vid en hotande pandemi. Vi utnyttjade den möjligheten och agerade utifrån de fakta som fanns vid den tidpunkten. Tack vare ett avtal med en utländsk läkemedelsproducent fick alla svenskar som ville ett snabbt vaccin mot svininfluensan. Vi har störst andel av befolkningen vaccinerad i Europa, omkring 5,5 miljoner personer har vaccinerat sig. Skulle vi ha handlat annorlunda vid en motsvarande situation med den erfarenhet vi har i dag? Nej, alla krissituationer är till sin natur ”nya”. I synnerhet när vi har med virus att göra. Nästa gång kanske utvecklingen är annorlunda – en mycket allvarligare variant. För dessa situationer har vi en nationell beredskapsplanering inom smittskyddsområdet. Men självklart ska vi lära av pandemin, dra erfarenheter av enskilda hanteringsåtgärder, se hur logistiken kan bli bättre, vilka luckor som finns i vår beredskapsplanering, vad vi gjorde bra och vad vi kunde ha gjort bättre. Hur fungerar det internationella samarbetet och hur kan vi bli bättre på EU-nivån? Som en följd av WHO:s pandemideklaration den 11 juni i fjol beslutade landstingen att aktivera det pandemigarantiavtal som tecknats med GSK om vacciner mot H1N1. WHO har tillsatt en oberoende utredning som ska granska och utvärdera den egna verksamheten under pandemin. En slutrapport kommer att presenteras i maj 2011. Den svenska regeringen har också sett behov av att analysera de svenska insatserna under pandemin. Regeringen har därför givit Socialstyrelsen och Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) i uppdrag att, tillsammans med berörda myndigheter och Sveriges Kommuner och landsting, göra en analys av samhällets beredskap för att möta såväl en mild som en mer allvarlig pandemi. I bedömningen ska beaktas de erfarenheter som man fått av nuvarande pandemi. En delrapport ska lämnas senast den 1 november 2010 och hela uppdraget ska avrapporteras den 1 mars 2011. Socialstyrelsen har också i uppdrag att följa upp pandemigarantiavtalet som tecknades 2007 och som aktiverades när den nya influensan blev förklarad som en pandemi av WHO. Uppföljningen ska genomföras i samråd med Sveriges Kommuner och landsting och Stockholms läns landsting. Uppdraget ska slutrapporteras den 15 oktober 2010. Men trots all erfarenhet som vi förhoppningsvis kommer att få av denna pandemi så kommer vi att stå inför samma problem nästa gång när vi får en spridning av ett nytt virus; ingen kommer att veta hur allvarligt det kommer att bli. Vi kommer att tvingas fatta snabba beslut på precis samma sätt som vi gjorde nu under pandemin. Från regeringens och myndigheternas sida kommer vi att fortsätta planera för det värsta men hoppas på det bästa. Sverige har nu säkrat ett pandemiskydd för de närmaste åren. Det är viktigt att huvudmännen och regeringen inleder samtal om utformningen av framtida pandemiavtal. Det är av stor vikt att vi då drar lärdom av de erfarenheter som pandemin gav oss. Maria Larsson (KD) äldre- och folkhälsominister Anders Tegnell avdelningschef, smittskyddsenheten vid Socialstyrelsen Anders Knape ordförande i SKL, Sveriges Kommuner och landsting Kulmen i november Antalet anmälda fall av A(H1N1)-influensa kulminerade i november 2009 med drygt 2 400 fall. Inga fall har anmälts till Smittskyddsinstitutet sedan slutet av mars. Första rapporterna om den så kallade svininfluensan kom våren 2009 då det rapporterades att 81 människor dött i Mexico City. Spanska sjukan 1918 var en pandemi hos människor som förknippats med H1N1-viruset. Vanliga influensasymptom såsom feber och muskelvärk är de vanligaste symptomen; kräkningar och diarré kan också förekomma. Källa: Smittskyddsinstitutet, Wikipedia


”Stryp EU:s bistånd tills Isaaks dödsläger stängts”

Summary: Åtta publicist- och människorättsorganisationer: EU:s trovärdighet står på spel i fallet med den svenske journalisten Dawit Isaak.EU:s bistånd till Eritrea på sammanlagt tre miljarder svenska kronor är ovillkorat och det går inte att dra några slutsatser om vem som förvaltar pengarna på plats i landet. Samtidigt har vi en situation där europeiska – såväl svenska som tyska – affärsintressen ger regimen finansiella muskler som kan användas för att behålla det hårda politiska greppet. EU:s bistånd måste gradvis strypas tills dödslägret Era Eiro stängts och dess fångar – bland dem den svenske medborgaren Dawit Isaak – antingen släppts eller getts en öppen rättegång om de ”brott” de misstänks för, skriver företrädare för de åtta organisationerna på Pressfrihetens dag.

