Summary: Säga upp sig, vara otrogen eller flytta till Nässjö? Märkliga grejer började hända när Gunilla Bergenstens bekantskapskrets började 40-årskrisa. Författaren försökte ta reda på vad som pågick och skrev en bok om sitt år som 39-åring. Gunilla Bergensten GUNILLAS TIPS FÖR EN MILDARE 40-ÅRSKRIS

För många av oss händer det något vid 40. Vi börjar ifrågasätta både våra liv och kroppens förändringar. För författaren Gunilla Bergensten började 40-årskrisen göra sig påmind när telefonen plötsligt började ringa hemma i radhuset i Göteborg. Gunilla var då 39 år och den ena väninnan efter den andra ställde frågan om det inte skulle vara mer än så här? Deras makar ville bygga garage, hade varit otrogna och ville skiljas. – Jag var nog inte en särskilt bra vän just då. Jag vet att jag en gång sa till en väninna att hon inte skulle fundera så mycket utan kanske prova att börja sticka. Själv bekymrade sig Gunilla mest över rynkor i ansiktet och ett begynnande gäddhäng på överarmarna. En ytlighet som inte fick henne att känna sig bättre till mods. – Jag undrade vad det var för fel på mig som var så ytlig och bara brydde mig om mitt utseende när mina vänner ifrågasatte sina liv på ett djupare plan. När skulle min livskris komma? Var det min tur nu? Funderingarna blev början på boken ”När jag fyller 40 ska jag vara snygg, rik och lycklig (och yngre)” som skildrar Gunillas sitt år som 39-åring i dagboksform. Sin egen utseendefixering tror hon hängde ihop med rädslan att bli osynlig. – Det var min väninna Anne i boken som plötsligt sa ”Har du märkt att vi har börjat bli osynliga?”. Den här känslan av att inte längre bli sedd på samma sätt som inträffar i 40-års åldern. Egentligen så är jag inte så säker på att det hänger ihop med att vi förändras så mycket just då. Det kanske är mer en känsla av livskris omkring oss som gör att vi känner oss osedda. Vid fyrtio börjar fertilitetens begränsning göra sig påmind för kvinnan - samtidigt som männen blir mer ”gubblika”. – Vi kvinnor åldras mer långsamt över tiden, medan det för männen kommer som ett skov med kal hjässa och gubbmage, På så sätt är det mer brutalt för männen i 40-årsåldern. Gunilla tror också att det är känslan av osynlighet och vilsenhet i tillvaron som gör att många 40-åringar loggar in på facebook. – Det finns inget som kan lindra känslan av att inte vara sedd så mycket som att få bekräftelse. Man går in på facebook och googlar gamla ex och flirtar. Det är som bästa drogen för en lite osynlig vilsen 40-någonting att exet tycker att man fortfarande är snygg. Jajamensan, jag har gjort det, det funkade jättebra... Gunilla förlikade sig hyfsat med sitt gäddhäng och nya rynkor när hon diskuterade saken med en väninna. – Hon sa att ”Det har aldrig varit ditt utseende som varit grejen Gunilla utan din utstrålning”. Och det var rätt skönt att höra - utstrålningen försvinner ju inte även om brösten kanar ner. Det kändes befriande och blev lite av en uppenbarelse. Gunilla tror att den stora skillnaden mellan att fylla 30 och att fylla 40 är att man ställer nya frågor. – Mellan 30 och 40 var den stående frågan ”vet ni någon bra rörmokare?” eftersom alla höll på att renovera sina kök. Men nu blev frågan i stället ”ska det inte vara mer än så här?” Att vi som hade lovat varandra som 20-åringar att inte leva våra föräldrars liv bara körde på, för att sedan upptäcka att det var precis det vi hade gjort. Det går så fort under de här åren och vi hinner inte riktigt tänka. Vi kanske skaffar för stora hus, nya kök och renoverar både ett och två badrum, och vi låser upp oss ekonomiskt så att vi inte har utrymme för annat. Gunilla menar att även om det sällan är dåliga val man har gjort, utan tvärtom väldigt välgrundade sådana, så kommer ofta frågan ”var det detta jag ville?” upp några år senare. – Jag tror att om man kanske hade gjort lite mer oväntade val som 30-åring, så hade det inte blivit så knepigt vid 40. Om man hade överraskat sig själv någon gång då och då, och ställt sig nya frågor, så hade det kanske blivit mer spännande. Att den här krisen kommer just vid 40 tror Gunilla beror på att de mest hektiska småbarnsåren är förbi. – Man har tid att krisa för att barnen äntligen är större och vi får egen tid till att fundera på hur man har det. När det inte bara måste pratas om vem som var uppe sist på natten, och när antalet skridskodagar och matsäckar minskar, då har man tid att ifrågasätta om det verkligen är så här man vill ha det. Gunilla tror också att det hänger ihop med att vi är fostrade i att tro att allting är möjligt. – Det är väl också det som är vårt problem – att vi tror att allting är möjligt när det inte är det. Jag kan tro att vi mår lite bra av att tänka att allt faktiskt inte är möjligt och att vi kanske har ett jättebra liv som och inte alls så dåligt. I stället för att sträva efter något annat, som vi tror är bättre. Samtidigt var hon själv som 39-åring helt övertygad om att det bästa fortfarande låg framför henne. Hon tycker också att både hon och hennes vänner har förändrats till det bättre sedan de fyllde 40. – Jag tycker att vi har blivit snällare både mot oss själva och varandra. Jag kan inte påstå att vi hade så höga krav innan, men jag tycker att vi är ännu slappare nu. Man köper nya trosor när man inte orkar tvätta och dricker vin oftare med väninnor. – Jag känner mig mycket tryggare. Jag säger ifrån på jobbet och har lärt mig spelet och ser det mer klarsynt. Jag tror också att vi är mer ärliga mot varandra och att vi vågar berätta om vi har det jobbigt i relationen och med barnen, i stället för att hålla fasaden uppe. Hon påpekar att om det är så att man vaknar upp en dag och konstaterar att man ”vill mer” så finns det inget som hindrar en att göra det, och att dumma val till viss del är av godo. Gunillas eget ”korkade val” gjorde hon för ett år sedan när hon och maken tog familjens pick och pack och flyttade till San Francisco i USA efter att han hade vunnit ett arbetstillstånd i ett Greencard-lotteri. – Jag hade inte gjort så mycket dumt innan dess, varken hånglat med fel kille eller spytt i en buske innan jag fyllde 40, haha, så det var kanske på tiden. Men även om jag tänker på hur korkat det var varje dag och hur svårt det har varit för mina barn att byta skola, kontinent och språk, så ville jag visa dem att det inte är farligt med förändring. Många gånger tror jag att barnen blir en förevändning till varför man inte kan göra saker. Missförstå mig rätt – all omsorg om barnen – men samtidigt kanske vi ska våga ibland och visa våra barn att mod och förändring kan leda till någonting bra. – Jag tror att livet blir mer spännande om man gör lite fler oväntade val. Jag önskar att jag kan ingjuta mod i folk att det inte är för sent. Förutom när mina barn föddes, så har allt roligt hänt mig i livet efter 40. Hon menar att det också är modigt att våga ha en rejäl ålderskris. – De lätta besluten är kanske inte alltid så spännande – det är oftare de svåra besluten som leder till utveckling. Jag tycker att det är modigt att våga ifrågasätta sitt liv och anamma en kris, för det är verkligen jätteotäckt. Gunilla upplevde sin egen värsta ålderskris för några år sedan. – Jag hade haft flera missfall och jobbade för mycket. Jag hade många tankar om vad jag inte kunde göra och varför saker inte blev som jag hade planerat. Jag kände att ”Varför kan jag inte få det här barnet och varför blir inte mitt liv som jag vill?”. Jag ifrågasatte mig själv och ringde mina vänner och grät. Och tro mig, ingen föreslog att jag skulle ta upp stickning! Efter en husflytt, ett antal renoverade kök, badrum och så småningom ett andra barn landade hon på ett mjukt sätt i medelåldern. Numera beskriver hon sitt liv som en skön 40-årsfas. – Jag konstaterar att jag gick över till andra sidan och att det var varmt där. Det var trevligt och trevliga människor och ett väldigt trivsamt sätt att leva att bli 40. Jag försöker samleva med mina rynkor och överarmar och jag rättar till när jag bär ärmlöst. Och numera också i knävecken - sedan det har börjat hänga lite under låren. Moa Herngren är frilansjournalist sondag@dn.se 1. Bara för att alla andra köper hus/byter kök/köper sommarställe/lägger plattor på hela baksidan så behöver inte du göra det. 2. Var inte projektledare för din familj 3. Gör något oväntat då och då. 4. Bli med barn någonstans runt 38. Man hinner inte krisa om man måste pyssla med smakportioner och vakna titt som tätt nätterna igenom.


"Ny dna-teknik visar att det inte finns raser"

Summary: Resultat från nya omfattande dna-studier: Människosläktet är genetiskt extremt homogent trots alla skillnader i utseende. Ny teknologi som gjort det möjligt att avläsa den mänskliga dna-texten snabbt och billigt har inte hittat några ”rasspecifika” gener. De allra flesta genetiska varianter, utom de väldigt ovanliga, förekommer över hela världen. En människa av afrikansk härkomst kan genetiskt stå närmare en person från Sydeuropa eller Mellanöstern än en person från en annan del av Afrika. Argumenten för att utmönstra begreppet ras för människans vidkommande är överväldigande, skriver Ulf Pettersson, professor i medicinsk genetik vid Uppsala universitet.

De mest iögonfallande skillnaderna mellan människor som kommer från olika kontinenter rör hudfärg, hår och ansiktsform. Vi vet inte säkert än varför dessa skillnader uppkommit, men det finns trovärdiga hypoteser. En faktor är att människan behöver solljus för att bilda D-vitamin. D-vitamin är ett livsnödvändigt ämne som bildas i huden när den solbestrålas. I det solrika Afrika bildas tillräckligt med D-vitamin trots att hudfärgen är mörk av pigment. Men när den mörkhyade flyttar till solfattigare trakter ökar risken för att drabbas av engelska sjukan. Man kan således lätt föreställa sig att individer som fått mutationer som minskar hudens pigmentering fortplantade sig effektivare och genom naturligt urval spreds och förökade sig de ljushyllta människorna i den tempererade klimatzonen. Ursprungsmänniskan var med all sannolikhet mörkhyad och det ljusa skinnet är således resultatet av mutationer och naturligt urval. Genforskningen har öppnat helt nya vägar att studera släktskap mellan arter och mellan individer. Resultaten har entydigt visat att alla levande organismer på jorden är besläktade. Redan i genforskningens barndom kunde den amerikanske forskaren Allan Wilson visa att människan har sitt ursprung i Afrika. Man började tala om att det funnits en ”Afrikansk Eva” som vi alla härstammar från. Under de senaste åren har genforskningen tagit ytterligare språng. Ny teknologi har gjort det möjligt att avläsa den mänskliga dna-texten mycket snabbare och billigare. Inom loppet av timmar kan hundratusentals variabla punkter i en människas dna undersökas, vilket möjliggjort omfattande jämförelser av dna från människor med olika geografiskt ursprung. Resultaten har väsentligen bekräftat den amerikanska forskaren Lewontins slutsats från 1972 som utgått från ett litet antal individer och litet antal dna-bokstäver. Han hade visat att de genetiska skillnaderna mellan så kallade människoraser är små och uppgår till bara några få procent av all genetisk variation som finns hos människosläktet. Av den sammantagna genetiska variationen finner man att cirka 85 procent hos alla befolkningsgrupper är oberoende av geografiskt ursprung. De allra flesta genetiska varianterna, utom de som är väldigt ovanliga, förekommer således över hela världen. Intressant är också att den stora majoriteten av människans alla genetiska skillnader är gamla och fanns redan hos den grupp av Homo sapiens som lämnade Afrika för cirka 50.000 år sedan. Man har således inte hittat några ”rasspecifika” gener eller genvarianter. En skillnad mellan olika befolkningsgrupper är hur vanliga olika genvarianter är. Som ett exempel kan nämnas blodgrupper. Varianter av en gen gör att en individ kan ha endera av blodgrupperna A, B, AB eller 0. Om man jämför hur vanliga dessa blodgrupper är finner man överraskande skillnader. I Sverige är blodgrupp A relativt vanlig (27 procent) medan den hos Amerikas ursprungsbefolkning är sällsynt (1 procent). En tänkbar förklaring är att den ursprungliga grupp individer som korsade Berings sund och bildade Amerikas ursprungsbefolkning av en slump innehöll få individer med blodgrupp A. Vad man således ser är gradvisa förändringar i hur vanliga olika varianter är när man jämför olika befolkningar. Skillnaderna, som oftast är betydelselösa, har i de allra flesta fallen orsakats av slumpen och detta fenomen brukar kallas genetisk drift. Nyligen har extremt omfattande studier gjorts där man studerat hundratusentals punkter i dna från tusentals individer med olika geografiskt ursprung. Man har sedan undersökt vilka som är mest besläktade med varandra. Som väntat finner man att människor som bor inom samma geografiska region är mera besläktade med varandra, men inga distinkta geografiska gränser existerar. En person av afrikanskt ursprung kan ur genetisk synpunkt vara närmare släkt med en person från södra Europa eller från Främre Orienten än med en person från en annan del av Afrika. Vid en jämförelse av ett stort antal individer från Europa och Eurasien fann man att alla är nära besläktade och att resultaten visade att de blivande européerna utvandrat från Eurasien, först västerut och sedan norrut. De grupper i Europa som är mest unika med avseende på frekvenser av genvarianter visade sig vara finländare och norditalienare. Att finländarna utmärker sig var inte oväntat eftersom flera studier visat att den finländska befolkningen härstammar från ett överraskande litet antal individer, kanske bara något hundratal. Eftersom frekvensen av genvarianter varierar i olika befolkningar kan man ofta säga något om en persons geografiska ursprung genom att studera många punkter i dna (dussintals). I en brottsundersökning kan man alltså få en viss vägledning om en förövares etniska ursprung om man har tillgång till dna. Att applicera rasbegreppet på människan är problematiskt av flera skäl. För det första är det väldigt dåligt definierat. En definition brukar vara att det finnas en tydlig avgränsning mellan de grupper som konstituerar olika raser. Med denna definition finns inga människoraser eftersom genvarianterna uppvisar kontinuitet och ”rasernas” utbredning sammanfaller inte med några genetiska gränser. Det entydiga resultatet av modern genforskning är att människosläktet är extremt homogent ur genetisk synpunkt trots att så stora utseendemässiga skillnader existerar. Resultaten talar i stället för att människan gradvis koloniserat jordklotet och inga belägg finns för att grupper av människor haft möjlighet att utvecklas till en ras. Att med utgångspunkt från genetik indela människosläktet i ett litet antal grupper är sålunda inte möjligt att göra. Linné och andra forskare efter honom gjorde det stora misstaget att inte bara införa rasbegreppet för människan utan också genom att tillskriva olika ”raser” olika egenskaper. Vad som förvillat är den enorma styrkan hos det sociala och kulturella arvet. En indelning av människosläktet i raser skulle knappast fylla någon meningsfull funktion. Det har visserligen hävdats att etnisk tillhörighet skulle kunna utnyttjas i medicinska sammanhang eftersom geografiskt ursprung kan korreleras till frekvensen av vissa sjukdomsframkallande genvarianter. I USA har man exempelvis godkänt ett läkemedel med förbehållet att det företrädesvis skall användas på patienter med afro-amerikanskt ursprung. I detta fall handlar det dock om att en viss form av sjukdomen betingas av en genvariant som är vanligare hos afro-amerikaner. Det handlar sålunda inte om att läkemedlet är ”rasspecifikt” utan att chansen att det skall ha effekt är större bland afro-amerikaner. Man bör sålunda snarare tala om en behandling som är specifik för en genvariant. I mina ögon vilar rasbegreppet för människans vidkommande minst sagt på skakig vetenskaplig grund. Till detta kan läggas den enorma belastning rasbegreppet fått genom nazismens kvasivetenskapliga galenskaper. Förvillande är också användningen av begreppet ras på våra husdjur, särskilt hundar. Här har man ju genom ett av människan drivet urval fått fram individer som inte bara skiljer sig till utseendet utan även med avseende på många egenskaper och förmågor. Jag anser att det finns tunga argument för att utmönstra begreppet ras för människans vidkommande.


