"Drygt 50 000 hushåll kan tvingas flytta"

Summary: Hyresgästföreningens ordförande Barbro Engman brännmärker regeringsutredning om marknadshyror: Mestadels drabbas fattiga människor som bor i storstädernas mest attraktiva delar. Var fjärde hyresgästhushåll i de mest attraktiva delarna av Stockholm, Göteborg och Malmö är låginkomsttagare. Om förslagen från den statliga utredningen "EU, allmännyttan och hyrorna" genomförs kommer de allra flesta av dessa hushåll att tvingas flytta - sammantaget fler än 100 000 människor. Det visar en bearbetning av SCB:s inkomststatistik som Hyresgästföreningen låtit göra. Med utredningens förslag kommer de attraktiva stadsdelarna, samt många mindre kommuner, att stängas för låginkomsttagare. På varje ort med bostadsbrist kan hyresvärdarna kräva höjda hyror med stöd av utredningens efterfrågepåslag. Det skriver Hyresgästföreningens ordförande Barbro Engman.

Mer än 50 000 hushåll i Stockholm, Göteborg och Malmö kommer att tvingas flytta om förslagen från den statliga utredningen "EU, allmännyttan och hyrorna" blir verklighet. Det rör sig om människor med låga inkomster som bor i städernas mest attraktiva delar. Det visar en bearbetning av SCB:s inkomststatistik som Hyresgästföreningen låtit göra. Om man ser till antalet personer som drabbas och inte hushåll rör det sig om fler än 100 000 personer. Hela 27 procent av de drygt 185 000 hyresgästhushållen i de mest attraktiva delarna av Stockholm (Östermalm, Södermalm, Kungsholmen och Norrmalm), Malmö (Centrum, Västra innerstaden och Limhamn-Bunkeflo) och Göteborg (Centrum, Linnéstaden, Örgryte, Majorna) är låginkomsttagare. Hushållen räknas som låginkomsttagare om den disponibla inkomsten är lägre än 118 388 kr (per konsumtionsenhet/år) och som höginkomsttagare om den är högre än 214 382 kr. I Stockholm är gruppen låginkomsttagare cirka 22 000 hushåll, i Göteborg 19 000 och i Malmö 10 000. Debatten om segregationen har givit en falsk bild. Med hänvisning till medelinkomsten har det hetat att innerstädernas befolkning består av idel medel- och höginkomsttagare. Det stämmer inte om man ser till hyresgästerna i innerstäderna. Utredningen menar att inkomstnivåerna i de områden där hyran kommer att höjas som en följd av dess förslag är så höga att bara ett mindre antal hushåll kommer att drabbas. Den har fel. Hur kan vi då vara säkra på att det absoluta flertalet av de här personerna tvingas flytta? 1. Utredningen föreslår att hyrorna ska höjas med tre procent plus inflation där det finns en hög efterfrågan. Höjningen ska ske varje år till dess att efterfrågan planar ut. Med dagens inflation på fyra procent innebär det hyreshöjningar på sju procent i de attraktiva lägena. Varje år. Det kommer att ta många, många år innan efterfrågan planar ut i de här stadsdelarna eftersom det inte finns plats för fler bostäder. 2. Vi har undersökt hur nettot ser ut för låginkomsttagarna när hyran är betald och efter skäliga levnadsomkostnader. Våra beräkningar är mycket försiktiga: levnadsomkostnaderna är låga, inkomsten högsta möjliga för gruppen ifråga, hyrorna lågt beräknade och den årliga hyreshöjningen på grund av efterfrågepåslaget inkluderar inte inflationen. Det visar sig att låginkomsthushåll i attraktiva stadsdelar redan med dagens hyror har svårt att få ekonomin gå ihop. Den som bor i en tvåa ligger på minus i alla tre städerna. Efter fem år är underskottet för låginkomsttagaren i tvåan i Stockholm 2 400 kr och efter tio år cirka 3 400 kr. För låginkomsttagaren i ettan är följderna av efterfrågepåslaget inte lika dramatiska men på sikt ändå ohållbara. Eftersom våra beräkningar har breda säkerhetsmarginaler vågar jag säga att få hushåll med låga inkomster kommer att välja att bo kvar, särskilt som hyrorna kommer att fortsätta öka som en följd av efterfrågepåslaget. En annan och glädjande slutsats man kan dra av SCB:s siffror är att hyresgästerna i de mest attraktiva stadsdelarna har en bra blandning om man ser till inkomster. Inte oväntat är andelen höginkomsttagare störst i Stockholm (31 procent) och andelen låginkomsttagare störst i Malmö (30 procent). Den som tror att Östermalm i Stockholm är ett reservat för överklassen misstar sig grovt. Var tredje Östermalmsbo är låginkomsttagare och andelen höginkomsttagare är lägre än på Norrmalm och Kungsholmen. Med utredningens förslag kommer de attraktiva stadsdelarna att stängas för låginkomsttagare. Har vi råd med det i ett land som redan brottas med en allt svårare segregation och med de sociala spänningar det medför? Nu är de tre storstädernas mest attraktiva områden inte de enda som kommer att drabbas av efterfrågepåslaget. Enligt Boverket har sju av tio kommuner bostadsbrist. Där det råder brist på bostäder slår efterfrågepåslaget till. På varje ort med bostadsbrist kan hyresvärdarna kräva höjda hyror med stöd av efterfrågepåslaget. Vart ska alla människor som tvingas flytta ta vägen? Efterfrågepåslaget är inte det enda hyreshöjande förslaget utredningen lagt. Den vill dessutom ta bort dagens hyrestak (hyrorna i de kommunägda bostadsföretagen är tak för hyrorna hos privatvärdarna). I strid med sina egna experter påstår utredningen att hyrestaket strider mot EU:s konkurrensrätt. Hyrestaket är en viktig del i besittningsskyddet - hyresgästens rätt att bo kvar. Så länge som det inte närmare har klargjorts hur ett godtagbart besittningsskydd ska vara utformat för hyresgästerna kan föreningen inte godta att den normerande rollen för de allmännyttiga bostadsföretagen tas bort. Utredningen bygger på antagandet att höjda hyror leder till ökat bostadsbyggande. Men sambanden är inte så enkla - det visar erfarenheterna från andra länder där man prövat det receptet. Hyresvärdarna gör redan i dag goda vinster. Lagändringar gör det dessutom möjligt att ta hänsyn till kostnaderna i varje enskilt projekt när hyrorna bestäms i nybyggda hyreshus. Trots det sjunker byggandet av hyreslägenheter. Som jag tidigare visat (DN Debatt 17/4) trampade utredaren Michaël Koch, ordförande i Arbetsdomstolen, fel när det gäller EG-rätten och den bedömningen delas i dag av bland annat Sveriges Kommuner och landsting, Sabo och Svenska institutet för Europapolitiska studier. Feltrampet är uppseendeväckande och inger oro - Michaël Koch hade tillgång till regeringskansliets främsta experter på EU:s konkurrensrätt. Hur kommer det sig att de inte reagerade? Lika allvarligt är att en statlig utredning lägger förslag med långtgående följder för nära tre miljoner människors privatekonomi utan att ta reda på hur verkligheten ser ut eller vilka följderna blir. Ingen är betjänt av sådana utredningar. Inte heller den minister som gav utredningen dess direktiv. Utredningens förslag när det gäller de kommunägda bostadsföretagen är lyckligtvis helt överspelade i dag. Vad som nu diskuteras är Sveriges Kommuner och landstings (SKL) så kallade Tredje alternativ. Tyvärr innehåller även det flera förslag som inger oro. I dag har de allmännyttiga bostadsföretagen ett tydligt samhällsuppdrag. De ska se till att kommunernas invånare har bostäder till rimliga kostnader. De har visat att det går att förena det uppdraget med en affärsmässighet där företagen lever på egna meriter utan stöd från kommunerna. SKL vill ta bort den begränsning som finns i dag för hur mycket pengar kommunen får ta ut i vinst från sitt bostadsföretag. Det är att gå i helt fel riktning. Vad som behövs är i stället en uppstramning av regelverket. I dag ägnar sig kommuner som Huddinge och Österåker åt affärer som är olagliga i det privata näringslivet med enda syfte att klämma ut mer pengar ur sina hyresgäster. Halmstads kommun låter hyresintäkter täcka förlusterna i kommunens flygplats. I Stockholm skickar de kommunägda bostadsföretagen in 45 miljoner kronor till Electrum, en stiftelse som ska främja samverkan mellan näringsliv, forskning och utbildning inom informationsteknologi. Ska verkligen hyresgästerna stå för den verksamheten? Och vore det inte bättre att använda pengarna till att bygga bostäder? barbro engman


Sjövilda kockar lagar läcker lax

Summary: Hela sommaren har skådespelarna Johan Ulveson och Lennart Jähkel kuskat runt i Stockholms skärgård och lagat mat, under inspelningen av nya matprogrammet ”Sjön suger”. DN Söndags kock Jens Linder har gjort recepten, och redan nu kan våra läsare få en smakbit.

På ett bord sitter skådespelerskan Vanna Rosenberg uppflugen med en halmhatt på huvudet. Hon försöker hitta sin stämma, medan Lennart Jähkel sjunger melodin till ”Islands in the stream”. Efter flera omtagningar är tv-teamet nöjda och Vannas stämma sitter perfekt. Även om man inte kan tro det är det inspelningen av matprogrammet ”Sjön suger” som pågår. I flera veckor har Johan Ulveson och Lennart Jähkel åkt runt i skärgården i Lennarts båt ”Sola”. De har gjort nedslag på olika öar och fått besök av mer eller mindre matlagningsintresserade gäster. Så i morse steg Vanna Rosenberg i land på Fejan, en liten ö nordost om Furusund, i sällskap med Jens Linder, DN Söndags kock som också har gjort recepten till programmet. På båten finns, som så ofta, begränsade matlagningsmöjligheter så teamet medför för säkerhets skull också två bärbara gasspisar i något som ser ut som attachéväskor. – Den ena är Jamie Olivers, den andra är från Biltema, säger Hannu Kiviaho som är programmets rekvisitör. Vi har kommit fram till att Jamies är bättre. Till dagens matlagning krävs ugn, därför hälsar man i dag på i köket på Fejans krog. Johan Ulveson är uppspelt och mycket nöjd med att ha Jens, ”en riktig kock”, i köket. Han är noga med detaljerna och frågar ut Jens om allt, ingredienser, hur saker ska hackas, och diskuterar gärna knivar. Inte ens när Jens förklarar vad som är viktigast på mise en placen, en kocks planeringlista, ”att städa; man får aldrig lämna ett skitigt kök”, tappar han fokus. Team Lennart och Vanna, som har fått desserten, en crème brûleé på sin lott, har inte riktigt samma ambitionsnivå. De vill visserligen att allt ska se rätt ut, och under förevändningen ”hygienfråga” lyckas Vanna tjata till sig en kockmössa, men ganska snart försvinner de ut bakom en bakdörr. Rökpaus? Nej, sångstund. – Vi tycker båda mycket om mat, förklarar Lennart när han och Vanna är tillbaka. Jag vill att det ska vara enkelt, middagen blir inte rolig om det är för avancerat, men Johan vill ju gärna ... Ja, han gör väl lite väl komplicerade saker i mitt tycke. Samtidigt verkar han och Vanna lite avundsjuka på Jens och Johan som jobbar tätt ihop. – Kolla, han kan finhacka lök och le samtidigt, säger Vanna. I det lilla köket trängs inte bara Johan, Jens, Lennart, Vanna och filmteamet. På de lediga bänkarna försöker den ordinarie kökspersonalen förbereda inför kvällen. David Mattson tog över Fejans krog vid årsskiftet tillsammans med sin sambo Malin Jönsson. På sommaren är det krog och under lågsäsong har de konferenser här. Davids planer är att det ska bli ett trivsamt ställe dit alla är välkomna, men utan att bli vare sig stjärnkrog eller svennigt. Mycket grillat kött eftersom fisk är svårt att få tag på, och valfria tillbehör. Medan tv-teamet vänder upp och ner på hans kök fixar han lunch åt dem som inte får äta av det som Johan, Lennart, Jens och Vanna lagar. Det sista som ska göras är ett tillbehör till kycklingen, en potatisrätt som Jens förklarar ska göras på samma sätt som risotto, med vin, ost och grädde. – Någon sorts tillgjord potatis alltså, konstaterar Johan. Sen måste han fixa håret, han har fått ”mössfrilla”. De gnabbas vänskapligt medan de äter. Först när de smakar desserten blir det helt tyst. Alla njuter. Men mot mitten av brûléen visar det sig att den är lite rinnig, något som tv-teamet gärna vill gå lite närmare in på. Det vill inte Lennart, som säger att han vill leva i fiktionen att den blev perfekt. – Det är ändå ett matlagningsprogram och då får man ljuga. Sen blir det sångstund, och precis när de har kommit till den sista, viktigaste, punkten på Jens mise en place-lista, att städa, kommer båten in till fastlandet och alla måste springa. Ingen verkar särskilt ledsen för det, utom möjligen kockarna på Fejans krog. Elin Peters är matredaktör på DN Söndag. elin.peters@dn.se Caroline Tibell är fotograf på DN Söndag. sondag@dn.se


Sjövilda kockar lagar läcker lax

Summary: Hela sommaren har skådespelarna Johan Ulveson och Lennart Jähkel kuskat runt i Stockholms skärgård och lagat mat, under inspelningen av nya matprogrammet ”Sjön suger” . DN Söndags kock Jens Linder har gjort recepten, och redan nu kan våra läsare få en smakbit.