Det har nu gått en månad sedan vi i DN och Expressen kunde läsa rapporter från fånglägret Era Eiro i Eritrea, där man håller de journalister och oppositionspolitiker som arresterades 2001. I Expressen citerades den före detta fångvaktaren Eyob Bahta Habtemariam, som berättade att av de från början 35 fångarna hade 15 avlidit. En av dem som ännu var i livet i januari var fånge nr 36 – den svenske medborgaren Dawit Isaak. Habtemariams uppgifter stämmer väl överens med liknande rapporter från Eritreas fängelser från Human Rights Watch och Amnesty. I Expressen intervjuas också Elisabeth Löfgren från svenska Amnesty som säger: ”syftet är ofta att fångarna ska dö av undernäring och sjukdom, det är en medveten process”. Vad vi talar om är en stat som inrättar dödsläger för journalister och oppositionella. Det är samma stat, Eritrea, som tar emot 122 miljoner euro – det är svindlande 1,14 miljarder svenska kronor – i ovillkorat bistånd av EU. Sammanlagt kommer biståndet, om allt utbetalas, att omfatta 3 miljarder svenska kronor. Eritrea är ett av Afrikas fattigaste länder. Mycket av det bistånd som EU tidigare satsat i Eritrea har gått till att bygga upp ett land förött av det långvariga självständighetskriget mot Etiopien. Ingen ifrågasätter behovet av bistånd och stora satsningar på sjukvård, utbildning, vägar och all slags infrastruktur. Det är också vad EU:s bidrag enligt dokumenten ska gå till: livsmedelsförsörjning, hälsovård, vattentillgång och en uppbyggnad av bland annat vägnätet. Det sägs också uttryckligen att detta stora belopp på 3 miljarder svenska kronor ska kanaliseras genom FN-organ och oberoende NGO:er (”Non-Governmental Organizations”) för att nå ut till befolkningen. Men när det gäller hur detta går till och vilka oberoende NGO:er det handlar om tar informationen slut. Det går i nuläget inte att dra några slutsatser om vem som förvaltar pengarna på plats. Lika dimmiga blir EU-dokumenten när det gäller vilka krav som ställs på motparten Eritrea – om några. I ett dokument daterat mars 2010 skriver EU-kommissionen, som svar på den kritik man fått, följande: ”Att en välorganiserad dialog just nu äger rum är i sig en bedrift. EU kommer dock att fortsätta att bevaka utvecklingens resultat och utvärdera huruvida engagemanget i Eritrea är effektivt när det gäller att påskynda en utveckling mot de principer och de mål man satt upp, inklusive de mänskliga rättigheterna.” Det kan låta som om EU för en sträng dialog med Isaias Afewerkis regim i Asmara. Men när den svenske EU-parlamentarikern Olle Schmidt för ett år sedan tog upp det faktum att EU ger ett rekordbistånd till samma land som spärrar in sina journalister i dödsläger och som sedan åtta år håller EU-medborgaren Dawit Isaak fängslad utan rättegång fick han ett avvisande svar av biståndskomissionären Louis Michel. ”Louis Michel höll med om att Isaaks situation är fruktansvärd och hopplös och att Eritrea är ett land utan demokrati och mänskliga rättigheter. Men enligt honom ska vi inte straffa folket ytterligare genom att villkora biståndet”. (DN 7/4 2009) Budskapet från EU-kommissionens sida är alltså ganska kluvet. Å ena sidan talar man om att man satt upp tydliga mål för en utveckling vad gäller mänskliga rättigheter, mål som enligt EU-kommissionens egna dokument är kopplade till biståndet. Å den andra sidan säger kommissionär Michel att det inte kan bli tal om att ”villkora bistånd”, då det drabbar de verkligt behövande – Eritreas fattigaste befolkning. Den underliga situationen uppstår alltså att Eritreas regim tycks kunna utnyttja sin egen befolkning som gisslan för att kunna fortsätta kränka samma befolknings grundläggande rättigheter. Alla inser det moraliska problem som ligger i att använda bistånd för politiska påtryckningar. Men det finns också en annan infallsvinkel på utvecklingen i Eritrea. I en serie artiklar i svensk press har journalisten Åke Wredén fäst uppmärksamheten på hur flera företag intresserat sig för de fyndigheter av bland annat guld och zink som finns i området. Bland dem finns svenskägda Lundin Mining och det kanadensiska företaget Nevsun, som driver den största gruvan i området – bland annat med kinesiska banker som finansiärer. Hela frågan om Eritreas särbehandling går att förstå utifrån det spel som nu pågår mellan Kina, USA och olika europeiska länder om vem som i framtiden ska ha inflytande över den ekonomiska utvecklingen i Afrikas fattigare delar. Men bakom Nevsun står också, enligt Wredén, ett antal tyska finansiärer (UNT 27/9 2009). Vi har i nuet en situation där europeiska – såväl svenska och tyska – intressen gör affärer med Afewerki-regimen, och därigenom ger den vad Wredén kallat ”finansiella muskler som kan användas för att behålla det hårda politiska greppet”(DN 9/4 2010). Detta samtidigt som EU sätter in rekordbistånd och dessutom på ett ovanligt vis nästan helt avstår från några som helst krav på motprestationer – och smickrar sig själv med att man fått till stånd en villkorslös ”dialog” med en av världens värsta diktaturer. Man bör vara realist och se det storpolitiska spel som pågår, långt över huvudet på fånge nr 36 Dawit Isaak. Men den trovärdighet som står på spel är också EU:s egen. Har EU i dagsläget alls en trovärdig politik när det gäller att stärka mänskliga rättigheter? Vi som undertecknar denna artikel framför som krav, för att EU:s trovärdighet i människorättsfrågor ska kunna försvaras, detta: att EU:s biståndsprogram till Eritrea gradvis stryps tills dödslägret i Era Eiro stängts, dess fångar getts vård under överinseende av till exempel Röda korset och släppts eller getts en öppen rättegång för de ”brott” de misstänks för. Då skulle man, med kommissionens egna ord, kunna tala om ”en utveckling mot de principer och de mål man satt upp, inklusive de mänskliga rättigheterna.” Jesper Bengtsson ordförande, Reportrar utan gränser Ulrika Knutson ordförande, Publicistklubben Arne König vice ordförande, Journalistförbundet Ola Larsmo ordförande, Svenska PEN Kerstin Neld vd, Sveriges Tidskrifter Anna Serner vd, Tidningsutgivarna Mats Söderlund ordförande, Sveriges Författarförbund Leif Öbrink ordförande, Stödkommittén för Dawit


Raka rör leder rätt

Summary: Socialförsäkringar är inga riktiga försäkringar. Det gör sannolikt ”försäkringarna” sämre och mindre effektiva. Och försäkringstagarna mer osäkra på vad de egentligen kan kräva.

Den som drabbas av ett vindsinbrott och saknar hemförsäkring får ingen ersättning. Få tycker detta är märkligt. Ty det är så försäkringar fungerar. Utan någon premieinbetalning – heller ingen utbetalning. Riktigt så är det inte med Sveriges socialförsäkringar. Riksrevisionen har i ett par publikationer försökt reda ut i vilken grad våra allmänna försäkringar är just försäkringar eller bidrag – och hur det påverkar effektiviteten. Tre kriterier på ”försäkringsmässighet” har använts: 1. Att avgifter från de försäkrade finansierar försäkringen. Att eventuellt överskott går tillbaka in i försäkringen. 2. Att alla avgifter ger rätt till skydd och att enbart de som betalat är försäkrade. 3. Att de försäkrades intressen är det som styr försäkringens finansiering och villkor. Det finns grupper i Sverige som är försäkrade av allmänna försäkringar utan att vara med och betala för dem – eller betala fullt ut. Vissa tillåts behålla sin sjukpenninggrundande inkomst utan att arbeta. Omvänt finns andra som betalar till försäkringarna men som inte ånjuter något skydd eller åtminstone inte samma skydd som de betalar för. Alltså finns ingen självklar koppling mellan premieinbetalningar och försäkringsskydd. Således är det missvisande att tala om våra allmänna försäkringar som om de vore renodlade försäkringar. Dels för att det leder tanken fel, dels för att det gör oss blinda för de effektivitetsförändringar som större mått av försäkringslösning skulle kunna medföra. Bara en sådan sak som att redovisa premien. Om anställda fick veta hur stor del av lönen de avstått och vad de fått för den (och att delar av den ibland gått rätt in i statskassan) skulle kunna tvinga fram större effektivitet och mer av krav från de försäkrade. Jan Bröms har på uppdrag av Riksrevisionen listat andra tänkbara skillnader. En sådan skillnad skulle kunna vara att svängningarna i exempelvis sjukförsäkringen planade ut. Och det är klart. Om premierna höjts i samma takt som sjukfrånvaron började raka i höjden hade försäkringstagarna sannolikt varit intresserade av att få veta vad som låg bakom utvecklingen. Har människor plötsligt blivit mycket sjukare eller har tillämpningen av försäkringsvillkoren förändrats? Dagens omfattande och ofta infekterade diskussioner om vad sjuk- och arbetslöshetsförsäkringen ska täcka saknar motstycke inom de ”rena” försäkringarna. Visst finns gränsfall. Men är det privatbostaden som är försäkrad och båten som stjäls, ja då blir det inga braskande kvällstidningsrubriker. Men så fungerar inte våra allmänna försäkringar. Där är alla avslag på ersättning nästan per definition fel i allmänhetens ögon. Få bryr sig om att ta reda på vad ”försäkringen” faktiskt täcker. Kanske är det bristen på raka rör mellan in- och utbetalningar, att det finns ett mått av både fördelningspolitik och bidrag i systemen, som förklarar att fler tycker sig ha rätt till ersättning än som faktiskt har det. På något vis blir alla lurade. De som hävdar att det rör sig om försäkringar som man själv har betalat för – oavsett om man har det eller inte – och att man därför har rätt att kräva ersättning även när man inte har det och heller inte får det. De som har rätt till hjälp och som betalat för den men som bromsas för att Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen i nuvarande system i stort sett saknar drivkrafter för att ta reda på hur man arbetar effektivt med att undvika långa sjukskrivningar. De som betalar mer än de ska utan att få något för det. Målsättningen måste vara klar. Mer av öppenhet. Mer av raka rör. Det är inte rimligt att löntagarna på sina lönebesked saknar uppgifter om hur mycket av lönen som avsatts för olika allmänna försäkringar. Inte heller är det rimligt med en ordning där överskott går in i statsbudgeten eller där underskott ska täckas av samma statsbudget. I alla fall inte om man ska kalla det försäkring.DN 3/5 2010