”S och M röstar likadant vid omröstningar i EU”

Summary: Rapport från Junilistan om EU-parlamentet: Socialdemokraterna och de borgerliga röstar lika i nio fall av tio.I EU är den svenska politikens huvudmotståndare eniga om det mesta. Det visar en sammanställning av EU-parlamentets 535 omröstningar som Junilistan gjort i en ny rapport. Socialdemokraternas Inger Segelström röstar till exempel som Gunnar Hökmark i 87 procent av fallen. Folkpartiets Olle Schmidt röstar med socialdemokraten Göran Färm till 90 procent. I 97 procent av alla EU-parlamentets slutomröstningar är konservativa, liberala och socialdemokratiska ledamöter överens. Den politiska motsättning mellan höger och vänster, som skapar engagemang i den västerländska demokratin finns inte EU-parlamentet, skriver Junilistans ledare Sören Wibe, och partiets grundare Nils Lundgren, ledamot av EU-parlamentet. Junilistan

Det politiska etablissemanget vill bygga ett enat, slagkraftigt EU som talar med en röst på världsscenen. Därför är valen till EU-parlamentet en skrämmande historia ur demokratisk synpunkt. I juni i år är det val igen, men det vet bara 8 procent av medborgarna i EU-länderna. 76 procent vet inte ens att det är EU-val i år och valdeltagandet har sjunkit kontinuerligt i varje val sedan 1979. I Slovakien röstade bara 17 procent i det senaste valet (2004) och över hälften av EU-medborgarna (54 procent) säger att de är ointresserade av årets val. Allt enligt EU:s egen statistikbyrå, Eurostat. I Sverige var valdeltagandet 38 procent i det senaste EU-valet (2004), vilket var mindre än hälften av valdeltagandet i riksdagsvalet två år senare. Det låga valdeltagandet brukar förklaras med att avståndet mellan väljare och valda är stort. Få kan namnen på de svenska parlamentarikerna och EU-politiken är svåröverskådlig och fylld av obegripliga orwellianska akronymer som IPRED, CDM och GUSP. Men det finns också en annan förklaring. Det som ger liv och engagemang i västerländsk demokrati är politiska motsättningar och framför allt då spänningen mellan höger och vänster. Men i EU-parlamentet finns inte denna spänning. Parlamentet röstar normalt ja till alla förslag med närmast nordkoreanska majoriteter. Väljarna ser inga frontlinjer i EU-politiken. Vad är det då för mening att gå till valurnorna? Sedan januari 2008 har Junilistans representanter i parlamentet begärt omröstning med namnupprop vid slutomröstningen i varje ärende. Detta gör det möjligt att i efterhand analysera hur partigrupperna och enskilda ledamöter ställt sig till de frågor som behandlats. Resultatet, som vi nu sammanställt i en rapport, är förkrossande för dem som hävdar att parlamentet är ett slagfält för strider mellan europeisk höger och vänster. Totalt avgjordes 535 ärenden under 2008. Bara i 2 procent av dessa tio omröstningar stod det konservativa blocket klart mot det socialistiska. Inget av dessa tio hade någon större principiell betydelse. Nio av de tio var rena åsiktsyttranden, utan betydelse för lagstiftningen. I ytterligare åtta fall var läget lite oklart (i ett fall beroende på att ingen av de 217 socialisterna fanns på plats!). Men även om dessa räknas med blir enigheten förkrossande. I 97 procent av alla slutomröstningar är konservativa, liberala och socialdemokratiska ledamöter i stort sett överens! En sådan enighet är unik och saknar motsvarighet i andra demokratiskt valda parlament. Inför EU-valet 2004 hävdade moderater och socialdemokrater att det är samma höger mot vänster där som i Sveriges riksdag. Därför skulle väljarna rösta höger eller vänster som vanligt för att påverka EU:s politik åt sitt håll. Detta var ett vilseledande budskap. De svenska EU-parlamentarikerna från olika partier röstar även de i stor enighet. Socialdemokraterna och de borgerliga röstar lika i 9 fall av 10. Inger Segelström (S) röstar till exempel som Gunnar Hökmark (M) i 87 procent av fallen, Folkpartiets Olle Schmidt röstar till 90 procent likadant som Göran Färm (S) och Kristdemokraternas Anders Wijkman röstar till 91 procent likadant som Åsa Westlund (S). Skillnaderna mellan de båda blocken ryms inom den statistiska felmarginalen! Och om man år efter år röstar likadant, tycker man rimligen likadant. Så är det också. Det gemensamma röstandet vilar på en intressegemenskap. Både borgerliga och socialdemokrater är överens om att de politiska besluten i allt större omfattning skall flyttas från de nationella parlamenten till EU-parlamentet. I Sverige liksom i andra länder har Socialdemokraterna och de borgerliga i stor enighet röstat först för medlemskap och sedan successivt för alla de fördrag som driver på denna politiska maktkoncentration; Maastricht, Amsterdam, Nice och nu senast Lissabon. Det är denna politiska samsyn som manifesteras i det gemensamma röstmönstret. I den svenska parlamentarikergruppen finns egentligen endast en märkbar skiljelinje i röstbeteendet. Den går mellan de EU-kritiska partierna och de EU-entusiastiska. Junilistan röstar till exempel med majoriteten i ungefär 40 procent av alla fall. I 60 procent röstar vi mot, helt i enlighet med vårt mandat från våra väljare. Vänsterpartiet och Miljöpartiet har en mindre markerad skillnad, men den är ändå tydlig. I huvudsak går frontlinjen mellan krav på mer överstatlighet och försvar av nationellt självbestämmande. Den politiska debatten inför EU-parlamentsvalet borde sakligt sett handla om denna betydelsefulla skiljelinje: alltså vad som skall beslutas i EU och vad som skall beslutas nationellt. Men det gör den inte. I år som tidigare kommer huvudtemat i valrörelsen att vara ”högern mot vänstern”, Det Blå Europa mot det Röda. Men när valet är över kommer det stora samförståndet i parlamentsarbetet tillbaka. Förra gången det var val, alltså 2004, stod tjänstedirektivet i centrum. Då hade socialisterna två gånger tidigare i parlamentet röstat för de huvudprinciper (den så kallade ursprungslandsprincipen) som skulle läggas till grund för det kommande lagförslaget. Men inför valet gjordes detta till det stora slagnumret mellan höger och vänster. Efter valet enades man om en kompromiss. I år kommer det stora slaget säkerligen att gälla det så kallade Utstationeringsdirektivet. Socialdemokraterna vill här att kommissionen skall ”öppna upp” detta, för att med en omskrivning få hjälp till en omprövning av Lavaldomen. Man berättar inte att högern och vänstern redan röstat för detta i parlamentet och att kommissionen redan avslagit parlamentets begäran. Och framför allt undviker man att berätta att Socialdemokratin i samarbete med de borgerliga i stor enighet godkänt de fördrag som medfört att svensk arbetsrätt underordnas EU-rätten. Att EU över huvud kan lägga sig i utformningen av svensk arbetsrätt beror på att de borgerliga och Socialdemokraterna tidigare enats om detta. Slaget pågår fram till valdagen. Men när dimmorna skingrats efter valet den 7 juni kommer allt att återgå till det gamla. Även under de kommande 5 åren kommer 97 procent av de framlagda förslagen i EU-parlamentet att besvaras med ett rungande Ja. Och i den kören kommer både de svenska moderaterna och de svenska socialdemokraterna att stämma in. Sören Wibe Nils Lundgren Partiet bildades inför valet till EU-parlamentet i juni 2004 för att ge EU-kritiska svenskar mera infl ytande i EU. Junilistan är inte emot EU och det svenska medlemskapet, men motståndare till att EU får överstatliga befogenheter. Junilistan har två ledamöter, Nils Lundgren och Hélène Goudin, i det nuvarande EU-parlamentet. Ingen av dem ställer upp i 2009 års val till EU-parlamentet, men Junilistan har 47 andra kandidater. Enligt en Sifoundersökning från januari 2009 skulle 2 procent rösta på Junilistan.


Tystnad räcker inte

Summary: Fallet Annika Östberg är en framgång för den tysta diplomatin menar Carl Bildt. Så enkelt är det inte.

