"Vi premierar skickliga lärare"

Summary: Vår utgångspunkt är att det går att med de lönekriterier vi tagit fram tillsammans med de fackliga organisationerna bedöma kvalitet och resultat i lärares arbete. Ambitionen att skolornas snittlöner ska förklaras av kvalitet och resultat. Skolorna får då olika löneutfall. Då vi väljer att premiera goda insatser är en följd att några får mer och andra mindre än genomsnittet, skriver företrädare för Stockholms utbildningsförvaltning i en replik på två lärares debattartikel 27 oktober.

Vårt mål är att premiera skickliga lärare och skolledare som hjälper sina elever och sin skola till bra resultat. En duktig lärare ska kunna tjäna bra och göra lönekarriär inom yrket. Vi arbetar också för att rätta till orimliga löneskillnader mellan skolor. Vår utgångspunkt är att det går att bedöma kvalitet och resultat, i lärares arbete, på skolor och för skolledare. Vi står inför stora utmaningar när det gäller lönesättningen. Lönespridningen mellan lärare har minskat. Det finns löneskillnader mellan skolor som inte kan förklaras utifrån svårighetsgrad och arbetsprestation. Vi ser också att vissa skolor har svårare att rekrytera än andra. Att utveckla lönebildningen är ett av många steg och insatser i ambitionen att bidra till att förbättra skolans resultat. Vi menar att differentierade löner på individnivå såväl som på skol- och förvaltningsnivå är ett viktigt steg både för löneutveckling och för skolornas kvalitet. Möjligheten till en god löneutveckling bidrar dessutom till att kunna attrahera ny arbetskraft. Det måste vara möjligt för lärare att genom goda prestationer kunna tjäna över 40.000 kr månaden, det vill säga avsevärt mer än medianlönen på 29 200. Det förutsätter att skolledare sprider löneutrymmet mellan medarbetarna, men också att lönenivån på skolor differentieras så att förutsättningarna för olika skolor blir likvärdiga. Vår utgångspunkt är att det går att bedöma kvalitet och resultat i lärares arbete. Till det finns lönekriterier som är utvecklade tillsammans med de berörda fackliga organisationerna. Skolans primära uppgift att ha fokus på elevernas kunskapsutveckling är ett av kriterierna. Det finns goda underlag och verktyg som gör att det går att bedöma kvalitet och resultat på skolnivå och på skolledares insatser. Verktygen tillåter oss att göra sådana bedömningar även om förutsättningarna skolorna emellan är olika. För andra året provar vi en metod där förvaltningen tydligare styr vilket löneutfall som är rimligt för lärarkollektivet på respektive skola. På samma sätt differentierar vi löneutfallet för rektorerna. Ambitionen att skolornas snittlöner ska förklaras av kvalitet och resultat. Skolorna får då olika löneutfall. Då vi väljer att premiera goda insatser är en följd att några får mer och andra mindre än genomsnittet. Ambitionen är också att rätta till orimliga löneskillnader mellan våra skolor. Om vi inte hanterar den frågan, så ökar dessa skillnader. Idag skiljer sig medianlönen mellan skolor på årsbasis med upp till 50.000 kronor. Det är ytterligare en bakgrund till att vi förändrar och utvecklar löneöversynen. Skolans främsta uppgift är att ge barn och unga kunskaper och att utveckla deras förmågor. Detta mäter vi genom prov och betyg. När vi har valt ut de grundskolor som ska få lite mer löneutrymme och de som får lite mindre har vi tittat på hur pass god måluppfyllelse skolorna har i förhållande till deras socioekonomiska förutsättningar. Sedan har vi vägt in skolornas nuvarande löneläge för att inte förstärka omotiverade löneskillnader skolorna emellan. Utbildningsförvaltningen är alltså restriktiv när det gäller ytterligare påslag på skolor som har bland de högsta lönerna och omvänt när det gäller skolor med de lägsta lönerna. Utgångspunkten för vår metod är att det finns ett samband mellan elevernas kunskapsutveckling och skolornas prestation. Det är ett antagande som har gott stöd i det vi vet om skolverksamhet, men det förklarar naturligtvis inte alla skillnader i elevprestationer. Skolornas rektorer och andra skolledare ska även fortsättningsvis bedöma den enskilde lärarens lön utifrån arbetets svårighetsgrad och prestationen. Det gör att den individuella lönen för lärarna ska variera oavsett vilket löneutfall skolan får. Vi är övertygade att vi behöver ta ett samlat ansvar för alla skolors och hela utbildningsförvaltningens löneutveckling. Det, tillsammans med att varje skola ständigt prövar sina metoder, är viktiga delar för att säkra kvaliteten i våra skolor. Det är vårt uppdrag att differentiera lönerna för våra medarbetare inom de avtalsramar som gäller. Vi följer upp lönearbetet och utvecklar successivt metoder och underlag. Vi tar ett ansvar för lönebildningen inom den förvaltning vi är satta att leda.  Utbildningsförvaltningen i Stockholms stad Thomas Persson, utbildningsdirektör Johanna Engman, biträdande utbildningsdirektör, chef tillhandahållaravdelningen Håkan Edman, grundskoledirektör Marie-Louise Hammer-Åberg, gymnasiedirektör Astrid Norderfeldt, personalchef Per Thorslund, chef administrativa avdelningen Elisabeth Barö-Dérantz, chef avdelningen för uppdrag kring lärande och elevhälsa Gunilla Larsson, stabschef


"Kommunpolitikerna tar inte sitt arbetsmiljöansvar"

Summary: Jag beklagar att de kommunpolitiker som har det yttersta ansvaret att förbättra arbetsmiljön för kvinnor inom äldreomsorgen inte tar sitt ansvar. I stället angriper de oss på DN Debatt (30/10) med slitna klichéer som ”orimligt paragrafrytteri och fyrkantig byråkrati”, skriver Arbetsmiljöverkets generaldirektör Mikael Sjöberg.

Kvinnor svarar idag för en större andel av sjukfrånvaron än män. Fler kvinnor än män tvingas avsluta sitt arbetsliv i förtid på grund av hälsoskäl. Belastningsskador låg bakom hela 44 procent av kvinnors anmälda arbetssjukdomar år 2010 och är också den främsta orsaken till sjukfrånvaro och utslagning från arbetslivet. Många av de kvinnor som slås ut arbetar inom vården och omsorgen. Det är den problembilden som ligger till grund för Arbetsmiljöverkets inspektioner och krav till arbetsgivarna inom äldreomsorgen. Innebörden av våra krav handlar om att kvinnor inte ska betala med sin hälsa när de vårdar sjuka och äldre. Det handlar om att de inte ska behöva lämna arbetslivet i förtid på grund av knäckta ryggar och utslitna kroppar orsakat av dålig arbetsmiljö. Det är också den här problembilden som har fått regeringen att agera och ge Arbetsmiljöverkets ett flerårigt uppdrag att förbättra kvinnors arbetsmiljö och förebygga belastningsskador. Jag beklagar att vissa kommunpolitiker, som har det yttersta ansvaret att förbättra arbetsmiljön för kvinnor inom äldreomsorgen, inte tar sitt ansvar utan istället väljer att angripa oss förskansade bakom slitna klichéer som ”orimligt paragrafrytteri och fyrkantig byråkrati”. Jag beklagar också att man i sitt angrepp ställer två grupper mot varandra – de äldre mot personalen. Samtidigt som man bortser från den elementera insikten om att den bästa garanten för en god och säker vård och omsorg av de äldre är en god och säker arbetsmiljö för dem som ombesörja vården. Ska äldreomsorgen långsiktigt kunna rekrytera kompetent personal krävs det en bra arbetsmiljö. ”Arbetsmiljöverket måste börja ta hänsyn till de individer som bor i de fastigheter som döms ut av arbetsmiljöskäl”, skriver Joakim Larsson (M), äldreborgarråd i Stockholm stad, Anders Knape, ordförande i Sveriges kommuner och landsting med flera i DN-debatt 30/10. Det är precis det vi gör när vi ställer krav på förbättringar. Våra krav dimper inte ner som en blixt från en klar himmel utan det handlar ofta om mycket långa, fleråriga processer. Arbetsgivarna får flera år på sig att bygga bort bristerna. Verkets inspektörer inbjuder till dialog med arbetsgivarna om tidsramar för ombyggnation. Vi vill verkligen ge rimlig tid för de ansvariga att rätta till bristerna utan att de boende kommer i kläm. Men den krassa verkligheten är att arbetsgivarna vid boendena, i flera fall, genom vägran att gå i dialog med oss, bidrar till att dessa arbetsmiljöproblem i åratal förblir olösta. Artikelförfattarna hävdar att Arbetsmiljöverket baserar sina krav på en fallstudie gjord 1979. Det stämmer inte. Våra krav baseras dels på ett vägledningsdokument från 2006, dels på den samlade expertkunskap som låg till grund för föreskriften om arbetsplatsens utformning från 2009, som i vanlig ordning föregicks av samråd med arbetsmarknadens parter. Vidare hävdas det i artikeln att verkets krav på utrymme runt patienten är irrelevant, eftersom utvecklingen gått framåt vad gäller hjälpmedel, bland annat lyftanordningar. Sanningen är att hjälpmedlen kräver manövreringsutrymme runt patienten. Utrymme krävs också för att personalen ska kunna inta skonsamma kroppsställningar. En tredjedel av de anmälda arbetsolyckorna bland omsorgspersonal har orsakats av kroppslig överansträngning som obekväma arbetsställningar och tunga lyft. De anmälda arbetsskadorna har under senare år ökat för den här gruppen, som nästan uteslutande består av kvinnor. Ytterst är det kommunpolitikerna som har en skyldighet att se till att de kommunanställda har en hållbar arbetsmiljö. Men det står tyvärr inte ett ord i artikeln om vad artikelförfattarna har för strategi för att lösa arbetsmiljöbristerna inom vården och omsorgen. Denna inställning gör mig orolig över vissa kommuners vilja att ta tag i de arbetsmiljöproblem som bryter ner tusentals kvinnor i förtid och förpassar dem till ett liv med låga pensioner och kortisonsputor för att stå ut med kronisk värk som alstras av knäckta ryggar och slitna kroppar.  Mikael Sjöberg Arbetsmiljöverket, generaldirektör.


”Låt ambitiösa kommuner kräva energisnålare hus”

Summary: Sverige sämst i klassen. Att bygga energieffektivt är inte särskilt svårt och många kommuner har satt upp egna krav som går längre än de svaga nationella målen. Men detta överväger bostadsministern Stefan Attefall att sätta stopp för, trots nya krav från EU. Det skriver företrädare för Naturskyddsföreningen och flera kommuner.