”Greklands tragedi kan sluta i en europeisk bankkollaps”

Summary: Nationalekonomen och östeuropaanalytikern Anders Åslund: Den grekiska tragedin är den värsta statliga vanhushållningen världen skådat under efterkrigstiden.Såväl den ryska kraschen 1998 som den argentinska kollapsen 2001 framstår som mönstergill finanspolitik i jämförelse med den aktuella grekiska och europeiska dårskapen. Om inget görs illa kvickt går Grekland i konkurs och kommer då att följas av Portugal och Spanien. Då kollapsar en stor del av det europeiska banksystemet. Europa måste se sanningen i vitögat och låta IMF ta över ledningen. Mellan 30 och 70 procent av den grekiska statsskulden måste skrivas av, landet måste skära 8–10 procent av sin BNP på ett år och IMF och EU måste skjuta till totalt 80–90 miljarder euro under tre år. I annat fall är landet bortom räddning, skriver Anders Åslund.

Greklands finansiella situation är lika uppenbar som ohållbar. Budgetunderskottet 2009 var 14 procent av BNP och statsskulden uppgår till 120 procent av BNP. Under de senaste två decennierna har Grekland vidmakthållit ett genomsnittligt budgetunderskott om 7,5 procent av BNP, medan Maastrichtkriteriet var 3 procent av BNP. Tre gånger har den grekiska regeringen avslöjats med att ha falsifierat statsfinanserna å det grövsta. Vad gör man när situationen är ohållbar? Det finns ingen anledning att fördjupa sig i vem som är skyldig, ty snart sagt alla är skyldiga. Givetvis var olika grekiska regeringar värst, men de tyska och franska regeringar som förkastade Maaastrichtkriterierna 2003, när de inte själva uppfyllde dem, var medskyldiga och så var alla de passiva europeiska myndigheter som negligerade Greklands uppenbara och ohemula regelbrott. I dag spelar det emellertid ingen större roll, för vi sitter alla i samma båt. Om ingenting görs åt Grekland illa kvickt går landet i konkurs. I så fall kommer Portugal och Spanien likaså att tvingas ställa in sina betalningar, vilket inte alls är nödvändigt. Då kollapsar en stor del av det europeiska banksystemet. Europa skulle till och med kunna hamna i ny stor depression. Nu har vi mirakulöst undvikit en sådan trots dåraktig finanspolitik – om ock ej i Skandinavien. Rädde sig den som kan! Men vi kan bara rädda oss tillsammans. Kris stärker gemenskap. Såväl den ryska kraschen 1998 som den argentinska kollapsen 2001 framstår som mönstergill finanspolitik i jämförelse med den aktuella grekiska och europeiska dårskapen. I kvantitativa termer är detta den värsta statliga vanhushållningen världen skådat under efterkrigstiden. Det är lätt att kritisera en eller annan politiker eller ett land, men det viktiga är att vi fokuserar och löser krisen. Det kommer att kosta mycket, men en okontrollerad kollaps kostar vida mer. För det förstakan Grekland inte klara att betala av på sin statsskuld. alkylerna bland experterna här i Washington och New York är att mellan 30 och 70 procent av den grekiska statsskulden måste skrivas av – cirka 150 miljarder dollar. Europeiska centralbanken ECB:s chef Jean-Claude Trichet är emellertid inte beredd att diskutera någon nedskrivning än, vilket visar att han inte är beredd att diskutera verkligheten. För det andramåste Grekland skära ned sitt budgetunderskott radikalt. Hittills har regeringen bara accepterat en nedskärning av 4 procent av BNP från 14 procents budgetunderskott. Förra året reducerade Litauens klarsynte premiärminister Andrius Kubilius Litauens offentliga utgifter med 8,5 procent av BNP. I detta läge måste Grekland skära 8–10 procent av BNP på ett år, vilket även Ryssland och Moldavien gjorde 1998. Min erfarenhet är att det är ofta politiskt enklare att skära 10 procent än 2 procent av BNP. Det finns ingen anledning att behandla greker eller något annat folk som handikappade. För det tredjekommer Grekland att behöva stor finansiering. Uppskattningarna ligger vid 80–90 miljarder euro under de närmaste tre åren, även om nedskärningar och skuldavskrivningar sker. Internationella valutafonden IMF kan ställa upp med 25 miljarder euro, vilket är helt exceptionellt. Euro-länderna diskuterar nu 30 miljarder euro, vilket är otillräckligt. EU behöver på ett eller annat sätt ställa upp med den resterande summan. Tro inte att kineser eller ryssar kommer att rädda det lika självgoda som vanstyrda Europa. Så vad bör då Europa göra? Den enda fördelen med den aktuella situationen är att katastrofen är lika monumental som uppenbar. Till att börja med måste Europa sluta att förneka verkligheten och se den i vitögat. Europeer måste sluta att säga att vi är bättre än andra och att detta inte kan ske hos oss. Det har redan hänt och Europa visar sig ha haft den värsta makroekonomiska politiken i hela världen (bortsett från Zimbabwe och Venezuela). Finanskriser är vanliga och de upprepar sig. Därför är den internationella valutafonden IMF så viktig. Den vet hur man hanterar dessa regelmässiga kriser. Kenneth Rogoff, en tidigare chefsekonom vid IMF och Carmen Reinhardt har sammanfattat all denna vishet i en utmärkt nyutkommen bok om 800 år av finansiella kriser, som sarkastiskt nog heter ”This time it is different”. Reglerna är enkla och klara. Låt någon ta ledningen. Eftersom EU vare sig har beslutskapacitet, regler eller finansiering redo är IMF det enda realistiska organet. I en anstötlig prestigecirkus har EU förslösat tre viktiga månader. Den bör erkänna sitt nederlag och överräcka ledningen till IMF. Men EU:s och dess medlemsländers pengar behövs, som den alla redan lyckade lettiska räddningen visade. Ett IMF-program för Grekland måste innehålla alla de tre centrala elementen: skuldomförhandlingar (det vill säga nedskrivningar om cirka 50 procent), strikta nedskärningar av Greklands alltför stora offentliga utgifter, och substantiell finansiering från både IMF och EU, så att Grekland kan ta sig ur krisen. Vad kommer då att ske med Greklands BNP? På grund av den väldiga överstimulansen föll den mindre än hälften så mycket som Sveriges BNP förra året – bara 2 procent – medan Lettlands BNP faller med totalt cirka 25 procent under tre år. Gråt inte för Grekland utan för Lettland, som varit ett dygdemönster! När Tysklands och Greklands politiker tävlar med ECB om vem som kan vara mest trångsynt och ansvarslös, spelar Norden och Sverige en viktig roll som de länder och med de politiker som förstod bäst. Vi har både en plikt och möjlighet att sätta stopp för den finansiella dårskap som härjar på kontinenten. Anders Åslund senior fellow vid Peterson Institute for International Economics i Washington DC.


