”Skolchefernas tio punkter för hur skolans problem kan lösas”

Summary: DN DEBATT 5/6. Den svenska skolan har problem, Bristen på lärare, segregationen och styrningen på lokal nivå är tre viktiga ödesfrågor som måste hanteras. Skolverket har intervjuat skolchefer och rektorer hos 49 skolhuvudmän om vad som behöver göras. Resultatet kan sammanfattas i tio punkter, skriver Peter Fredriksson, generaldirektör Skolverket.

Skolan står inför stora utmaningar som kräver samling kring problem och lösningar. Lärarbristen, skolsegregationen och den lokala styrningen av skolan är de tre områden som vi på Skolverket bedömer måste prioriteras för att skolan ska förbättras. Alla vi som arbetar med skolan har ett ansvar att agera här och nu. Under våren har därför Skolverket kartlagt kommuners och fristående skolors arbete inom de tre områdena. Syftet är att hitta konkreta åtgärder som kan stärka kvaliteten i skolan. I dag presenterar vi resultaten. Bilden av den svenska skolan är tudelad. Å ena sidan ser vi förbättrade resultat i en rad undersökningar, till exempel Pisa. Å andra sidan ser vi att många elever inte blir behöriga till gymnasieskolan. En del skolor fungerar väl, medan andra har svårigheter. Det råder en samsyn om att skolan behöver bli bättre, men inte alltid hur det ska gå till. Ett problem med svensk skola är den klyfta som finns mellan system och verklighet. Vi vet hur det borde vara, men verkligheten är ibland en annan. Det är ett problem som vi vill bidra till att lösa. Genom statistik, rapporter och vår samlade expertis har vi identifierat tre områden som måste prioriteras och de hänger på många sätt ihop. • Lärarförsörjningen är ett problem. Alla elever har rätt till undervisning av behöriga lärare men i dag är nästan var tredje lärare obehörig. Bristen på behöriga lärare förväntas dessutom öka. Enligt vår prognos kommer det att saknas cirka 80.000 lärare och förskollärare 2031. Bristen på behöriga lärare riskerar att särskilt drabba elever i skolor i utsatta områden. • Skolsegregationen är ett annat problem. Skolan borde vara en plats där elever med olika bakgrunder och förutsättningar möts. Det gynnar elevers lärande och integration i samhället. Men segregationen i skolan har ökat, som en konsekvens av ökad boendesegregationen och skolvalet, visar forskning. Skolorna får en växande koncentration av elever med liknande social bakgrund och migrationsbakgrund. Skolsegregationen riskerar att leda till att vissa skolor får stora svårigheter att kompensera för elevers olika behov och förutsättningar. • Den lokala styrningen av skolan är ett tredje problem. När styrningen fungerar finns en samsyn om mål och strategier hos politiker, styrelse, skolchefer, rektorer och lärare. Det ger förutsättningar för en stödjande och ansvarstagande kultur. Men styrningen av skolan kännetecknas inte sällan av bristande tillit och dialog, otydliga krav och förväntningar och svag återkoppling på det löpande arbetet. En dåligt fungerande styrning av skolan riskerar att leda till att verksamheten inte organiseras utifrån uppdrag och behov, att resurser inte används optimalt och att stödjande strukturer och funktioner inte utvecklas. Vår kartläggning bygger på intervjuer med representanter för de som har ansvaret för skolan, skolhuvudmännen, det vill säga kommuner och ansvariga för fristående skolor. Totalt har vi intervjuat skolchefer och rektorer hos 49 skolhuvudmän. Resultaten är omfattande men kan sammanfattas i tio punkter: 1. Ett av de tydligaste resultaten är att satsningar på arbetsmiljön är viktigt för att attrahera och behålla lärare. Att avlasta lärare så att de kan fokusera på att planera, genomföra och följa upp undervisningen framstår som den viktigaste faktorn. Detta kan exempelvis göras genom satsningar på att anställa stödpersonal och ha effektiva administrativa system. 2. Särskilda lokala lönesatsningar, att erbjuda anställda lärare lön under utbildning och att underlätta att kombinera utbildning och arbete är framgångsfaktorer. Det är även regional samverkan med högskolor och universitet om kompetensutveckling. Att rekrytera lärarstudenter redan under utbildningen genom att erbjuda förmånliga ekonomiska villkor och ha en väl fungerande introduktion för nyanställda är också framgångsfaktorer. 3. För att åtgärderna mot lärarbristen ska fungera kan inte varje enskild rektor lämnas ensam i arbetet. Det krävs att skolhuvudmannen har funktioner på central nivå som håller ihop och driver arbetet systematiskt och långsiktigt. 4. Elevkullarna i grundskolan växer framöver. Det skapar behov av ny- och ombyggnation som erbjuder en möjlighet att bygga bort en del av skolsegregationen. Till exempel kan skolor förläggas så att elever med olika bakgrund möts. 5. Samarbete mellan kommuner och fristående skolor i stället för konkurrenstänkande kan bidra till mer blandade elevgrupper. Det lyfts fram av såväl kommuner som ansvariga för fristående skolor. 6. Ett aktivt arbete med trygghet och studiero är viktigt. Det kan även förbättra en skolas anseende, vilket kan bidra till mer blandade elevgrupper. Att ge en skola en särskild profil, exempelvis idrott, musik eller språk, beskrivs av vissa som ett sätt att attrahera elever med olika bakgrund. 7. Kompensatorisk resursfördelning är ett viktigt verktyg för att dämpa segregationens effekter. Det handlar om pengar, men också om personal. Särskilda satsningar på att få erfarna lärare till skolor med större utmaningar, exempelvis karriärtjänster, är viktigt. Det kan också handla om satsningar på läxhjälp, förlängd tid i grundskolan, bättre information och samarbete med hemmet. 8. Kommuner och ansvariga för fristående skolor behöver fokusera på skolans resultat och ha en stödapparat som ger goda förutsättningar på alla nivåer i organisationen. Satsningar på att renodla rektorernas och lärarnas uppdrag är viktigt. Likaså ett utvecklat systematiskt kvalitetsarbete med bra system för att göra analyser och åtgärder. 9. En viktig framgångsfaktor är när de kommunala skolpolitikerna eller den fristående skolans styrelse är kunnig och beslutar om strategiska mål snarare än kortsiktiga och operativa mål. Att skolcheferna ger de lokala skolpolitikerna kunskap är viktigt. 10. Ett klargörande av roller och ansvar i på olika nivåer är en framgångsfaktor för att få en fungerande styrning. En framgångsfaktor är också att utarbeta och förankra en gemensam modell för det systematiska kvalitetsarbetet. Det bygger på att var och en på sin nivå, utifrån en gemensam målsättning och strategi, bidrar till att stödja en utveckling som förbättrar förutsättningarna för eleverna att nå målen. Alla åtgärder behöver inte tillämpas i sin helhet i varje enskild kommun eller friskoleföretag. Var och en måste göra sin behovsanalys och sedan välja insatser. I det arbetet bidrar Skolverket redan med stöd. Ytterligare stöd kommer utifrån den kunskap och de insikter vi själva fått genom kartläggningen. Arbetet med att ta itu med de problem som finns kring lärarförsörjning, skolsegregation och styrning av skolan måste ske här och nu. Sveriges elever kan inte vänta. 5 juni 2018 Läs fler artiklar på DN Debatt.


Välfungerande primärvård kan inte lösa alla problem

Summary: En välfungerande primärvård kan lösa många problem i sjukvården, men definitivt inte alla. För att uppnå målet med en välfungerande primärvård räcker det inte att tillföra ekonomiska resurser, utan man måste tänka nytt och modernisera arbetssättet.

Jag håller faktiskt med Magnus Isacson om att en välfungerande primärvård kan lösa många problem i sjukvården, dock absolut inte alla som han antyder. Det behövs satsningar på primärvården, men för att klara uppdraget måste primärvården förändra och modernisera sitt arbetssätt. Det leder ingenstans att ställa olika vårdformer mot varandra och det räcker inte heller att tillföra ekonomiska resurser till primärvården som ska trampa i gamla spår utan man måste tänka nytt. Jag välkomnar Anna Nergårdhs utredning kring hur svensk primärvård ska kunna stärkas. Det handlar om en ökad tillgänglighet genom längre öppettider, att öka tillgängligheten genom att inte enbart använda läkare och sjuksköterskor i frontlinjen utan även fysioterapeuter och psykologer. Det handlar också om att använda modern informationsteknologi, funktionella journaler, kunskapsstöd och patientfokuserad e-hälsa så att patienten i stället för subjekt för vården blir delaktig som en aktiv samarbetspartner kring frågor gällande sin egen hälsa. Problemet är att även om utvecklingen av primärvården är på gång så är det naivt och fundamentalistiskt att tro att en välfungerande primärvård löser vårdens alla problem. För att vården ska fungera behövs utöver välfungerande primärvård ett välfungerande akutomhändertagande med närakuterna som en viktig del av systemet, välfungerande sjukhus, specialistcentra, ambulanssjukvård och sjukvårdsupplysning. Alla dessa aktörer ska tillämpa samma hänvisningsstöd så att patienterna styrs till en rätt vårdform i stället för att bollas mellan olika instanser.


Summary: DN DEBATT 4/6. I debatten om flyget har det globala perspektivet glömts bort. Risken är att Sveriges bästa möjligheter att minska flygets klimatpåverkan hamnar i skuggan. Det finns nämligen mycket att göra som kan ge effekt redan på kort sikt: vi kan flyga på lägre höjd vid ogynnsamt väder och vi kan välja mindre flygplan och i stället mellanlanda, skriver fem flygforskare.

