Summary: Inför avtalsrörelsen. Förra året ansökte 160 000 människor om asyl i Sverige. Många kommer att få stanna, men det tar för lång tid för nyanlända att få arbete. Därutöver finns det många unga som har svårt att komma in på arbetsmarknaden. Det är dags att frysa ingångslönerna för att ge fler en chans att få jobb, skriver Karin Johansson, Svensk Handel.

Den avtalsrörelse som nu pågår handlar lika mycket om alla som står utanför arbetsmarknaden som alla som har ett jobb. Tyvärr tycks inte alla parter se det så och i diskussionen om avtalsrörelsen glöms de som står utanför ofta bort. I dag växlar vi, Svensk Handel, och vår motpart Handelsanställdas förbund krav inför avtalsrörelsen. Ett av våra krav kommer att vara att ingångslönerna ska frysas under kommande avtalsperiod. Det innebär inte sänkt lön för en enda medarbetare i handeln. Däremot innebär det att vi underlättar för alla som står utanför arbetsmarknaden att få in en fot. Konkurrenskraften för svenska företag måste vara en grundläggande utgångspunkt i avtalsrörelsen. Löneökningar som överstiger vad den exportberoende industrin tål vore direkt skadliga också för handeln. Därför är det viktigt att industrin går före och sätter nivån för löneökningarna. Men det finns också andra frågor som är viktiga, inte bara för handeln, utan också för att Sverige långsiktigt ska hålla ihop. Ingångslönerna är en sådan fråga. Under 2015 ansökte över 160 000 människor om asyl i Sverige. Många av dem kommer att få uppehållstillstånd och ska hitta jobb, bostad och lära sig svenska. En del har utbildning från sitt hemland, men många saknar utbildning som är gångbar på den svenska arbetsmarknaden. Sverige har sedan tidigare stora integrationsutmaningar. Det tar för lång tid för nyanlända att få ett arbete och skillnaden i sysselsättning och arbetslöshet mellan inrikes och utrikes födda är alldeles för hög. Därutöver finns ett stort antal unga som har svårt att komma in på arbetsmarknaden och många som har stått utanför under lång tid. Hur alla dessa ska kunna få jobb är en stor utmaning som staten, kommunerna och alla parter på arbetsmarknaden har ett gemensamt ansvar för att hitta lösningar på. Då kan inte svaret vara att just nu göra det dyrare och svårare att anställa just dem som har svårast att få ett jobb. Om vi inte gemensamt tar ansvar för den situation Sverige är i, riskerar vi att få stora grupper som fastnar i permanent utanförskap. Då är det fel att gömma sig bakom ideologiska skygglappar och gamla sanningar. Det behövs en bred palett av åtgärder såsom utbildningssatsningar, bättre validering av kunskaper, förbättrad svenskundervisning med mera. Men det går inte att blunda för att svensk arbetsmarknad i dag stänger ute många som skulle kunna få jobb om villkoren var annorlunda. Här kan regering och riksdag göra mycket när det gäller exempelvis skatter och arbetsgivaravgifter. Det är olyckligt att man politiskt valt att göra det dyrare att anställa genom att höja arbetsgivaravgifterna för unga. Höjningen motsvarar en löneökning på 2,3 procent för handeln. De frågor vi parter på arbetsmarknaden har makt över måste vi också ta ansvar för. Därför är det dags att på allvar diskutera nivån på ingångslönerna. Handeln i Sverige sysselsätter en halv miljon människor i såväl detalj- och partihandel som e-handel. Handeln står för 11 procent av BNP och 11 procent av alla skatteintäkter. Branschen genomgår en strukturomvandling som beror på digitalisering och internationalisering. Det pressar branschen och många företag har små marginaler. Samtidigt medför utvecklingen nya möjligheter och bättre service för konsumenten. Varje år nyanställer handeln 120 000 personer. Det skulle kunna vara fler om villkoren var annorlunda. På tio år har ingångslönerna i handeln för en oerfaren 19-åring höjts från 15 100 till 19 739 kronor i månaden, (justerat för inflation). Det är nu dags att slå in på en ny kurs och frysa ingångslönerna. ? För att fler människor utan relevant erfarenhet och utbildning ska ha en chans att komma in på svensk arbetsmarknad behövs fler jobb. Sverige har i dag den lägsta andelen jobb utan krav på erfarenhet och utbildning i hela EU. Samtidigt som vi 2015 tog emot flest asylsökande i hela EU efter Tyskland. Det är inte hållbart. Den höga ingångslönenivån har starkt bidragit till att det finns få enkla jobb. Handeln är en inkörsport till arbetsmarknaden. Var fjärde svensk hade sitt första jobb inom handeln. Många stannar kvar och går vidare inom handeln, medan andra rör sig till andra branscher och har med sig värdefulla erfarenheter. Handeln skulle kunna anställa många fler om kostnaderna inte var så höga. • Sedan de nuvarande kollektivavtalen tecknades 2013 har Sverige inte haft någon inflation. Det har alltså inte blivit svårare att leva på sin lön. Den nivå som facket tyckte var bra då borde därför också vara lika bra i dag. • Konjunkturinstitutet, Finanspolitiska rådet, IMF och en rad andra tunga bedömare har bland annat påpekat att höga ingångslöner leder till färre jobb och att det främst drabbar dem som saknar erfarenhet eller utbildning. Anpassade ingångslöner skulle kunna höja sysselsättningen bland dessa grupper. När alla ser problemet blir bevisbördan tung för den som vill gå i motsatt riktning. • Det är i dag svårt att göra lönekarriär i handeln. Den som börjar i handeln direkt efter gymnasiet tjänar obetydligt mindre än den som jobbat i handeln i många år. Detta till följd av höga ingångslöner. Om ingångslönerna inte hela tiden ökade skulle lönespridningen i branschen kunna öka. På så sätt skulle den som har mer erfarenhet och kunskap också kunna få en högre lön. Det skulle öka attraktiviteten för handeln som bransch. Facket brukar hävda att frysta ingångslöner leder till ”ett A- och ett B-lag på arbetsmarknaden” eller till fattigdom. Förutom att ingen får sänkt lön med en frysning så är det för oss självklart att den största klyftan finns mellan dem som har jobb och dem som inte har det. Och att den som löper risk för fattigdom är den som saknar en lön att leva på. Från Svensk Handels sida driver vi inte att ingångslönenivån ska sänkas i den här avtalsrörelsen utan i stället att nivån ska ligga still. Om vi möts av krav på höjning av nivån måste Handelsanställdas förbund svara på frågan hur en höjning leder till fler jobb för dem som står utanför. Varför vi ska göra det ännu svårare än det redan är för dem som står utanför att få sitt första jobb och komma in på arbetsmarknaden? Nu är inte tid för skrämselretorik och ideologiska låsningar. Låt oss tillsammans göra en ansträngning för att få in fler i arbetsgemenskapen. Vi lovar att anställa fler – men då måste tröskeln sänkas. DN Debatt 27 januari 2016 Debattartikeln Karin Johansson, vd, Svensk handel: ”Frys ingångslönerna för att kunna ge fler nyanlända jobb” Repliker Susanna Gideonsson, Handels: ”Frysta lägstalöner leder inte till fler jobb” Chefsekonom Sandro Scocco: ”Sverige bra på att höja kunskapsnivån för flyktingar” Slutreplik från Karin Johansson, Svensk handel: ”Nej, vi vill inte sänka ingångslönerna” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Flyktingar diskuterar sexuellt våld och gränssättning

Summary: I Norge håller man kurser om gränser och sexuellt våld för nyanlända flyktingar. Tanken är att informera och göra det tydligt vad som förväntas av alla som bor i landet, säger Linda Hagen, en av kursledarna. DN inleder en serie under vinjetten ”Kultur som riskfaktor?”

Vad är det för skillnad mellan förälskelse, kärlek och sex? Det är en av många frågor som tjugo asylsökande män från Syrien ska diskutera med varandra under ledning av Linda Hagen. Hon är kursledare på Hero Norge som driver Hå mottagningscenter några mil utanför Stavanger. Hero Norge ordnar regelbundet kurser som ska förebygga sexuellt våld, runt om i Norge. Kursen är fem timmar lång och ingår som en del av all information som de nyanlända får. Kursen riktar sig även till kvinnor eftersom man tycker att alla nykomlingar har lika stor nytta av att förstå vilka gränsdragningar som gäller i det norska samhället. Hero Norge startade kurserna i Stavanger för fem år sedan efter att det hade inträffat en rad våldtäkter i den lilla oljemetropolen på Norges sydvästkust. Det fanns uppgifter om att det fanns en del kopplingar till de asylsökande som fanns i området. Plötsligt ansågs det viktigt att informera nyanlända om vad som gäller i Norge när det kommer till jämställdhet och sexualbrott. – Men vi tänker i stället att vi vill informera och göra tydligt vad det är som förväntas av alla som bor i Norge och vilka gränser som finns. För att man själv inte ska passera gränsen och för att man ska kunna se när andra gör det, säger Linda Hagen. Målen med kursen är inte att ”förändra” människor. – Men det är viktigt att diskutera situationer som kan vara svåra att tolka för personer som kommer från kulturer där synen på kvinnor och män är mera ”statisk”, säger Linda Hagen. Efter att hon har ställt den första frågan om vad som är skillnaden mellan förälskelse, kärlek och sex så delar hon in kursdeltagarna i mindre grupper. De börjar genast surra med varandra. – En del tror att vi araber bara tänker på sex. Men vi skulle vilja säga att vi tänker mer på förälskelse och kärlek än vad många tror. Sex kommer senare, säger en av männen. Linda säger att det inte handlar om att komma fram till ett svar som är ”rätt” eller ”fel”, utan att det viktiga är att få i gång en diskussion. Framför allt är det viktigt att prata om gråzonerna. – I Norge kan du träffa en kvinna som ger dig en blick. Vi ska prata om hur man kan tolka en sådan situation och vad den kan betyda, säger hon och visar en bild på en kvinna som spelar fiol. Hon bär kjol och har ett linne som visar axlar och armar. – I Norge är det vanligt att en kvinna klär sig på det här viset. Det gör att vissa kan få särskilda ”associationer”. – En del tycker att flickor ska få klä sig hur de vill. Andra tycker inte det, att de inte ska klä sig som ”horor”. Men Norge är ett fritt land där vi inte kan bestämma hur andra ska få klä sig. Den efterföljande diskussionen kan sammanfattas med att i stora delar av Syrien kan kvinnor klä sig som de vill, men det finns områden och framför allt byar där kvinnor måste täcka sig för att inte bli bestraffade. – Det är därför vi vill informera om att det kan uppstå vissa situationer när en norsk kvinna är klädd på det här viset. Hon kanske vill dricka alkohol och gå ut på stan ensam. Då kan någon tro att hon är ”tillgänglig”. Och att hon själv bär ansvaret om hon skulle råka illa ut. Men kvinnor vill också kunna flirta och leva livet. Det är därför vi använder den här tiden i dag till att diskutera de här sakerna med er, säger Linda. Senare pratar man om maktutövning och om vilka det är som kan tänkas begå våldtäkt. Linda säger att en av tio kvinnor i Norge uppger att de har utsatts för våldtäkt och att det i vissa fall har rört sig om män som har verkat helt normala utåt. – Många våldtäktsmän har problem med aggressivitet och impulskontroll. De saknar empatisk förmåga och förstår inte alltid vad andra känner. Det finns också situationer som inte är så lätta att tolka, säger Linda och visar en kortare film som även visas i skolorna och diskuteras bland norska tonåringar. Den handlar om en kvinna och en man i tjugoårsåldern som dansar och är litet allmänt flirtiga mot varandra. Plötsligt övertalar han henne att gå in i ett sovrum, låser dörren och lyckas få av henne trosorna, trots att det är tydligt att hon inte vill. Han förgriper sig på henne samtidigt som hon vänder bort ansiktet och viskar nej flera gånger. – Hur man tolkar en sådan här situation kan ha med kulturen man kommer ifrån att göra, eftersom killen och tjejen har en sådan dålig kommunikation, säger en av männen. – Han missförstår medvetet vad hon vill och tänker inte på konsekvenserna för henne, säger en annan. Linda berättar om den norska lagen och att det är brottsligt att ha sex med någon som inte förstår vad som händer, till exempel på grund av berusning. Sedan pratar hon om att män kan bli våldtagna. Någon av männen säger att en våldtagen man kan tycka att det är svårt att gå till polisen eftersom han riskerar att bli betraktad som homosexuell. Linda berättar att homosexualitet ses som normalt i Norge och att män ska kunna gifta sig och leva tillsammans utan att behöva diskrimineras eller få problem. Att det ibland blir offret och inte förövaren som får leva med skammen efter en våldtäkt kan bero på att muslimer i vissa lokalsamhällen fördömer offren, säger en av männen. Det uppstår en diskussion och någon säger att det mest handlar om tradition och kultur och inte så mycket om religion. ”Å andra sidan finns ju sharia”, säger någon. – I Norge tog det lång tid innan våldtagna kvinnor vågade prata om det offentligt. Det var länge väldigt känsligt även här, trots att det ju inte är offret som har gjort fel, säger Linda. På lunchrasten säger samtliga som vi pratar med att de tycker att kursen är väldigt bra. En anledning är att kursen utgår från att deltagarna ska föreställa sig att de är ”vittnen” och inte ”förövare”, vilket gör att ingen känner sig utpekad. Meningen är i stället att bli uppmärksam på signaler hos andra som kan tyda på riskbeteenden. Issam Al Hlabi, som är 52 år och kommer från Aleppo i Syrien, tycker att det var särskilt givande att få sitta ned och prata om de här sakerna tillsammans med andra. – Syrien var mycket öppet när det kom till sådant här före kriget. Vi hade många olika sorters religioner, fransk kultur och så vidare. Jag kommer från en stad där kvinnor klär sig på samma sätt som här i Norge. Vi ser också samma typer av program och filmer på tv som ni gör här. Så vi är vana och det är inget fel med vår kvinnosyn generellt. Men han berättar att kvinnornas situation har försämrats. I vissa delar av landet, särskilt i byarna, är det otänkbart att en kvinna går ut ensam och utan täckande kläder. – Min dotter kan inte gå ut hur som helst överallt. Ibland måste man som pappa hålla koll så att hon inte råkar illa ut. I debatten har det ibland sagts att ovisshet och stress, som många flyktingar känner när de väntar på besked i ett nytt land, kan öka risken för att de ska begå brott. Issam tror att det kan leda till att någon bryter mot regler och lagar på ett sätt som han eller hon inte hade gjort i en tryggare livssituation. – Men en anledning till att den här kursen är så bra, är att man inte försöker skylla det som hände i Köln på oss andra asylsökande. Vi avskyr det som hände lika mycket som ni. Det finns dåliga människor överallt. Kan det vara bra att fler går en sådan här kurs? – Det kan vara en bit på vägen, säger Issam. Men egentligen tror han att den bästa preventiva åtgärden vore att europeisk politik i stället riktade in sig på att förbättra integrationen. Den som känner sig trygg och får delta i det nya landet fullt ut känner sig också mer solidarisk. Risken är annars att det uppstår en stress som kan vara skadlig för individen. – Det är synd, men vi känner oss isolerade här i Stavanger eftersom ingen vill ha med oss att göra, säger Issam och berättar hur bra det kändes när en jämnårig norsk man plötsligt gav honom en kram. – Det kändes nästan som om han var min bror. Att vi kom från så olika länder spelade ingen roll. Jag blev bara så väldigt glad i hela kroppen när jag kände den gemenskapen. Nu startar kurser även i Sverige Redan nu i veckan startar utbildningsföretaget Hero kurser i Sverige efter samma modell som i Norge. Hero Norge är ett privat utbildningsföretag som driver ett sjuttiotal asylboenden i Norge. Sedan 2010 håller man dialogbaserade kurser som heter ”Sammen for sikkerhet” (tillsammans för säkerhet) vars mål är att förebygga sexuellt våld. Hero Kompetens Sverige planerar att genomföra liknande kurser på sina 12 asylboenden i Sverige med start i veckan på ett boende för ensamkommande barn mellan 13 och 18 år på Lidingö.