Summary: Nationalekonomen och östeuropaanalytikern Anders Åslund: Den grekiska tragedin är den värsta statliga vanhushållningen världen skådat under efterkrigstiden. Såväl den ryska kraschen 1998 som den argentinska kollapsen 2001 framstår som mönstergill finanspolitik i jämförelse med den aktuella grekiska och europeiska dårskapen. Om inget görs illa kvickt går Grekland i konkurs och kommer då att följas av Portugal och Spanien. Då kollapsar en stor del av det europeiska banksystemet. Europa måste se sanningen i vitögat och låta IMF ta över ledningen. Mellan 30 och 70 procent av den grekiska statsskulden måste skrivas av, landet måste skära 8–10 procent av sin BNP på ett år och IMF och EU måste skjuta till totalt 80–90 miljarder euro under tre år. I annat fall är landet bortom räddning, skriver Anders Åslund.

Greklands finansiella situation är lika uppenbar som ohållbar. Budgetunderskottet 2009 var 14 procent av BNP och statsskulden uppgår till 120 procent av BNP. Under de senaste två decennierna har Grekland vidmakthållit ett genomsnittligt budgetunderskott om 7,5 procent av BNP, medan Maastrichtkriteriet var 3 procent av BNP. Tre gånger har den grekiska regeringen avslöjats med att ha falsifierat statsfinanserna å det grövsta. Vad gör man när situationen är ohållbar? Det finns ingen anledning att fördjupa sig i vem som är skyldig, ty snart sagt alla är skyldiga. Givetvis var olika grekiska regeringar värst, men de tyska och franska regeringar som förkastade Maaastrichtkriterierna 2003, när de inte själva uppfyllde dem, var medskyldiga och så var alla de passiva europeiska myndigheter som negligerade Greklands uppenbara och ohemula regelbrott. I dag spelar det emellertid ingen större roll, för vi sitter alla i samma båt. Om ingenting görs åt Grekland illa kvickt går landet i konkurs. I så fall kommer Portugal och Spanien likaså att tvingas ställa in sina betalningar, vilket inte alls är nödvändigt. Då kollapsar en stor del av det europeiska banksystemet. Europa skulle till och med kunna hamna i ny stor depression. Nu har vi mirakulöst undvikit en sådan trots dåraktig finanspolitik – om ock ej i Skandinavien. Rädde sig den som kan! Men vi kan bara rädda oss tillsammans. Kris stärker gemenskap. Såväl den ryska kraschen 1998 som den argentinska kollapsen 2001 framstår som mönstergill finanspolitik i jämförelse med den aktuella grekiska och europeiska dårskapen. I kvantitativa termer är detta den värsta statliga vanhushållningen världen skådat under efterkrigstiden. Det är lätt att kritisera en eller annan politiker eller ett land, men det viktiga är att vi fokuserar och löser krisen. Det kommer att kosta mycket, men en okontrollerad kollaps kostar vida mer. För det första kan Grekland inte klara att betala av på sin statsskuld. alkylerna bland experterna här i Washington och New York är att mellan 30 och 70 procent av den grekiska statsskulden måste skrivas av – cirka 150 miljarder dollar. Europeiska centralbanken ECB:s chef Jean-Claude Trichet är emellertid inte beredd att diskutera någon nedskrivning än, vilket visar att han inte är beredd att diskutera verkligheten. För det andra måste Grekland skära ned sitt budgetunderskott radikalt. Hittills har regeringen bara accepterat en nedskärning av 4 procent av BNP från 14 procents budgetunderskott. Förra året reducerade Litauens klarsynte premiärminister Andrius Kubilius Litauens offentliga utgifter med 8,5 procent av BNP. I detta läge måste Grekland skära 8–10 procent av BNP på ett år, vilket även Ryssland och Moldavien gjorde 1998. Min erfarenhet är att det är ofta politiskt enklare att skära 10 procent än 2 procent av BNP. Det finns ingen anledning att behandla greker eller något annat folk som handikappade. För det tredje kommer Grekland att behöva stor finansiering. Uppskattningarna ligger vid 80–90 miljarder euro under de närmaste tre åren, även om nedskärningar och skuldavskrivningar sker. Internationella valutafonden IMF kan ställa upp med 25 miljarder euro, vilket är helt exceptionellt. Euro-länderna diskuterar nu 30 miljarder euro, vilket är otillräckligt. EU behöver på ett eller annat sätt ställa upp med den resterande summan. Tro inte att kineser eller ryssar kommer att rädda det lika självgoda som vanstyrda Europa. Så vad bör då Europa göra? Den enda fördelen med den aktuella situationen är att katastrofen är lika monumental som uppenbar. Till att börja med måste Europa sluta att förneka verkligheten och se den i vitögat. Europeer måste sluta att säga att vi är bättre än andra och att detta inte kan ske hos oss. Det har redan hänt och Europa visar sig ha haft den värsta makroekonomiska politiken i hela världen (bortsett från Zimbabwe och Venezuela). Finanskriser är vanliga och de upprepar sig. Därför är den internationella valutafonden IMF så viktig. Den vet hur man hanterar dessa regelmässiga kriser. Kenneth Rogoff, en tidigare chefsekonom vid IMF och Carmen Reinhardt har sammanfattat all denna vishet i en utmärkt nyutkommen bok om 800 år av finansiella kriser, som sarkastiskt nog heter ”This time it is different”. Reglerna är enkla och klara. Låt någon ta ledningen. Eftersom EU vare sig har beslutskapacitet, regler eller finansiering redo är IMF det enda realistiska organet. I en anstötlig prestigecirkus har EU förslösat tre viktiga månader. Den bör erkänna sitt nederlag och överräcka ledningen till IMF. Men EU:s och dess medlemsländers pengar behövs, som den alla redan lyckade lettiska räddningen visade. Ett IMF-program för Grekland måste innehålla alla de tre centrala elementen: skuldomförhandlingar (det vill säga nedskrivningar om cirka 50 procent), strikta nedskärningar av Greklands alltför stora offentliga utgifter, och substantiell finansiering från både IMF och EU, så att Grekland kan ta sig ur krisen. Vad kommer då att ske med Greklands BNP? På grund av den väldiga överstimulansen föll den mindre än hälften så mycket som Sveriges BNP förra året – bara 2 procent – medan Lettlands BNP faller med totalt cirka 25 procent under tre år. Gråt inte för Grekland utan för Lettland, som varit ett dygdemönster! När Tysklands och Greklands politiker tävlar med ECB om vem som kan vara mest trångsynt och ansvarslös, spelar Norden och Sverige en viktig roll som de länder och med de politiker som förstod bäst. Vi har både en plikt och möjlighet att sätta stopp för den finansiella dårskap som härjar på kontinenten. Anders Åslund senior fellow vid Peterson Institute for International Economics i Washington DC. Anders Åslund Anders Åslund är sedan 2006 verksam vid den amerikanska tankesmedjan Peterson Institute for International Economics. Den är mycket högt rankad internationellt och en av få liknande institutioner i USA som betraktas som ”neutral”. Åslund är expert på Ryssland och Ukraina och har varit ekonomisk-politisk rådgivare åt båda dessa länders regeringar samt till regeringen i Kirgizistan. Han är född 1952, professor i nationalekonomi vid Handelshögskolan och har även varit verksam som analytiker vid Brookingsinstitutet och Carnegie Endowment.