I Sverige står bostäder för en tredjedel av landets totala energianvändning. Trots relativt ambitiösa politiska mål både nationellt och inom EU, lyser de politiska åtgärderna för att minska användningen med sin frånvaro. I en utredning som presenteras senare i höst befarar vi förslag som kan sätta krokben för de kommuner som har högre ambitioner och som, trots de svaga nationella byggreglerna, vill bygga energisnålt. Att bygga och renovera energieffektivt är egentligen inga konstigheter. Exemplen på där det görs är talrika, och många kommuner i landet har satt upp egna krav på minskad energianvändning som går längre än de alltför svaga nationella målen. Men detta vill nu eventuellt bostadsministern Stefan Attefall sätta stopp för, trots nya krav från EU om minskad energianvändning. Utredaren, som ska presentera sitt förslag i november, sa i en intervju i Ny Teknik den 12/9 att det är ohållbart att låta ambitiösa kommuner gå före och sätta sina egna regler. Men vad som bör betraktas som ohållbart i sammanhanget är väl snarare att energianvändningen ökar när den ska minska? De hus som byggs i dag ska stå i kanske hundra år. Vi har inte råd att bygga in ett så långsiktigt energislöseri i fastighetsbeståndet. Riksdagen har antagit ett mål om minskad energianvändning i bostadssektorn med 20 procent till 2020 och 50 procent till 2050. I Energimyndighetens senaste långtidsprognos till 2030 spås energianvändningen i bostadssektorn minska med en procent med nuvarande politik. EU har ett mål om 20 procent energieffektivisering till 2020, och har nyligen skärpt sitt energieffektiviseringsdirektiv då medlemsländerna, med Sverige på jumboplats, inte väntas nå målet. Som komplement kom i vintras ett nytt direktiv om nära noll-energihus. Direktivet fastslår att nya hus som byggs från slutet av 2020 ska ha ”nära noll” i energianvändning; i offentlig sektor från 2018. Regeringen har dock inte omsatt direktivet i politik. Till en början hävdades från näringsdepartementet att Sverige redan uppfyllt direktivets krav. Efter stark kritik från en överväldigande majoritet av remissinstanserna öppnades för att skärpningar eventuellt kan behövas framöver. Men de politiska besluten uteblev. Samtidigt går våra grannländer före. Norge skärper kraven till passivhusstandard 2015 och nära noll 2020. I Danmark ska gränsen sänkas från dagens 52,5 till 20 kWh/kvadratmeter år 2020, att jämföra men den svenska nivån på 90-130 kWh/kvadratmeter. För att förenkla för de kommuner som redan ställer högre energikrav på sina nybyggen än vad reglerna kräver, arbetar nu Sveriges Kommuner och landsting tillsammans med Miljöstyrningsrådet med ett förslag till gemensamma ambitiösa riktlinjer, parallellt med bostadsminister Attefalls utredning. Det är den typen av initiativ som behövs. Energiministern Anna-Karin Hatt skriver i en debattartikel i SvD den 19/9 att nära noll faktiskt, ”bortom allt tvivel”, innebär en skärpning av dagens krav, och att de kommuner som går före faktiskt bidrar till en positiv förändring. Vi hoppas nu att bostadsministern lyssnar på sin regeringskollega, och att den enda harmonisering av energikrav på byggnader vi får se framöver är en skärpning. Hela regeringen behöver se potentialen i den enorma energibesparingen som byggnader kan bidra med. För att uppfylla nära noll-direktivet måste regering och riksdag medverka till energibesparingsåtgärder i kommunerna i stället för att hindra framtidsinriktade kommunala initiativ. Svante Axelsson, generalsekreterare, Naturskyddsföreningen. AnnSofie Andersson (S), kommunstyrelsens ordförande, Östersund. Kia Andreasson (MP), miljökommunalråd, Göteborg. Marita Bengtsson (S), kommunalråd, Lidköping. Lars Bergvall (C ), ledamot i kommunstyrelsen, Lund. Muharrem Demirok (C ), kommunalråd, Linköping. Ulf Hedin (M), ledamot i kommunstyrelsen, Växjö. Ewa Lofvar Konradsson (MP), kommunalråd, Södertälje. Thomas Olson (FP), ledamot i kommunstyrelsen, Åmål.


”Svaga skolor kommer att förlora sina bästa lärare”

Summary: Orättvis lönereform. De nya lärarlönerna i Stockholms skolor kommer inte att leda till att svagpresterande skolor höjer sina resultat. Tvärtom kommer både elever och lärare att vilja fly de ”svartlistade” skolorna. Utbildningsförvaltningen bör tänka om och satsa på att få kvalificerade lärare till de skolor där de behövs mest, skriver två lärare.

Stockholms stads utbildningsförvaltning har i dagarna genomdrivit en svårbegriplig och orättvis lönereform, som kommer att få förödande konsekvenser. Stadens skolor har delats in i tre kvalitetsgrupper, bäst, mittemellan och sämst. Den av arbetsmarknadens parter överenskomna löneökningen på 4,2 procent ska, har grundskolechef Håkan Edman förklarat, fördelas över dessa tre grupper, så att de skolor som lyckas bäst får lägga ut en genomsnittlig löneökning på 4,7 procent, medan de sämsta får lägga ut i snitt endast 3,7 procent. Av detta ska, är tanken, uppstå en tydlig ambition hos de sämsta skolorna att höja sina resultat. Även om Håkan Edman är noga med att påpeka att skolorna är fria att ge enskilda lärare såväl lägre än 3,7 procent som högre än 4,7 procent så har man i och med detta åstadkommit en rent bisarr belöningsmodell, som går på tvärs mot både avtalets intentioner och mot vanligt sunt förnuft. Låt oss se vilka konsekvenser den skulle innebära: • Tvärtemot vad Edman tycks tro, så kan vi garantera att det inte kommer att uppstå en konstruktiv pedagogisk diskussion av det faktum att svagpresterande skolor som helhet får lägre lön. Kollektiva bestraffningar motiverar vare sig elever eller lärare till annat än upprördhet. Arga diskussioner kommer att stjäla tid från det lärare redan är högst motiverade till, men sällan har utrymme för: pedagogiska diskussioner om hur man ska få eleverna att nå målen. • Blir lönereformen verklighet kommer den att innebära en elevflykt, årligen upprepad när utbildningsförvaltningens ”svarta listor” i framtiden släpps. Men också lärare vill förstås till de skolor som har de bästa eleverna, särskilt då om medellönen där är högre. Duktiga lärare kommer att söka sig bort från de skolor där de behövs mest, det vill säga där de pedagogiska utmaningarna är som störst. • Utbildningsförvaltningens reform luktar illa av amatörmässigt näringslivsledarskap. Produktionsmål och bonusar för en avdelning kan nog vara fungerande, även i offentlig verksamhet. Men, säg, en läsktillverkare som i syfte att öka colaförsäljningen skulle gå ut och förkunna att företagets cola är av högsta kvalitet, medan dess apelsinläsk är fullkomligt odrickbar, skulle bli utskrattad – och förmodligen snart satt i konkurs. Vill man i utbildningsförvaltningen ta efter företagsprinciper för verksamhetsutveckling, så gör det åtminstone på ett professionellt sätt. • Även om vi skulle inbilla oss att svartmålning av skolor leder till att dessa ”skärper sig”, så måste man undra hur förvaltningen tänkt hantera situationen kommande år. Det aktuella läraravtalet har en guldkant det första året. År två har man endast industrinormen att utgå från. År tre och fyra är det garanterade ökningsutfallet 0 (noll!) procent. Hur ska bonussystemet se ut då? • Lönereformen slår mot duktiga lärare: möjligheterna att lönemässigt premiera deras insatser har minskat drastiskt. Samtidigt friskriver den skolledare och, inte minst, utbildningsförvaltningen från allt ansvar för dåliga resultat. Vi ber utbildningsförvaltningen tänka om. Satsa på våra skolor och på att få kvalificerade lärare dit de behövs mest i stället för att ägna tiden åt halvgenomtänkta och avtalsstridiga belöningsmodeller. Björn Kindenberg, lärare åk 6–7 Hässelbygårdsskolan Anna-Karin Frisk, lärare och doktorand i ämnesdidaktik vid Stockholms universitet


”Bygg ut tunnelbanan från Akalla till Barkarby”

Summary: Ett första steg. Järfälla kommun och Stockholms läns landsting ska utreda möjligheten att bygga tunnelbana eller spårväg till Barkarbystaden. En utbyggd spårtrafik skulle innebära stora förbättringar för alla som bor och arbetar i området samtidigt som det skulle bidra till att knyta ihop länet bättre, skriver företrädare för allianspartierna.

Eftersom befolkningsökningen i Stockholms län överstiger prognosen med det dubbla krävs fler bostäder och arbetsplatser, vilket förutsätter en infrastruktur med högre kapacitet än den vi har i dag. Men varje ny arbetsplats får inte innebära ytterligare en bil. I Barkarbystaden kommer man inom de närmaste åren att bygga cirka 5.000 bostäder och 6.000 arbetsplatser. Därför vill Stockholms läns landsting tillsammans med Järfälla kommun genomföra en idéstudie om tunnelbana eller spårvägslösning från Akalla till Barkarbystaden. Det ska ses som ett första och viktigt steg mot utbyggd kollektivtrafik i ett geografiskt viktigt område med potential att bli en av länets allra viktigaste knutpunkter. Regeringens stöd för att bygga ut tunnelbanans blå linje till Nacka är ett viktigt besked för stockholmarna. Staten ska dels utse förhandlingspersoner för projektet, dels bidra till medfinansieringen. Ett växande län behöver en utbyggd infrastruktur. En förlängning av tunnelbanan till Nacka har en stor betydelse för hela kollektivtrafiksystemet genom att utnyttja kapacitet i den blå linjen och avlasta den hårt utnyttjade gröna linjen. I den andra änden av den blå linjen sker också en snabb utveckling. Mälarbanans utbyggnad och den nya stationen Stockholm väst i Barkarbystaden utvecklar Järfällas roll som en viktig knutpunkt för kollektivtrafik och kommer att attrahera tillväxt. Järfällas investering i den nya, framväxande Barkarbystaden är en viktig del i ett växande Stockholm. Det kommer att bli en modern stadsdel med närhet till både natur och storstad. Utvecklingen kring Barkarbystaden kan utnyttja närheten till tunnelbanans blå linje och dess lediga kapacitet, oavsett om ny spårutbyggnad sker i form av tunnelbana eller spårväg. Det alternativ som ska utredas i idéstudien är bland annat en förlängning av tunnelbanans blå linje från Akalla till Barkarbystaden samt spårvägslösningar som bland annat kopplar ihop Barkarbystaden med den blå linjen. Det är i dagsläget för tidigt att fastslå exakt vilka dragningar som ger störst fördelar. Vid utbyggnad av kollektivtrafik i Stockholmsregionen är det viktigt att se till den bästa möjliga lösningen ur ett resenärsperspektiv såväl som ur ett miljöperspektiv. Att fler väljer att resa kollektivt framför att resa med bil är en förutsättning för att minska utsläppen av koldioxid och skadliga partiklar, och på så sätt kan vi nå de regionala klimat- och utsläppsmålen. Vid så här stora projekt är det många olika delar som ska utredas innan alla frågor är besvarade. Men en bred politisk enighet är en bra utgångspunkt för det fortsatta arbetet. I ett senare skede, när vi har en prislapp, behöver vi titta på en finansiering. Runtom i världen sker medfinansiering på olika sätt mellan olika aktörer. Då är det viktigt att vi också är öppna för att se vilka möjligheter som finns. Medfinansiering från staten är naturligtvis önskvärt men innebär också ett starkt åliggande för länet att göra effektiva val och prioriteringar. Med pågående utbyggnad av pendelstågstunnel och tvärspårväg samt med alltmer konkreta planer på tunnelbana till Nacka, utbyggd kollektivtrafik i Nordost, Spårväg Syd och spårlösning till Barkarbystaden sätter alliansen nu fart på arbetet för en kapacitetsstark spårtrafik som knyter ihop länet bättre. I arbetet med planerna för Nordost studeras även en pendeltågsgren som förbinder Arninge med Barkarby via Täby, Sollentuna och Kista. Utöver det som nu görs behövs ytterligare satsningar. Hagastaden beräknas bli färdig om 13 år. Även dit behövs det kapacitetsstark kollektivtrafik som klarar av att försörja alla dem som ska arbeta och bo i området eller besöka Nya Karolinska universitetssjukhuset. Den lösning som väljs måste vara effektiv och passa in i det övriga trafiksystemet. Stockholms län har länge haft en alldeles för låg utbyggnadstakt av kollektivtrafik och behöver nu mer av allt. Christer G Wennerholm (M), trafiklandstingsråd Birgitta Rydberg (FP), landstingsråd, gruppledare Stig Nyman (KD), landstingsråd, gruppledare Gustav Andersson (C), landstingsråd, gruppledare Cecilia Löfgreen (M), kommunstyrelsens ordförande Järfälla kommun


Elitidrottare kan få svårt med det ”vanliga” livet

Summary: Många toppidrottare får problem med livet utanför tävlingsarenorna. Det som fungerar inom idrotten fungerar inte alltid i arbetslivet, säger forskaren Natalie Barker.