Är överförandet av Annika Östberg till Sverige en triumf för tyst diplomati? Utrikesminister Carl Bildt vill i vart fall se det så. I en kommentar på sin blogg jämför han tidigare försök som skett i fullt pressljus med de egna medarbetarnas ansträngningar: ”Fredrik tog upp saken i ett mycket privat och ingående samtal med Arnold Schwarzenegger”. Och i går fördes Annika Östberg in i Hinsebergs kvinnofängelse och kommer nu att behandlas enligt svensk rätt. Det är rätt givet att utrikesminister Bildt gärna spinner på temat att tyst diplomati kan lyckas. Ändå ter sig den poängen skäligen enkel. Avsikten ä r alltför uppenbar. Den synliga aktionen för svensk-eritreanske journalisten Dawit Isaak ska dämpas, hans sak gagnas inte av tidningarnas uppmärksamhet och krav på synbar handling. Det var också det budskap Carl Bildt gav Stockholmstidningarnas chefredaktörer när han förra veckan tog emot dem i anledning av kampanjen för Dawit Isaak. Men valet är inte så enkelt som mellan tyst diplomati och offentliga protester. Ta fallet Östberg. Ingen tror väl att svenska politiker och regeringstjänstemän skulle ha lagt ner åratal av arbete om hennes situation inte hade uppmärksammats i pressen. Är det någon som har en personlig insats att yvas över är det Expressens Staffan Thorsell, inte Carl Bildt. Genom hans och andras artiklar om och intervjuer med Annika Östberg uppstod ett opinionstryck. Det i sin tur fick svenska statsministrar att ta upp ärendet med sina amerikanska kolleger. Huruvida detta över huvud taget hade någon verkan kan vi heller inte veta. Nu antyds att Annika Östberg är en av många tusen fångar vars frigivningar omprövas därför att offentliga budgetar måste minskas. Ytterst är det kanske den förödande ekonomiska krisen som hjälpt Annika Östberg. Vi kan inte säkert veta. Vad som verkar eller inte verkar beror av situationen. Några enkla grundvillkor gäller dock. Makthavare gillar inte att förlora ansiktet. Det gäller i synnerhet makthavare med en osäker ställning, och en sådan har ofta de mest despotiska som president Afewerki i Eritrea. Deras ställning är i allmänhet säkrare om de har en stark ekonomisk situation. Om de har olja till exempel. Därför kan den iranska regimen vara något lättare att tala med. Till slut gick det. De två svenska vägarbetare som förirrat sig vid gränsen nere vid Persiska viken kom hem. Efteråt är förklaringen en framgångsrik tyst diplomati av S-riksdagsmannen Urban Ahlin. Men också dessa tvås öden blev nyhetsstoff. För en politiker eller hög tjänsteman kan medietryck nog upplevas som besvärande och ibland bli ett hinder för framgång i förhandlingar. Givet är också att redaktioner inte kan ha insyn i ett förhandlings- och påtryckningsscenario. Skulle de få det kommer de genast in i ett dilemma: Att veta något som angår läsarna men inte kunna berätta det. Eller än värre: att berätta något och på så sätt omintetgöra en möjlig framgång. Ett exempel är just Dawit Isaak. Hans frigivande ur fängelset 2005 rapporterades genast och strax därpå fängslades han igen. Kanske hade han aldrig fått komma ur Eritrea i vilket fall, men den snabba triumferande publiciteten kan ha fått den eritreanska regimen att ångra sig. Dawit Isaak, en journalist fängslad för att hans arbete var obekvämt för regimen, ska inte jämställas med Annika Östberg, dömd enligt lagen i ett demokratiskt land. Men de har ändå det gemensamt: utan offentligheten inga politiska ansträngningar för dem. Total tystnad är ingen bra princip. DN


”Högstadietjejer utbrända av prestationsångest”

Summary: Ny studie av Bris: Många elever tror inte att de har någon framtid om de inte har toppbetyg i allt. Trycket på unga människor att planera och fatta beslut om livet på längre sikt är ofta övermäktigt. Det medför att många känner ångest inför framtidsval som de inte kan överblicka. Och det gäller särskilt flickorna. Det visar en djupstudie som Bris gjorde vintern 2009. Barn är inriktade på relationerna i skolan och när de inte fungerar har de liten kraft att ta till sig kunskap. Regeringens förslag till ny skollag fokuserar mer på bestraffningar än stödjande åtgärder i skolan, vilket riskerar medföra att allt fler barn och unga får svårt att inhämta kunskap, tvärtemot det mål regeringen satt upp, skriver Göran Harnesk, generalsekreterare för Bris, Barnens rätt i samhället.

Under år 2008 berörde 3 540 barn- och ungdomskontakter med Bris området skolan, vilket gjorde området till det fjärde av våra kontaktområden. Under två veckor vintern 2009 genomfördes en fördjupningsstudie av kontakterna inom områdena skolan/mobbning. Totalt blev det 259 kontakter som talar ett entydigt språk: barn och ungdomar fokuserar i första hand på relationerna i skolan, vilket innebär att eleverna försöker hantera allt från vardagliga bråk och missförstånd till regelmässig mobbning. Långt senare i fokus kommer kunskapsinhämtning. Bris får många berättelser från elever som använder så stor del av sin tid och energi för att hantera känslor och relationer att de halkar efter i skolan. Om läraren enbart koncentrerar sig på att förmedla ämneskunskap krockar kravet på skolprestationer med den enskilda elevens behov av stöd, vägledning och bekräftelse. Särskilt högstadieelever berättar hur de löser denna konflikt genom att ständigt öka kraven på sig själva, ofta med misslyckanden och ökade otillräcklighetskänslor som följd. Mot denna bakgrund krävs det särskilt väl att dagens lärare måste ha kompetens att bygga en social plattform i klassrummet som utgångspunkt för kunskapsförmedling. Skolpersonalen måste även ha kunskap och förmåga att uppmärksamma de elever som faller utanför ramen. Trycket på unga människor är i dag ofta övermäktigt och i kontakterna med Bris är det många som tror att de inte har någon framtid om de inte har toppbetyg i allt. Tonåringar har inte kommit så långt i sin kognitiva utveckling att de kan planera och fatta beslut som rör livet på längre sikt, vilket medför att många av dem känner ångest inför framtidsval i skolan som de inte kan överblicka. De kan se hela sin framtid som förspilld om de inte gör ”rätt” studieval och lyckas på proven. Vissa av eleverna befinner sig otvivelaktigt i ett tillstånd som skulle kunna diagnostiseras som utbrändhet. En WHO-studie (Världshälsoorganisationen) som avser år 2005/2006 visar att medan svenska elvaåringar mår bra, så har femtonåringarna det sämre. Medan elvaåringarna tycker om skolan, känner femtonåringarna sig stressade av otillräcklighet i studierna, särskilt flickorna. Hela 67 procent av de femtonåriga svenska flickorna svarade i den omfattande studien att de känner sig stressade av sitt skolarbete. Undersökningar från Skolverket, SCB (Statistiska centralbyrån) och WHO visar att stressen ökat på 2000-talet, liksom oro, nedstämdhet och olika psykosomatiska besvär hos unga. Bris studie visar också att ju mer problematiska relationerna runt ett barn är, desto sämre mår eleven och desto svårare blir det att koncentrera sig på skolarbetet. I allra högsta grad gäller detta de långvariga skolkarna. En granskning av 154 kontakter med dessa elever under år 2008 visade att många hade varit borta i långa perioder – som mest åtta månader. Tonårsflickor var i majoritet i de här kontakterna och ofta fanns tydliga tecken på psykisk ohälsa, som självskadebeteende och även självmordsförsök. Medan barnen tydligt visar att skolket hänger ihop med hela livssituationen, ser skolan däremot gärna problemet som en ordningsfråga. Ändå är det ovanligt att de långtidsskolkande barnen berättar om att några praktiska åtgärder vidtagits från skolans sida. Sådan passivitet bidrar till en nedåtgående spiral som förstärker deras känsla av att det inte kommer att bli någonting av dem i livet. Särskilt illa ute är de elever som har hemförhållanden med misshandel, sexuella övergrepp, missbruk eller psykisk sjukdom i sin vardag. Många gånger berättar skolkarna att de möts av skäll och klander från den vuxna omgivningen, men att ingen frågar efter orsakerna till att de inte sköter sina studier. Innerst inne längtar de efter att få börja skolan igen, de har nästan aldrig något meningsfyllt att fylla dagarna med och ensamheten är stor, liksom rädslan för att komma tillbaka efter allt de har missat. Samtidigt ökar utanförskapet och isoleringen risken för att drabbas av psykisk ohälsa. Bris anser dock inte att situationen behöver vara hopplös, det finns skolor som har satsat på att tidigt uppmärksamma skolket och där har problemen minskat. Tyvärr bygger utbildningsminister Jan Björklunds (FP) förslag på ny skollag på bestraffningar, inte stödjande åtgärder. I stället för att komma till rätta med grundläggande brister i skolsystemet försöker regeringen i stället att bota symtom med tillrättavisningar och regelrätta straff, i stället för att hitta metoder som får eleven att växa. För tonåringen är det livsviktigt att bli sedd, oavsett om man är duktig eller misslyckas med sina studier. För att bli sedd krävs bland annat en fungerande elevhälsa i skolan, men dessvärre anser Bris att svenska elever inte har tillgång till en skolhälsovård som står i samklang med FN:s konvention om barnets rättigheter. Enligt Skolverkets senaste statistik från år 2006 var medelantalet per skolsköterska 595 elever; en skolläkare hade ansvar för i snitt 8 796 elever och antalet elever per skolkurator var 913 stycken. Även om elevvårdspersonalen ökade något i både grund- och gymnasieskolorna, enligt Skolverkets statistik, är förutsättningarna för en fungerande elevhälsa mycket olika beroende på i vilken kommun eleven går i skolan. Till exempel så ska varje skolsköterska i de 38 förortskommunerna till våra tre storstäder räcka till för cirka 200 fler elever än sina kolleger inom storstadskommunernas skolor. En skolkurator ska under samma omständigheter finnas till för 245 fler ”förortselever”. Sådana skillnader är givetvis inte acceptabla om vi ska ha en skola som ger alla elever likvärdiga förutsättningar till lärande. Därför kräver Bris att elevhälsan måste upprustas till en nivå där varje elev vet att det finns tillgänglig och kompetent skolhälsopersonal om eleven behöver hjälp och stöd. Därför måste det finnas en minimigräns för det antal elever varje enskild skohälsopersonal ska ha ansvar för. En fungerande elevhälsa kan inte bara stödja och hjälpa elever som behöver det, den kan också arbeta förebyggande mot psykisk ohälsa samt vara ett stöttande organ, både praktiskt och kunskapsmässigt, till lärarkåren på skolan. Bris ser också med oro på de personalnedskärningar som nu görs i svenska skolor. Enligt Lärarförbundets statistik i mars i år är 1 100 lärare varslade om uppsägning. Att skära ned resurser i skolan i kristider är en kortsiktig lösning som innebär att de svagaste eleverna, och de elever som av olika skäl mår dåligt, får ännu sämre möjligheter att åstadkomma ett skolresultat som gör att de kan gå vidare till högre studier eller till arbete. Konsekvensen blir att utslagningen ökar och att allt fler ungdomar och unga vuxna hamnar i ett utanförskap, vilket kommer att innebära kostnader för samhället som vida överstiger de besparingar som gjorts på nedskärningarna. För att kunna skapa ett bra socialt klimat i skolan och för att kunskapsmål ska kunna uppnås anser Bris att det krävs en högre vuxennärvaro i skolan av engagerade vuxna som kan ge extra stöd till de elever som behöver det. Bris menar därför att staten har skyldighet att stötta de kommuner som annars tvingas till besparingar i skolan. BRIS Barnens rätt i samhället, Bris, är en ideell organisation som bildades 1971. Verksamheten bygger på ideellt arbete av 600 frivilliga som bland annat bemannar Bris jourtelefoner dit barn och ungdomar som far illa kan ringa och få råd och stöd. Också e-post tas emot. Bris gör även undersökningar om barns villkor och producerar varje år sammanfattningar och statistik om hälsoläget för barn och ungdomar. Organisationen får privata och offentliga bidrag för att finansiera verksamheten.


Alex slutar spela Allan

Summary: Sveriges mest kända provokatör vänder blad. Boken ”Skynda att älska” handlar om uppväxten med pappa Allan, känd tv-producent. Nu står Alex Schulman inför sin tuffaste uppgift någonsin – att bli tagen på allvar.