Summary: I Norge håller man kurser om gränser och sexuellt våld för nyanlända flyktingar. Tanken är att informera och göra det tydligt vad som förväntas av alla som bor i landet, säger Linda Hagen, en av kursledarna.

Vad är det för skillnad mellan förälskelse, kärlek och sex? Det är en av många frågor som tjugo asylsökande män från Syrien ska diskutera med varandra under ledning av Linda Hagen. Hon är kursledare på Hero Norge som driver Hå mottagningscenter några mil utanför Stavanger. Hero Norge ordnar regelbundet kurser som ska förebygga sexuellt våld, runt om i Norge. Kursen är fem timmar lång och ingår som en del av all information som de nyanlända får. Kursen riktar sig även till kvinnor eftersom man tycker att alla nykomlingar har lika stor nytta av att förstå vilka gränsdragningar som gäller i det norska samhället. Hero Norge startade kurserna i Stavanger för fem år sedan efter att det hade inträffat en rad våldtäkter i den lilla oljemetropolen på Norges sydvästkust. Det fanns uppgifter om att det fanns en del kopplingar till de asylsökande som fanns i området. Plötsligt ansågs det viktigt att informera nyanlända om vad som gäller i Norge när det kommer till jämställdhet och sexualbrott. – Men vi tänker i stället att vi vill informera och göra tydligt vad det är som förväntas av alla som bor i Norge och vilka gränser som finns. För att man själv inte ska passera gränsen och för att man ska kunna se när andra gör det, säger Linda Hagen. Målen med kursen är inte att ”förändra” människor. – Men det är viktigt att diskutera situationer som kan vara svåra att tolka för personer som kommer från kulturer där synen på kvinnor och män är mera ”statisk”, säger Linda Hagen. Efter att hon har ställt den första frågan om vad som är skillnaden mellan förälskelse, kärlek och sex så delar hon in kursdeltagarna i mindre grupper. De börjar genast surra med varandra. – En del tror att vi araber bara tänker på sex. Men vi skulle vilja säga att vi tänker mer på förälskelse och kärlek än vad många tror. Sex kommer senare, säger en av männen. Linda säger att det inte handlar om att komma fram till ett svar som är ”rätt” eller ”fel”, utan att det viktiga är att få i gång en diskussion. Framför allt är det viktigt att prata om gråzonerna. – I Norge kan du träffa en kvinna som ger dig en blick. Vi ska prata om hur man kan tolka en sådan situation och vad den kan betyda, säger hon och visar en bild på en kvinna som spelar fiol. Hon bär kjol och har ett linne som visar axlar och armar. – I Norge är det vanligt att en kvinna klär sig på det här viset. Det gör att vissa kan få särskilda ”associationer”. – En del tycker att flickor ska få klä sig hur de vill. Andra tycker inte det, att de inte ska klä sig som ”horor”. Men Norge är ett fritt land där vi inte kan bestämma hur andra ska få klä sig. Den efterföljande diskussionen kan sammanfattas med att i stora delar av Syrien kan kvinnor klä sig som de vill, men det finns områden och framför allt byar där kvinnor måste täcka sig för att inte bli bestraffade. – Det är därför vi vill informera om att det kan uppstå vissa situationer när en norsk kvinna är klädd på det här viset. Hon kanske vill dricka alkohol och gå ut på stan ensam. Då kan någon tro att hon är ”tillgänglig”. Och att hon själv bär ansvaret om hon skulle råka illa ut. Men kvinnor vill också kunna flirta och leva livet. Det är därför vi använder den här tiden i dag till att diskutera de här sakerna med er, säger Linda. Senare pratar man om maktutövning och om vilka det är som kan tänkas begå våldtäkt. Linda säger att en av tio kvinnor i Norge uppger att de har utsatts för våldtäkt och att det i vissa fall har rört sig om män som har verkat helt normala utåt. – Många våldtäktsmän har problem med aggressivitet och impulskontroll. De saknar empatisk förmåga och förstår inte alltid vad andra känner. Det finns också situationer som inte är så lätta att tolka, säger Linda och visar en kortare film som även visas i skolorna och diskuteras bland norska tonåringar. Den handlar om en kvinna och en man i tjugoårsåldern som dansar och är litet allmänt flirtiga mot varandra. Plötsligt övertalar han henne att gå in i ett sovrum, låser dörren och lyckas få av henne trosorna, trots att det är tydligt att hon inte vill. Han förgriper sig på henne samtidigt som hon vänder bort ansiktet och viskar nej flera gånger. – Hur man tolkar en sådan här situation kan ha med kulturen man kommer ifrån att göra, eftersom killen och tjejen har en sådan dålig kommunikation, säger en av männen. – Han missförstår medvetet vad hon vill och tänker inte på konsekvenserna för henne, säger en annan. Linda berättar om den norska lagen och att det är brottsligt att ha sex med någon som inte förstår vad som händer, till exempel på grund av berusning. Sedan pratar hon om att män kan bli våldtagna. Någon av männen säger att en våldtagen man kan tycka att det är svårt att gå till polisen eftersom han riskerar att bli betraktad som homosexuell. Linda berättar att homosexualitet ses som normalt i Norge och att män ska kunna gifta sig och leva tillsammans utan att behöva diskrimineras eller få problem. Att det ibland blir offret och inte förövaren som får leva med skammen efter en våldtäkt kan bero på att muslimer i vissa lokalsamhällen fördömer offren, säger en av männen. Det uppstår en diskussion och någon säger att det mest handlar om tradition och kultur och inte så mycket om religion. ”Å andra sidan finns ju sharia”, säger någon. – I Norge tog det lång tid innan våldtagna kvinnor vågade prata om det offentligt. Det var länge väldigt känsligt även här, trots att det ju inte är offret som har gjort fel, säger Linda. På lunchrasten säger samtliga som vi pratar med att de tycker att kursen är väldigt bra. En anledning är att kursen utgår från att deltagarna ska föreställa sig att de är ”vittnen” och inte ”förövare”, vilket gör att ingen känner sig utpekad. Meningen är i stället att bli uppmärksam på signaler hos andra som kan tyda på riskbeteenden. Issam Al Hlabi, som är 52 år och kommer från Aleppo i Syrien, tycker att det var särskilt givande att få sitta ned och prata om de här sakerna tillsammans med andra. – Syrien var mycket öppet när det kom till sådant här före kriget. Vi hade många olika sorters religioner, fransk kultur och så vidare. Jag kommer från en stad där kvinnor klär sig på samma sätt som här i Norge. Vi ser också samma typer av program och filmer på tv som ni gör här. Så vi är vana och det är inget fel med vår kvinnosyn generellt. Men han berättar att kvinnornas situation har försämrats. I vissa delar av landet, särskilt i byarna, är det otänkbart att en kvinna går ut ensam och utan täckande kläder. – Min dotter kan inte gå ut hur som helst överallt. Ibland måste man som pappa hålla koll så att hon inte råkar illa ut. I debatten har det ibland sagts att ovisshet och stress, som många flyktingar känner när de väntar på besked i ett nytt land, kan öka risken för att de ska begå brott. Issam tror att det kan leda till att någon bryter mot regler och lagar på ett sätt som han eller hon inte hade gjort i en tryggare livssituation. – Men en anledning till att den här kursen är så bra, är att man inte försöker skylla det som hände i Köln på oss andra asylsökande. Vi avskyr det som hände lika mycket som ni. Det finns dåliga människor överallt. Kan det vara bra att fler går en sådan här kurs? – Det kan vara en bit på vägen, säger Issam. Men egentligen tror han att den bästa preventiva åtgärden vore att europeisk politik i stället riktade in sig på att förbättra integrationen. Den som känner sig trygg och får delta i det nya landet fullt ut känner sig också mer solidarisk. Risken är annars att det uppstår en stress som kan vara skadlig för individen. – Det är synd, men vi känner oss isolerade här i Stavanger eftersom ingen vill ha med oss att göra, säger Issam och berättar hur bra det kändes när en jämnårig norsk man plötsligt gav honom en kram. – Det kändes nästan som om han var min bror. Att vi kom från så olika länder spelade ingen roll. Jag blev bara så väldigt glad i hela kroppen när jag kände den gemenskapen. Vi avskyr det som hände i Köln lika mycket som ni. Det finns dåliga människor överallt. Issam Al Hlabi, kursdeltagare


Här diskuterar nyanlända kärlek, sex och gränser

Summary: Del 1. I Norge håller man kurser om gränser och sexuellt våld för nyanlända flyktingar. Tanken är att informera och göra det tydligt vad som förväntas av alla som bor i landet, säger Linda Hagen, en av kursledarna.