Det globala flygandet ökar i dagsläget snabbare än teknikförbättringar och därmed ökar koldioxid utsläppen från flyget. Den svenska debatten fokuserar på begränsningar av vårt flygande genom beskattning och ändrade resvanor. Risken är att Sveriges största möjligheter att minska flygets klimatpåverkan helt hamnar i skuggan. Vi svenskar utgör cirka 1,3 promille av jordens befolkning. Även om vi flyger avsevärt mer än världsmedborgaren blir effekten av vårt eget flygande mycket liten. Däremot kan ny teknik och innovationer utvecklade i Sverige slå igenom globalt och har därför en större chans att få en reell miljöpåverkan. Sedan 90-talet har effektivitetsförbättringar från ny teknik inom flyget i genomsnitt gett en besparing i bränsleförbrukning, och därmed koldioxidutsläpp, på 2,6 procent per år. År 2016 motsvarade detta till exempel en besparing på över 20 miljoner ton koldioxid. Som jämförelse beräknas införandet av den svenska flygskatten ge en besparing på upp till 0,12 miljoner ton. Detta innebär att två dagars global teknisk utveckling ger en lika stor effekt som den svenska flygskatten. Svensk flygforskning är i dag globalt ledande inom flera områden och vi kan därför ge ett betydande bidrag till den globala teknikutvecklingen. Därmed kan vi göra en långt större nytta än vad vi gör genom att enbart begränsa vårt eget flygande. Viktiga områden där stora framsteg förväntas både genom svensk innovation och internationella ansträngningar är inom elektrifiering, nya former på flygkroppen, effektivare motorer, nya bränslen och i den svenska paradgrenen lättviktsteknik. Håller vi oss till det internationella perspektivet och funderar på hur vi flyger så finns ett antal möjligheter som gått helt förlorade i debatten som faktiskt kan ge effekt redan på kort sikt. Flygande på hög höjd leder till att cirrusmoln skapas. De står för en stor andel av flygets växthuspåverkan. Relativt små vattenutsläpp kan leda till omfattande molnbildning, men detta är starkt väderberoende, sker mycket lokalt och bidrar till uppvärmning framför allt nattetid. Det finns alltså goda möjligheter att undvika sådana förutsättningar genom att optimera flygandet. Ett enkelt sätt är att vid ogynnsamma förhållanden flyga på lägre höjd. Då ökar bränsleförbrukningen något men den totala uppvärmningseffekten blir klart lägre. Kombinerar man detta med att utrusta flygplan med luftfuktighetsmätare och låta planen kommunicera med varandra så kan detta göras mycket effektivt. Att göra detta är också väldigt viktigt för att få full klimatnytta av biobränslen. Ytterligare ett internationellt perspektiv som inte diskuterats är valet av flygplan. Flyger vi till Thailand med en Boeing 787–9 Dreamliner så drar den cirka 0,3 liter per mil och passagerare. Flyger man å andra sidan i ett flygplan som är konstruerat för kortare sträckor, som till exempel A321neo, så drar det 40 procent mindre! Det blir därför mycket effektivare att flyga med ett medeldistansplan och mellanlanda än att flyga med ett långdistansplan. Det här beror på att det är ineffektivt att bära bränslet för sista halvan av flygningen under första halvan. Vi tror det är en hel del svenskar som skulle tänka sig att mellanlanda och betala lite mer för biljetten med vetskapen att man valt ett mycket miljövänligare alternativ. Att snabba på införandet av biobränslen är en annan mycket viktig åtgärd. Biobränslen kan successivt introduceras då de fungerar med nuvarande flygmotorer med i dagsläget upp till 50 procent inblandning i konventionellt jetbränsle. Det är naturligtvis av största vikt att biobränsletillverkning inte konkurrerar med livsmedelsproduktion. För den internationella flygtrafiken krävs därmed utveckling av bättre processer för biobränsletillverkning men detta tar tid. Flera branscher konkurrerar om tillgången, och användningen bör därför styras mot maximal klimatnytta relativt kostnaden. Det hindrar dock inte att Sverige kan vara ett föregångsland i användningen av biobränsle då det finns tillgång på råvara här som inte konkurrerar med livsmedel. En fördel är dessutom att den svenska flygbranschen ställt sig bakom införandet av biobränslen. Globala regleringar har en enorm potential att reducera miljöpåverkan från flyget. Förhoppningsvis kommer införandet av Corsia, där Sverige varit delaktiga, hjälpa till i den riktningen. Corsia är en överenskommelse inom FN:s flygorgan ICAO som innebär att koldioxidutsläppen från det internationella flyget ska frysas på 2020 års nivå. Det internationella flyget står för 60 procent av flygets globala utsläpp. Länder som står för sammanlagt 87 procent av dessa utsläpp har redan anslutit sig till Corsia från det att dess pilotfas startar 2021. Det finns därför en stor potential att genom en effektiv implementering av Corsia åstadkomma en stor klimatnytta. ICAO:s standard för koldioxid-certifiering av framtida flygplan är en annan mycket viktig del för att minska miljöpåverkan. Sammanfattningsvis har det globala perspektivet bäst förutsättningar att leda till åtgärder som maximerar klimatnyttan. Vi ser med fördel en balanserad färdplan där regleringar, teknikutveckling och ett innovativt utnyttjande av flygplansflottan skapar störst nytta för mänskligheten. En klok färdplan tar hänsyn till ledtider och arbetar både på kort och lång sikt. Vi ser fyra fokusområden: 1. Vi ska satsa mer på tekniska innovationer och se till att incitament skapas för att dessa införs. Vår politik bör inrikta sig på att uppnå största möjliga globala klimatnytta. Det är viktigt att incitament skapas så att teknik både utvecklas och införs i hög takt. 2. Vi ska arbeta för att flygflottan internationellt används på bästa sätt. När nu höghöjdseffekterna börjar tas på allvar så borde detta leda till klokare reglering, som skapar incitament för att flyga så att cirrusmolnbildningen minimeras. På långflygningar är det viktigt att undvika att använda flygplan som har onödigt lång räckvidd. 3. Vi ska vara ledande i införandet av hållbart tillverkade förnyelsebara bränslen. Det är viktigt att tillgång på hållbart producerad råvara och kapacitet för tillverkning av biobränsle ökar kontinuerligt, inte bara i tider av höga oljepriser. 4. Vi ska se till att implementeringen av internationella regleringar blir verklighet. Dessa ska naturligtvis syfta till att teknikförbättringar inte äts upp av en ökad tillväxttakt. Förnuftig svensk styrning kan bidra till att skapa internationell trovärdighet. 4 juni 2018 Debattartikel Fem flygforskare: ”Mellanlandning kan halvera utsläppen från Thailandsresa” Repliker Kenneth Nilsson, som arbetat med utveckling av flygplan: ”Flygforskarna har räknat fel” Slutreplik från fem flygforskare: ”Våra beräkningar bygger på detaljerade modeller” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Malignt melanom ökar i Sverige – så skyddar du dig på bästa sätt

Summary: Malignt melanom är den cancerform som ökar mest i Sverige. Forskarna tror att svenskarnas solbeteende är en orsak. Men hittas cancern tidigt är möjligheten att bli botad stor.

Varje år får fler än 4.000 svenskar malignt melanom, den farligaste varianten av hudcancer. Det är mer än dubbelt så många som under mitten av 90-talet. – Det innebär att en svensk får malignt melanom varannan timme. Anledningen till att den cancerformen ökar är delvis att vi blir allt äldre, och ju äldre vi blir desto mer cancer får vi generellt. Men vi tror också att vi exponerar oss för solens ultravioletta ljus mer nu än vi gjorde tidigare, säger Christian Ingvar, professor vid Lunds universitet och överläkare vid Skånes universitetssjukhus i Lund. Det är särskilt resandet till soliga länder som ligger bakom den ökade exponeringen för solen, tror han. Det finns nämligen en tydlig socioekonomisk koppling, den som har högre utbildning och bättre ekonomi har ökad förekomst av malignt melanom. Att undvika solen helt är däremot inte att rekommendera. En studie från Lunds universitet antydde att dödligheten bland kvinnor som inte solar alls är högre jämfört med dem som solar väldigt mycket. Forskarnas hypotes är att D-vitamin, som bildas i huden när den utsätts för solljus, har en skyddande effekt mot vissa sjukdomar. Läs mer: Det här vet vi om D-vitamin – I undersökningen har vi kompenserat för vikt, socioekonomiska faktorer och andra sjukdomar. Men det kan vara något som vi inte fångar som gör att de som inte solar lever kortare, som till exempel psykisk sjukdom. Samtidigt vet vi att D-vitamin är viktigt för många funktioner i kroppen, säger Christian Ingvar. Men studien är inte ett frikort till alla som tycker om att sola. Det räcker med att vara ute i solen en kort stund för att kroppen ska bilda tillräckligt med D-vitamin. Christian Ingvar tycker att man inte ska vara rädd för solen, men se till att inte bränna sig. Den som bränner sig ofta har en ökad risk för att utveckla malignt melanom. – Det är det som är svårt med det här budskapet. Vi ska vara ute, men vi ska också vara försiktiga. En liten stund varje dag i solen är troligtvis bra, till exempel genom att ta en promenad under lunchen. Promenaden ger också andra hälsoeffekter, säger han. Solskyddskrämer kan ge falskt skydd, eftersom man kanske stannar ute längre i solen än vad som är nyttigt eller kanske använder mindre kräm än vad som rekommenderas. Därför förespråkar han i första hand kläder och skugga. Strålsäkerhetsmyndigheten rekommenderar också att man kompletterar med solskyddsmedel där kläder inte skyddar. Undersökningar visar dock att svenskar är dåliga på att skydda sig och att många bränner sig. – Svenskarna känner till att solen är skadlig och att det kan öka risken för melanom. Men solen lockar, vi tycker att det är skönt att vara i solen och att det är fint när vi är bruna. Det är många faktorer som samverkar, säger Christian Ingvar. Förutom sunt förnuft i solen är det viktigt att hålla koll på märken och förändringar i huden. Det vanligaste tecknet på malignt melanom är en ny fläck på huden, eller en fläck som växer eller ändrar utseende och blir oregelbunden. Om cancern hittas tidigt, när tumören är tunnare än en millimeter, är prognosen att bli botad mycket god. Då är patienterna i stort sett färdigbehandlade så fort melanomet opererats bort. Läs mer: Så ser du skillnad på farliga och ofarliga födelsemärken Samtidigt är det fortfarande omkring 400 tumörer varje år som hittas sent, när de hunnit växa till sig och till och med sprida sig. Varje år dör omkring 500 personer i Sverige i malignt melanom. Dödligheten är högre hos män än hos kvinnor, vilket delvis kan bero på att kvinnor söker vård tidigare. – Det är mycket viktigt att man söker vård i tid. Det är också viktigt att vårdpersonal är uppmärksamma på hudfläckar, det är många äldre som inte söker vård förrän tumörerna blivit tjocka och till och med blöder. Det gäller både kvinnor och män. Dessutom tycker jag att läkarna ska använda sig av ett dermatoskop, ett slags förstoringsglas, för att titta på hudförändringarna. Det upptäcks fler melanom då, säger Christian Ingvar. Malignt melanom delas in i fyra stadier, där det sista stadiet har varit mycket svårbehandlat. Då har cancern spridit sig genom blodet till olika delar av kroppen. Tidigare var prognosen mycket dålig, omkring 75 procent av patienterna avled inom ett år efter diagnos. I dag lever omkring 70–75 procent av patienterna efter ett år. – Det är en helt annan verklighet i dag. Vi kan fortfarande inte säga att vi kan bota patienterna, men vi vet att många kan bli långtidsöverlevande tack vare immunterapi och målsökande läkemedel, säger Johan Hansson, professor vid Karolinska institutet och överläkare vid Radiumhemmet vid Karolinska universitetssjukhuset. Immunterapi innebär att immunförsvaret stimuleras med antikroppar så att det lättare kan angripa cancercellerna. Dessa läkemedel kan användas oavsett vilka mutationer tumören har. De målsökande läkemedlen riktar däremot in sig på en särskild mutation i tumören som ungefär hälften av patienterna har. De ger snabb effekt, patienterna märker ofta resultat inom en eller ett par veckor. Däremot måste man fortsätta behandla under lång tid för att behålla effekten. Immunterapi kan däremot ge en långvarig effekt, även efter behandlingen avslutats. – Vi kombinerar ibland två olika antikroppar för att förbättra behandlingsresultatet. Ungefär hälften av patienterna får då så kraftiga biverkningar att de måste avbryta behandlingen, men de kan ändå ha fått tillräcklig effekt, säger Johan Hansson. Det är fortfarande relativt få patienter som lever efter fem år, omkring 20 procent med det första immunterapiläkemedlet och omkring 30 procent med de senare. Däremot vet forskarna ännu inte om kombinationer ger ökad överlevnad. Nästa steg är att ge kombinationer av läkemedel redan i stadium tre, då tumören spritt sig till lymfkörtlar men inte vidare till inre organ, och förhoppningsvis öka långtidsöverlevnaden ännu mer. – Det måste göras flera saker för att öka långtidsöverlevnaden till över 50 procent. Dels behövs nya och bättre läkemedel. Det behövs också bättre kunskap om hur vi bäst kombinerar de läkemedel som finns i dag. Dessutom behöver vi bättre markörer så att vi kan välja rätt behandling till rätt patient, säger Johan Hansson. Så skyddar du dig • Använd i första hand kläder, hatt och solglasögon för att skydda dig mot solen. • Solen är som starkast mellan klockan 11 och 15 på dagen, försök att hålla dig i skuggan då. • Använd solskyddsmedel där kläder inte skyddar. Se till att använda ordentligt med solkräm och smörja in dig ofta, eftersom bad och svett påverkar skyddet. • Skydda dig även vid trädgårdsarbete, ute på sjön eller om du sportar. Det finns också en tydlig koppling mellan solariesolande och melanom. • Det varierar mellan människor hur mycket sol man tål innan huden bränns. Personer som är ljushyade är känsligare än personer med mörkare hy och mörkare hår. • Barn är känsligare än vuxna och barn under ett år ska helst inte vara alls i direkt solljus. • Håll koll på hudförändringar och fläckar och sök vård om något märke växer, kliar eller blöder. Källa: Strålsäkerhetsmyndigheten, 1177.se  Tre vanliga typer av hudcancer Malignt melanom är den farligaste varianten av hudcancer och bildas i pigmentceller. Den kan bildas var som helst på kroppen, men är vanligast på benen, bröstet och ryggen. Risken för malignt melanom ökar om du bränt dig i solen många gånger. Om cancern upptäcks tidigt kan den för det mesta opereras bort, annars kan den sprida sig till andra ställen i kroppen. Skivepitelcancer kan man få om man varit ute i solen mycket, även om man inte bränt sig. Det är vanligt med skivepitelcancer i ansiktet, på händerna eller på den kala delen av hjässan. De flesta fallen kan botas med operation. Basalcellscancer bildas oftast i ansiktet eller på överkroppen. Den sprider sig sällan och i stort sett alla patienter kan botas. Källa: 1177.se, Cancerfonden


SD:s principprogram innehåller rasbiologi

Summary: Sverigedemokraternas principprogram inte bara flörtar med rasbiologin – det är rasbiologi. Rötterna till den ideologiska förebilden är tydliga. Astrid Lindgren avskydde allt som ni står för.