De tre sönerna längtade efter mamma Lisettes pannkakor. Men hon var inte hemma. Pappa Allan hade gått i pension och var nu den som var hemma mest. Motvilligt gick han med på att steka pannkakor. Resultatet blev en geggig, vidbränd hög. Det blev bråk vid middagsbordet när mellansonen Alex vägrade äta. Till slut skrek han rätt ut: – Gubbjävel! Då brast det för Allan. Han kastade stekpannan i väggen och jagade ut sonen på gräsmattan. Sedan bröt han ihop och började gråta. Händelsen var något som Alex Schulman hade förträngt och kom ihåg först när han började gräva i minnet under arbetet med boken ”Skynda att älska”. – När det där hände kände jag skam för att jag kallat pappa ”gubbjävel”, men i dag har jag ändrat mig. Innan jag skrev boken idoliserade jag honom väldigt mycket. I dag är jag lite mer nyanserad och ville ha med även hans mörka sidor. Annars hade det inte känts ärligt, säger Alex Schulman många år senare över en kaffe på Mornington Hotel i Stockholm. Historien är långt ifrån symtomatisk för hans självbiografiska bok. Till stora delar är det en hyllning till en påhittig pappa som fiskade med sönerna, lärde dem rensa kräftor och skapade den årliga fotbollstävlingen Coca-Cola cup där sönerna fick en läsk för varje mål de gjorde på sin pappa. I boken beskrivs Allan, Alex och Calle som ett sammansvetsat gäng medan storebror Niklas och mamma Lisette flyter lite ovanpå. Professionellt var Allan Schulman en tungviktare på Sveriges Television. Han producerade bland annat ”Hylands hörna” och ”Kvitt eller dubbelt”. Hemma var han till stora delar som pappor är mest. Med ett undantag. Åldern. När Alex Schulman föddes 1976 skulle Allan några månader senare fylla 57. Klasskompisarna hade fäder som var 30 år yngre. – Jag skämdes aldrig över att pappa var gammal, inte ens när jag blev retad i skolan. Då blev jag bara arg och ledsen. Däremot höll jag alltid en vakande blick över honom. En episod som jag berättar i boken handlar om när pappa vinglade till i trappen, på grund av sin ålder, och var nära att tappa balansen. Efter det höll jag alltid koll på honom. Efter pensionen var Allan Schulmans tjänster inte längre önskvärda på Sveriges Television. Han ringde ibland, men ingen ville lyssna. Bitterheten växte sig allt starkare och försvann aldrig. Från att ha varit den som pekat med hela handen under direktsändningar blev han nu pappan som var hemma och fixade mackor när sönerna kom hem från skolan. Med tiden blev han sjuk. De roliga upptågen blev färre och de sista åren var Allan Schulman en skugga av sitt forna jag. Han ägnade dagarna åt att sova och titta på tv. Flera gånger fick sönerna komma till sin mammas undsättning efter att Allan ramlat och slagit sig illa. Den sjuttonde och sista gången Coca-Cola cup genomfördes var midsommarafton 2003, då hemma i lägenheten i Farsta utanför Stockholm. Klädd i morgonrock och med håret spretande åt alla håll ställde Allan Schulman sig i målet, dörröppningen mellan hallen och vardagsrummet. Han var så sjuk att han med stor möda kunde stå på benen. Niklas vann med två mål. Alex och Calle gjorde ett var. Till slut blev situationen ohållbar och Allan Schulman flyttade till ett vårdhem. Alex och brodern Calle var där och hälsade på nästan varje dag. –Visst kan man klaga över dålig mat på äldreboenden, men jag tycker att det är upp till barnen att ge sina föräldrar ett värdigt avslut. Men sista gången Alex Schulman träffade sin pappa, i juli 2003, blev inte alls som han hade tänkt sig. Klockan var 3.47 när Lisette ringde sonen, som festade på Spy Bar. – Jag är på Södersjukhuset. Pappa är väldigt dålig. Läkarna säger att han inte kommer att klara natten, sa hon. Alex och Calle, som också var på Spy Bar, kastade sig in i en taxi. När de kom fram till sjukhuset låg Allan i en säng och höll krampaktigt tag om gallret, som hindrade honom från att falla till golvet. Sönerna stank av alkohol. Kort därefter somnade deras pappa in. – Den delen var väldigt jobbig att skriva. Jag skäms fortfarande. Efteråt stängde Alex Schulman in sorgen. Han fällde inte en enda tår under begravningen. Allt vällde upp många år senare då han bröt ihop, låste in sig på toaletten och grät i flera timmar. –  I dag känner jag mig sjukt stolt över att ha skrivit boken. Den är en hyllning till pappa och jag hoppas att folk fattar det. Det vore hemskt om läsarna inte tror att jag har skrivit den på ett ärligt sätt. Problemet är att många kommer att tänka precis så. Kanske inte så konstigt när Alex Schulman på Twitter skriver att gravida flickvännen Amanda lagar lammstek som ska bli mör som ett kvinnokön eller på humorsajten 1000 apor, skämtar om allt från Billy Butt till fattiga afrikaner. Alex Schulman är ett fenomen som vissa älskar och andra älskar att hata. Det stora genomslaget fick han med sin numera nedlagda Aftonbladetblogg som hade omkring 250 000 läsare i veckan. Där sluggade han i alla riktningar, gärna Aftonbladet. Schulman skrev att han skämdes över tidningens tv-recensent Jan-Olov Andersson och kallade den dåvarande informationsdirektören Olof Brundin för ”fitta”. På Aftonbladets redaktion gick det rykten om att målet var att få kicken. Så var också planen från början. – Jag tänkte att jag skulle få sparken på årsdagen av det att bloggen startade. Sedan skulle jag en gång i månaden ta steg mot uppsägningen, så att det skulle kunna bevisas i efterhand, och skriva en bok om det. Men jag la ner de planerna. Däremot ville jag testa gränserna: Vad händer om jag skriver att Jan-Olov Andersson är en sopa eller kallar min chef för ”fitta”? Det som hände var att raseriet på Aftonbladets redaktion kokade. Han var ett vanligt samtalsämne vid kaffeautomaterna. Att inte kritisera en egen medarbetare är en oskriven lag och Alex Schulman kallades hösten 2007 till ett möte där han fick veta att bloggen skulle begravas. Hemma hos Olof Brundin övade de inför den kommande presskonferensen där nedläggningen skulle offentliggöras. Enligt Schulman var det Jan Helin, blivande chefredaktör, som kläckte idén om citatet: ”Bloggen har blivit ett monster.” När det var dags för presskonferens, dit till och med torra TT kom, höll sig Alex Schulman till manus. Strategin fungerade perfekt. I stället för att diskutera det som många tyckte var oförlåtliga övertramp kom den efterföljande diskussionen i stället att handla om bloggandet som fenomen och problemet med sekundsnabba publiceringar. Budskapet var att Schulman blivit fånge i sin egen clowndräkt och alla svalde betet. En spinndoktor från den amerikanska politiken kunde inte ha gjort det bättre. – Jag håller med om att det finns avigsidor med nätet och hade inga problem att föra den diskussionen, men det som inte stämde var att jag tyckte att bloggen hade blivit ett monster. Och jag slutade inte frivilligt. Även om Alex Schulman inte tror att boken hade blivit utgiven utan den position som bloggen gett honom, är han samtidigt övertygad om att priset han får betala för gamla synder eller orädda formuleringar, beroende på hur man ser det, är högt. Somliga kommer inte att ta i ”Skynda att älska” med tång, andra kommer undra om allt är ironi. Och kulturtanterna med svarta ullkjolar och spännande glasögon lär inte hålla tillbaka i recensionerna. Alex Schulman räknar kallt med att bli sågad. –  Jag tror att de kommer att skriva att boken är banal, att jag vill bli seriös men inte har kapaciteten och därför gör som alla andra medelmåttor – vänder mig till min egen barndom eftersom det inte kräver någon research. Dessutom startade Åsa Linderborgs ”Mig äger ingen” en pappabokstrend och då tycker de nog: ”Det är klart att opportunisten Alex också är där.” Vad säger de andra i familjen? – Calle har läst boken och gillar den. Jag har skickat den till mamma, men hon ville inte läsa den i förväg. Hon säger att det handlar om mina minnen och att hon inte vill påverka dem. Men jag tror att hon kommer att läsa boken när den kommit ut. Nu har du skrivit en bok om din far. I sommar blir du själv pappa för första gången. Kommer nästa bok att handla om dottern? – Nej, men jag har börjat skissa på ett manus om mina och Amandas släktingar. Jag har massor av dårar i familjen, som en snubbe i Härjedalen som gick till Stockholm en gång i månaden för att hälsa på folk. Amandas släkt är också rolig. Hennes farmor, Gunny Widell, var tidningsdrottningen som lärde upp Amelia Adamo. Jag tror mycket på gener. Jag stammar, det gjorde min pappa. Jag är färgblind, det var morfar. Och snart är min dotter en summa av våra släktingar. Det skulle bli en härlig bok. Fyra andra pappaböcker ”Det är 1988 och har precis börjat snöa” av Sigge Eklund. En bok om uppväxten med excentriske Mats, i verkligheten Klas (seniorekonom på SEB). Sigge Eklund har för övrigt gjort omslaget till Alex Schulmans bok. ”Mig äger ingen” av Åsa Linderborg. Om uppväxten med ensamstående pappan Leif, härdare vid Metallverken i Västerås. Gjorde succé bland både läsare och kritiker. ”Allt vi här drömma om” av Erik Wijk. Fadern har miljoner på banken, men när han dör har han i många år levt ensam i en stuga utan kontakt med släkt och vänner. ”Dårens dotter” av Mian Lodalen. Om en pappa som är världens roligaste och charmigaste, men bara ställer upp när det passar honom. Alexander Schulman Ålder: 33 år. Familj: Tidigare gift med bloggaren och tv-profilen Katrin Zytomierska. I dag tillsammans med Amanda Widell. Paret ska ha sitt första barn i sommar. Aktuell: Med den självbiografiska boken ”Skynda att älska” (Forum) som utkommer den 15 april. Känd morfar: Författaren Sven Stolpe. Bor: I Stockholm. Yrke: Journalist som skriver i Aftonbladet varje lördag. Driver humorsajten 1000 apor, där han också bloggar, tillsammans med brodern Calle. Hörs även varje vecka i ”Äntligen morgon” i Mix Megapol. Läser: ”Hundra år av ensamhet” av Gabriel García Márquez. Ser på tv: ”Allt möjligt.” Tidigare bok: ”Privat: mejlkorrespondens” tillsammans med Carolina Gynning.


”Nu minskar motståndet mot Nato-medlemskap”

Summary: Ny opinionsundersökning: Allt fler vill att Sverige går med i Nato.Antalet anhängare av ett svenskt medlemskap i Nato har ökat med fem procentenheter sedan förra året. Det visar 2008 års SOM-undersökning som genomförts av Göteborgs universitet. Samtidigt har de som är klart emot minskat med tre procentenheter. Motståndarna till Nato är fortfarande fler men skillnaden mellan anhängare och motståndare är den näst minsta sedan mätningarna började för 25 år sedan. Bland moderater och kristdemokrater finns en övervikt för Nato-anhängarna. Men trots att Folkpartiet energiskt gått in för ett Nato-medlemskap är folkpartisterna kluvna. Det är troligen en förstärkt hotbild från Ryssland och inte ett allt svagare förtroende för det svenska försvaret som ligger bakom det minskade Nato-motståndet, skriver professor Ulf Bjereld vid statsvetenskapliga institutionen på Göteborgs universitet.