Tidigare har den allmänna bilden varit att toppidrottare utvecklar egenskaper som borde garantera framgångar även efter den aktiva karriären. Men nu visar det sig att den bilden kan vara felaktig. I alla fall om vi ska tro på resultaten av en intervjuundersökning utförd av svenska och australiska forskare. – Flera tidigare elitidrottare vi intervjuat vittnar om att omställningen till livet efter karriären är bland det svåraste de varit med om. Till och med tuffare än allt de upplevt under träning och tävling, säger Natalie Barker vid Göteborgs universitet. Hon genomförde det aktuella forskningsprojektet tillsammans med maken Dean och kolleger från två universitet i Australien. Studien bygger på samtal med åtta deltagare i sommar-OS i Peking för fyra år sedan och i vinter-OS i Vancouver för två år sedan. De intervjuade har tävlat i lag eller i individuella sporter, och har varit aktiva under många år. Natalie Barker säger att i värsta fall kan desorientering, sjukdom, depression eller självtvivel drabba idrottare när egenskaper som varit så användbara under den aktiva karriären inte längre premieras. Det kan till exempel handla om att man utvecklar en osund själviskhet eller en alltför stark tro på auktoriteter. Samtidigt kan de som håller distansen till sin sport få en mer mogen och flexibel självbild när de reflekterar över sitt liv och sina erfarenheter. – Då kan det handla om att förstå att vissa beteenden omedvetet lärs in i idrottsmiljöerna. Natalie Barker konstaterar att idrottare utvecklar personlighetsdrag som kan vara användbara i livet efter den aktiva karriären. De tränar extremt mycket och väldigt hårt – och lär sig att en extra ansträngning oftast lönar sig. Målen som en idrottare ska uppnå är väldigt tydliga, det kan röra sig om att fokusera på nästa års viktigaste tävling eller att vara på topp vid de olympiska spelen om tre år. – Men idrottare vill också alltid vinna nästan till vilket pris som helst, de har en utpräglad ”killerinstinkt”. Aktiva idrottare vet exakt när och hur länge de ska träna, hur träningen ska läggas upp och när det är tävlingar. Deras tillvaro är ganska välorganiserad. Dessutom pysslas idrottarna om av tränare och ledare, och slipper därmed att bry sig om vardagsproblem som jämnåriga måste ta ansvar för. De blir därför lätt självupptagna, Natalie Barker menar att självupptagenheten, konkurrenstänkandet och perfektionismen ofta visar sig vara egenskaper som är mer eller mindre oanvändbara i livet efter idrotten. De är inte till nytta i arbetet, studierna eller familjelivet. – På de flesta arbetsplatser gäller det snarare att samarbeta, att vara effektiv och att snabbt hänga med i alla förändringar. Inom idrotten sker oftast en omedelbar feedback där ledare eller tränare direkt påtalar fel och brister. Och under en tävling märker den aktive snart om klockan gått för snabbt, om ribban faller ned eller om motståndaren är för stark. – På en arbetsplats förekommer sällan en så direkt feedback. Där gäller det också att kunna säga nej, ta ansvar för sig själv, att kunna fatta självständiga beslut och att ibland till och med visa osäkerhet om huruvida beslut verkligen är riktiga. Något som kan vara främmande för en idrottare som alltid ska vara stark och på topp. – Idrottsmän och idrottskvinnor som är vana att alltid ligga på topp kan också bli väldigt frustrerade när de på en arbetsplats märker att betydligt yngre kolleger kommit längre i karriären och har ett stort kunskapsförsprång. Det leder till att deras självbild får sig en törn. Som ung tävlade Natalie Barker i gymnastik, bland annat representerade hon Schweiz i flera internationella tävlingar. Efter att ha flyttat till Nya Zeeland började hon studera idrottsvetenskap på universitetet och träna kvinnliga gymnaster. – Jag har en bra bild av vad som krävs för att nå toppen och av hur en elitidrottares liv kan te sig. Jag märkte också att det kan vara svårt att klara omställningen från en aktiv karriär till ett liv vid sidan av idrotten. En av de gymnaster jag tränade blev deprimerad när hon slutade att tävla. Natalie Barker säger att många tränar och tävlar i en miljö där de utvecklar – eller tvingats utveckla – en stark egoism och ett ständigt behov av att konkurrera. Men även i lagidrotter kan negativa egenskaper växa sig för starka. – En deltagare i den aktuella studien spelade just i ett lag. Där gällde det att till punkt och pricka följa tränarens råd och order, att underkasta sig hans vilja för lagets bästa. När spelaren sedan började arbeta efter den aktiva karriären sa hon ja till allt och alla, och den egenskap som fungerat inom idrotten blev en katastrof på jobbet. I studien Natalie Barker varit med om att ta fram intervjuades åtta framgångsrika olympier från Sverige, Schweiz, USA och Australien. Bland dem hade två vunnit guldmedaljer, även de andra hade hamnat på prispallen. Men är inte underlaget väl litet? – Vi valde att göra fallstudier med intervjuer för att verkligen förstå toppidrottarnas erfarenheter. Vår studie är en indikation på ett problem som är viktigt att belysa. Jag hoppas därför att vi kan gå vidare med fler intervjuer. Fotnot: Intervjustudien heter ”Preparing olympic athletes for lives outside of elite sport: Towards best practice”.


”Rädsla för rasiststämpel hindrar integrationsdebatt”

Summary: Nederländerna avskräckande exempel. Många politiker vill inte diskutera integrationsfrågorna av rädsla för att debatten ska gynna Sverigedemokraterna. Men tystnad kommer bara att förvärra situationen. Låt inte integrationsdebatten implodera bara för att vi har fått ett främlingsfientligt parti i riksdagen, skriver Jasenko Selimovic (FP).

Sveriges integrationsdebatt är på väg att haverera. Samtidigt växer Sverigedemokraterna sig allt större. Den senaste opinionsmätningen i Aftonbladet visade på 9,9 procent. Få partier debatterar de integrationspolitiska utmaningarna och få är bekymrade över bristen på debatt. Socialdemokraterna har inte ens en integrationspolitisk talesperson. Miljöpartiet och Vänsterpartiet debatterar sällan integrationen, och i den mån de gör det då gäller det oftast migrationspolitiken. Frågorna i riksdagen angående integration är få. Debattens stridslinje går mellan SD å ena sidan och Folkpartiet å andra. Anledningen är naturligtvis att både Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet har dragit sig tillbaka efter SD:s intåg i riksdagen. De vill inte diskutera integration eftersom de är rädda för att debatten kommer att gynna SD. Det är kanske hedervärt men tyvärr fel sätt att hantera problemet. Fortsätter vi på denna väg kommer vi att hamna i samma fälla som Nederländerna gjorde. De två stora nederländska partierna drog sig tillbaka från debatten efter de främlingsfientligas intåg. De var rädda för att debatten skulle gynna de främlingsfientliga och de ville inte heller anklagas för att likna dem. De partier som ändå försökte ta upp vissa integrationsproblem smetades snabbt ned med anklagelser om främlingsfientlighet, vilket gjorde att även de backade från debatten. Resultatet blev en enad kör av partier som bara var intresserade av att försöka visa vilka stora humanister de var och hur mycket de skilde sig från de främlingsfientliga politikerna Pim Fortuyn och Geert Wilders. Men taktiken fick oönskade konsekvenser. De främlingsfientliga partierna uppfattades som de enda som ville debattera det som väljarna uppfattade som problem och de fick följaktligen väljarnas stöd. Under vissa perioder blev Wilders parti så stort att man spekulerade om att de i framtiden skulle bli Nederländernas största parti. Ställda inför utsikten att en rasist skulle kunna bli landets premiärminister blev de etablerade partierna panikslagna. Och motvilligt anpassade de sig till en lättare variant av den rådande främlingsfientliga trenden. Ingen välkomnade förflyttningen i denna riktning men alla ansåg sig tvungna att spela med. Den som följer svensk politik ser likheter med Nederländerna. De etablerade partierna har beröringsskräck vilket SD utnyttjar. Därför försöker SD dödskyssa de politiker som då och då tar upp integrationsproblem: ”XX kommer ut som sverigedemokrat” är ett vanligt Twitter från SD-konton. SD försöker att rensa det politiska utrymmet kring integrationsfrågor. Tanken är att det bara ska finnas ett alternativ att rösta på för alla de väljare som anser att det finns något att förbättra med integrationen. Det paradoxala i sammanhanget är att SD inte har någon integrationspolitik över huvud taget. De vill inte ha det. SD:s största fiende är en lyckad integration. Därför överdriver de integrationens misslyckande och använder det som ett argument för sitt huvudsyfte: att stoppa invandring. Jag vänder mig här till er i oppositionen. Ni måste börja ta debatten om integration – inte på Sverigedemokraternas premisser men på era egna. Jag har förståelse för er rädsla att gynna de främlingsfientliga. Men tystnaden kommer att förvärra situationen. Om vi som tycker att invandrare ska vara välkomna till Sverige inte diskuterar de problem som finns med integrationen kommer de som föreslår minskad invandring att vara det enda alternativet. Då kommer vi snart att tvingas diskutera frågan: ska vi ha invandring över huvud taget. Därför måste vi orka föra två strider samtidigt: både bekämpa främlingsfientligheten och förbättra integrationen. Angrip gärna den politik som regeringen för och tyck att Folkpartiets uppfattningar är fel, men snälla: debattera, föreslå egna lösningar och var ett alternativ för väljare i dessa frågor. Jag ber er, framför allt som en invandrare i detta land. Låt inte Sverige gå den nederländska vägen. Låt inte integrationsdebatten implodera bara för att vi har fått ett främlingsfientligt parti. Vi har större utmaningar än att bli rädda för att bli kallade rasister. En nyanserad debatt om integrationen, som både framhäver fördelar och problem, är nödvändig. När grupper från olika kulturer, värderingar, utbildningsgrader och sociala förhållanden börjar leva ihop uppstår fantastiska möjligheter men också värderingsstrider och missförstånd. Det är inget konstigt. Och det är inte heller konstigt att det kan skapa oro och spänningar. När ett ökat antal invandrare kommer till Sverige nästa år, så kan ett nytt Forserum och ett nytt Sjöbo förväntas. Livet med obekanta människor kan vara förvirrande och svårt att bemästra både för migranter och för dem som redan är i landet. Naturligtvis är det lätt att avfärda de nyanländas problem med ett ”de har aldrig haft det så bra” – och de ”inföddas” förvirring med ett föraktfullt ”rasister”. Men det vore bättre att försöka hjälpa båda grupperna. Det kräver en debatt, konkreta förslag och lösningar. Och anklagelser om främlingsfientlighet är inte en lösning. Det som kan lindra förvirring och konflikter är att integrationsfrågor diskuteras, problem åtgärdas, människor hjälps. Vi kanske aldrig kommer att hitta en gemensam ståndpunkt. Men självaste diskussionen kommer att skapa ett nytt vi, ett kitt som håller oss ihop, som ger oss en känsla av solidaritet och som därmed skapar ett gemensamt land, där vi tillsammans formar vår framtid. Det är vår, politikernas, uppgift att föra den debatten. Vi kan inte avstå från debatten, för då har vi abdikerat från vår uppgift. Jasenko Selimovic (FP)


Cecilia Malmström: ”Jag säger alltid vad jag tycker”

Summary: Porten till Europa ska vara öppen, och stängd. Det är Cecilia Malmströms jobb att se till att flyktingar får komma in, och att alla andra stoppas. Cecilia Malmström har ett av EU:s svåraste uppdrag. DN Söndag följde EU-kommissionären längs Europas yttersta gräns i Grekland.

