Kompis med exet: ”Vi har alltid haft något mer än kärlek”

Summary: De är före detta partner – men också så bra vänner att de nästan ser varandra som syskon. Emilies och Joes kompisrelation väcker uppmärksamhet. Många frågar sig hur de kan vara så bra vänner, fast de en gång varit ihop. – Vi hade en kärlek för varandra, folk verkar glömma bort den där kärleken, säger Joe.

Emilie Calais och Joe Cridland pratar nästan varje dag, firar jular och midsomrar tillsammans, umgås med varandras barn - de gör egentligen det mesta som riktigt bra vänner brukar göra ihop. Vad som brukar förvåna omgivningen är att de också var ett par för ungefär tio år sedan. Bara drygt ett halvår efter uppbrottet träffades de igen och började bygga upp en mycket nära vänskap. – Hade jag haft en bror, så skulle det vara han som satt här bredvid mig nu, så pass nära känner vi oss varandra, säger Emilie. Joe berättar om hur Emilie, långt efter att de gjort slut, kunde ringa efter att ha varit ute en kväll och fråga om hon fick komma över. Och så sov hon på soffan eller i hans barns rum och de pratade hela kvällen och hela dagen under frukosten. De säger det flera gånger rakt ut: – Vi är verkligen bästa vänner. När vi pratar oss bakåt i tiden så beskriver de båda hur det fanns någonting djupare mellan dem, något som är svårt att sätta fingret på. – Vi har alltid haft någonting mer än kärlek mellan oss, någonting mycket starkare än det här med att ha ett förhållande, leva ihop, ha sex, äta middag. Vi hade någonting annat, men jag vet inte hur jag ska förklara det, säger Emilie. Det var inte meningen att de skulle bli ihop, menar Emilie, men det blev så eftersom deras band blev så starkt. Joe var Emilies första manliga kund när hon som 17-18-åring gick som lärling på en frisersalong. Joe är drygt 20 år äldre, och deras relation började med att de klickade bra som kund och frisör. Joe, men även hans barn och hans ex, fortsatte att klippa sig hos Emilie under åren. – En gång sa jag med glimten i ögat att vi borde gå och ta en öl ihop. Hon sa ”varför inte”. Vi tog ett par glas och det var väldigt avslappnat, vi bara pratade och pratade, vi slutade egentligen aldrig att prata efter det. Efter det sågs vi varje dag, säger Joe. Eftersom Emilie hade umgåtts med Joes barn och klippt dem under flera års tid, blev det en ganska smidig övergång till att bli en slags ”låtsasmamma” för dem. – När jag berättade för dem att jag hade börjat träffa Emilie så blev de så glada, hon var så bra med barnen, säger Joe. De berättar hur de kunde sitta på Emilies uteplats till klockan fyra på morgonen och bara prata. Två personer som var på samma våglängd. Ungefär två och ett halvt år in i förhållandet kände Emilie att hon behövde stanna upp. Ålderskillnaden på 22 år gjorde sig påmind. – Jag insåg att jag inte skulle komma att kunna behålla honom i mitt liv om jag inte gjorde slut. Jag började fundera på hur det skulle gå när jag ville skaffa egna barn, det var som att verkligheten kom ifatt mig. Så jag sa att jag måste stanna detta nu. Men jag ville att vi skulle vara vänner för resten av livet, bästa vänner. Emilie säger att hon förstod att de skulle behöva vara ifrån varandra ett tag, innan vänskap var att tänka på. – Jag tänkte att han behövde slicka sina sår och jag behövde se till att jag inte trillade tillbaka i någonting igen. Det gav sig in en skakig och osäker situation där de skulle ha en paus under obestämd tid. – Jag förstod så klart på något plan att det var över. Men jag älskade Emilie som människa och jag ville verkligen inte att hon skulle försvinna ur mitt liv. Jag var rädd för att vi skulle glida isär om den här pausen drog ut på tiden, säger Joe. Till slut så började de prata om att ses och Emilie bjöd ut Joe till stugan som tidigare varit deras gemensamma lantställe. De började umgås igen, fast den här gången som vänner. Det låter ju enkelt, men det var det inte till att börja med. – Det är klart att jag var förbannad och sur under vissa perioder i början och fick svälja en hel del. Men jag visste att vår vänskap skulle växa och bli bättre, säger Joe. – Jag var kanske inte så finkänslig heller alla gånger med vad jag berättade för Joe, om andra relationer och så. Det var ju lite för att testa hur långt han hade kommit, hur mycket jag kunde slappna av. Vi testade oss fram. Men när jag berättade om andra så fick jag ingen reaktion, säger Emilie. Ett ämne som inte går att komma ifrån är hur nya partner har reagerat på deras relation. – Vissa av Emelies pojkvänner har kanske tyckt att vi var lite väl tajta, skrattar Joe, men lägger till: – Men när du träffat någon har jag alltid fungerat bra med dem, åtminstone kommit överens okej. Emilie nickar och säger att hon förstår att folk kan ha många olika funderingar och tankar kring att hon umgås så tajt med Joe. Ett tydligt exempel var när Joe hade varit med om en svår olycka och skadat ryggen. Han kunde knappt röra sig utan kryckor och starka smärtstillande mediciner. Joe fick bo i Emilies hus och hon tog i princip hand om honom hela dagarna. Under samma period var de båda i var sitt förhållande. – Min dåvarande flickvän menade att hon och jag inte kunde få en nära relation, för att det inte gick att tävla med Emilie. Trots att jag sa att vi bara var vänner så kunde min flickvän helt enkelt inte tro på det, säger Joe. Emilie har i sin tur haft pojkvänner som ”blivit helt galna” över att hon då och då gått hem till Joe bara för att hänga och prata. Det är nog rimligt att påstå att de genom åren blivit någon sorts experter på hur man klarar av att vara bästa vän med sitt ex, samtidigt som man ger sig in i nya förhållanden. – Det är viktigt att den nya personen snabbt får träffa min bästa kompis. Joe är ju min bästa kompis. Ju längre tid det går innan de träffas desto mer blir Joe som en fantasifigur för den här nya personen, det kan komma svartsjuka och han kan målas upp som ett hot. Det är bara att ge sig i väg så snart som möjligt och träffas allihop, säger Emilie. När någon ny pojkvän till Emelie kommer in i bilden så är det viktigt att gå in i det hela med öppenhet, menar Joe. – När jag träffar dem första gången så är jag inget ex, jag sätter inget ex i pannan så att säga. Jag är bara Joe. Om det finns någon spänning där så tittar jag bara på Emilie och känner av stämningen. Vis av den erfarenheten så tog Emilie med Joe för att han skulle träffa Jocke som hon nu är gift med, bara en vecka efter det att hon och Jocke hade träffats första gången. Det slutade med en lång kväll av drinkar och trevligt häng. – Det är viktigt att köra med öppna kort från början, säger hon. Deras kompisrelation väcker uppmärksamhet. Kompisar och bekanta kan vara både förvånade, överraskade, väldigt imponerade eller till och med avundsjuka. Många frågar hur det ens kan vara möjligt att vara så bra vän med sitt ex. – Folk frågar sig, hur får ni det att fungera? Vad är grejen? Men det är ju så enkelt egentligen. Det är inte många man träffar i livet som man fastnar med så starkt, säger Emilie. Joe fyller i med att det är märkligt att det även i Sverige, som på många sätt är ett tolerant land, finns vissa som har problem med att folk är vänner med sina före detta partner. – De verkar glömma den där kärleken som fanns där i början. Livet är för kort för att man ska gå runt och ha en massa hat mot sitt ex, det finns redan tillräckligt mycket hat i världen. Läs mer om relationer Emilie Calais Ålder: 32. Bor: Stockholm. Familj: Gift, ett barn. Yrke: Frisör. Joe Cridland Ålder: 53. Bor: Stockholm. Familj: Skild, en son och en dotter. Yrke: Kock. Bakgrund: Kommer ursprungligen från Storbritannien. Kom till Sverige 1997. Vad tycker du? Är det bra att vara nära vän med sitt ex, eller är det mest problematiskt? Har du egna erfarenheter? Skriv till insidan@dn.se och berätta!


Unga studenter på läkarlinjen är inget problem

Summary: Ledande personer på Sveriges läkarlinjer oroar sig för att en 15-åring och en 16-åring studerar på läkarlinjen. Denna oro har ingen grund i något verkligt problem. Har man tagit studentexamen och kvalifierat sig till utbildningen har man visat på tillräcklig mognad och ska accepteras som fullvärdig student.

Jag läser i DN och i läkartidningen att programansvariga för läkarutbildningarna är bekymrade. En 15- och en 16-åring utbildar sig just nu till läkare här i Sverige. Det kan uppstå ”obekväma situationer när en omyndig student träffar patienter” . Jag är 15 år, har tagit studentexamen och läser på läkarlinjen. De de senaste tre åren studerade jag på gymnasiet tillsammans med den årskull som nu har börjat på universitetet. Det har fungerat alldeles utmärkt, även om det är mycket studier. Min ålder har inte varit något problem för mig, mina studiekamrater eller de patienter jag har träffat (ingen märker någonting). Men ett flertal ledande personer tycker tydligen inte att jag bör ta del av hela utbildningsprogrammet. Man går ut publikt utan att ens ha pratat med mig. Man fantiserar om vilken mogenhetsnivå en 15-åring kan ha utan att verifiera med verkligheten. Tror de att man kan ta studentexamen utan att ha uppnått tillräcklig mognad för att kunna prata med en patient? Tror de att man kan komma in på läkarlinjen? Vad är det vi har vårt skolsystem till om inte att förbereda till att agera ansvarfullt i vårt samhälle? Vi passar uppenbarligen inte in i mallen hur saker ska vara i Sverige. Med de resultat som den svenska skolan uppvisat under senare år är det här en allvarlig avvikelse som genast måste hanteras. Jag tänker att man istället kanske skulle glädja sig åt att det går att få bra studieresultat – och att dessa människor har valt att rikta in sig mot ett så viktigt fält som medicin redan i unga år? Det kanske kan vara värdefullt att studera en svår disiplin med ett ungt formbart sinne som har lång tid att växa och bearbeta området. Men en person på 15 år kan väl inte vara mogen för ansvar? Mogenhet är något man skaffar genom att ta ansvar och att verka i världen och inte något som är relaterat till ålder. Hans Hjelmqvist programansvarig vid Örebro universitet säger i en intervju: “Vi – på samtliga läkarutbildningar – tycker att detta måste ses över. Vi tycker varken det är bra för de berörda studenterna, patienterna eller lärarna.” Han meddelar också att de programansvariga inom kort kommer att kontakta Sveriges Kommuner och landsting, SKL, och få det”förankrat hos Utbildningsdepartementet och Socialdepartementet. Enligt universitetslektor Agneta Ekman, läkarprogrammet vid Göteborgs universitet, finns det en oro att det ska bli vanligare med minderåriga läkarstudenter. Jag vill härmed lugna samtliga programansvariga på Sveriges läkarlinjer. Ni behöver inte oroa er för att en ökande mängd ansvarslösa 15-åriga läkarstudenter ska skapa kaos i utbildningen. Jag tycker att ni kan låta både SKL, Utbildningsdepartementet och Socialdepartementet sysselsätta sig med viktigare frågor än att hindra min vidareutbildning.


God löneutveckling för lärare – har stigit 25 procent på sex år

Summary: Lärarnas medellöner har stigit med cirka 7 000 kronor på sex år. Det visar statistik från Sveriges kommuner och landsting, SKL. – Det är bra men vi har en bra bit kvar till hur det var på exempelvis 70-talet, säger Åsa Fahlén, ordförande på Lärarnas riksförbund.