Frågan om svenskt Nato-medlemskap är i högsta grad kontroversiell i svensk politik och debatt. Sveriges militära alliansfrihet ligger fast, samtidigt som samarbetet med Nato utvecklas. Bland de politiska partierna förespråkar Moderaterna och Folkpartiet att Sverige söker medlemskap i Nato nu, medan Kristdemokraterna är tveksamma och Centern vill behålla alliansfriheten. Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet säger entydigt nej till svenskt Nato-medlemskap. Den borgerliga alliansregeringen har garanterat att man inte kommer att driva frågan om Nato-medlemskap under mandatperioden samt att ett svenskt Nato-medlemskap inte är möjligt utan att Socialdemokraterna först sluter upp bakom den linjen. Nato-motståndarna har under många år haft ett stabilt övertag i den svenska opinionen. Men 2008 års SOM-undersökning – som genomförs vid Göteborgs universitet och som inom kort redovisas i boken ”Svensk höst” (red Sören Holmberg och Lennart Weibull) visar att det svenska Nato-motståndet har minskat något. Andelen som anser att det är ett bra förslag att Sverige söker medlemskap i Nato har 2008 ökat till 24 procent, mot 19 procent 2007. Andelen som anser att det är ett dåligt förslag att Sverige söker medlemskap i Nato uppgår 2008 till 41 procent, mot 44 procent 2007. Andelen som anser att det är ett varken bra eller dåligt förslag har minskat till 35 procent, mot 37 procent 2007. Visserligen är det fortfarande klart fler som är emot än som är för ett svenskt Nato-medlemskap (41 respektive 24 procent). Men skillnaden mellan anhängare och motståndare är bland de mindre sedan mätningarna påbörjades 1994. Bara 1997 var skillnaden mindre. Kvinnor är mer negativt inställda än män till ett svenskt Nato-medlemskap. Åsiktsskillnaderna mellan olika åldersgrupper varierar över tid. I 2008 års mätning är det den äldsta åldersgruppen som är minst negativ till Nato-medlemskap. Bland partisympatisörerna är Nato-motståndet störst bland vänsterpartister och miljöpartister, följt av socialdemokrater och centerpartister. Folkpartisterna är kluvna, medan det nu finns en övervikt för Nato-anhängare bland kristdemokrater och moderater. Nato-opinionen på väljarnivå följer således ganska väl vänster-högerdimensionen. Stödet för Nato-medlemskap inom Moderaterna minskade fem år i rad (2003–2007), men nu har trenden vänt. Det största stödet för svenskt Nato-medlemskap återfinns bland Sverigedemokrater. Hur skall vi då förklara det ökade stödet för svenskt Nato-medlemskap? En möjlighet är att kriget i Kaukasus mellan Ryssland och Georgien – som pågick strax innan SOM-undersökningen gick i fält – förstärkte bilden av Ryssland som ett militärt hot och därigenom även minskade motståndet till medlemskap i Nato. I så fall borde Nato-anhängarna vara fler i den grupp som känner oro inför situationen i Ryssland än i den grupp som inte känner en sådan oro. I 2008 års undersökning ställdes frågan ”Om du ser till läget i dag, vad upplever du själv som mest oroande inför framtiden?”. På svarsalternativet ”Situationen i Ryssland” svarade 14 procent ”mycket oroande”, 41 procent ”ganska oroande”, 39 procent ”inte särskilt oroande” samt 6 procent ”inte alls oroande”. Det finns ett visst samband mellan graden av oro över situationen i Ryssland och åsikt i frågan om svenskt medlemskap i Nato. Bland dem som uppfattar situationen i Ryssland som ”mycket oroande” är det 31 procent som vill att Sverige skall gå med i Nato, medan motsvarande andel bland dem som inte är oroade över situationen i Ryssland uppgår till 23 procent. Sambandet beror inte på att rödgröna sympatisörer skulle vara mindre oroade än borgerliga sympatisörer över situationen i Ryssland. Socialdemokrater och moderater är till exempel i det avseendet ungefär lika oroliga. Kan då det ökade stödet för svenskt Nato-medlemskap förklaras med ett sjunkande förtroende för det svenska försvaret? I Sverige hade den parlamentariskt sammansatta försvarsberedningen i december 2007 tonat ned hotet från Ryssland och i stället lyft fram klimathotet. Försvarsberedningens hotbild underkändes av överbefälhavaren Håkan Syrén som våren 2008 markerade att osäkerheten ökade som en följd av de spända relationerna mellan Europa och Ryssland. Den försvarspolitiska debatten i Sverige inramades av den moderate försvarsministern Mikael Odenbergs dramatiska avgång hösten 2007 (som en protest mot planerade nedskärningar av försvarsutgifterna) och öppna motsättningar mellan överbefälhavare Håkan Syrén och nuvarande försvarsministern Sten Tolgfors om det svenska försvarets framtida inriktning. Svenska folkets förtroende för försvaret har minskat kraftigt. År 2007 var det 25 procent som uppgav sig ha ett stort förtroende för försvaret. År 2008 hade den andelen minskat till 16 procent. Andelen som uppgav sig ha ett litet förtroende för det svenska försvaret uppgick 2007 till 27 procent, medan motsvarande andel 2008 ökade till 38 procent. Resultaten visar att det finns ett samband mellan förtroende för det svenska försvaret och åsikt i frågan om svenskt Nato-medlemskap. Men sambandet går i motsatt riktning mot vad vi hade förväntat. Stödet för ett svenskt Nato-medlemskap är störst bland dem som har ett mycket stort förtroende för det svenska försvaret. Bland dem anser 43 procent att Sverige bör söka medlemskap i Nato, medan motsvarande andelar bland dem som har ett ganska eller mycket litet förtroende för försvaret endast uppgår till 26 respektive 29 procent. Bland personer som har ett mycket stort förtroende för försvaret anser 28 procent att Sverige inte bör söka medlemskap i Nato, medan motsvarande andelar bland dem som har ett ganska eller mycket litet förtroende för försvaret uppgår till 43 respektive 51 procent. En positiv inställning till det svenska försvaret korrelerar således med en positiv inställning till att Sverige skall gå med i Nato. Resultaten antyder därför att det är sannolikare att det är en förstärkt hotbild från Ryssland än en bristande tilltro till det svenska försvaret som ligger bakom det minskade Nato-motståndet i svensk opinion. Den rödgröna koalitionen har aviserat att den vill driva stödet för Sveriges militära alliansfrihet och nej till Nato som viktiga utrikes- och säkerhetspolitiska frågor inför 2010 års val. Den borgerliga alliansregeringen är splittrad i frågan. Kan vi kanske förvänta oss en omsvängning från Centern i Nato-frågan motsvarande partiets omsvängning i kärnkraftsfrågan? Nato-motståndarna har fortfarande ett klart försteg i svensk opinion. Men vad som skulle hända om partierna på allvar började driva frågan om svenskt Nato-medlemskap efter blockpolitiska skiljelinjer är i högsta grad en öppen fråga. Ulf Bjereld


Summary: Ny opinionsundersökning: Allt fler vill att Sverige går med i Nato. Antalet anhängare av ett svenskt medlemskap i Nato har ökat med fem procentenheter sedan förra året. Det visar 2008 års SOM-undersökning som genomförts av Göteborgs universitet. Samtidigt har de som är klart emot minskat med tre procentenheter. Motståndarna till Nato är fortfarande fler men skillnaden mellan anhängare och motståndare är den näst minsta sedan mätningarna började för 25 år sedan. Bland moderater och kristdemokrater finns en övervikt för Nato-anhängarna. Men trots att Folkpartiet energiskt gått in för ett Nato-medlemskap är folkpartisterna kluvna. Det är troligen en förstärkt hotbild från Ryssland och inte ett allt svagare förtroende för det svenska försvaret som ligger bakom det minskade Nato-motståndet, skriver professor Ulf Bjereld vid statsvetenskapliga institutionen på Göteborgs universitet.

Frågan om svenskt Nato-medlemskap är i högsta grad kontroversiell i svensk politik och debatt. Sveriges militära alliansfrihet ligger fast, samtidigt som samarbetet med Nato utvecklas. Bland de politiska partierna förespråkar Moderaterna och Folkpartiet att Sverige söker medlemskap i Nato nu, medan Kristdemokraterna är tveksamma och Centern vill behålla alliansfriheten. Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet säger entydigt nej till svenskt Nato-medlemskap. Den borgerliga alliansregeringen har garanterat att man inte kommer att driva frågan om Nato-medlemskap under mandatperioden samt att ett svenskt Nato-medlemskap inte är möjligt utan att Socialdemokraterna först sluter upp bakom den linjen. Nato-motståndarna har under många år haft ett stabilt övertag i den svenska opinionen. Men 2008 års SOM-undersökning – som genomförs vid Göteborgs universitet och som inom kort redovisas i boken ”Svensk höst” (red Sören Holmberg och Lennart Weibull) visar att det svenska Nato-motståndet har minskat något. Andelen som anser att det är ett bra förslag att Sverige söker medlemskap i Nato har 2008 ökat till 24 procent, mot 19 procent 2007. Andelen som anser att det är ett dåligt förslag att Sverige söker medlemskap i Nato uppgår 2008 till 41 procent, mot 44 procent 2007. Andelen som anser att det är ett varken bra eller dåligt förslag har minskat till 35 procent, mot 37 procent 2007. Visserligen är det fortfarande klart fler som är emot än som är för ett svenskt Nato-medlemskap (41 respektive 24 procent). Men skillnaden mellan anhängare och motståndare är bland de mindre sedan mätningarna påbörjades 1994. Bara 1997 var skillnaden mindre. Kvinnor är mer negativt inställda än män till ett svenskt Nato-medlemskap. Åsiktsskillnaderna mellan olika åldersgrupper varierar över tid. I 2008 års mätning är det den äldsta åldersgruppen som är minst negativ till Nato-medlemskap. Bland partisympatisörerna är Nato-motståndet störst bland vänsterpartister och miljöpartister, följt av socialdemokrater och centerpartister. Folkpartisterna är kluvna, medan det nu finns en övervikt för Nato-anhängare bland kristdemokrater och moderater. Nato-opinionen på väljarnivå följer således ganska väl vänster-högerdimensionen. Stödet för Nato-medlemskap inom Moderaterna minskade fem år i rad (2003–2007), men nu har trenden vänt. Det största stödet för svenskt Nato-medlemskap återfinns bland Sverigedemokrater.  Hur skall vi då förklara det ökade stödet för svenskt Nato-medlemskap? En möjlighet är att kriget i Kaukasus mellan Ryssland och Georgien – som pågick strax innan SOM-undersökningen gick i fält – förstärkte bilden av Ryssland som ett militärt hot och därigenom även minskade motståndet till medlemskap i Nato. I så fall borde Nato-anhängarna vara fler i den grupp som känner oro inför situationen i Ryssland än i den grupp som inte känner en sådan oro. I 2008 års undersökning ställdes frågan ”Om du ser till läget i dag, vad upplever du själv som mest oroande inför framtiden?”. På svarsalternativet ”Situationen i Ryssland” svarade 14 procent ”mycket oroande”, 41 procent ”ganska oroande”, 39 procent ”inte särskilt oroande” samt 6 procent ”inte alls oroande”. Det finns ett visst samband mellan graden av oro över situationen i Ryssland och åsikt i frågan om svenskt medlemskap i Nato. Bland dem som uppfattar situationen i Ryssland som ”mycket oroande” är det 31 procent som vill att Sverige skall gå med i Nato, medan motsvarande andel bland dem som inte är oroade över situationen i Ryssland uppgår till 23 procent. Sambandet beror inte på att rödgröna sympatisörer skulle vara mindre oroade än borgerliga sympatisörer över situationen i Ryssland. Socialdemokrater och moderater är till exempel i det avseendet ungefär lika oroliga. Kan då det ökade stödet för svenskt Nato-medlemskap förklaras med ett sjunkande förtroende för det svenska försvaret? I Sverige hade den parlamentariskt sammansatta försvarsberedningen i december 2007 tonat ned hotet från Ryssland och i stället lyft fram klimathotet. Försvarsberedningens hotbild underkändes av överbefälhavaren Håkan Syrén som våren 2008 markerade att osäkerheten ökade som en följd av de spända relationerna mellan Europa och Ryssland. Den försvarspolitiska debatten i Sverige inramades av den moderate försvarsministern Mikael Odenbergs dramatiska avgång hösten 2007 (som en protest mot planerade nedskärningar av försvarsutgifterna) och öppna motsättningar mellan överbefälhavare Håkan Syrén och nuvarande försvarsministern Sten Tolgfors om det svenska försvarets framtida inriktning. Svenska folkets förtroende för försvaret har minskat kraftigt. År 2007 var det 25 procent som uppgav sig ha ett stort förtroende för försvaret. År 2008 hade den andelen minskat till 16 procent. Andelen som uppgav sig ha ett litet förtroende för det svenska försvaret uppgick 2007 till 27 procent, medan motsvarande andel 2008 ökade till 38 procent.  Resultaten visar att det finns ett samband mellan förtroende för det svenska försvaret och åsikt i frågan om svenskt Nato-medlemskap. Men sambandet går i motsatt riktning mot vad vi hade förväntat. Stödet för ett svenskt Nato-medlemskap är störst bland dem som har ett mycket stort förtroende för det svenska försvaret. Bland dem anser 43 procent att Sverige bör söka medlemskap i Nato, medan motsvarande andelar bland dem som har ett ganska eller mycket litet förtroende för försvaret endast uppgår till 26 respektive 29 procent. Bland personer som har ett mycket stort förtroende för försvaret anser 28 procent att Sverige inte bör söka medlemskap i Nato, medan motsvarande andelar bland dem som har ett ganska eller mycket litet förtroende för försvaret uppgår till 43 respektive 51 procent. En positiv inställning till det svenska försvaret korrelerar således med en positiv inställning till att Sverige skall gå med i Nato. Resultaten antyder därför att det är sannolikare att det är en förstärkt hotbild från Ryssland än en bristande tilltro till det svenska försvaret som ligger bakom det minskade Nato-motståndet i svensk opinion. Den rödgröna koalitionen har aviserat att den vill driva stödet för Sveriges militära alliansfrihet och nej till Nato som viktiga utrikes- och säkerhetspolitiska frågor inför 2010 års val. Den borgerliga alliansregeringen är splittrad i frågan. Kan vi kanske förvänta oss en omsvängning från Centern i Nato-frågan motsvarande partiets omsvängning i kärnkraftsfrågan? Nato-motståndarna har fortfarande ett klart försteg i svensk opinion. Men vad som skulle hända om partierna på allvar började driva frågan om svenskt Nato-medlemskap efter blockpolitiska skiljelinjer är i högsta grad en öppen fråga. Ulf Bjereld Nato I dag för 60 år sedan slöt USA, Kanada och tio europeiska stater en försvarspakt, Atlantpakten, för att gemensamt kunna möta ett militärt hot från Sovjetunionen. Enligt pakten ska varje angrepp på en av medlemmarna ses som ett angrepp på alla. 1951 byggdes en fast militär organisation upp, North Atlantic Treaty Organization, Nato. Efter Sovjetunionens sammanbrott 1991 anslöt sig flera sovjetiska lydstater i Europa till Nato, som nu har 26 medlemsstater.


Lindy Larsson gör sig lika bra i grått som turkost

Summary: Lindy Larsson byter turkosa fjädrar mot tysk 70-talsbetong i Stockholms stadsteaters uppsättning av Botho Strauss "Stor och liten".