EU-kommissionären Cecilia Malmström gör ett försök att lätta på stämningen med lite göteborgsk humor. Den grekiske gränspolisen drar inte på munnen. Kanske gillar han inte att man skämtar med honom. Eller så var han inte alls förberedd på att plötsligt stå här och skoja med en EU-kommissionär från Bryssel. Sådant är han inte precis van vid. Med blåljus både framför och bakom har EU-delegationen anlänt i en kortege med sju bilar och en stor buss fullastad med grekiska och utländska journalister, till EU:s yttersta gräns. Det kliar på vristerna. Myggorna är ettriga. Annars svärmar de i stora svarta moln över träsken vid floden Evros, som fått sitt grekiska namn för att tala om att det är här som det åtråvärda Europa börjar. Längs Evros stränder, på flodens botten och i sumpmarkerna runtomkring har man hittat ett par hundra döda kroppar under de senaste åren. Ingen vet vilka de var. Eller vad de hoppades på. Kanske var det en flykting som hade rätt till skydd i Europa? Varje dag tar sig hundratals människor över floden från Turkiet. Som EU-kommissionär för inrikesfrågor är det Cecilia Malmströms ansvar att allt går rätt till vid EU:s yttersta gränser. Det gör det inte. Grekland är en ständig huvudvärk för EU-kommissionären. Det här jobbet måste vara en ren mardröm. Hur orkar du? – Att se människor som far illa är fruktansvärt slitsamt. Det finns en snålhet i Europa som jag är besviken över. Under kriget i Libyen hade FN:s flyktingkommissarie identifierat 8 000 flyktingar i akut nöd av den miljon som flytt till grannländerna. EU och Norge tog 700 tillsammans. Norge ensamt tog emot nästan hälften. Det var ju extra sorgligt eftersom alla EU-länder stödde den väpnande insatsen i Libyen. I stället för att hälsa den arabiska våren som något helt fantastiskt sa man att - oj,oj,oj - nu blir det jobbigt för oss. Vissa europeiska ministrar talade om en massinvandring som om det vore en tsunami. Dörren till Europa ska vara öppen – och stängd. Just detta ”bådeoch” är Cecilia Malmströms ansvar. Hennes kommissionärsportfölj är stentung och spretig: mänskliga rättigheter, gränsskydd, terrorism, människohandel och internationell brottslighet. Det är motstridiga intressen som ska försvaras – därför gäller det att inte tappa balansen. Eller slinta med tungan. Hennes ”spokesperson”, som det heter, Michele Cercone, vet att han aldrig får uttala sig utan att först ha fått det godkänt via sms av kommissionären. Ständigt ser man Michele Cercone med telefonen i ena handen - och ibland med kommissionärens handväska i den andra. Mänskliga rättigheter är en av dina profilfrågor. Men den väldiga EU-elefanten står oftast still. Har du fått kompromissa för att den ska röra på sig? Den glada, lättpratade och skämtsamma Cecilia Malmström får en rynka i pannan. Rynkan är inte alldeles lätt att tolka. – Hur menar du nu? Efter en kort tystnad fortsätter hon: – Jag säger alltid vad jag tycker. Ser jag några allvarliga brister så påtalar jag det. Redan när kortegen stannar vid ett av lägren hörs skärande skrik: – Syrien, Syrien. Vi kommer från Syrien. Ett hundratal män skakar ett stängsel med taggtrådsvajrar. Deras ögon är febriga. Några gråter. Andra skriker. Bara någon enstaka talar engelska. – Help us! ”No food” och ”No water” står det på skyltarna som männen håller upp. Cecilia Malmström står längst fram vid stängslets maskor. Journalisterna trängs. TV-kamerorna rullarna förstås. – No photos! Den grekiska gränspolisen får snabbt nog och sträcker upp sina händer framför journalisternas kameralinser. Vad är nu det här? Fungerar inte öppenheten i Europa? De ökända och överfulla fängelseliknande lägren har hittills varit stängda för pressens insyn. Den här gången har europeiska journalister bjudits in av kommissionen för att få se vad som pågår. No, no, no, säger de grekiska poliserna till oss journalister. Michele Cercone säger att poliserna är rädda för upplopp bland de desperata männen bakom staketet. Vid ett tidigare besök, på den förre kommissionärens tid, var det en man som tände eld på sin madrass. När EU-kommissionären Cecilia Malmström nu är här och framförallt när Greklands nya regering vill visa upp sig får det inte urarta. Cecilia Malmström går in i förvarsbyggnaden där männen bor. Journalisterna står kvar utanför. En kvart senare är hon ute igen. Vad fick du egentligen ut av det här? – Det är definitivt inte alla som säger att de kommer från Syrien som verkligen gör det. Men några där inne är syrier. De har rätt till skydd. Vi ska se till att de andra får åka hem. Nu sitter alla fast i en fälla, och de hålls inlåsta alldeles för länge. Dessa människor har ju inte begått några brott. Cecilia Malmström svarar i framsträckta mikrofoner under den ruschiga promenaden tillbaka till bilen. Svaret är rakt och frankt, och samtidigt väl avvägt. Europa är stängt för många av männen bakom taggtråden. Men det ska samtidigt vara öppet för dem som har behov av skydd. Det här är Cecilia Malmströms omöjliga uppdrag: Att skydda gränserna och att värna internationella flyktingkonventioner i en tid då krisen i EU är värre än någonsin. Det grekiska folket lider, hälften av alla landets ungdomar är arbetslösa. Hur mycket ska det grekiska folket tåla? – Jag vet att Grekland har det svårt, och att det finns tiotusentals papperslösa bara i Aten. Sannolikt är det många fler. Men det beror ju inte på den ekonomiska krisen utan på att Grekland så länge har misskött migrationspolitiken. Sverige har tagit emot fler per capita. Nästa stopp för kommissionärens kortege är Venna. Mitt ute i det böljande grekiska landskapet ligger ett av de mest ökända förvaren. Bakom ett järngaller längs en smal gång på baksidan av polishuset i den lilla staden går männen fram och tillbaka som djur i en bur. Det här är rastgården. Innanför finns ytterligare ett galler, och ytterligare ett. Där bakom hålls de män som inte släppts ut på rast inspärrade i ett enda rum med slitet stengolv och bara några titthåll ut längst upp vid taket. Rapporter säger att det brukar vara överfullt och ohälsosamt smutsigt. Denna dag när kommissionären är på besök är det bara några få män där inne. Bara det att männen hålls inlåsta i en cell som mest liknar en håla från diktaturernas fängelser är en människorättslig katastrof. Man kan misstänka att golvet moppats inför ditt besök. Kan en EU-kommissionär lita på att få se hela verkligheten? – Genom gallret pratade jag med ett par irakier. De berättade att personalen varit där dagen innan och städat upp. Så vet vi att det är. Det är inte alltid som medlemsländerna berättar allt. Men det gäller inte bara Grekland. Mitt besök utannonserades väl en månad i förväg. Men jag har andra medarbetare som reser i väg på betydligt kortare varsel, en vecka kanske. Hela tiden för vi en dialog med ideella organisationer. Den islamfientlige holländske politikern Geert Wilders tycker att Cecilia Malmström är en ”vänsterhippie”. I flera brev adresserade till kommissionären, som citeras flitigt på nätet, utmålar han henne som ondskan själv. En politiskt korrekt och högutbildad kvinna från EU-eliten som har höga tankar om den ”akademiska världen”, naiva drömmar om multikultur och som dessutom tror att hon kan bestämma över vanliga holländare och tvinga dem att ta emot invandrare. – Jag har aldrig träffat honom. Men han har utsett mig till någon slags fiende. Jag säger vad jag tycker och det gillar inte han. Känner du obehag? – Nä, jag har ju arbetat med de här frågorna länge. Den som gör det får ju hot och hatfyllda kommentarer. Men den Cecilia Malmström som fick en plats för Folkpartiet i Göteborgs invandrarnämnd i början av 1990-talet verkar inte ha varit någon ”vänsterhippie”. Vilka frågor drev du där? – Jag minns att jag kämpade för att alla invandrare skulle få rätt till tolkhjälp. Jag ville också införa medborgarceremonier sådana som man har i USA. Att bli medborgare är ju något högtidligt. Ska man ställa krav på den som vill bli medborgare, till exempel genom språktester? – Ja, det är väl rimligt. Sedan kan man diskutera i vilken form. Ett medborgarskap måste innebära någon form av motprestation. Den som vill bli medborgare ska aktivt vilja delta i samhället. Annars tyckte Cecilia Malmström att det var Fria Moderata Studenter som hade de roligaste festerna i Göteborg. Hon hade demonstrerat mot apartheid, och arbetat som ledare på läger runt om i Europa för CISV, Internationella barnbyar för unga som vill bli världsmedborgare. För soundtracket till hennes 90-tal stod den brittiska syntgruppen Depeche Mode. – Och så Yazoo. Vet du vilka de är? frågar hon och syftar på den brittiska syntduon. – Det blir en koll på hur mycket du egentligen vet om syntmusik, säger hon och skrattar. Boy George måste också ha gjort intryck – på en fest i statsrådsberedningen dök hon ett par decennier senare upp som honom. Numera lyssnar den medelålders kommissionären på First Aid Kit och Marit Bergman. – Och Ulf Lundell. Han skriver fantastiskt vackra texter – och musik. Jag är ensam om att lyssna på honom hemma. Och så älskar hon det franska. Det började när Cecilia Malmström var nio år gammal flyttade med familjen till Paris. Pappa som arbetade på SKF hade fått ett utlandsjobb. Cecilia Malmström och hennes syster gick tre år internationell skola innan familjen återvände hem igen. Året efter studenten drog hon till Paris igen, läste fransk litteratur på Sorbonne och bodde på ett hem för flickor i Montparnasse. Du säger ofta att du är frankofil. Vad är det du tycker så mycket om? – Jag hälsar ofta på mina föräldrar som bor i södra Frankrike. Och jag följer fransk politik. Jag är fascinerad av det politiska spelet. Även om jag kan bli skogstokig på vad de säger ibland. Sedan läser jag mycket fransk litteratur. Men nu räcker det med Proust, tycker hon efter tre delar av sju i sviten ”På spaning efter den tid som flytt”. Proust är inte fullt så bra som alla säger. – Men jag kan ju inte köpa ”petita” kläder i chica butiker i Paris. Jag är 183 cm, och måste köpa kläder i Belgien och Tyskland. Under kommissionsresan vid gränsen mellan Grekland och Turkiet undviker hon maktens uniformsdräkt, den som annars finns i alla regnbågens färger. Hon har jeans och en t-shirt med mönster i lila och rosa. Ett par pingviner i guld glittrar i öronen. Hennes passion för pingviner är omtalad. Hemma i Bryssel har hon en hel samling. Nu svischar vi fram i kortege på den grekiska landsbygden mellan tre olika interneringsläger med inlåsta migranter. En halv timmes besök på varje är vad de grekiska värdarna har planerat in. Under varje besök har du träffat förtvivlade människor vars rättigheter kränkts och förhoppningar kraschat sedan de kom till Europa. Hur känns det? – Det är klart att det är slitsamt. Har din nästan galna kärlek till och starka tro på ett europeiskt samarbete fått sig en törn? – Galen? Det där var ditt ord. Jag är fortfarande övertygad om att vi måste samarbeta för att lösa gemensamma problem. Var det självklart för dig att bli just folkpartist? – I politiken möter jag ofta personer som är födda in i sin partitillhörighet. Jag är väl lite udda på det viset. Det finns ingen i min släkt som har varit partipolitiskt engagerad. Mina föräldrar diskuterade ständigt olika samhällsfrågor, men vi pratade aldrig om vad de röstade på. Fast jag har väl mina aningar. Hade det kunnat bli ett annat parti? – Det tror jag inte. Innan jag var valmyndig röstade jag på Folkpartiet i skolvalet. Partipolitiskt aktiv blev hon först när hon började plugga statskunskap på Göteborgs universitet och umgicks med kurskamrater som tillhörde Liberala Studentförbundet. Folkomröstningen om ett svenskt EU-medlemskap 1994 fick henne att gå i gång. – Jag kände jag att här vill jag vara med. Det var en gigantisk kampanj med folk från flera partier. Jag var ute och pratade på skolor och i föreningar. Det var en enorm möjlighet att få idka folkbildning. Jag jobbade jättemycket ideellt. Det tog all min tid. – Det var då som folk i partiet fick syn på mig, och kände att det här är en engagerad människa. Cecilia Malmström var i full färd med att doktorera i statskunskap när förre folkpartiledaren Lars Leijonborg lyfte in henne i partistyrelsen. Doktorsgraden gjorde intryck på den senare högskole- och forskningsministern. ”Hon framstod som väldigt gedigen, stabilt socialliberal och hade ett engagemang för utsatta”, säger han. Ett viktigt projekt för Leijonborg var att göra upp med den så kallade ”snällismen” inom partiet, och då passade det med en liberal som kämpat för medborgarceremonier och som även ställde krav. Fp representeras numera, efter Leijonborgs avgång, av en utbildningsminister som talar om värdet av utbildning på ett lite ointellektuellt sätt, och främst ur samhällsekonomisk synvinkel. Skulle det bli andra tongångar om du kom hem? – Jag har den största respekt för Jan Björklund, och har arbetat som hans vice ordförande. Vi är nära, men olika som personer. Jag har en annan bakgrund genom att jag har disputerat. Vi uttrycker oss på olika sätt. Men nu är det han som talar i dessa frågor, inte jag. Jag har ingen lust att sitta här och recensera honom. När tvillingarna Felix och Molly föddes 2003 satt Cecilia Malmström i EU-parlamentet Bryssel. Tvillingarna och deras pappa, Mikael Janson, även han folkpartist och kommunpolitiker bodde i Göteborg. ”Det måste ha kostat på att ha två små barn och samtidigt sitta i EU-parlamentet, och dessutom vara så lojal med partiet som Cecilia alltid är”, säger Lars Leijonborg. Fick en EU-parlamentariker föräldraledigt? – Man kunde vara borta i sex månader från parlamentet, på grund av sjukdom eller något annat. Sedan fick man lämna sin plats som ledamot. Nu är det modernare regler. Har det kostat att vara småbarnsförälder och EU-parlamentariker? – Med sommaren blev ledigheten sammanlagt åtta månader. Jag funderade när jag gick där hemma med barnen på sommaren. Min första mandatperiod var nästan slut när tvillingarna föddes. Det var inget givet beslut att jag skulle ställa upp för omval. Det var inte den alltid lika superlojala ”Cissi” (som hon kallas i partiet) som ställde upp för partiet, tror partikollegan Marit Paulsen. Drivkraften var att få uträtta saker i parlamentet. Hon hade redan gjort väldigt bra ifrån sig, fortsätter Paulsen. Det var för övrigt samma Paulsen som offentligt motsatte sig att en ”småbarnsmamma” skulle ta över partiet när Leijonborg avgick 2007. Ett befogat ramaskri utbröt. ”Cissi” fräste att det måste hon väl ändå få bestämma själv, minns Paulsen. Hur fick din man och du ihop tillvaron? – Det hade aldrig gått om jag varit tvungen att stanna måndag till fredag i Bryssel. Men parlamentet sammanträder inte alla dagar. Så därför kunde jag stanna i Göteborg någon dag extra runt helgerna och arbeta därifrån. Jag var i Göteborg tre eller fyra dagar i veckan. Som EU-kommissionär pendlar hon inte längre mellan Bryssel och Göteborg. Hela familjen hyr ett hus i Bryssel, och maken har fått jobb. Hemma hos företrädaren Margot Wallström höll mannen i familjen ställningarna vid spisen. När du tillträdde som kommissionär för två år sedan sa du att det skulle bli lättare nu när hela familjen är samlad. Har det blivit så? – Ja, det har det. Nu äter jag middag med tvillingarna nästan varje kväll. Men när de somnat fortsätter jag att arbeta ett par timmar till. Och jag följer dem till skolbussen fyra morgnar i veckan. Hon har ett stort nätverk i Bryssel, är respekterad, och kan det väldiga maskineriet. Därför tycker en del att det vore ett rent slöseri om Cecilia Malmström kom hem till inrikespolitiken. Andra undrar vad hon, som ingen vet vad hon egentligen tycker om sådant som är viktigt härhemma, kan bidra med? Vad vill du själv? – Jag har bara avverkat halva tiden som kommissionär. Det är för tidigt att säga något om framtiden. Jag är enormt intresserad av internationella frågor och vill fortsätta med dem. Men helt uppriktigt så vet jag inte. Nästa sommar får vi hålla ett familjeråd igen. Mitt liv i årtal 1968 Flyttar till Göteborg, ett halvår gammal. Viktigt för identiteten. 1977 Familjen flyttar till Paris. Går tre år i internationell skola i Paris. 1987 Pluggar fransk litteratur på Sorbonne. Bor på ett flickhem med franska och utländska studenter. 90-talet Träffar blivande maken Mikael Jansson. Blir partipolitiskt aktiv. 1997 Får plats i Folkpartiets styrelse när Lars Leijonborg blir partiordförande. 1998 Disputerar i statskunskap med avhandling om regionala partier i Västeuropa: Regionen, makten och härligheten. 1999 Får en plats i EU-parlamentet efter Marit Paulsens succéval. 2002 Gifter sig, köper hus i Göteborg, tvillingarna föds. 2006 Blir EU-minister. Pendlar Göteborg, Stockholm, Bryssel. 2010 Blir EU-kommissionär. Hela familjen bor tillsammans på heltid för första gången sedan tvillingarna föddes. Tre röster om Cecilia ”Cecilia Malmström är allmänt respekterad i parlamentet. Hon gör aldrig slarviga uttalanden som vissa andra kommissionärer. Hon har en yrkesskicklighet till förbannelse, och kan sätta gränser. Hon är väldigt empatisk. Bakom den tuffa och professionella ytan tror jag att hon gråter ibland. Hennes jobb är ytterligt slitsamt för privatpersonen. Hon är ju uppriktigt engagerad i mänskliga rättigheter.” Marit Paulsen, före detta FP-kollega i EU-parlamentet. ”Cecilia Malmström ställer enormt höga krav på sig själv. Hon är inte en kommissionär som sitter på sitt rum. Det är utmanande på så vis att det inte räcker med att ge 110 procent av sig själv eftersom hon ger 140 procent. Hon är väldigt rolig. Under en enormt stressig resa, med många möten och flygplansbyten, sa hon till mig: ’Bli inte nervös nu. Vi har ju massor av tid.’” Michele Cercone, Malmströms talesperson ”Vi är gamla och personliga vänner. När vi lärde känna varandra brann hon verkligen för frågor om mänskliga rättigheter. Fortfarande kan jag känna igen det där engagemanget hos henne. Med åren har hon lärt sig att förstå att saker är svårare än vad hon kanske först trodde.” Marie Demker, professor, Göteborgs universitet:


