”Åtta av tio punkter i MP:s valmanifest på väg infrias”

Summary: Miljön först. Efter 1,5 år i regeringen är åtta av tio punkter om miljö och klimat i vårt valmanifest på väg att infrias, medan två av punkterna kräver mer för att gå i hamn. Det är mitt ansvar att politiken levererar i linje med de högt ställda förväntningarna. Och det är i resultaten som uppnås som jag hämtar mitt mandat, skriver Åsa Romson (MP).

?Miljöpartiet de gröna bildades för att stoppa miljöförstöringen och öka solidariteten mellan människor och generationer. När vi klev in i regering var kraven på oss att leverera inom miljöpolitiken mycket höga. Det valmanifest som Miljöpartiet gick till val på 2014 sätter miljön först. Utifrån förutsättningarna, å ena sidan mycket högt ställda förväntningar på miljöpolitiken och å andra sidan en regering som agerar i minoritetsställning, är jag stolt över resultaten hittills. Jag har som person fel och brister som alla andra, och jag har med rätta fått kritik i lägen då jag inte varit tillräckligt retoriskt vass. Som ett av två språkrör har jag också ansvar för den bristande krishanteringen som Miljöpartiet haft de senaste veckorna. Relevant och konstruktiv kritik välkomnar jag, och jag är min egen hårdaste recensent. Det är mitt ansvar att politiken levererar i linje med de högt ställda förväntningarna. Och det är i detta – resultaten som uppnås – som jag hämtar mitt mandat. När Miljöpartiet nu efter 1,5 år i regering gör en första utvärdering av valmanifestets avsnitt om Klimat och miljö konstaterar jag att åtta av tio punkter i valmanifestets är väg att infrias, medan två av punkterna kräver mer för att gå i hamn. Nedan följer en kort sammanfattning; nuläget och vad vi jobbar för vidare. 1Klimatpolitiskt ramverk. När jag 2012 stack ut hakan och föreslog en klimatlag möttes det med kritik. Sedan dess har vi arbetat målmedvetet för att få med andra partier på idén att stärka klimatmålen, uppföljningen och analyserna av klimatpolitiken. Regeringen gav Miljömålsberedningen i uppdrag att utforma förslaget som nyligen antogs i enighet mellan sju partier. Förslaget till nytt klimatmål är ett av världens mest ambitiösa. Nu är det dags att säkerställa de långsiktiga villkoren för klimatpolitiken. Ambitionen är att det skärpta klimatmålet, klimatlagen och ett oberoende klimatråd av experter ska bli verklighet så snart som möjligt. Denna utveckling möjliggör tydliga synergieffekter mellan politiken och den kraft som finns i näringslivet. 2100 procent förnybar energi. I 35 år har Miljöpartiet kämpat mot kärnkraften. I den första regeringen där Miljöpartiet ingår är två mål centrala: 100 procent förnybar energi samt Ett av världens första fossilfria välfärdsländer. Energibolagen har det senaste året aviserat att fyra kärnkraftsreaktorer stängs till år 2020. Regeringens samhällsbygge prioriterar satsningar på energi från skogen, solen och vinden. Det blir nu lättare och billigare för privatpersoner att sätta solceller på taken. Framöver är det viktigt att utvecklingen av smarta elnät och lagring tar fart. 3Enklare att resa klimatsmart. Miljöpartiets mål är att fördubbla kollektivtrafikandelen. För att nå detta mål krävs satsningar på den lokala och regionala kollektivtrafiken. Regeringen har ökat satsningarna på järnvägsunderhåll med över en miljard kronor årligen, och har genom stadsmiljöavtal som gynnar både fler bostäder och bättre kollektivtrafik medfinansierat projekt i Lund, Luleå, Östersund, Karlstad, Gävle och Helsingborg. Regeringen har höjt bensinskatten, har medfinansierat en fördubbling av antalet laddstolpar för elbilar och ökad produktion av biogas, förbereder en vägslitageavgift för tung trafik, förbereder en flygskatt, är på gång att införa ett bonus malus-system som gynnar mer klimatsmarta bilar, har lanserat en elbusspremie och genomför en ny strategi för bättre cykeltrafik. Men mer behöver göras för att nå målen. Avgörande är också att riksdagens partier kan enas om en utbyggnad av det nationella järnvägsnätet och nya banor som klarar riktigt snabba tåg. 4-5Bryt Sveriges oljeberoende och flytta godstransporterna från väg och flyg till tåg och sjöfart. Dessa två punkter i valmanifestet kräver betydligt mer före 2018 för att kunna anses vara på väg att uppfyllas. Även om andelen förnybara bränslen ökar så går utvecklingen för långsamt. Den långsiktiga infrastrukturplaneringen måste styra tydligare så att klimatmålen kan nås. Sverige behöver ett skifte så att långväga godstransporter kan gå på järnväg och med sjöfart istället för med långtradare. 6Mer ekologisk mat. Rekordmånga konsumenter väljer de ekologiska alternativen i matbutiken. I många skolor och på många sjukhus tänker man i dag på att maten ska vara både god och hälsosam. Genom krav på mer ekologisk mat ges lantbruket förutsättningar att minska kemikalieanvändning och fossilt gödsel. Svenska lantbrukare behöver få bättre stöd att ställa om till ekologisk produktion som kan matcha den ökade efterfrågan. 7Förbjud farliga kemikalier. ?I Sverige ska man kunna vara trygg med barnens hälsa och vår miljö. Regeringen prioriterar särskilt giftfria förskolor och tar strid i EU för skärpt kemikalielagstiftning. Vi vidtar kraftfulla åtgärder mot plastskräp i haven, mikroplaster i kosmetika samt mot hormonstörande ämnen i byggprodukter, brandskum och dricksvatten. En kemikalieskatt införs och ska gynna de producenter och konsumenter som väljer bort farliga kemikalier. 8Utöka skyddet för den biologiska mångfalden. Regeringen har gjort den största ökningen av satsningar på skydd och skötsel för värdefull skog och marina områden på minst 20 år. Senast häromveckan beslutade Naturvårdsverket om 41 nya naturreservat, mycket tack vare dessa pengar. Det stärker alla naturvänner som gillar att plocka bär, jaga eller ta en springtur på mjuka stigar. Målet är att ännu fler hittar ut i naturen till vardags och på semestern. Fler ska få uppleva vår vackra natur. 9Skärpt djurskydd. Regeringen tydliggör upphandlingsreglerna så att miljö- och djurskyddskrav kan ställas. Att restauranger skriver ut varifrån köttet kommer är också en viktig utveckling. Detta gynnar svenska lantbrukare med höga krav på god djurhållning och liten antibiotikaanvändning. 10 Minska avfallet och öka återanvändningen. Ett smart och modernt samhälle återanvänder och återvinner. Regeringen har tagit ett helhetsgrepp för bättre avfallshantering. Skatten på reparation av cyklar, skor, kläder och vitvaror sänks. Regeringen tar fram en strategi för hållbar konsumtion. Framöver måste delandets ekonomi få växa. Miljöpartiet har efter 1,5 år i regering levererat mycket bra miljöpolitik. Över halva mandatperioden återstår och mycket mer är på gång. Min ledande princip är att det ska bli lättare och billigare att vara miljövän. Jag vill visa hur ett grönt samhälle är modernare, lönsammare, hälsosammare och skönare. Detta hållbara samhälle byggs nu steg för steg, av medborgare, företagare och politiker i samverkan. Åsa Romson (MP), språkrör Som ett av två språkrör har jag också ansvar för den bristande krishanteringen som Miljöpartiet haft de senaste veckorna. Relevant och konstruktiv kritik välkomnar jag, och jag är min egen hårdaste recensent.