Lärarnas löner har höjts rejält i hela landet. Mellan åren 2010 och 2016 har samtliga lärarlöner i grundskola och gymnasium stigit med drygt 7 000 kronor i månadslön, vilket gjort att snittlönerna stigit uppemot 25 procent på sex år. Lägst lön har lärarna på låg- och mellanstadiet som har ett snitt på drygt 34 000 kronor. Högst snittlön har specialpedagoger som tjänar drygt 37 000 kronor. De bästa lönerna för lärarna var annars på 1970-talet. Då var lärarnas löner höga i jämförelse med andra yrkesgrupper. Men under decennierna som följde har läraryrket tappat gentemot andra yrkesgrupper. – De senaste årens höjningar har dock gjort att vi hämtat upp en del, men vi har en bit kvar till 70-talets lönenivåer. Då jämfördes lärares löner med riksdagsledamöternas och lärare var en yrkesgrupp som värderades högt i samhället. I dag förlorar man på att utbilda sig till lärare när vi ser till livslönen, hävdar Åsa Fahlén, ordförande för LR, Lärarnas riksförbund, som organiserar 90 000 av landets lärare. Skälen till att lärarna fått en bättre löneutveckling under senare år handlar framför allt om nya statliga pengar till lärarlöner, lärarbrist och att lärare ökat sin rörlighet på arbetsmarknaden. Lärarna följer därmed flera andra yrkesgrupper i spåren. Tidigare har bland andra sjuksköterskor och socionomer kunnat få en god löneutveckling tack vare att de bytt jobb eller blivit konsulter. – Vi ser gärna en högre rörlighet än tidigare inom lärarkåren. Traditionellt sett har rörligheten varit låg. Det kan vara bra av flera skäl att byta arbetsplats då och då, säger Åsa Fahlén. – Men det är också viktigt att premiera de lärare som arbetar länge på sin skola. Lärare är ju oftast lojala med sina elever och det ska inte vara så att de anställda endast kan få upp sin lön om de byter arbetsplats, fortsätter Åsa Fahlén. Under senaste tio åren har lärarnas löner varit ett av trätoämnena i skoldebatten. Till en början var det många som förväntade sig att marknadskrafterna och friskolereformen skulle se till att lärarnas löner höjdes generellt, men så blev det inte. Snarare pekar flera jämförelser på att lärare som arbetar för privata aktörer tjänar mindre än de som arbetar i offentlig regi. – Vi trodde att de privata arbetsgivarna skulle vara lönedrivande men så har det inte blivit, säger Åsa Fahlén. Sett generellt över landet så tjänar lärare mindre i små kommuner än i stora. Samma sak gäller för kommuner där medborgarna har hög genomsnittsinkomst jämfört med kommuner där de har låg. Enligt tidningen Skolvärden är lönerna som högst i Stockholm län medan kollegorna i Västernorrland tjänar cirka 3 000 kronor mindre i snittlön. Lärarnas Riksförbund har vidare rankat Sveriges kommuner utifrån lärarlönerna i grundskolan. Av de 30 kommunerna i topp, ligger 26 i Stockholms län. Störst skillnad mellan yngre och äldre lärares löner är det i Östergötland, cirka 8000 kronor i månaden. I genomsnitt tjänar manliga lärare cirka 500 kronor mer i månaden än kvinnliga. 2010 2016 Grundskola tidiga år 26 854 34 206 Grundskola senare år 27 399 34 999 Gymnasium allmänna ämnen 29 036 36 053 Gymnasium yrkesämnen 28 960 35 954 Lärare praktiska/ estiska ämnen 27 606 34 251 Speciallärare 29 314 36 738 Specialpedagoger 30 525 37 377 Studie- och yrkesvägledare 27 706 32 028 Källa: SKL, partsgemensam statistik kommunal sektor


Varför ska vi låta oss hunsas av en liten skara bilhatare?

Summary: En överväldigande majoritet av Sveriges befolkning behöver och vill kunna utnyttja bilen – men det blir allt svårare med dagens politik. Vi behöver en sundare trafikpolitik som verkar för en effektiv trafik, inte försöker förhindra den.

Det finns nära fem miljoner personbilar i Sverige. Vi som har tillgång till bil, behöver bil och vill kunna utnyttja vår bil utgör alltså en överväldigande majoritet av landets medborgare. Så varför låter vi oss hunsas av en liten skara bilhatare? Våra skattepengar används till att bygga fina, jämna vägar och gator. Det vore utmärkt, om de inte därefter omgående förstördes med konstgjorda ojämnheter, trånga sektioner och fartförbud. Trafikverket öser om och om igen ut hundratals miljoner av våra skattekronor på att byta ut myriader av fartgränsskyltar och sätta upp alléer av bötesgenererande kameror. Bilförarna omyndigförklaras, vi förväntas tro att statistikerna i Borlänge vet mer om vägen, väglaget, trafiken och siktförhållandena än föraren bakom ratten. Dagens bilar är tekniska underverk, bekväma, snabba, miljövänliga och oerhört mycket säkrare än tillförne, men vi skall med våld tvingas köra långsammare än någonsin tidigare! Farthinder borde rimligen vara så konstruerade att de kan passeras med den tillåtna hastigheten, men blir otrevliga i högre fart. Så är det sällan, istället framtvingar de inbromsningar, krypkörning och acceleration. Varje sådan manöver genererar hälsovådligt bromsdamm och ökade utsläpp av den annars så avskydda koldioxiden. Nu vill man införa en ännu mer brutal form av "aktiva farthinder", falluckor som öppnas och slår sönder bilar som nalkas med högre fart än vad skyltarna anger. Varje sådant hinder kostar en miljon kronor. Gissa vem som betalar? I stora delar av Sverige är trafiken gles, och avstånden långa. Näringslivet kämpar för att få en lönsam produktion, där effektiva transporter är en viktig faktor. Vad kostar det industrin när alla fartgränser sänks och förlänger transporttiderna? Har man ens funderat över detta? Snart blir det förbjudet att köra in i städerna, och på parkeringsplatserna bygger man bostadshus. Vid nybyggen minskar man antalet p-platser per lägenhet. Vi får alltså varken använda våra bilar, eller låta dem stå! Observera att den sanslösa fartgränssänkning som påbörjades för några år sedan, och fortfarande pågår med oförminskad styrka, inte har medfört att olyckorna minskat. Sedan politikerna gav allt ansvar för vägtrafiken till Trafikverkets fartgränsfanatiker har övriga trafikregler fullständigt ignorerats. De övervakas aldrig, vilket tyvärr många bilister likställer med att de upphört att gälla, anarkin grasserar. Vilket politiskt parti vågar stå för en sundare trafikpolitik? Med rimliga fartgränser, snabb och säker trafik samt effektiv övervakning av verkligt viktiga trafikregler? Som inte anser att snabbhet är ett brott? Det partiet får min röst.


”Att dela på sociala medier ger möjligheten att få stöd”

Summary: Många som blivit utsatta för sexuella trakasserier och övergrepp har svårt att erkänna för sig själva att de varit med om något som varit fel, menar psykologen Marika Kruse-Høyem. Kampanjen #metoo kan ge människor kraften att våga stå upp för sig själva, tror hon.

Sociala medier fylls nu av vittnesmål från kvinnor som berättar om sexuella trakasserier, övergrepp och rena våldtäkter. En del öppnar sig för sina hundratals Facebookvänner och följare om händelser de väldigt sällan eller kanske aldrig har pratat om. – Det finns säkert personer i me too-kampanjen som aldrig vågat säga något innan. Framför allt att kända personer vågat prata om det har gett den här kampanjen en väldig kraft, säger psykologen Marika Kruse-Høyem. Hon är ansvarig för samtalsmottagningen på Föreningen Storasyster, som grundades 2012 för att ge stöd till den som utsatts för sexuella övergrepp. – Sådana här kampanjer är fantastiska för att de kan hjälpa personer som kanske aldrig vågat prata om det tidigare, så att de kan få den hjälp och den bekräftelse som de behöver. Första steget är alltid att våga prata, för att sedan förhoppningsvis kunna hitta modet att våga anmäla och få rättvisa, menar Marika Kruse-Høyem. – Väldigt många som har varit utsatta har problem med att erkänna för sig själva, och svårt att själva tro på, att de varit med om något som har varit obehagligt och felaktigt. De undrar om de själva hade en skuld i det hela. Det är ju fortfarande väldigt tabubelagt och skambelagt. De som delar med sig av sina berättelser om övergrepp inför alla sina följare eller Facebookvänner kan nog känna ett obehag över att dela något som inte har bearbetats, tror Marika Kruse-Høyem. Samtidigt finns det något väldigt positivt med det, menar hon. – Att våga berätta kommer att övertrumfa känslan av obehag över att lämna ut sig. Jag vill anta att det känns så för de flesta. Att dela ger ju också möjligheten till att få stöd. Även när kvinnor kommer till Föreningen Storasyster för terapi kan skammen och skuldkänslorna vara så stora att de har svårt att dela med sig om övergrepp, berättar Marika Kruse-Høyem. – Väldigt många har negativa tankar om sig själva. De har grundtankar om att de inte förtjänar bättre, att det är dem som det är fel på. Väldigt mycket självanklagelser och nedstämdhet. De drabbade berättar om en ökad isolering. Till exempel att de undviker situationer där de kan råka stöta på förövaren, som ofta är någon som de känner. Kvinnorna som drabbats är ofta traumatiserade vilket gör att de har ångest och svårt att sova. – De blir påverkade i livets alla faser, säger Marika Kruse-Høyem. Få kvinnor vågar berätta om trakasserier och övergrepp, och ännu färre vågar polisanmäla brott de utsatts för. 2015 uppskattas 1,7 procent av befolkningen ha utsatts för sexualbrott, vilket motsvarar 129 000 utsatta personer, enligt Brå. Samma år registrerades 18 100 anmälningar till polisen. – Varför många väljer att inte berätta är förstås individuellt. Men den största orsaken är att man skäms över det som hänt. Många undrar givetvis om de gjort något fel och ställer sig frågan om de borde ha gjort mer motstånd, eller om de själva var delaktiga. Forskning visar dock att kroppen ofta reagerar med att stänga av och bli passiv när vi utsätts för sexuella övergrepp, säger Marika Kruse-Høyem. Många som utsätts för våldtäkt reagerar med en ”frysreaktion” – det vill säga blir paralyserade och oförmögna att göra motstånd, enligt en studie från Södersjukhuset och Karolinska institutet. Studien baserades på intervjuer med 298 patienter på Akutmottagningen för våldtagna vid Södersjukhuset. 7 av 10 uppgav att de fått en ”frysreaktion”, blivit orörliga och inte kunnat göra motstånd. – Just den tvekan kring om man borde ha gjort motstånd gör att många håller tillbaka och skäms. De blir rädda för vad andra ska tycka och tänka, säger Marika Kruse-Høyem. Av de 18 100 anmälningarna år 2015 klarades 4 202 upp, det vill säga 22 procent av brotten. Marika Kruse-Høyem menar dock att en polisanmälan kan ge en sorts känsla av upprättelse, trots att utredningen läggs ned. – När man vågar anmäla så blir det en viktig del i att våga stå upp för sig själv. Även om utredningen läggs ned. Har man anmält så har man ändå visat att någon gjort orätt mot en och att detta måste undersökas. Väldigt många beskriver en skön känsla av upprättelse, bland annat för att förövaren ombeds komma till polisstationen för att ge sin version. Den symboliken är viktig. Det finns hjälp att få för den som utsätts för trakasserier och övergrepp. Det finns hos stödgrupper och föreningar som Föreningen Storasyster och på många andra platser i samhället. – Det finns en väldigt fin kraft i att träffa andra och dela sina berättelser för att känna att man inte är ensam. Våga ta kontakt med hjälpapparaten runt omkring dig, våga prata med skolsystern eller vårdcentralen, ring din husläkare, säger Marika Kruse-Høyem. Marika Kruse-Høyem säger att hon önskar att me too-kampanjen inte skulle behövas. Men frågan om mäns övergrepp mot kvinnor måste upp på agendan. – Nu hoppas jag att också fler män engagerar sig i det här och visar att detta inte är okej, och att män gör vad de kan för att stå upp för kvinnor. Att våga berätta kommer att övertrumfa känslan av obehag över att lämna ut sig. Jag vill anta att det känns så för de flesta. Marika Kruse-Høyem, psykolog


Lisa Magnusson: Bygg en ramp bredvid skoltrappan för invandrarbarnen

Summary: Moderaterna har fel. Undervisning i svenska som andraspråk är inte att ge barn olika förutsättningar – det är den som skapar lika förutsättningar.