”Låt kommunen anställa personer med socialbidrag”

Summary: 1.500 nya jobb. Under alliansens styre i Stockholm har arbetslösheten ökat. Samtidigt har allt fler stockholmare blivit beroende av försörjningsstöd för att få ekonomin att gå ihop. Genom kraftiga investeringar i jobb och utbildning vill vi halvera behovet av socialbidrag till 2016, skriver Karin Wanngård (S).

En halv miljard kronor. Det är Stockholms stads kostnad varje år för försörjningsstöd (socialbidrag) till dem som vill jobba. I Moderaternas retorik låter det som att bidrag ska ersättas av jobb. I verkligheten är det precis tvärtom. Arbetslösheten stiger sedan alliansen tog över Stockholm och fler behöver bidrag för att få ekonomin att gå ihop. För oss socialdemokrater är den självständighet som ett eget arbete ger grunden för ett samhälle som håller ihop. Därför lanserar vi nu i vårt budgetförslag ett konkret program för att halvera behovet av socialbidrag till 2016. Vi gör det genom att investera kraftigt i jobb och utbildning. 31.000 stockholmare var arbetslösa i september. Oavsett om man räknar i andel eller antal är arbetslösheten en tredjedel högre än när alliansen tillträdde. Den är också högre än för ett år sedan. Ungdomsarbetslösheten är den högsta på minst sex år. I några stadsdelar ligger arbetslösheten i vanlig ordning under riksgenomsnittet, i andra stadsdelar är den närmare 10 procent. När det gäller nyföretagande ser det ut som om en tidigare positiv trend är bruten. De första åtta månaderna i år nyregistrerades drygt 12 procent färre företag än motsvarande period förra året. När nu alternativen i Stockholmspolitiken presenteras genom de olika budgetförslagen måste vi kunna tala om alliansens största misslyckande – jobben. Det handlar inte om att svartmåla. Stockholm är fortfarande en fantastisk stad med stora möjligheter. Det handlar om att göra en bra stad bättre, där fler människor är självförsörjande och kan bidra till stadens utveckling. Socialdemokraterna lägger nu flera förslag för att bryta de senaste årens utveckling. För det första föreslår vi att Stockholm investerar kraftigt i utbildning. Exempel på detta är att vi satsar mer på yrkesutbildningarna, så att fler kan ta de jobb som finns. Andelen elever som söker sig till yrkesprogrammen har minskat med var tredje elev på två år. Vi vill att staden satsar mer på yrkesgymnasierna genom bättre information om utbildningar som ger goda jobbchanser, genom att i högre grad än vad lagen kräver lova eleverna den undervisning de behöver för att få högskolebehörighet om de vill ha det, och genom att skapa sommarvikariat i de yrken de utbildas för. Det är också hög tid att avskaffa Stockholmsalliansens förbud mot omskolning genom komvux för de ungdomar som redan har en gymnasieexamen. För det andra är det dags att Stockholm går samma väg som Sigtuna, Uppsala med flera kommuner, och visstidsanställer de som har försörjningsstöd på grund av att de inte kan få a-kassa. Vi gör det för att ge fler chansen att få ett jobb. Erfarenhet av arbete ger tydligt ökade chanser på arbetsmarknaden. Men vi ska inte sticka under stol med om att vi också gör det för att spara ekonomiska resurser för staden som kan investeras i jobb och utbildning i stället för passiva bidrag. Om individen inte får jobb efter den tidsbegränsade anställningen har hen kvalificerat sig för a-kassa. Vårt förslag är ett program med drygt 1.500 arbetstillfällen per år. Genomförs det kan behovet av försörjningsstöd i Stockholm halveras till 2016 och staden frigör en halv miljard till kvalitet i utbildning och omsorg. Samtidigt kan vår satsning ”jobb i stället för bidrag” direkt förstärka kvaliteten i flera av stadens verksamheter som är hårt slimmade i dag. För det tredje föreslår vi att staden aktivt arbetar för ökat företagande. Vi vill att staden inrättar ett tillväxtråd som ger staden råd innan viktigare kommunala beslut. I detta ska parterna på arbetsmarknaden och företagare kunna påverka beslut som ännu inte fattats. Vi föreslår också riktade insatser för att stödja företagande i ytterstaden. Det handlar exempelvis om stadens hyrespolitik samt om utvecklingsstöd till sektorer som har stora möjligheter att växa – kulturellt företagande och livsmedelsindustrin. Det går att bryta de senaste årens negativa utveckling. Det går att skifta fokus från bidrag till jobb. Genom att lyfta yrkesutbildningarnas status, göra människor bättre rustade för att ta de arbeten som finns och ge företag i Stockholm möjlighet att växa tar vi viktiga steg för ett Stockholm i arbete. Karin Wanngård, Oppositionsråd (S)


”Utrym tv- och radiohusen och bygg studentbostäder”

Summary: BBC ett bra exempel. En flytt av SVT och SR till Värtan skulle innebära ett stort lyft för Stockholms framväxande mediekluster. Samtidigt skulle det öppna för mer än 500 nya bostäder på Gärdet. Dagens tv- och radiohus ligger nära flera högskolor, vilket gör det till en ultimat plats för studentbostäder, skriver finansborgarrådet Sten Nordin (M).

Sverige Television offentliggjorde i tisdags (9 oktober 2012) att de flyttar ut ur ett av sina två hus på Gärdet. Detta öppnar för nya möjligheter för både bostäder och studentlägenheter i området. SVT säger att de nu tittar på hur BBC i London framgångsrikt skapat ett mediehus där de delar lokaler med andra aktörer inom mediebranschen. I Stockholm finns det i dag ett mediekluster i Värtan som vuxit fram under åren. En flytt av både SVT och Sveriges Radio till Värtan skulle innebära ett stort lyft för Stockholms nya och framväxande mediekluster. Där finns möjligheterna för SVT och SR att uppnå liknande framgångar som BBC:s i London. En flytt av SVT och SR skulle också öppna för uppskattningsvis 500–700 nya bostäder på den mark de befinner sig på i dag. Dagens tv- och radiohus ligger i närhet av flertalet högskolor, vilket även gör det till en ultimat plats för studentbostäder. För att utöka antalet bostäder och student- bostäder i centrala delar av innerstaden finns det bara två sätt att bygga mer, på höjden och på befintlig mark. Detta är ett lysande tillfälle att bygga på befintlig mark i ett område där efterfrågan på både bostäder och studentbostäder är som allra högst. Värtan är ett område som tidigare dominerats av lagerlokaler. På relativt kort tid har det förvandlats till ett betydelsefullt mediekluster. I dag är det bara London, som SVT tittar på, som har ett större kluster av medieproduktionsbolag i en citykärna än den vi har i Stockholm. För att öka Stockholms konkurrenskraft ytterligare inom medieindustrin är det fördelaktigt om klustret i Värtan kan fortsätta att båda växa och utvecklas. Detta skulle även innebära helt nya kreativa förutsättningar för båda public servicebolagen och en stor del av mediebranschen. Förutsättningarna för medie- och filmarbete är goda i området, vilket i hög grad förklaras av de lokaler som finns där. Det som en gång var lager i hamnen är i dag studior med fantastiska ytor. I dag arbetar mer än var femte av stadens medie- eller filmarbetare i området och som fastighetsägare arbetar Stockholms Hamnar konsekvent för att underlätta en vidareutveckling. IT-klustret i Kista är ett framgångsrikt exempel på hur en samlad industri kan skapa god tillväxt i ett område. Sedan en tid tillbaka spelar även högskolorna en viktig roll genom att både ha campus i Kista och ett nära och gott samarbete med näringslivet. Den utveckling som skett i Kista har gett hela Stockholmsregionen en konkurrensfördel och skapat bra förutsättningar att tillgodose industrier med höga kompetenskrav att finna kvalificerad arbetskraft tack vare samarbetet med akademin. Det finns ingen anledning till att Värtan inte skulle kunna uppnå samma framgång som Kista. Att förutsättningarna finns råder det inget tvivel om. Det finns nu en öppning för både SVT och SR och bidra till utvecklingen av Stockholms och Sveriges medieindustri. En flytt till Värtan bör därför komma upp på dagordningen hos de båda public service-företagen. Sten Nordin, Stockholms finansborgarråd och kommunstyrelsens ordförande (M)


”S vill ha tioårig skolplikt och färre elever i klassen”

Summary: Förlängd grundskola. Sverige har hamnat på efterkälken när det gäller goda skolresultat och en likvärdig skola. Det duger inte. För att varje barn ska få en riktigt bra start i livet vill vi införa tioårig skolplikt genom att göra förskoleklassen för sexåringar obligatorisk, skriver Mikael Damberg (S).