Jag tackar Mattias Karlsson, huvudförfattare till SD:s principprogram, för det sena svaret och ler lite över att han tolkar min fråga och nyfikenhet som oikofobi och hur hen talar om svensk kultur. Oikofobi är, litet förenklat, motsatsen till xenofobi, och alltså ett slags självhat mot sin egen nation, kultur, etnicitet, ”ras” eller vad man nu vill bunta ihop folk efter. Oikofobi är ett ord som plockats upp av sverigedemokrater, ”nationalister” och andra som ”inte är rasister” för att klistras på alla som är för kulturell mångfald, religiös öppenhet och politisk pluralism – kort och gott alla som är emot dem. Det är det nya modeordet när ”PK” (”politiskt korrekt”) känns för uttjatat och ”svenskfientlig” eller ”landsförrädare” känns för hårt. Jag gillar det mångkulturella, demokratiska och öppna Sverige ni vill rasera. Svensk är jag i lika hög grad som herr Karlsson och hans vänner i SD. Denna ”illojalitet” handlar uppenbarligen på hur man ser på SD:s ideologi. Men definiera gärna vilken kultur ni anser vara ren svenskhet. Jag står inte lojal, och kommer aldrig att göra, med SD:s ideologiska tribalism och rasistiska ton. Att ni tar upp Astrid Lindgren är roande då ni bör veta att hon verkligen avskydde allt det ni står för. SD:s principprogram bevisar bortom allt rimligt tvivel att den rasbiologiska idévärlden är livskraftig inom partiet. I principprogrammet kan vi läsa följande (sidan 8): "Vår strävan är att utforma politiken efter hur vi tror att människan är och inte hur vi önskar att hon vore. Vi tror inte på teorin om att människor föds som blanka blad som kan fyllas med vilket innehåll som helst. Miljön har visserligen en stor betydelse för individens utveckling och samspelar ofta med det biologiska arvet och den fria viljan. Det finns dock också en nedärvd essens hos varje människa som man inte kan undertrycka i hur hög utsträckning som helst utan att det får konsekvenser. Delar av denna essens är gemensam för de flesta människor och annat är unikt för vissa grupper av människor eller för den enskilde individen. Någon komplett förteckning över vad som ingår i denna mänskliga essens har vi ännu inte och kommer kanske heller aldrig att få. Till hjälp med att skapa en grovkornig bild kan vi dock ta den moderna vetenskapen och den mänskliga historien. Om det till exempel är så att en viss företeelse i olika varianter förekommit i nästan alla mänskliga samhällen i nästan alla tider, så menar vi att det är rimligt att anta att den på något sätt är kopplad till den mänskliga essensen." Idén om en mänsklig essens som är kopplad till våra gener saknar allt vetenskapligt stöd. Orden är ett fantasifullt ”hittepå” som inte bara flörtar med rasbiologin – det är rasbiologi. Det är ett ovärdigt, fördomsfullt och lögnaktigt sätt att dela in mänskligheten i ”vi och dem” utifrån påstådda biologiska skillnader och enbart hänvisa till en politisk ideologi. Rötterna till den ideologiska förebilden är tydliga. ”Intet är jag, men min ras och min rot och min stam äro allt”. (Bertel Gripenberg). Under de miljoner år, med den genetisk variation som dagens människa utvecklat, är människosläktet genetiskt extremt homogent trots alla skillnader i utseende. Det finns inget stöd någonstans inom genetiken/epigenitiken för ”rena folk”/raser och absolut inget stöd för ”genetisk essens” enligt SD:s fantasier. Den omfattande forskning och genetiska kartläggning, som ny dna-teknik kunnat erbjuda, visar att inga rasspecifika gener har kunnat identifieras överhuvudtaget. SD, AFS, NMR driver ren rasism, bara rasister driver tesen om raser, ”genetisk essens”. Konsekvenserna av denna, de bruna vanföreställningarnas nationalism, har vi sett förr. Som ett led i rasismen vill SD genomföra en repatriering. Möjligheten till frivilligt återvändande finns redan, liksom stöd för detta. Tonen i SD:s retorik tyder på krav om tvångsliknande åtgärder. Vilka människor vill SD främst tvinga till återvändande? Vilka är det som ska åka ”dit de bör bo”? Studerar man SD:s kulturrasistiska retorik, hat mot muslimer och rädsla för människor med hög melanin-nivå, så ligger svaret tydligt. Det handlar främst om människor från det så kallade MENA-området – Mellanöstern och Nordafrika. Frågan är vilka konsekvenser en tvångsbaserad repatriering får. Vad händer om människor sätter sig i motvärn och får stöd av ”illojala” svenskar? Är det då godsvagnarna börjar rulla igen?


”Illojala” svenskar straffas inte om SD kommer till makten

Summary: Skrivningen i Sverigedemokraternas principprogram om att den svensk som överger sitt språk, sin kultur och sin lojalitet kan upphöra att vara svensk innebär inte att en sådan person skulle straffas om SD kom till makten. Alla svenska medborgare ska ha exakt samma rättigheter och skyldigheter alldeles oavsett om man ser sig som en del av den svenska kulturella gemenskapen eller ej.

Thomas Alm frågade sig i ett inlägg DN Åsikt den 20 maj ”Vad händer en 'illojal' svensk om SD vinner valet?”. Det enkla svaret är ingenting – förutom att man får ett tryggare och mer välmående land att leva i. Utgångspunkten är den filosofiska skrivelse i SD:s principprogram som säger att den icke-svensk som anammar vårt språk och vår kultur och som uppvisar en lojalitet med vårt land därigenom kan bli svensk och att den svensk som på motsvarande sätt överger sitt språk, sin kultur och sin lojalitet kan upphöra att vara svensk. Alm försöker utifrån denna skrivning insinuera att svenska medborgare som inte lever upp till SD:s definition av svenskhet skulle riskera att straffas på något sätt. Att han ställer en sådan fråga kan bara bero på att han antingen är så oseriös att han inte läst det program han kritiserar, att han saknar den kognitiva förmågan som krävs för att förstå det han läser eller att han både läst och förstått, men ändå låtsas som motsatsen för att på ett ohederligt och grundlöst sätt kunna skrämma människor till att tycka illa om SD. Det statueras väldigt tydligt i SD:s principprogram att vi gör en tydlig skillnad mellan tillhörighet till den svenska kulturella gemenskapen å ena sidan och på medborgarskap och medborgerliga rättigheter å den andra andra. Med andra ord, alla svenska medborgare ska ha exakt samma rättigheter och skyldigheter alldeles oavsett om man ser sig som en del av den svenska kulturella gemenskapen eller ej. Likt många oikofober före honom tycks Alm ifrågasätta såväl existensen av som poängen med en svensk identitet och kulturell gemenskap. Det är tragiskt och i förlängningen också skadligt. Den gemensamma identiteten är grunden för vår välfärdsstat. Den befrämjar tillit, inre solidaritet, välstånd, demokrati, hemkänsla och trygghet. Utan den riskerar vårt samhälle, våra institutioner och vårt solidariska välfärdssystem att kollapsa. Att Alm raljerar över konceptet att man kan upphöra att vara svensk förvånar mig. Det måste innebära att en person som ansluter sig till Islamiska staten, som uppmanar till heligt krig mot Sverige, som slutar att prata svenska, förtrycker kvinnor, mördar kristna och homosexuella och halalslaktar djur utan bedövning i Alms värld fortfarande är precis lika svensk som Astrid Lindgren var. Alternativt att Astrid Lindgren inte var svensk eftersom svenskhet överhuvudtaget inte existerar och aldrig har gjort det. Det är i så fall en uppfattning som SD inte delar och som står på ytterst svag empirisk och vetenskaplig grund.


Rita har varit lärare i över 40 år: Så har skolan förändrats

Summary: För fyra år sedan gick Rita Löfvenberg i pension efter ett helt yrkesliv som lärare. Hon har under dessa år inifrån kunnat följa hur skolan har förändrats. Fortfarande hoppar hon in som vikarie, när rektorn kallar.

Vem vill bli lärare? Del 3. Bilden av skolan är ofta negativ i dag. Stök och bråk, sjunkande resultat och kritik mot lärarutbildningen. Behovet av nya lärare är enormt stort kommande år, samtidigt söker allt färre till utbildningen. Läs tidigare artiklar: • Därför valde Maria Gustafsson att sadla om till lärare • ”Öka kraven på oss lärarstudenter” Rita Löfvenberg började arbeta i en skola som drevs av staten. I början av 1990 tog kommunerna över ansvaret. Strax därefter kom friskolorna och skolpengen. Det är mycket som förändrats under de dryga fyrtio år som hon arbetat som lärare. Framförallt har lärarnas auktoritet och status urholkats genom åren, tycker hon. – När jag kom ut som 25-åring vågade ingen förälder stå upp mot mig som lärare, trots att jag var så ung. I dag ser det inte ut så längre, säger hon. Respekten från både elever och föräldrar har blivit mindre. Föräldrarna lägger sig i betydligt mer än tidigare. De kan till och med ha synpunkter på undervisningen. – Föräldrar kan fråga lärare om de verkligen är lämpliga att hand om deras barn. När jag satt i antimobbningsteamet var det en förälder som frågade mig vad jag hade för kompetens för att sitta där. Och får föräldrarna inte som de vill går de direkt till rektor och klagar. Sådant hände aldrig förr. Ändå har Rita Löfvenberg i stort sett bara ljusa minnen av sina drygt fyra decennier i barnens tjänst på samma skola – Käppalaskolan på Lidingö. – Jag tänkte att här skulle jag vilja att mina egna barn gick! Jag har trivts så bra och haft så många bra kollegor. Vi som slutat arbeta träffas fortfarande en gång i månaden. I morgon kommer sju personer hit på middag. Vi är ett sammansvetsat gäng, säger hon. Vi sitter på Ritas trevliga terrass utanför lägenheten på Lidingö. Häggen en bit bort blommade ut på ett par dagar, men syrenen står i doftande blom. En bit bort ligger hennes och grannarnas små odlingslotter med rabarber, bärbuskar och blommor. Här lever Rita ett behagligt och aktivt liv som pensionär. Hon fortsatte att arbeta tills hon var 67, därefter upphörde anställningen på papperet. Men Rita fortsatte direkt efter pensioneringen att jobba i nästan samma utsträckning som tidigare. – Det är så skönt, för som inhoppare kan man ägna sig åt det som gjorde att man valde yrket en gång i tiden: undervisningen. Man slipper allt annat som att skriva rapporter, dokumentera, föräldrakontakter. Det är jätteroligt! säger hon. Nu har hon dragit ned lite på takten. I våras sade hon nej till ett vikariat där hon skulle binda upp sig flera dagar i veckan. I stället hoppar hon in när det uppstår luckor. Rita Löfvenberg tog sin examen från lärarhögskolan i Stockholm 1972 och fick genast jobb som mellanstadielärare på Käppalaskolan på Lidingö. När hon ser tillbaka och jämför inser Rita att det var som en helt annan tid. – Hela 70-talet fick man vara lärare på heltid. Då var vi enbart pedagoger. Vi hade mycket tid till förberedelser, efterarbete och feedback till våra elever. Det var bara runt 20 elever i varje klass och man hann med alla barn. En förklaring är att de nästan aldrig hade några möten som tog onödig tid, säger Rita. Endast en gång i månaden höll rektorn ett ”kollegium” med alla lärare där det som behövde diskuteras togs upp. – Senare blev det ju möten jämt. Det gick inte en dag utan något möte under mina sista år som anställd. Lärarnas arbete styrdes under 70-talet av statliga skolöverstyrelsen och läroplanen LGR 69 som låg till grund för all undervisning. – Det var exakt bestämt vad man skulle gå igenom i olika årskurser. Även läroböckerna lades upp efter LGR 69. I dag finns det ju ett sådant otroligt utbud av olika läromedel som lärarna får sitta och leta efter på internet. Hon är osäker på när förändringen av den svenska skolan började på allvar. Kanske var det i samband med att ansvaret för skolan flyttades från staten till kommunerna i början av 90-talet. Allt mer tid togs från undervisningen. Individuella utvecklingsplaner skulle skrivas för alla elever och lärarna utformade den lokala läroplanen på skolan. Allt skulle dokumenteras. Buntar med rapporter och annat som skulle läsas. Utvecklingssamtal. – Det har blivit väldigt tungt att vara lärare på senare år. Man hinner inte längre med att göra spännande och roliga lektioner. Läs mer: 77.000 nya lärare behövs – men färre vill utbilda sig Hon tycker att kunskapskraven på eleverna har minskat de senaste decennierna. I stället betonas vikten av att eleverna ska kunna argumentera och dra slutsatser. – Men jag tycker inte att de blivit bättre på det heller. Debattklimatet har blivit sämre i klassrummen. Eleverna vågar inte resonera öppet. De är rädda för att säga något dumt och är rädda för vad kamraterna ska säga. De vill inte göra bort sig. Själv brukar Rita låta sina elever framföra små saker inför varandra redan från början. Då är hon väldigt noga med att de ska vara uppmuntrande mot varandra. Det ska vara en fri och tillåtande stämning i klassrummet – Förr var barnen mer omedelbara, spontana och tillåtande mot varandra. Det var ju det som var så roligt med att vara lärare. Tyvärr är det många i dag som blivit så rädda. Vi måste ge dem modet att våga igen! De sista 20 åren av sin anställning arbetade Rita på lågstadiet. När barnen började i första klass handlade det om att få klassen att fungera, få ihop gruppen, prata om hur man ska vara mot varandra. – I ettan pratade vi om blommor och djur, i tvåan handlade det om hembygden och i trean tog vi oss lite längre ut i världen. Nu är det så mycket annat som läggs på skolan – som normer eller att äta nyttigt. När Rita först sökte in till lärarhögskolan kom hon inte in, trots att hon hade bra betyg. På den tiden var det svårt att bli antagen på lärarutbildningarna. Rita läste pedagogik och sociologi på universitet innan hon sökte igen – och kom in. Hon tycker att hon fick en gedigen utbildning som gav både djupa ämneskunskaper och pedagogiska insikter. På senare år har det varit betydligt lättare att komma in på lärarutbildningarna – för lätt, anser vissa. Det märks också i skolorna, tycker Rita. Läs mer: Här är kommunerna där flest lärare har behörighet – När jag hoppat in och vikarierat har jag stött på en del unga lärare där jag undrat hur de kunnat passera en examen. Det borde finnas möjligheter för utbildningarna att stoppa dem som inte lever upp till kraven eller är olämpliga på annat sätt. Man måste se till att ha en bra utbildning och studenter som vet vad de ger sig in på, säger hon. Hur är du själv som lärare? – Jag lyssnar på barnen och visar dem respekt – tar dem på allvar. Vuxna har inte tid till det i dag. Eleverna vill ha lugn och ro. Jag är ganska sträng och har tydliga regler för hur det ska vara i klassrummet. Där ska det vara tyst. Om stökiga elever får ta över går det över styr. – Jag är också mycket tydlig med att alla måste lyssna och inte prata när jag håller genomgångar, men jag är noga med att inte prata för länge. Barn orkar inte lyssna koncentrerat så lång stund och jag vet precis var gränsen går. Det ska vara ordning och reda. Innan Ritas barn går in i klassrummet ska de ställa upp sig på ett led. I dörren står Rita och tar alla barn i hand. – Där är jag lite gammalmodig, säger hon och skrattar. Hon ser också hur snabbt det gått med mobiltelefonerna. I dag har även de yngsta eleverna med sig en mobiltelefon i skolan. – Det är något sorgligt med detta. Vuxna var mer närvarande tidigare. Nu tror föräldrar att barn klarar sig själva bara de har en mobiltelefon. Jag tycker nog att barnen är lite otryggare i dag. Men det är dubbelt. Samtidigt är barnen mer bortskämda av sina föräldrar och får inte lära sig att klara sig på egen hand, tycker hon. – Att lära sig simma och cykla är ju självklart, men det är så mycket annat som föräldrarna tar över ansvaret för. Det är ju när barnen lär sig att klara sig på egen hand som de växer i självförtroende – till exempel genom att packa sin skolväska själva och ta ansvar för sina böcker. Hon tycker också att barn med särskilda behov fått det mycket sämre genom åren. Tidigare fanns det speciallärare i alla ämnen för elever som behövde särskilt stöd. I dag tvingas de sitta med på lektionerna – där de kanske stör övriga elever. – När jag är ute och vikarierar är det särskilt dessa elever jag ömmar för – de som inte får den hjälp de behöver. Man måste rikta hjälpen till dem som mest behöver den, på rätt sätt. Rita Löfvenberg Ålder: 71 år. Bor: Lidingö. Familj: Tre söner och fyra barnbarn. Gör: Pensionär. Inhoppande lärarvikarie. Bakgrund: Utbildad mellanstadielärare. Arbetade på lågstadiet de sista 20 åren före pensionen.