Vad är det för skillnad mellan förälskelse, kärlek och sex? Det är en av många frågor som tjugo asylsökande män från Syrien ska diskutera med varandra under ledning av Linda Hagen. Hon är kursledare på Hero Norge som driver Hå mottagningscenter några mil utanför Stavanger. Hero Norge ordnar regelbundet kurser som ska förebygga sexuellt våld, runt om i Norge. Kursen är fem timmar lång och ingår som en del av all information som de nyanlända får. Kursen riktar sig även till kvinnor eftersom man tycker att alla nykomlingar har lika stor nytta av att förstå vilka gränsdragningar som gäller i det norska samhället. Hero Norge startade kurserna i Stavanger för fem år sedan efter att det hade inträffat en rad våldtäkter i den lilla oljemetropolen på Norges sydvästkust. Det fanns uppgifter om att det fanns en del kopplingar till de asylsökande som fanns i området. Plötsligt ansågs det viktigt att informera nyanlända om vad som gäller i Norge när det kommer till jämställdhet och sexualbrott. – Men vi tänker i stället att vi vill informera och göra tydligt vad det är som förväntas av alla som bor i Norge och vilka gränser som finns. För att man inte själv ska passera över gränsen och för att man ska kunna se när andra gör det, säger Linda Hagen. Målen med kursen är inte att "förändra" människor. – Men det är viktigt att diskutera situationer som kan vara svåra att tolka för personer som kommer från kulturer där synen på kvinnor och män är mera "statisk", säger Linda Hagen. Efter att hon har ställt den första frågan om vad som är skillnaden mellan förälskelse, kärlek och sex så delar hon in kursdeltagarna i mindre grupper. De börjar genast surra med varandra. – En del tror att vi araber bara tänker på sex. Men vi skulle vilja säga att vi tänker mer på förälskelse och kärlek än vad många tror. Sex kommer senare, säger en av männen. Linda säger att det inte handlar om att komma fram till ett svar som är "rätt" eller "fel", utan att det viktiga är att få igång en diskussion. Framför allt är det viktigt att prata om gråzonerna. – I Norge kan du träffa en kvinna som ger dig en blick. Vi ska prata om hur man kan tolka en sådan situation och vad den kan betyda, säger hon och visar en bild på en kvinna som spelar fiol. Hon bär kjol och har ett linne som visar axlar och armar. – I Norge är det vanligt att en kvinna klär sig på det här viset. Det gör att vissa kan få särskilda "associationer". – En del tycker att flickor ska få klä sig hur de vill. Andra tycker inte det, att de inte ska klä sig som "horor". Men Norge är ett fritt land där vi inte kan bestämma hur andra ska få klä sig. Den efterföljande diskussionen kan sammanfattas med att i stora delar av Syrien kan kvinnor klä sig som de vill, men det finns områden och framför allt byar där kvinnor måste täcka sig för att inte bli bestraffade. – Det är därför vi vill informera om att det kan uppstå vissa situationer när en norsk kvinna är klädd på det här viset. Hon kanske vill dricka alkohol och gå ut på stan ensam. Då kan någon tro att hon är "tillgänglig". Och att hon själv bär ansvaret om hon skulle råka illa ut. Men kvinnor vill också kunna flirta och leva livet. Det är därför vi använder den här tiden i dag till att diskutera de här sakerna med er, säger Linda. Senare pratar man om maktutövning och om vilka det är som kan tänkas begå våldtäkt. Linda säger att en av tio kvinnor i Norge uppger att de har utsatts för våldtäkt och att det i vissa fall har rört sig om män som har verkat helt normala utåt. – Många våldtäktsmän har problem med aggressivitet och impulskontroll. De saknar empatisk förmåga och förstår inte alltid vad andra känner. Det finns också situationer som inte är så lätta att tolka, säger Linda och visar en kortare film som även visas i skolorna och diskuteras bland norska tonåringar. Linda Hagen och tolken Callas Moustafa håller i kursen. Foto: Jonas Lindstedt Den handlar om en kvinna och en man i tjugoårsåldern som dansar och är litet allmänt flirtiga mot varandra. Plötsligt övertalar han henne att gå in i ett sovrum, låser dörren och lyckas få av henne trosorna, trots att det är tydligt att hon inte vill. Han förgriper sig på henne samtidigt som hon vänder bort ansiktet och viskar nej flera gånger. – Hur man tolkar en sådan här situation kan ha med kulturen man kommer ifrån att göra, eftersom killen och tjejen har en sådan dålig kommunikation, säger en av männen. – Han missförstår medvetet vad hon vill och tänker inte på konsekvenserna för henne, säger en annan. Linda berättar om den norska lagen och att det är brottsligt att ha sex med någon som inte förstår vad som händer, till exempel på grund av berusning. Sedan pratar hon om att män kan bli våldtagna. Någon av männen säger att en våldtagen man kan tycka att det är svårt att gå till polisen eftersom han riskerar att bli betraktad som homosexuell. Linda berättar att homosexualitet ses som normalt i Norge och att män ska kunna gifta sig och leva tillsammans utan att behöva diskrimineras eller få problem. Att det ibland blir offret och inte förövaren som får leva med skammen efter en våldtäkt kan bero på att muslimer i vissa lokalsamhällen fördömer offren, säger en av männen. Det uppstår en diskussion och någon säger att det mest handlar om tradition och kultur och inte så mycket om religion. "Å andra sidan finns ju sharia", säger någon. – I Norge tog det lång tid innan våldtagna kvinnor vågade prata om det offentligt. Det var länge väldigt känsligt även här, trots att det ju inte är offret som har gjort fel, säger Linda. På lunchrasten säger samtliga som vi pratar med att de tycker att kursen är väldigt bra. En anledning är att kursen utgår från att deltagarna ska föreställa sig att de är ”vittnen” och inte ”förövare” vilket gör att ingen känner sig utpekad. Meningen är i stället att göra sig uppmärksam på signaler hos andra som kan tyda på riskbeteenden.   Issam Al Hlabi, som är 52 år och kommer från Aleppo i Syrien, tycker att det var särskilt givande att få sitta ned och prata om de här sakerna tillsammans med andra. – Syrien var mycket öppet när det kom till sådant här före kriget. Vi hade många olika sorters religioner, fransk kultur och så vidare. Jag kommer från en stad där kvinnor klär sig på samma sätt som här i Norge. Vi ser också samma typer av program och filmer på tv som ni gör här. Så vi är vana och det är inget fel med vår kvinnosyn generellt. Men han berättar att kvinnornas situation har försämrats och att det i vissa delar av landet, särskilt i byarna, nu är otänkbart att en kvinna går ut ensam och utan täckande kläder. – Min dotter kan inte gå ut hur som helst överallt. Ibland måste man som pappa hålla koll så att hon inte råkar illa ut. I debatten har det ibland sagts att ovisshet och stress, som många flyktingar känner när de väntar på besked i ett nytt land, kan öka risken för att de ska begå brott. Issam tror att det kan leda till att någon bryter mot regler och lagar på ett sätt som han eller hon inte hade gjort i en tryggare livssituation. – Men en anledning till att den här kursen är så bra, är att man inte försöker skylla det som hände i Köln på oss andra asylsökande. Vi avskyr det som hände lika mycket som ni. Det finns dåliga människor överallt, säger han. Kan det vara bra att fler går en sådan här kurs? – Det kan vara en bit på vägen, säger han. Men egentligen tror han att den bästa preventiva åtgärden vore att europeisk politik i stället riktade in sig på att förbättra integrationen. Den som känner sig trygg och får delta i det nya landet fullt ut känner sig också mer solidarisk. Risken är annars att det uppstår en stress som kan vara skadlig för individen. – Det är synd, men vi känner oss isolerade här i Stavanger eftersom ingen vill ha med oss att göra, säger Issam och berättar hur bra det kändes när en jämnårig norsk man plötsligt gav honom en kram. – Det kändes nästan som om han var min bror. Att vi kom från så olika länder spelade ingen roll. Jag blev bara så väldigt glad i hela kroppen när jag kände den gemenskapen. Foto i text: Jonas Lindstedt Peter Letmark peter.letmark@dn.se  Nu startar kurser även i Sverige Foto: Jonas Lindstedt Redan nu i veckan startar utbildningsföretaget Hero kurser i Sverige efter samma modell som i Norge. Den första hålls på ett asylboende för ensamkommande unga på Lidingö. Hero Norge är ett privat utbildningsföretag som driver ett sjuttiotal asylboenden i Norge. Sedan 2010 håller man dialogbaserade kurser som heter "Sammen for sikkerhet" (tillsammans för säkerhet) vars mål är att förebygga sexuellt våld. De riktar sig till både kvinnliga och manliga asylsökande. Kurserna är uppbyggda så att deltagarna får försöka föreställa sig att de är vittnen till olika situationer där det förekommer eller finns risk för ett otillbörligt sexuellt beteende. De ska alltså inte föreställa sig själva som förövare eller offer. Tillsammans med kursledaren diskuterar deltagarna gränssättning, normer, kvinnofrid, kulturella koder samt olika former av sexuellt våld och vilka konsekvenser sådant kan leda till för förövare och offer. Målet är att förebygga och minska risken för att asylsökande ska begå eller falla offer för sexuella övergrepp. Tanken är också att stärka deras uppmärksamhet och på så sätt få dem att bli en resurs i det egna lokalsamhället. Det kan få dem att bry sig mer om den egna gruppens rykte och göra den säkrare. Det är inte bara Hero Norge som håller kurser av det här slaget. Organisationen "Alternativ till våld" har hållit kurser där man har lärt upp anställda på flyktingboenden i kommunerna att leda samtal om våld i grupper. Vi skriver mer om detta i morgondagens tidning. Hero Kompetens Sverige planerar att genomföra likande kurser i Sverige med start den här veckan på ett asylboende för ensamkommande barn mellan 13 och 18 år på Lidingö. Innehållet är anpassat för deras åldersgrupp, enligt Ranya Said, vd för Hero Kompetens Sverige. Hon säger att de inom kort ska hålla kurser på de tolv boenden som företaget har i Sverige. Det är också viktigt att jobba för inkludering av de asylsökande i lokalsamhället så tidigt som möjligt, enligt Ranya Said, som berättar att de i Sollefteå har lyckats få ett samarbete med den lokala fotbollsklubben. – Man måste arbeta på olika fronter för att inkludera nykomlingar i samhället och inte bara peka på riskerna för våld. Kärlek, sex och gränser Del 1. Insidan har rest till den lilla oljemetropolen Stavanger i sydvästra Norge för att vara med när asylsökande deltar i kurser som ska förebygga sexuellt våld. Del 2. "Kursen kan få folk att förstå samhället som de har kommit till och hur allvarligt man ser på det som hände i Köln", säger kursdeltagaren Hani Salloum.


”Anställ fler yrkeskategorier för att klara lärarbristen”

Summary: Fyra förslag. Flyktingvågen förra året innebar att det blev 71 000 fler elever i svenska skolor och enligt regeringen behövs ytterligare 17 000 nya lärare. Lärarbehovet i Sverige är omöjligt att klara på kort sikt. Lösningen är att ta in andra yrkeskategorier, som kan avlasta lärarna, skriver Johanna Jaara Åstrand, ordförande i Lärarförbundet.