I dag föreslår Socialdemokraterna förlängd skolplikt. Förskoleklassen ska göras obligatorisk och därmed ska varje barn i Sverige omfattas av en tioårig skolplikt. Grundskolan har successivt förlängts i Sverige. Antalet skolår har utökats med tiden, från folkskolans fyra år till grundskolans nio år. Den nioåriga grundskolan infördes för 50 år sedan. Socialdemokraterna ser att det nu är dags att förlänga skolplikten i Sverige med ytterligare ett år och se till att varje barn går i förskoleklass. Förskoleklassen ska göras obligatorisk och skolplikten tioårig. Förskoleklassen är sedan 1990-talet en frivillig skolform i Sverige som erbjuds alla barn från sex års ålder. Men alla barn går inte i förskoleklass. Drygt 2 500 barn går inte i förskoleklass och i vissa kommuner går så många som vart fjärde barn inte i förskoleklass. Det är för att varje barn ska få en riktigt bra start i livet som vill vi göra förskoleklassen för sexåringar obligatorisk. Förskoleklassen är en övergång för barnen mellan förskolan och skolan. Om barn inte stimuleras under den period i livet då de kan lära som mest riskerar de att hamna efter under hela sin skolgång. Såväl internationell som svensk forskning visar att barn som gått i en högkvalitativ förskola når högre resultat i skolan. En obligatorisk förskoleklass stärker också möjligheterna för barnen att tidigare lära sig fler språk och lägger en bra grund för barnens fortsatta lärande och språkutveckling. Inget barn ska ligga efter redan före den första skoldagen. Förnyelsen av socialdemokratin fortsätter. Vi har utvecklat vår skolpolitik och fortsätter att göra så. Vi ser två utvecklingslinjer för den svenska skolan som bekymrar oss mycket. För det första sjunker resultaten, både vad gäller andelen som når målen i grundskolan och jämfört med andra länder. För det andra har Sverige tappat den tidigare tätpositionen vad gäller likvärdig skola. Svenska elevers socioekonomiska bakgrund spelar mycket stor roll för elevernas prestationer och skillnaderna mellan skolor ökar. Höga skolresultat och likvärdig skola – det är områden där vi tidigare har varit bland de bästa, men där vi nu sjunker. Det duger inte. De förändringar vi ser i ekonomin och i arbetslivet innebär att den kognitiva förmågan blir alltmer utslagsgivande för människors möjligheter i livet. Forskningen visar att förskolan och de tidiga skolåren är avgörande för individens framtida utveckling och möjligheter. Barn som inte ges stimulans tidigt i livet riskerar att inte utveckla de förmågor som så väl behövs i ett kunskapssamhälle. Regeringens politik verkar i stället gå ut på att minska antalet barn som går i förskolan genom att införa vårdnadsbidrag och en barnomsorgspeng som ställer mycket låga kvalitetskrav på verksamheten. Barn som gått i en högkvalitativ förskola når högre resultat i skolan. Socialdemokratin ser därför i stället behov av att ytterligare höja kvaliteten i förskolan och förstärka förskolans arbete med lärande genom att investera mer i förskollärarnas och barnskötarnas kompetens. Och det är också därför vi nu tar steget att föreslå obligatorisk förskoleklass så att alla barn ges en bra och likvärdig start i skolan. I stället för att motsätta oss strukturomvandlingen har vi i Sverige alltid omfamnat den, sett de möjligheter den medför och fört en politik som underlättar framväxten av nya jobb. Det har därför under en relativt lång tid rått konsensus om att utbildningspolitiken ska syfta till att lyfta Sverige och att dess mål är att den svenska befolkningen ska bli mer och mer välutbildad. Men denna konsensus verkar nu vara bruten. Regeringen sänker ambitionerna och kraven på eleverna. I stället för att investera i grundskolan så att fler når målen så föreslår regeringen ettåriga gymnasieprogram utan krav på teoretiska ämnen. Regeringen för också en politik som sänker utbildningsnivån i Sverige genom att gymnasieeleverna på yrkesprogrammen inte kan gå vidare till högre studier och genom att kraftigt minska antalet platser på högskolor och universitet. Det är inte ett ansvarsfullt sätt att möta framtiden. Detta är en brytningstid i svensk politik. Sverige har nu den första regeringen i vår historia – och förmodligen den enda i världen – som sänker utbildningsambitionerna för nästa generation. Vi väljer en annan väg. Socialdemokratin höjer ambitionerna för Sverige och höjer kraven på hela utbildningssystemet. I vår budgetmotion föreslår vi investeringar på över tre miljarder i skolan, där fokus är mindre klasser och investeringar i lärare. Vi föreslår en investering i mindre klasser på lågstadiet, från förskoleklass till årskurs 3, så att lärarna får tid att ge varje elev en stabil grund att stå på i sitt fortsatta lärande. Med denna insats kan vi minska antalet elever med cirka 5 elever per klass. Vi föreslår stora investeringar i lärarna så att varje elev kan få det stöd de behöver från skickliga lärare. Vi föreslår också investeringar i rektorerna så att de kan fokusera på sitt uppdrag som pedagogiska ledare och inrättandet av ett nytt forskningsinstitut för lärande så att undervisningens vetenskapliga grund kan stärkas. Därtill föreslår vi läxhjälp åt alla elever i grundskolan och vi har tidigare lagt förslag om obligatorisk sommarskola för de elever i årskurs sex till nio som inte når målen. Sammantaget präglas Socialdemokraternas skolpolitik av höga förväntningar på varje elev och det stöd de behöver för att kunna nå dem. Målet är höga kunskapsresultat i en likvärdig skola. Vi avsätter medel i vår budget för att göra förskoleklassen obligatorisk. Varje barn har rätt till samma goda grund att stå på. För att uppnå det är vi beredda att göra de politiska och ekonomiska prioriteringar som krävs. Mikael Damberg (S), gruppledare i riksdagen


Ann-Sofie Back blir inte bekväm

Summary: Tio år på modescenen utan publikfrieri. I sin senaste kollektion utforskar Ann-Sofie Back ”våldsamma sporter”. Samtidigt når hennes design fler än någonsin.

– Jag är inte ängslig, leve skammen! Så sammanfattar Ann-Sofie Back vad hon hittills är mest stolt över i sin karriär, och ringar samtidigt in sig själv som designer. I år är det 15 år sedan Ann-Sofie Back utnämndes till årets nykomling på ELLE-galan, och tio år sedan hon lanserade sin första egna kollektion i Paris. Och precis som Ann-Sofie Back säger, har hon under tiden lyckats hålla fast vid sitt anspråk som designer. Hon har aldrig gett upp inför vad en kommersiell modevärld ängsligt förväntar sig i form av insmickrande och lättsålda kläder. I stället för att utgå från skönhet, konst eller glamour inspireras Ann-Sofie Back av företeelser hon inte förstår – oftast sådant som av andra kan beskrivas som fult, skamligt eller rent av vämjeligt. Några av hennes senaste kollektioner har utforskat porr- och plastikindustrin, kändishysterin eller den virtuella världen Second life. – Det beror nog på att jag är bekvämast i att känna mig obekväm eller generad, berättar Ann Sofie Back. – När allt stämmer blir jag orolig och undrar vad som är fel. Felfritt är lite ointressant. Trots hennes tio år som Sveriges mest inflytelserika designer anses Ann-Sofie Backs designspråk fortfarande okonventionellt. Samtidigt når det ut bredare än någonsin. Genom att göra både sina egna, experimentella kollektioner och vara designer på Cheap Monday kan hennes idéer sippra ner från den mer konceptuella ateljé-kollektionen och nå en massmarknad på det breda Cheap Monday. Vårkollektionen 2013 för huvudlinjen Ann-Sofie Back Ateljé presenterades nyligen för utvald press i Paris. – Vårkollektionen har en inriktning på ”violent sports”. Jag är själv otroligt rädd för våld och därför fascinerar det mig. Att medvetet utsätta sig för våld som sport är ju fantastiskt modigt och för mig helt ofattbart. Jag har tänkt börja en skyttekurs till våren, berättar Ann-Sofie Back. – Snörningar på en jacka kommer från boxningsskor, och den rundade bredaxlade silhuetten ser stark ut, som att man går med armarna lite ut från kroppen. Den superkorta kjolen kommer från skärpet vissa boxningschampions bär, fast stiliserad såklart. Den aktuella höstkollektionen, som också markerar hennes tio år som designer i eget namn, är å sin sida en utforskning i ”Gud 2”, det vill säga hur vår tids självupptagenhet med det egna jaget till viss del fått ersätta Gud. Det är därför inte förvånande att den jubilerande Ann-Sofie Back inte verkar ha några planer att fira sig själv. Men i allra största hemlighet har den svenskbaserade internationella modetidningen Contributor gjort det åt henne, med ett höstnummer helt dedikerat åt Ann-Sofie Back, där modesidorna fylls med hennes gamla kollektioner. I ledaren skriver chefredaktören och stylisten Robert Rydberg: ”Ann-Sofie har alltid betonat den sociala sidan av mode, och förhållit sig till hur vi konstant misslyckas med att leva upp till den ideala versionen av oss själva, genom kläder eller andra uttryck. Och varför behöver det misslyckadet vara något dåligt?” Agnes Braunerhielm


”Inför marknadslösningar för Stockholms gator”

Summary: Avskaffa parkeringssubventionerna. Bort med kravet på p-platser vid nybyggnation. Inför fler trängselavgifter. Vi måste införa olika typer av marknadslösningar för att få ett mer effektivt utnyttjande av Stockholms gator och vägar, skriver ledarna för Miljöpartiets, Folkpartiets och Centerpartiets ungdomsförbund i Stockholm.

Stockholm står inför en enorm utmaning i form av en stor befolkningsökning. För att utnyttja ytorna i Stockholm effektivt och möta denna utmaning krävs det att man slutar ge bort marken till bilister och i stället inför marknadslösningar. Vi vill därför se att parkeringsnormen och parkeringssubventioner avskaffas samt att fler trängselavgifter införs, skriver företrädare för ungdomsförbund i Stockholm. Antalet invånare i Stockholms stad beräknas öka med 25 procent fram till år 2030. Stockholms län förväntas växa med två busslaster människor varje dag åtminstone de kommande tio åren. När ett större antal människor trängs i Stockholm krävs det en mer avancerad koordinering för att undvika köer och brister. I dag görs inga försök till sådan koordinering. I stället ges mark och ytor bort eller fördärvas genom olika subventioner, regler och uteblivna avgifter. Parkeringsplatserna är kraftigt subventionerade i Stockholm. Reglerade parkeringsnormer gör att parkeringsplatser måste byggas oavsett om byggherrarna tror att lägenhetsinnehavarna behöver en parkeringsplats. Gratis användande av vägar oavsett tid på dygnet resulterar i köer. Vi tror att Stockholm förlorar på denna politik. När mark ges bort uppstår flera förluster. Vanliga konsumenter fattar i sin vardag flera olika beslut där de resonerar kring om nyttan av att göra något är större än priset man betalar för att få göra det. Då vägutrymme och parkeringsplatser är betalda i förväg finns det ingen anledning för konsumenten att tänka på sådant utan det enda man behöver fundera på är nyttan, kostnaden spelar ingen roll för konsumentens val. Detta resulterar i stora samhällsekonomiska förluster då det inte finns någon garanti för att den totala nyttan överstiger den totala kostnaden. Om marken inte hade getts bort finns det en möjlighet att marken använts till något annat som efterfrågats. För att undvika dessa förluster krävs det att man inför olika typer av marknadslösningar. Det handlar dels om att skapa marknadsliknande system inom områden för väganvändning men också om helt avskaffade subventioner till parkeringsplatser. Fredrik Reinfeldt föreslog i sitt sommartal i Gustavsberg att trängselavgiften för trafik som passerar innerstaden borde höjas. Vi välkomnar detta. De nuvarande trängselavgifterna har varit ett viktigt instrument för att minska köer och trängsel. Ytterligare ökningar kan dock få konsekvensen att trängseln enbart flyttar på sig och vi ser därför gärna att man även inför en trängselavgift på Essingeleden. Problemet med parkeringsplatser löses med samma typ av logik. Det handlar om att införa marknadslösningar som gör att konsumenter kan fatta beslut om vad det är värt att betala för en parkeringsplats eller om de borde använda sig av en annan lösning. Genom att avbryta subventioner av parkeringsplatser och avreglera kraven på antalet platser vid byggandet av nya bostäder kan marken utnyttjas mer effektivt. Men det är inte bara en fråga om effektivitet. Det är även en fråga om prioriteringar. Oavsett om man vill använda pengar till infrastruktursatsningar, skattereformer eller välfärden så innebär denna generositet med ytor och mark som Stockholm tillämpar i dag att pengarna inte kan användas där. I stället genomför vi en ineffektiv finansiering av ytor som kanske skulle kunna användas bättre och smartare. Att Stockholm växer i invånarantal ger oss stora möjligheter att växa som stad. Genom att välja samhällsekonomiskt gynnsamma lösningar framför ineffektiva subventioner tror vi att Stockholm har bäst förutsättningar för att möta morgondagens utmaningar. Benjamin Juhlin, språkrör Grön ungdom i Stockholmsregionen André Nilsson, distriktsordförande Liberala ungdomsförbundet Storstockholm Simon Palme, distriktsordförande Centerpartiets ungdomsförbund Storstockholm


”Bebisfabriker” – ingen enkel fråga

Summary: Är Indien på väg att bli en bebisfabrik för barnlösa västerlänningar? Amrita Pande, uppväxt i Indien, är både sociolog och skådespelare. I kväll står hon på scenen i en ny pjäs om surrogatmödraskap.