När Lindy Larsson rev av Jacques Brels ”Jackie” utstyrd i turkos toreador-kostym och rosa knästrumpor (bilden) på Parkteatern i somras charmade han häcken av både publik och recensenter. – Brel är helig för många, men för mig känns han så mycket Scenskolan. Kajsa Giertz (regissören) sa ”glöm Brel, vad är din högsta dröm på scen?” Jag hade någon idé om att få blomma upp och förgås bland turkosa fjädrar. Men nu byter Lindy (döpt efter en Meryl Streep- karaktär och misstogs ofta för flicka i de skolor han kom till under en kringflackande barndom med en romsk mamma) de turkosa plymerna mot en hårdare look. ”Stor och liten” på Stockholms stadsteater beskriver han som grå, tysk, 70-talsbetong. Pjäsen av tyske dramatikern och författaren Botho Strauss är från 1978 och handlar om Lotte, som ligger i skilsmässa. Det är dansteatervirtuosen Birgitta Egerbladh som står för iscensättningen i tätt samarbete med en ensemble på sexton skådespelare och tre musiker. Alla, bland annat Björn Kjellman, Marie Richardson och Bernard Cauchard, spelar Lotte. – Det är en knepig och märkvärdig text som passar Birgitta väldigt bra. Den är mest som olika tillstånd, säger Lindy Larsson som också var med i ”Tjechovträdgården”, Egerbladhs senaste uppsättning på Stadsteatern. Ett par veckor före premiär är arbetet inne i en fas som enligt Lindy liknar en galen experimentverkstad. Är det inte läskigt när det är så löst? – Näe, det är skönt att inte veta allting, det lämnar ett glapp för fantasin. Det känns som att man skapar konst, säger Lindy som härnäst gör rollen som Carmen på Malmö stadsteater. En framtid i röd sammet för Lindy Larsson, alltså. ”Stor och liten”, Stockholms stadsteater, Sergels torg 1, t T-Centralen, premiär fredag 3 april kl 19. "Stor och liten" på Stockholms stadsteater ”Stor och liten”, Stockholms stadsteater, Sergels torg 1, t T-Centralen, premiär fredag 3 april kl 19.


Utrymme för experiment i museets barnrum

Summary: I Nobelmuseets nya barnrum Bubbelkammaren kan barnen bekanta sig med nobelprisämnena. Kanske lär de sig också att det inte är fel att tänka annorlunda.

Förra helgen öppnade Nobelmuseet sitt nya barnrum Bubbelkammaren. Visste du att över 800 Nobelpris delats ut? Av dessa har en bråkdel tilldelats kvinnor, några färre till organisationer och över 700 till män. Att ögna igenom listan på Nobelpristagare är lite som att ögna igenom vår nutidshistoria, och det är oerhört spännande. Spännande är också de så kallade Nobelämnena. Och skrämmande stora. För bakom medicin, kemi, fysik, ekonomi, fred och litteratur gömmer sig ju ... ja, allt i hela världen? – Visst är det stora ämnen! Vårt basala syfte är att ge barnen en bild av vad dessa ämnen är för någonting. Vadå fysik, vadå litteratur? Vi vill berätta för barnen, men framför allt svara på deras frågor. I Bubbelkammaren ska idéerna få bubbla fritt. Alfred Nobel gick själv emot strömmen, vi vill visa att det inte är fel att tänka annorlunda, säger Carin Klaesson som är ansvarig för barnaktiviteterna på Nobelmuseet. I Bubbelkammarens första rum står sex stora skåp som representerar de sex ämnena. I litteraturskåpet kan man till exempel höra en bit ur Djungelboken på fem olika språk och se samma stycke i text på de respektive språken, skrivna med fyra olika alfabet. I medicinskåpet får man se hur saker ser ut genom ett mikroskop och lära sig om kroppens olika organ. I varje ämnesskåp finns också en låda med saker som barnen kan ta ut och experimentera och arbeta med. Det andra rummet är det lite lugnare läsrummet, fyllt med böcker som passar alla åldrar och en mysig kuddsoffa. Här visas också en tecknad film om Alfred Nobel av Johan Hagelbäck och i ett hörn står en dock- och skuggbildsteater. – Vi har alltid haft mycket barnfamiljer som besökare här, och de flesta av våra utställningar är vuxentillvända. Vi hoppas att vi i och med Bubbelkammaren bättre ska kunna tillfredsställa hela familjen, säger Carin Klaesson. Bubbelkammaren, Nobelmuseet, Börshuset, Stortorget, t Gamla stan. Museet har öppet varje dag kl 11–17, förutom tisdagar då öppettiden är kl 10–20.


”Låt antagning till högskola skötas med lotteri”

Summary: Centrum för rättvisa som företräder 44 kvinnor: Dagens antagningssystem så dåligt att lotteri vore bättre. I morgon kommer domen i Uppsala tingsrätt i fallet med de många förturerna för manliga sökande till veterinärutbildningen. 44 kvinnor kräver skadestånd. Alla hade högsta betyg från folkhögskola men bara manliga sökande togs in. Två tredjedelar av landets högskolor använder könsdiskriminerande antagningsregler. Nära 8 000 fall av könsdiskriminering har skett åren 2006–2008. Ökningen är 34 procent. Mest sortering utifrån kön sker till populära utbildningar som till läkare, psykolog och veterinär. 94 procent av de drabbade är kvinnor, skriver juristerna Gunnar Strömmer och Clarence Crafoord, som företräder de 44 kvinnor som inte fick veterinärutbildning. Om kvinnorna vinner i domstolen, har troligen tusentals drabbade rätt till skadestånd.

I morgon meddelar Uppsala tingsrätt sin dom i Sveriges första grupptalan om diskriminering. 44 kvinnor har stämt Sveriges lantbruksuniversitet, SLU, med Centrum för rättvisa som ombud. Kvinnorna begär skadestånd sedan män vid antagningen till veterinärutbildningen 2006 och 2007 i ett så kallat viktat lotteri har getts upp till 38 gånger så stor chans som kvinnor med lika bra meriter att få en plats. Det sker mot bakgrund av att fler kvinnor än män läser till veterinär och att det på senare år har slagit igenom i veterinäryrket. Veterinär är traditionellt ett mansdominerat yrke – sedan några år är kvinnorna i majoritet. De kvinnor som nu har stämt SLU sökte veterinärutbildningen med högsta betyg från folkhögskola. Men som ett resultat av det viktade lotteriet antogs enbart män i den urvalsgruppen. Fallet har ett stort principiellt intresse. Under senare år har flera domar, bland annat från Högsta domstolen, slagit fast att det är olagligt att vika utbildningsplatser åt sökande utifrån etnisk bakgrund eller kön om man samtidigt nekar plats åt sökande med bättre meriter. Nu prövar för första gången en domstol vilket utrymme som finns för positiv särbehandling utifrån kön när de som gynnas respektive missgynnas har lika meriter. I SLU-fallet antogs på två år 8 fler män till priset av 48 diskriminerade kvinnor. Centrum för rättvisa har också granskat underlag från Verket för högskoleservice, VHS, angående antagningen till högskolan i stort 2006–2008. Satt i system i hela högskolan har detta slags urval resulterat i närmare 8 000 fall av könsdiskriminering under perioden. Två tredjedelar av landets högskolor använder könsdiskriminerande antagningsregler, och antalet fall har ökat med 34 procent på tre år. Sorteringen av sökande utifrån kön är mest omfattande på populära utbildningar som till exempel läkare, psykolog och veterinär. Det visar sig också att det i praktiken nästan bara är kvinnor som drabbas. I 94 procent av fallen har män gynnats på kvinnors bekostnad. I små urvalsgrupper, som folkhögskolebetyg, är populära utbildningar ofta stängda för kvinnor. Förklaringen är helt enkelt att kvinnor generellt har bättre gymnasiebetyg än män och att män i lägre grad än kvinnor söker sig till högskolan. Det har gjort att det i dag finns fler kvinnor än män både i högskolan i stort och på de flesta populära utbildningar. Om kvinnorna i SLU-fallet får rätt betyder det ett slut för denna sortens diskriminering och att tusentals andra unga människor, som redan har sorterats bort på grund av sitt kön, sannolikt har rätt till skadestånd. Om kvinnorna förlorar riskerar däremot tusentals unga människor att möta samma öde i framtiden. Men oavsett vad domstolen kommer fram till i fråga om vad som är lagligt reser SLU-fallet påträngande frågor till politiker och andra beslutsfattare om vad som är rättvist och lämpligt. Bör kön och andra faktorer som vi inte kan påverka över huvud taget spela roll för vem som får en utbildningsplats? Är det inte mer rättvist att låta exempelvis intervjuer, skriftliga prov eller ett hederligt lotteri fälla avgörandet vid lika meriter? Detta sker redan på flera högskolor i landet. Högskolor väljer själva beslut om de ska använda kön som skiljekriterium vid lika meriter. Men besluten sker ofta slentrianmässigt utan djupare analys och utan koll på hur antagningen faktiskt går till eller vad den får för konsekvenser för enskilda. Detta visar sig, för det första, när det gäller de bakomliggande motiven. Om vi tar SLU-fallet: Vad är problemet med att så många kvinnor vill arbeta som veterinär, om det nu inte bara är statistisk rättvisa som är målet? Den frågan berörs över huvud taget inte i något underlag till SLU:s beslut att ge förtur åt män. I efterhand, ställda inför denna fråga i rättegången, har SLU:s ombud, justitiekanslern, anfört att problemet skulle vara att kvinnor inte vill arbeta med lantbrukets djur. Detta skulle bero på att kvinnor över lag är mer intresserade av hästar och hundar och att kvinnor generellt är fysiskt svagare än män. Chefen för antagningsenheten vid SLU, som hördes i rättegången, menade snarare att arbete med lantbrukets djur innebär obekväma arbetstider, vilket kvinnor skulle ha svårare för än män. Inget empiriskt underlag har anförts för vare sig den ena eller andra teorin. I rättegången refererades endast muntligt till en studentenkät som sägs visa att studenterna, av studiesociala skäl, föredrog en mer mixad studentgrupp. Detta illustrerar en utbredd inställning i högskolan, nämligen att jämn könsfördelning är ett mål som alltid väger tyngre än intresset av att inte diskriminera, och som aldrig behöver kvalificeras. Är det verkligen så det är tänkt? För det andra är antagningsregler som tar sikte på kön en quick fix-lösning som inte tar sikte på, och i värsta fall döljer, de verkliga orsakerna till vilka som söker sig till högskolan. Den uppenbara orsaken till att kvinnor är i majoritet på högskolan är att de har bättre gymnasiebetyg och i högre grad än männen söker sig till högskolan. I SLU-fallet var det 85 respektive 86 procent kvinnor bland de sökande de aktuella åren. Men manipulerade antagningsregler tar inte sikte på vare sig orsakerna till dagens situation eller de drivkrafter som kan förändra den. Dessutom är särbehandling ett mycket trubbigt instrument för att öka mångfalden totalt sett. När kön får fälla avgörandet kan resultatet samtidigt bli att den etniska mångfalden minskar och den sociala snedrekryteringen ökar. För det tredje är det uppenbart att SLU och många andra högskolor inte har koll på hur det i praktiken går till när kön får styra antagningen. I SLU:s antagningordningar står att urvalskriteriet underrepresenterat kön ska användas om ett av könen representeras av färre än 30 procent (2006) respektive 40 procent (2007). Men i praktiken har VHS, som sköter antagningen på uppdrag av de flesta högskolor, använt kön som utslagsfaktor så snart andelarna män respektive kvinnor inte är exakt 50/50. Det kände SLU inte till. Vidare framgår av SLU:s antagningsordning att man ska utgå från könsfördelningen på utbildningen när man bestämmer vilket kön som är underrepresenterat. I själva verket har VHS inte beaktat nuläget på vare sig utbildningen eller arbetsmarknaden. Urvalet har i stället styrts av hur många män respektive kvinnor – behöriga såväl som obehöriga – som har sökt utbildningen. Detta är tekniska frågor, men de påverkar i högsta grad oddsen för män respektive kvinnor att få en utbildningsplats. Det är illa nog att urvalet är osakligt och godtyckligt. Det är oacceptabelt att högskolorna, som är ansvariga för antagningen, inte vet hur den går till i praktiken och vad den får för effekter. Rätten till likabehandling och att inte bli diskriminerad är en mänsklig rättighet. Den tydliga signal som dagens systematiska könssortering i högskolan sänder till unga människor är: Det spelar ingen roll att du anstränger dig på gymnasiet, läser upp dina betyg eller skaffar dig relevant arbetslivserfarenhet. I slutändan är det ändå ditt kön eller din bakgrund som fäller avgörandet.


Sista chansen att se ”Fem gånger Gud”

Summary: Nu är det sista chansen att se Riksteaterns version av Jonas Hassen Khemiris ”Fem gånger Gud” spelas i Stockholm.