Nyligen presenterade regeringen nya siffror över lärarbehovet. I takt med att de nyanlända barnen och ungdomarna blir fler kommer ytterligare 17 000 lärare behövas. Sverige är nu i ett läge där lärarbehovet omöjligt kan mötas i närtid. Det finns helt enkelt inte tillräckligt många lärare att anställa och att utbilda nya tar tid. Lösningen är att ta in fler yrkeskategorier i skolan – som kan avlasta lärarna och höja kvaliteten i det arbete som inte hör direkt till undervisningen. Lärarförbundet har i åratal varnat för den eskalerande lärarbristen och när legitimationsreformen trädde i full kraft i höstas blev läget på många håll akut. Från hela landet rapporterades om vakanta tjänster och tillfälliga lösningar. SCB:s statistisk har visat att 65 000 lärare kommer att saknas 2025. När nu antalet elever ökar späs lärarbristen på ytterligare. Med flyktingsituationen ökar angelägenheten att hitta lösningar. Problemet är självklart inte de nyanlända barnen – problemet är att läraryrket under decennier har blivit nedprioriterat och felvärderat. Flyktingmottagandet innebar 71 000 fler elever under 2015. Det är ungefär lika många som två tredjedels årskull. Förutom att lärarna ska räcka till åt fler elever, ställs de också inför helt nya situationer i det dagliga arbetet. Många lärare har aldrig undervisat elever med annat modersmål och har inte fått någon kompetensutveckling i språkutvecklande arbetssätt. Det finns anledning att känna oro för lärarnas arbetssituation. Lärarna toppar sedan länge statistiken över stress och hög arbetsbelastning. Det nya läget riskerar att förvärra situationen – vilket i förlängningen kan göra att fler flyr yrket och den negativa spiralen fortsätter. Spiralen behöver tvärtom vändas – så att fler unga väljer lärarutbildningen, fler akademiker byter bransch och många ur den lärarreserv på 38 000 som har lämnat yrket väljer att komma tillbaka. Att det finns lärare är en grundförutsättning för en bättre kunskapsutveckling och för att integrationen av nyanlända elever ska fungera. Därför måste ett mer attraktivt läraryrke vara en röd tråd i all utbildningspolitik. Men efter årtionden av slapp lärarpolitik tar det tid att täppa igen gapet mellan tillgång och behov. Det behövs lärare nu. Lärare som inte finns. De satsningar på skolan och läraryrket som regeringen och den förra regeringen hittills har gjort är viktiga, men kommer sannolikt inte att räcka för att möta lärarbehovet och återupprätta Sverige som kunskapsnation. Nu är det viktigt att fortsätta på den inslagna vägen med höjda löner och bättre arbetsvillkor. Men Lärarförbundet ser också att andra typer av lösningar måste till, både för att klara läget här och nu och för att bygga skolan stark på sikt. Lärarnas uppdrag måste renodlas mot det som hör undervisningen till och därför behöver fler tjänstekategorier ta plats i skolan. Den sämsta tänkbara utvecklingen vore att minska kraven på lärarna och göra läraryrket till ett ”utföraryrke”. OECD har visat att lärarkårens autonomitet är en nyckelfaktor för ett framgångsrikt utbildningssystem. Politiker och huvudmän får inte falla för frestelsen att ”fylla på” med outbildade som ska undervisa. Det skulle äventyra kvaliteten i undervisningen och riskera att ytterligare undergräva läraryrket. Undervisningen är kärnan i lärandet – och måste så långt som möjligt skötas av behöriga och legitimerade lärare. Men det finns mycket annat i skolan som lärare och skolledare i dag gör, som andra skulle kunna göra i stället. Vi vill att huvudmännen möjliggör för skolledare att, i dialog med lärare, se över vilka funktioner och sysslor som kan skötas av andra än lärare, antingen på respektive skola eller på förvaltnings-/företagsnivå. Vi har identifierat fyra förslag som skulle kunna göra skillnad i skolans vardag. 1 Skapa mer tid för det pedagogiska ledarskapet genom bättre centralt stöd. Huvudmännen behöver se till att det på förvaltnings-/företagsnivå finns ett bra stöd för skolledarna när det gäller exempelvis ekonomihantering, fastighetsärenden, personalfrågor och juridisk hjälp. 2 Avlasta lärarna i arbetet med sociala frågor genom att anställa socialpedagoger. Socialpedagoger kan arbeta med elevernas sociala utveckling och spela en viktig roll i samarbetet mellan lärare och elevhälsoteam. I högstadiet och på gymnasiet finns i dag ingen som tar ett särskilt ansvar för de sociala lärmiljöerna. Socialpedagoger kan tillsammans med skolvärdar finnas ute bland eleverna under raster och under större delen av skoldagen och förebygga och följa upp situationer och konflikter. Socialpedagogerna kan vara stödmentorer och delta i arbetslagens arbete. 3 Använd lärarkompetensen klokt och se över möjligheten att inrätta en ny befattning: lärarassistenter. Lärarassistenter kan avlasta lärarna genom att ta hand om praktiska göromål som till exempel blankett- och informationshantering, kopiering och iordningställande av teknik. De kan vara en länk mellan lärarna och administrationen på skolan och även bidra i samarbeten kring frilufts- och temadagar med planering, praktisk organisation och utförande. 4 Förbättra elevhälsoarbetet med centralt anställda skolteam. Alla kommuner bör ha särskilda skolteam med anställda från utbildningsförvaltningen och socialförvaltningen. Skolteamen ska genomföra förebyggande insatser tillsammans med skolornas elevhälsa och ta hand om situationer där socialförvaltningen finns med. Utöver detta finns det mer att göra för att förbättra lärarnas arbetssituation. Alla känner nog igen sig i frustrationen över opålitliga datorer och krångliga it-system. Det finns en stor potential när det kommer till lärarnas digitala förutsättningar. Huvudmännen måste upphandla digitala system utifrån lärares och skolpersonals behov och all skolpersonal bör dessutom, självklart, ha en egen jobbdator eller den digitala utrustning som krävs. Alla elever skulle vinna på att lärare och skolledare får fokusera på sitt kärnuppdrag: lärandet. Välfungerande it-system, avlastning i det sociala arbetet och i praktiska frågor, och bättre fungerande centralt stöd kan både leda till bättre undervisning och högre kvalitet i skolans övriga arbete. Det måste vara möjligt att bygga skolan stark långsiktigt samtidigt som akuta problem kan hanteras här och nu. Lärarbristen är ett faktum som måste lösas, på kort och lång sikt. De åtgärder som vidtas måste bromsa lärarbristen och samtidigt skapa bättre förutsättningar för lärare och elever – oavsett om de kommer från Damaskus eller Danderyd. 25 januari 2016 Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Digitala klyftor riskerar att öka orättvisorna”

Summary: Sextio procent av världens befolkning saknar internet. Nu varnar Världsbanken för att den digitala ojämlikheten riskerar att öka klyftorna mellan rika länder och utvecklingsländer, skriver Jens Karberg på Sida.

När världens ledare förra veckan samlades i Davos pratades det mycket om alla de möjligheter som den uppkopplade världen för med sig. Men möjligheten är inte till för alla - fyra miljarder människor saknar tillgång till internet och för att nå de globala målen måste vi se till att den så kallade fjärde industriella revolutionen blir något som ökar alla människors möjligheter i stället för att öka de globala klyftorna. I dag lanserar Världsbanken sin årliga rapport i Stockholm om den globala utvecklingen och temat är ”digital utväxling”. Banken konstaterar att den globala it-tekniken inte har inneburit den positiva utveckling för fattiga länder som många hade hoppats. FN satte till exempel 2011 målet att 60 procent av jordens befolkning skulle vara uppkopplade 2015. I stället står vi här 2016 med 60 procent som inte har tillgång till internet. Den här utvecklingen gör att Världsbanken varnar för att alla de fördelar som internet för med sig riskerar att öka skillnaderna mellan rika länder och utvecklingsländer, mellan de som är uppkopplade och de som inte är det. Som biståndsaktör vet vi att informationsteknologi har en enorm potential för att nå de Globala målen för hållbar utveckling. Redan idag kan jordbrukare snabbt och enkelt få väderprognoser eller ta reda på marknadspriset för sina grödor och lärare som bor i svårtillgängliga områden kan kompetensutvecklas på distans. Mobiltelefoner används för att överföra pengar och betala varor och patienter får medicinsk rådgivning via telefon och påminns om att ta sina hiv-mediciner via appar. Med hjälp av internet kan medborgare också upptäcka och larma om misstänkta fall av korruption. Världsbanken föreslår i sin rapport två åtgärder för att de här enskilda framgångshistorierna ska bli så många att vi får en global revolution som kommer alla till nytta. Dels handlar det om infrastrukturen, att göra internet universellt, tillgängligt till överkomligt pris, öppet och säkert. Dels att stärka lagstiftning, möjliggöra affärsmässig konkurrens, utbilda arbetskraft och stärka institutioner. Sida arbetar redan idag utifrån en sådan strategi. Å ena sidan verkar vi för att så många som möjligt ska få tillgång till ett öppet, fritt och säkert internet. Vi är bland annat en del av Alliance for an affordable Internet som samlar civilsamhälle, teknikföretag och regeringar runt om i världen och arbetar för att erbjuda internet till dem som i dag inte har råd. Och å andra sidan arbetar vi med till exempel utbildningsprojekt så att fler människor kan läsa och skriva - färdigheter som är grundläggande för att ta del av en uppkopplad värld. Men internet handlar lika mycket om rättighetsfrågor som om möjligheter. Av de som faktiskt är uppkopplade är det många som inte kan, får eller vågar använda internet så som de önskar. I vissa länder finns olika typer av censurfilter som gör delar av internet oåtkomligt. Vi vet också att kvinnor och flickor runt om i världen utsätts för näthot, -hat och -kränkningar till den grad att de tvingas välja bort internet. Därför ger Sida stöd till internetanvändare och försvararna av de mänskliga rättigheterna i några av världens mest ofria länder. Informationsteknologin har verkligen möjligheten att skapa en värld med bättre möjligheter för alla. Men vi måste agera nu för att de digitala klyftorna, och därmed orättvisorna, inte ska växa sig större. 2030 är året då de globala målen för hållbar utveckling ska vara uppnådda. Tidigare har vi målen för det internationella samarbetet varit otydliga, och vi har inte heller vetat vilka verktyg vi har till hands. Nu har vi det. Informationsteknologin kan bli ett av de viktigaste verktygen för att nå en hållbar utveckling och därför måste vi tillsammans arbeta för att alla inkluderas i den digitala revolutionen.


Summary: Den svenska välfärdsstaten har hittills inte gjort skillnad på huruvida personer bosatta i Sverige har medborgarskap eller uppehållstillstånd. Men nu vill moderaterna skapa en underkategori vars rättigheter ska inskränkas skriver Gudrun Schyman och Meriam Chatty, Feministiskt initiativ.

Moderaterna meddelar på DN Debatt (20/1) att de vill göra stora nedskärningar i välfärden och samtidigt stänga ut nyanlända att ta del av densamma. Hela förslaget får Feministiskt initiativ att undra om Moderaterna överhuvudtaget känner till vad människovärde är. Anna Kindberg Batra och Ulf Kristersson säger att de vill ha en principiell diskussion ”om hur man tar sig in i de svenska välfärdssystemen”. Vad vi ser är att de vill avskaffa den generella välfärden. Bland annat föreslår moderaterna att personer med tillfälligt uppehållstillstånd, det vill säga i princip alla nyanlända, inte ska få ”automatisk tillgång till välfärdstjänster och ersättningar”. Detta eftersom de inte anser att dessa människor har ”kvalificerat sig till vårt välfärdssystem”. Ännu en gång kommer ett förslag från Moderaterna som sätter mänskliga rättigheter på undantag. Vidare vill partiet införa ytterligare en karensdag och den bortre tidsgränsen i sjukförsäkringen ska återinföras. Vi vet att dessa två förslag slår särskilt hårt mot kvinnor och lågavlönade. Förslag som feminister aldrig kan acceptera. Moderaternas förslag handlar om att göra Sverige till ett land där rättigheter är kopplade till arbete, ett mer renodlat workfare-system i stället för den svenska välfärden. Ett avgörande steg var migrationsöverenskommelsen där permanenta uppehållstillstånd omvandlades till tillfälliga, och där tillståndsbedömningar blev avhängiga av arbete. Att den S-ledda regeringen gick med på att arbetsvillkora flyktingars möjlighet att få uppehållstillstånd och på svensk mark återförenas med sina familjer kommer få oöverskådliga konsekvenser för människors möjligheter och rättigheter att bli del av vårt samhälle. Samtidigt undergrävs arbetares rättssäkerhet. Det är helt obegripligt att Socialdemokraterna, som säger sig värna den svenska modellen, kunde säga ja till yrkesintroduktionsanställningar utan kollektivavtal i höstas. Spikrak moderat politik. Moderaterna tar nu nästa steg genom att föreslå ytterligare en försämring av arbetsrätten, när flyktingar tvingas bort från vår ordinarie arbetsmarknad som en form av rasifierad arbetskraftsreserv. Nu är det oerhört viktigt att socialdemokratin inte följer moderaterna i deras fotspår. Den svenska välfärdsstaten har hittills inte gjort skillnad på huruvida personer bosatta i Sverige har medborgarskap eller uppehållstillstånd. Däremot har papperslösa fallit ur välfärdssystemet vilket Sverige fått kraftig kritik från FN för. En kritik som ledde till att alla asylsökande och papperslösa nu har rätt till vård och tandvård som inte kan anstå, mödravård, vård vid abort, preventivmedelsrådgivning, läkemedel förskrivs i samband med ovanstående vård samt hälsoundersökning. Papperslösa barn har även rätt till utbildning här. Men nu vill moderaterna skapa ännu en underkategori vars rättigheter ska inskränkas. När Ulf Kristersson ska exemplifiera undantagen från välfärden nämner han icke-akut sjukvård. Ska vi låta människor, kvinnor, barn, gamla, unga, dö kroniska sjukdomar eller i cancer? Det är ett mycket oroväckande förslag som vi nu ser. Därför uppmanar Feministiskt initiativ S-MP regeringen att tydligt ta ställning emot moderaterna i frågan. Som feminister tar vi stort avstånd från denna utveckling. Icke-diskriminering är en grundläggande princip för mänskliga rättigheter. Feministiskt initiativ kommer alltid värna en välfärd för alla. 20 januari 2016 Debattartikeln Anna Kinberg Batra och Ulf Kristersson (M): ”Begränsa välfärden för de med tillfälliga uppehållstillstånd” Repliker Emil Bustos och Elis G Örjes, Socialdemokratiska ekonomklubben: ”Stupstocken skapar onödigt mänskligt lidande” Philip Botström, SSU: ”Moderaterna vill montera ned välfärden” Gudrun Schyman och Meriam Chatty, Feministiskt initiativ: ”Moderaterna vill avskaffa den generella välfärden” Gustaf Vahlne och Eliot Wieslander, Läkare i världen: ”Vård och hälsa är en mänsklig rättighet” Niklas Karlsson (S): ”Oansvarigt att föreslå ytterligare besparingar på välfärden” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Summary: Sverige ska inte bara satsa på att öka exporten, vi måste också förstå vikten av att vara ett attraktivt land att investera i, skriver Magnus Huss och Nils Hannerz på Innovations- och kemiindustrierna.