Den växande handeln med surrogatmödraskap omsätter i dag miljardbelopp. Tusentals unga indiskor har under de senaste åren valt – eller varit tvungna – att föda barn åt rika västerlänningar. Befruktade ägg planteras in i deras livmödrar för en fjärdedel av priset i exempelvis USA. Allt fler ställer sig nu frågan om Indien är på väg att bli en bebisfabrik för barnlösa par i väst. Sociologen och skådespelaren Amrita Pande är en av dem som engagerat sig i debatten om huruvida surrogatmödrarna utnyttjas – eller kanske till och med har fördelar av den växande handeln. – Jag skrev min doktorsavhandling om surrogatmödrar och hade många förutfattade meningar innan jag inledde mitt forskningsprojekt. Frågan är komplex, inte svart eller vit. Snarare handlar det om en gråskala där kvinnor kan vara både förlorare och vinnare, säger Amrita Pande. I kväll står hon på scenen när ”Made in India – notes from a babyfarm” har premiär på Södra teatern i Stockholm. Föreställningen bygger bland annat på hennes forskning från en indisk fertilitetsklinik, i pjäsen blandas fiktion med filmade dokumentära inslag. Vi träffar henne i en paus under repetitionerna. – Jag har förstått att surrogatmödraskap orsakat en intensiv debatt även i Sverige. Svenska par som beslutar att anlita en surrogatmamma har ofta ingen aning om hur det fungerar på de indiska klinikerna. Förhoppningsvis kan vår föreställning öka kunskapen, fortsätter Amrita Pande. Hon pekar på att en del kritiker liknar fertilitetsklinikerna vid ett slags bordeller där unga kvinnor från tredje världen får bära fram vita foster – utan att ha något att säga till om. Andra framhåller att kvinnorna genom att bli surrogatmödrar kan tjäna egna pengar och skapa sig en bättre framtid. För sex år sedan föll Amrita Pandes blick på en liten artikel i den brittiska tidningen The Guardian. Den handlade om hur par från hela världen reste till Indien där fattiga landsbygdskvinnor fick tjänstgöra som surrogatmammor. – Jag är född och uppvuxen i Indien, men hade inte läst eller hört talas om det här tidigare. Jag blev nyfiken och upptäckte att det inte fanns någon forskning alls om surrogatmödrar och om vad det innebär att föda barn åt par som lever på andra sidan jordklotet. Amrita Pande studerade sociologi vid ett amerikanskt universitet och har alltid varit intresserad av frågor som rör genus och globalisering. Till exempel hur könsrollerna påverkas i en tid när världen förändras i allt snabbare takt. När hon för sex år sedan skulle påbörja arbetet med sin doktorsavhandling valde hon att följa arbetet vid en liten fertilitetsklinik i Indien. Under sammanlagt nio månader intervjuade hon ett 60-tal surrogatmödrar, flera läkare, den ansvarige för kliniken och i några fall även kvinnornas män. – Jag visste att det i väst fanns invändningar mot de här klinikerna. En del kritiker hävdar att verksamheten är omoralisk, att det bland annat handlar om ytterligare en exploatering av utsatta kvinnor. När jag skulle påbörja mina fältstudier trodde jag därför att jag skulle möta riktiga ”babyfarmer”, berättar Amrita Pande. Men väl på plats mötte hon en annan verklighet. Många kvinnor hade tvingats att bli surrogatmammor av sina män, men många hade också kämpat mot släkt och familjen för att bli det. – De senare såg surrogatmödraskapet som en möjlighet att för första gången tjäna egna pengar som de kunde spara eller använda för att förbättra livsvillkoren. Kanske sparade de för att en dotter skulle kunna utbilda sig, för att huset där de bodde behövde ett nytt tak eller för att maken ville starta ett nytt företag. Amrita Pande berättar att en del mammor grät när de lämnade ifrån sig sitt nyfödda barn, andra var helt inställda på att de ingått en affärsuppgörelse och hade inga problem när paret från väst kom för att hämta barnet. – På kliniken mötte jag kvinnor som fick äta god och näringsriktig mat, som fick omsorgsfull läkarvård och som fick möjlighet att träffa andra kvinnor i en lugn och avspänd miljö. För en del kanske klinikerna är som ett fängelse, för andra som ett hotell. Jag efterlyser en djupare och mer noggrann förståelse för denna snabbt växande marknad, säger Amrita Pande. Därför tvekade hon inte när Ditte Maria Berg, konstnärlig ledare för den danska teatergruppen Global Stories, frågade om hon ville vara med i ett projekt kring just surrogatmödraskap. Resultatet blev föreställningen ”Made in India”, som efter kvällens premiär på Södra teatern visas på flera platser runt om i Sverige. Före sin vetenskapliga karriär arbetade Amrita Pande som skådespelare i ett teaterkompani. Därför känns det inte heller fel att stå på scenen i en föreställning som bygger på den egna forskningen. – I dag finns tre tusen fertilitetskliniker i Indien och antalet växer dag för dag. Vi har ingen ambition att ta ställning i komplicerade etiska frågeställningar som är kopplade till surrogatmödraskap. Snarare vill vi ställa en rad frågor som publiken förhoppningsvis hittar egna svar på, förklarar hon. Surrogatmammor Surrogatmödraskap, eller värdmödraskap, innebär att en kvinna bär fram och föder ett barn åt en annan kvinna. Detta är inte tillåtet i Sverige eller i de flesta västländer. Barnet som surrogatmamman föder kommer från ett befruktat ägg, ett embryo, som sätts in i hennes livmoder. Ägget kan komma från en donator eller från den blivande mamman. Sperman kan komma från den blivande pappan eller från en donator. Indien är världsledande när det gäller denna form av värdmödraskap, fattiga kvinnor engageras som surrogatmammor av särskilda fertilitetskliniker. Surrogatmödraskap kan ske mot betalning eller vara ideellt. I Sverige gav riksdagens socialutskott i våras regeringen i uppdrag att göra en förutsättningslös utredning om surrogatmödraskap. Vänsterpartiet och Kristdemokraterna reserverade sig. Amrita Pande Ålder: 32 år. Familj: Make och dotter, sex månader. Bor: Kapstaden i Sydafrika. Gör: Professor i sociologi vid University of Cape Town. Bakgrund: Född och uppvuxen i New Delhi. Studerade på universitetsnivå i USA. Skrev doktorsavhandling som bygger på studier vid en indisk fertilitetsklinik 2006 och 2007. Gjorde i fjol en dokumentärfilm om surrogatmödrar. Nästa år kommer en bok i samma ämne. Aktuell: Medverkar i föreställningen ”Made in India – notes from a babyfarm” ( Riksteatern, Odense teater och Global Stories).


”Värna stockholmarnas tillgång till rent vatten”

Summary: Farliga besparingar. Ökande mängder dåligt renat avloppsvatten släpps ut direkt i Mälaren. Reningsverken ligger på sin tillåtna maxgräns av kväveutsläpp. Samtidigt driver majoriteten i Stadshuset igenom kraftiga nedskärningar när det gäller forskning och utveckling inom Stockholm Vatten, skriver tre företrädare för Miljöpartiet i Stockholm.

Vatten är vårt viktigaste livsmedel. Samtidigt hotas dricksvattnet i Stockholm av både hälsoskadliga kemikalier och otillräckligt renat avloppsvatten. Den moderatledda majoritetens sparkrav har lett till färre reparationsåtgärder på vatten- och avloppssystemet i Stockholm. Risken är att nedskärningarna slår mot något som är livsnödvändigt för oss alla, nämligen tillgången till rent, friskt vatten. På senare tid har flera fall av dåligt dricksvatten uppmärksammats i Sverige. Ett exempel är Eskilstuna förra året då invånarna rekommenderades att koka vattnet innan det gick att dricka. Två andra exempel är Östersund, som år 2010 drabbades av förorenat vatten, och Uppsala där man nyligen uppmätt förhöjda halter av perflourerade ämnen i dricksvattnet. I Stockholm har vi hittills varit förskonade från sådana föroreningar i dricksvattnet, men riskerna ökar. Den starka befolkningstillväxten i Stockholmsregionen och extrema skyfall till följd av klimatpåverkan kommer att utsätta vatten- och avloppssystemen för stora påfrestningar. Dålig dricksvattenkvalitet kan leda till akuta problem med mag- och tarmsystemet. Olika kemikalier i dricksvattnet kan också öka risken för cancer och på längre sikt påverka till exempel njurar, skelett och tänder. Även hormonstörande ämnen som riskerar att orsaka effekter på fortplantning kommer i ökande takt ut i vattenmiljön genom rester av läkemedel, bekämpningsmedel och industriprodukter. Den nuvarande majoriteten i Stadshuset har drivit igenom kraftiga nedskärningar när det gäller forskning och utveckling inom Stockholm Vatten. Fokus är inte längre inställt på att Stockholm ska gå i bräschen vad gäller teknisk utveckling, vilket är beklagligt. Vi vill att Stockholm ska vara en modern och miljövänlig stad som tar vara på nya tekniska möjligheter. Forskare förutspår att både torka och extrema skyfall kommer att bli mycket vanligare i framtiden. Detta leder till att påfrestningarna på dricksvattenförsörjningen kan komma att öka, exempelvis genom höga bakteriehalter. Redan i dag möter dock vårt dricksvatten utmaningar som måste tas på allvar. I staden släpps ökande mängder dåligt renat avloppsvatten ut direkt i Mälaren genom så kallad bräddning då avloppsverken vid höga vattenflöden inte har kapacitet att hantera vattenmängderna. Under 2011 släppte reningsverken i Stockholm ut 1 359 ton kväve och 25 ton fosfor. Stockholms reningsverk har under de senaste åren legat precis på sin tillåtna maxgräns av kväveutsläpp. Då kemikalieanvändningen ökar i samhället är det viktigt att ha kunskap om vilka ämnen som passerar igenom våra reningsverk. Vissa kemiska ämnen, bland annat läkemedelsrester som är svårnedbrytbara, passerar reningsverken och riskerar att hamna i Mälaren som försörjer cirka 1,7 miljoner människor med dricksvatten. Samtidigt genomför Stockholm Vatten färre och mindre pålitliga vattenanalyser sedan deras eget laboratorium såldes ut av den moderatledda majoriteten. Vi vet alltså mindre i dag om kvaliteten på vårt vatten än vad vi gjort tidigare. Då besparingsåtgärderna har lett till neddragningar både på miljöarbetet och på det kontinuerliga underhållet av dricksvattenledningar och avloppssystem frågar vi oss om besparingar numera är det enda målet för Stockholms vattenbolag. Vi vill se en annan inriktning där vi tar de miljö- och klimatutmaningar som hotar vattenkvaliteten på allvar. Tillgången till rent och friskt vatten måste sättas främst. Stockholms stad måste arbeta aktivt för att garantera säkert, rent och friskt dricksvatten till alla invånare både nu och i framtiden. Ytterst är det en fråga om att vatten är livsnödvändigt för oss alla. Katarina Luhr (MP), vice ordförande i Miljö- och hälsoskyddsnämnden, ledamot i Stockholm Vatten AB Åsa Jernberg (MP), gruppledare i Stockholms stad Mats Lindqvist (MP), suppleant i styrelsen för Stockholm Vatten AB


”Sund konkurrens ska gälla även i Arlandatrafiken”

Summary: Subventionerade tåg. Snart börjar SL:s nya pendeltåg trafikera Arlanda flygplats med en omfattande skattesubvention från Stockholms läns landsting. Det sker i strid med konkurrenslagstiftningen, skriver Flygbussarnas vd John Strand. Därför begär vi nu att Konkurrensverket ingriper för att säkerställa att SL:s Arlandatrafik inte hämmar konkurrensen.