”Sveket om Förbifarten får konsekvenser för hela landet”

Summary: Åsa Torstensson och Sten Nordin: Samförståndet över blockgränsen har upphävts. Mona Sahlin sätter partitaktiken före Sveriges behov av viktiga framtidsinvesteringar.Stockholmsöverenskommelsen, där Förbifart Stockholm ingår, ska avlasta dagens kollektivtrafik och vägar, vilket gynnar både miljön, tillväxten och regionens pendlare. Genom att bryta ur Förbifarten äventyrar oppositionen även de spårsatsningar i Stockholm som Miljöpartiet är för. Men Förbifarten är också en riksangelägenhet, som exempelvis Citybanan i Stockholm, Citytunneln i Malmö eller en bro över Sundsvallsfjärden. Om det är angeläget att inhämta medborgarnas synpunkter i en folkomröstning, varför ska bara Stockholms läns invånare ges möjlighet att rösta?, skriver Åsa Torstensson och Sten Nordin.

Socialdemokraterna har nyligen meddelat att de för att komma överens med Miljöpartiet och Vänsterpartiet sviker sina tidigare löften att stödja byggandet av Förbifart Stockholm. Det är ett besked som gör politiskt lotteri av Stockholmsregionens framtida utveckling. Förbifarten kan inte reduceras till en lokal eller ens regional fråga. Med tanke på Stockholm-Mälarregionens betydelse för Sveriges ekonomiska tillväxt och centrala placering i det nationella transportnätet får Socialdemokraternas svek konsekvenser för hela landet. Det är inte av en tillfällighet som Förbifart Stockholm ingår i regeringens samlade infrastrukturinvesteringar för Sverige till och med 2021. Trafikproblemen är inte bara frustrerande för stockholmarnas vardag. De har betydande samhällsekonomiska kostnader och har av OECD identifierats som det största hotet mot en positiv framtidsutveckling för Stockholm-Mälarregionen. De satsningar på Förbifart Stockholm och ytterligare nya vägar och spår som ingår i Stockholmsöverenskommelsen görs för att till stor del avhjälpa dagens problem och stärka Sveriges huvudstad som integrerad och funktionell region. Stockholmsöverenskommelsen på 100 miljarder kronor, som Förbifart Stockholm ingår i, innebär en omfattande satsning på lika delar spår och vägar som finansieras av regionen och staten med hälften var. Dessa investeringar kommer att avlasta dagens kollektivtrafik och vägar och förbättra framkomligheten, vilket gynnar både miljön, tillväxten och regionens pendlare. Genom att bryta ut Förbifarten ur denna överenskommelse äventyrar vänsterpartierna inte bara Förbifarten utan hela överenskommelsen och därmed också de spårsatsningar som Miljöpartiet säger sig vara för – bland annat Citybanan och ytterligare spår på Mälarbanan. Den rödgröna kohandeln riskerar som helhet att leda till en kraftigt förvärrad trafiksituation i huvudstadsregionen, något som får konsekvenser för hela landets trafiksystem. Med Förbifarten uppskjuten på obestämd tid, men med trängselskatt på Essingeleden redan nästa år, samt med en ofinansierad önskelista på kollektivtrafiksatsningar, riskerar vi en fullkomlig trafikkollaps om vänsterpartierna vinner valet. Lokalt har oppositionsborgarrådet Carin Jämtin tidigare lovat att Socialdemokraterna står bakom Förbifart Stockholm. Med beskedet att Förbifartens motståndare i Miljöpartiet och Vänsterpartiet har tvingat fram ett ställningstagande från Socialdemokraterna för folkomröstning upphävs det samförstånd över blockgränsen som tidigare har rått. Det är oroande och beklagligt att vänsterpartiernas oförmåga att komma överens leder till att viktiga framtidsinvesteringar partipolitiseras. Socialdemokraterna tar på detta sätt än en gång till det beprövade knepet att lösa interna låsningar genom att i en folkomröstning lämpa över ansvaret för politikens färdriktning på medborgarna. De rödgrönas folkomröstningsidé kommer att innebära att fokus förskjuts från att arbeta så att nödvändiga nya vägar och spår kommer på plats till nya utredningar, ny lagstiftning och politiskt rävspel. Detta är desto mer beklagligt eftersom stockholmarnas inställning till Förbifarten redan är väl känd: mellan 70 och 80 procent av stockholmarna vill att Förbifarten byggs. Också de politiska och praktiska frågetecken som kan resas kring vänsterpartiernas folkomröstningsutspel är många. Förbifart Stockholm är för det första inte en lokal fråga utan en riksangelägenhet, på liknande vis som exempelvis Citybanan, Citytunneln i Malmö eller en bro över Sundsvallsfjärden.Om det är angeläget att inhämta medborgarnas synpunkter på Förbifarten, varför ska bara Stockholms läns invånare ges möjlighet att rösta? Varför ska alla de som runt om i Sverige är beroende av Förbifarten för resor och transporter förbi huvudstaden lämnas ohörda? För det andra påstår Socialdemokraterna att projekteringen av Förbifarten ska fortgå i avvaktan på folkomröstningsresultatet, samtidigt som de låter Miljöpartiet och Vänsterpartiet äventyra hela projektet.Vid en första anblick kan det verka rimligt: Förbifarten blir ”bara” några år försenad vid ett ja i folkomröstningen. Men är det att respektera folkviljan att fortsätta projektera innan väljarna fått säga sitt? Och än mer bekymrande: vad händer om Miljöpartiet får sin vilja igenom och resultatet blir ett nej? Då går de 300 miljoner kronor som projekteringen har kostat förlorade. Det kan inte tolkas på annat sätt än att de rödgrönas splittring leder till ett högt spel också med skattebetalarnas pengar. Vänsterpartierna vill för det tredje blanda bort korten i vilka alternativ väljarna ska ställas inför i en folkomröstning.I stället för att ärligt och enkelt redovisa vad det handlar om – ja eller nej till Förbifarten – ska byggandet av Förbifarten ställas mot investeringar i kollektivtrafik. Det är inte bara oärligt, det skapar också en helt onödig och konstlad motsättning mellan vägar och kollektivtrafik, när verkligheten är att vi behöver både och. För oss är det uppenbart att Socialdemokraterna i och med sveket om Förbifarten har frångått sin historiska roll som samhällsbärande parti med önskan om breda parlamentariska majoriteter i viktiga framtidsfrågor. I stället för att ta ansvar för Sveriges behov sätter de partitaktiska hänsyn i första rummet och ger sina samarbetspartier vetorätt. De politiska alternativen har blivit väldigt tydliga i och med att Förbifart Stockholm nu i realiteten har gjorts till en blockskiljande fråga. Allianspartierna, nationellt och regionalt, har presenterat en historisk överenskommelse som infrastrukturen, med sammanlagda investeringar på 497 miljarder kronor till 2021. Alliansen har i handling visat att vi är kapabla att axla det politiska ledarskapet, ta ansvar och fatta de beslut som krävs. Mot fyra partier som lyckats ta ansvar och komma överens om ett nationellt infrastrukturpaket på 497 miljarder kronor står tre vänsterpartier som tvingas låta sina ideologiska låsningar om Förbifart Stockholm lösas av väljarna. Det råder inte längre några tvivel om att endast en seger för allianspartierna i höstens val kan säkerställa att den nya infrastruktur som vår huvudstad och vårt land behöver faktiskt blir verklighet. Åsa Torstensson (C) infrastrukturminister Sten Nordin (M) finansborgarråd Stockholms stad