Läroplikt fel väg att gå för svensk skola

Summary: Läroplikt i stället för skolplikt är fel väg att gå. Svensk skolan har stora brister, framför allt för elever med särskilda behov. Att lägga över ansvaret på vårdnadshavarna skulle innebära att skolan inte längre är till för alla, utan att den abdikerar från att vara en rättighet till att bli en fråga om vem som är ens vårdnadshavare.

Jag är mor till två elever i årskurs 5 och 9 som i november i fjol (årskurs 9) och januari 2018 (årskurs 5) fick dyslexidiagnoser. Jag är även gift med en dyslektiker. Jag kan ärligt säga att vår uppfattning om svensk skola inte är speciellt positiv. Vi har alltid varit starkt engagerade och i praktiken ”hemskolat” åtminstone den äldre av våra söner eftersom skolan inte förmått fånga upp och erbjuda det stöd man kan förvänta sig. Det finns otroligt många brister i dagens skola. Den mest framträdande är att det inte finns något systematiskt kvalitetsarbete och stora brister vad gäller rutiner. Resurs- och kompetensbrister gör att vi i vår familj och många med oss inte är förvånade över de svaga resultat som uppvisas i internationella och nationella mätningar. Allt större del svenska elever går inte ut grundskolan med godkända betyg. Trots att vi har ett av rektor beslutat åtgärdsprogram som är mycket tydligt om vad vår äldste son ska ha hjälp med i skolan krävs det timmar och åter timmar för att de mest grundläggande sakerna ska genomföras. Bristerna grundar sig i allt från att man inte har ett systematiskt kvalitetsarbete på skolan till att lärarna faktiskt trots upprepad information från rektorerna inte gör det som de ska. Vi har och kommer alltid att lägga ned mycket tid på att stödja våra barn i deras kunskapsinhämtning, men vad händer med alla de barn som inte har vårdnadshavare som inte kan, vill eller orkar detta? Mina barns skolgång ska inte vara beroende av vem/vilka som blir deras lärare. För det är skillnad. Många lärare försöker och kan, men alltför många gör det inte. Jag blir så ledsen när jag tänker på alla barn som har drömmar om sitt kommande (arbets)liv och så vet jag att det kanske inte är möjligt, inte beroende på att de inte kan utan för att de inte ges rätt stöd i skolan (och hemma) för att bli allt de det skulle kunna bli. Bara för att man är dyslektiker eller har andra utmaningar innebär det inte att man ska vara hänvisad till praktisk linje på gymnasiet, eller kanske inte någon utbildning alls. Vilken annan verksamhet (läs: företag) skulle säga att det är okej att 10–25 procent av arbetsstyrkan (eleverna) inte behöver vara fullt ut produktiva. Det är nämligen det som dagens skola accepterar. Att sedan försöka skjuta över ansvaret på oss föräldrar innebär att man inte ger eleverna samma förutsättningar till framgång. Våra barn är som trianglar som ska försöka ta sig genom det runda hål som skolan erbjuder. ”Jaha, du är en triangel säger den runda läraren, jamen då blir det svårt du måste ta dig genom det runda hålet för att bli godkänd och vill jag inte förändra för det passar så många andra.” I arbetslivet brukar man försöka analysera och dra lärdom av vad man gjort för att förbättra. Under tre års tid har vi förgäves försökt få skolan att dela ut prov som vår äldste son gjort, men det händer inte. Man återanvänder proven, behöver ha dem för att kunna sätta betyg etc. Ursäkterna och bortförklaringarna är så många. Hur ska våra elever kunna veta vad de ska förändra och förbättra för att utvecklas när de inte ens får veta vad de gjorde bra och inte så bra? Det vi nu ibland får efter mycket kämpande – ett resultat 15 av 35 och betyg E säger inte så hemskt mycket, men är bättre än inget. Det här är inte synpunkter från en gnällig morsa, utan detta gäller många föräldrar till barn med särskilda behov. Våra barn möts av en skola som inte förvaltar och förädlar dem på bästa sätt. Nu sticker jag ut hakan och påstår att skolan behöver förändras och lärarna med den. Med rätt fokus skulle faktiskt resurser frigöras för lärarna, men man behöver då fundera över, värdera och utmana sitt sätt att lära ut. Att ersätta skolplikten med en läroplikt skulle som jag ser det innebära att skolan tar ytterligare ett steg från sitt uppdrag att faktiskt vara den organisation som har ansvaret för att se till att våra barn blir kompetenta medborgare imorgon.


Ersätt skolplikten med läroplikt av finländsk modell

Summary: Den svenska skolplikten bör ersättas av en läroplikt som i Finland. Den innebär att vårdnadshavaren ansvarar att barnet fullgör sin läroplikt. Om det försummas hotar böter.

Alla barn som är varaktigt bosatta i Finland är enligt lag läropliktiga. Det innebär i teorin att varje barn har en plikt att inhämta och tillgodogöra sig grundläggande utbildning. I Finland faller dock inte plikten på att fullgöra detta på barnet utan på barnets vårdnadshavare. Det är alltså vårdnadshavaren som ansvarar att barnet fullgör sin läroplikt. Om vårdnadshavaren försummar detta kan hen dömas till böter. För att kunna fullfölja läroplikten erbjuder de finländska kommunerna grundläggande utbildning, det vill säga grundskola. Grundskolan är således ett erbjudande som kommunerna ger vårdnadshavarna och som det är upp till dem själva att acceptera eller inte. Alternativet är att istället hemskola sitt barn. Skillnaden mot Sverige är markant. I Sverige har vi istället för lagstadgad läroplikt en lagstadgad skolplikt. Det innebär att alla barn i Sverige är enligt lag ålagda att genomgå grundskolan. Väl i grundskolan är det huvudmannen som har ansvar för att barnen fullgör sin skolgång samt anpassar utbildningen efter varje barns behov. Detta leder till att synen på skolan i Sverige och Finland skiljer sig åt. I Finland ses skolan som något vårdnadshavarna ska vara tacksamma för medan skolan i Sverige ses som något som ska tillhandahållas som en service. Vad detta gör med synen på lärarna kan vi räkna ut. I Finland är läraryrket ett statusjobb medan det i Sverige är så oattraktivt att vi inom loppet av några år kommer sakna 70 000 nya lärare, förskolelärare och fritidspedagoger. I sammanhanget kan det vara intressant att påpeka att i princip alla finländska barn, 99,7 procent, slutför och får avgångsbetyg från grundskolan, att jämföra med endast 74 procent i Sverige. Efter att ha varit verksam i utbildningsvärlden i snart ett decennium har jag stor erfarenhet av vårt svenska system och utifrån det vill jag argumentera för att införandet av läroplikt kommer att leda till tre positiva effekter för svenskt utbildningsväsende: Det kommer stärka lärarnas status och därmed locka fler till yrket. När vårdnadshavare och samhälle inte längre ser skolan som en service utan som ett erbjudande kommer möjligheten för lärare att säga ifrån och respekteras öka. Lärarna är inte längre än servicestation utan något som vårdnadshavarna ska vara tacksamma för. Lärarna får tid att vara lärare och inte försäljare, administratörer eller klagomålshanterare. Förändringen kommer att leda till att fler elever slutför grundskolan med godkända avgångsbetyg. Då förändringen sker som en lagförändring är det ingen administrativ börda som faller på utbildningssystemet. Skolan skulle således inte behöva vara den aktör som genomför förändringen. Det skulle inte behöva ske något uppehåll eller ny inlärning för den pedagogiska personalen, något som tidigare varit fallet när man velat förändra skolan. Vinsterna skulle alltså kunna bli stora. Eftersom det är valår uppmanar jag våra politiker att ta vara på denna möjlighet.


Här är kommunerna där flest lärare har behörighet

Summary: Andelen behöriga lärare i grundskolan varierar stort mellan Sveriges olika kommuner. Här är kommunerna som har högst och lägst andel behöriga lärare.