Det är glädjande att närings- och innovationsministern Mikael Damberg skriver i DN söndagen den 17/1 med anledning av regeringens nyindustrialiseringsstrategi och att han där erkänner industrins betydelse för svensk tillväxt. Som företrädare för en viktig del av svensk innovationsindustri måste vi dock invända mot att denna syn inte verkar vara dominerande i regeringen i övrigt samt att det trots många bra punkter i Dambergs text saknas viktiga perspektiv. Sverige ska inte bara satsa på att öka vår export, vi måste förstå vikten av att även vara ett attraktivt land att investera i. Mer utländska investeringar i fler svenska innovationer kommer kräva ett mer aktivt arbete från regeringen, både med att uppvakta utländska investerare samt med att jobba på grundförutsättningarna för att driva företag i vårt land. Det är riktigt att vi är inne i en oerhört intressant och omvälvande tid av snabb utveckling och omprövning av gamla system och affärsmodeller, även för den svenska industrin. Det är för närvarande trendigt att tala om digital omställning och att göra statliga satsningar på densamma. Problemet med denna trend är att den är byggd på en skakig grund vad gäller regeringens insikt i näringslivets behov i stort. Både innovation och framgångsrik export förutsätter investeringar. Inför den nya industrialiseringsstrategin borde Damberg läsa en ny tysk studie, ”Paving the way for innovation”, utförd på uppdrag av den tyska kemiindustrins branschorganisation, där tyska företag fått gradera vilka länder de anser har ett bra regelverk för innovation. De ger Sverige en osmickrande näst sista plats. Bara Frankrike anses ha ett sämre regelverk för att främja innovation. Grundförutsättningarna snarare än trendkänsligheten är problemet. Det finns en rad frågor som skapar sådana positiva grundförutsättningar för investering och innovation som regeringen och Damberg missar i sin artikel. För svensk industri är exempelvis en säker tillgång på energi till ett förutsägbart pris en viktig faktor som nu hotas av straffbeskattningen av kärnkraften. Centralt är även frågan om regelverk, som miljölagstiftningen, viktig. För våra medlemsföretag inom kemi och innovation, där det just nu finns en rad intressanta initiativ för att utveckla nya produkter, är regelverken ständigt aktuella. Vilka är villkoren för det företag som omvandlar livsmedelsavfall till energi jämfört med om man använder det som råvara till en ny typ av plast? Möjligheter bromsas av att regelverken inte hänger med. Regelverk, skattenivåer, energitillgång och liknande är alltså viktiga frågor, men en annan aspekt som inte får förbises är den egna politiska inställningen. I stenhård global konkurrens måste varje land arbeta politiskt för att övertyga företag att satsa på nya investeringar hos just oss. Politikerna måste lyssna på företagens behov och önskemål, och skapa förutsättningar där efter, för att sedan ha starka argument för varför internationella bolag ska investera i just Sverige. Vi önskar att ansvaret för att locka hit investeringar tydliggörs, för att politikerna ska se det som sitt uppdrag. Dambergs positiva utsagor om svensk industri är lovande, men våra företag behöver goda grundförutsättningar och aktivt arbete från regeringen med att locka investeringar. När nya undersökningar visar att företag inte tycker Sverige är ett attraktivt land att investera i är det ett problem som borde stå högt på agendan för den nya investeringsstrategin. 17 januari 2016 Debattartikeln Mikael Damberg (S), närings och innovationsminister: ”Ökad industriproduktion viktigt för fortsatt tillväxt” Repliker Anders Källström, ordförande i tankesmedjan Sustainability circle: ”Kunskap om underhåll kan utveckla industrin” Magnus Huss och Nils Hannerz på Innovations- och kemiindustrierna: ”Sverige måste bli bättre på att locka investerare” Anna-Karin Hatt och Ulf Lindberg, Almega: ”Missriktad strategi för tillväxt och jobb” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Eleverna har rätt till en mobilfri skola

Summary: Argumenten för att tillåta mobiltelefoner i skolan är inte hållbara. Mobiltelefonerna stör undervisningen och försämrar lärandet. De kan innebära ett arbetsmiljöproblem för både lärare och elever. Nu är det dags att skolan slutar lägga ansvaret på eleverna själva och vågar säga nej.

Ni silar mygg och sväljer kameler, sa Jesus till de religiösa ledare som ägnade sådan omsorg om detaljerna att de helt missade att se det större sammanhanget. Hans liknelse blir återigen aktuell när man lyssnar till argumenten för att tillåta mobiltelefoner i klassrummen. För visst finns det enstaka tillfällen då en mobiltelefon kan komma till användning i undervisningen, men satt i relation till den negativa inverkan som elevernas mobilanvändande har på lärandet i klassrummen och den otrygghet som många elever kan känna så blir det uppenbart att argumenten inte håller. Istället måste vi våga lita på att lärarna klarar av att förmedla den kunskap och utveckla de förmågor som eleverna behöver för att nå sina mål. Till detta kan mobiltelefonerna varken bli ett komplement eller en ersättning. Michael Ländin menar på DN.Åsikt att mobiler, datorer och surfplattor måste tillåtas i skolan för att eleverna redan i tidig ålder ska vänja sig vid dem. Han ger flera exempel på när mobilen kan vara bra att ha, till exempel när man ska skriva upp läxor, använda miniräknare eller kolla kalendern. Det säger jag inte emot. Men hans resonemang innehåller flera allvarliga brister och bortser fullständigt från den verklighet som lärare och elever möter varje dag i skolan. Det blir tydligt då han skriver att ”För ungdomarna handlar det också att lära sig koncentration och fokus. Det är deras ansvar.” Det här är helt enkelt inte sant. Ungdomarna går inte i skolan för att lära sig fokusera. Däremot måste de kunna fokusera för att tillgodogöra sig undervisningen. Då är det skolans och lärarnas ansvar, inte elevernas, att skapa en miljö som gör det möjligt för eleverna att fokusera på rätt saker. I en inkluderande skola, där även elever med koncentrationssvårigheter ska få plats, kan vi helt enkelt inte lägga över vårt vuxenansvar på eleverna. Det är heller inte sant, som Ländin hävdar, att mobilen ger omedelbar tillgång till all världens kunskap. Att googla fram fakta ger ingen kunskap om eleverna inte samtidigt klarar av att sätta den i rätt sammanhang och skapa en större förståelse för hur saker hänger ihop. För att klara detta och för att klara av att sålla bland informationen på internet så krävs skickliga lärare som kan undervisa sina elever. Och det krävs elever som hänger med i undervisningen och inte blir störda av sina egna eller andras mobiltelefoner. Här är Ländins förslag att man sätter upp regler för hur mobilerna får användas. Men tro mig, det har testats. Det enda det leder till är ständiga diskussioner och konflikter. Det är enkelt att skriva regler, men att upprätthålla dem kommer ta ännu mer tid och fokus från undervisningen. Ett annat stort problem i många skolor är att mobiler används till att fota och filma lärare och elever utan att de vet om det. Detta skapar otrygghet, elever som inte vågar prata för att de är rädda att bli inspelade, elever som inte vågar byta om efter idrotten. Det är omöjligt för lärare att helt kontrollera vad eleverna gör med sina mobiler. Barns och ungdomars arbetsmiljö är inte mindre viktig än vuxnas. Mobiltelefoner är förbjudna på alla arbetsplatser där de anses göra mer skada än nytta. Bussförare, butiksbiträden och kriminalvårdare är bara några yrkesgrupper som i de flesta fall är förbjudna att använda mobil när de jobbar. Det är inte för att deras arbetsgivare är teknikhatare, som Ländin antyder, utan för att trygghet, säkerhet och effektivitet är högre värden än tekniken i sig. Att bejaka ny teknik i skolan innebär att vi lär eleverna hur den kan användas och när den ska användas. Eleverna måste behärska tekniken, inte behärskas av den. Därför bör mobiltelefonerna lämnas hemma. Huvudinlägg: Michael Ländin: Självklart ska ungarna ha mobiler i skolan Repliker: Wiwi Ahlberg: Digitaliseringen riskerar bli ett gigantiskt misslyckande Kent Berg: Överdriven tro på surfplattor kan faktiskt vara teknikfientligt Johanna Parikka Altenstedt: Skolan lät teknologin bli auktoritet istället för att tygla den


Summary: Bostadsbyggandet måste komma i gång på allvar om Stockholmsregionen ska behålla sin goda tillväxt och fortsätta att vara en tillväxtmotor för Sverige. Det krävs åtgärder på såväl statlig, regional som kommunal nivå, skriver sex S-politiker.

Stockholm är Europas snabbast växande huvudstad. Samtidigt befinner sig regionen mitt i en bostadskris, det behöver byggas upp emot 400 000 nya bostäder fram till 2030. Det är därför hög tid att gemensamt vidta konkreta åtgärder. För att Stockholmsregionen ska behålla sin goda tillväxt och fortsatt vara en tillväxtmotor för Sverige måste bostadsbyggandet komma i gång på allvar. Företagen märker tydligt av bostadskrisen. Hälften av de tillfrågade företagarna uppger i undersökningar att bostadsbristen försämrar möjligheten till rekrytering. Under 2014 dämpades tillväxttakten i regionen för första gången på flera år. Läget är allvarligt. Det är därför mycket glädjande att regeringen nu aviserar en rad åtgärder för att öka bostadsbyggandet samt bjuder in till blocköverskridande samtal. Vi ser fram emot en förhandling med konkreta resultat om hur staten kan stimulera ett kostnadseffektivt byggande, ökad rörlighet på bostadsmarknaden och möjliggöra för fler att köpa eller hyra sin bostad. I dag tar det 26 år att spara ihop till insatsen för en genomsnittlig etta i Stockholmsområdet, om man har möjlighet att spara 1 000 kronor i månaden, ett exempel där regelverket skapar tydliga insiders och outsiders. Ansvarsfulla riksdagspartier måste lägga alla frågor på bordet och diskutera bland annat kontantinsatsen, ränteavdrag, reavinster och skatter inom bostadssektorn, för ökad tillgänglighet, rörlighet och utbud av lägenheter på bostadsmarknaden. För att komma till rätta med bostadsbristen krävs åtgärder på såväl statlig, regional och kommunal nivå. Det är avgörande att alla kommuner tar sitt ansvar och bidrar till ett ökat bostadsbyggande, vissa gör det, andra kommuner i länet blockerar medvetet omfattande bostadsproduktion. Kommunsektorn sitter på ett antal nycklar som kan snabba på bostadsbyggandet. Många bostadsföretag efterfrågar bättre förutsägbarhet och mer likartade regler och processer i arbetet med att ta fram byggbar mark. Vi kommer därför att ta initiativ till att gemensamt med alla länets kommuner se över hur vi kan skapa en bättre förutsägbarhet i planprocessen som snabbar på bostadsbyggandet. Det kan handla om att samarbeta kring typhus, generella detaljplaner och att göra större markanvisningar. För att underlätta och snabba på bostadsbyggandet och genomförandet av den regionala utvecklingsplanen för Stockholms län vill vi inrätta ett regionalt bostadsbyggnadskansli. Det ger möjligheter att: • Samordna processer mellan kommuner, länsstyrelse och landsting för att på så sätt undvika långa överklagandeprocesser. • Underlätta samplanering mellan markägare och en eller flera kommuner för exploatering. • Samverka med byggsektorn för att skapa stordriftsfördelar i syfte att minska produktionskostnader och öka volymen. Genom att reformera bostadspolitiken på statlig, kommunal och regional nivå kan vi öka bostadsbyggandet och bygga en hållbar region som skapar förutsättningar för stärkt social sammanhållning och jämlika livsförutsättningar i Stockholmsregionen. 13 januari 2016 (1) Debattartikel Stefan Löfven (S), statsminister, Magdalena Andersson (S), finansminister, Mehmet Kaplan (MP), bostads- och stadsutvecklingsminister: ”Vi vill samarbeta om ökat bostadsbyggande” Repliker Jakob Eliasson, samhällspolitisk chef Villaägarnas riksförbund: ”Fattiga barnfamiljer drabbas om ränteavdragen sänks” Marie Linder, ordförande Hyresgästföreningen Riksförbundet och Kurt Eliasson, vd bransch- och intresseorganisationen Sabo: ”Hyresförhandlingar bättre än statlig styrning” Ola Månsson, vd Sveriges byggindustrier: ”Resursbrist i kommunerna fördröjer byggplaner” Gustav Hemming (C), miljö- och regionplanelandstingsråd i Stockholms läns landsting och Karin Ernlund (C), gruppledare i Stockholms stad: ”?Systemfel i byggpolitiken” Sex S-politiker i Stockholmsregionen: ”Läget är akut – utvecklingen hotas av bostadsbristen” Läs fler artiklar på DN Debatt


Vanligaste felet vuxna gör med bråkiga barn

Summary: Hur gör man när ens ”vanliga” barn bråkar? Det låter som en fråga som är lätt att besvara. Ändå visar det sig att vuxna gör samma fel gång på gång. Psykologen Bo Hejlskov Elvén berättar vad det vanligaste misstaget är – och hur man kommer tillrätta med det.