Anders har överlevt mot alla odds

Summary: Anders Hedin hade bara ett halvår kvar att leva, enligt statistiken. Men så blev det inte. Sex år senare lever Anders mitt emellan att vara ”frisk” och att vara ”sjuk”, säger han.

För snart sex år sedan fick Anders Hedin en diagnos som statistiskt sett innebar att han skulle överleva i ungefär ett halvår. Sedan dess har han hunnit spela in en skiva, en gammal dröm han har haft. Han har hunnit skriva flera böcker, bland annat om skärgårdens fyrplatser. Den senaste boken handlar om honom själv och heter ”Att överleva” (Gothia). – Jag lever på ett slags nivå mellan frisk och sjuk. Jag känner mig som en frisk person i grund och botten. Men så plötsligt kan en undersökning visa på en försämring. Och då är jag ”sjuk” ett tag igen, säger Anders Hedin. Det var i slutet av sommaren 2004 som Anders fick beskedet: Knölen som opererats bort i hans tunntarm var ett malignt melanom. En metastas från den hudcancer som tagits bort från bröstkorgen elva år tidigare. Beskedet innebar riktigt dåliga framtidsutsikter. Bara två procent lever fem år efter diagnosen, säger Anders. – Ibland möts jag av en viss förvåning hos läkare och vårdpersonal. De kan säga ”men åh, vad roligt att du står här i dag”. Själv har Anders vant sig vid situationen, det har inte varit så dramatiskt, säger han. – Jag har aldrig egentligen upplevt mig som döende, även om jag har vetat om att prognosen har varit dålig. Under de år som gått sedan diagnosen har hjärnmetastaser, behandlingar, positiva och negativa besked avlöst varandra. I sin bok berättar Anders om sjukdomen och om den nya typ av cancerbehandling han har fått – så kallad immunterapi. Kortfattat handlar det om att använda kroppens eget försvar mot tumörsjukdomen. Forskning och behandlingsförsök pågår på olika håll i världen. En svensk forskargrupp har arbetat fram den variant av metoden som Anders behandlats med. Signalerna som Anders fick från sjukvården efter diagnosen var att det var ”kört”. Men när han sökte på internet hittade han själv ledtrådar om immunterapi vid malignt melanom. Hans läkare tipsade honom då om den svenska forskningen. – Det var som en skattkammare som öppnade sig, säger Anders. Jag träffade en läkare från forskargruppen, och för första gången fick jag höra något positivt – att jag troligen har ett bra immunförsvar, eftersom det dröjt elva år innan jag fått återfall i cancern. För Anders har det varit självklart att vara aktiv när det gäller sjukdomen, ta reda på saker, försöka hitta möjligheter. –  Jag har koncentrerat mig ganska mycket på sjukdomen. På ett lite märkligt sätt har jag också fått möjlighet att genomföra projekt som jag velat göra länge, under den här tiden. Ett tag väntade jag nästan på att jag skulle lägga mig ner och bara invänta slutet. Fast det läget kom aldrig. Ingen vet säkert om det är immunterapin som har gjort att Anders klarat sig så bra, eller om det handlar mer om att han har en ovanligt ”snäll” form av sjukdomen. Anders själv är övertygad om att immunterapin spelat en viktig roll. I höstas upptäcktes en ny mikrometastas i hjärnan som behandlats framgångsrikt med strålkniv. Just nu får Anders kortison som gör honom svullen i ansiktet och lite ”speedad”, men mår ganska bra. Han är i full gång med nya skrivprojekt. – Jag är medveten om att jag har haft tur. Men jag är glad över att jag inte hamnade i uppgivenhet, som man säkert lätt kan göra. Hoppet är viktigt, att man känner att det kan finnas fler dörrar att öppna, hur knepig situationen än är, säger Anders.