Tre toppmoderater skriver en debattartikel i Aftonbladet (17/10). Carina Wutzler, Camilla Brunsberg och Malin Wengholm heter de. De har upptäckt att elever med invandrarbakgrund gör sämre från sig i skolan än andra. Och vilka är det som läser svenska som andraspråk och tar modersmålslektioner? Jo, elever med invandrarbakgrund. Så lägger de trenne moderaterna ihop ett plus ett och kommer fram till att svaret är... fem! Deras slutsats är nämligen att det måste vara själva undervisningen i svenska som andraspråk och modersmål som försämrar barnens studieförmåga. De hävdar att den gör barnen ”halvspråkiga”. Se där ett ord som man varken sett eller hört på den här sidan millennieskiftet. Forskningen är alltså mycket tydlig: ”halvspråkighet” är en myt. Om något är tvåspråkiga barn rikare. De blir nämligen bättre på språk över lag. Men detta ignorerar moderaterna. ”Alla barn, oavsett bakgrund, ska få samma förutsättningar och ha samma krav och förväntningar för att kunna lyckas”, skriver de. ”Det är dags att avskaffa modersmålsundervisningen och svenska som andraspråk och i stället ställa samma krav och förväntningar på alla elever gällande krav på kunskaper i svenska språket! Att ställa krav handlar om att bry sig.” Det har uppenbarligen gått denna trio helt förbi att det är just för att ”alla barn, oavsett bakgrund, ska få samma förutsättningar” som vi alls har undervisning i modersmål och svenska som andraspråk. Den är ett stöd för att elever alls ska kunna hänga med på övriga lektioner, som ju hålls på svenska. Ibland är det kämpigt ändå förstås. Det är trots allt svårt att lära sig behärska ett nytt språk. Och undervisningen kan säkert bli bättre, mer effektiv. Men i grunden är detta inte konstigare än att skolan bygger en ramp bredvid skoltrappan för en elev som sitter i rullstol. Rampen är inte att ge barn olika förutsättningar – det är den som skapa lika förutsättningar. Språket är en fråga om tillgänglighet. Det är rampen in i skolan, och i förlängningen samhället. Utan den kan lärarna stå i klassrummen och ställa krav hur mycket de vill. Vissa elever kan ändå inte ens komma in.


”Våga tala öppet om missfall och barnlöshet”

Summary: Efter tio år mellan hopp och förtvivlan, flera missfall och sjutton IVF-behandlingar, fick Maria till slut sin efterlängtade dotter Evylina. – Det känns som om man inte duger. Jag kunde bli helt förstörd när jag hörde att någon kompis hade blivit gravid, säger Maria.

När DN träffar Maria Kujlin är vi beredda på ett tungt samtal. Ofrivillig barnlöshet och upprepade missfall är inga muntra ämnen. Men Maria vill vända på det hela. – Jag vill prata om att det finns hopp, säger hon. Så vi börjar i den änden. 2012 kom det oväntade telefonsamtalet. ”Det är så att du faktiskt är gravid”, berättade en allvarlig röst. Och den här gången fick Maria behålla barnet som hade börjat växa i hennes mage. 2013 fick hon och hennes man Jesper sin efterlängtade dotter Evylina. – Det var ju så otroligt ofattbart, att det är verkligen är vår lilla typ. Hon berättade om nyheten på Facebook. Skrev att hon och Jesper nu fått sitt första barn efter tio år och 17 IVF-behandlingar, det vill säga provrörsbefruktningar. Kommentarerna bara rasade in. Läs mer: Allt fler kvinnor drabbas av upprepade missfall – Många visste om att barnet var på gång, många som bara väntade på att få höra hur det gått, så det blev så omvälvande. Det är det så klart för vem som helst som är förstagångsförälder, men det hade ju tagit så lång tid. – Det går inte en dag utan att jag är oerhört tacksam över att jag har henne. Jag tror ibland att människor som får barn oplanerat inte alltid förstår vilken oerhörd gåva det är egentligen. Enligt en ny studie från Lunds universitet har det skett en kraftig ökning av antalet kvinnor som drabbas av upprepade missfall, det vill säga kvinnor som drabbas av tre eller fler missfall utan att föda barn där emellan. – Jag tänker på alla dem som inte vågar tala om det, hur jobbigt det måste vara att bära runt på det här helt ensam. Det är därför jag vill prata om det. Under de tio år som Maria försökte bli gravid drabbades hon av flera missfall. Det har satt djupa spår. – Min mamma vågade inte berätta för mig att någon blivit gravid för hon visste hur jobbigt jag tyckte att det var. Jag kunde ju bli helt förstörd när jag hörde att någon kompis blivit gravid. Det känns som att inte räcka till, eftersom det alltid har varit ett mål för mig att ha familj. En av de mörkaste stunderna för både Jesper och Maria var hösten 2008. Efter ännu ett försök hade Maria blivit gravid med tvillingar. De hade förstås höga förväntningar. Men i vecka 10, på den tredje kontrollen, hittade läkarna inget hjärtljud. Hon fick frågan om hon ville göra en medicinsk abort eller ”vänta till naturen haft sin gång”. – Min man stod där och tårarna rann. Jag var mer som i chock. Jag tror att det kan vara så ibland i ett förhållande att när den ena är svag så är den andra stark, säger Maria. Jesper visste inte vad han skulle ta sig till, så direkt efter beskedet åkte han till jobbet. Maria stod kvar på sjukhusets parkering och ringde sina föräldrar. Senare berättade Jesper om hur beskedet träffat honom som ett hårt slag. – Han hade redan börjat tänka på saker som att vi måste köpa en större bil, pratat med kolleger på jobbet om hur det är att ha två barn, sådana saker. Han hade gått många steg längre än mig. Slaget blev väldigt tungt för honom. Det är lätt att bara tänka på kvinnans perspektiv, menar Maria. Många har glömt Jespers sorg under de här åren. Jesper som har sörjt och skrivit dikter till sina ofödda barn. – Han har varit frustrerad över att alla bara frågar ”hur mår Maria? Hur klarar hon det?”. Men de har aldrig frågat honom hur han mår. Det har mest varit synd om mig. De ville göra en sista kontroll för att verkligen vara säkra på att det inte fanns något hjärtljud och se till att ingenting gick fel. Maria och Jesper kom in till sjukhuset igen dagen efter. – Vi togs emot på samma ställe där de vanliga kontrollerna görs. Så där var det ju en massa tjejer med stora magar och där skulle vi stå. Tårarna bara rann på mig. Till slut förstod någon där att vi kanske skulle ha ett eget rum, för vi stod ju där och var jätteledsna. Det fick det slutliga beskedet att embryona var döda. Dagen efter var det Marias födelsedag. Hon bestämde att de skulle fira som vanligt, öppet hus hemma hos dem för släktingar och vänner. – På min födelsedag så ringer då Jespers kompis och säger ”grattis på födelsedagen! Och grattis till er båda!”. Men då svarade ju jag att ”nej, det blev inget”. Jag kan ju tänka mig hur han kände sig då, säger Maria. När det gäller något så känslosamt och sorgligt som missfall och barnlöshet så kan det ibland kännas som att sjukhuspersonalen inte har utbildning för hur de ska prata med patienterna, resonerar Maria. – De blir väldigt formella och pratar fackspråk och tekniska termer som vi inte förstår. Det skulle behövas en person som både kan de tekniska termerna och som har utbildningen att prata med patienterna, som kan fungera som en brygga mellan vården och patienten. Sorgen och längtan efter barn kan dyka upp i sammanhang som en utomstående kanske inte förstår. Maria visste redan när hon träffade Jesper att hon hade svårt att bli gravid. – Det blir ju jättemycket kommentarer när man har varit tillsammans ett tag, eller framför allt när man gifter sig. ”Nu är det väl barn på gång?” och sådana kommentarer. Folk kanske borde tänka efter lite grann innan de säger sådant för det sätter ju en del press på många par, säger hon. Genom de här åren har Maria och Jesper vridit och vänt på frågan, pratat, resonerat och verkligen kommit närmare i sin relation, berättar hon. Men patientföreningen Barnlängtan har blivit som en säkerhetsventil för att få ut tankar och funderingar. – Jag gick med där mycket på grund av att det kändes som att ingen riktigt kunde förstå en. Man är ju olika som tjej och kille i det här, och jag tror att det kan bli väldigt mycket slitningar i förhållandet om man bara ska bolla tankarna med varandra hela tiden. Jag fick träffa människor med samma drömmar och samma hinder. Hennes tydliga budskap efter de tio åren mellan hopp och förtvivlan är att våga vara öppen och prata med andra om missfall och ofrivillig barnlöshet. – Har man möjlighet så tror jag att det blir mycket lättare om man pratar om det. Det är många som drabbas, du ska inte behöva känna att du är ensam. Läs mer: Vad kan man egentligen äta som gravid? ”Vi måste våga prata om missfall” ”För mig var det min bebis” IVF-behandlingar IVF är en förkortning av in vitro-fertilisering. Det betyder befruktning i laboratorium i glaskärl eller provrör. Under behandlingen plockas ägg ut och befruktas utanför kroppen. Risken för missfall är lika stor vid en IVF-behandling som vid en vanlig graviditet. För en kvinna under 30 år är risken ungefär 10 procent, för en kvinna i 40-årsåldern ungefär 50 procent. Det första barnet som kom till genom provrörsbefruktning i Sverige föddes 1982. Nu är det cirka 3 procent av alla nyfödda barn i Sverige som har blivit till med hjälp av IVF. Källor: Vårdguiden, Statens medicinsk-etiska råd, samt Claes Gottlieb, docent och tidigare läkare vid Sophiahemmets IVF-grupp.


Ny studie: Allt fler kvinnor drabbas av upprepade missfall

Summary: Antalet kvinnor som drabbas av upprepade missfall ökar, enligt en studie från Lunds universitet. Mellan 2003 och 2012 ökade gruppen kvinnor som drabbas av tre eller fler missfall med hela 58 procent. Men mer forskning behövs.

En ny undersökning tyder på att det skett en kraftig ökning av antalet kvinnor som årligen drabbas av upprepade missfall, det vill säga kvinnor som drabbas av tre eller fler missfall utan att föda barn där emellan. Under åren 2003 till 2012 som studien omfattade ökade gruppen med hela 58 procent. Resultatet var förvånande, enligt Emma Råsmark Röpke, specialistläkare inom obstetrik och gynekologi och doktorand vid Lunds universitet, som har genomfört studien. – Vi hade inte förväntat oss det alls, vårt syfte från början med studien var att ta fram hur många som drabbas av det här årligen. Den här stora stigningen var oväntad, säger hon. I början av tioårsperioden, 2003, var det 553 av 100.000 gravida kvinnor som drabbades. Sista året 2012 var det 875 av 100.000 som drabbades. Studien bygger på data från Socialstyrelsen om hur många fall som rapporterats in. Studien är publicerad i den vetenskapliga tidskriften AOGS-Acta Obstet Gynecol Scand. Läs mer: ”Våga tala öppet om missfall och barnlöshet” Orsakerna bakom en ökning som den studien tyder på är okända. Samtidigt finns det vissa orsaker som troligtvis går att utesluta, enligt Emma Råsmark Röpke. – I och med att det är en så kraftig ökning på kort tid så är det högst sannolikt inga gener som har förändrats. Det kan vara yttre faktorer, miljöfaktorer och livsstilsfaktorer som har ändrats. Hon nämner kända orsaker till upprepade missfall, som kromosomändringar hos mamman eller pappan, hormonrubbningar, ökad tendens till blodproppar, anatomiska förändringar i livmodern eller obehandlad diabetes. – Men i hälften av tillfällena då en kvinna fick upprepade missfall hittades ingen sådan orsak när kvinnorna undersöktes. Ökningen kan ligga i att de här kända faktorerna stigit i frekvens eller så kan det vara okända faktorer som vi inte vet någonting om. Emma Råsmark Röpke menar att det även kan handla om olika yttre miljöfaktorer som påverkar immunförsvaret och som skapar en immunrespons hos kvinnorna, vilket orsakar missfall. Men vad det skulle kunna vara för yttre miljöfaktorer vill hon inte uttala sig om eftersom det är så osäkert. – Generellt så kan yttre miljöfaktorer vara sådant man äter, men också saker som finns i miljön som föroreningar, hormonutsläpp och kemikalier. Det är ett brett begrepp. En annan teori är att kvinnornas ålder är en av orsakerna. Hög ålder innebär en ökad risk för missfall. Men inte heller det kan enligt den här studien förklara stigningen, menar Emma Råsmark Röpke. – Det är ingen skillnad i genomsnittsåldern per år. Övervikt är en annan faktor, likaså rökning under graviditeten. – Vi har inga data på de här kvinnornas vikt från år till år, men generellt så har det inte varit någon nämnvärd ökning av genomsnitts-BMI hos den här ålderskategorin av kvinnor i Sverige under tidsperioden, bara en marginell ökning. Det borde inte kunna förklara en så kraftig stigning. – Och rökning hos gravida har minskat från 10 procent till 6 procent under den här perioden. Så just de livsstilsfaktorerna ser vi inte heller som den främsta orsaken som skulle kunna förklara ökningen av upprepade missfall. En möjlig orsak är att fler kvinnor sökt vård under tidsperioden, jämfört med tidigare. Men samtidigt är det sannolikt att en hög andel av dem som drabbas faktiskt söker vård, menar Emma Råsmark Röpke. – Ja, speciellt när man har haft upprepade missfall så finns det en stor tendens att söka hjälp för att kunna få barn. Det krävs med andra ord ytterligare studier för att gå till botten med om, och i så fall varför, fler kvinnor drabbas av upprepade missfall i Sverige. – Det intressanta skulle vara att se över kända faktorer bakom upprepade missfall och se om de har stigit, för att se om det kan ge en förklaring till vad vi ser i vår studie. Karin Källén, utredare på Socialstyrelsen och professor vid Lunds universitet, vill inte kommentera studien eftersom hon inte har läst den. Men hon poängterar att missfall generellt är svåra att undersöka. – Det är väldigt, väldigt svårt att undersöka missfall. Det beror på hur man bokför det och hur det kommer in. Man brukar avråda från att använda patientregistret till sådant eftersom det är lite oklart vilka kvinnor som söker och när de söker. Men jag har inte läst studien så det är svårt för mig att säga något om den, säger Karin Källén. Läs mer: Vad kan man egentligen äta som gravid? ”Vi måste våga prata om missfall” ”För mig var det min bebis”