Hur gör man när ens ”vanliga” barn bråkar? Det låter som en fråga som är lätt att besvara. Men psykologen Bo Hejlskov Elvén får den ganska ofta när han hjälper föräldrar som har barn med särskilda behov. Ofta upptäcker de att samma råd funkar även med deras andra barn. Det gjorde att han skrev boken ”Barn som bråkar, att hantera känslostarka barn i vardagen” (Natur och kultur) tillsammans med författaren och journalisten Tina Wiman. Han berättar att en chef en gång påpekade att han försörjer sig på folks maktlöshet. – Det kanske låter respektlöst, säger han och skrattar, men det är faktiskt det jag gör. Vilka är då de vanligaste felen som vuxna gör? – Utskällningar, säger han utan att tveka. En del menar att barn behöver lära sig att ta emot en ordentlig tillrättavisning. Då brukar Bo ställa en motfråga: ”Tycker du att det behövs en rejäl utskällning i ett äktenskap också?” – Då brukar de förstå vad jag menar, säger Bo och hänvisar till modern forskning som visar att utskällningar motverkar sitt syfte. Barn är ju inte lika självständigt tänkande som vuxna. De har dessutom omogna hjärnor. Därför tycker en del vuxna att de måste göra en kraftig markering ibland. – Men just för att det rör sig om barn måste du anpassa åtgärden ännu mer och inse att det inte hjälper att skrika. Det handlar alltså om förstå vad barnet har förmåga till. En utskällning gör bara att det känner sig utsatt, enligt Bo. En del skulle säga att föräldrar har blivit flatare, men han hänvisar till studier som visar att vi skäller mer på barnen i dag än för trettio år sedan. – Förr var det vanligare att vi tog tag i barnet. Men för vissa barn kan det faktiskt vara värre med en utskällning än med en fysisk intervention. Men den som snor en kaka kanske lär sig att inte göra om det? Utskällningen kan väl avskräcka och få slut på beteendet? Nej, tvärtom visar forskningen att den som får en utskällning snor fler kakor men blir bättre på att dölja det, enligt Bo Hejlskov Elvén. Okej, nästa kardinalfel som vi gör? – Tron att en jobbig insats i stunden får effekt i framtiden. Vi kanske tjatar på ungarna att de måste äta. Det beror på att vi tror att det blir bättre nästa gång. Men det blir bara ännu jobbigare. Matbordet är bland de sämsta ställena att ställa till med en scen vid, menar Bo Hejlskov Elvén. I stället ska man försöka få alla att känna att det är lustfyllt att sitta där. Annars förvandlas det till en plats för olust, där vuxna lätt överför mycket av sin egen ångest kring barnets ätande. Så vad gör man när barnet inte äter? – De allra flesta barn äter nästa gång. Om barnet är underviktigt så gör man en plan för vad barnet ska äta och när. Bo berättar att han själv nyligen gjorde sig skyldig till att utlösa och förstärka en konflikt vid bordet. Det var hans ettåriga barnbarn som sjöng högt när de var på restaurang. När han sa åt henne att sluta så slängde hon glaset i golvet. En ettåring kan inte hålla tillbaka den typen av beteende i den situationen. – Det visste ju jag. Hon blev glad och uttryckte sin glädje. Och så kommer den där jäkla morfarn och förstör alltihop. Jag borde i stället ha försökt avleda uppmärksamheten. Om det hade varit ett litet äldre barn kanske någon hade försökt tvinga honom eller henne att städa upp själv. Men då handlar det mest om att demonstrera sin makt, menar Bo Hejlskov Elvén. – Det har ingen effekt, att tvinga barnet att städa kommer inte att öka tilliten eller göra att beteendet upphör. Barn lär sig nämligen inte genom att misslyckas, utan genom att lyckas. Vad gör man, då? – Man städar och snackar inte så mycket. Sedan försöker man ändra förhållandena så att situationen inte inträffar igen. Bo Hejlskov Elvén vill understryka att det inte rör sig om ”curling”, eller ”tassande”, som han hellre kallar det. – Tassande handlar om att man i alla situationer försöker undvika att barnet ska bli ledset. Det gör att vi blir osäkra, oförutsägbara och otydliga. Det viktigaste är att man försöker anpassa styrningen efter vad barnet har en chans att klara av, vilket är motsatsen till tassande. Det tredje stora felet som många gör är att upprepa något som inte fungerar. När vi börjar skälla och ser att det inte får effekt så ska vi inte skrika ännu högre. Då hamnar vi lätt i en ännu värre konflikt. Det hör ihop med att vi vill att vi ska vinna och att barnet ska förlora. – Det är konstigt eftersom vi egentligen vill fostra självständiga barn. I stället ska man försöka jobba med och inte emot barnet, enligt Bo. Om du säger till barnet att borsta tänderna och lägga sig och det vägrar och säger att det ska spela klart en bana i dataspelet. Då fortsätter du kanske bara att tjata tills du till slut måste dra ut sladden till datorn. Barnet säger fula ord och konflikten stegras. – Du kan i stället säga ”okej, spela klart banan”. Sedan sätter du dig bredvid ungen tills banan är färdigspelad. Då undviker du att barnet börjar spela ett nytt spel vilket lätt inträffar eftersom barn är omogna. På så sätt går man alltså tillsammans mot målet. Det fjärde kardinalfelet som vi gör oss skyldiga till är att inte skilja den egna känslan från barnets. Barnet blir argt och vi blir arga tillbaka, i stället för att backa för att inte låta sig ”smittas” av barnets känslor, enligt Bo. Som vuxen har man det ansvaret, menar Bo och tar ett exempel från trafiken: Om någon ger dig fingret i en rondell så ger du inte fingret tillbaka. – Du kanske skakar på huvudet och tänker att den personen måste vara litet speciell och så kör du vidare. Om du stannar och försöker fostra någon så kan du hamna i en onödig konflikt. Det handlar om att se vad som är min och vad som är din reaktion, att kunna känna med någon – utan att fångas av samma känsla. I boken skriver han att den som får sladd på bilen gör klokt i att inte kasta sig på bromsen. I stället ska man frikoppla, försöka vara följsam och styra med bilen. På samma sätt gör man om barnet vägrar att plocka in i diskmaskinen för att det ska se något program som börjar. Då säger man ”okej, gå och se programmet och kom tillbaka senare och plocka in disken”. – Det gäller att hitta en utväg som hjälper barnet. Du måste gå med innan du kan hjälpa tillbaka. Bo tar exemplet med det ryska planet som sköts ned av Turkiet. Det var en ganska aggressiv handling som gjorde att Ryssland reagerade starkt. Men i stället för att bygga upp en konflikt genom att svara med samma mynt, tar man reda på vad man kan göra för att det inte ska hända nästa gång. – I ett sådant fall är det ingen som ifrågasätter ett flexibelt agerande eller kallar det för ”curling”. Det handlar om att vara pragmatisk i  stället för att hela tiden göra motstånd. Bo Hejlskov Elvén Bo Hejlskov Elvén är legitimerad psykolog och författare. Han har lång erfarenhet av att handleda och utbilda pedagoger i hantering av problemskapande beteende utifrån lågaffektiva metoder, vilket bland annat innebär att skapa lugn och undvika att dras med i starka affekter. Tidigare böcker av Bo Hejlskov Elvén har handlat om problembeteenden inom bland annat skola, äldrevård och psykiatri, och vid utvecklingsmässiga funktionshinder.


”Utskällning gör det bara värre”

Summary: Det vanligaste felet som vuxna gör med ”bråkiga” barn är att skälla på dem, enligt psykologen Bo Hejlskov Elvén. Det gäller att utgå ifrån barnets förmåga – inte att visa vem det är som bestämmer.