”Politikerna duckar för pensionssystemets brister”

Summary: Unik Folksamstudie: Det faktiska utfallet av pensionerna blir mycket lägre än Pensionsmyndighetens prognoser. Pensionsmyndighetens prognoser för våra pensioner är alltför optimistiska och går inte att lita på. 80- och 90-talisterna kommer att få nöja sig med en total pension på 60–65 procent av slutlönen – cirka 20 procent lägre än prognoserna. När vi undersökte hur det faktiska pensionsutfallet blivit för de 336.601 svenskar som är födda 1938–42 fick vi ett överraskande resultat: Den totala pensionen sjunker överraskande snabbt från 86 procent av slutlönen (årskull 1938) till 81 procent (årskull 1942). Kvinnors pensioner sjunker allra mest, skriver Anders Sundström och Håkan Svärdman.

Sveriges pensionssystem är statsfinansiellt hållbart, enligt riksdagspartierna bakom pensionsöverenskommelsen. Men är det hållbart för oss som omfattas av systemet? Är det som är hållbart för staten nödvändigtvis tryggt för oss som pensionssparare? Den frågan ställer sig nog många av oss som den senaste tiden sprättat upp det brandgula kuvertet från Pensionsmyndigheten. Man hinner knappt börja läsa den bifogade prognosen förrän man stöter på en reservation om att den totala pensionen kan bli högre än vad som redovisas i kuvertet. Pensionsmyndigheten understryker att prognosen bara är en del av pensionen. Men hur stor pensionen blir i förhållande till vår slutlön är man dock försiktig med att uttala sig om. I stället hänvisas läsarna till webbplatsen minpension.se. Där kan man göra individuella prognoser, men dessa säger ingenting om den genomsnittliga pensionsnivån i det allmänna pensionssystemet. I årets upplaga av Folksams rapport ”Vad blev det för pension 2010”, som publiceras i dag, har vi gjort en unik granskning av det faktiska pensionsutfallet för samtliga personer födda mellan 1938 och 1942. Granskningen baseras på en särskild registerbearbetning som Statistiska Centralbyrån (SCB) gjort på Folksams uppdrag. Anledningen till att vi har valt dessa årskullar är att de omfattas av det reformerade pensionssystemet och att deras inkomsthistoria finns dokumenterad i SCB:s Inkomstregister. Total ingår 336.601 individer i undersökningen. För att få fram det faktiska pensionsutfallet har vi jämfört årskullarnas totala pension med deras slutlön, det vill säga den genomsnittliga förvärvsinkomsten från de sista fyra åren före pension. Den totala pensionen består av tre delar – allmän pension, tjänstepension och privatpension. Resultaten från årets undersökning visar dels att den totala pensionen minskar överraskande snabbt och kraftigt, särskilt för kvinnor. Dels att det finns skäl att ifrågasätta Pensionsmyndighetens prognosmodell. När vi jämför den totala pensionen som andel av slutlönen så minskar den från 86 procent för årskull 1938 till 81 procent för årskull 1942. Minskningen för kvinnorna är iögonfallande. Deras pensionsnivå minskar från 87 till 80 procent av slutlönen under samma period. Motsvarande minskning för männen är 3 procentenheter, från 85 till 82 procent. Orsaken till den här tydliga försämringen är att den allmänna pensionen har minskat från 61 till 54 procent av slutlönen. Tjänstepensionens andel av slutlönen har i stället ökat från 17 procent av slutlönen för årskull 1938 till 19 procent för årskull 1942. Andelen med tjänstepension har också ökat, från 90 till 92 procent. Den privata pensionens andel av slutlönen ligger på drygt 7 procent för respektive årskull, trots att andelen som sparar privat har ökat från 41 till 48 procent. Den högre allmänna pensionsnivån för de äldre årskullarna och i synnerhet för kvinnorna beror troligen på att de får en större andel av sin pension beräknad enligt ATP-reglerna, som är särskilt förmånliga för personer som har arbetat deltid. Om vi i vår undersökning tar hänsyn till skillnaden i beskattning mellan lön och pension, sjunker den totala pensionsnivån med ytterligare 3 till 4 procentenheter i alla årskullar. Skulle pensionärerna födda 1942 beskattas som lönearbetare, höjs den genomsnittliga pensionen med drygt 900 kronor per månad. Vi jämför alltså pensionen mot den faktiska slutlönen för att därigenom få en uppskattning om hur den ekonomiska standarden förändras vid pensioneringen. Vi tar därför inte bort inkomster som ligger över det allmänna pensionssystemets intjänandetak, som i dag ligger på drygt 32.000 kronor i månaden. Det gör däremot Pensionsmyndigheten i sin prognosmodell som används i Pensionssystemets årsredovisning som presenterades nyligen. Det innebär att pensionen i prognoserna divideras med en fiktiv slutlön som ligger väsentligt under den faktiska slutlönen. Härigenom får man en högre pensionsnivå än vad vi redovisar i vår undersökning. Enligt Pensionsmyndighetens prognosmodell, som har använts sedan 2001, ska den allmänna pensionen motsvara 69 procent av slutlönen för årskull 1938 och 66 procent för årskull 1942. För personer födda på 80- och 90-talen beräknas den allmänna pensionen minska till 53 procent. För att få en uppfattning om träffsäkerheten i Pensionsmyndighetens prognosmodell har vi låtit SCB kapa bort inkomster över intjänandetaket för samtliga pensionärer som ingår i Folksams undersökning. Vi har sedan jämfört resultatet med Pensionsmyndighetens prognos för respektive årskull året innan de gick i pension. Trots denna inkomstkapning träffar prognosen inte rätt. Enligt Pensionsmyndigheten skulle exempelvis årskull 1942 få en allmän pension på 66 procent. Det faktiska utfallet i vår undersökning är emellertid en pension på bara 59 procent av slutlönen under intjänandetaket. Om Pensionsmyndighetens prognos infriats, hade den genomsnittliga pensionen varit 1.400 kronor högre i månaden. Sammanfattningsvis visar Folksams undersökning att Pensionsmyndighetens prognoser är alltför optimistiska och att de lovar för mycket. Det finns mot denna bakgrund starka skäl att dra ned Pensionsmyndighetens prognos för 80- och 90-talisterna med cirka 20 procent, dels med hänsyn till att lönedelar över intjänandetaket inte ingår, dels att prognosmodellen genomgående tenderar att överskatta pensionsnivån. Detta innebär att deras totala pension hamnar på 60–65 procent av slutlönen. Sannolikt ännu lägre för kvinnorna på grund av att det finns få tecken som talar för att deras deltidsarbetande kommer att minska drastiskt i framtiden. Hittills har partierna bakom pensionssystemet duckat för dessa fakta och skickat fram statstjänstemän, som försöker avvärja diskussionen med klämkäcka slogans om att hela livet räknas och att det inte finns skäl att oroa sig för sin pension. Det vore väl utmärkt om vi kunde ägna större delen av livet åt produktivt arbete och därmed trygga pensionerna, men detta framtidsscenario är långt ifrån hugget i sten. Under de senaste två decennierna har vi i stället sett hur sysselsättningen trendmässigt sjunkit och arbetslösheten bitit sig fast på en hög nivå. Studietiderna har blivit längre och etableringen på arbetsmarknaden senareläggs. Detta samtidigt som halva befolkningen har lämnat arbetsmarknaden före 65 års ålder. Och svängningarna på finansmarknaden blir allt mer dramatiska, vilket aktiveringen av den så kallade pensionsbromsen bekräftar. Vi som oroar oss för pensionerna har i högsta grad orsak till det. En oro som riksdagen och regeringen bör ta på största allvar. Det är därför hög tid att tillsätta en utredning som får i uppdrag att utvärdera pensionssystemets elvaåriga historia och skissa på förbättringar som gör systemet än mer hållbart, även för oss pensionssparare. Anders Sundström vd på Folksam Håkan Svärdman välfärdsanalytiker på Folksam Pensionen Dagens pensionssystem består i huvuddrag av den allmänna pensionen, administrerad av staten, och tjänstepension (eller avtalspension), som följer av kollektivavtal mellan arbetsgivare och fackförbund. Dessutom kan den enskilde pensionsspara på egen hand. Den allmänna pensionen består av inkomstpension, tilläggspension, premiepension och garantipension. Den som är född 1938—53 får en del i form av inkomstpension och premiepension och en del i form av tilläggspension. Ju senare i perioden man är född, desto mindre är andelen tilläggspension. Källa: Pensionsmyndigheten