När DN träffar Maria Kujlin är vi beredda på ett tungt samtal. Ofrivillig barnlöshet och upprepade missfall är inga muntra ämnen. Men Maria vill vända på det hela. – Jag vill prata om att det finns hopp, säger hon. Så vi börjar i den änden. 2012 kom det oväntade telefonsamtalet. ”Det är så att du faktiskt är gravid”, berättade en allvarlig röst. Och den här gången fick Maria behålla barnet som hade börjat växa i hennes mage. 2013 fick hon och hennes man Jesper sin efterlängtade dotter Evylina. – Det var så otroligt ofattbart, att det verkligen är vår lilla typ. Hon berättade om nyheten på Facebook. Skrev att hon och Jesper nu fått sitt första barn efter tio år och 17 IVF-behandlingar, det vill säga provrörsbefruktningar. Kommentarerna bara rasade in. – Många visste om att barnet var på gång, många som bara väntade på att få höra hur det gått, så det blev så omvälvande. Det är det så klart för vem som helst som är förstagångsförälder, men det hade ju tagit så lång tid. – Det går inte en dag utan att jag är oerhört tacksam över att jag har henne. Jag tror ibland att människor som får barn oplanerat inte alltid förstår vilken oerhörd gåva det är egentligen. Enligt en ny studie från Lunds universitet har det skett en kraftig ökning av antalet kvinnor som drabbas av upprepade missfall, det vill säga kvinnor som drabbas av tre eller fler missfall utan att föda barn där emellan. – Jag tänker på alla dem som inte vågar tala om det, hur jobbigt det måste vara att bära runt på det här helt ensam. Det är därför jag vill prata om det. Under de tio år som Maria försökte bli gravid drabbades hon av flera missfall. Det har satt djupa spår. – Min mamma vågade inte berätta för mig att någon blivit gravid för hon visste hur jobbigt jag tyckte att det var. Jag kunde bli helt förstörd när jag hörde att någon kompis blivit gravid. Det känns som att inte räcka till, eftersom det alltid har varit ett mål för mig att ha familj. En av de mörkaste stunderna för både Jesper och Maria var hösten 2008. Efter ännu ett försök hade Maria blivit gravid med tvillingar. De hade förstås höga förväntningar. Men i vecka 10, på den tredje kontrollen, hittade läkarna inget hjärtljud. Hon fick frågan om hon ville göra en medicinsk abort eller ”vänta till naturen haft sin gång”. – Min man stod där och tårarna rann. Jag var mer som i chock. Jag tror att det kan vara så ibland i ett förhållande att när den ena är svag så är den andra stark, säger Maria. Jesper visste inte vad han skulle ta sig till, så direkt efter beskedet åkte han till jobbet. Maria stod kvar på sjukhusets parkering och ringde sina föräldrar. Senare berättade Jesper om hur beskedet träffat honom som ett hårt slag. – Han hade redan börjat tänka på saker som att vi måste köpa en större bil, pratat med kolleger på jobbet om hur det är att ha två barn, sådana saker. Han hade gått många steg längre än mig. Slaget blev väldigt tungt för honom. Det är lätt att bara tänka på kvinnans perspektiv, menar Maria. Många har glömt Jespers sorg under de här åren. Jesper som har sörjt och skrivit dikter till sina ofödda barn. – Han har varit frustrerad över att alla bara frågar ”hur mår Maria? Hur klarar hon det?”. Men de har aldrig frågat honom hur han mår. Det har mest varit synd om mig. De ville göra en sista kontroll för att verkligen vara säkra på att det inte fanns något hjärtljud och se till att ingenting gick fel. Maria och Jesper kom in till sjukhuset igen dagen efter. – Vi togs emot på samma ställe där de vanliga kontrollerna görs. Så där var det en massa tjejer med stora magar och där skulle vi stå. Tårarna bara rann på mig. Till slut förstod någon där att vi kanske skulle ha ett eget rum, för vi stod ju där och var jätteledsna. Det fick det slutliga beskedet att embryona var döda. Dagen efter var det Marias födelsedag. Hon bestämde att de skulle fira som vanligt, öppet hus hemma hos dem för släktingar och vänner. – På min födelsedag så ringer då Jespers kompis och säger ”grattis på födelsedagen! Och grattis till er båda!”. Men då svarade jag att ”nej, det blev inget”. Jag kan ju tänka mig hur han kände sig då, säger Maria. När det gäller något så känslosamt och sorgligt som missfall och barnlöshet så kan det ibland kännas som att sjukhuspersonalen inte har utbildning för hur de ska prata med patienterna, resonerar Maria. – De blir väldigt formella och pratar fackspråk och tekniska termer som vi inte förstår. Det skulle behövas en person som både kan de tekniska termerna och som har utbildningen att prata med patienterna, som kan fungera som en brygga mellan vården och patienten. Sorgen och längtan efter barn kan dyka upp i sammanhang som en utomstående kanske inte förstår. Maria visste redan när hon träffade Jesper att hon hade svårt att bli gravid. – Det blir ju jättemycket kommentarer när man har varit tillsammans ett tag, eller framför allt när man gifter sig. ”Nu är det väl barn på gång?” och sådana kommentarer. Folk kanske borde tänka efter lite grann innan de säger sådant för det sätter en del press på många par, säger hon. Genom de här åren har Maria och Jesper vridit och vänt på frågan, pratat, resonerat och verkligen kommit närmare i sin relation, berättar hon. Men patientföreningen Barnlängtan har blivit som en säkerhetsventil för att få ut tankar och funderingar. – Jag gick med där mycket på grund av att det kändes som att ingen riktigt kunde förstå en. Man är ju olika som tjej och kille i det här, och jag tror att det kan bli väldigt mycket slitningar i förhållandet om du bara ska bolla tankarna med varandra hela tiden. Jag fick träffa människor med samma drömmar och samma hinder. Hennes tydliga budskap efter de tio åren mellan hopp och förtvivlan är att våga vara öppen och prata med andra om missfall och ofrivillig barnlöshet. – Har man möjlighet så tror jag att det blir mycket lättare om man pratar om det. Det är många som drabbas, du ska inte behöva känna att du är ensam. IVF är en förkortning av in vitro-fertilisering. Det betyder befruktning i laboratorium i glaskärl eller provrör. Under behandlingen plockas ägg ut och befruktas utanför kroppen. Risken för missfall är lika stor vid en IVF-behandling som vid en vanlig graviditet. För en kvinna under 30 år är risken ungefär 10 procent, för en kvinna i 40-årsåldern ungefär 50 procent. Det första barnet som kom till genom provrörsbefruktning i Sverige föddes 1982. Nu är det cirka 3 procent av alla nyfödda barn i Sverige som har blivit till med hjälp av IVF. Källa: Vårdguiden, Statens medicinsk-etiska råd, samt Claes Gottlieb, docent och tidigare läkare vid Sophiahemmets IVF-grupp.


Föräldrar måste ta ansvaret för sina barns brott

Summary: Föräldrar måste ta hela ansvaret för sina barns agerande och ta straffet för de olagligheter barnen gör. Ändra lagen så detta blir möjligt.

Det skrivs alldeles för lite om föräldrars ansvar för hur deras barn utvecklas och agerar. Många barn och ungdomar börjar sin brottsliga bana innan de fyllt 18 år. Det råder en allmän uppfattning om att det är skola, polis och samhället i stort, som är ansvarig för vad barn och ungdomar gör. Skadegörelse, inbrott, misshandel och mord beror på hur samhället är uppbyggt sägs det. I själva verket har man glömt att föräldrar har det fulla ansvaret innan deras barn blir myndiga. Är det något som måste göras för att minska antalet brott så är det rätt uppfostran för att lära barn och ungdomar vad som är rätt och vad som är fel. De flesta föräldrar gör förstås detta men inte alla. De låter sina barn och ungdomar lära sig själv av kompisar, filmer, spel och andra intryck utifrån. Mångas hamnar då i dåliga sällskap och utvecklar en brottslig sida. Föräldrar kan idag bara bli skadeståndsskyldiga, upp till 20% av ett prisbasbelopp (ca 9000 kr). Hur ska vi då få alla föräldrar att ta sitt ansvar på allvar? Hur ska vi motivera dem att uppfostra sina barn och ungdomar till rättstänkande medborgare? Ett effektivt sätt kan vara att ändra lagen så att föräldrarna tar fullt ansvar för deras barns brott och därmed också tar straffet för dessa brott. Böter och fängelsestraff för ett brott tas alltså av föräldrarna. Barnen och ungdomarna under 15 år tas om hand av socialtjänsten som i dag. Åklagarmyndigheten kan döma en ungdom från 15 års ålder, men behöver inte göra det. En bättre morot kan man inte ha, för vem vill betala böter eller sitta inne för vad sina barn har gjort orätt? Med denna enkla förändring kan vi minska brottsligheten avsevärt och på sikt, kanske en generation, utrota den nästan helt. Vi skulle undvika tragedier och spara många miljarder på minskad skadegörelse, misshandel och minskat behov av poliser. Huvudinlägg: Shahab Ghobadi: Går inte att skylla stenkastning på socioekonomiska faktorer


”Fattigdom finns i Sverige men den har gjorts osynlig”

Summary: När regeringen i somras publicerade sin första Agenda 2030-rapport slog den fast att ”absolut fattigdom inte finns i Sverige i dag”. Det stämmer inte med verkligheten. Vi kräver därför att det tillsätts en kommission som kartlägger fattigdomen i Sverige bortanför socialtjänstens statistik, skriver Lotta Säfström, Sveriges Stadsmissioner.