Grönsaker är alldeles för dyrt

Summary: Grönsaker kan kosta upp till 200 kronor kilot. En falukorv får du för 30 kronor. Ska vi äta mer varierad vegetarisk mat för klimatet och miljön så måste grönsakspriserna sänkas.

Köttkonsumtionen har ökat lavinartat i Sverige. Vi äter i dag 40 procent mer kött än vi gjorde 1995. På ett år stoppar vi i oss drygt 87 kilo kött per person, enligt uppgifter från Jordbruksverket. Ställer man detta i jämförelse med resten av världen så äter vi dubbelt så mycket. Grisköttet dominerar och det är bara Nordamerika och Australien som slår oss – med skrämmande 120 kilo kött per person och år. Svenskarnas konsumtion står i relation till köttpriset som sjönk när vi gick med i EU 1995. Det är förståeligt att man väljer köttprodukter om man inte har det så gott ställt. Man får helt enkelt mer för pengarna. Grönsaker är inte billigt. Som jämförelse så kostar falukorv cirka 36 kronor kilot medan broccoli kostar runt 50-lappen per kilo. Och du måste äta ganska mycket mer broccoli för att bli mätt. Svensk nötfärs kostar omkring 70 kronor kilot. Är du prismedveten så kan du hitta det betydligt billigare. Linser och bönor kostar mellan 40 och 70 kronor kilot. Fläskytterfile, kotletter och kassler hittar du för under hundralappen. Jämfört med grönsakernas rolls-royce paprikan som kostar runt 80 kronor kilot och sugersnaps, sparris och färdigskuren grönsallad i påse som du hittar för hisnande 200 kronor kilot. Och det är lågt räknat. Priserna är dessutom räknat på konventionellt odlat. Inte ekologiskt. Vitkål och morötter hör till de billiga grönsakerna. Men ärligt – det blir inte kul i längden att gnaga på morötter varenda dag. Det är inte att äta varierat. Grönsakspriserna måste sänkas för att gemene man ska lägga mer grönsaker på sin tallrik och minska köttkonsumtionen. För en sak vet man – vi människor gör inget förrän en katastrof är i antågande. Och knappt ens då. Att motivera folk att lägga mer grönt på tallriken kommer inte att hända förrän det är försent. Drivkraften är här och nu. Och då pratar vi pengar. Om det blir billigare med frukt och grönt och dyrare med kött och socker så väljer vi med plånboken. Storbritannien går i bräschen för detta. De inför en sockerskatt och pengarna ska läggas på att öka antalet idrottslektioner i skolan. Det är riktigt bra. Men för klimatet och miljön så anser jag att Sverige bör införa en liknande skatt – men där pengarna går till att sänka priset på grönt.