Den kollektiva direkttrafiken till Arlanda har sedan lång tid tillbaka skett i fri konkurrens mellan olika trafikslag där aktörerna har konkurrerat på egna meriter. Tack vare det kan resenärerna i dag välja mellan flera olika alternativ efter vad kassan och tiden tillåter. Inom kort kommer SL:s nya pendeltåg att börja trafikera Arlanda flygplats. Det skulle vara fullt möjligt att driva den trafiken på samma konkurrensneutrala villkor. Då skulle pendeltåget bli ett välkommet komplement i Arlandas kollektivtrafikförsörjning med tågbolag eller bussbolag som Flygbussarna. Men så kommer det inte att bli. SL:s pendeltåg ska drivas med en omfattande skattesubvention från SL:s huvudman, Stockholms läns landsting. Det sker i strid med konkurrenslagstiftningen, kollektivtrafiklagen och den brett förankrade politiska principen att samhällsnyttig konkurrens ska främjas på alla områden där det är lämpligt och möjligt. Subventionen får samhällskadliga konsekvenser eftersom den slår undan benen på konkurrenterna som inte har tillgång till skattemedel för sin finansiering Därför går Flygbussarna nu till Konkurrensverket med en begäran om ingripande för att säkerställa att SL:s Arlandatrafik bedrivs på ett sätt som inte hämmar konkurrensen. I denna begäran påtalar vi också att SL och landstinget på olika sätt försökt dölja eller vägrat lämna information om subventionens storlek. Trots att det inte handlar om bolagets utan om skattebetalarnas pengar. När pendeltågstrafiken började diskuteras var ett starkt incitament att minska biltrafiken till Arlanda, som i dag står för cirka 50 procent av resandet dit. Men landstingets egna beslutsunderlag visar att bara en marginell andel bilresenärer kommer att lockas till pendeltågen. I stället är det de som redan i dag använder kollektiva färdmedel till Arlanda som ska fylla tågen. För att åstadkomma det har SL beslutat att priset för en tågresa klart ska understiga priset för en bussresa. För resenärer med SL-kort är priset endast 75 kr, jämfört med dagens pris med Flygbussarna på 99 kr. Utan skattesubvention vore inte SL:s låga pris möjligt. I dag har 35 procent av Flygbussarnas resenärer SL-kort, och med en snedvriden priskonkurrens utraderas de ekonomiska förutsättningarna för en bärkraftig busstrafik till Arlanda. Det gäller även sträckor till andra flygplatser som inte direkt konkurrerar med pendeln. Ironiskt nog tvingas då de som mister bussalternativet, och alla andra skattebetalare i länet, betala för den pendeltågstrafik som slagit ut bussarna. Alternativet blir bil, och eftersom flygbussarna använder koldioxidneutralt bränsle och är lika miljövänliga som spårtrafiken blir miljöeffekten dubbelt negativ. Tvärtemot vad trafiklandstingsrådet Christer G Wennerholm (M) angett som ett huvudskäl för pendeltågstrafiken. Måndagen den 24 september ledde ett elfel till att nästan all spårtrafik till Arlanda låg nere hela dagen. Detta sker flera gånger per år och varje gång sätter vi snabbt in extra trafik och tar över tusentals strandsatta tågresenärer. Taxi och hyrbil har inte kapacitet att klara mer än en marginell del. Det måste ses som ett nationellt intresse att trafikförsörjningen även i framtiden bygger på en kombination av buss- och tågtrafik. Det är svårt att se hur den allmänna politiska ambitionen att främja konkurrens på lika villkor och etableringen av privatdriven kollektivtrafik stämmer med den subvention landstingsledningen nu är på väg att införa. Konkurrenslagstiftningen ska främja sund konkurrens och förhindra samhällsskadliga konsekvenser av felaktiga skattesubventioner. Någon kanske tycker att det är naturligt att SL utökar sin pendeltågstrafik till Arlanda, men man måste komma ihåg att SL:s övriga pendeltågstrafik sker på en monopoliserad marknad med upphandlad trafik, medan trafiken till Arlanda sker på en konkurrensutsatt och – hittills – fri marknad. Flygbussarna räds inte mer konkurrens men kräver konkurrens på lika villkor! John Strand, vd FAC Flygbussarna


”Att bli mormor är ännu bättre än att bli mamma”

Summary: Lastbilschauffören Alexandra Linge är 38 år och har redan två barnbarn. Att vara ung mormor har bara fördelar, tycker hon.

Ella, ett år, spricker upp i ett enda stort leende när mormor Alexandra kommer på besök. I soffan i stora rummet ligger Ellas nyfödde bror i mamma Ellinors knä. Han kom hem från BB dagen innan, har ännu inget förnamn utan kallas än så länge bara för Lilleman. – Att bli mamma var toppen och att bli mormor fantastiskt – på ett sätt är det ännu bättre. Nu kan jag ju plocka ”godbitarna” ur det här med att få följa ett litet barns resa genom livet, säger Alexandra Linge. Allt fler kvinnor i Sverige får numera sitt första barn när de är uppåt fyrtioårsåldern. Alexandra är 38 år och har redan tre döttrar och en son – och så de två barnbarnen. – Som ung mormor har jag ork och kraft att bry mig om mina barnbarn och hjälpa till. Men samtidigt arbetar jag heltid och kommer nog att sakna att kunna gå på stan med barnbarnen, shoppa och fika med dem en vanlig vardag. När jag pensioneras kommer ju Ella och lilleman att vara vuxna, funderar Alexandra. Hon hade just slutat gymnasiet när äldsta dottern Ellinor föddes. Graviditeten var inte planerad men heller inte helt oplanerad. Alexandra kände tidigt en stark längtan efter att bli mamma och tyckte nog också att hon var mogen att bli förälder. – I min släkt är det vanligt att få barn väldigt tidigt. Mormor var sjutton år när hon fick mamma och mamma var tjugo när min storasyster föddes. Det gör ju att vi också är unga när barnbarnen kommer. Jag har bara tänkt på det som en fördel. Sedan ser jag det som livets mening att föra släkten vidare och barnbarn gör ju att det blir så, fortsätter Alexandra. Hon, maken Håkan och de tre hemmavarande barnen Johanna, Amanda och Simon bor i ett villaområde drygt två mil söder om Kalmar. Inte långt därifrån hyr äldsta dottern Ellinor och hennes Niklas ett hus. – Jag vill ha mina barn och barnbarn nära. Under året som gått sedan Ella föddes har jag träffat henne ofta, ett par dagar utan henne känns väldigt tomt. Men jag aktar mig för att inte bli för påträngande. Ellinor ringer då och då till Alexandra och frågar om råd. I början tyckte hon att Ella åt för dåligt och blev orolig, en gång ramlade Ella och fick ett rött märke i huvudet och för ett par veckor sedan brände hon fingrarna på en varm plåt. – Jag försöker vara ganska lugn i de lägena och inte stressa upp mig, säger Alexandra. Eftersom det inte är så länge sedan jag hade små barn minns jag fortfarande hur det kunde vara och kan kanske lugna Ellinor och Niklas. Alexandra arbetar som lastbilschaufför och är anställd av Kalmar kommun. Hon börjar arbeta tidigt på morgonen, och sena eftermiddagar och kvällar ägnar hon sig åt familjens fyra hästar och barnbarnen. Hennes och maken Håkans motorcyklar är sålda, men det märks att Alexandra fortfarande gillar när det går undan. – Förra veckan kom jag tvåa i en gokarttävling på jobbet. Ja, jag är ingen sådan där mormor som bakar kakor och stickar, men inte heller någon som hela tiden måste ha en massa aktiviteter och göra spännande utlandsresor. För mig är familjen allra viktigast i livet. Hur tänker Alexandra om att många kvinnor i dag väljer att få sina första barn när de närmar sig fyrtio? Hon svarar att karriärmöjligheterna kanske är fler i storstäderna, där det också kan vara svårt att få tag på tillräckligt stora bostäder för en familj. Och de som väljer att läsa vidare på universitet och högskola väntar i de flesta fall med att skaffa barn. Fyllda 38 år skulle Alexandra själv kunna få flera barn...men frågan hinner knappt ställas innan hon avbryter: – Nej, det där med egna barn är jag helt färdig med. Nu vill jag vara en bra mormor som är delaktig, hjälper till och ställer upp. Jag vill ha ”goset” men slippa det jobbiga med att ha småbarn. Sedan tycker jag att det skulle vara groteskt att ha egna barn i samma ålder som sina barnbarn, det skulle inte kännas bra. Inte för mig i alla fall. Du drömde aldrig om att plugga vidare efter gymnasiet? – Jag tänkte att jag kanske skulle läsa till advokat, men ångrar inte att drömmen aldrig blev verklighet. För några år sedan funderade jag på att bli fastighetsmäklare, men den utbildningen finns i Malmö och jag kunde inte tänka mig att flytta dit för familjens skull. Jag älskar att bo här i Kalmartrakten. Reagerade du bara positivt när Ellinor berättade att du skulle bli mormor? – Ja, jag hade förstått att hon gärna ville bli mamma som ung. Så det var ingen överraskning när hon berättade att hon var gravid. Jag var och handlade när Niklas ringde och berättade att Ella var född. Jag började gråta mitt där i butiken, säger Alexandra. Själv tvekade hon att berätta för sina föräldrar att hon var gravid, var orolig för att de skulle tycka att hon var oansvarig och kanske borde skaffa sig en utbildning innan hon fick barn. Men de blev mycket glada över tanken på att bli morföräldrar. – Min lillebror har Downs syndrom och krävde ganska mycket omsorg. Han var en liten pojke när jag fick mina tre första barn och mamma tyckte nog ibland att hon inte hann med att vara en ”riktig” mormor. Men jag tycker att hon var – och fortfarande är – en närvarande mormor. Hon passade ofta barnen när de var små. Minns du din egen mormor? – Hon var helt underbar. Jag var ofta med henne och morfar. Bland annat tog hon med mig till Danmark, minns jag. Hon dog i cancer strax efter att hon pensionerats och det tog mig väldigt hårt. Jag hade hoppats att hon skulle få träffa mina barnbarn och min yngsta son. I dag försöker Alexandra att vara lite som sin mamma och sin mormor, säger hon. – Just det där att finnas till hands, att hjälpa till om det behövs. Att inte i första hand tänka på sig själv utan att vara en del i en kedja som binder ihop flera generationer. Lilleman fortsätter att vila i mamma Ellinors trygga knä. Storasyster Ellas värsta nyfikenhet på de spännande besökarna har lagt sig – men hon vill gärna pilla på digitalkamerans alla knappar. Vad tycker då Ellinor om att ha sin mamma så nära? Kan hon bli för mycket mormor? – Nej, det går jättebra. Det är bra att hon bor så nära och att hon inte var så gammal när hon fick mig. Det gör att hon inte blir en sådan där gammalmodig mormor utan hänger med lite, svarar Ellinor. Kan hon bli en alltför närvarande mormor? – I så fall får jag säga till. Alexandra Linge Ålder: 38 år, fyller 39 i december. Bor: Norra Hagby ett par mil söder om Kalmar. Familj: Maken Håkan och deras son Simon (13 år). Döttrarna Ellinor (21), Johanna (19) och Amanda (18) från en tidigare relation. Barnbarnen Ella (1 år) och Lilleman (drygt tre veckor). Yrke: Lastbilschaufför. Kör en grusbil. Mormor bra för nyföddas överlevnad Män är i genomsnitt 52,5 år när de får första barnbarnet. För kvinnor är siffran 50 år. I dag har sju av tio nyfödda barn alla sina fyra mor- och farföräldrar i livet. För tio år sedan var det fem av tio (SCB). Kvinnor lever i flera årtionden efter att de inte längre kan få barn – till skillnad från de flesta däggdjurshonor. Orsaken är troligen evolutionär, när kvinnorna kan ta hand om sina barnbarn ökar chanserna för att dessa ska överleva. Denna så kallade mormorshypotes fick ökad aktualitet när forskare för några år sedan publicerade en studie som rörde 4 000 kvinnor vilka levt under 1700- och 1800-talen. Det visade sig att ju längre en kvinna levde efter att hennes menstruationer upphört, desto fler barn fick hennes dotter. Studien som presenterades i tidskriften Nature visade också att nyfödda som hade en mormor som fortfarande levde hade större chanser att överleva till vuxen ålder än de som hade en mormor som dött innan de föddes. En undersökning från SCB kom fram till att mormödrar har allra mest kontakter med sina barnbarn. Minst umgänge med barnbarnen har farfar. Bland dem som är mellan tio och tolv år pratade två tredjedelar med sin mormor varje månad. Mormödrar har inte bara tätast kontakt med barnbarnen – de köper också flest saker och kläder åt dem. Det visade en undersökning som barnkanalen Nickelodeon genomförde för två år sedan Totalt deltog drygt 130 00 barn mellan 4 och 14 år samt drygt 1 000 föräldrar med barnbarn i den åldern.