Akut och reell fattigdom existerar i Sverige här och nu, även om den som befinner sig i fattigdom och utsatthet sällan kallar sig fattig. Årets Fattigdomsrapport från Sveriges Stadsmissioner visar att så mycket som två tredjedelar (62 procent) av 200 000 grundläggande insatser hos stadsmissionerna handlar om att mätta hunger. Tillsammans med materiellt stöd och ekonomiskt bistånd utgör det fyra av fem insatser som svarar mot människors mest grundläggande behov som mat och kläder. Trots detta visar regeringens Agenda 2030-rapport att det inte finns någon absolut fattigdom i Sverige i dag. Sedan ett antal år driver Sveriges Stadsmissioner ett forskningsprojekt i samarbete med Magnus Karlsson, docent i socialt arbete vid Ersta Sköndal Högskola. I dag på Internationella fattigdomsdagen presenterar vi för tredje året i rad en kartläggning av fattigdomsutvecklingen i Sverige, baserad på den utsatthet som stadsmissionerna möter. Vi kan konstatera att akut och reell fattigdom existerar här och nu, även om den inte alltid är synlig för gemene man. Kartläggningen visar att hela två tredjedelar (62 procent) av stadsmissionernas insatser handlar om just mat. Dagligen delar stadsmissionerna ut matkassar och matkuponger till barnfamiljer i ekonomisk utsatthet och serverar billiga eller gratis måltider till fattigpensionärer och människor i hemlöshet. Bland dem som far mest illa finns människor som lever på ekonomiskt bistånd och har gjort så under mycket lång tid. Enligt Socialstyrelsen är försörjningsstöd tänkt som en tillfällig hjälp men långt ifrån alla lyckas ta sig på fötter igen. Socialstyrelsens statistisk visar att ungefär en tredjedel av dem som får ekonomiskt bistånd får det under lång tid, och att andelen ökat de senaste åren. Stadsmissionen möter människor som levt på försörjningsstöd i 5, 10 eller 15 år. Steget från att vara en väletablerad medborgare till att helt tappa fotfästet är kort. Några tusenlappar kan vara skillnaden mellan att ha ett eget hem för sig och sina barn eller att tvingas flytta runt på soffor och vandrarhem. En skilsmässa, konkurs eller förlusten av anställning kan leda både till hemlöshet och psykisk ohälsa. En annan mycket utsatt grupp människor är de vi kallar ohjälpta medborgare. De som har rätt till stöd och hjälp, men som av olika anledningar inte får det. Det kan handla om att man hamnar mellan olika delar av det offentliga systemet (till exempel sjukpenning och a-kassa), att man till följd av psykisk ohälsa eller andra svårigheter inte förmår navigera i myndighetssverige eller att man helt enkelt tappat förtroende för socialtjänsten efter alltför många missförstånd. Denna grupp är dessutom ofta osynlig i den offentliga statistiken. Stadsmissionernas medarbetare möter dem och arbetar för att minska utsattheten genom att tillgodose såväl akuta behov av mat och kläder samt genom att agera ombud och stöd i försök att återupprätta kontakten med myndigheterna. Sveriges Stadsmissioner ser att det finns ett problem när offentlig statistik och politisk debatt inte utgår från verkligheten så som den faktiskt är. Statistik som baseras på folkbokföringsadressen exkluderar människor i hemlöshet. Statistik baserad på ärenden hos bland annat socialtjänst riskerar att tappa bort den som aldrig hittat till rätt myndighet. Osynligheten i fattigdomen är ett hinder för att ta problemen på allvar och hitta lösningar! Vi har under flera år lyft frågan kring den osynliga fattigdomen, och även mött förståelse hos socialminister Annika Strandhäll (S). Vi ser dock väldigt litet av konkreta åtgärder för att hantera fattigdomen i Sverige i dag. Medarbetare på stadsmissionerna ute i landet berättar om en utsatthet som inte funnits sedan före 1970-talet. De offentliga skyddsnäten har blivit alltmer grovmaskiga och tusentals människor söker sig till civilsamhällets organisationer för att få hjälp med det mest nödvändiga. Ändå visar regeringens Agenda 2030-rapport att absolut fattigdom inte existerar i Sverige i dag! Möjligen bottnar oförmågan att angripa fattigdomsproblematiken i avsaknaden av vedertagen relevant fattigdomsdefinition för svenska förhållanden. Debatten, när den väl förs, utgår ofta från det internationella måttet ”absolut fattigdom”, för den som lever på mindre än 2 dollar om dagen – något som knappt räcker till en flaska vatten i Sverige. Eller så används begreppet ”relativ fattigdom”, det vill säga en inkomst som ligger under 60 procent av medianinkomsten. I Sverige förlöjligas ibland begreppet och man menar att det inte är ”riktig” fattigdom. Detta trots att EU:s statistiska organ Eurostats benämning på denna nivå är ”risk of poverty”. Enligt Eurostats senaste statistik lever i Sverige 16 procent av befolkningen i risk för fattigdom. Det är 1,5 miljoner människor! Många av de människor som söker sig till landets stadsmissioner ligger mycket långt under detta EU-mått och även under normen för ekonomiskt bistånd. Denna osynliggjorda grupp, som göms mellan etablerade definitioner, stämmer inte med den bild som svenska regeringen vill ge sken av utomlands. När regeringen i somras publicerade sin första Agenda 2030-rapport slog den fast att ”absolut fattigdom inte finns i Sverige i dag” och att ”för alla i Sverige skapar det allmänna socialförsäkringsskyddet trygghet och motverkar ekonomisk utsatthet”. Dessa påståenden är inte överensstämmande med den verklighet Sveriges Stadsmissioner möter. Sluta blunda för fattigdomen i Sverige! Hälften av Sveriges befolkning anser att fattigdomen är ett ganska eller mycket stort samhällsproblem, enligt en Sifo-mätning. Annika Strandhäll, nu är det dags att definiera fattigdomen på ett för Sverige relevant och mätbart sätt, och tillsammans med civilsamhället utarbeta en nationell strategi för fattigdomsbekämpning i Sverige! Sveriges Stadsmissioner kräver: Att det tillsätts en kommission med uppdraget att i samarbete med civilsamhället kartlägga fattigdomen i Sverige bortanför socialtjänstens statistik samt ge förslag på en relevant definition av fattigdom i Sverige hur den mäts och därmed bör diskuteras och hanteras. Att riksdagen utifrån kommissionens arbete beslutar om en nationell fattigdomsstrategi. Att regeringen utreder de allvarliga brister i de offentliga välfärdssystemen som stadsmissionerna vid upprepade tillfällen pekat på samt tar fram strategier för att motverka dessa. Lotta Säfström, ordförande Sveriges Stadsmissioner Steget från att vara en väletablerad medborgare till att helt tappa fotfästet är kort. Några tusenlappar kan vara skillnaden mellan att ha ett eget hem för sig och sina barn eller att tvingas flytta runt på soffor och vandrarhem.


Lisa Magnusson: Datorn kan inte ersätta böckerna

Summary: Svenska elever är inte dåliga på att läsa, inte heller är de trögfattade. Däremot har de svårare än andra att läsa långt. Och konsekvenserna är ödesdigra.

Var femte ny högskolestudent har stora problem med att skriva ordentligt. Det är ju skandal, men av forskningsstudien blev det bara en debattartikel och ett antal notiser av varierande längd, vad jag såg. Kanske för att detta egentligen inte är någon riktig nyhet. Vi vet ju alla hur illa det är ställt. I början av 2000-talet föll svenska elevers textförståelse raskt nedför grafernas stup, numera kravlar var femte femtonåring runt under "grundläggande nivå". Det var så klart bara en tidsfråga innan den vikande kompetensen även skulle börja märkas på universiteten. Men det är ändå deprimerande när det väl sker. Så deprimerande att jag börjar famla efter något positivt, och plötsligt snubblar jag över kul kuriosa: I en jämförelse 35 länder emellan placerade sig svenska tioåringar i topp vad läsförståelse anbelangade. De har även blivit bättre på att tyda kartor, tabeller och grafer. Svenska elever är med andra ord inte dåliga på att läsa, inte heller är de trögfattade. Däremot har de svårare än andra att ta till sig skönlitterära texter. Den som inte kan läsa går även miste om nyanser och djup. Man brukar skylla detta på den nya tekniken. Den medför ju egentligen mer läsning, men enklare, mer snuttifierad: ett sms här, en halv artikel där, en gruppchatt som hastigt bläddras igenom. Man övar sig inte på att koncentrera sig, och till slut vet man inte längre hur man gör. Det går inte längre att lita på att folk ens kan stava till schäligen enkla ord, som redan Tage Danielsson konstaterade. Men den som inte kan läsa går även miste om nyanser och djup, om chanser att uppleva andra tankevärldar och rent av lära sig något om sig själv. Och att avgöra om en text är trovärdig är omöjligt om man är upptagen med att traggla sig igenom själva orden. De nya generationerna är inte bortom räddning. Det finns lösningar, som är lika enkla som komplicerade. För det första måste lärarna uppvärderas. En stor majoritet av dem anser att de alltmer sysslar med administration, minutiösa utvärderingar och individuella planer för eleverna. Den tiden borde de i stället få lägga på det de är bra på, nämligen att lära ut. Vi måste även få ordning på biblioteken. De är främst till för personer som vill låna och läsa böcker, och det ska vara tyst där. Och så måste föräldrar bli bättre på att hjälpa barn att upptäcka den gåva som långläsning är. För ett liv utan böcker är ett fattigt liv, även om man får en dator i deras ställe.


Ilskan mot Facebook. Så försöker Mark Zuckerberg rädda sitt livsverk

Summary: En orkan av kritik väller nu fram över Facebooks vd Mark Zuckerberg, som anklagas för att ha skapat en kris för amerikansk demokrati. Det har bidragit till en bred backlash för Silicon Valleys teknikjättar, där experter talar om ”blod i vattnet”. DN:s Martin Gelin reder ut varför alla plötsligt hatar Facebook.