På ett bord sitter skådespelerskan Vanna Rosenberg uppflugen med en halmhatt på huvudet. Hon försöker hitta sin stämma, medan Lennart Jähkel sjunger melodin till ”Islands in the stream” . Efter flera omtagningar är tv-teamet nöjda och Vannas stämma sitter perfekt. Även om man inte kan tro det är det inspelningen av matprogrammet ”Sjön suger” som pågår. I flera veckor har Johan Ulveson och Lennart Jähkel åkt runt i skärgården i Lennarts båt ”Sola” . De har gjort nedslag på olika öar och fått besök av mer eller mindre matlagningsintresserade gäster. Så i morse steg Vanna Rosenberg i land på Fejan, en liten ö nordost om Furusund, i sällskap med Jens Linder, DN Söndags kock som också har gjort recepten till programmet. På båten finns, som så ofta, begränsade matlagningsmöjligheter så teamet medför för säkerhets skull också två bärbara gasspisar i något som ser ut som attachéväskor. – Den ena är Jamie Olivers, den andra är från Biltema, säger Hannu Kiviaho som är programmets rekvisitör. Vi har kommit fram till att Jamies är bättre. Till dagens matlagning krävs ugn, därför hälsar man idag på i köket på Fejans krog. Johan Ulveson är uppspelt och mycket nöjd med att ha Jens, ”en riktig kock” , i köket. Han är noga med detaljerna och frågar ut Jens om allt, ingredienser, hur saker ska hackas, och diskuterar gärna knivar. Inte ens när Jens förklarar vad som är viktigast på mise en placen, en kocks planeringlista, ”att städa; man får aldrig lämna ett skitigt kök” , tappar han fokus. Team Lennart och Vanna, som har fått desserten, en crème brûleé på sin lott, har inte riktigt samma ambitionsnivå. De vill visserligen att allt ska se rätt ut, och under förevändningen ”hygienfråga” lyckas Vanna tjata till sig en kockmössa, men ganska snart försvinner de ut bakom en bakdörr. Rökpaus Nej, sångstund. – Vi tycker båda mycket om mat, förklarar Lennart när han och Vanna är tillbaka. Jag vill att det ska vara enkelt, middagen blir inte rolig om det är för avancerat, men Johan vill ju gärna ... Ja, han gör väl lite väl komplicerade saker i mitt tycke. Samtidigt verkar han och Vanna lite avundsjuka på Jens och Johan som jobbar tätt ihop. – Kolla, han kan finhacka lök och le samtidigt, säger Vanna. I det lilla köket trängs inte bara Johan, Jens, Lennart, Vanna och filmteamet. På de lediga bänkarna försöker den ordinarie kökspersonalen förbereda inför kvällen. David Mattson tog över Fejans krog vid årsskiftet tillsammans med sin sambo Malin Jönsson. På sommaren är det krog och under lågsäsong har de konferenser här. Davids planer är att det ska bli ett trivsamt ställe dit alla är välkomna, men utan att bli vare sig stjärnkrog eller svennigt. Mycket grillat kött eftersom fisk är svårt att få tag på, och valfria tillbehör. Medan tv-teamet vänder upp och ner på hans kök fixar han lunch åt dem som inte får äta av det som Johan, Lennart, Jens och Vanna lagar. Det sista som ska göras är ett tillbehör till kycklingen, en potatisrätt som Jens förklarar ska göras på samma sätt som risotto, med vin, ost och grädde. – Någon sorts tillgjord potatis alltså, konstaterar Johan. Sen måste han fixa håret, han har fått ”mössfrilla” . De gnabbas vänskapligt medan de äter. Först när de smakar desserten blir det helt tyst. Alla njuter. Men mot mitten av brûléen visar det sig att den är lite rinnig, något som tv-teamet gärna vill gå lite närmare in på. Det vill inte Lennart, som säger att han vill leva i fiktionen att den blev perfekt. – Det är ändå ett matlagningsprogram och då får man ljuga. Sen blir det sångstund, och precis när de har kommit till den sista, viktigaste, punkten på Jens mise en place-lista, att städa, kommer båten in till fastlandet och alla måste springa. Ingen verkar särskilt ledsen för det, utom möjligen kockarna på Fejans krog. Elin Peters är matredaktör på DN Söndag. elin.peters@dn.se Caroline Tibell är fotograf på DN Söndag. sondag@dn.se


Helen Sjöholm gör sig redo för Eliza

Summary: Den 12 september är det premiär på ”My fair lady” på Oscarsteatern i Stockholm. Helen Sjöholm gör sin första Eliza. Hon sa ja direkt, berättar hon för DN:s Kurt Mälarstedt.

Oscarsteaterns scen. Sparsamt ljus, ingen dekor, bara Helen Sjöholm, Tommy Körberg och Michael Segerström. Orkesterns syns inte i diket. De sjunger och spelar sig samman om den spanska räven som gick i säv och rev en annan räv, en av den svenska musikalhistoriens mest kända texter till en av musikalhistoriens mest kända melodier. Helen Sjöholm förvandlar sitt ansikte till en fiol för att markera sin Elizas förvåning när hon kommer på hemligheten med ”räv” och ”rev”, äntligen efter sex månader med professor Higgins (Tommy Körberg). Hon fortsätter komiken i en vild glädjedans som förankrar denna uppsättning av ”My fair lady” i nutiden även om den förstås utspelas 1912. Ja, det bli komisk teater. Hon rör sig bestämt och energiskt över scenen. Rörelse är också viktigt för Helen Sjöholm både när hon sjunger och när hon skriver musik, eller musikslingor, som hon säger efter samsjungningen. – Men det finns så mycket mer i den här berättelsen. Den är som ett kammarspel, så spelbar, och klassfrågan är ju fortfarande aktuell. Eliza är en både komisk och tragisk gestalt på samma gång. Hon är street smart, intelligent, beslutsam. Hon vill uppåt och ser sin chans. Men språket gör henne till en ny människa samtidigt som hon har kvar sitt förflutna. Hon blir helt vill, hon hör inte hemma någonstans, säger Helen Sjöholm. Musikalen har premiär den 12 september. Förväntningarna är stora. Till höstens föreställningar återstår bara enstaka platser. Vårens föreställningar är uppbokade till två tredjedelar. – Det är alltid lite läskigt när det mesta är utsålt i förväg. Det är ju inte säkert att det blir bra för det. Och en del kanske kommer för att de vill höra henne som sjunger ”Du är min man”. Men detta är ju något annat ... När Helen Sjöholm fick frågan om hon ville göra Eliza ”var det inget snack om saken”, säger hon, även om hon hade planerat att vara hemma länge till med sin lille son Ruben, nu tretton månader. Och börja samla material till en ny skiva. – Jag har aldrig sett ”My fair lady”, varken på scen eller film, men melodierna är ju så välbekanta att man tycker sig ha sett den. Eliza var en av de få musikalroller efter Kristina och ”Chess” som jag tyckte jag skulle vilja göra någon gång. Men sedan tyckte jag att jag blivit för gammal. Det ska ju vara en ung tjej. Men hon tackade ja omedelbart, inte bara för rollens skull utan också för den lysande ensemblens – och för att hon inte spelat på Oscars tidigare. Dessutom får hon vara tjusigt klädd på scenen, finare än hon varit tidigare, säger hon. Hon rättar till den blommiga folkloreaktiga bomullsklänning hon bär över sina jeans och suckar lyckligt vid blotta tanken på kreationerna av Camilla Thulin som hon snart ska bära. Men även om hon aldrig kom på tanken att tacka nej till erbjudandet säger hon nu, i ärlighetens namn, att hon tyckte att ”det är något dammigt över låtarna”. – Kanske för att man så ofta hört dem i ett operettläge, och det ligger inte för mig. Eliza är egentligen lite för hög för mig. Hon ska ju vara mer sopran, jag är mezzo, så jag måste verkligen kämpa med rollen. Men vi talade med arrangören (Hans Ek) och kom fram till att det finns andra och roligare saker än det operettmässiga att lyfta fram hos Eliza. Helen Sjöholm är förvånad över att Gösta Rybrants text fortfarande känns så modern, och hon beskriver arrangemangen som fulla av nu. Hon gillar ”det teatermässiga”, dramaturgin i produktionen och hyllar regissören Tomas Alfredson som en fantastisk personinstruktör. Dessutom finner hon en trygghet i att än en gång få spela musikal tillsammans med Tommy Körberg (som i ”Chess”) och Jan Malmsjö (”Spelman på taket”). ”My fair lady”, som hade urpremiär 1956, bygger som bekant på Bernard Shaws pjäs ”Pygmalion” från 1913. Men musikalens skapare Alan Jay Lerner och Frederick Loewe dristade sig till att ändra slutet så att det kan tolkas som att Eliza söker sig till Henry Higgins i stället för sin tidigare fästman Freddy (Christopher Wollter på Oscars). För Helen Sjöholm är frågan om vart Eliza går på slutet betydligt mer öppen. – Jag tycker inte alls att slutet är kristallklart. Jag kan inte tänka mig att de där två personerna, Eliza Doolittle och Henry Higgins, skulle kunna leva tillsammans, även om det finns en attraktion mellan dem. I sitt sommarprogram för två år sedan berättade Helen Sjöholm om hur hon helt gick upp i rollen som Kristina i Benny Anderssons och Björn Ulvaeus ”Kristina från Duvemåla”, som hade premiär 1995 och gick i fyra år, först i Malmö och sedan i Stockholm. Hon hade knappast något privatliv, hon åt och sov med Kristina. – Det berodde både på att jag var så ung och att jag inte hade så mycket erfarenhet. Det var en tuff utmaning att göra den rollen, historien var så tung och det var svårt att distansera sig från den. Nu är det annorlunda. Nu har Helen Sjöholm familj. Jobbet som Eliza kommer visserligen att beröva henne fyra kvällars godnattstunder med sonen varje vecka, men det kommer ändå att bli mycket tid över för honom. – Det var härligt att få gå upp i rollen som Kristina så intensivt den gången. Nu kan det räcka med att gå in på teatern och leva sig in i rollen som Eliza – och sedan gå hem och ha ett privatliv. Mer om Helen och Eliza Helen Sjöholm, född i Sundsvall 1970, gift med ljudteknikern David Granditsky. De har en son på tretton månader. Sjöng i kör, spelade musikal i hemstaden. Valdes för rollen som Kristina bland över ett tusen sökande. På scen: ”Kristina från Duvemåla”, ”Spelman på taket”, ”Les Misérables”, ”Chess”, ”Chinarevyn”, ”Tolvskillingsoperan” med mera. På film: ”Där regnbågen slutar”, ”Så som i himmelen”. På skiva: ”Visor”, ”Genom varje andetag” (med Anders Widmark), Benny Anderssons orkester (tre skivor). Utmärkelser: Thalia-statyetten och Ulla Billquist-stipendiet 1997, Thore Ehrling-stipendiet 2005, Guldmasken för Florence i ”Chess” 2003, Grammis 2003, 2004 och 2005. Ulla Sallert första svenska Eliza Den svenske teaterproducenten Lars Schmidt skaffade sig på 1950-talet ensamrätt på ”My fair lady” i Europa. Han var en av producenterna bakom den första svenska uppsättningen av musikalen, som hade premiär på Oscarsteatern den 14 februari 1959 med Jarl Kulle som Higgins och Ulla Sallert (bilden) som Eliza. Schmidt var även involverad i uppsättningar i Helsingfors och Oslo 1959-60. 2001 spelades ”My fair lady” på Kristianstad teater med bland andra Janne Loffe Carlsson i en av huvudrollerna. 2006 gjorde Linneateatern i Växjö en uppsättning med bland andra Lasse Brandeby i en av rollerna. I höstas satte Göteborgsoperan upp ”My fair lady” med Thérèse Andersson och Fredrik Lycke som Eliza och Higgins. Det finns även en känd filmatisering från 1964 med Rex Harrison och Audrey Hepburn i huvudrollerna och i regi av George Cukor. Läs intervju med Henrik Dorsin, som också spelar i "My fair lady".