Andelen behöriga lärare i svenska grundskolor har inte förändrats särskilt mycket på senare år. I snitt är drygt 70 procent av grundskolelärarna behöriga. Grunden för behörighet är att läraren har en behörighetsgivande examen, lärarlegitimation och är behörig att undervisa i minst ett ämne. Men det kan se väldigt olika ut från kommun till kommun. I jämtländska Ragunda endast 37 procent av lärarna i grundskolan behöriga. I Habo är nästan 91 procent av lärarna behöriga. Det visar statistik för läsåret 2017/2018 från Skolverket som DN tagit del av. Lee Gleichmann Linnarsson, undervisningsråd på Skolverket, tycker att det är bekymmersamt att det ser så olika ut i landet. – Detta innebär att alla elever inte får tillgång till en likvärdig utbildning av god kvalitet. Om en stor andel lärare inte är behöriga så finns det en risk, särskilt på lite längre sikt, att det får negativa konsekvenser för eleverna, säger hon. Läs mer: ”Öka kraven på oss lärarstudenter” Behörigheten är generellt högre bland lärarna som undervisar i de lägre klasserna än i högstadiet. Den allra högsta andelen behöriga lärare finns i förskoleklasserna. I gymnasiet är i snitt åtta av tio lärare behöriga. Det är en liten höjning jämfört med läsåret innan. Generellt är behörigheten högre i kommunala skolor än i friskolor. Det gäller i samtliga skolformer. Den största skillnaden finns i förskoleklass, där kommuner har 14 procentenheter högre behörighet bland lärarna än i fristående skolor. Behörigheten skiljer sig även åt mellan olika ämnen. Högst andel behöriga lärare i grundskolan finns i ämnena svenska, matematik samt idrott och hälsa. Lägst andel finns i ämnena teknik, svenska som andraspråk samt spanska I gymnasiet är det svenska som andraspråk som har lägst andel behöriga lärare, följt av teknik. I topp ligger ämnena historia och svenska. Lärartätheten nuvarande läsår är i snitt 12,1 elever per lärare i grundskolan, vilket är en liten minskning jämfört med året innan. I gymnasiet har lärartätheten ökat marginellt. Kommuner med lägst och högst andel behöriga lärare Siffrorna står i procent och avser behöriga lärare i grundskolan. Högst: 1. Habo 90,8 2. Vadstena 88.3 3. Malå 87 3. Vännäs 87 4. Kalmar 86,6 5. Torsås 85,2 Lägst: 1. Ragunda 36,7 2. Norberg 45,6 3. Vansbro 45,8 4. Överkalix 45,9 5. Dals-Ed 47  Andel behöriga lärare i procent. Grundskolan: 2014/15 71,9 2015/16 72,7 2016/17 71,4 2017/18 71,4 Gymnasieskolan: 2014/15 77 2015/16 79,1 2016/17 79,6 2017/18 80,6 Statistiken visar lärare med behörighetsgivande examen, lärarlegitimation och behörighet i minst ett ämne. Långtidsvikarier (anställda i mer än en månad) ingår i statistiken. Korttidsvikarier, personal i vikariepooler eller dylikt som är anställda kortare än 30 dagar, och ersätter tillfälligt frånvarande ordinarie personal, ska inte rapporteras in i insamlingen. Är man tjänstledig eller sjukskriven mer än 30 dagar ingår man inte. Källa: Skolverket


Lisa Magnusson: Gå och lägg dig, pappa, du är full igen

Summary: Inte heller Jordan Peterson kan erbjuda en manlig identitet som handlar om annat än att hata kvinnor.

Hur svårt ska det vara att formulera en god manlighet? Jag blir så trött. Det började ju ändå hyfsat för psykologiprofessorn Jordan Peterson. ”Sträck på dig, ta ansvar, städa ditt rum!”, det är en bra uppmaning. Alla mår väl av ramar. Särskilt då de nya, globala tidernas många förlorade söner. Åh, vad de älskar Jordan Peterson. I en tidigare text lade jag fram en förhoppning om att han ska kunna axla rollen av deras fader. Det har han också gjort. Tyvärr, för det visar sig att han delar deras återhållna vrede, den är i honom ett grundackord som inte bara sätter tonen utan överröstar all logik. Och inte heller han kan erbjuda en manlig identitet som handlar om annat än att hata kvinnor. Häromdagen länkade någon en intervju med Vice där Jordan Peterson ifrågasätter att män och kvinnor alls jobbar ihop. Han ser detta som ett stort och olyckligt experiment. Glömsk är han av att män och kvinnor levat och arbetat sida vid sida hela historien igenom. Vi har bara 40 års erfarenhet av detta, det är inte tillräckligt, säger han. Folk börjar flörta på kontoret, ingen vet var gränserna går. Han menar även att kvinnor är hycklare om de inte vill bli sexuellt trakasserade men ändå sminkar sig. ”Varför färgar man sina läppar röda? För att de blir röda vid sexuell upphetsning.” Han låter som antifeministfeministen Camille Paglia, fast utan stringensen. Så där är det hela tiden. I New York Times reportage häromveckan snärjer han in sig i ett obegripligt resonemang om att alla vet att häxor bor i träsk. Han förespråkar socialt framtvingad monogami, för annars kommer högstatusmännen få alla kvinnor. I övrigt är han, noterar journalisten syrligt, emot jämlikhetssträvanden. Han brukar kalla dem patologiska och ondskefulla. Detta ska alltså föreställa vår tids mest framträdande intellektuelle? Gå och lägg dig, pappa. Du är full igen.


Finansministern: Skolan måste prioriteras före skattesänkningar

Summary: En rejäl satsning på skolan måste prioriteras framför sänkta skatter nästa mandatperiod. Det säger finansminister Magdalena Andersson (S) efter DN:s artikel om att 80.000 lärare kommer att saknas på sikt, samtidigt som ansökningarna till lärarutbildningarna minskar.

Den svenska skolan står inför många utmaningar. Sjunkande kunskapsresultat, lärare som drunknar i administration och inte minst en akut brist på lärare inom en snar framtid. Samtidigt kunde DN på tisdagen berätta att ansökningarna till lärarutbildningarna sjunkit de senaste två åren. Finansminister Magdalena Andersson (S) säger att det är mycket som behöver göras för att få bukt med problemen. – Det kommer att behöva anställas jättemånga lärare, säger hon. Hur ska det gå till när allt färre vill bli lärare? – Nummer ett är att kommuner måste få pengar så att de får möjlighet att bygga de skolor som krävs och anställa de lärare som behövs i takt med att lärare går i pension och att det blir fler barn. – Det måste man prioritera framför att sänka skatten. Det är viktigare än att gå fram med ytterligare jobbskatteavdrag, till exempel, säger Magdalena Andersson. Samtidigt betonar hon att det är viktigt att de lärare som finns måste få lägga sin tid på att undervisa barnen och inte på en massa administration som att uppdatera föräldrarnas mejl- eller telefonlistor. Det kan andra personalkategorier göra, menar Magdalena Andersson. – Därför vill vi att det ska anställas lärarassistenter och har avsatt pengar under mandatperioden för det. Här finns en stor potential för kommunerna att avlasta lärarna så att de verkligen kan fokusera på eleverna. Magdalena Andersson menar att kommunerna behöver tillföras ytterligare 20 miljarder under nästa mandatperiod för att klara välfärden, varav en del kan användas till skolan. – Därutöver vill jag ha en särskild satsning på sex miljarder för att skapa en mer likvärdig skola så att alla barn, oavsett var man bor och vilka föräldrar man har ska lära sig det som behövs i skolan. Det kommer att handla om att anställa mycket mer personal, varav säkert en del just lärarassistenter. Det är för att alla barn ska få det stöd de behöver och få med sig de kunskaper som krävs på dagens arbetsmarknad. Tar man sig inte igenom skolan får man det väldigt tufft på arbetsmarknaden, säger finansministern. För det tredje säger Magdalena Andersson att det måste utbildas lärare och att läraryrket måste vara attraktivt för att människor ska vilja vara lärare. Hon pekar på att regeringen redan byggt ut lärarutbildningen och samtidigt infört lärarlyftet, så att lärare i dag har högre lön. Det låter som en omöjlig ekvation att få ihop skriande lärarbrist och färre sökande till lärarutbildningarna? Hur man få fler att vilja bli lärare? – Lön är en fråga, arbetsmiljö en annan – att lärarna har befogenheter så att det kan vara ordning och reda i klassrummen. Där har vi bland annat gått ut med ett mobilförbud och möjligheten att kunna omplacera elever som behöver det. Det är en arbetsmiljöfråga. Hon pekar på att ansökningarna till lärarutbildningarna ökade för några år sedan och att minskningen de senaste två åren till en del handlar om hur arbetsmarknaden ser ut. – Nu är ju arbetsmarknaden väldig stark, säger Magdalena Andersson. Skolorna är ju kommunernas ansvar. Hur kan du som finansminister påverka dem att satsa mer på skolan? – Regering och riksdag har ett ansvar att se till att kommuner och landsting har resurser att klara sitt uppdrag. Med riktade statsbidrag kan vi också ställa motkrav, säger Magdalena Andersson.


NMR ägnar sig åt låggradig terror mot befolkningen

Summary: Nordiska motståndsrörelsen (NMR) och dess medlemmars systematiska brott mot medborgare som står upp mot nazismen är att betrakta som en låggradig terror. Polisen i Dalarna borde ta hjälp av kollegor utifrån för att den organiserad nazismen ska kunna elimineras.

NMR är både klassat av Säkerhetspolisen som den nazistgrupp som utgör största hotet mot landets inre säkerhet och ett registrerat politiskt parti inför valet i höst. Det är en paradox och diskussionen om att förbjuda rasistiska organisationer lär fortgå. Demonstrationsrätt har de och den diskussionen lämnar jag också därhän. De ledande figurerna i NMR och krafterna som ligger bakom är inte några förvirrade ungdomar som en nationalistisk partiledare (för ett parti med delar av sina rötter rakt ner i Hitlers NSDAP) uttryckte det nyligen. De är förslagna och medvetna strateger med stor kunskap om vår lagstiftning och med sluga sätt att utnyttja vårt demokratiska system för att bryta ner det och avskaffa våra medborgerliga friheter. Det jag vill adressera är de faktiska handlingar som organisationens medlemmar och sympatisörer ägnar sig åt för att tysta medborgare som står upp för demokratin. Det handlar om de medborgerliga friheterna och de mänskliga rättigheterna – alla vi som NMR benämner folkförrädare och planerar att hänga i lyktstolpar eller avrätta med nackskott när de genomför sin revolution för att skapa en nordisk nationalsocialistisk stat/federation. De begår brott som enskilda individer och i kontexten att de ”krigar” för nationalsocialismen mot ”folkförrädarna”. Vännerna i nätverket ”We are Dalarna” har ett 50-tal fall dokumenterade där NMR:s medlemmar har begått brottsliga handlingar. Det vittnar om polisens flathet och valhänthet i hanteringen av brott som begås av organiserade nazister. Polisen och dess chef i Dalarna Lars Lindahl borde ta deras erfarenhet och kunskap på allvar, inte bemöta dem med avfärdanden och nedlåtenhet. Det NMR:s medlemmar utför är aktiviteter och handlingar som är att betrakta som låggradig terror mot befolkningen. Hat och hot, regelrätt misshandel och misstänkta planerade mordförsök, övergrepp i rättssak, hot mot människors barn. Stalking och bevakning, övervakning och dokumentation av människor, deras rörelser och aktiviteter, uthängning av personer med persondetaljer, eftersökning av människors identiteter. Människor som står upp tvingas skaffa skyddad identitet och flytta från hemorten och bygden för att deras säkerhet inte kan garanteras. Allt detta är vanligt, för att inga säga vardagsmat, för människor som står upp. Tyvärr inger Lars Lindahls text en känsla av att polisen i Dalarna inte har den insikt som vanliga medborgare har om den låggradiga terror som NMR:s medlemmar utsätter dem för. Tyvärr inger den också en känsla av att polisen och Lindahl hellre ser att medborgarna och civilsamhället ger efter för nazisterna och tystnar. Den dagen polisen upplevs som en försvarare av nazister och deras brottsliga handlingar är vi farligt ute. Lars Lindahls text bidrar tyvärr till att den uppfattningen kan etableras. Polisen i Malmö tog hjälp av kompetenta kollegor utifrån med kunskap och kompetens om hur organiserad brottslighet fungerar och bekämpas. Det är förmodligen dags även för polisen i Dalarna att ta hjälp utifrån om hur organiserad nazism och dess låggradiga terror mot befolkningen ska elimineras.


Många av Sveriges politiker har återfunnit sitt bondförnuft

Summary: Sverige behöver konsolidera sig för att kunna fortsätta vara en nation med en humanistisk politik. Det går inte att bedriva en långsiktig humanistisk invandringspolitik med bara ett stort hjärta. Det krävs en stor hjärna också.

Sverige behöver konsolidera sig för att kunna fortsätta vara en nation med en humanistisk politik. Vem som helst med lite förstånd begriper att vi inte kan ha en svängdörr in i landet för envar som söker sig hit. Att kalla den inställningen för ”invandrarförakt” låter utomordentligt märkligt. Just nu arbetar många människor i Sverige för högtryck för att vi ska kunna lösa de problem som de senaste årens okontrollerade invandringspolitik orsakat. Att som Jan Molin i detta läge kritisera de politiska partierna för reaktionära invandrarfientliga utspel är rent nonsens. Ett antal pensionerade ”etikprofessorer” uttalade nyligen att våra politiker tappat sin moraliska kompass. Jag tror inte ett dyft på detta men även om det skulle finnas ett korn av sanning i det så tyder mycket på att många av våra politiker återfunnit sin pragmatiska kompass och sitt bondförnuft i denna fråga. Det går inte att bedriva en långsiktig humanistisk invandringspolitik med bara ett stort hjärta. Det krävs en stor hjärna också. Och rejält med kapital, bostäder, arbete, utrymme, integrationsvilja, ömsesidig förståelse, kunskap, skolor, vårdinrättningar, infrastruktur... för att bara nämna något.