Förra hösten stod Facebooks grundare Mark Zuckerberg i en tjusig konferenslokal i Half Moon Bay, som är en populär kuststad för teknikeliten utanför San Francisco. Det vara bara två dagar efter presidentvalet och Zuckerberg var som så många andra i Silicon Valley chockad över valresultatet. Kritik hade redan börjat riktas mot Facebook, som anklagades för att ha blivit en plattform där vilseledande nyheter och annonskampanjer, hat och trakasserier spreds ohejdat. Men Zuckerberg bemötte kritiken med ett svalt leende och en nonchalant axelryckning. Alla dessa anklagelser om att påhittade nyheter, organiserade trollkampanjer och utländska regimer skulle ha exploaterat Facebooks öppenhet för att systematiskt vilseleda amerikanska väljare inför valet var bara hysteriskt gnäll, enligt Zuckerberg. I en kort kommentar avfärdade han dem i stället som ”ganska vansinniga”. Bara ett par veckor senare gjorde Zuckerberg en 180-graderssväng i sin kommunikationsstrategi. Han skrev ett långt inlägg på Facebook, där han förklarade att företaget hade missbedömt hur massivt plattformen kunde utnyttjas av dunkla och antidemokratiska krafter. Facebook utlovade nu i stället rejält hårda tag mot troll, trakasserier, vilseledande nyheter och så kallade ”dark ads”, hemliga annonskampanjer som bara den tilltänkta målgruppen kan se. Strax därpå gav han sig ut på en landsomfattande resa för att rädda Facebooks image. Målet var att besöka USA:s samtliga 50 delstater i en historisk pr-offensiv där Zuckerberg rekryterade en stab politiska kampanjveteraner: Barack Obamas gamla kampanjchef David Plouffe, Hillary Clintons opinionsanalytiker Joel Benenson och en erfaren fotograf som hade bevakat presidentkampanjer för Time och Newsweek. Han fotograferades med cowboys på den amerikanska prärien, med kossor och grisar på jordbruk i mellanvästern, på Nascar-lopp i North Carolina, rodeotävlingar i Texas och små dagstidningsredaktioner i Mississippi. Här var den nya Mark Zuckerberg som tog pulsen på den amerikanska vardagen, som avspänt umgicks med folket i småstäder och på landsbygden, långt ifrån den världsfrånvända teknikbubblan. Zuckerbergs USA-turné byggde på en rimlig analys: ”Folk litar på människor, inte institutioner”, sade han i en intervju med Businessweek nyligen. Ju mer Facebook förknippas med Zuckerbergs ansikte, snarare än att framstå som ett anonymt jätteföretag, desto mer tillit hoppas han skapa bland de två miljarder användarna. Det var en skickligt regisserad pr-offensiv, men den gjorde inte mycket för att tämja kritikstormen mot Facebook. Problemet var att nyhetscykeln och den så kallade verkligheten inte alls var särskilt samarbetsvilliga. Så gott som varje vecka kom det nya skandalösa avslöjanden om hur Facebook exploaterats av högerextremister, ryska troll, organiserade kampanjer för hat och trakasserier och medvetna försök att vilseleda miljontals medborgare inför viktiga val i bland annat USA, Tyskland och Frankrike. 2017 blev därmed ett bittert politiskt uppvaknande för Zuckerberg, en man som in i det sista har försökt framställa Facebook som en neutral plattform som inte behöver ta något ansvar för det innehåll som publiceras och sprids till miljarder användare. Hans yrvakna reaktion på de långvariga frågorna om Facebooks problem har nu bidragit till ett omfattande drev mot företaget. Det är symptomatiskt för en tid då allt mer ilska och högljudd kritik riktas mot Silicon Valley. De till synes osårbara teknikföretagen som så länge lovade att skapa en bättre värld utpekas nu allt oftare som syndabockar för globala problem. När jag träffar teknikentreprenörer, forskare, riskkapitalister och teknikjournalister i San Francisco och Palo Alto i början av hösten är det många som beskriver det här ögonblicket som Silicon Valleys politiska motsvarighet till finanskraschen 2008. Här är det inte en ekonomisk bubbla som spruckit utan illusionen om att dessa företag skulle frälsa världen och främja demokratin. I och med att Facebook har en unik roll över nyhetsförmedlingen i dag, och just för att Mark Zuckerberg är den mest offentliga av företagsledarna i Silicon Valley, tycks han ha blivit den mest tacksamma måltavlan för denna nya ilska mot teknikjättarna. En bekymrad Mark Zuckerberg syntes i början av oktober på inte mindre än tre amerikanska magasinsomslag. Ben Smith, chefredaktör för Buzzfeed, skriver i en färsk artikel att det syns ”blod i vattnet” bland Silicon Valleys teknikjättar. Där konstaterar Smith, som knappast är någon teknikfientlig nostalgiker, att bilden av Silicon Valleys företagsledare de senaste åren förändrats från att handla om unga idealistiska världsförbättrare, till att nu framstå som arroganta och naiva män i en världsfrånvänd bubbla. Evgeny Morozov, en belarusisk medieforskare som länge varit Silicon Valleys besvärligaste kritiker, skriver i The Guardian om ”en bred backlash mot big tech”. Kritiken har blivit så omfattande att teknikmagasinet Wired nyligen vädjade om att inte demonisera teknikindustrin på samma sätt som medier demoniserat finanssektorn på Wall Street och det politiska etablissemanget i Washington. Teknikindustrin behåller åtminstone en liten fördel jämfört med Wall Street och Washington i och med att man än så länge har en aningen mer hovsam presskår. En erfaren teknikentreprenör som DN träffar i San Francisco beskriver hur den bredare kritiken mot Silicon Valleys teknikjättar nu tar sig en rad olika former. På lokal nivå i San Francisco och Silicon Valley växer ilskan över teknikeliten på gatunivå, med protester och demonstrationer utanför teknikjättarnas företag och en bubblande vrede över att teknikföretagens välavlönade anställda pressar upp priserna på bostadsmarknaden. Utöver det märks en ny våg av intern kritik mot grabbighet och sexism på själva företagen. Det märks såväl i uppmärksamheten kring investeraren och Redditchefen Ellen Paos stämning mot riskkapitalbolaget Kleiner Perkins för sexuella trakasserier, som i fallet nyligen där en Googleanställd blev avskedad efter sexistiska tirader. Och inte minst i Ubergrundaren Travis Kalanicks spektakulära fall från sin tron som Silicon Valleys grabbigaste vd. På en mer övergripande nivå märks en växande kritik mot teknikföretagen i USA över lag, där allt fler amerikaner börjar ifrågasätta deras tilltagande monopolställning, bristande samhällsansvar, systematiska skatteflykt, dunkla lobbyingkampanjer och generellt nonchalanta inställning till de sociala konsekvenserna av deras plattformar och uppfinningar. Men till sist handlar kritiken om en bredare, global oro över att dessa plattformar inte alls skapat den sköna nya värld av harmonisk global kommunikation som de så länge utlovat. Tvärtom beskylls Silicon Valley-jättarna nu för att ha orsakat ett kaotiskt informations- och nyhetsklimat, som tycks ha bidragit till den omfattande krisen för den liberala demokratin som vi nu ser i dussintals länder. Enligt organisationen Freedom House, som kartlägger demokratins hälsa världen över, har 67 länder backat när det gäller demokratins hörnstenar under det senaste året. Financial Times-journalisten Edward Luce skriver i sin nya bok ”The retreat of western liberalism” att 24 demokratiska länder gått bakåt när det gäller politisk frihet under 2000-talet och han nämner bland annat internet och sociala mediers roll som faktorer som drivit på utvecklingen. I tidningen The Economists årliga sammanställning av hälsoläget för världens demokratier har USA för första gången förlorat sin status som en fullvärdig demokrati. I en populär tweet efter det senaste avslöjandet om den ryska Trump-kampanjen på Facebook syns en bild på Mark Zuckerberg med ett allvarligt ansiktsuttryck och texten: ”Den där känslan när man uppfinner en sajt för att glo på collegetjejer men det slutar med att man banar väg för den amerikanska demokratins sammanbrott”. Enligt Siva Vaidhyanathan, som är medieforskare på University of Virginia och författare till ”Anti social media”, en kommande bok om Facebook och demokratin, lider Mark Zuckerberg av en skrämmande brist på samhällsanalytiskt tänkande. – Jag tror att hans oro över hur Facebook påverkar världen är genuin. Men jag tror även att han är naiv och ovillig att se sanningen. Han saknar ett historiskt perspektiv på hur mänskligheten samverkar. Det vi vet är att Facebook förstärker de mest känslomässigt starka budskapen, vilket innebär att det material som gynnas är exempelvis bebisar och hundvalpar, men även högerextremism och rasism, säger Vaidhyanathan till DN. Mark Zuckerberg har de senaste åren börjat tala om att Facebook drivs av ett ädelt mål om att ”bygga en global gemenskap”. I hans vision blir världen mer fredlig, harmonisk och generellt lyckligare ju mer vi kan kommunicera och nätverka med varandra. Det är enligt många bedömare en naiv analys, som blundar för faktumet att nynazister och antidemokratiska krafter kan använda precis samma verktyg som människorättskämpar och frihetstörstande dissidenter. ”Deras utopiska visioner om en sammanlänkad värld strider mot allt vi vet om hur sociala nätverk fungerar i praktiken”, skriver författaren och historikern Niall Ferguson i en kommande bok ”The square and the tower”, om Facebooks globala makt. Problemen är därmed inte isolerade till USA, utan märks i hela världen. Facebook tycks ha gynnat högerextremister, auktoritära regimer och antidemokratiska krafter i åtminstone ett dussintal länder de senaste åren. – Det är en global kris. Vi ser hur lätt det varit för auktoritära regimer att exploatera Facebook. Med Duterte i Filippinerna och Modi i Indien som effektivt använder det för propaganda, organiserade trollkampanjer och för att förnedra den politiska oppositionen. Samma mönster syns i auktoritära regimer, från Azerbajdzjan till Ungern. Vi har nu även sett ryska försök att påverka val i USA, Nederländerna, Frankrike och Tyskland, bara under det senaste året. Det blir tydligt att Facebook är alldeles för lätt att manipulera för den som vill förvirra och vilseleda väljarkåren, så att de diskuterar allt annat än de politiska sakfrågorna. Det är förstås ett djupt demokratiskt problem, säger Vaidhyanathan. Inför valet i Tyskland nyligen gjorde Zuckerberg en häpnadsväckande kommentar, där han förklarade att han gjort bedömningen att verksamhet på Facebook inför valet inte förväntades orsaka ett demokratiskt haveri. Han erkände plötsligt att Facebook inte bara har ett indirekt demokratiskt ansvar, utan en direkt avgörande roll för att upprätthålla rättvisa valprocesser, även långt bortom USA. Många av de röster som värnar om global demokrati ser Zuckerbergs yrvakna insikter om plattformens politiska konsekvenser som oroväckande. Masha Gessen, författare och expert på Rysslands politik, säger till DN att Facebook gjort många dissidenter och frihetskämpar besvikna i Ryssland. Det blev inte den mötesplats för demokratiska samtal som många hade hoppats på. – I Ryssland har Facebook förmodligen en ännu mer central roll bland internetanvändare än det har i USA. Problemet är att Facebook bara tenderar att ge svar på de frågor du väljer att ställa. Jag tror att det finns en utbredd besvikelse nu bland dissidenter när det gäller sociala mediers potential överlag, säger Gessen. Facebooks roll i den pågående undersökningen om president Donald Trumps ryska kontakter, som leds dels av kongressen och dels av den särskilda åklagaren Robert Mueller, garanterar att de här problemen kommer att fortsätta dominera bilden av företaget under resten av året. I april erkände Facebook motvilligt att utländska aktörer hade utnyttjat plattformen för att manipulera amerikanska väljare. Företagets interna undersökning visade att en rysk trollfabrik spenderat 100 000 dollar (cirka 860 000 kronor) på en digital kampanj med omkring 3 300 kontroversiella annonser för att hjälpa Donald Trump i presidentvalet. Annonserna ska ha nått åtminstone tio miljoner amerikaner. Många av annonserna riktades specifikt mot målgrupper i Wisconsin och Michigan, två av delstaterna som avgjorde presidentvalet för Trump med minsta möjliga marginal. Facebook har nu motvilligt gått med på att ge den amerikanska kongressens utredare tillgång till annonserna. Det är olagligt för utländska aktörer att spendera pengar på reklam för att påverka val i USA och avslöjandet väcker en rad nya, snåriga frågor om hur teknikjättarnas plattformar bör reglera politisk marknadsföring. Utöver de ryska annonskampanjerna har en rad andra färska skandaler skadat Facebooks anseende. Pro Publica, som är en nyhetssajt för grävande journalistik, avslöjade nyligen hur lätt det är att marknadsföra hat på plattformen. I ett experiment köpte de riktade annonser till antisemiter på Facebook, varpå algoritmen för annonsförsäljning käckt förklarade att det fanns en målgrupp på minst 108 000 judehatare som enkelt kunde nås på Facebook. Företagets reaktioner på denna våg av skandaler tyder på att de fortfarande främst betraktar det som ett pr-problem, snarare än som en bidragande faktorer till en global kris för demokratin och det offentliga samtalet. I början av oktober lanserade Facebook en påkostad annonskampanj för att hjälpa företagets image när det gäller hanteringen av krisen med påhittade nyheter, trollkampanjer och de ryska annonserna under valet. Men de konkreta åtgärderna för att lösa de faktiska problemen på själva plattformen lämnar mycket övrigt att önska. Författaren Astra Taylor varnade för den här utvecklingen redan för fem år sedan i ”The people’s platform”, en hyllad bok om internet och demokratin. – Det var oerhört naivt att tro att Facebook och Google skulle skapa en helt annorlunda värld. Men nu har vi svängt över från utopi till dystopi och det är också problematiskt. Hon tycker att det saknas ett fördjupat historiskt och demokratiskt perspektiv i debatten om detta. – Problemet är att det är väldigt svårt att organisera en bojkott mot Facebook, för det kan i dag bara ske på Facebook. Facebook har totalt två miljarder användare i månaden. Drygt hälften av alla internetanvändare i Sverige är på Facebook varje dag och 71 procent är det någon gång. I en intern utredning av Facebook efter amerikanska presidentvalet upptäcktes att omkring 3 300 digitala annonser under valkampanjen ska ha sålts till det ryska företaget Internet Research Agency. Annonserna var utformade för att hjälpa Donald Trump att vinna valet och fokuserade på politiskt laddade frågor som invandringspolitik och svarta rättighetsrörelser. Annonserna ska ha nått åtminstone tio miljoner amerikaner. Flera nyckelpersoner i Donald Trumps valkampanj har sagt att Facebook avgjorde valet till deras fördel. Nyligen avslöjades det att även Google använts för ryska politiska annonser under presidentvalet. Enligt företagets interna utredning ska ryska företag ha köpt Trumpvänliga annonser som visats på bland annat Youtube och Gmail inför valet.


”Min dotter är så hemsk mot sitt barn – vad kan jag göra?”

Summary: Hennes dotter favoriserar tydligt sitt yngre barn och klagar jämt på det äldre. Hur kan mormor hjälpa dottern att vara en bättre mamma utan att ”stjälpa” henne? Liria Ortiz svarar.