Hur gör man när ens ”vanliga” barn bråkar? Det låter som en fråga som är lätt att besvara. Men psykologen Bo Hejlskov Elvén får den ganska ofta när han hjälper föräldrar som har barn med särskilda behov. Ofta upptäcker de att samma råd funkar även med deras andra barn. Det gjorde att han skrev boken ”Barn som bråkar, att hantera känslostarka barn i vardagen” (Natur och kultur) tillsammans med författaren och journalisten Tina Wiman. Han berättar att en chef en gång påpekade att han försörjer sig på folks maktlöshet. – Det kanske låter respektlöst, säger han och skrattar, men det är faktiskt det jag gör. Vilka är då de vanligaste felen som vuxna gör? – Utskällningar, säger han utan att tveka. En del menar att barn behöver lära sig att ta emot en ordentlig tillrättavisning. Då brukar Bo ställa en motfråga: ”Tycker du att det behövs en rejäl utskällning i ett äktenskap också?” – Då brukar de förstå vad jag menar, säger Bo och hänvisar till modern forskning som visar att utskällningar motverkar sitt syfte. Barn är ju inte lika självständigt tänkande som vuxna. De har dessutom omogna hjärnor. Därför tycker en del vuxna att de måste göra en kraftig markering ibland. – Men just för att det rör sig om barn måste du anpassa åtgärden ännu mer och inse att det inte hjälper att skrika. Det handlar alltså om förstå vad barnet har förmåga till. En utskällning gör bara att det känner sig utsatt, enligt Bo. En del skulle säga att föräldrar har blivit flatare, men han hänvisar till studier som visar att vi skäller mer på barnen i dag än för trettio år sedan. – Förr var det vanligare att vi tog tag i barnet. Men för vissa barn kan det faktiskt vara värre med en utskällning än med en fysisk intervention. Men den som snor en kaka kanske lär sig att inte göra om det? Utskällningen kan väl avskräcka och få slut på beteendet? Nej, tvärtom visar forskningen att den som får en utskällning snor fler kakor men blir bättre på att dölja det, enligt Bo Hejlskov Elvén. Okej, nästa kardinalfel som vi gör? – Tron att en jobbig insats i stunden får effekt i framtiden. Vi kanske tjatar på ungarna att de måste äta. Det beror på att vi tror att det blir bättre nästa gång. Men det blir bara ännu jobbigare. Matbordet är bland de sämsta ställena att ställa till med en scen vid, menar Bo Hejlskov Elvén. I stället ska man försöka få alla att känna att det är lustfyllt att sitta där. Annars förvandlas det till en plats för olust, där vuxna lätt överför mycket av sin egen ångest kring barnets ätande. Så vad gör man när barnet inte äter? – De allra flesta barn äter nästa gång. Om barnet är underviktigt så gör man en plan för vad barnet ska äta och när. Bo berättar att han själv nyligen gjorde sig skyldig till att utlösa och förstärka en konflikt vid bordet. Det var hans ettåriga barnbarn som sjöng högt när de var på restaurang. När han sa åt henne att sluta så slängde hon glaset i golvet. En ettåring kan inte hålla tillbaka den typen av beteende i den situationen. – Det visste ju jag. Hon blev glad och uttryckte sin glädje. Och så kommer den där jäkla morfarn och förstör alltihop. Jag borde i stället ha försökt avleda uppmärksamheten. Om det hade varit ett litet äldre barn kanske någon hade försökt tvinga honom eller henne att städa upp själv. Men då handlar det mest om att demonstrera sin makt, menar Bo Hejlskov Elvén. – Det har ingen effekt, att tvinga barnet att städa kommer inte att öka tilliten eller göra att beteendet upphör. Barn lär sig nämligen inte genom att misslyckas, utan genom att lyckas. Vad gör man, då? – Man städar och snackar inte så mycket. Sedan försöker man ändra förhållandena så att situationen inte inträffar igen. Bo Hejlskov Elvén vill understryka att det inte rör sig om ”curling”, eller ”tassande”, som han hellre kallar det. – Tassande handlar om att man i alla situationer försöker undvika att barnet ska bli ledset. Det gör att vi blir osäkra, oförutsägbara och otydliga. Det viktigaste är att man försöker anpassa styrningen efter vad barnet har en chans att klara av, vilket är motsatsen till tassande. Det tredje stora felet som många gör är att upprepa något som inte fungerar. När vi börjar skälla och ser att det inte får effekt så ska vi inte skrika ännu högre. Då hamnar vi lätt i en ännu värre konflikt. Det hör ihop med att vi vill att vi ska vinna och att barnet ska förlora. – Det är konstigt eftersom vi egentligen vill fostra självständiga barn. I stället ska man försöka jobba med och inte emot barnet, enligt Bo. Om du säger till barnet att borsta tänderna och lägga sig och det vägrar och säger att det ska spela klart en bana i dataspelet. Då fortsätter du kanske bara att tjata tills du till slut måste dra ut sladden till datorn. Barnet säger fula ord och konflikten stegras. – Du kan i stället säga ”okej, spela klart banan”. Sedan sätter du dig bredvid ungen tills banan är färdigspelad. Då undviker du att barnet börjar spela ett nytt spel vilket lätt inträffar eftersom barn är omogna. På så sätt går man alltså tillsammans mot målet. Det fjärde kardinalfelet som vi gör oss skyldiga till är att inte skilja den egna känslan från barnets. Barnet blir argt och vi blir arga tillbaka, i stället för att backa för att inte låta sig ”smittas” av barnets känslor, enligt Bo. Som vuxen har man det ansvaret, menar Bo och tar ett exempel från trafiken: Om någon ger dig fingret i en rondell så ger du inte fingret tillbaka. – Du kanske skakar på huvudet och tänker att den personen måste vara litet speciell och så kör du vidare. Om du stannar och försöker fostra någon så kan du hamna i en onödig konflikt. Det handlar om att se vad som är min och vad som är din reaktion, att kunna känna med någon – utan att fångas av samma känsla. I boken skriver han att den som får sladd på bilen gör klokt i att inte kasta sig på bromsen. I stället ska man frikoppla, försöka vara följsam och styra med bilen. På samma sätt gör man om barnet vägrar att plocka in i diskmaskinen för att det ska se något program som börjar. Då säger man ”okej, gå och se programmet och kom tillbaka senare och plocka in disken”. – Det gäller att hitta en utväg som hjälper barnet. Du måste gå med innan du kan hjälpa tillbaka. Bo tar exemplet med det ryska planet som sköts ned av Turkiet. Det var en ganska aggressiv handling som gjorde att Ryssland reagerade starkt. Men i stället för att bygga upp en konflikt genom att svara med samma mynt, tar man reda på vad man kan göra för att det inte ska hända nästa gång. – I ett sådant fall är det ingen som ifrågasätter ett flexibelt agerande eller kallar det för ”curling”. Det handlar om att vara pragmatisk i  stället för att hela tiden göra motstånd. Det gäller att hitta en utväg som hjälper barnet. Bo Hejlskov Elvén är legitimerad psykolog och författare. Han har lång erfarenhet av att handleda och utbilda pedagoger i hantering av problemskapande beteende utifrån lågaffektiva metoder, vilket bland annat innebär att skapa lugn och undvika att dras med i starka affekter. Tidigare böcker av Bo Hejlskov Elvén har handlat om problembeteenden inom bland annat skola, äldrevård och psykiatri, och vid utvecklingsmässiga funktionshinder.


Summary: Nyindustrialisering. Antalet anställda i kärnan av den svenska industriproduktionen minskar. På sikt riskerar vi att förlora fler delar av industrin. Tillverkning i Sverige är avgörande för jobben och den ekonomiska utvecklingen. Inom kort presenterar regeringen en nyindustrialiseringsstrategi, skriver näringsminister Mikael Damberg (S).

Stora delar av svensk industrin går nu starkt framåt. Allt oftare kommer besked om nya investeringar, nya försäljningsrekord och nyanställningar. Men vi är också mitt uppe i den fjärde industriella revolutionen där digitalisering och automatisering radikalt förändrar förutsättningarna för industriell produktion. Sverige har en lång och framgångsrik industritradition. Samtidigt finns det en bild av att Sverige inte längre är en industrination och att tillverkning i Sverige tillhör det förflutna. Att detta var den borgerliga regeringens syn på industrin blev inte minst tydligt när Fredrik Reinfeldt deltog vid World economic forum i Davos och dömde ut svensk industri som ”basically gone”. Inget kunde vara mer fel. Det är sant att tillverkningens andel av BNP har minskat. Men industrin är större än tillverkningen. För att förstå industrins betydelse för Sverige måste man också inkludera de industrinära tjänsterna och då står industrin för en femtedel av landets ekonomi och sysselsätter omkring en miljon människor. Industrin står också för 77 procent av det samlade exportvärdet. Sverige är kort sagt en modern industrination där industrins utveckling och konkurrenskraft är helt avgörande för jobben i hela Sverige och för vår gemensamma välfärd. Därför är det allvarligt för Sverige att svensk industri förlorade många högproduktiva och konkurrenskraftiga jobb under finanskrisen och att återhämtningen har dröjt samtidigt som vi möter en allt hårdare konkurrens från omvärlden. Tillväxtekonomierna i Asien satsar offensivt och vi ser ett globalt skifte i världsekonomi och kunskapsbas österut. Därför kommer regeringen senare i veckan att lägga fram en nyindustrialiseringsstrategi för Sverige. Syftet är att göra Sverige ännu mer attraktivt för nya investeringar, att svensk industri ska klara av den allt snabbare tekniska utvecklingen och att antalet högkvalificerade jobb ska öka.   Vi har identifierat fyra utmaningar som den svenska industrin står inför: 1 Digitalisering. Just nu pågår en snabb strukturomvandling där inbäddade och uppkopplade fabriker och produkter revolutionerar industrin. Men många svenska industriföretag hänger inte med och riskerar därför att konkurreras ut i onödan. 2 Hållbarhet. Delar av den svenska industrin är inte tillräckligt resurseffektiv. Hållbar produktion och produkter kan vara en svensk styrka även framöver. Men svensk industri bör flytta fram sina positioner ytterligare. 3 Kompetens. Svensk industri får allt svårare att rekrytera den kompetens som behövs för att konkurrera på världsmarknaden. Var femte rekrytering misslyckas helt. Utbildningars kvalitet och relevans är ofta för låg och omställningen från gamla till nya jobb behöver underlättas. 4 Innovationskraft. Svenska forsknings- och innovationsmiljöer möter hård konkurrens. I motsats till de flesta jämförbara konkurrentänder har företagens FoU-investeringar som andel av BNP sjunkit kraftigt i Sverige. Dessa fyra utmaningar måste hanteras för att svensk industri ska få bästa möjliga förutsättningar att öka sina marknadsandelar på en växande världsmarknad. Därför fokuserar vi särskilt på dem i den kommande strategin. Regeringen arbetar naturligtvis också vidare med en lång rad andra frågor som är centrala för ett konkurrenskraftigt företagsklimat. Det behövs en brett förankrad och långsiktig energipolitik som säkrar en fungerande energiförsörjning och som ger industrin stabila spelregler. Den industriella produktionen sker i regel i globala värdekedjor som kan delas in i tre produktionssteg: ”för-produktionsaktiviteter”, ”produktionsaktiviteter” och ”efter-produktionsaktiviteter”. För-produktionsaktiviteter är exempelvis forskning och utveckling och design. Produktionsaktiviteter är själva tillverkningsprocessen. Efter-produktionsaktiviter är marknadsföring, försäljning och andra tjänster. Dessa tre produktionssteg äger rum i olika delar av världen och sammanfogas till en produkt till konsumenten. Volvo XC90 är ett bra exempel på Sverige roll i de globala värdekedjorna. Som ett av få länder i världen finns här en kompetens att utveckla och tillverka en bil från idé till färdig produkt. Men även om bilen utvecklats och byggts ihop på Hisingen i Göteborg består den av uppemot 10 000 delar från leverantörer i ett hundratal länder. Vi kan i dag redovisa nya siffror från näringsdepartementets analysavdelning som visar de tre produktionsfaserna i svensk industri och där framgår att antalet anställda har sjunkit i såväl produktionsfasen som i efterproduktionsfasen – med 16 respektive 17 procent sedan finanskrisen 2008. Antalet anställda i förproduktionsfasen har inte minskat, men endast ökat med tre procent. För- och efterproduktionsaktiviteter visar i redovisningen ofta högre förädlingsvärde än själva produktionsaktiviteten vilket har gjort att tillverkningen ofta har underskattats. I själva verket är ofta närhet mellan de olika delarna av produktionen en nyckel till framgång då konkurrensen ökar. Utan kärnverksamheten – tillverkningen – riskerar vi på sikt att förlora de övriga produktionsstegen och då minskar möjligheten att ”koppla på” aktiviteter med högre förädlingsvärden – såsom forskning och utveckling i förproduktionsfasen och exempelvis datahantering, marknadsföring och service i efterproduktionsfasen. Slutsatsen är att tillverkning i Sverige är avgörande för jobben och den ekonomiska utvecklingen i Sverige. Samtidigt har de ekonomiska förutsättningarna för industriell produktion i Sverige stärkts under senare år. Produktionstekniken har också utvecklats snabbt och med en allt högre grad av automatisering i tillverkningen blir lönekostnaden i produktionsfasen mindre avgörande. Tillsammans skapar ett fönster för nyindustrialisering i Sverige. Inom kort presenterar jag regeringens nyindustrialiseringsstrategi. Då startar jag också direkt arbetet med en handlingsplan med konkreta åtgärder för att underlätta industrins omställning i dialog med industrins företag, fack och branschorganisationer. Regeringen har satt ett mål för jobben. Antalet personer som arbetar och antalet arbetade timmar i ekonomin ska öka så att Sverige har lägst arbetslöshet i EU år 2020. En konkurrenskraftig och stark industri är en viktig förutsättning för att målet nås och därmed en prioritering för regeringen. 17 januari 2016 Debattartikeln Mikael Damberg (S), närings och innovationsminister: ”Ökad industriproduktion viktigt för fortsatt tillväxt” Repliker Anders Källström, ordförande i tankesmedjan Sustainability circle: ”Kunskap om underhåll kan utveckla industrin” Magnus Huss och Nils Hannerz på Innovations- och kemiindustrierna: ”Sverige måste bli bättre på att locka investerare” Anna-Karin Hatt och Ulf Lindberg, Almega: ”Missriktad strategi för tillväxt och jobb” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Kö i stan? Han har pejl på läget

Summary: Köer, förseningar och trafikolyckor – som reporter på Radio Stockholms trafikredaktion är det Patrik Larsons uppgift att ge lyssnarna senaste nytt om läget på vägarna.