Det ärvda kriget

Summary: Insatsen i Afghanistan har blivit Obamas och nu också Merkels krig. Att inte brådstörtat ge sig av är rätt. Men tuffare än att förklara varför kriget är rättfärdigt blir att erkänna det förlorat.

Vi väljer inte alltid våra strider. Det finns strider som väljer oss, som vi helst skulle vilja slippa men inte kommer undan. Den internationella insatsen i Afghanistan har nu pågått så länge att ansvaret för den i många länder inte längre ligger hos den regering som beslutade att skicka trupp. I USA har Barack Obama fått ärva kriget, i Sverige har Fredrik Reinfeldt fått överta ansvaret för det som här hellre kallas ”insatsen”. Även i Tyskland finns en rädsla för ordet som börjar på ”K”. Förbudskansler Angela Merkel, som inte brukar utmana opinionen så länge hon kan undvika det, har hållit en låg profil i Afghanistanfrågan. Insatsen har fått hanteras av fackministrarna. I höstas fick den tidigare försvarsministern Franz Josef Jung lämna regeringen sedan det uppdagats att han tidigt känt till de civila offer som en flygbombning av kapade tankbilar krävde i september förra året. Sedan dess är det Jungs efterträdare Karl-Theodor zu Guttenberg som pressats av oppositionen. Men nu står han inte ensam längre. Efter en kampanj i pressen valde Merkel för drygt en vecka sedan att för första gången delta vid en sorgehögtid för soldater som dödats i Afghanistan. När förbundskanslern den gångna veckan reste till USA var det tänkt att hon skulle tala om vetenskap och klimatpolitik. Men en ny talibanattack på torsdagen tvingade henne att tänka om. Fyra tyska soldater dödades och Merkels besök i Stanford fick inledas med en tyst minut. För andra gången inom loppet av en vecka stod hon sedan upp och förklarade offentligt varför hon anser det rätt och nödvändigt att ha tysk trupp i Afghanistan. Liksom sin försvarsminister zu Guttenberg har Merkel nu också överskridit en annan gräns: De har båda börjat använda det känsliga, tidigare undvikna ordet ”Krieg”. Afghanistan har blivit Merkels krig på samma sätt som det i december förra året blev Obamas krig. Som svar på USA:s beslut att skicka mer trupper har även Tyskland utökat sin styrka och gett den en delvis ny inriktning. Mer resurser ska satsas på att utbilda afghanska soldater och poliser. Syftet, precis som för Obama, är att lägga över mer och mer av ansvaret för säkerheten i landet på afghanska styrkor. Denna hållning är värd respekt. Det fanns en folkrättslig grund för att störta talibanerna efter terrordåden den 11 september 2001. Väl på plats har de internationella styrkorna också haft fler viktiga och legitima mål än att slå mot al-Qaida. Inte minst bör omvärlden föröka bidra till uppbyggnaden av demokratiska institutioner och till att respekten för kvinnors rättigheter stärks. Men också ett krig som inletts på goda grunder kan förloras. Och även soldater som kommit för att skapa säkerhet och för att hjälpa till att bygga upp landet kan bli betraktade som ovälkomna erövrare. Problemet med Obamas försök att efter en periods intensifierad truppnärvaro överlåta mer och mer ansvar till afghanerna själva är att det kräver en pålitlig och stabil afghansk partner. Valfusket i presidentvalet gjorde det tydligt att Hamid Karzai inte är den som vi skulle önska att han var. Efter amerikanska försök att pressa Karzai blev relationerna så dåliga att förbindelserna nästan bröt samman. Nu har trycket minskat, för Obamaadministrationen ser inget alternativ till Karzai. Den hemska sanningen är att förutsättningarna för framgång i Afghanistan är dåliga. Politiker som i dag försvarar kriget har en otacksam uppgift. Men ännu svårare och mer smärtsamt blir det att om några år förklara varför det från början rättfärdiga och länge försvarbara kriget till sist måste avvecklas – även om målen inte uppnåtts.


”Jag löser Claes Borgström från hans tystnadsplikt”

Summary: Sture Bergwall: Jag riktar en direkt uppmaning till Claes Borgström att berätta vad han vet.

Claes Borgström har i ett öppet brev här på DN Debatt (14/4) anmält sig själv till Advokatsamfundet. Personligen ser jag ingen mening i det. Jag förstår om Claes Borgström kände sig bunden av mina erkännanden. Att genomskåda dem och avslöja manipulationerna under utredningarna hade krävt en noggrann och kritisk granskning av förundersökningarna. Själv har jag inget minne av att någon gång ens diskuterat utredningsmaterialet med Claes Borgström. Våra möten före rättegångarna bestod mest av prat om sociala saker och personliga erfarenheter. Däremot blev jag oerhört besviken när Claes Borgström satt i SVT:s ”Dokument inifrån” och beskrev mig som ett psykfall som skulle hållas inlåst resten av sitt liv. Omfattar anmälan även de uttalandena? Nu säger Claes Borgström att han är förhindrad av sin lojalitetsplikt att yttra sig. Han får inte säga något som kan skada resningsprocessen. Mitt enda intresse är att få alla aspekter av de händelser som skapade myten Thomas Quick belysta och diskuterade. Därför får jag härmed offentligt meddela att jag löser Claes Borgström från hans tystnadsplikt. Ja, jag vill till och med rikta en direkt uppmaning till honom att berätta vad han vet. Sture Bergwall