Ställ frågor till Insidans experter – mejla till fragainsidan@dn.se Läs fler frågor här Fråga: Min dotter har alltid varit speciell, envis, butter, har svårt för förändringar och har många drag av Asperger och adhd, tycker hon själv. Hon träffade en underbar kille och de är gifta och har två barn i förskoleåldern. Det var besvärligt för min dotter att bli mamma. Världen vacklade verkligen för henne, allt kändes farligt och otäckt. Barnet skrek mycket och vi hjälpte till så mycket vi kunde. Dottern fick prata med psykolog på barnavårdscentralen men jag vet inte vad de pratade om. En fras som hon återkommer till lite då och då är att psykologen sade att hon kanske inte ens skulle hålla i sitt barn. När barnet blev ett år blev allt lite lättare men dottern har sedan dess helt klart varit medveten om att hon bär ett ansvar för hur besvärligt barnet är nu och hon har säkert dåligt samvete för det. Trots det blir allt bara värre och värre. Dottern har alltid högt och tydligt klagat på hur jobbigt barnet är. Varje gång har jag vänligt sagt till henne att hon inte får säga sådant framför barnet men det är som om hon inte hör, hon bara fortsätter. Hon favoriserar det yngre barnet så tydligt att det skär i hjärtat på oss övriga i familjen. Hon klagar konstant på att det äldre barnet får utbrott, hon ger dubbla budskap och om det vore på min arbetsplats skulle jag helt klart anmäla den här mamman. Barnet ser tillsammans med sin mamma sammanbiten och tryckt ut och är kanske hemskt jobbigt när inte vi är med. Men när vi är med är barnet jättefint och duktigt och även då får hen oavbrutet höra att hen bara bråkar. De har funderat på att låta utreda barnet privat hos psykolog för att få en diagnos. Jag kan absolut inte se att det skulle finnas någon diagnos hos barnet, däremot hos min dotter, vilket hon är väl medveten om själv. Vi står rätt handfallna och ser allt. Innerst inne vet min dotter att hon gör fel tror jag. Frågan är hur man hjälper henne att inte vara så hemsk mot barnet. Att klaga på hen får bara motsatt effekt tror jag. Det leder till dåligt samvete. Vid något tillfälle skickade hon en artikel till mig som handlande om mammor som inte älskar sina barn och menade att hon känner igen känslan. Jag svarade att ingen kan tvingas att älska sina barn men föräldern är den vuxna och bär ett ansvar att aldrig säga det till barnet och att alltid behandla sitt barn väl i alla fall. Hon kan inte alls känna igen sig när jag säger att mina barn är det viktigaste och största i mitt liv. Hjälp mig. Vad ska jag göra för att hjälpa dottern, inte stjälpa henne? Hur kan jag hjälpa barnet? Vad ska jag säga till pappan? Ska han säga ifrån och säga emot henne? Ska vi säga emot henne? Hon vet helt säkert om vad hon gör men kan liksom inte hejda sig. Allt elände hon känner inom sig måste vräkas ut och över barnet hela tiden. Mycket bekymrad mormor Svar: Hej! Det är en svår roll som du har. Det du berättar om din dotters sätt att bete sig som mamma mot sitt äldsta barn ger dig all anledning att vara både upprörd över hennes beteende och även oroad över vad det kan betyda för ditt barnbarns utveckling på sikt. Du känner starkt att du inte kan låta det som händer fortgå längre, det har pågått länge nog. Samtidigt som den mamma som vi pratar om är din dotter som du ”inte vill stjälpa”. Dina egna barn är ”det viktigaste och största i ditt liv”, skriver du. En vanlig föreställning är också att man som utomstående inte ska ha synpunkter på hur föräldrar uppfostrar sina barn, och till utomstående räknas nog ofta även farföräldrar och morföräldrar. Mitt första råd till dig är att fortsätta att göra tvärtom, och vara den engagerade mormor som du är och ”lägga dig i”, och tillåta dig att värna om ditt barnbarn. Frågan är snarare, tycker jag, hur du ska gå tillväga på ett klokt sätt. Som får din dotter att lyssna på dig och inte bara känna sig ifrågasatt, och riskera att hon stänger dig ute ännu mer. Det finns en del som kan göras som jag tror kan vara till hjälp. Jag ska ge dig några förslag på detta, men det kommer att ta tid innan det blir bättre, och det är nog en hel del som behöver hända. Jag tror att det är så att du behöver ha ett professionellt stöd för din egen del för att få hjälp att hantera den osäkerhet som du kommer att känna om vad som är det bästa eller rimligaste att göra. Och om hur du kan göra din dotter öppen för att prata med dig om hur hon förhåller sig till sitt barn. Eller med andra ord, skaffa dig ett ”bollplank” som du kan vända dig till när du känner att det är svårt att komma vidare, och du känner dig vilsen. Du kan få detta på olika sätt. En möjlighet för dig är att gå i familjerådgivning på egen hand. Jag tror att många av de frågor som du har i ditt brev, som till exempel om du ska säga emot din dotter, och om pappans roll i familjen, kan du få kloka svar på i samtal med en familjerådgivare. Familjerådgivningen har sträng sekretess, det som ni pratar om under samtalen förs inte vidare. Undantaget är bara om det framkommer att ett barn far mycket illa. Då ska familjerådgivaren anmäla detta. En fråga som du också kan resonera om i familjerådgivningen är vilket stöd som din dotter kan få för att kunna förändra sitt beteende som mamma. En möjlighet kan till exempel vara rådgivning av pedagoger eller terapeuter inom ramen för det som kallas familjebehandling. Sådan finns i de flesta kommuner. Andra alternativ till ”bollplank” för dig kan vara någon av de telefonjourer eller chattlinjer som finns med inriktning på föräldrar och barn. Här är några förslag: BRIS för vuxna, 0771 50 50 30. Linjen vänder sig till vuxna som är oroliga för ett barn i sin närhet. Föräldratelefonen, 020 85 20 00. Även Föräldratelefonen vänder sig till vuxna, och föräldrar, som är oroliga för barn eller ungdomar i sin närhet. Rädda barnens föräldratelefon och mejl, 020 786 786. Vänder sig till de som har frågor kring barn och föräldraskap. Du skriver att din dotter tycker att hon har ”drag av Asperger och adhd”. Vad det är som gör att hon tror det framgår inte av ditt brev. Men kanske det är så att skälet till att hon, och pappan, vill utreda dottern ”för att få en diagnos” handlar om en genuin oro för att även dottern ska ha problem av det slag som hon själv tycker sig ha. Det vi vet när det handlar om autismspektrumtillstånd är att man ibland, men långt ifrån alltid, kan ha svårt att läsa av andras känslor och till exempel märka om någon blir ledsen. Att man kan ha svårt att reglera sina känslor, och hamna i rutiner och beteenden som är svåra att bryta. Detta verkar ju ligga någorlunda nära de svårigheter som din dotter verkar ha i sin roll som mamma. Om din dotter har de besvär som hon verkar tycka själv så kan en utredning och en eventuell neuropsykiatrisk diagnos öppna upp för möjligheter till behandling och stöd. Som kan underlätta vardagen för henne, inte minst i rollen som mamma. Så mitt sista råd blir, överväg om du kanske ska resonera med henne om den här möjligheten. Liria Läs mer: Många föräldrar har favoriter bland sina barn – hur hanterar man det? Fråga Insidans experter Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Legitimerade psykologen och forskaren Martin Forster, Karolinska Institutet, svarar på frågor om familjeliv, barn och ungdomars utveckling, föräldraskap, skola och förskola. Du kan vara anonym. Utvalda frågor och svar publiceras här och eventuellt i papperstidningen. Mejla till: fragainsidan@dn.se


It-expert: Det är inte bra att så samhällsviktiga funktioner slås ut

Summary: Natten mot onsdag drabbades Trafikverket av en överbelastningsattack, vilket ledde till förseningar för tågtrafiken över hela landet. Internetexperten Anne-Marie Eklund Löwinder menar att det är svårt att skydda sig mot sådana attacker, som blivit allt vanligare. – Den här typen av attacker kan man lätt åstadkomma i dag.

Tågtrafiken i stora delar av landet försenades under onsdagsmorgonen efter att Trafikverket utsatts för en så kallad överbelastningsattack. Flera av myndighetens internetberoende funktioner slogs ut när deras it-system svämmades över av trafik. Läs mer: Trafikverket bekräftar: it-attack ledde till förseningarna Enligt internetexperten Anne-Marie Eklund Löwinder, säkerhetschef vid Internetstiftelsen i Sverige (IIS), har sådana attacker blivit allt vanligare. – Den här typen av attacker kan man relativt lätt åstadkomma i dag. Det går att hyra så kallade botnets på internet som kan genomföra dem. Man behöver inte vara särskilt duktig och det bidrar till problemet. En DDOS-attack gör så att en angripare riktar väldigt mycket datatrafik mot ett specifikt mål. När trafiken blir övermäktig för systemet som angrips sätts det ur spel. Eftersom det till en början inte alltid går att avgöra vilken trafik som är farlig är det svårt att skydda sig mot överbelastningsattacker, förklarar Anne-Marie Eklund Löwinder. – Attacken behöver inte betyda att Trafikverket inte hade tillräckligt skydd. Även om Trafikverket har väldigt kraftiga förbindelser, går det med tillräcklig kraft att störa ut även sådana system, säger Anne-Marie Eklund Löwinder. Att så samhällsviktiga system slås ut är inte bra, menar hon. – Det är aldrig bra att det sker sådana attacker som får påverkan på kritiska funktioner. Jag utgår från att Trafikverket gör allt för att analysera orsaken så att det inte sker igen. Läs mer: It-trassel sinkade tågen –förseningar på morgonen Vad gäller angriparen kan det vara svårt att reda ut vem som har genomfört attacken, enligt Anne-Marie Eklund Löwinder. – Ibland är det så att man har lagt in spår som pekar på någon annan, ibland är det kanske mer uppenbart vem som ligger bakom. Jag vet inte vem som kan ha utfört den här attacken.


Så undviker du att bli smittad av influensan

Summary: Man blir inte förkyld av kyla. Men på vinterhalvåret sprids förkylningar och influensa. Det klassiska rådet att tvätta händerna ska inte underskattas, säger smittskyddsläkaren Per Follin.

Feber, trötthet, snuva och halsont. Höst, vinter och tidig vår innebär ofta förkylningstider, men det finns flera råd att ta till sig om man vill undvika att smittas – och att smitta andra. Virus sprids lätt via luften och vinterhalvåret är mer eller mindre förknippat med förkylningar och influensautbrott. – Generellt ska man tänka på att stanna hemma om man är sjuk för att undvika att smitta andra, säger Per Follin, smittskyddsläkare vid Stockholms läns landsting. Virus smittar nämligen ofta via luften, men även via kontakt. Ett exempel är när man tar i hand med någon som är sjuk och sedan får i sig viruset när man petar sig i ögon, näsa eller mun. Det klassiska rådet att tvätta händerna ofta och noga med tvål och vatten ska därför inte underskattas för den som vill hålla sig frisk och undvika att smittas, råder Per Follin. Vintern är också influensasäsong. De allra flesta som insjuknar i influensa och som inte tillhör en riskgrupp klarar oftast att kurera sig på egen hand. – Det gör man bäst genom att vara hemma. Symtomlindrande behandling som att ta febernedsättande läkemedel och att se till att få i sig tillräckligt med vätska är attrekommendera, säger Per Follin. – Behandlingsrekommendationer finns på Vårdguiden 1177 dit man även kan vända sig för kontakt och råd om man önskar diskutera sina sjukdomssymptom, tillägger Per Follin. Men vissa, främst personer i medicinska riskgrupper, kan bli riktigt sjuka, inte minst av följdsjukdomar. Den 7 november påbörjades den årliga vaccinationskampanjen på flera håll i landet. Influensavaccination för personer i riskgrupperna, det vill säga gravida, personer över 65 år och personer med vissa kroniska sjukdomar, är kostnadsfri i många landsting, däribland Stockholm, men det kan variera i landet. Bör man vaccinera sig även om man inte ingår i riskgruppen? – Vi har ingen generell rekommendation om vaccinering, utan en riskgruppsrekommendation för dem som riskerar att bli svårast sjuka. Det står alla fritt att vaccinera sig om man önskar, men det är riskgruppen som får vaccinationen kostnadsfritt, säger Per Follin. Influensasäsongen 2016–2017 var en intensiv sådan. Det berättar Mia Brytting, mikrobiolog och enhetschef vid enheten för laborativ virus- och vaccinövervakning vid Folkhälsomyndigheten. – Speciellt eftersom många drabbade var äldre personer. Det blev väldigt tufft, framför allt i Norrland där vi såg en topp under jul- och nyårshelgerna, säger Mia Brytting. Influensavirus finns i flera olika typer. De vanligaste är olika variationer av det som kallas influensa A och influensa B. För två år sedan var den så kallade svininfluensan, A(H1N1), vanligast. Under förra säsongen dominerade i stället influensaviruset A(H3N2), även kallad Hongkong-influensan. Under hösten är dock rhinoviruset, det vanligaste förkylningsviruset, i spridning – och det smittar främst genom kontakt. – Förkylningar brukar gå på hösten, före influensan. Influensan sprids lättare i torr luft, vilket hänger ihop lite med att det är kallt, säger Mia Brytting. Även Mia Brytting rekommenderar att man ska tvätta händerna noga och att stanna hemma när man är sjuk. Den som ändå ger sig ut bör dock tänka på flera saker för att undvika att smitta andra. – Nys i armvecket och snyt dig i engångsnäsdukar som sedan slängs i papperskorgen, säger Mia Brytting. Läs mer: Sju av tio går till jobbet fast de är sjuka Det här vet vi om D-vitamin Populärt med vitamintabletter men vad säger studierna? Så kan man stoppa spridningen av smittor på förskolan Vanliga symtom på influensa. • Ont i musklerna • Hög feber och huvudvärk • Känsla av trötthet och frusenhet • Halsont och torrhosta • Snuva • Röda, ömmande ögon • Ont bakom bröstbenet • Dålig aptit Små barn, under två år, kan ha andra symtom på influensa, som illamående, magont, kräkningar och diarré. Källa: 1177 Vårdguiden Riskgrupper som rekommenderas att vaccinera sig mot influensa. • Personer som är 65 år eller äldre. • Gravida från vecka 16. • Personer med följande sjukdomar eller tillstånd: kronisk hjärtsjukdom kronisk lungsjukdom, till exempel kol eller svår astma neuromuskulära sjukdomar, extrem övervikt eller flerfunktionshinder som påverkar andningen kronisk lever- eller njursvikt diabetes typ 1 eller typ 2 kraftigt nedsatt immunförsvar på grund av sjukdom eller behandling Vaccinet är i vissa landsting gratis för personer i riskgrupperna. I andra är priset rabatterat. Källa: Folkhälsomyndigheten


”Så kan svensk datalagring anpassas till EU-rättens krav”

Summary: EU-domstolen har slagit fast att den svenska lagringen av information om samtal, meddelanden och internetåtkomst är ett alltför stort ingrepp i människors privatliv. Men datalagring behövs för en effektiv brottsbekämpning. Vi föreslår därför en mer begränsad modell för datalagring än dagens, skriver tre utredare i ett förslag till regeringen.