DN gratulerar: Ann Wilson, dansare och tv-profil

Summary: Hon är en veteran i "Let’s dance" och har själv dansat hem priser från när och fjärran i sin tidigare karriär. Nu fyller Ann Wilson 50, och dansen är fortfarande hennes passion.

Hon är en veteran i ”Let’s dance” och har själv dansat hem priser från när och fjärran i sin tidigare karriär. Nu fyller Ann Wilson 50, och dansen är fortfarande hennes passion. Roten till Anns dansglädje hittar man i barndomshemmet i det skånska fiskeläget Råå. Där var det dans och musik vareviga dag, och föräldrarna kunde ta en spontan svängom i köket medan de lagade mat. Hon beskriver familjebilden som trygg, passionerad och full av energi. – Min familj är fortfarande likadan. Lite italiensk nästan, alla pratar samtidigt och armarna flyger och man skrattar högt och det är väldigt kärleksfullt, säger hon. I det hemmet var det inte konstigt att dottern Ann utvecklade en passion för dans. Hon började i dansskola som tioåring och flyttade till London som 17-åring. Det var i England de bästa danslärarna och skolorna fanns, och bäst var vad Ann ville bli. Det gick ganska bra – med sin svenska danspartner Göran Nordin tog hon sex SM-guld och kom sexa i VM i tiodans i australiska Perth. I tiodans ingår de latinamerikanska danserna cha-cha-cha, samba, rumba, paso doble och jive, samt standarddanserna modern vals, quickstep, tango, wienervals och slowfoxtrot. Sedan gifte hon sig med den australiska dansaren Paul Wilson och med honom som partner kom fler framgångar. De vann bland annat sju australiska danssportmästerskap och var som bäst rankade sjua i världen. Dessutom drev de en dansstudio i Sydney, och reste världen runt med uppvisningar och shower. Från huset på stranden i Austinmer Beach var det sex mil till studion i Sydney. Ann körde varje morgon längs kustvägen Grand Pacific Drive och trivdes med tillvaron. Hon var inställd på att bo kvar men ödet, eller snarare hennes man, ville annorlunda. Ann blev gravid och Paul tyckte att det var klokast att hon flyttade till Europa, där resorna till uppdragen ut i världen skulle bli kortare. Vips byttes huset på stranden ut mot en liten lägenhet i Helsingborg. Och Ann fick börja på ruta ett med att bygga upp ett nytt liv i dansens tjänst i Sverige. Det var tufft, men i sådana lägen har hon nytta av sitt goda humör och sin stora energi. – Jag har faktiskt fått frågan många gånger – ”du kan väl inte gå runt och vara så där glad hela tiden?”. Men jag känner att man kan välja hur man vill se på livet, i alla beslut och i allt man gör. Klart att jag är realist också, men vill jag få energi i en situation måste jag också välja ett perspektiv som kan ge mig energi. Men hennes gränslösa driv har också satt krokben för henne. Tre år efter skilsmässan från Paul gick hon in i väggen, kroppen orkade inte med och hon blev sjukskriven för utmattningssyndrom. Återhämtningen fick ta den tid den behövde, men hon kan fortfarande känna av sviterna under hektiska perioder. Ann Wilson har fått lära sig att ta hand om sin hälsa och lyssna på sin kropp. Havet har alltid varit en stor del av hennes liv, från uppväxten i Råå, via strandvillan utanför Sydney och tillbaka till Råå igen. Havet är hennes främsta kraftkälla. – Min pappa var fiskare, och havet är min tillflyktsort. När jag behöver ladda batterierna så är det med promenader längs vattnet. Numera lever hon ett liv i bättre balans, med lagom mycket jobb och med en priolista som toppas av samvaro med sonen Tom. I dagarna drar det ihop sig till final i ”Let’s dance”, där hon har suttit i juryn sedan programmet startade. Dansen är fortfarande central för Ann Wilson, som ser den som en brygga mellan musik och fysisk rörelse. – Man får ge utlopp för musiken genom kroppen. Kan man bli för gammal för dans? – Aldrig. Du kan sittdansa på en stol om du vill. Så länge du kan höra musiken och känna den i delar av kroppen så kan du dansa. Ann Wilson Gratuleras till: Fyller 50 år den 27 maj 2018. Gör: Tidigare tävlingsdansare på elitnivå. Är sedan 2006 en av domarna i tv-programmet "Let's Dance" på TV4. Driver Ann Wilson dance and fitness academy i Helsingborg, samt projektet Hälsoboost med träningsexperten Leila Söderholm. Har också en egen butik. Bor: På Råå, söder om Helsingborg. Familj: Sonen Tom, 14 år. Mamma, pappa och syster. Så firar jag födelsedagen: Med den närmaste familjen. "Och sedan ska vi ha en tjejkväll, och då kommer Helsingborg att få hålla i hatten!" Om att fylla 50: "Jag har en väldigt fin relation till min exmake, och fantastiska vänner. Sedan vore det jättemysigt att träffa en man som det stämmer med." Lyssnar på: "Just nu har jag hittat ett band som jag är helt besatt av, de heter Vintage Trouble." Så rensar jag tankarna: "Powerwalkar vid havet. Det är mitt livselixir."


Summary: REPLIK DN DEBATT 24/5. Debatten om förbättrade pensioner för de med allra lägst inkomster är viktig. Men det LO, statsministern och nu KG Scherman lyfter fram löser inte ensamt pensionsutmaningarna. Det handlar snarare om att i elfte timmen lappa och laga problem för en växande grupp, skriver Mattias Munter, pensionsekonom på Skandia.

Debatten om förbättrade pensioner för de med allra lägst inkomster är viktig. Men det LO, statsministern och nu KG Scherman lyfter fram löser inte ensamt pensionsutmaningarna. Det handlar snarare om att i elfte timmen lappa och laga problem för en växande grupp. Om inte politikerna och pensionsgruppen samtidigt ger den stora gruppen medelinkomsttagare bättre långsiktiga förutsättningar till goda pensioner riskeras pensionssystemets långsiktiga legitimitet. När en ”normal” pension ska anges i förhållande till den lön man haft så är det just den stora breda massan som kommer sämst ut i dagens system, inte minst då man aldrig kan komma ifråga för något grundskydd som inkluderar bidrag. Varannan svensk förväntar sig att få en total pension som motsvarar 75–80 procent av sin slutlön. I själva verket kommer stora grupper medelinkomsttagare i stället få en pension på 60–65 procent, medräknat tjänstepension. En lärare född 1990 som tar ut examen vid 28 års ålder och vill gå i pension vid 69 års ålder behöver till exempel själv spara nästan 2.500 kronor i månaden för att nå 80 procent av slutlönen. Scherman pekar också på politikernas ansvar att bestämma pensionsåldern. Det är även där den offentliga debatten hakat upp sig de senaste åren. Ett lika viktigt men bortglömt perspektiv är den sena etableringen på arbetsmarknaden. Sverige har bland de högsta examensåldrarna bland akademiker i hela OECD. Det påverkar pensionerna betydligt mer än vad vi tidigare trott. När Pensionsmyndigheten i dag beräknar typiska pensionsnivåer utgår man i regel från en etableringsålder på 23 år på arbetsmarknaden. Men i själva verket är etableringsåldern uppemot 30 år för stora grupper. Fler unga behöver komma ut mycket tidigare på arbetsmarknaden än i dag för att kunna få en bra pension. För den med över 42.000 kronor i månadslön finns i dag möjlighet att löneväxla och på så vis skattesubventionerat stärka sin tjänstepension. För att skapa bättre förutsättningar för den stora gruppen medelinkomsttagare att också påverka sin framtida pension behövs skyndsamma insatser. Dessvärre har både Alliansen och den nuvarande regeringen sedan ett antal år attackerat det långsiktiga sparandet i Sverige. Först med slopad avdragsrätt på pensionssparande och sedan med höjd skatt på sparande. Därför behövs ett nytt brett folksparande. Vi har tagit fram ett sådant förslag – Allemanspension – som nästa regering kan lyfta in i sin höstbudget. Skatten på sparande i Allemanspension skulle vara betydligt lägre än till exempel skatten för sparande i ISK och sparandet öronmärkt just till pension. Vi ser också att åtgärder för att höja pensionerna för de med allra lägst inkomster är nödvändiga. Men för att inte lappandet och lagandet för denna grupp ska bli en årligt återkommande händelse måste åtgärder sättas in för den större gruppen – dagens medelinkomsttagare. För att fler ska få mer att leva på i framtiden är det därför hög tid att det blir lättare att spara till sin pension i Sverige. 24 maj 2018 Debattartikel KG Scherman, fd generaldirektör för Riksförsäkringsverket: ”LO:s pensionsförslag bättre än Löfvens låginkomstlöfte” Repliker Mattias Munter, pensionsekonom, Skandia: ”Gör det lättare att spara till pensionen” Slutreplik från KG Scherman: ”Oacceptabelt att pensionsdebatten förs bakom stängda dörrar” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Alf Tumble: Urblekt rosétrend sprider sig

Summary: KRÖNIKA. Att gissa vilka druvor som döljer sig i ett rosévin är svårt, men det brukar gå att urskilja var vinet kommer ifrån. En urblekt rosétrend sprider sig nu runt världen.

Det har alltid varit svårt att gissa vilka druvor som döljer sig i ett rosévin. Den vanligaste framställningsmetoden för att uppnå den rosa färgen är att låta blå druvors skal macerera, dra med vinet, under kort tid. Men förutom färg finns även arom, smak och struktur i druvans skal. Den korta macerationen innebär därför att druvans alla karaktärsdrag inte heller kommer fram på samma sätt. Så även om jag vet hur grenache eller sangiovese smakar som rött vin skulle jag aldrig kunna gissa rätt druvsort som rosé. Läs mer: Alf Tumble testar sommarens rosévin Vad som däremot brukar gå att urskilja är var rosévinet kommer ifrån. Vinets adress. Vissa vinområden har länge tillverkat rosé i en särskild stil som de förknippas med. Populäraste exemplet är utan tvekan Provence. Rosévinerna härifrån har alltid varit bleka i färgen, slanka, svagt örtiga och i bästa fall lite mineraliska. De sötfruktiga och hallonröda rosévinerna från Nya världen är å andra sidan ett minne blott. I dag vill alla göra vin som i Provence. Även om de inte gärna säger det högt är trenden tydlig även i Italien, Tyskland och Österrike. Den bleka, anemiska, strama och svagt aprikosfärgade rosén har blivit ny global standard och världens rosévinmakare justerar sina recept. Genom att skörda tidigare och arbeta med minimal skalkontakt kan man relativt enkelt uppnå ett hyfsat likt resultat. Till skillnad mot den ”hands off-trend” som råder för vitt och rött vin, där man strävar efter att hitta vinets ursprungskaraktär med så lite yttre påverkan som möjligt, handlar rosé fortfarande till största delen om aktiv vinmakning. Och även om vinproduktion är ett hantverk känns det onekligen trist att dricka vin som smakar likadant oavsett om det kommer från Uruguay eller södra Frankrike. Men det finns undantag – roséviner där druva, tradition eller plats skiner igenom. Några av dem hittar du här.


Guide: Så tränar du på bästa sätt

Summary: Många vill börja träna, men ibland tryter motivationen efter de inledande passen. Hur gör man för att hålla motivationen uppe? I DN:s guide till träning ger forskare och experter svar på den frågan tillsammans med handfasta tips för hur du kan träna rätt för din ålder, hur du får in motionen i vardagen och hur du ska tänka kring löpning. Dessutom slår de hål på flera av de myter som finns om träning och hjälper dig att undvika de vanligaste misstagen nybörjare gör när de börjar träna.