"Närheten är det allra bästa"

Summary: För femtonåriga Nina är sex något härligt och roligt. Just nu är hon singel och har sex med sig själv då och då. Och i höstas när hon var tillsammans med en kille låg de med varandra nästan varje dag.

Det kändes helt rätt för Nina att ha sex med en kille. - Just nu tycker jag om killar, men i framtiden kanske jag blir kär i en tjej. Jag har många kompisar som är bi eller homo, och det är inget problem i de estetiska kretsar där jag umgås - där får man vara som man är. Det är helt annorlunda i gäng där folk har modekläder och är sminkade och fixade i håret jämt och gör allt för att platsa in och vara coola och tuffa. Där kan det vara väldigt, väldigt svårt att bli accepterad om man kommer ut som något annat än normalhetero. I min klass i högstadiet var homofobin ständigt närvarande, det var skitjobbigt. Hon ser inga stora skillnader mellan män och kvinnor, och hon är väldigt trött på fördomen att tonårstjejer skulle vara någon sorts offer som saknar intresse för sex och bara ställer upp för killarnas skull. - Vi har nog minst lika stor sexlust som killarna, säger hon. Jag tycker att närheten är det bästa. Det är så härligt att vara riktigt nära en person man tycker om och kunna visa fysiskt vad man känner. Plus att det känns väldigt skönt i kroppen, förstås. Nina gick ut nian i våras, och bland ungdomar i hennes ålder är det ungefär en av tre som har debuterat sexuellt. Hon träffade Johan på Helgon, en sajt på internet för hårdrockare, punkare, gothare, emos och andra svartklädda. Hon var fjorton och han sjutton. De upptäckte snart att de hade många gemensamma intressen, särskilt film och fotografi, och de ringde varandra varje dag i två månader. Sedan kom han och hälsade på. - Vi kysstes och så redan första kvällen, för vi hade flörtat som tokar. Och andra kvällen hade vi sex. Båda ville, det var ingen tvekan. Stunden var både lockande själv-klar och skärande nervös. - Just när han kom in i mig gjorde det lite ont, och jag tänkte att det här är ju inte precis det skönaste jag har varit med om. Men det var liksom härligt också. Han tog det lugnt, så det funkade bra för oss. De låg med varandra nästan varje dag så länge Johan var kvar i Stockholm, där Nina bor. Och när hon några veckor senare kom till hans hemstad och hälsade på var det likadant. - Båda tog initiativ, båda hade lika stor lust och det kändes helt fantastiskt inne i mig när vi låg med varandra. Men jag fick ingen orgasm. Jag slappnade nog inte av tillräckligt mycket. Hon har inga problem med att få orgasm när hon onanerar, berättar hon. - Känslan när det går för mig är jättehäftig, den liknar inget annat! Men när hon är naken tillsammans med en kille känner hon sig alldeles för blyg och spänd. - Det är pinsamt när killen går ner på mig, alltså när han slickar mig. Jag vet inte riktigt varför ... Jag känner mig utlämnad och skäms över hur jag ser ut, många tjejer gör ju det. Hon måste dagligen övertyga sig själv om att hon är tillräckligt snygg och sexig. - Man ska vara så smal och perfekt, snygga ben och stora bröst, rakad överallt och inga finnar, man får liksom inte se normal ut ... Usch, den där känslan att inte duga är pissjobbig, den förstör så mycket! Hon tror att väldigt många tjejer bara tänker på att tillfredsställa killen. De vågar inte säga hur de själva vill ha det - de kanske inte ens tillåter sig att känna efter. Det är tragiskt, tycker hon. Ändå blir det ofta just så när hon själv har sex med en kille. - Jag kan känna ångest om jag märker att det kanske inte är så himla bra för honom, och samtidigt glömmer jag bort mig själv. Så borde jag verkligen inte göra - min njutning är ju lika viktig som hans! Och de flesta killar uppskattar säkert om vi tjejer tar för oss mer i sängen och visar vad vi vill. De behöver ju hjälp! För Nina är det självklart att onanera. - Jag vet att många tjejer skäms över att de onanerar. Vissa påstår till och med att de aldrig gör det, men det har jag svårt att tro på. Hon tycker till och med att det är viktigt. - Man lär känna sig själv och sin kropp - och så är det väldigt skönt. Vi tjejer har ju precis som killarna ett alldeles eget sexuellt intresse, och varför skulle vi inte tillfredsställa oss själva när vi har lust? Hon kan mycket väl tänka sig att ha sex med en kille hon blir attraherad även om hon redan från början förstår att det aldrig blir någon kärleksrelation. - Engångsligg är precis lika okej för tjejer som för killar, tycker jag. Och visst kan man knulla med en kompis - om båda är med på det. Men kompisknull är inte så vanligt i mina kretsar, och själv känner jag mig tveksam. Jag tror att man kan få svåra känslor efteråt. I värsta fall förlorar man en vän. Hon tror också att det kan bli fel om man har mycket sex med många innan man är riktigt mogen för det, och det gäller både tjejer och killar. - Man kan få en tomhet i sig. Det är lätt att man drabbas av självförakt och får för sig att det sexuella är det enda värde man har. Det är fortfarande så att tjejer som visar att de är intresserade av sex blir kallade slampor, medan killar kan skryta om hur många de har legat med, berättar hon. - Det är de där gamla skitvärderingarna som gör att killar ofta är mer påstridiga än tjejer, tror jag - särskilt när de har druckit. På fester där alla är fulla är det ganska vanligt med tjatsex och övergrepp. Själv är Nina nykterist. Hon ser alkohol som ett gift som alldeles för ofta förvandlar män till kriminella förövare och kvinnor till offer. En gång när hon var på en stor fest blev hon uppringd av en tjejkompis som var på samma fest. - Jag hörde inte riktigt vad hon sade, men jag fattade att hon var ordentligt packad och behövde hjälp. Jag hittade henne liggande på rygg på en säng framför en kille som just hade tagit av henne kjolen. Hon gjorde inte motstånd, och killens kompisar hetsade honom. De tyckte att han skulle bli av med oskulden - och ingen fattade att det var våldtäkt! Killen kom av sig när Nina rusade in och började bråka, men alla de andra i gänget tyckte att hon var löjlig. - De påstod att min kompis ville ha sex, för hon hade ju gått runt och kysst flera killar under kvällen. Hon fick alltså skylla sig själv om hon blev våldtagen! I sådana lägen är det svårt att behålla tilltron till killsläktet, tycker Nina. - Vissa killar beter sig som idioter, säger hon. De har fått en sjuk bild av hur en man ska vara, och machostilen smittar av sig inom gänget. De behöver hjälp. I grunden handlar det om att de vuxna gör så stor skillnad mellan små pojkar och små flickor, tror hon. - Machokillar gör faktiskt så som de har blivit lärda att göra. Det de gör är officiellt inte okej - men ändå lite okej, för så har ju killar alltid gjort. Fast man kan inte dra alla över en kam, säger hon. - De allra flesta killar som jag har träffat är hur fina och känsliga och jämställda som helst. De skulle aldrig våldta någon, och de bryr sig verkligen om tjejerna de är tillsammans med.


Kickstart för ståuppsäsongen

Summary: Ståuppsäsongen sparkar i gång med Svenska standupgalan i kväll. På onsdag har Yvonne Skattberg, förra årets galavinnare, och Zinat Pirzadeh premiär på sin show, ”Alfahonor”.

Sista tisdagen i augusti är det alltid Svensk standupgala. På Södra teaterns scen står årets stjärna, Björn Gustafsson, och en veteran, Özz Nûjen. Ansvaret som konferencierer har delegerats till Malmöhumoristerna Marcus Johansson och Fritte Fritzson. Överraskningarna på scenen blir de pristagande artisterna. Ståuppgalan utser varje år bästa manliga och bästa kvinnliga artist samt bästa nykomling. I år har diskussionens vågor gått ovanligt höga i juryn, berättar Özz Nûjen, ständig ordförande med målet att leda juryarbetet ”med fast hand, principer och visioner”. – Tanken med Standupgalan, säger Özz Nûjen, en av initiativtagarna när den startade för sju år sedan, är att utveckla ståuppscenen och ge artisterna en plattform. I den planen ingår också att utveckla själva komikerna ”från ax till limpa”, vilket han också gör som rektor för ståuppskolan Standup Star. Priset säger mycket om vilka som är störst eller kommer att slå, för artisten betyder det ofta att de får en plattform. Första årets tre priser gick till Måns Möller, Ann Westin och Mårten Andersson, tre år senare fick Ann Westin priset igen och hon är fortfarande den enda som fått priset två gånger. Förra årets vinnare på ståuppgalan var Henrik Schyffert, Petra Mede och Yvonne Skattberg. Nu gör alltså förra årets vinnande ”nykomling” Yvonne Skattberg en ny show ”Alfahonor”, tillsammans med Zinat Pirzadeh, med premiär den 27 augusti på Boulevardteatern, dagen efter den mansdominerade galan. – När det gäller komikerbranschen måste man som tjej vara en alfahona för att klara den, säger Zinat Pirzadeh. Yvonne Skattberg och Zinat Pirzadeh presentar sig som två vilsna flyktingar, den ena från krig, den andra från villaförorten. – När vi pratar om olika kulturer, i Iran eller i Sverige, säger Yvonne Skattberg, finns det inte bara olikheter. Det är inte alltid så att kulturerna krockar. Man tycker man är så fri, men man är ju grundlurad, säger Yvonne Skattberg. Info Svenska standupgalan, Södra teatern, t Slussen, kl 20. Med Björn Gustafsson, Özz Nûjen m fl. Marcus Johansson och Fritte Fritzson agerar konferencierer. Galan med prisutdelning följs av ett avslutningsparty. Alfahonor har premiär onsdag 27 augusti på Boulevardteatern.


Ett möte för Europa

Summary: När Tysklands förbundskansler Angela Merkel besöker sin svenske kollega Fredrik Reinfeldt står en fråga i förgrunden: ska EU kunna bidra till en lösning av Georgienkonflikten?

I går landade regeringschefen i EU:s tyngsta medlemsland i Stockholm. Angela Merkel kom på besök till sin kollega Fredrik Reinfeldt. De två är partivänner och för att markera den goda stämningen mellan dem tog värden sin gäst till Harpsund. Det var ett klokt beslut, ty de två har svåra frågor diskutera, frågor som inte har några lätt gripbara lösningar. Sommarens Georgienkris har ännu en gång visat hur långt de europeiska makterna har till en samlat uppträdande, ja, till en gemensam analys av problemen. Europa lever alltjämt i Natoskugga. Det är ett Nato som visserligen har namnet från kalla krigets västliga försvarsunion, men som är på väg att bli en mer symbolisk än effektiv försäkring mot aggression. Ändå ter sig ett Natomedlemskap som lösningen för flera stater i det gamla öst-blocket som Ukraina och Georgien. Förklaringen är att det enade Europa inte bjuder dem ett alternativ som både innefattar ekonomisk utveckling och politisk säkerhet. Den tyska regeringen höll emot när USA i våras pressade på för att Nato skulle ge klartecken till Georgien och Ukraina. Detsamma gjorde Frankrike. Och det är en god gissning att Sverige skulle ha haft samma inställning om vi haft någon talan. Nu har visserligen Angela Merkel pressats en del i frågan om georgiskt Natomedlemskap efter krigsutbrottet, men det är svårt att tolka hennes skickligt formulerade svar på annat sätt än att hon håller fast vid motståndet mot ett omedelbart Natomedlemskap. Tysklands hållning bestäms också av dess strävan att ha goda relationer till Ryssland. Förbundskansler Merkels företrädare Gerhard Schröder drev den linjen långt, ja, så långt att han själv nu närmast framstår som köpt av ryska energijätten Gazprom. Angela Merkel har stramat upp kontakterna men i den nuvarande stora koalitionen har man samma grundhållning: Europa har inget att vinna på att stöta bort Ryssland. Också på den punkten lär hon finna stöd hos sin svenske värd. De nya EU-medlemmarna har av givna historiska skäl en annan uppfattning: de ser det som mycket viktigt att markera mot Ryssland. Därför är det ett styvt jobb att arbeta fram en gemensam EU-politik och en politik som har tyngd och trovärdighet. Hittills har EU förlitat sig på den mjuka kraften – på lockelsen i den stora gemensamma marknaden – och sett bort från behovet av säkerhetsarrangemang. De militära insatser som görs under EU-flagg sker i konfliktdrabbade stater utanför EU. Men vad det nu gäller är EU:s förmåga att uppträda enat i konfliktfall inom eller vid dess gränser. Och då är den första linjen politisk, inte militär. För att ta exemplet Georgien så behövs där både någon som markerar stöd för dess gränser – sådana de nu blir – och som ger ekonomiskt och politiskt stöd till återuppbyggnad och till en självständig regering. Här borde EU vara det givna svaret, om EU hade vad som på diplomatspråk kallas en fungerande krismekanism. Just här kan ett tyskt-svenskt samarbete få betydelse för Europa. Redan på måndag kommer ett första prov på om den senaste månadens konflikt lett till större insikter hos EU-medlemmarna. Då hålls ett extra toppmöte om den rysk-georgiska krisen. Angela Merkel och Fredrik Reinfeldt kan då demonstrera sitt goda samförstånd, och bidra till att EU kan visa den kraft vi förväntar oss. DN


”Nuvarande skollag bäddar för diskriminering av elever”

Summary: Ny undersökning från Rädda Barnen: Lucka i skollagen missgynnar barn till fattiga föräldrar. Var tredje grundskoleelev har senaste året behövt ta med sig pengar till skolan, trots att både skollagen och FN:s barnkonvention säger att grundutbildningen ska vara kostnadsfri. Samma lag säger dock samtidigt att verksamhet med ”obetydlig kostnad” för eleverna kan få förekomma. Men vad som är obetydligt tolkar skolorna mycket olika. Allt från 70 kronor för en skolbok till 3 000 kronor för en studieresa till koncentrationsläger har förekommit. I 144 kommuner har man satt ett tak för kostnaderna, men på mycket varierande nivå. Pristaket gäller i många fall inte heller vid studieresor. Ofta sägs deltagande då vara frivilligt. Men det är diskriminering – alla skolans aktiviteter måste självklart vara fritt tillgängliga för alla elever. I de fall skolan betalar för elever som inte har råd liknar det gamla tiders fattigvård, skriver Rädda Barnens ordförande Inger Ashing och kräver ändring när skollagen skrivs om i höst.