Den svenska lagstiftningen om datalagring utgör ett alltför stort ingrepp i människors privatliv. Det har EU-domstolen slagit fast i ett avgörande från i vintras. Samtidigt utgör datalagring ett viktigt verktyg för brottsbekämpningen. Regeringen har gett en utredning i uppdrag att se över reglerna om datalagring. Arbetet har gått ut på att hitta balansen mellan att bekämpa brott och att respektera människors privatliv. I dag lämnar utredningen över sina förslag till Morgan Johansson. Datalagring innebär att information om samtal, meddelanden och internetåtkomst sparas, främst vem som kontaktat vem, när och från vilken plats. Denna information är viktig. Polisen får veta vilka platser en gärningsman varit på, vilka personer som gärningsmannen haft kontakt med och vilka personer som befunnit sig nära en brottsplats. Polisen får även reda på vem som använt den ip-adress som till exempel kan knytas till spridning av barnpornografi eller narkotikaförsäljning. Även i underrättelsearbetet är informationen viktig, inte minst för att upptäcka terrorister och illegala underrättelseagenter. Det är svårt att förutse vem som kommer att begå eller utsättas för brott. För att datalagring ska vara meningsfull måste därför information sparas om väldigt många. Även äldre uppgifter behövs, eftersom grova brott ibland förbereds under en längre tid och tar lång tid att utreda. Datalagring innebär därför ett stort ingrepp i människors privatliv. Den som får tillgång till uppgifterna kan till exempel analysera en persons vänskapskrets och dygnsvanor eller undersöka vilka som brukar befinna sig i ett visst område. Samtidigt är det just det som gör datalagringen värdefull för brottsbekämpningen. EU-domstolen har fastslagit att den svenska datalagringen inte är förenlig med EU-rätten. Att enbart upphäva de svenska reglerna är emellertid inte någon möjlighet. EU-rätten och Europakonventionen om mänskliga rättigheter ställer nämligen krav på att staterna inte bara ska se till att myndigheterna respekterar människors fri- och rättigheter, utan även att dessa fri- och rättigheter inte kränks av andra personer. Det innebär att Sverige har en folkrättslig skyldighet att ha effektiva metoder för brottsbekämpning. Datalagring är en mycket effektiv sådan metod. Det finns inte heller något alternativt sätt att få del av samma information. Någon form av datalagring måste därför finnas. Utredningen har undersökt olika former av datalagring. Den enda rimliga modellen är en som liknar den nuvarande, men som är ännu mer begränsad. Utredningen föreslår därför att man fortfarande ska lagra uppgifter om samtal, meddelanden och internetåtkomst men att lagringen begränsas till de uppgifter som är mest värdefulla för brottsbekämpningen. Polisen har störst behov av uppgifter från mobiltelefoner och internet. Samtal och meddelanden inom det fasta nätet behöver därför enligt utredningen inte längre lagras. Detta innebär till exempel att samtal från hemtelefonen eller mejl som skickas från en fast internetanslutning inte längre kommer att lagras. När det gäller internetåtkomst kan däremot inte samma begränsning göras, eftersom en stor del av internetbrotten begås från datorer med fast anslutning. De viktigaste uppgifterna som utredningen föreslår ska fortsätta lagras är nummer och tid för alla mobilsamtal och meddelanden från mobiltelefoner (till exempel mejl och sms) vilken mobilmast som används vid ett samtals början och slut tidpunkt när man kopplar upp mot internet och vilken ip-adress som används abonnent. Uppgifter som ska lagras är olika integritetskänsliga och behovet av dem skiljer sig åt. Därför föreslår utredningen att uppgifter, till skillnad från i dag, ska lagras olika länge (mellan två och tio månader). Någon lagring av uppgifter om vad som sägs i ett samtal, vad som står i ett meddelande eller vilka webbsidor som någon besökt ska inte förekomma. Samtal och meddelanden med Skype, Gmail, Messenger och andra tjänster som inte tillhör operatörerna ska inte heller lagras. Dessa begränsningar gäller även enligt dagens lagstiftning. Utredningen föreslår också att regleringen ska utformas så att en användare bakom en ip-adress alltid ska kunna spåras oavsett vilken teknik som operatören använder sig av. Så är inte fallet i dag. För att polisen ska få tillgång till lagrade uppgifter finns det vissa krav, till exempel ska brottet vara av visst allvar och domstol ska ge sitt godkännande. Domstolsprövning är bra. Det säkerställer att uppgifterna bara lämnas ut när det är tillåtet och när de verkligen behövs. Dessutom kräver EU-rätten att en förhandsprövning görs av domstol eller annan oberoende myndighet. I underrättelseverksamheten har emellertid polisen hittills fått tillgång till uppgifterna utan sådan prövning. Utredningen föreslår att detta ändras och att krav på förhandsprövning införs. Domstolar passar inte särskilt bra som beslutsfattare i underrättelseverksamheten. Därför föreslås att åklagare ska fatta dessa beslut. Abonnemangsuppgifter, det vill säga vem som har ett visst telefonnummer eller en viss ip-adress, kan polisen i dag också få tillgång till utan domstolsprövning. Det krävs inte heller att det är ett allvarligt brott som utreds. En sådan ordning är enligt utredningen bra och förenlig med EU-rätten. Abonnemangsuppgifter är ofta nödvändiga för att brott som begås över telefon eller internet ska kunna utredas. Sådana brott måste självklart också kunna bekämpas och det gäller även brott med lägre straffvärde, till exempel hot, bedrägeri och hets mot folkgrupp. Utredningen föreslår därför inga förändringar när det gäller tillgången till abonnemangsuppgifter. Det finns bestämmelser i dag som säkerställer ett bra tekniskt och organisatoriskt skydd för de lagrade uppgifterna hos operatörerna. För att ytterligare stärka säkerheten och skyddet föreslår utredningen ett förbud mot att lagra uppgifterna utanför Sverige. Förslaget innebär enligt utredningen en balanserad lagstiftning som ger polisen ett värdefullt verktyg med ett rimligt ingrepp i enskildas privatliv. Flera experter inom utredningen har dock haft synpunkter på delar av förslaget. Synpunkterna presenteras i särskilda yttranden. Sigurd Heuman, utredare, fd lagman, ordförande i Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden Mikael Kullberg, utredningssekreterare, fd advokat, kansliråd vid Justitiedepartementet Christofer Gatenheim, utredningssekreterare, hovrättsassessor Någon lagring av uppgifter om vad som sägs i ett samtal, vad som står i ett meddelande eller vilka webbsidor som någon besökt ska inte förekomma. I december förra året sa EU-domstolen i den så kallade Tele2-domen att den svenska lagstiftningen om datalagring (att information om telefonsamtal, meddelanden och internetuppkoppling lagras i brottsbekämpande syfte) inte var förenlig med EU-rätten. I början av året tillsattes därför denna utredning för att undersöka hur den svenska lagstiftningen om datalagring behöver göras om. Betänkandet ”Datalagring – brottsbekämpning och integritet” (SOU 2017:75) överlämnas till justitie- och inrikesministern Morgan Johansson i dag den 11 oktober.


Den som får avslag måste lämna landet

Summary: DN 11/10 2017. De afghaner som saknar tillräckliga asylskäl måste lämna Sverige.

På tisdagskvällen lyfte ytterligare ett plan med asylsökande afghaner som fått avslag i Sverige och därför måste återvända. Fem personer av 15 blev kvar sedan nya omständigheter tillkommit i deras ärende. Det är inte ett ovanligt scenario. Nästan hälften av utvisningarna till Afghanistan som lämnats över till polisen i år har avbrutits, ibland bara timmar före start, ibland till och med när planet landat i Kabul. Situationen i Afghanistan är på många håll helvetisk, men den bedöms inte vara så allvarlig i hela landet att alla som söker asyl i Sverige ska få stanna. Det innebär att individuella skäl avgör. Det betyder i sin tur att vissa kommer att få avslag. Och den som får avslag måste förstås återvända. Under året har också unga afghanska asylsökande väckt opinion och sympati för sin sak. Demonstrationerna på Mynttorget, Medborgarplatsen och Norra Bantorget i Stockholm har fått stor uppmärksamhet, inte minst sedan nazister och andra flyktingmotståndare kom och gjorde bort sig på diverse hatiska och cyniska sätt. Men medialt genomslag och välvilja från omgivningen är något som myndigheterna måste bortse från när de fattar så avgörande beslut som om en människa ska få stanna i Sverige eller ej. Det finns gott om asylsökande med nog så ömmande skäl som afghanerna men som befinner sig långt från mediernas och opinionsbildarnas strålkastare. Varför ska deras chanser att få stanna vara mindre? Man kan urskilja en märklig, outtalad tradition i Sverige. En del tycks, uttryckligen eller underförstått, anse att lagar och regler om flyktingstatus är töjbara. Om en asylsökande uppmärksammats på ett speciellt sätt i medierna, om hen anpassat sig särskilt väl till Sverige och framstår som en ovanligt sympatisk person – då är det som att helt andra regler plötsligt ska träda in och undantag ges. Så kan det inte gå till, vare sig inom asylrätten eller någon annanstans. Det är flyktingskälen som är avgörande. Förutsebarhet måste vara målet, godtycke undvikas så gott det går. Om vi ger asyl till för många människor med svaga flyktingskäl minskar vår förmåga att hjälpa dem med starka. Många av de som nu får avslag har väntat länge på besked. Det har ställt dem i en mycket svår situation. De kanske har lärt sig svenska, gått i skola, hittat ett nytt sammanhang här. Ska de ändå utvisas? Ja, om de saknar tillräckliga asylskäl. Krisen hösten 2015 sträckte många svenska institutioner mot bristningsgränsen. I den bästa av världar hade allas ansökningar utretts rättssäkert på några månader, men vi levde och lever inte i den bästa av världar. Migrationsverket har säkert gjort så gott det kunnat, men beskeden har tagit lång tid. Ofta alldeles för lång. Ändå är det de individuella asylskälen som ska fälla avgörandet, inte väntetiden. Det finns en gräns för hur många flyktingar ett land kan ta emot utan att viktiga samhällsfunktioner börjar svikta. Hur nära den gränsen Sverige befunnit sig kan diskuteras. Men vad som står klart är att om vi ger asyl till för många människor med svaga flyktingskäl minskar vår förmåga att hjälpa dem med starka. Det kommer alltid att finnas en intressekonflikt, och den löser man med rättssystemet. Det går inte att nog betona att EU nu måste hitta former för en gemensam flyktingpolitik. Först då kan vi hjälpa omvärlden på ett riktigt effektivt sätt. Vi måste kunna kompromissa. Sverige, som länge hade ett exceptionellt generöst mottagande, kommer inte att få sin vilja fram. Men det kommer inte heller de minst generösa länderna som Ungern och Slovakien. Sådan är kompromissens natur. Det är nu betydligt mer som förenar Socialdemokraterna och allianspartierna i flyktingpolitiken än som skiljer dem. Vi ser bred konsensus om att situationen hösten 2015 inte bör upprepas och om vikten av att de flyktingar som får avslag verkligen lämnar landet. Det finns inga skäl att släppa på den principen. Det är inte minst en rättvisefråga.