”Det har börjat lugna ner sig i morgontrafiken. Köerna på Essingeleden har nästan försvunnit, men trafiken är fortfarande långsam mellan Fredhällstunneln och Tomtebodakurvan …” För dem som har som vana att lyssna på Sveriges Radio om morgnarna hör meddelande som detta till vardagen, men få har ett ansikte att matcha till trafikrapporterna. Patrik Larson är en av de stadiga rösterna som informerar om läget på vägarna och i kollektivtrafiken i Stockholmsområdet. När DN är på besök vid niotiden en morgon i januari har han redan varit på jobbet i drygt fyra timmar. – Just i dag har det varit lugnt, lite halt på vägarna och tre fyra olyckor. En ganska normal vintermorgon. Andra dagar kan det vara uppemot 50 olyckor på morgonkvisten. Då är det rätt hektiskt här på redaktionen. Det råder en varm men koncentrerad stämning på Radio Stockholms trafikredaktion i Radiohuset. På Patrik Larsons skrivbord står tre rejäla skärmar där han skannar av senaste nytt inför nästa sändning. Telefonen ringer i stort sett hela tiden – ibland är det Trafikverket, annars ofta lyssnare som vill tipsa om köer, trafikolyckor och annat som gäller läget ute på vägarna. – Jobbet handlar mycket om att informera allmänheten. Till exempel är det vår uppgift att berätta att det inte har hänt något på vägarna, vilket annan media aldrig skulle göra. Ett vanligt arbetspass gör Patrik ett 20-tal sändningar vid fasta tidpunkter. Men beroende på vad som sker i trafiken just den dagen kan lyssnarna få höra hans röst betydligt oftare än så. Mitt under DN:s intervju ringer en av Patriks kollegor för att berätta om en olycka i närheten av Uppsala. – Den fick vi inte med i sändningen, konstaterar Patrik, sätter på sina hörlurar och tar kontakt med P4:s programledare. De kommer överens om att han ska köra en så kallad ”akutare” efter låten som spelas just då. Patriks väg i yrket skedde mest av en slump. Han utbildade sig till journalist på 90-talet och har sedan dess bland annat jobbat på SVT och Mitt i. En dag såg han att Mix Megapol sökte en trafikreporter och bestämde sig för att söka jobbet. Efter att ha varit där ett tag hamnade Patrik sedan på Sveriges Radio, där han nu jobbat i sex år. Förutom att vara journalist har Patrik också hunnit med att arbeta som busschaufför i ett 20-tal år – ett jobb som förberedde honom väl inför vardagen som trafikreporter. – Jag har något slags pervers dragning som gör att jag tycker att det är rätt kul med trafik, säger han och skrattar. Vad är svårast med jobbet, tycker du? – Det kan kännas riktigt tufft att avbryta ett underhållningsprogram på P4 för att berätta om en svår trafikolycka. Att behöva svänga från glädje till allvar på två sekunder mitt i en sändning. Kontakten med lyssnarna är oerhört viktig. Redaktionen har två tipsnummer med tio ingående linjer, och en stressig morgon kan Patrik få ta emot uppemot 200 samtal. – Vi lyssnar på alla som ringer in. Det är otroligt få som bluffar eller försöker vara roliga. Till exempel hör en person av sig varje morgon och berättar hur lång tid det tagit att köra från Salem till Sollentuna. Även om jag inte tar med det i sändningarna är det ovärderlig information som ger en bild av hur trafikläget ser ut. Namn: Patrik Larson. Ålder: 48 år. Tidigare jobb: Har arbetat som busschaufför och journalist på bland annat Mitt i, TT och SVT. Utbildning: Journalistprogrammet på JMK, Stockholms universitet. Bästa med att jobba som trafikreporter: Det är pulsen – och att känna att man faktiskt gör nytta. Tips till andra som vill ha yrket: Se till att plugga media och att lära dig att hitta i trafiken.


Befria Kinasvenskarna

Summary: Peter Dahlin och Gui Minhai har på var sitt håll förargat den kinesiska regimen och försvunnit. Regeringen måste protestera högt.

Människorättsaktivisten Peter Dahlin befinner sig definitivt i förvar hos de kinesiska myndigheterna. Var Gui Minhai, förläggare med verksamhet i Hongkong, anträffas är däremot inte känt. Högst sannolikt är att de båda svenska medborgarna har fallit offer för regimens nya kampanj mot oppositionella. Startdatum för Kommunistpartiets pågående jakt var sommaren 2015, då hundratals advokater sveptes med i en våg av gripanden. Somliga tvingades att framträda på bästa sändningstid för att berätta om sina försyndelser mot enpartistaten. Andra har inte synts till över huvud taget. Human Rights Watch har en lång lista på advokater som sitter bakom lås och bom. De erbjuds inga möjligheter att försvara sig mot anklagelserna: Vållande till bråk, framkallande av hat, omstörtande av statens makt. Myndigheterna kokar alltid ihop något. Svensken Peter Dahlin har sedan flera år arbetat i Peking med utbildning av advokater, stöd i rättsfall och övervakning av människorättsfrågor. Han greps strax efter nyår, misstänkt för att utgöra ett hot mot landets säkerhet. Den som drömmer om en kinesisk rättsstat lever förstås alltid farligt. Det är inget nytt att regimen tystar obekväma röster. Men kampanjen mot advokaterna är ett led i president Xi Jinpings stärkta grepp om hela det kinesiska samhällslivet. ”Kampen mot korruptionen”, ett annars populärt politiskt projekt, är en behändig förevändning. Händelsevis hamnar allt större makt i händerna på presidenten i takt med att politruker rensas ut. De inofficiella arbetarorganisationerna utgör också en av myndigheternas mål- tavlor. Tidigare har aktivisterna tolererats – i varje fall har varningar utfärdats när de har riskerat att genera regimen. I Xi Jinpings Kina utgör dock alla organisationer utanför partiets kontroll ett hot. Att arbetare ställer till med besvär och reser krav är en skymf mot Kommunistpartiet. Och i fjol bestämde sig presidenten för att bryta trenden med allt fler strejker.   Så sent som i förra veckan fängslades följaktligen fyra ledare i Guangdongprovinsen. Tidningen New York Times rapporterade om den hårdaste striden mot arbetarorganen på två decennier. Landets företagsledare är inte längre immuna mot myndigheternas nycker. Den senaste tiden har chefer för stora företag plötsligt försvunnit. Ofta heter det att de medverkar i någon angelägen utredning. Efter några dagar på hemlig ort har de dykt upp. Budskapet är tydligt: Även direktörerna gör bäst i att rätta in sig i  ledet. Allmänheten bör avhålla sig från att ställa frågor. En faktor bakom regimens upptrappade repression är landets tilltagande ekonomiska bryderier. Tillväxtmotorn hackar betänkligt, marknader och produktion måste ställas om. Vad innebär det för ”den kinesiska drömmen”? Vad ska folket säga om den snabba ekonomiska utvecklingen tar en förskräckande vändning? Hot mot Stabiliteten måste förekommas. Ställd inför all denna ovisshet tycks det som att Kommunistpartiet har fallit tillbaka i totalitära vanor. Hongkong är ett huvudbry i sig. Den tidigare ledaren Deng Xiaoping löste dilemmat med parollen ”ett land, två system”, men ambivalensen lever kvar. Den gamla brittiska kolonin har sina demokratiska dissidenter och paraplyrevolutionärer, och snart vankas allmänna val. Den kinesiskfödde svenske medborgaren Gui Minhai äger ett förlag i det delvis självstyrande Hongkong och publicerar skrifter som besvärar makten i Peking. Han försvann i oktober under en resa i Thailand, samtidigt som ett par andra bokhandlare i  Hongkong gick upp i rök. Senare har en brittisk medborgare i samma krets sannolikt förts bort av kinesisk polis. Regimens medier har anklagat de fyra för att utöva ett ”ondskefullt inflytande” över Kina. Och i en ledare i tidningen Global Times har man argumenterat för att myndigheterna inte kan se mellan fingrarna när subversiva skrifter bjuds ut i Hongkong. Det är illavarslande, men omvärlden har varit tyst om kränkningarna. Beskedet på torsdagen var att svensk ambassadpersonal ska få träffa den fängslade Peter Dahlin. Vad säger utrikesminister Margot Wallström? Regeringen måste ta upp fallet och göra en hård markering: Släpp Kinasvenskarna fria! 15 januari 2016 Kommunal visar inte medlemmarna respekt Kommunals ledning verkar inte dra sig för att använda medlemmarnas pengar till att förverkliga hobbyprojekt och semesterplaner, skriver Amanda Björkman. Trollfest efter Kungsträdgården Sedan i lördags har DN publicerat en lång rad artiklar om de sexuella ofredanden som unga kvinnor utsatts för vid festivalen We Are Sthlm i Kungsträdgården. Men i nätets undervegetation sprids en helt annan historia, skriver Hanne Kjöller. Alla DN:s ledare


Walter Kurtsson är evigt ung

Summary: Figuren Walter Kurtsson uppstod 1972 som en pseudonym, när Peter Torsén på skämt skickade in några låtar till P3. Som Walter får Peter utlopp för många av sina kreativa sidor.

Musikern och komikern Peter Torsén blir 60 år. Men hans alter ego Walter Kurtsson, en sorts kvarleva från folkhemmet med Domuskasse i hand, vinklad överläpp och försedd med en självupptagen syn på tillvaron, är för evigt 47 år. Och det är Walter som får vara med om de stora upplevelserna. När Peter släpper in mig i arbetslokalen i Eskilstuna, som han förstås delar med Walter, är en manshög bild av kungen och Walter tillsammans det första jag ser. – Kungens adjutant hade sett Walter uppträda på en 40-årsfest och gillade vad han såg. Han ringde senare och bokade Walter till en privat fest för kungen och drottningen. Han fick sjunga duett med Silvia bland annat. En Walter Kurtsson-låt förstås, berättar Peter. Låten var ”Kan du tänka dej en sommar utan sol och bad” som i mångt och mycket är upphovet till figuren Walter Kurtsson. Peter Torsén var redan som tonåring i full gång med att skriva och sjunga egen musik som han spelade in på rullbandspelare. – Jag hade skickat in flera av mina låtar till Sveriges Radio för att få dem spelade i P3:s ”Bandet går”, ett program med lyssnarnas egen musik. Inget hände. Jag började bli ganska arg, folk som knappt kunde stämma gitarren fick vara med, men inte jag. – Då bestämde jag mig för att göra mitt allra sämsta och improviserade två låtar. Den ena var ”Kan du tänka dej en sommar utan sol och bad” som lät helt förfärligt och som jag skickade in under pseudonymen Walter Kurtsson. Och döm om Peters förvåning när han hör Kjell Alinge påannonsera de båda låtarna med Walter Kurtsson i ”Pop i sommarnatt” 1972, där Walter får dela eterutrymme med storheter som Sly and the Family Stone och Hawkwind. Vad tror du Alinge tänkte om Walter Kurtsson? Förstod han att det var ett skämt? – Jag vet inte, säger Peter och skrattar. Jag har inte pratat med honom om det, men jag skrev ett följebrev där jag hittade på Walter Kurtssons historia och hans värld. Tror Alinge gillade det. Peter höll fast vid Walter Kurtsson och han och hans medmusikanter fortsatte att skicka in ”riktiga” låtar. Och nu gick det plötsligt bättre. – Walter Kurtsson var med i ”Bandet går” omkring 30 gånger och han fick även egen fanclub. Peter Torsén var en mycket aktiv tonåring som gjorde serieteckningar, bildade en musikförening, arrangerade konserter, startade både ett musikfanzine där han bland andra intervjuade Iggy Pop och en skoltidning på läroverket. Men hans egen musik var ändå viktigast. Han var med i ett Eskilstunaband som hette Heartbreak Hotel (senare kortat till Heartbreak) som fick skivkontrakt med Sonet och släppte första skivan 1978. – Vi gjorde tre popskivor under några år och tokhyllades faktiskt av bland andra Mats Olsson i Expressen. Vi turnerade intensivt i folkparkerna på somrarna, men när Carola slog igenom 1983 var det slut med intresset för grupper som lät som vi. Vi fick inga spelningar längre så vi la av. Artistnamnet Walter Kurtsson, som Peter hade lagt åt sidan och på skivorna med Heartbreak ersatt med ett annat, Peter Fatale, återuppstod under andra halvan av 80-talet. Nu även som en fysisk gestalt som Peter Torsén skapade. – Walter är en typ av svensk som man skulle kunna träffa på i verkligheten. Han och Ove i ”En man som heter Ove” och Ove i ”Solsidan” har en del gemensamt. Och som Walter får Peter utlopp för många av sina kreativa sidor. Walter finns som seriefigur, ritad av Peter, Walter gör skivomslag, han har haft en konstutställning, han gör korta filmsketcher och han gör musik. På Spotify finns bland annat ett 20-tal varianter av hans ”Kan du tänka dej en sommar...”. Walter har till och med ett eget folköl, Walter Kurtssons Tåbira. – Han är kändis i Eskilstuna, men jag reser land och rike runt som Walter, både ensam och med mitt band. Min viktigaste tanke med Walter är att publiken aldrig ska ha varit med om någonting liknande. Walter är en typ av svensk som man skulle kunna träffa på i verkligheten. Gratuleras till: Blir 60 den 17 januari. Gör: Komiker och musiker. Bor: Eskilstuna. Familj: Hustrun Lotta, två vuxna barn, Sofia och Anton. Om framtiden: ”Så länge jag orkar ska jag fortsätta göra Walter Kurtsson.” På gång 1: Skriver en bok om musikåret 1967 ihop med tv-journalisten Rolf Hammarlund. På gång 2: En bilderbok med Walter Kurtsson ska ges ut även på engelska. Förebilder: David Bowie, Velvet Underground, Robban Broberg som han hade personlig kontakt med under många år. Så firar han födelsedagen: ”Det blir en kryssning med nära och kära. Senare blir det en sorts öppet hus för vänner och bekanta på Biografbaren här i stan.”