Grundutbildning ska vara gratis för alla barn. Den säger både den svenska skollagen och FN:s barnkonvention, som Sverige har förbundit sig att följa. Ändå är det mycket vanligt att grundskolor begär pengar av elever och deras föräldrar – för bussbiljetter, luncher, entréavgifter och mycket annat. I en ny rapport från Rädda Barnen uppger var tredje förälder att deras barns skolor bett om pengar senaste året. Att alla barn får gå i skola är en nyckelfaktor för samhällsutveckling, för fred, demokrati, välstånd och jämställdhet över allt i världen. Och en förutsättning för att alla barn ska kunna gå i skola och tillgodogöra sig utbildningen är att den är kostnadsfri. Alla barn ska kunna delta på lika villkor, oavsett föräldrarnas ekonomiska förhållanden. I det svenska utvecklingsbiståndet anses detta vara en självklarhet. Och även på hemmaplan vill vi kanske tro att vi erbjuder skola gratis och på lika villkor. Men en lucka i den svenska skollagen gör det möjligt för skolorna att låta föräldrarna finansiera en del av undervisningen. När regeringen nu arbetar med att skriva om skollagen kräver Rädda Barnen att detta ändras.I skollagens fjärde kapitel sägs att utbildningen i grundskolan ska vara kostnadsfri för eleverna, men ”i verksamheten får dock förekomma enstaka inslag som kan föranleda en obetydlig kostnad för eleverna” . Skolverket har tidigare uppmärksammat att skolorna tolkar denna formulering väldigt olika och gett exempel på fall då man kritiserat skolor för att de tagit ut avgifter. I ett fall ombads föräldrarna att betala 70 kronor för att eleverna skulle få en övningsbok. I ett annat fall förväntades eleverna betala 3 000 kronor var för en studieresa till koncentrationsläger i Polen och Tyskland.Men varken politiker eller myndigheter ger någon vägledning i hur lagen ska tolkas. Det innebär att lärare och skolledare fortfarande är osäkra på vad som gäller. I klassrum och på föräldramöten kan de ha svårt att hantera spänningarna mellan föräldrar som gärna betalar för att slippa jobbet med loppmarknader och kakförsäljning – och det ofta lågmälda motståndet från föräldrar som inte har råd att betala. Rädda Barnen har låtit opinionsinstitutet Synovate fråga 650 föräldrar om deras erfarenheter. En tredjedel av de tillfrågade föräldrarna har varit med om att deras barns skolor bett om pengar någon gång under de senaste tolv månaderna. I genomsnitt har de fått 2,6 förfrågningar. En femtedel har blivit ombedda att sammanlagt betala över 400 kronor. Föräldrar i Stockholm betalar de högsta avgifterna, 281 kronor i genomsnitt. Minst betalar föräldrar i Norrland, i genomsnitt 178 kronor under tolvmånadersperioden. Situationen är alltså att varken riksdag, regering eller centrala myndigheter erbjuder något stöd åt dem som möter barn och deras föräldrar. Men det är kommunerna som är huvudman för de flesta skolorna i Sverige, och kommunerna har en vidsträckt självbestämmanderätt. Det finns inget som hindrar dem från att själva besluta vilken policy man ska ha för avgifter i skolan. I den nu aktuella rapporten har Rädda Barnen också kartlagt hur Sveriges kommuner hanterar frågan. Resultatet är nedslående. Precis som vi befarade är skillnaderna mycket stora. Av de 234 kommuner som besvarade enkäten uppgav drygt hälften (126) att de har en policy om avgifter i skolan. Något fler (144) uppgav att de har ett tak för avgifternas storlek. Ulricehamns kommun skriver att ”avgifter tillåts ej över huvud taget” , medan Ånge kommun skriver ”varje rektor ska se till att inte oskäliga kostnader tas ut. Någon gräns finns dock inte” . Nynäshamns kommun har en övre gräns på 450 kronor per läsår. En skola i Sundbybergs kommun ordnar en studieresa där det brukar krävas att varje deltagare skjuter till cirka 1 000 kronor. Av enkäten framgår också att kommunerna definierar avgifter på olika sätt. En del av dem har en gräns för avgifter, men den gäller inte för lägerskolor, studieresor och skidresor, som tillåts kosta mera. För barn i ekonomiskt utsatta familjer innebär de stora skillnaderna mellan kommunerna att det är bostadsorten som avgör om de får sin rätt till utbildning tillgodosedd. Många kommuner påpekar att avgiftsbelagda aktiviteter är frivilliga. Bjurholms kommun skriver till exempel: ”Avgift tas endast ut kostsamma idrottsdagar, då gäller 70 kronor. Kostnadsfria alternativ finns. Klarar ej familjen kostnaden betalar skolan.” Men frivillighet är inget försvar för avgifter. Alla aktiviteter som erbjuds av skolan måste självklart vara tillgängliga för alla elever. Allt annat innebär diskriminering, och strider mot barnkonventionen, som klart säger att undervisningen ska erbjudas på lika villkor åt alla barn, oavsett faktorer som till exempel föräldrarnas ekonomiska och sociala ställning. Inte heller kan man försvara avgifterna med att skolan betalar för de elever som inte har råd. Ett sådant system liknar gamla tiders fattigvård, då barn från mindre bemedlade hem fick skor och kläder som nådegåva.Att inte ha råd innebär att vara utanför och utestängd. Det är förenat med känslor av skam och skuld, det är helt enkelt pinsamt att till exempel inte kunna åka med på skidresan för att man inte har råd. Om det vittnar både barn och föräldrar som Rädda Barnen mött under många års arbete med att kartlägga barnfattigdomen i Sverige. ”Man vågar inte prata om det, utan säger i stället att man inte tycker om att åka skidor” , säger en elev i årskurs nio i en Uppsalaskola. Regeringen förbereder som bäst ett förslag till ny skollag. Det väntas vara klart i höst. Det är ett utmärkt tillfälle att råda bot på diskriminering och förvirring. Luckan i lagen måste täppas till. Rädda Barnen uppmanar regeringen att se till att det tydligt framgår av den nya skollagen att inga avgifter av något slag får förekomma i skolan. Det är självklart att elever i skolan ska få tillfälle till studiebesök, lägerskolor och friluftsdagar. Men det är skolans huvudman som har ansvaret för finansieringen, inte barnen och deras föräldrar. INGER ASHING


Grundutbildning ska vara gratis för alla barn. Den säger både den svenska skollagen och FN:s barnkonvention, som Sverige har förbundit sig att följa. Ändå är det mycket vanligt att grundskolor begär pengar av elever och deras föräldrar – för bussbiljetter, luncher, entréavgifter och mycket annat. I en ny rapport från Rädda Barnen uppger var tredje förälder att deras barns skolor bett om pengar senaste året. Att alla barn får gå i skola är en nyckelfaktor för samhällsutveckling, för fred, demokrati, välstånd och jämställdhet över allt i världen. Och en förutsättning för att alla barn ska kunna gå i skola och tillgodogöra sig utbildningen är att den är kostnadsfri. Alla barn ska kunna delta på lika villkor, oavsett föräldrarnas ekonomiska förhållanden. I det svenska utvecklingsbiståndet anses detta vara en självklarhet. Och även på hemmaplan vill vi kanske tro att vi erbjuder skola gratis och på lika villkor. Men en lucka i den svenska skollagen gör det möjligt för skolorna att låta föräldrarna finansiera en del av undervisningen. När regeringen nu arbetar med att skriva om skollagen kräver Rädda Barnen att detta ändras. I skollagens fjärde kapitel sägs att utbildningen i grundskolan ska vara kostnadsfri för eleverna, men ”i verksamheten får dock förekomma enstaka inslag som kan föranleda en obetydlig kostnad för eleverna”. Skolverket har tidigare uppmärksammat att skolorna tolkar denna formulering väldigt olika och gett exempel på fall då man kritiserat skolor för att de tagit ut avgifter. I ett fall ombads föräldrarna att betala 70 kronor för att eleverna skulle få en övningsbok. I ett annat fall förväntades eleverna betala 3 000 kronor var för en studieresa till koncentrationsläger i Polen och Tyskland. Men varken politiker eller myndigheter ger någon vägledning i hur lagen ska tolkas. Det innebär att lärare och skolledare fortfarande är osäkra på vad som gäller. I klassrum och på föräldramöten kan de ha svårt att hantera spänningarna mellan föräldrar som gärna betalar för att slippa jobbet med loppmarknader och kakförsäljning – och det ofta lågmälda motståndet från föräldrar som inte har råd att betala. Rädda Barnen har låtit opinionsinstitutet Synovate fråga 650 föräldrar om deras erfarenheter. En tredjedel av de tillfrågade föräldrarna har varit med om att deras barns skolor bett om pengar någon gång under de senaste tolv månaderna. I genomsnitt har de fått 2,6 förfrågningar. En femtedel har blivit ombedda att sammanlagt betala över 400 kronor. Föräldrar i Stockholm betalar de högsta avgifterna, 281 kronor i genomsnitt. Minst betalar föräldrar i Norrland, i genomsnitt 178 kronor under tolvmånadersperioden. Situationen är alltså att varken riksdag, regering eller centrala myndigheter erbjuder något stöd åt dem som möter barn och deras föräldrar. Men det är kommunerna som är huvudman för de flesta skolorna i Sverige, och kommunerna har en vidsträckt självbestämmanderätt. Det finns inget som hindrar dem från att själva besluta vilken policy man ska ha för avgifter i skolan. I den nu aktuella rapporten har Rädda Barnen också kartlagt hur Sveriges kommuner hanterar frågan. Resultatet är nedslående. Precis som vi befarade är skillnaderna mycket stora. Av de 234 kommuner som besvarade enkäten uppgav drygt hälften (126) att de har en policy om avgifter i skolan. Något fler (144) uppgav att de har ett tak för avgifternas storlek. Ulricehamns kommun skriver att ”avgifter tillåts ej över huvud taget”, medan Ånge kommun skriver ”varje rektor ska se till att inte oskäliga kostnader tas ut. Någon gräns finns dock inte”. Nynäshamns kommun har en övre gräns på 450 kronor per läsår. En skola i Sundbybergs kommun ordnar en studieresa där det brukar krävas att varje deltagare skjuter till cirka 1 000 kronor. Av enkäten framgår också att kommunerna definierar avgifter på olika sätt. En del av dem har en gräns för avgifter, men den gäller inte för lägerskolor, studieresor och skidresor, som tillåts kosta mera. För barn i ekonomiskt utsatta familjer innebär de stora skillnaderna mellan kommunerna att det är bostadsorten som avgör om de får sin rätt till utbildning tillgodosedd. Många kommuner påpekar att avgiftsbelagda aktiviteter är frivilliga. Bjurholms kommun skriver till exempel: ”Avgift tas endast ut kostsamma idrottsdagar, då gäller 70 kronor. Kostnadsfria alternativ finns. Klarar ej familjen kostnaden betalar skolan.” Men frivillighet är inget försvar för avgifter. Alla aktiviteter som erbjuds av skolan måste självklart vara tillgängliga för alla elever. Allt annat innebär diskriminering, och strider mot barnkonventionen, som klart säger att undervisningen ska erbjudas på lika villkor åt alla barn, oavsett faktorer som till exempel föräldrarnas ekonomiska och sociala ställning. Inte heller kan man försvara avgifterna med att skolan betalar för de elever som inte har råd. Ett sådant system liknar gamla tiders fattigvård, då barn från mindre bemedlade hem fick skor och kläder som nådegåva. Att inte ha råd innebär att vara utanför och utestängd. Det är förenat med känslor av skam och skuld, det är helt enkelt pinsamt att till exempel inte kunna åka med på skidresan för att man inte har råd. Om det vittnar både barn och föräldrar som Rädda Barnen mött under många års arbete med att kartlägga barnfattigdomen i Sverige. ”Man vågar inte prata om det, utan säger i stället att man inte tycker om att åka skidor”, säger en elev i årskurs nio i en Uppsalaskola. Regeringen förbereder som bäst ett förslag till ny skollag. Det väntas vara klart i höst. Det är ett utmärkt tillfälle att råda bot på diskriminering och förvirring. Luckan i lagen måste täppas till. Rädda Barnen uppmanar regeringen att se till att det tydligt framgår av den nya skollagen att inga avgifter av något slag får förekomma i skolan. Det är självklart att elever i skolan ska få tillfälle till studiebesök, lägerskolor och friluftsdagar. Men det är skolans huvudman som har ansvaret för finansieringen, inte barnen och deras föräldrar. INGER ASHING