Så motiverar du dig I början av terminerna är gruppträningspassen fulltecknade, cykelbanorna fullproppade och löpspåren högtrafikerade, när många är på väg att ta tag i sin träning. Men snart blir det glesare i spåren och lättare att boka pass – då motivationen ofta börjar tryta efter den första träningsfasen. Karin Weman, lektor och doktor i psykologi med inriktning idrott och motion vid Högskolan i Halmstad, menar att ett av misstagen många gör är att ta i för hårt när de ska komma igång med träningen efter ett uppehåll. – Många tror att det behövs så mycket för att få effekt och försöker komma i gång med allting samtidigt. Men det vanligaste felet är att man går ut för hårt och har för höga ambitioner. Man kan ha en hög målsättning, men det är viktigt att veta hur man ska ta sig dit och vara medveten om att man måste förändra sitt beteende bit för bit, säger hon. Om man sätter för höga ambitionsnivåer är risken stor att man slutar när man börjar se hinder till sina nya beteenden. Har man börjat träna några gånger i veckan eller ta cykeln till jobbet kommer det till slut att komma någon barriär. – Det kanske börjar regna, man måste jobba över någon dag eller så tryter motivationen. Hälften av alla som börjar motionera slutar inom tre till sex månader. Och enligt min uppfattning beror det på att man går ut för hårt och inte har strategier för hur man ska hantera de hinder som kommer upp, så då ger man upp i stället, säger Karin Weman. Ett av sätten att hålla uppe motivationen kan vara att ha olika strategier för hur man ska göra när man möter en barriär. Om det regnar så att man inte kan ta den där planerade cykelturen kan man göra en backup-plan, i stället för att helt ge upp idén. Men det är också viktigt att tänka på att man för att få till en hållbar förändring måste ge sig själv utrymme att misslyckas. – Om du bestämt dig för att träna tre gånger i veckan och inte orkar det behöver du inte bli jättebesviken på dig själv och ge upp. Allting går upp och ner och ibland sjunker motivationen. Ska man få effekter av sin träning ska det bli en vana som håller i resten av livet, och sett ur det perspektivet så har tre veckors frånvaro från gymmet ingen betydelse, säger Karin Weman. Om man aldrig har tränat förut men har bestämt sig för att göra en förändring så kan det vara bra att börja med att försöka förändra små beteenden i vardagen, i stället för att besluta sig för att gå till gymmet tre dagar i veckan. – Det första är att minska sitt stillasittande. Man kan få stora effekter på sin grundkondition utan att behöva ge sig ut och springa, säger Karin Weman. Det är lättare för den som tidigare har varit fysiskt aktiv men har haft en svacka då man inte tränat att komma tillbaka till träningen, än för den som aldrig tidigare tränat. Men även här är det viktigt att vara snäll mot sig själv. Man kommer inte vara på samma nivå som man var när man slutade om man har haft en längre paus. – Många har dåligt samvete och tänker att nu jäklar ska jag tillbaka till där jag var, och så går man ut för hårt. För att träningen inte ska kännas fullständigt obehaglig eller göra ont så får man sänka förväntningarna på sig själv. Då minskar man också risken för skador, som är väldigt vanliga när man precis sätter i gång, säger Karin Weman. För att få en träning som fungerar menar Karin Weman att det är viktigt att ge träningen utrymme. – Skriv in det i kalendern eller sätt en lapp i kylskåpet som påminnelse. Det behöver inte ta tid från andra saker som man vill eller måste göra, utan kan planeras som en av de sakerna. Man måste hitta en balans, säger hon. Så håller du motivationen uppe • Hitta någonting som du själv tycker är kul. Alla behöver inte svettas på crossfitpass. Gillar du cykling i stället – prova det. • Försök att hitta ett sammanhang i träningen, för att övervinna svackorna i motivationen. Men häng inte upp hela din motivation på andra människor. • Ha en rimlig målsättning. Sätt inte för höga mål, utan anpassa dem efter dig själv så du inte ger upp. • Hitta backup-aktiviteter. Om det regnar och du inte kan cykla till jobbet, ha ett annat alternativ som du kan göra ändå. • Var snäll mot dig själv. Fokusera på det du klarar av, i stället för det du inte klarar av. Träning är en långsiktig livsstilsförändring. • Var noga i val av personlig tränare. Hitta någon som förstår din motivation, och kan hjälpa dig att övervinna just dina hinder. • Ge träningen tid i kalendern. Planera din träning, i stället för att tänka att du tränar om du hinner, då är det större chans att träningen blir av. • Skriv ner det positiva med träningen. Vad hoppas du att träningen ska ge dig? Fundera på detta och anpassa träningen därefter. Källa: Karin Weman, lektor och doktor i psykologi med inriktning idrott och motion vid Högskolan i Halmstad Att gå till en personlig tränare eller skaffa sig en träningskompis kan för många vara ett sätt att motivera sig till träningen. Men Karin Weman menar att det är viktigt att inte hänga upp hela sin motivation på andra människor. – Om din träningskompis uteblir av någon anledning och du inte har egen motivation så kanske du då inte fortsätter att träna själv. I stället måste motivationen komma inifrån, säger hon. Hon menar också att om man bestämmer sig för att träna med en personlig tränare så är det viktigt att välja en som förstår sig på hur man motiverar även de som inte har en hög grundmotivation. – Många personliga tränare blir det för att de själv tränar mycket. Då kan det vara svårt att hjälpa någon som själv inte är så övertygad. Man måste se den personens ursäkter som riktiga barriärer för träningen och tillsammans titta på hur man kan hitta lösningar på problemen med träningen. Det finns en risk att den personliga tränaren försöker att hjälpa till genom sin egen motivation och det ska man vara väldigt försiktig med, säger Karin Weman. Ibland rekommenderas att man sätter upp mål för sin träning, till exempel genom att boka in en tävling inom en viss tid så man har någonting att sikta på. Karin Weman menar att den typen av målsättningar fungerar bra för den som gillar att tävla eller jämföra sig. Men hon tycker att det är bättre att fundera igenom varför du vill börja träna. – Då kan man skriva ner vilka hälsoförbättringar man hoppas att träningen ska leda till, så kan man bygga från det. I vissa fall kan det räcka med vardagsmotionen och små förändringar i vardagen. Den bästa motivationen handlar om att det känns meningsfullt och då kan man efter hand lägga på mer och mer ansträngning. Då behöver det inte kännas kul just när man gör det. Läs mer: Så får du motivation till att börja – och fortsätta – med träningen Läs mer: Så får du träningsmotivationen att hålla livet ut De vanligaste träningsmisstagen vi gör Personer som börjar träna igen efter ett upphåll gör inte sällan samma fel – vilket kan leda till att träningseffekten snabbt mattas av eller att man drar på sig skador. Rickard Dahan har arbetat tillsammans med det svenska herrlandslaget i fotboll i flera år, bland annat som sjukgymnast åt Zlatan Ibrahimovic. Han spelade själv fotboll innan hans egna skador satte stopp. Rickard Nilsson är träningsrådgivare och koordinator åt den svenska OS-truppen. Inom Sveriges olympiska kommitté (SOK) ansvarar han för tolv olika idrotter, med särskilt fokus på brottning och friidrott. Det här tycker de är de vanligaste misstagen vi gör när det kommer till träning: 1. Träning utan tanke Många träningsprogram bygger på att alla personer ska göra samma övningar, men det är ett stort misstag enligt experterna. Beroende på om man är ute efter att öka sin prestationsförmåga, återhämta sig efter en skada eller bara må lite bättre, så kräver det olika träning. – Det största felet man gör är att man tränar utifrån någon annans upplägg, som ska vara allmängiltigt för alla personer. Men så fungerar det inte, säger Rickard Dahan. Den som vill ha hjälp att bygga upp ett träningsprogram utifrån sitt egna träningsmål kan fråga på det egna gymmet, eller ta kontakt med en sjukgymnast. När man har ett uttalat syfte med träningen är det också lättare att utveckla den med tiden. Den som bara fortsätter att göra samma övningar år ut och år in kommer stanna i utvecklingen. Enligt SOK:s Rickard Nilsson är det viktigt att man följer upp sin träning och utvecklar den i takt med de egna framstegen. Den som har en personlig tränare ska kräva att hen mäter träningsresultaten och följer upp med nya övningar. – Är du riktigt svag så är det bra med situps. Men när du är väldigt vältränad så ger det ingenting. Samma sak gäller kondition. I början kan det hjälpa med en promenad. Men efter dag kan du börja jogga, sedan springa, sedan är det kanske dags att fixa en pulsklocka och börja köra intervaller, säger Rickard Nilsson. 2. Trendkänslighet Crossfit, kettlebells och olympiska lyft. Träningstrender kommer och går, till experternas stora förtret. – Sverige är nog ett av de mest trendkänsliga länder som finns. Men det kan vara förödande för träningen. Det som ger utveckling är långsiktighet och kontinuitet, säger Rickard Nilsson. Samtidigt säger han att det kan vara bra för motivationen om man förnyar träningen då och då, men att det ska göras med försiktighet. Rickard Dahan håller med. – Det gör ingenting om man vill testa nya saker, men man måste anpassa det utifrån sina egna förutsättningar. Innan du hakar på en trend ska du fundera över vad som egentligen passar dig, din kropp och din tidsplan. 3. För mycket, för svårt, för snabbt Den som äntligen lyckas knuffa sig själv ur soffan vill gärna överkompensera tidigare lathet med nyvunnen frenesi i gymmet eller på löparbanan. – Ett vanligt problem är att man går från noll till hundra, alldeles för snabbt, säger Rickard Dahan. För att bygga upp en kropp som klarar mycket träning understryker han vikten av vardagsmotion. Kroppen ska undvika stillasittande och underhållas regelbundet för att höja det allmänna välmåendet. – Kroppen ska användas så att den blir van vid rörelse, i stället för att man chockar den med tung träning några enstaka gånger i veckan, säger Rickard Dahan. Även Rickard Nilsson varnar för att utföra allt för krävande eller avancerad träning utan att ha grundförutsättningarna. Det är ett problem bland både motionärer och elitidrottare att man fokuserar för mycket på hård träning. – Det är klart att det blir skador då. Man måste ha en kropp som klarar idrott innan man utövar den. Samtidigt kan jag förstå att man blir hooked på crossfit, det är en högintensiv träning som ger ganska snabba resultat i början. Men har du inte en bra fysisk bas så kommer den utvecklingen snart att mattas av. Då kommer man att anstränga sig ännu mer, utan att ha återhämtningskapacitet för det, och därmed öka risken för skador, säger Rickard Nilsson. 4. Blundar för signaler Den som har tränat mycket tycker ofta att den känner sin egen kropp väl. Men med erfarenhet följer också en risk för att man bortser från signaler som hade stoppat en mindre vältränad motionär. – Kroppen signalerar ofta i god tid om något är fel. Det kan ha gått bra i flera år att springa några mil i veckan. Men med ålder eller efter en sjukdom så kanske det inte längre fungerar. Då måste man lyssna på kroppen och anpassa sig eller skapa bättre förutsättningar, säger Rickard Dahan. Läs mer: De vanligaste misstagen folk gör när de tränar Läs mer: Så minskar du risken att bli skadad när du sportar Träna rätt för din ålder Det är ingen bra idé att träna på samma sätt vid 50 års ålder som man gjorde när man var 26 år, eftersom kroppen förändras med stigande ålder. Att anpassa övningarna efter ålder gör att du kan stärka kroppen på ett bättre sätt. Mai-Lis Hellénius, professor vid institutionen för medicin vid Karolinska universitetssjukhuset, ger sina bästa tips för hur du tränar vid olika åldrar: Vid 20 år: Då är kroppen oftast stark och svarar bra på olika typer av träning. – Då är man som starkast. Friska unga vuxna kan träna nästan vad som helst och hur som helst. Men unga är oftast trendkänsliga och träningen kan därför bli ensidig. Ett tag var det step-up som gällde, sedan bootcamp och kettlebell. Det finns en viss skaderisk om man tränar ensidigt eftersom man då ökar belastningen på endast några få leder och muskelgrupper. Vid 30 år: Nu kan man fortsätta att träna allsidigt – kondition och styrka. Vid den här åldern bildar många familj, jobbar hårt och har inte alltid tid att tänka på hälsan. – Ge akt på övervikt som kan komma smygande. Om du samlat på dig extrakilon och vill gå ner i vikt så bryt långvarigt stillasittande och öka på träningspassen. Öka 30-minutersträningen till 60. Och håll mer koll på midjemåttet än på vikten. Att sitta många timmar varje dag framför datorn leder till oerhört låg kaloriförbränning som inte kan kompenseras med ett par tre träningspass i veckan. Det räcker inte. Vid 40 år: Nu börjar en del få hälsoproblem som högt blodtryck, övervikt eller artros. – Medelålders – ja, nu är det hög tid att börja träna om du inte har gjort det tidigare. Motionsträning är bra, men glöm inte vardagsrörligheten – ställ bilen och ta en promenad till jobbet, skippa hissen och ta trapporna. Lägg till styrke- eller coreträning för att få bålstabilitet. Vid 50 år: Nu har fettförbränningen minskat, det blir nu svårare att gå ner i vikt. Nu gäller det att stärka rygg och bål men lägg också till balans- och smidighetsträning. Promenera/jogga, styrketräna. Och tänk på hållningen. – Träna som vid 40 men mer! Gör en hälsokontroll, du känner inte av högt blodtryck och höga blodfettsnivåer. Få upp pulsen vid träning. Stärk musklerna, träna de stora muskelgrupperna i lår, rumpa, överarmar, mage, rygg. Och en hel del träning kan göras hemma, utan redskap. Vid 60 år: Nu brukar muskeltappet vara ett faktum så styrketräning är ett gott råd. Håll konditionen och rörligheten uppe med cykling, vattengympa, raska skogspromenader, dans. – Nu är styrketräning ännu viktigare än tidigare. Sarkopeni – muskelförlust/svaghet – är ett stort problem som inte enbart ger dålig balans med fallolyckor som följd. 70+: I den här åldern är det lätt att bli stel så träna smidighet, det finns flera gympass som inriktar sig enbart på det. – Öka konditionsträningen successivt, som idrottsmännen gör. Allsidig träning ger största effekten. Läs mer: Så tränar du rätt för din ålder Läs mer: Jurij, 71, började träna och bytte till en ny ”livsroll” Läs mer: Åtta hälsosamma vanor du borde skaffa dig i 20-årsåldern Sant och falskt om träning Kan man träna bakfull? Och ska barn styrketräna? Frågorna – och myterna – om träning är många. DN har tagit hjälp av Örjan Ekblom, docent vid Gymnastik- och idrottshögskolan, för att reda ut vad som är sant och falskt om träning. Så kommer du igång med löpningen Löparcoachen Charlotte Karlsson har tränat friidrott sedan hon var sex år gammal. Hon har bland annat tagit SM-guld i Stockholm Marathon och representerat Sverige i både EM och VM i maraton. Det vanligaste misstaget människor gör när de ska komma igång med löpningen är enligt Charlotte Karlsson att de går ut för hårt. – Precis som jag själv är när det gäller mycket andra saker så blir man för ivrig på bollen och går all in från början. Men just med löpningen är det inte så bra för det blir väldigt belastande för kroppen och med många stötar mot marken. Därför finns en stor risk att dra på sig skador om man satsar för hårt och för snabbt. Många får ont för att de startat för snabbt och då tänker de i stället att löpning inte är för dem och lägger av. Charlotte Karlsson menar att det är bättre att trappa upp långsamt, och att varva löpningen med andra träningsformer som är mindre belastande för lederna, som cykling och simning. Även motivationen kan bli lidande om man försöker pressa in stora mängder löpning i vardagen. – Man måste få in löpningen i sin livsstil och pussla ihop så att det inte blir en för stor uppoffring att ge sig ut, säger Charlotte Karlsson. Själv drabbades Charlotte Karlsson av en allvarlig höftskada under 2013, och har därför egen erfarenhet av att trappa upp efter ett längre träningsuppehåll. – Mitt upptrappningsprogram låter nästan lite löjligt, för det börjar så lågt – men då hinner lederna och senorna vänja sig vid belastningen. Man kan inte tänka att man sprang milen för ett halvår sedan, utan måste se till hur mycket man har sprungit de senaste månaderna när man sätter igång igen, säger Charlotte Karlsson. – Man kan komplettera med annan träning och röra på sig ändå men på ett mindre belastande sätt utöver löpningen. Charlotte Karlssons upptrappningsschema. Vecka 1 (varannan dag): 10 minuters promenad. Därefter 5 intervaller med en minuts löpning varvat med en minuts promenad. Nedjogg: tio minuters promenad. Vecka 2 (varannan dag): 10 minuters promenad. 5 intervaller med två minuters löpning varvat med en minuts promenad. Nedjogg: tio minuters promenad. Vecka 3 (varannan dag): 10 minuters promenad. 5 intervaller med 3 minuters löpning varvat med en minuts promenad. Nedjogg: tio minuter promenad. Fortsätt trappa upp varje vecka till en nivå du vill hålla dig på. Komplettera löpningen med annan träning. Kan alla komma in i löpningen? – Definitivt. Människan är gjord för att springa, det är en av våra naturliga gångarter, men det viktiga är att inte gå för snabbt fram, säger Charlotte Karlsson. För att verkligen motivera sig själv att ta tag i sin löpning tycker hon att man ska försöka se det som en social träningsform, och gärna dra ihop vänner, familj eller kolleger för att springa tillsammans. Även om man vill springa i grupp behöver man inte kunna springa i samma tempo, i stället kan man ta sig till en plats tillsammans och där göra intervaller på sin egen nivå. – Man behöver inte springa rundor i skogen, utan kan springa en kortare bit till en plats där man får möjlighet att springa i sitt eget tempo. Men det kan ändå bli socialt, för man kan springa dit och tillbaka igen tillsammans, och peppa varandra mellan intervallerna. Ett annat tips för att hålla motivationen uppe är att sätta tydliga mål. Ett sådant kan vara att springa något av de många lopp som anordnas. – Det finns vissa som inte alls behöver några mål för att motivera sig. Men för de som har lite svårt med motivationen så är det utmärkt att kunna sätta målet att springa något lopp. De flesta löpartävlingar är extremt kravlösa, men det ger jättemycket glädje, och den enda man behöver tävla med är sig själv, säger Charlotte Karlsson. Läs mer: Så kommer du i gång med löpningen efter ett långt uppehåll Läs mer: Han vill klara världens tuffaste ultramaraton Motionen i vardagen utan att byta livsstil Alla Sveriges vuxna rekommenderas av Folkhälsomyndigheten att göra måttligt ansträngande fysisk aktivitet minst 150 minuter i veckan. Så mycket träning leder enligt FYSS, en handbok för hur fysisk aktivitet kan användas för sjukdomsprevention, till stora hälsoeffekter. – Vi har anammat WHO:s rekommendationer för hur mycket fysisk aktivitet man ska ägna sig åt i veckan, och då gäller 150 minuter utspridd aktivitet. Det ska vara aktiviteter som har en viss intensitet och ökar ämnesomsättningen, till exempel en rask promenad som gör att man blir lite flåsig, men fortfarande kan prata, säger Marita Friberg, utredare på Folkhälsomyndigheten. För lite motion kopplas enligt handboken till hjärt- och kärlsjukdomar, cancer, diabetes, fetma, benbrott och psykisk ohälsa. Enligt en studie som publicerades i tidskriften The Lancet 2013 var en fysiskt inaktiv livsstil en lika stor riskfaktor för kroniska sjukdomar som fetma och tobak. Vilket som är det mest effektiva sättet att lägga upp sin vardagliga motion är omtvistat. Medan vissa menar att 30 minuter per dag är det mest effektiva, menar andra att så kallade ”helgtränare” som får alla sina 150 minuters motion under några få dagar klarar sig lika bra. Enligt FYSS bör man förutom 150 minuters fysisk aktivitet under veckan också två gånger i veckan ägna sig åt muskelstärkande fysisk aktivitet – om man är över 65 år tillkommer rekommendationer om att träna även balansen. Men trots rekommendationerna och de dokumenterade hälsoeffekterna är det många svenskar som inte rör på sig tillräckligt mycket. Enligt Folkhälsoenkäten från 2016 var det bara 66 procent av befolkningen som rörde sig minst 30 minuter per dag. Örjan Ekblom, docent vid Gymnastik- och idrottshögskolan, menar att det inte alls behöver vara så krångligt att få in motionen i vardagen. Han har flera exempel på enkla knep som man kan ta till för att komma ut och röra på sig till vardags. – Det vardagliga tränandet behöver inte ta så mycket tid i anspråk. Bor man i en större stad i Sverige så har de flesta förutsättningar att använda transporten till och från jobbet för vardagsträning genom att cykla eller promenera. Med en elektrisk cykel kan man också cykla delar av vägen själv, och ta sig en bit med hjälp av elen, säger Örjan Ekblom. Ett annat sätt är att få in en del motion under kvällen. Så får du in mer motion i vardagen • Cykla eller promenera till jobbet om du har möjlighet. • Ta den där extra promenaden på kvällen i stället för att sitta i soffan. • Välj trapporna i stället för hissen. • Gå till tunnelbanan eller bussen, eller hoppa av någon station tidigare än du brukar och gå sista biten. • Tar du bilen, parkera lite längre från jobbet och gå. Försök att skrapa ihop 30 minuter av motion som gör dig flåsig, men inte andfådd. • Hitta rutiner som kan bli regelbundna i stället för att satsa allt på några få gånger i veckan. • Gå till kollegorna på jobbet i stället för att skicka mejl, välj en skrivare eller kaffemaskin som är lite längre bort från ditt skrivbord. • Försök ta ett avbrott om du har ett stillasittande jobb, och ta en bensträckare varje halvtimme. • Använd reklampauserna i tv-program för att göra korta fysiska aktiviteter. • Jobba i trädgården, eller i hushållet och försök aktivera dig hemma. Källa: Folkhälsomyndigheten, Gymnastik- och idrottshögskolan – En vardagsmotionsinsats är att ta den där promenaden mellan middagen och tv-tittandet. Jag får ofta frågor om man måste bli svettig och andfådd och det finns vissa saker som händer när man blir det, men den största hälsovinsten går mellan att göra någonting och inte göra någonting alls, säger han. Marita Friberg på Folkhälsomyndigheten menar att det viktigaste är att man inte förblir stillasittande, utan tar avbrott och letar efter tillfällen att få motion. – Om man jobbar på kontor kan man gå en sträcka, eller ta en rask runda runt huset. Det viktiga är att man hittar små stunder i vardagen som kan bli regelbundna och där man kan samla ihop sin aktivitet. Om man går en sträcka till kollektivtrafiken, och när man är på väg till jobbet går man ofta ganska snabbt, så kan man där få ihop 20 minuter per dag, säger hon. Frida Bergman är doktorand vid Umeå universitet och delaktig i ett forskningsprojekt där man installerat gåband på kontorsarbetsplatser i Umeå. Minst en timme per dag går sedan de anställda på gåbandet samtidigt som de arbetar vid sin dator. – Mer och mer forskning visar att långvarigt stillasittande är dåligt för vår hälsa, och det har kopplats till en ökad risk för typ 2-diabetes, men även vissa typer av cancer och hjärt- och kärlsjukdomar. Så vi försöker hitta sätt att minska stillasittandet på kontorsarbetsplatser. Tidigare har man pratat mycket om högintensiv fysisk aktivitet, och det verkar som man måste träna ganska mycket för att motverka stillasittande, så därför blir det här en annan sida av samma mynt. Om man inte har ett gåband, vad kan man göra då för att röra sig mer på sin arbetsplats? – Det finns ganska mycket man kan göra. i stället för att skicka ett mejl kan man gå och prata med sin kollega, eller man kan välja en skrivare lite längre bort. Så finns det pausprogram på datorn som kan påminna en om när det är dags att ta ett avbrott. Hur ofta ska man avbryta sitt stillasittande? – Man vet inte riktigt hur ofta man behöver bryta stillasittandet för att få hälsoeffekter, men man brukar säga ungefär en gång i halvtimmen. 2015 gick några experter genom den forskning som finns, och de kom fram till att man ska försöka få till två timmars stående eller lågintensiv rörelse varje dag under arbetstid för att få förbättrade hälsoeffekter. När man börjar vänja sig vid detta bör man sträva efter fyra timmar per dag. Läs mer: Så får du mer vardagsmotion utan att byta livsstil Läs mer: Karin Bojs: När två minuter av träning räcker Läs fler av DN:s guider. • Guide: Så gör du för att sova bättre • Guide: Första året med barn • Guide: Allt du behöver veta om kärlek