Nu i dagarna tre är det sista chansen att se Riksteaterns version av Jonas Hassen Khemiris ”Fem gånger Gud” spelas i Stockholm. Metapjäsen handlar om en lärares kaosartade försök att sätta upp Strindbergs ”Ett drömspel”. En pjäs i pjäsen alltså, som blir en konstant kamp om vad pjäsen ska handla om. Alla fem elever vill gestalta det som betyder mest för dem personligen och få chansen att bestämma sin version av sanningen. En av rollerna spelas av Jonas Hassen Khemiris bror. Hamadi Khemiri, som tidigare skrivit och spelat den egna monologen ”Signalfel” på Kulturhuset, har en gedigen bakgrund i teatern, och var därför ett naturligt val för regissören Sara Giese. Jonas Hassen Khemiris har dessutom läst in både ”Ett öga rött” och ”Montecore” som talböcker. – För mig personligen handlar pjäsen om att kämpa för att ha patent på sanningen, säger han. Det omöjliga i att definiera en fullkomlig sanning. Det sorgliga är att ju mer man försöker definiera sanningen kring en person så förminskas personen genom slentrianmässigt språkbruk. Bröderna hade en sekulär uppväxt och Hamadi understryker att pjäsen inte har särskilt mycket med religion att göra, trots att ordet Gud förekommer i titeln, utan om sanningen om sin person. – På ett sätt blir det en annan typ av intimitet eftersom vi delat uppväxt. På svar om de planerar något nytt samarbete säger han att det kanske finns: – Men vi vill inte säga något om det. Ensemblen har turnerat med pjäsen sedan oktober och nu går riksturnén mot sitt slut. – Det är en bra ensemblepjäs där alla är på scenen hela tiden, säger Giese. Alla är lika involverade. Det som tilltalar henne personligen i pjäsen är att det är en spännande dekonstruktion av berättelser och fiktionslager, att den bryter och gör om överenskommelser, och vrider i dramaturgin. Den handlar mycket om identitet och hur man berättar om sig själv. – Det har varit roligt att följa turnén på håll och att föreställningen spelat för fulla hus och gått så bra, säger hon. Både i större städer och på små orter. Hon tycker att det har varit kul att jobba med Jonas Khemiris text och skulle gärna göra det igen. Tidigare har Giese bland annat regisserat ”Bitterfittan”, och betonar alltid ett feministiskt perspektiv. Hon är noggrann med att ha en feministisk analys: – Jag är väldigt intresserad av identitet. Det är det där med jaget, säger hon. Och då mer ur ett sociologiskt perspektiv än ett psykologiskt. Klass, religion, etnicitet, kön. Vad förväntas av oss? Hur framställer man sig själv? ”Fem gånger Gud” spelas på Kulturhusets scen Kilen den 28–30 mars. Ingrid Coelho ingrid.coelho@dn.se/08-738 10 00


Värmen och friheten

Summary: Anna Järvinens nya skiva har Stockholm inpräntat i sitt DNA. ”Nästan alla låtarna utspelar sig på olika gator”, säger hon. För På stan visar hon platserna som formade skivan. Anna Järvinens Stockholm: Kungsholmstorg Anna Järvinens Stockholm: Engelbrektskyrkan Anna Järvinens Stockholm: Djurgårdsbrunn Kort om Anna

TEXT johan wirfält Foto mikael dahl Det är måndag,kvart över sju på kvällen. I en källare i Nacka i ett 90-talistiskt bostadsrättsområde samt ett par mer folkhemsarkitektoniska villakvarter från Gustaf De Lavals ångturbinfabrik, om vi nu ska vara exakta – öppnar Anna Järvinen en folköl. Om mindre än ett dygn kommer hon för första gången stå på scen och spela låtar från sitt nya album ”Man var bland molnen”. Tillsammans med bandet – Gustav Ejstes, Reine Fiske och trummisen Johan Holmegard från Dungen, samt basisten Fredrik Swahn – gör hon nu sin första och enda repetition inför spelningen. Det diskuteras livearrangemang, rummet är åtta kvadratmeter stort. Just nu rymmer det kanske den bästa musik som finns i Sverige. Musikaliskt rör sig ”Man var bland molnen” i samma områden som Anna Järvinens hyllade debut ”Jag fick feeling”. Det är klassisk gitarrpop, kanske med en lätt dragning till soligt amerikanskt 70-tal. Men det finns en ny nerv i texterna, en annan skärpa. I en dikt som följde med pressreleasen till skivan talade Anna Järvinen om förälskelse, sorg – och om att gå vilse. Någonstans där ska vi börja. När Anna Järvinen är ute och går i Stockholm. För det här är grejen: hon kanske var vilse när hon skrev ”Man var bland molnen”, men nu, när skivan är klar, verkar det snarare som om hon hittat hem. Det finns en trygghet i hennes röst som värmer vem som helst. Vi sitter i källartrappan i Nacka. Nu är det jag som dricker folköl. – Nästan alla låtarna utspelar sig på olika gator, säger Anna Järvinen. Jag vet inte om det beror på att jag promenerar mycket, och att många av texterna kom till under promenader. När ångest eller depression kryper på hjälper det att hålla benen i gång. Jag läste en gammal På stan-intervju med dig där du berättade att du hade snott en promenad av Ulf Lundell? – Ja! Jag hade en period när jag verkligen slukade hans böcker. I ”Friheten” skriver han om ett promenadstråk, från Mariatorget ner till Hornstull, över Västerbron till Norr Mälarstrand och sen över Riddarholmen, genom Gamla stan och så hem. Sedan dess har jag gått den vägen väldigt ofta. Att promenera i dag känns ofta så målmedvetet, vi är på väg till jobbet eller någonstans där vi kan konsumera eller ”uppleva” saker. Flanerandet som man inbillar sig att folk ägnade sig åt förr verkar inte riktigt finnas längre. – En god vän är illa berörd av just det. Under en period var han riktigt låg, men vart han än gick kände han att det krävdes saker av honom. Att han skulle konsumera och agera på vissa sätt. Jag är rätt ointresserad av konsumtion. Jag är nog den där flanören. Andra världskriget är orsaken, tror jag. Oj. Utveckla! – När jag kom från Helsingfors till Stockholm som liten ville jag verkligen bli en slit och släng-människa, för det var alla andra. Det var något jag uppfattade som väldigt svenskt. I min familj var det inte så, och det berodde på kriget, att det fanns så lite att röra sig med i Finland då. Allt man hade använde man flera gånger, min mormor sydde säkert om sin brudklänning 20 gånger. Men nu är det ju inne att gå till skräddare och skomakare, att överge slit och släng-mentaliteten. Jag kan leva naturligt som jag tvingades leva förr! Att du är född i Helsingfors, har det påverkat hur du tagit till dig Stockholm? – Jag tror att jag har känt en spärr. Har jag rätt att bo på Södermalm, till exempel? Och även ett slags moraliskt tvång att tala finska med mina barn. Men jag fick så många frågor om Finland när jag släppte förra skivan att det nästan kändes löjligt. Då insåg jag att jag inte var finne längre, utan stockholmare. Så det känns okej att kalla sig Söderbo nu? Du kan stå på Kvarnen och skrika om Bajen som alla andra? – Ha ha. Ja, jag är definitivt Söderbo nu. Du skilde dig förra året. Jag antar att det måste skett parallellt med att skivan spelades in? – Det här är skitsvårt. Jag har inte pratat om det här tidigare och nu förstår jag vad folk menar med att ta hänsyn till sin familj i sådana här situationer. För mig är det som hjälper mest när man har ont att sätta sig ned och skriva en låt. Men jag vill inte fylla sångerna med mitt faktiska privatliv. Det blir socialporr om man går för detaljerat in på saker. Jag är mer ute efter att sammanfatta en känsla av var jag befinner mig. – Jag har inte medvetet gjort en skiva om min livssituation. Visst, den handlar om att separera. Men också mycket om att bara allmänt stå upp för vad man vill vara, om känslan av att yttervärlden vill placera en någonstans, om frustration och förälskelse. I pressmeddelandet skrev du bland annat om missbruk. Och i ”Boulevarden” sjunger du att ”Det här rummet är av stål och av speglar”. För mig känns det som en bild av en institution eller en fyllecell? – Jo, jag har varit på sådana ställen. Inte för att jag själv blivit intagen, däremot har missbruk förekommit runt omkring mig när jag växte upp. Folk i min närhet har dött av missbruk och faktiskt mördat i dess namn. Under krisen som jag själv gått igenom har jag insett att det inte finns ett ”de” som missbrukar och ett ”vi” som inte gör det. Jag förstår anledningarna till varför man börjar missbruka bättre nu. – Shit, alltså. Kanske handlar det om att jag upplever eufori när jag sjunger? Du hör ju hur det låter, man kan inte annat än må bra när man får spela med de här musikerna. Anna Järvinen nickar ner mot källaren. Gustav Ejstes har just klinkat i gång en jazzig variation på The Carpenters ”We’ve only just begun” på sitt elpiano. – Från det att vi träffades första gången, sommaren 2005, har Gustav förstått precis vad jag håller på med. Om jag visslar en melodi så vet han exakt hur den går rytmiskt, han har samma tankar om arrangemang. Och jag har förstås inspirerats av hans musik. Du sa att du läst mycket Ulf Lundell, har han påverkat hur du skriver? – Nej, jag är inte alls förtjust i hans musik, och för mig hör låttexter bara hemma i musiken. Men det finns andra jag lyssnat på lite extra, som Agnetha Fältskogs fantastiska soloskiva ”Elva kvinnor i ett hus”. Tillsammans med Kate Bush och Maria Callas är hon världens bästa sångerska. Du sjunger ju på Olle Ljungströms nya skiva också. Det känns som om din nya skiva handlar om samma sak som han ägnat en halv karriär åt att sätta ord på – att befinna sig någonstans där man känner att man vill vara, men ändå inte få det att fungera? – Ja, gud ja. Gud, vad fint. Den där platsen kan ju vara en stad, men också ett förhållande. Men om du nu känner så, kan du då också känna att du skulle vilja lämna allt och bara dra? Olle Ljungström stack ju till, tja, Alingsås. – Jag kan vara otroligt avundsjuk på folk som kan göra så. När jag gick igenom den här krisen upplevde jag egentligen riktig ångest för första gången. Det var ett jävligt konstigt fenomen. Det är svårt att ta till sig att någon är beroende av en och älskar en när man själv mår skitdåligt. Men jag kan inte bara dra. Jag har två barn att ta hand om. johan wirfält redaktionen@pastan.nu ”Sosial kompetens” ”Jag sa / javisst, jag / är full av all tänkbar brist / Sedan gick / jag och ju mer jag gick, / desto mer jag fi ck” Texterna till Anna Järvinens skiva ”Man var bland molnen” skrevs till stor del under promenader i Stockholm. På Kungsholmstorg utspelar sig dessutom det samtal som är återgivet i ”Sosial kompetens”: – Jag hängde här med en person som hade en auktoritär ställning i förhållande till mig. Mycket av skivan handlar om att stå på sig i sådana situationer. ”Boulevarden” ”Tidig morgon, kallt / de sopar rent och klockan slår snart fem / det här är mitt hem / jag vet varje sten, du tar dem med dig hem” – De här raderna utspelar på Karlavägen, precis nedanför Engelbrektskyrkan vid Galleri Lars Bohman. Det var i juli, och jag kan till och med säga veckodagen – en tisdag, för jag hade varit på klubben Bubblegum Factory på Riche. Min trummis Mattias Bergqvist, som även spelar i Ingenting, har klubben. ”Ruth” ”Det blev kväll / och så gult ljus / hon var klar för dagen / stod i kjol och blus / Och alla sov / och i drömmen låg / när hon låste om dem / tog ett rus till utomhus” – Texten är inspirerad av boken ”Natten innan de hängde Ruth Ellis” som är skriven av en god vän till mig, Margareta Strömstedt. Den handlar om en hemmafru som tar hand om allt och alla. Och plötsligt är det kväll och alla sover, och det är vår, den tiden på våren i mitten på maj när det är ljust ute och allt blommar – när naturen är så fantastisk att man inte kan ta in hur vacker den är. Då drar Ruth Ellis från allting. Hon drar direkt, i sitt förkläde, tar bilen från Vällingby centrum där hon bor, till Djurgården och Djurgårdsbrunn. Sedan kommer hon på sig själv, att hon står där och fortfarande har förkläde och toffl or på sig. Jag kan verkligen relatera till den känslan av hur allt kan vara övermäktigt fantastiskt i livet. Namn: Anna Järvinen. Ålder: 38 år. Bakgrund: Hon föddes i Helsingfors men flyttade med sin mamma till Stockholm som sexåring. Från mitten av 90-talet fram till 2003 hade hon bandet Granada tillsammans med dåvarande maken Christoffer Gunrup (numera i The Amazing). Anna Järvinens solodebut ”Jag fick feeling” kom 2007. Aktuell: Hennes andra album ”Man var bland molnen” släpptes i måndags.


Gamla plagg på nytt på mässa

Summary: Kläder från förr klättrar i status på varhus och auktioner. Vintagemässan Bakåt:framåt arrangeras på nytt och på Antikmässan säljs det för första gången också kläder.