"Nuvarande skollag bäddar för diskriminering av elever"

Summary: Ny undersökning från Rädda Barnen: Lucka i skollagen missgynnar barn till fattiga föräldrar. Var tredje grundskoleelev har senaste året behövt ta med sig pengar till skolan, trots att både skollagen och FN:s barnkonvention säger att grundutbildningen ska vara kostnadsfri. Samma lag säger dock samtidigt att verksamhet med "obetydlig kostnad" för eleverna kan få förekomma. Men vad som är obetydligt tolkar skolorna mycket olika. Allt från 70 kronor för en skolbok till 3 000 kronor för en studieresa till koncentrationsläger har förekommit. I 144 kommuner har man satt ett tak för kostnaderna, men på mycket varierande nivå. Pristaket gäller i många fall inte heller vid studieresor. Ofta sägs deltagande då vara frivilligt. Men det är diskriminering - alla skolans aktiviteter måste självklart vara fritt tillgängliga för alla elever. I de fall skolan betalar för elever som inte har råd liknar det gamla tiders fattigvård, skriver Rädda Barnens ordförande Inger Ashing och kräver ändring när skollagen skrivs om i höst.

Grundutbildning ska vara gratis för alla barn. Den säger både den svenska skollagen och FN:s barnkonvention, som Sverige har förbundit sig att följa. Ändå är det mycket vanligt att grundskolor begär pengar av elever och deras föräldrar - för bussbiljetter, luncher, entréavgifter och mycket annat. I en ny rapport från Rädda Barnen uppger var tredje förälder att deras barns skolor bett om pengar senaste året. Att alla barn får gå i skola är en nyckelfaktor för samhällsutveckling, för fred, demokrati, välstånd och jämställdhet över allt i världen. Och en förutsättning för att alla barn ska kunna gå i skola och tillgodogöra sig utbildningen är att den är kostnadsfri. Alla barn ska kunna delta på lika villkor, oavsett föräldrarnas ekonomiska förhållanden. I det svenska utvecklingsbiståndet anses detta vara en självklarhet. Och även på hemmaplan vill vi kanske tro att vi erbjuder skola gratis och på lika villkor. Men en lucka i den svenska skollagen gör det möjligt för skolorna att låta föräldrarna finansiera en del av undervisningen. När regeringen nu arbetar med att skriva om skollagen kräver Rädda Barnen att detta ändras. I skollagens fjärde kapitel sägs att utbildningen i grundskolan ska vara kostnadsfri för eleverna, men "i verksamheten får dock förekomma enstaka inslag som kan föranleda en obetydlig kostnad för eleverna". Skolverket har tidigare uppmärksammat att skolorna tolkar denna formulering väldigt olika och gett exempel på fall då man kritiserat skolor för att de tagit ut avgifter. I ett fall ombads föräldrarna att betala 70 kronor för att eleverna skulle få en övningsbok. I ett annat fall förväntades eleverna betala 3.000 kronor var för en studieresa till koncentrationsläger i Polen och Tyskland. Men varken politiker eller myndigheter ger någon vägledning i hur lagen ska tolkas. Det innebär att lärare och skolledare fortfarande är osäkra på vad som gäller. I klassrum och på föräldramöten kan de ha svårt att hantera spänningarna mellan föräldrar som gärna betalar för att slippa jobbet med loppmarknader och kakförsäljning - och det ofta lågmälda motståndet från föräldrar som inte har råd att betala. Rädda Barnen har låtit opinionsinstitutet Synovate fråga 650 föräldrar om deras erfarenheter. En tredjedel av de tillfrågade föräldrarna har varit med om att deras barns skolor bett om pengar någon gång under de senaste tolv månaderna. I genomsnitt har de fått 2,6 förfrågningar. En femtedel har blivit ombedda att sammanlagt betala över 400 kronor. Föräldrar i Stockholm betalar de högsta avgifterna, 281 kronor i genomsnitt. Minst betalar föräldrar i Norrland, i genomsnitt 178 kronor under tolvmånadersperioden. Situationen är alltså att varken riksdag, regering eller centrala myndigheter erbjuder något stöd åt dem som möter barn och deras föräldrar. Men det är kommunerna som är huvudman för de flesta skolorna i Sverige, och kommunerna har en vidsträckt självbestämmanderätt. Det finns inget som hindrar dem från att själva besluta vilken policy man ska ha för avgifter i skolan. I den nu aktuella rapporten har Rädda Barnen också kartlagt hur Sveriges kommuner hanterar frågan. Resultatet är nedslående. Precis som vi befarade är skillnaderna mycket stora. Av de 234 kommuner som besvarade enkäten uppgav drygt hälften (126) att de har en policy om avgifter i skolan. Något fler (144) uppgav att de har ett tak för avgifternas storlek. Ulricehamns kommun skriver att "avgifter tillåts ej över huvud taget", medan Ånge kommun skriver "varje rektor ska se till att inte oskäliga kostnader tas ut. Någon gräns finns dock inte". Nynäshamns kommun har en övre gräns på 450 kronor per läsår. En skola i Sundbybergs kommun ordnar en studieresa där det brukar krävas att varje deltagare skjuter till cirka 1.000 kronor. Av enkäten framgår också att kommunerna definierar avgifter på olika sätt. En del av dem har en gräns för avgifter, men den gäller inte för lägerskolor, studieresor och skidresor, som tillåts kosta mera. För barn i ekonomiskt utsatta familjer innebär de stora skillnaderna mellan kommunerna att det är bostadsorten som avgör om de får sin rätt till utbildning tillgodosedd. Många kommuner påpekar att avgiftsbelagda aktiviteter är frivilliga. Bjurholms kommun skriver till exempel: "Avgift tas endast ut kostsamma idrottsdagar, då gäller 70 kronor. Kostnadsfria alternativ finns. Klarar ej familjen kostnaden betalar skolan." Men frivillighet är inget försvar för avgifter. Alla aktiviteter som erbjuds av skolan måste självklart vara tillgängliga för alla elever. Allt annat innebär diskriminering, och strider mot barnkonventionen, som klart säger att undervisningen ska erbjudas på lika villkor åt alla barn, oavsett faktorer som till exempel föräldrarnas ekonomiska och sociala ställning. Inte heller kan man försvara avgifterna med att skolan betalar för de elever som inte har råd. Ett sådant system liknar gamla tiders fattigvård, då barn från mindre bemedlade hem fick skor och kläder som nådegåva. Att inte ha råd innebär att vara utanför och utestängd. Det är förenat med känslor av skam och skuld, det är helt enkelt pinsamt att till exempel inte kunna åka med på skidresan för att man inte har råd. Om det vittnar både barn och föräldrar som Rädda Barnen mött under många års arbete med att kartlägga barnfattigdomen i Sverige. "Man vågar inte prata om det, utan säger i stället att man inte tycker om att åka skidor" säger en elev i årskurs nio i en Uppsalaskola. Regeringen förbereder som bäst ett förslag till ny skollag. Det väntas vara klart i höst. Det är ett utmärkt tillfälle att råda bot på diskriminering och förvirring. Luckan i lagen måste täppas till. Rädda Barnen uppmanar regeringen se till att det tydligt framgår av den nya skollagen att inga avgifter av något slag får förekomma i skolan. Det är självklart att elever i skolan ska få tillfälle till studiebesök, lägerskolor och friluftsdagar. Men det är skolans huvudman som har ansvaret för finansieringen, inte barnen och deras föräldrar. INGER ASHING


Naturskönt i Namibia

I det magiska landskapet kring den säregna Etosha pan i norra Namibia ryms hundratals arter av däggdjur, reptiler och fåglar. Det är en vacker och otäck värld, upptäcker DN:s Anna Koblanck. Nu är det safarisäsong. Det är svårt att veta vad man ser och vad man inte ser. Den heta luften dallrar över Etosha-öknens gråvita botten så att hela landskapet emellanåt tycks i gungning. Allt synes osäkert avstånd, konturer, färger. Det ihärdiga och skarpa ljudet av syrsor ger ingen vägledning. Vad kan en liten brun fläck i horisonten vara? En elefant, eller möjligtvis en struts? En ensam oryxantilop? Eller rent utav en buske? En hägring? Enbart en spänd förhopping? Always expect the unexpected, instruerar en lokal guide. Förvänta dig alltid det oväntade. Överraskningen är safarituristens näring. Timmar av uppmärksam väntan som plötsligt ger utdelning. En ensam lejonhanne som reser sig upp ur skuggan under ett träd och självsäkert vandrar över slätten. En flera meter lång boaorm som sakta ringlar ner mot vattenbrynet i skydd av nattens mörker. Gamar som under mycket tjafs och tjatter sliter en död zebra i bitar. Var och en i sig unika upplevelser, överraskande inblickar i de vilda djurens värld. Nationalparken Etosha i norra Namibia är ett av Afrikas största naturskyddsområden, över 22.000 kvadratkilometer stort. Namnet betyder "stort vitt område" eller "stort område av tomhet" och kärnan är en enorm saltöken, sannolikt de uttorkade resterna av vad som var en sjö för två miljoner år sedan. På den gräsklädda savannen, i det karga busklandskapet och den täta lövskogen runt omkring lever 114 arter däggdjur, 340 fågelarter och 110 reptilarter många av dem utrotningshotade och flera av dem unika för just Etosha. Vi börjar vår resa i parkens östra hörn, och kör in via Von Lindquist entré efter drygt en halv dags bilfärd från Namibias huvudstad Windhoek. Strax innanför parkentrén ligger Namutoni, en av de tre nyrenoverade hotellanläggningar som finns inne i själva parken. Huvudbyggnaden är en liten vitkalkad fästning, ursprungligen byggd av tyska kolonialister i slutet av 1800-talet. I dag rymmer den en ombonad restaurang, ett par små butiker med lokala souvenirer och hotellets kontor. I utkanten av hotellets marker ligger ett vattenhål, och det är här vi spanar in den säkert fyra meter långa boaormen i det regntunga kvällsmörkret. Sakta, sakta ringlar den sig ner mot den upplysta vattenytan, för att sedan glida ner i pölen och helt försvinna en sekund eller två innan den sticker upp huvudet och ser sig omkring. När vi inser hur bedrägligt lite som syns av en gigantisk orm i vatten anar vi ytterligare en boaorm i den grunda dammen. Helt säkra är vi inte. Det är ibland svårt att veta vad man ser och vad man inte ser. Den stora saltöknen, 13 mil lång och fem mil bred, öppnar sig strax innanför nationalparkens östra gräns. Vad vi först tror är Etosha pan visar sig dock vara några mindre ökenområden som ligger precis intill Namutoni, och först när vi kör in mot parkens mitt upptäcker vi den verkliga öknen vidsträckt i skiftande ljusa och grå toner mot en klarblå himmel. Ett enormt hav av ljus och luft, en sjö som inte längre finns. Hordar av hundratals gnuer, zebror och antiloper drar fram längs öknens kant. Man kanske inte ska tolka in för mycket mänskliga känslor i djurens beteende, men det är svårt att låta bli. Vid ett vattenhål inne i mopaneskogen ser vi två giraffer med halsarna tätt om varandra kanske en flörtig inledning på en kärleksrelation, måhända en vänskaplig utmaning två giraffer emellan? Ute på slätten ser vi en annan dag hur ett par frustande vuxna zebror jagar efter ett litet föl med uppspärrade ögon, så att dammet yr kanske ett exempel på ovanligt hård barnuppfostran, eller bara en häftig lek mellan olika generationer? En tidig morgon följer vi uppmärksamt efter en ung lejonhanne som till synes obekymrat strövar längs vägen. När han senare dyker upp vid ett vattenhål en bit bort har han sällskap av ytterligare en lejonhanne, och de båda sluter an med en tredje hanne som ligger i morgonsolen och vilar sig. De två nykomlingarna ser mätta och belåtna ut, medan den väntande hannen vid vattenbrynet är mager och sjuklig. Alla tre dricker tillsammans och gosar med varandra på strandkanten. Det är lätt att tro att de är nära vänner, kanske syskon till och med. Helt säkert ser de ut att bry sig mycket om varandra. Vi ser strutspar med tiotals små strutsbarn i hälarna, sånghökar som spanar från vägkanten, koritrappar som spatserar fram över steppen. I kameran fångar vi bråkande oryxantiloper, kvicka jordekorrar och skygga kuduantiloper. En dag blir vi vittne till ett brutalt mord, en sådan grym slakt att det tar emot att skriva om den. Även det otäcka är dock en del av vildmarkens magik. En hungrig grupp schakaler har fällt en liten antilop, som skriker hest, högt och förtvivlat medan de biter henne i stycken. De håller hårt med sina käkar kring hennes hals, hugger mot hennes bakdel. Medan hon fortfarande bräker av plåga sliter ett av de rävliknande rovdjuren ut ett nästan färdigt foster ur den döende mamman. Den här gången råder ingen tvekan om vad det är vi ser, men vi är inte helt säkra på att vi vill titta på. Tysta kör vi därifrån. Efter en första natt på Namutoni bor vi fyra nätter på Halali i mitten av parken, och sista natten på Okaukuejo vid Etoshas södra entré. Samtliga tre hotellanläggningar är nyligen upprustade, har swimmingpool, restaurang och campingplats. Namutoni har en exklusiv karaktär medan Halali är mer folkligt, och Okaukuejo känns som någonting mitt emellan. I alla tre lägren finns också upplysta vattenhål, för stillsamt spanande efter mörkrets inbrott då det inte längre är tillåtet att köra omkring i parken. Guidade turer erbjuds också för den som vill få lite hjälp att ta reda på vad det egentligen är man ser. Men det är inte riktigt samma sak som att sakta köra runt i den egna bilen i jakt på det oväntade. Resa dit: Flyg t/r Stockholm-Windhoek Resa dit: Flyg t/r Stockholm-Windhoek kostar drygt 9 000 kr. Bo: Hotellen i Nambias nationalparker drivs av Namibia wildlife Resorts, www.nwr.com.na. Ett dubbelrum kostar cirka 1 000 kr på Namutoni. I Halali och Okaukuejo kostar ett dubbelrum från 540 kr. Barn under sex år är ej tillåtna. Camping kostar 166 kr per campingplats, plus 83 per person. Guidade turer (morgon, eftermiddag, kväll) i Etosha kostar från 375 kr/tur. Flera av de internationella hyrbilsföretagen finns i Namibia, exempelvis Avis och Europcar. För Etosha krävs inte en fyrhjulsdriven bil. En tvåhjulsdriven Nissan X-Trail (bilden) eller liknande kostar från 350 kr per dag, beroende på försäkringsalternativ, med Europcar för 1-13 dagar. En fyrhjulsdriven bil med full campingutrustning och tält på taket kostar från 700 kr per dag, beroende på försäkringsalternativ, med Advanced 4x4 car hire. DN:s utsända fick väldigt god hjälp att boka hotell i Etosha genom The cardboard box travel shop, www.namibian.org, som också hjälper till med hyrbilar, paketresor, tips, resplaner etcetera: erikag@namibian.org, tel: + 264 (0)61.256580. Byrån tar ingen extra avgift för bokningar.  Bland svenska resebyråer som arrangerar resor till Namibia finns Namibiaresor, www.namibiaresor.se, och Kenzan Tours, www.kenzantours.se. kolla resan Klimatpåverkan: Kalkylatorn på dn.se/kollaresan visar att en flygresa Stockholm-Windhoek t/r orsakar utsläpp av 2,65 ton koldioxid som kostar 282 kr att kompensera. DN Resor kompenserar för alla sina flygutsläpp.