Vad händer en ”illojal” svensk om SD vinner valet?

Summary: Sverigedemokraterna bygger sin nationalism på begreppets mörka Janusansikte i kombination med en tydlig kulturrasism och högerpopulism. Om SD kommer till makten återstår att se hur partiet ska sortera ut vilka som är äkta svenskar.

I sitt principprogram skriver Sverigedemokraterna sig bland annat: ”På samma sätt som den som är född in i en annan nation senare i livet kan bli en del av den svenska nationen menar vi också att man även som infödd svensk kan upphöra att vara en del av den svenska nationen genom att byta lojalitet, språk, identitet, eller kultur”. (sidan 15 i Principprogrammet). Som varande en sann Sverigevän som gillar vår liberala demokrati, våra grundlagar och anser att land skall byggas på lag styrd av god etik, står jag inte lojal visavi SD:s bruna kulturrasism och tribalism. Frågorna jag ställer är: Hur ska SD sortera ut vilka som är äkta svenskar? Vad visar en äkta svensk lojalitet mot? Vilka premisser skall gälla i ett SD styrt Sverige? Ska vi låta en pueril och en rasistiskt tonad missnöjesyttring som Sverigedemokraterna bestämma om vi är värda vårt medborgarskap eller inte? SD bygger sin nationalism på begreppets mörka Janusansikte i kombination med en tydlig kulturrasism, högerpopulism och vi vet alla vilken idévärld partiets grundare vilade på. Den ”svenskhet” SD drömmer om står jag direkt illojal mot och undrar därför lite nyfiket vad det framtida straffet kan bli? Att utvisa mig till ett annat land kan bli svårt, så jag antar att jag har en reserverad plats i en godsvagn till ett avprogrammeringsläger där jag får lära mig tyst lydig lojalitet med herrarna och får lära mig äkta svensk folkdans. Får jag lära mig spela nyckelharpa också?