Den som för några år sen gick klädd i plagg från ett annat årtionde kallades snarare för ”uffig” än modemedveten. Nu säljs gamla kläder – oftast noga utvalda, ska väl tilläggas – på såväl auktioner som varuhus. Och benämningen ”secondhand” byts allt oftare ut mot det bättre klingande ”vintage”. I helgen är det dags för den tredje upplagan av mässan ”Bakåt:framåt”, där säljare av vintagekläder samlas för att nå en fyndsugen publik på jakt efter unika plagg. – Första mässan var en succé, säger arrangören Carl Jurell. Folk vill ha en egen stil, och med vintageplagg är det lättare. Dessutom finns ju en miljöaspekt, men den tror jag är av mindre betydelse för dem som handlar. Termen vintage är omdiskuterad. På ”Bakåt:framåt” är bedömningen generös. – Vissa tycker att det måste vara över 25 år gammalt, men för oss handlar det mer om en känsla. Vintage behöver ju inte heller automatiskt vara secondhand, även om 95 procent är det. Men vissa säljer ju oanvända kläder från långt tillbaka. Bland denna mässas utropstecken märks Marina Kereklidou, modechef på Bon, som dels kommer att sälja plagg ur sin privata garderob, dels också kläder från sitt eget , sedan några år nedlagda, märke. Mässan får även besök av butiken Aequinox Vintage, från Martha’s Vineyard i östra USA. – Nu är det trendigt, men när jag var liten var det nästan stigmatiserat att bära gamla kläder, minns Carl Jurell. Att statusen för vintagemode höjts på senare tid har märkts på flera håll. I höstas hade Bukowskis för första gången en stor avdelning vintagekläder (där mycket förvisso gick under utropspriset) och om en vecka rymmer Antikmässan för första gången kläder, då butikerna Lisa Larsson, Judits, Herr Judit, Less is more och Old Touch visar upp sig. Vintagemodet har också tagit ett ordentligt steg in i modemärkenas värld. Nyligen öppnade Acne en butik som rymmer gamla kollektioner, och vissa använda plagg, på Torsgatan 53. Filippa K har en liknande butik på Hornsgatan 77, och i början av april öppnar Gant en butik i varuhuset PUB med vintageprofil, där små upplagor av använda och oanvända Gant-plagg från förr kommer att säljas bredvid de nya kollektionerna. – Gants målgrupp är ju i regel män över 30 år, men tack vare preppymodets framfart har vi nått en delvis yngre målgrupp som gör det här möjligt. Det finns också ett ökat intresse för kvalitet och märkens historia, så vi vill visa upp Gants bakgrund med rötter i femtiotalets USA, säger Tony Wester på Gant Sweden. – För tio år sedan hade nog folk rynkat på näsan åt en sådan här idé. Och vi som företag hade aldrig kommit på idén då heller. Bakåt:framåt, Enskilda Galleriet, Kronobergsgatan 37, t Fridhemsplan, 28–29 mars Gant, PUB, Hötorget, t Hötorget, officiell öppning 4 april. Antikmässan, Stockholmsmässan, Mässvägen 1, j Älvsjö, 2–5 april. Mer information om Bakåt:framåt, Gant och Antikmässan Bakåt:framåt, Enskilda Galleriet, Kronobergsgatan 37, t Fridhemsplan, 28–29 mars Gant, PUB, Hötorget, t Hötorget, officiell öppning 4 april. Antikmässan, Stockholmsmässan, Mässvägen 1, j Älvsjö, 2–5 april.


Anna Järvinen: Uppe bland molnen och nere på gatorna

Summary: Anna Järvinens nya skiva har Stockholm inpräntat i sitt DNA. ”Nästan alla låtarna utspelar sig på olika gator”, säger hon. För På stan visar hon platserna som formade "Man var uppe bland molnen".

Det är måndag, kvart över sju på kvällen. I en källare i Nacka i ett 90-talistiskt bostadsrättsområde samt ett par mer folkhemsarkitektoniska villakvarter från Gustaf De Lavals ångturbinfabrik, om vi nu ska vara exakta – öppnar Anna Järvinen en folköl. Om mindre än ett dygn kommer hon för första gången stå på scen och spela låtar från sitt nya album ”Man var bland molnen”. Tillsammans med bandet – Gustav Ejstes, Reine Fiske och trummisen Johan Holmegard från Dungen, samt basisten Fredrik Swahn – gör hon nu sin första och enda repetition inför spelningen. Det diskuteras livearrangemang, rummet är åtta kvadratmeter stort. Just nu rymmer det kanske den bästa musik som finns i Sverige. Musikaliskt rör sig ”Man var bland molnen” i samma områden som Anna Järvinens hyllade debut ”Jag fick feeling”. Det är klassisk gitarrpop, kanske med en lätt dragning till soligt amerikanskt 70-tal. Men det finns en ny nerv i texterna, en annan skärpa. I en dikt som följde med pressreleasen till skivan talade Anna Järvinen om förälskelse, sorg – och om att gå vilse. Någonstans där ska vi börja. När Anna Järvinen är ute och går i Stockholm. För det här är grejen: hon kanske var vilse när hon skrev ”Man var bland molnen”, men nu, när skivan är klar, verkar det snarare som om hon hittat hem. Det finns en trygghet i hennes röst som värmer vem som helst. Vi sitter i källartrappan i Nacka. Nu är det jag som dricker folköl. – Nästan alla låtarna utspelar sig på olika gator, säger Anna Järvinen. Jag vet inte om det beror på att jag promenerar mycket, och att många av texterna kom till under promenader. När ångest eller depression kryper på hjälper det att hålla benen i gång. Jag läste en gammal På stan-intervju med dig där du berättade att du hade snott en promenad av Ulf Lundell? – Ja! Jag hade en period när jag verkligen slukade hans böcker. I ”Friheten” skriver han om ett promenadstråk, från Mariatorget ner till Hornstull, över Västerbron till Norr Mälarstrand och sen över Riddarholmen, genom Gamla stan och så hem. Sedan dess har jag gått den vägen väldigt ofta. Att promenera i dag känns ofta så målmedvetet, vi är på väg till jobbet eller någonstans där vi kan konsumera eller ”uppleva” saker. Flanerandet som man inbillar sig att folk ägnade sig åt förr verkar inte riktigt finnas längre. – En god vän är illa berörd av just det. Under en period var han riktigt låg, men vart han än gick kände han att det krävdes saker av honom. Att han skulle konsumera och agera på vissa sätt. Jag är rätt ointresserad av konsumtion. Jag är nog den där flanören. Andra världskriget är orsaken, tror jag. Oj. Utveckla! – När jag kom från Helsingfors till Stockholm som liten ville jag verkligen bli en slit och släng-människa, för det var alla andra. Det var något jag uppfattade som väldigt svenskt. I min familj var det inte så, och det berodde på kriget, att det fanns så lite att röra sig med i Finland då. Allt man hade använde man flera gånger, min mormor sydde säkert om sin brudklänning 20 gånger. Men nu är det ju inne att gå till skräddare och skomakare, att överge slit och släng-mentaliteten. Jag kan leva naturligt som jag tvingades leva förr! Att du är född i Helsingfors, har det påverkat hur du tagit till dig Stockholm? – Jag tror att jag har känt en spärr. Har jag rätt att bo på Södermalm, till exempel? Och även ett slags moraliskt tvång att tala finska med mina barn. Men jag fick så många frågor om Finland när jag släppte förra skivan att det nästan kändes löjligt. Då insåg jag att jag inte var finne längre, utan stockholmare. Så det känns okej att kalla sig Söderbo nu? Du kan stå på Kvarnen och skrika om Bajen som alla andra? – Ha ha. Ja, jag är definitivt Söderbo nu. Du skilde dig förra året. Jag antar att det måste skett parallellt med att skivan spelades in? – Det här är skitsvårt. Jag har inte pratat om det här tidigare och nu förstår jag vad folk menar med att ta hänsyn till sin familj i sådana här situationer. För mig är det som hjälper mest när man har ont att sätta sig ned och skriva en låt. Men jag vill inte fylla sångerna med mitt faktiska privatliv. Det blir socialporr om man går för detaljerat in på saker. Jag är mer ute efter att sammanfatta en känsla av var jag befinner mig. – Jag har inte medvetet gjort en skiva om min livssituation. Visst, den handlar om att separera. Men också mycket om att bara allmänt stå upp för vad man vill vara, om känslan av att yttervärlden vill placera en någonstans, om frustration och förälskelse. I pressmeddelandet skrev du bland annat om missbruk. Och i ”Boulevarden” sjunger du att ”Det här rummet är av stål och av speglar”. För mig känns det som en bild av en institution eller en fyllecell? – Jo, jag har varit på sådana ställen. Inte för att jag själv blivit intagen, däremot har missbruk förekommit runt omkring mig när jag växte upp. Folk i min närhet har dött av missbruk och faktiskt mördat i dess namn. Under krisen som jag själv gått igenom har jag insett att det inte finns ett ”de” som missbrukar och ett ”vi” som inte gör det. Jag förstår anledningarna till varför man börjar missbruka bättre nu. – Shit, alltså. Kanske handlar det om att jag upplever eufori när jag sjunger? Du hör ju hur det låter, man kan inte annat än må bra när man får spela med de här musikerna. Anna Järvinen nickar ner mot källaren. Gustav Ejstes har just klinkat i gång en jazzig variation på The Carpenters ”We’ve only just begun” på sitt elpiano. – Från det att vi träffades första gången, sommaren 2005, har Gustav förstått precis vad jag håller på med. Om jag visslar en melodi så vet han exakt hur den går rytmiskt, han har samma tankar om arrangemang. Och jag har förstås inspirerats av hans musik. Du sa att du läst mycket Ulf Lundell, har han påverkat hur du skriver? – Nej, jag är inte alls förtjust i hans musik, och för mig hör låttexter bara hemma i musiken. Men det finns andra jag lyssnat på lite extra, som Agnetha Fältskogs fantastiska soloskiva ”Elva kvinnor i ett hus”. Tillsammans med Kate Bush och Maria Callas är hon världens bästa sångerska. Du sjunger ju på Olle Ljungströms nya skiva också. Det känns som om din nya skiva handlar om samma sak som han ägnat en halv karriär åt att sätta ord på – att befinna sig någonstans där man känner att man vill vara, men ändå inte få det att fungera? – Ja, gud ja. Gud, vad fint. Den där platsen kan ju vara en stad, men också ett förhållande. Men om du nu känner så, kan du då också känna att du skulle vilja lämna allt och bara dra? Olle Ljungström stack ju till, tja, Alingsås. – Jag kan vara otroligt avundsjuk på folk som kan göra så. När jag gick igenom den här krisen upplevde jag egentligen riktig ångest för första gången. Det var ett jävligt konstigt fenomen. Det är svårt att ta till sig att någon är beroende av en och älskar en när man själv mår skitdåligt. Men jag kan inte bara dra. Jag har två barn att ta hand om. Mer om Anna Järvinen Namn: Anna Järvinen. Ålder: 38 år. Bakgrund: Hon föddes i Helsingfors men flyttade med sin mamma till Stockholm som sexåring. Från mitten av 90-talet fram till 2003 hade hon bandet Granada tillsammans med dåvarande maken Christoffer Gunrup (numera i The Amazing). Anna Järvinens solodebut ”Jag fick feeling” kom 2007. Aktuell: Hennes andra album ”Man var bland molnen” släpptes i måndags. Lyssna här. Läs mer! DN:s Malena Rydell gav "Man var bland molnen" högsta betyg. Läs recensionen här. ANNA JÄRVINENS STOCKHOLM PÅ SKIVA Kungsholmstorg, låt: ”Sosial kompetens” ”Jag sa / javisst, jag / är full av all tänkbar brist / Sedan gick / jag och ju mer jag gick, / desto mer jag fick” Texterna till Anna Järvinens skiva ”Man var bland molnen” skrevs till stor del under promenader i Stockholm. På Kungsholmstorg utspelar sig dessutom detsamtal som är återgivet i ”Sosial kompetens”: – Jag hängde här med en person som hade en auktoritär ställning i förhållande till mig. Mycket av skivan handlar om att stå på sig i sådana situationer. Engelbrektskyrkan, låt: ”Boulevarden” ”Tidig morgon, kallt / de sopar rent och klockan slår snart fem / det här är mitt hem / jag vet varje sten, du tar dem med dig hem” – De här raderna utspelar på Karlavägen, precis nedanför Engelbrektskyrkan vid Galleri Lars Bohman. Det var i juli, och jag kan till och med säga veckodagen – en tisdag, för jag hade varit på klubben Bubblegum Factory på Riche. Min trummis Mattias Bergqvist, som även spelar i Ingenting, har klubben. Djurgårdsbrunn, låt: ”Ruth” ”Det blev kväll / och så gult ljus / hon var klar för dagen / stod i kjol och blus / Och alla sov / och i drömmen låg / när hon låste om dem / tog ett rus till utomhus” – Texten är inspirerad av boken ”Natten innan de hängde Ruth Ellis” som är skriven av en god vän till mig, Margareta Strömstedt. Den handlar om en hemmafru som tar hand om allt och alla. Och plötsligt är det kväll och alla sover, och det är vår, den tiden på våren i mitten på maj när det är ljust ute och allt blommar – när naturen är så fantastisk att man inte kan ta in hur vacker den är. Då drar Ruth Ellis från allting. Hon drar direkt, i sitt förkläde, tar bilen från Vällingby centrum där hon bor, till Djurgården och Djurgårdsbrunn. Sedan kommer hon på sig själv, att hon står där och fortfarande har förkläde och tofflor på sig. Jag kan verkligen relatera till den känslan av hur allt kan vara övermäktigt fantastiskt i livet.