”Gör Skeppsholmskyrkan till nytt Nobelmuseum”

Summary: Det är hög tid att staten, Stockholms stad och Nobelstiftelsen tillsammans gör sitt yttersta för att skapa ett museum, värdigt Alfred Nobels minne. Tidigare regeringar har inte lyckats med detta. Nobelstiftelsen har slussats runt och getts löften som sedan ingen känts vid. Ett nytt Nobelmuseum skulle erbjuda en kvalificerad verksamhet till universitets- och högskolestuderande. Skeppsholmens avsakraliserade kyrkorum skulle bli en fantastisk plats för verksamheten, skriver Cecilia Wikström, riksdagsledamot och kulturpolitisk talesman för folkpartiet, tillsammans med Madeleine Sjöstedt, kulturborgarråd (fp) i Stockholm.

I Sverige letar vi ofta efter företeelser som ska sätta oss på världskartan. Under OS står vår tillit till kvinnor och män som springer snabbare, kastar längre och hoppar högre än tidigare. Men oavsett OS-framgångar, Zlatan, Ikea och familjepolitiken så finns det en sak omvärlden framför allt förknippar med Sverige: Nobelpriset. Just OS illustrerar människans förmåga att nå tidigare ouppnådda mål och slå nya rekord. En nästan lika berömd symbol för mänsklig utveckling och förmåga att nå banbrytande resultat är Nobelpriset. Det är uppenbart att Sverige underskattar dess internationella genomslagskraft. Det är dags att skapa de allra bästa förutsättningar för det pris som gör att vi i Sverige är värdar för ett evenemang i OS-klass varje år. Den regering som sätter utveckling, forskning och framsteg högst på agendan måste sätta punkt för tidigare regeringars styvmoderliga behandling av Nobelpriset. Ett första steg bör vara att omgående starta ett seriöst arbete med ett nytt Nobelmuseum som ett centrum för forskning och utveckling. Det faktum att Sverige står som värd för den viktigaste utmärkelsen för framsteg inom naturvetenskap, litteratur och ekonomi förpliktigar. Alfred Nobel var svensk, men Nobelpriset är internationellt. När priset instiftades var Oscar II kritisk till att det inte endast skulle delas ut till svenska vetenskapsmän. Men kunskap, bildning och kultur har aldrig låtit sig begränsas av nationella gränser. Nobelprisen symboliserar hur vetenskapliga, litterära och fredsskapande framsteg inte gynnar enskilda länder – utan hela mänskligheten. Ett av världens viktigaste priser bör nu få även det fysiska utrymme det förtjänar. Regeringen genomför nu historiska reformer för att Sverige ska bli ett land där bildning står stark. Skolelever får grundläggande färdigheter i läsning, räkning och skrivning tidigare genom en stor satsning på lågstadiet. Ett Nobelmuseum kan fylla en viktig uppgift för skolan. Genom utställningar, filmer, teater, debatter och liknande verksamheter kan museet engagera skolungdomar i hela landet. På så sätt kan nya generationer bli intresserade av litteratur, fred och naturvetenskap – och därigenom också av samhällsfrågor, kultur och forskning. Ett nytt Nobelmuseum skulle visa Sverige som kunskapsnation. Det skulle vara en påminnelse om att den vetenskapliga friheten och yttrandefriheten är fundamentala för de viktigaste upptäckterna och de största litterära verken. Strävan efter kunskap har ett egenvärde som inte får minska i globaliseringens tidevarv. Internet och nya kommunikationsverktyg ger oss tillgång till informationsvolymer vi aldrig kunnat föreställa oss. Men, som Albert Einstein konstaterat: ”Information är inte kunskap.” Information rör sig på ytplanet, kunskap når djupet. Den kommande forskningspropositionen kommer att ha en avgörande betydelse för forskningen och för kvaliteten vid universitet och högskolor. Ett nytt Nobelmuseum skulle konkretisera vår satsning på vetenskap och forskning. Ett Nobelmuseum kan genom sin unika profil som en tvärvetenskaplig forskningsinstitution erbjuda en kvalificerad verksamhet till universitets- och högskolestuderande. Det kan utgöra ett tvärvetenskapligt forum för diskussioner kring fred, vetenskap och kultur. Därmed kan det bidra till att attrahera och entusiasmera nya generationer av kritiska, kreativa unga forskare. Vi är inte – vad vi än vill tro – ännu en ledande kunskapsnation. Men tidigare regering har inte lyckats ta vara på styrkan i Nobel som symbol för vårt land och de positiva värden detta symboliserar. Tvärtom har Nobelstiftelsen slussats runt och getts halvkvädna löften som ingen senare har känts vid. Detta har lett till ömsesidiga låsningar. Nu måste ändring till genom att museet ges en varaktig och ändamålsenlig placering. Vid hundraårsjubileet av priset 2001 invigdes Nobelmuseets provisoriska lokaler i Börshuset i Gamla stan. Sju år senare saknar Sveriges mest kända varumärke en långsiktig hemvist för utåtriktad verksamhet som vänder sig till en oerhört bred målgrupp: alltifrån svenska skolelever, forskare och vetenskapsmän till svenska och utländska turister. Nu är det hög tid för staten, Stockholms stad och Nobelstiftelsen att tillsammans göra sitt yttersta för att skapa ett Nobelmuseum värdigt Alfred Nobels intentioner när han gjorde sin för vårt land så viktiga donation. Diskussionen hittills har mest handlat om placeringen. Ett alternativ som ännu mer borde utredas är att utnyttja de oanvända lokalerna i Skeppsholmskyrkan på Skeppsholmen i Stockholm. Även de bergrum som finns under den skulle fun-gera väl för utställningar, undervisningslokaler och forskarmiljöer. Skeppsholmen skulle vara en fantastisk plats för Nobelmuseets lokalisering, med tanke på det vackra, centrala läget och närheten till andra kulturella institutioner som Moderna museet och Nationalmuseum, Östasiatiska museet med flera. Ett avsakraliserat kyrkorum skulle användas på värdigast tänkbara sätt om det kommer att härbärgera Nobelmuseum. Genom att skapa en förhandlingsdelegation ledd av kulturdepartementet bör parterna arbeta sig igenom olika förslag till placering samt finansieringsmöjligheterna av desamma. Nobelpriset har över åren kommit att bli en världsberömd spegling av människans intellektuella landvinningar, liksom OS är det för sportsliga bravader. Ett nytt Nobelmuseum behövs för ett vidgat samtal kring humanistiska värderingar som inbegriper forskning, vetenskap och yttrandefrihet och alla människors rätt till bildning och kulturell förkovran. Vår förhoppning är att regeringen nu skyndsamt tar frågan om ett nytt Nobelmuseum på allvar. Bara genom att satsa i dag kan visionen bli verklighet i vår tid. CECILIA WIKSTRÖM MADELEINE SJÖSTEDT


"Man måste vara på sin vakt hela tiden"

Summary: Det går inte att strunta i rangordningen i skolan, säger 15-åriga Julia. "Man anpassar sig, man vill ju ha det så bra som möjligt och slippa bli nedtryckt." Själv har hon mest umgåtts med "fjortisarna", fast hon hon helst velat kunna vara med alla.

När Julia började sjuan i en högstadieskola var det som om allt det som gällt under de tidigare skolåren var bortsopat. - Förut hade man kunnat vara sig själv i skolan. Nu skulle man försöka vara cool, kaxig och verka äldre, använda mycket smink och så vidare, säger Julia. Man blir som en annan person, man vill inte men man märker att man måste. Jag kände mig otrygg. Julia började på högstadiet tillsammans med en av sina bästa vänner, men de två kände ingen annan i den nya klassen. - Ingen visste, eller brydde sig, om hur vi hade haft det i vår gamla skola, säger Julia. För min kompis var det värsta chocken, hon hade varit väldigt populär på mellanstadiet och var van att bestämma, trots att hon är ganska blyg. Nu var hon plötsligt "låg" i klassen. Julia bor i Sollentuna norr om Stockholm och har just börjat i nian. I dag trivs hon bra i skolan. Men under hela sjuan vantrivdes hon, och när hon skulle börja i åttan bytte hon till en annan skola där hon fortfarande går. På låg- och mellanstadiet hade Julia sammanfattningsvis en bra skoltid, tycker hon. - Det var ganska mycket så att alla kunde vara tillsammans med alla. Jag hade många kompisar. Men jag var bästis med en tjej som hade hög status, och en del ville vara kompis med mig för att komma närmare henne. Ofta visste jag inte om det verkligen var mig de ville vara med, eller henne. Så när man tänker tillbaka var det jobbigt då också, ibland. Då, i låg- och mellanstadiet, var det "svenneidealet" som rådde, säger Julia. Man skulle vara vanlig, ha en vanlig familj men gärna ha det lite bättre än genomsnittet. Att till exempel ha unga föräldrar, föräldrar med spännande yrken, en fin villa och många utlandssemestrar var sådant som gav status i gruppen. - På högstadiet var det plötsligt andra saker, säger Julia. Det spelade mindre roll om man hade rika föräldrar, det gällde att vara tuff och kaxig, gärna bråka med lärarna, vara en som andra var rädda för. Man kunde bli populär genom att bråka, på mellanstadiet tyckte man bara att de som gjorde det var jobbiga. Julia var van att alltid vara lite "under" sin kompis som hon började sjuan med, berättar hon. Kompisen hade haft stor auktoritet i den gamla klassen, "om hon sa att hon ville ha en penna, då gick folk och hämtade en". Men det var Julia som hade lättast att få kompisar i den nya klassen. Fast det fungerade inte bra. Dels kände Julia att hennes gamla kompis ville hålla henne tillbaka, dels att hon tvingades in i en roll som hon egentligen inte ville ha när hon var med de nya klasskamraterna. - Klassen delades in i tre grupper väldigt snabbt. Och man måste välja grupp, det gick inte att vara med folk från olika grupper, säger Julia. Dels var det "fjortisgruppen" (uttalas "fjårtis"), som Julia var mest med när hon inte var med sin gamla kompis. Det var tjejer som sminkade sig mycket och ville vara coola. De flesta av dem hade gått i samma klass tidigare. Ledaren Sanna, den mest populära, var en tuff tjej som vågade säga vad som helst och sätta sig upp mot lärarna. Henne vågade man inte gå emot, säger Julia. Dels var det "emo-gruppen (emo lär stå för "emotional hardcore"), som på sätt och vis var fjortisgruppens motsats, berättar Julia. De var lite som punkare, med färgat hår, ofta svart men ibland till exempel blått, och converseskor (ett slags jympaskor i tyg). Deras ledare var en stark och miljömedveten tjej som också vågade säga vad hon tyckte. Men emo-gruppen hade lägre status än fjortisgruppen, alla i skolan skrek "jävla emos" efter dem. Och om man ville vara accepterad i fjortisgruppen fick man absolut inte vara kompis med någon i emo-gruppen. - Egentligen var det ju ingen skillnad mellan folk i de två grupperna, annat än utseendet. Det är det som är så konstigt, säger Julia. Ändå betydde det jättemycket vilken grupp man tillhörde. De flesta valde fjortisgruppen, det var lättast, de var mest vanliga, de gjorde vanliga saker som att gå på Gröna Lund. Men Julia hamnade mitt emellan grupperna, säger hon. - Jag var mer med fjortisarna, men jag ville inte vara fjortis egentligen, jag hatade det ordet. Hade man till exempel shorts och tajts, då kallades man genast för fjortis, jag avskydde det. Fjortisarna ville gärna vara med mig, men visade att de inte gillade mig om jag umgicks med någon i emo-gruppen. Den tredje gruppen i klassen utgjordes av alla killarna. - Killar är så otroligt annorlunda än tjejer. De kan vara med varand-ra utan en massa problem. Tjejer snackar skit. Killarna snackar inte skit. De kan skämta med varandra men det försvinner snabbt sen. Tjejer tänker så mycket på allting, allt som folk har sagt. De måste alltid hålla på. Killarna verkar mer avslappnade, man skulle vilja vara som en kille, bara kunna andas och ta det lugnt, säger Julia. Julia orkade inte med situationen i klassen och i åttan började hon i en annan skola, där hon kände några i klassen över sedan tidigare. - De personerna har hög status, och nu efteråt har jag fått veta att många i min nya klass var oroliga för att jag skulle vara tuff och förstöra stämningen. Men nu är de jätteglada att jag började där. Julia beskriver en "snäll" och lugn klass, där alla blir accepterade och dit man kan gå helt osminkad om man vill. Den positiva stämningen beror på ledaren i klassen, Lisa, tror Julia. - Någon måste styra upp det, och det gör hon. Hon är skön, snäll och cool, man kan slappna av och vara sig själv. Många i skolan hatar henne, för att hon vågar ha egna åsikter och har hög status fast hon inte röker eller dricker. Men hon bryr sig inte, hon är inte rädd för någon. Varför blir vissa i en klass ledare? Det handlar mycket om att vilja, och våga, bestämma, menar Julia. - När någon gör det, då backar alla andra tillbaka. Det finns en del likheter mellan Lisa och Sanna, ledaren i fjortisgruppen, tycker Julia. Båda vill alltid ha rätt, "de kan inte ha fel", och båda verkar helt enkelt utgå ifrån att det är de som bestämmer. Båda ser bra ut och båda vågar säga sådant som ingen annan törs säga. - Men det finns skillnader också. Sanna ville trycka ner andra, Lisa vill mer hjälpa dem, höja upp dem. Det finns några få personer i min nuvarande klass som nog skulle vara nere i botten om inte Lisa fanns. Lisa är ännu starkare än Sanna och mer självständig, tycker jag. Det är omöjligt att strunta i rangordningen, ledarna och gruppens informella regler i skolan, även om man skulle försöka, säger Julia. - Så kommer det nog alltid att vara. Och man anpassar sig, man vill ju ha det så bra som möjligt, och vill inte själv bli utsatt och nedtryckt. Men det skulle vara så himla skönt om det var annorlunda, om alla skulle kunna vara med alla. Lärarna är väl medvetna om hierarkin och grupperingarna, och problemen de för med sig, tror Julia. Men de vågar, eller orkar, inte göra något. - De lyssnar också på ledaren, om de håller sig väl med henne blir deras jobb lättare. Jag tror att de vill ha sin lön, inte hålla på att bråka med elever och ha det jobbigt. Jag vill nästan bli lärare för att visa hur de borde vara. De ska vara rättvisa och inte rädda för att ta tag i problem eller ingripa. Julia har kompisar utanför skolan som hon umgås mycket med. - Det har jag alltid haft, och det har varit jätteskönt, särskilt under den där jobbiga perioden. Men skolan betyder hur mycket som helst för ens sociala liv. Man blir helt nedstämd när det är bråk eller kompisproblem i klassen. Man kan aldrig komma ifrån det, man måste försöka lösa det, och man måste vara på sin vakt hela tiden.


Sjukpenningsavslag gör inte fler socialbidragsberoende”

Summary: Ny undersökning från Försäkringskassan: De allra flesta som får nej efter en striktare tolkning av sjukförsäkringen börjar arbeta. Påståendet att Försäkringskassan kastar ut personer till socialbidragsberoende och ökar kommunernas kostnader för socialbidragen stämmer inte. Bara 3 procent får försörjningsstöd. Och andelen som får sjukpenningen indragen har inte förändrats särskilt mycket, snarare minskat. I år är andelen 0,8 procent. För två år sedan var den 1,1 procent. Det finns också en klar tendens att allt fler som fått nej försörjer sig genom arbete, skriver Försäkringskassans generaldirektör Curt Malmborg.

Den här artikeln handlar om Försäkringskassans kanske svåraste fråga: Att säga nej till personer som anser att de har rätt till sjukpenning för att de är sjuka och saknar arbetsförmåga men där försäkringens regler säger något annat. Många företrädare för kommuner har den senaste tiden hävdat att socialbidragskostnaderna ökar på grund av Försäkringskassans mer strikta tolkning av sjukförsäkringen. För två år sedan undersökte vi vad som hände med personer som fått nej från Försäkringskassan och i år har vi upprepat studien. Under den här tiden har andelen personer som får nej när de begär sjukpenning inte förändrats särskilt mycket. I dag är det omkring 1,8 procent som får ett avslag direkt och omkring 0,8 procent som får sjukpenningen indragen. För två år sedan var motsvarande siffror 1,4 procent respektive 1,1 procent. Resultaten talar sitt tydliga språk när det gäller försörjningen: I årets undersökning hade 60 procent av dem som hade lön före sjukfallet också lön efter ett nej från Försäkringskassan medan 15 procent av dem med lön före sjukfallet hade a-kassa efter beslutet. Övriga försörjningskällor var bland andra föräldrapenning, sjukpenning eller sjuk- eller aktivitetsersättning. Tittar man i stället på de personer som hade a-kassa före sjukfallet hade 35 procent lön efter ett nej från Försäkringskassan, medan 43 procent fick a-kassa igen. Av samtliga tillfrågade som fått avslag eller indragen sjukpenning uppgav endast 3 procent att de uppbar försörjningsstöd efter beslutet. Majoriteten av dem som får nej från Försäkringskassan går alltså tillbaka till arbete eller som arbetssökande. När vi jämför med resultaten från 2006 ser vi en glädjande tendens till att en större andel i dag försörjer sig själva genom arbete efter att ha fått beslut om nej till sjukpenning. Vi kan alltså konstatera att påståendet om att Försäkringskassan kastar ut personer till socialbidragsberoende och att det är ett skäl till kommunernas ökade socialbidragskostnader inte får stöd i den här undersökningen. Vad gör då de personer som fått nej från Försäkringskassan och återgått i arbete? Undersökningen ger också delvis svar på detta: Av dem som går till arbete går 64 procent tillbaka till samma arbetsgivare, 30 procent har bytt arbetsgivare och 6 procent har tidigare inte haft jobb. Att byta arbetsuppgifter är lika vanligt som att byta arbetsgivare (34 procent). 61 procent har samma arbetsuppgifter som tidigare. 68 procent uppger att de arbetar i samma omfattning eller mer. Det känns bra att konstatera att försäkringen i stort fungerar som den är tänkt. Det vill säga den skyddar mot stora inkomstförluster när man blir sjuk. Och när man inte är berättigad till ersättning så går de flesta tillbaka till arbete eller som arbetssökande. I medierna uppmärksammas dag efter dag personer som känner sig överkörda, kränkta och förnedrade av de beslut Försäkringskassan fattat. Självklart blir vi som arbetar inom Försäkringskassan berörda av det som skrivs och tar det på stort allvar. Frågan om avslag och indragning av sjukpenning har nämligen också en helt annan dimension än den rent statistiska. Det handlar om enskilda personers uppfattning om sig själva, om hur regelverket borde vara, om känslor, om bemötande och mycket mer. Det räcker inte med att bara titta på siffrorna. Därför har vi också undersökt denna sida av frågan. I fokusgruppens form intervjuades ett antal personer som fått nej till sjukpenning eller sin sjukpenning indragen. Sammanfattningsvis kan man säga att många är mycket missnöjda med den information man får från Försäkringskassan. Man vill diskutera beslutet, förstår inte bakomliggande orsaker och vill ha uttömmande förklaringar. Själva beslutet väcker ilska och ångest och personerna kopplar det till samhällets besparingar och inte till individens bästa. Försäkringskassan är nu inne i en omfattande förändring. Ett av de viktigaste inslagen är att bereda utrymme för personliga handläggare och ge tid för dem att verkligen hantera komplicerade ärenden. Den utbildning vi har för personliga handläggare handlar bland annat om just bemötandefrågor för att förbereda dem på svåra samtal när de meddelar negativa beslut. Den huvudsakliga uppgiften är att lotsa personer som är sjukskrivna tillbaka till arbete och stödja dem i kontakter med såväl vården som arbetsförmedlingen och/eller arbetsgivaren. Det nya beslutsstödet för läkare som infördes i våras ska också bidra till en ökad förståelse hos alla parter för vad som är rimlig sjukskrivningstid vid olika diagnoser. Bakom beslutsstödet står Socialstyrelsen och dess medicinska expertis. En tredje viktig faktor är Försäkringskassans samarbete med Arbetsförmedlingen som blivit allt tätare. Alla som får sin sjukpenning indragen och riskerar arbetslöshet ska erbjudas stöd från Arbetsförmedlingen. Försäkringskassans medarbetare har ett mycket krävande och grannlaga uppdrag. På den ena sidan finns lagens krav på vad försäkringen får ersätta, på den andra sidan enskildas förväntningar. När enskildas förväntningar inte stämmer med lagens villkor riktas ilskan och besvikelsen ofta mot våra medarbetare. Medierna är inte sena att spela på den besvikelsen och bidrar på så sätt till att vidmakthålla felaktiga förväntningar. Från 1 juli finns nu nya regler för sjukförsäkringen. De innehåller bland annat tydligare tidsgränser. Reglerna upplevs av många som mer strikta. Den senaste tidens diskussion och rapportering i medierna understryker behovet av en ökad samsyn kring sjukförsäkringen för att undvika uppslitande konflikter. Att fortsätta leva med de felaktiga förväntningar som i dag finns på försäkringen är till skada både för de enskilda och för våra medarbetare. Det är därför viktigt med dels informationsinsatser (som Försäkringskassan startar lite senare i höst), dels opinionsbildning. Här är det viktigt att såväl politiker som andra opinionsbildare hjälper till att sprida rätt förväntningar på försäkringen. Curt Malmborg


”Vid vattnet är vi alla lika”

Summary: Alla tycker de om fiskfjäll och alla är de på ett eller annat vis någons ”fjälla”. Sveriges första rikstäckande sportfiskeklubb för tjejer fyller fem år i år och gör verkligen skäl för sitt namn, ”Fjällorna”.

Siv Jansson är upphovsmannen och eldsjälen bakom klubben. Hon har alltid fiskat. Man gjorde det till vardags hemma i Jämtland där hon växte upp. – Då var det inte ett fritidsintresse, det var vardag. Vi pimplade på vintern och metade abborre på sommaren. Sedan blev det flytt till Stockholm och fisket låg i träda under några år. Så träffade hon sin nuvarande make som tidigt i relationen deklarerade att ”jag är laxfiskare jag”. – När man är nykär gör man vad som helst för att framstå som intressant i den andras ögon. Så i stället för att sitta och vänta med de andra fruarna på campingen i Älvkarleby medan karlarna stod i älven och fiskade tänkte jag att jag också skulle lära mig. Sagt och gjort. Siv gick en kurs och blev snabbt inbiten flugfiskare. – Det sägs att det kan ta två år innan man får sin första lax. Jag fick en första året, sedan var jag fast. Men att få fisk är egentligen inte den stora grejen. Det är den speciella tekniken och naturupplevelsen man är ute efter när man går där i älven och allt är fridfullt. Någon gång i slutet av 1990-talet började Siv hålla kurser i flugfiske för andra kvinnor. Sammanlagt kom hon i kontakt med några hundra personer under åren och 2003 kom hon och ett par andra på att de skulle bilda en klubb. Namnet Fjällorna kläckte en av de andra styrelsemedlemmarna. – Vi hade gett oss själva en vecka att komma på ett bra namn. ”Fjällorna” utbrast Monika när vi sågs nästa gång. Du vet i Norrland, där är fjälla ett annat ord för fästmö. Och fisken den har fjäll. Alla är vi någons fjälla och vi tycker om fisk! Så hade Sveriges första rikstäckande sportfiskeklubb för kvinnor kommit i gång. För många av tjejerna i gänget är fisket i allra högsta grad en social grej. – Många upplever nog att det är svårt att komma i väg om de är själva. Därför kan det vara skönt att ha ett nätverk runt omkring sig. I dag är Fjällorna 190 till antalet. Utöver att klubben firar femårsjubileum har det i år även startats lokalavdelningar – i Göteborg, Malmö, Västerås och Skellefteå. Och i Östersund förstås, ”Sivans” hemtrakter. Där har lokalklubben gjort total succé. – Jag var hemma tidigare i år för att hälsa på min mamma. En eftermiddag ringde jag en kompis och frågade om vi inte skulle ut och fiska. ”Jodå”, sa hon, ”men då är det fler fjällor som vill med”, och så kom det ett helt gäng. Tanken med lokalavdelningarna är att göra fisket till en vardagsaktivitet. – Det behöver inte vara ett stort arrangemang där vi reser i väg under flera dagar. Det viktiga är fisket som sker en lördag eller en eftermiddag i närområdet. Fiskeresorna är förstås roliga de också. Årligen blir det ett par längre turer, bland annat till Strömhult, och nu senast Trysil i Norge samt ett antal mindre utflykter. Men det kan räcka med en vända till den lilla sjön Trekanten i Stockholmsförorten Liljeholmen. Nu för tiden fiskar Siv oftare med Fjällorna än med sin make, i den mån hon över huvud taget hinner vill säga. 25–30 timmar av ideellt arbete per vecka går åt till att administrera verksamheten; skriva nyhetsbrev, uppdatera medlemssidorna, svara på frågor och arrangera fisketurer. Yngsta medlemmen i Fjällorna är född 2001, äldsta 1933. Spannet i övrigt är minst sagt varierande. – Det är det som är så häftigt. Vid vattnet är alla lika. Alla är med, pensionärer, specialistläkare och arbetslösa. Skillnader mellan män och kvinnor i fisket? – Jag gillar verkligen inte att tala om sådana skillnader, men om jag ändå ska göra det så tycker jag att kvinnor har lättare för att fråga om det är något de inte kan. På så vis är det väldigt lätt för en kvinna att vara nybörjare. Hanna A Johansson familj@dn.se


Belgrad öppnar portarna

Summary: Efter 1990-talets brutala krig är Belgrad inget självklart mål för en weekendresa. Men det tar inte lång tid för stan att ta död på fördomarna. Här finns östra Europas bästa nattliv.

Strömmen av människor rör sig mot Kalemegdanparken tidigt på fredagskvällen. Äldre damer kommer arm i arm för att lyssna på klassisk musik. Kedjerökande ungdomar sitter i stora grupper i gröngräset och barn försöker lära sig att cykla. Genom århundradena har Kalemegdans högt och strategiskt belägna fort varit platsen för betydligt våldsammare aktiviteter. Krig har varit ett ständigt återkommande inslag i Belgrads historia. Vid Kalemegdan har 115 strider ägt rum när erövrarna har ersatt varandra på Balkan. Fortet har totaldemolerats 44 gånger. I dag är Kalemegdan Belgrads gröna lunga. Utsikten över resten av stan är fantastisk. Delar av fästningen är ombyggd till en restaurang där det möra köttet smälter i munnen. Alldeles nedanför möts två av Europas stora floder Sava och Donau. - Jag önskar att fler utlänningar kom hit. Jag tror att många européer har märkliga åsikter om Serbien. Vi är varken konstiga eller krigiska, säger Simona Davidova. Hon dricker öl med väninnan Marina Bjelic och väntar på att rockmusik ska ersätta den klassiska konserten. Turismen har ökat de senaste åren men är fortfarande mycket blygsam. Efter 1990-talets brutala krig på Balkan betraktas inte Serbien som ett självklart mål för en weekendresa. Det har bara gått nio år sedan Nato bombade Belgrad i direktsänd teve. Slobodan Milosevic tvingades bort från makten för åtta år sedan. Sedan dess har Serbien delvis isolerats av EU och USA. De senaste årens nyhetsrapportering från Serbien har ofta handlat om ultranationalisternas starka fäste. Det tar inte lång tid för Belgrad att ta död på eventuella fördomar. Den serbiska huvudstaden utstrålar vänlighet och har en hel del att erbjuda. Så här års är de många uteserveringarna i Gamla stan svåra att motstå. De ligger vägg i vägg på gågatan Knez Mihailova i gamla stan, Stari Grad. Det turkiska kaffet är starkt och gott. Den som föredrar öl gör klokast i att välja det inhemska märket Jelen. Att hitta restauranger som serverar god mat är inte någon större utmaning i Belgrad. På de serbiska restaurangerna är kött och korv av alla de slag säkra kort. De lokala hamburgarna är gigantiska. Den som är ute efter en traditionell middag kan söka sig mot den kullerstensbelagda Skadarskagatan. Balkans Montmartre, hävdar turistbroschyrerna. Visst är det pittoreskt, men det kan bli något påfrestande med all musikunderhållning. En liten turistfälle-varning är på sin plats. Den anspråkslösa musikbaren Velike Stepenice kan vara svår att hitta i en av trapporna som leder från Gamla stan ned till floden Sava. Här är det lätt att bli sittande länge. Stämningen är avspänd och utsikten bra. På den stora terrassen serveras sallader och pastarätter. För många kommer det säkert som en överraskning att Belgrad erbjuder östra Europas bästa nattliv. Under vinterhalvåret ligger klubbar och barer undangömda i källare och anonyma bostadshus. På somrarna flyttar många ställen till båtar och bryggor längs Donau och Sava. Utbudet ändras snabbt, kolla vad som gäller i tidningen Yellow Cab. Att påstå att Belgrad är en vacker stad är att ta i. Arkitekturen är en sanslös blandning av praktfulla palats och charmlösa betongklumpar från kommunisttiden. Enligt min ciceron Anica Milenkovic är Krunska Belgrads finaste gata. I de stora vackra villorna ligger ambassader och eleganta restauranger. På väg därifrån passerar vi det spektakulära Hotel Moskva som är ett av stadens mest kända landmärken. Några hundra meter därifrån på Knez Milana påminner flera urblåsta militära byggnader om Natos bombningar för nio år sedan. Den sista upplevelsen i Belgrad är positiv. Det är bara en handfull internationella flygbolag som har trafik till Belgrad. Den nybyggda luftiga avgångshallen är nästan tom. Ingen kö vid incheckning, bara att gå rakt fram till säkerhetskontrollen. Resa dit: Sedan juni i år flyger Resa dit: Sedan juni i år flyger lågprisbolaget Norwegian direkt till Belgrad från Arlanda. Den som bokar i god tid kan komma fram och tillbaka för under en tusenlapp. Annars kostar en reguljär flygbiljett från 3.500 kronor. Bo: Hotell Moskva (byggt för hundra år sedan i jugendstil) har små sviter i två etage för drygt 1.500 kronor. Den som vill bo lyxigt kan satsa på Aleksandar Palas. De nio sviterna i modern stil har gigantiska tv-anläggningar och duschkabiner från yttre rymden. Pris från 2.500 kronor. Shoppa: Inget större köpbegär infinner sig. Satsa på några härliga korvar från snabbköpets charkdisk. I Kalemegdanparken och på gågatan Knez Mihailova säljer äldre damer lokalt hantverk. Klimatpåverkan: Kalkylatorn på dn.se/kollaresan visar att en flygresa Stockholm-Belgrad t/r orsakar utsläpp av 0,37 ton koldioxid som kostar 40 kr att kompensera. DN Resor kompenserar för alla sina flygutsläpp.


Kolonialt vansinne

Summary: Rwanda hävdar att ledande franska politiker var delaktiga i folkmordet 1994. Även om anklagelserna är ett led i ett propandakrig bör Frankrikes agerande utredas.

Rwandas regering har anklagat Frankrike för aktivt deltagande i det folkmord som 1994 innebar att uppemot en miljon av landets medborgare dödades. I huvudstaden Kigali presenterades häromdagen en rapport som hävdar att 33 ledande franska politiker och militärer kände till och godkände massdödandet, däribland den dåvarande presidenten François Mitterrand, som avled 1996, den för detta premiärministern Édouard Balladur, den tidigare utrikesministern Alain Juppé och hans assistent Dominique de Villepin, som senare blev premiärminister. Att Frankrike har en smutsig byk i Rwanda råder ingen tvekan om. Före folkmordet tillhörde det lilla östafrikanska landet den franska kultursfären. När tutsirebellerna 1990 invaderade från sin påtvingade exil i engelsktalande Uganda skickade Frankrike en militär styrka till stöd för den sittande huturegimen. Styrkan drogs visserligen tillbaka 1993, men mycket tyder på att Frankrike ännu bidrog med vapen och militär rådgivning när folkmordet på tutsier och moderata hutuer påbörjades våren 1994. Dessutom skickade fransmännen en ny styrka i juni 1994, mitt under massakrerna. Den lyckades inte stoppa tutsirebellerna men väl skapa andrum för hutumiliserna att fortsätta sitt blodiga värv. Men anklagelserna från Rwanda är också del av ett propagandaspel. Uppgifter om massakrer utförda av tutsirebeller under inbördeskriget ligger ännu outredda. Den sittande rwandiska regeringen, vars omsorg om demokrati och medborgerliga rättigheter lämnar en del att önska, har ett givet intresse att hålla omvärldens uppmärksamhet fokuserad på den förra regimens brott. Dessutom är relationerna mellan de två länderna allmänt urusla. Under president Paul Kagame, som har växt upp i Uganda, har Rwanda orienterat sig helt bort från den franska kultursfären. Frankrike har å sin sida hållit Rwanda på armlängds avstånd. Man har minskat sitt bistånd till ett minimum, och för två år sedan utfärdade en fransk domare arresteringsorder på nio av Kagames medarbetare för delaktighet i det attentat som utlöste folkmordet 1994. Den franske domarens underlag anses allmänt vara mycket svagt, och det är möjligt att den nya rwandiska attacken mest utgör ett jämbördigt ”tack för senast”. Men även om just denna rapport skulle visa sig svagt underbyggd är inte problemet ur världen. Mycket är ännu outrett kring det franska agerandet i Rwanda, inte minst frågan om var gränsen går mellan kolonial stupiditet och brottslig omänsklighet. Den kan bara besvaras genom en fullständig genomlysning. Här finns en förebild: den undersökning av FN:s agerande i Rwanda som gjordes av Ingvar Carlsson 1999 på uppdrag av Kofi Annan. Trots att den kanadensiske chefen för FN-styrkan i Rwanda Roméo Dallaire vidarebefordrade förhandsuppgifter om ett planerat folkmord vägrade FN:s generalsekreterare att ge honom mandat att ingripa. Ett tungt ansvar faller på Annans axlar för detta, men han insåg att det var nödvändigt med en opartisk granskning. Att Frankrike frivilligt skulle tvätta sin koloniala byk är osannolikt. Men omvärlden, och inte minst FN, bör göra tydligt att endast en fristående undersökning kan skingra frågetecknen. DN