Bröstcancer: ”Kvinnor borde få mer information om nackdelarna”

Summary: Mammografiscreening har inte enbart fördelar. Svenska kvinnor borde få veta mer om risken för överdiagnostik och överbehandling, tycker överläkaren Sophia Zackrisson.

En stor oberoende granskning av studier i Storbritannien visar att risken att dö i bröstcancer minskar med 20 procent för kvinnor som erbjuds regelbundna mammografikontroller. Men att det också finns nackdelar med screeningen får svenska kvinnor inte tillräcklig information om, anser Sophia Zackrisson, docent och överläkare i radiologi, vid verksamhetsområde Bild- och funktion, Skånes universitetssjukhus i Malmö. – Vissa tumörer som hittas vid mammografin växer så långsamt att de aldrig skulle ha upptäckts på annat sätt eller gett kvinnan några hälsoproblem eller lett till döden. Problemet är att man inte på förhand kan veta vilka tumörer som kommer att bli farliga. Alla tumörer och förstadier som hittas vid mammografin opereras därför bort och en del strålas och behandlas med cellgifter. En del kvinnor kommer därför att få en allvarlig diagnos och behandlas i onödan. Överdiagnostiken har beräknats genom studier där man jämfört bröstcancer som upptäckts vid mammografi med diagnoser hos kontrollgrupper där kvinnorna aldrig screenats. – Kvinnor bör få tydligare information om risken för överdiagnostik och överbehandling, anser Sophia Zackrisson. Att en gång i livet få en cancerdiagnos är en allvarlig sak. Den finns med en hela livet även om man senare blir friskförklarad. Mammografin kan också ge en falsk känsla av trygghet. Mer än en tredjedel av alla bröstcancrar är så kallade intervallcancrar, som upptäcks mellan kontrollerna. Fram till förra året innehöll inbjudan ingen information alls om nackdelar. Det har kritiserats av Socialstyrelsen. – Nu får kvinnor viss information när de kallas till sin första mammografikontroll, men bara då. I senare kallelser hänvisas till 1177 Vårdguiden där texten lyder: ”Men bröstcancerscreening med mammografi är inte alltid en helt pålitlig metod. Ibland syns inte bröstcancer på bilderna. Det finns också cancer som växer så långsamt att den aldrig kommer att ge några besvär. Det är svårt att i förväg veta vilka långsamt växande cancertumörer som inte kommer att orsaka problem. Därför behandlas all bröstcancer som om den vore farlig. Det betyder att några personer får behandling i onödan. ” Sophia Zackrisson anser att informationen bör ge ett tydligt svar i siffror på frågan: Hur stor är risken att det upptäcks en tumör som jag annars inte hade behövt känna till? Hon jämför med den information som ges till brittiska kvinnor på National Healths informationssida på nätet. Där finns både en grafisk illustration och lättfattlig information om fördelar och risker i siffror, som sammanfattas: ”För varje kvinna som räddas till livet med mammografiscreening, får tre diagnos på en cancer som aldrig skulle blivit livshotande.” – Varför ska svenska kvinnor inte få den informationen? Det är friska kvinnor man bjuder in, inte kvinnor med symtom, säger Sophia Zackrisson. – Visst finns en viss risk att färre väljer att gå på mammografi men jag anser att det är viktigare att kvinnor får fatta egna välgrundade beslut.


Summary: REPLIK. Det finns få belägg för att en fakultetsorganisation för lärarutbildningen skulle kunna påverka framväxten av olika aktörers kompetensutvecklingssatsningar för lärare och skolledare, skriver Hans Adolfsson, Stockholms universitet.

Företrädare för Skolforskningsinstitutet, Lärarförbundet, Sveriges Skolledarförbund och SKL vill säkra lärarutbildningens vetenskapliga grund och föreslår inrättandet av professionsfakulteter som inbegriper skolans huvudmän (DN Debatt 26/4). Detta för att garantera professionsorienteringen i utbildningen. Artikelförfattarna hoppas att denna organisatoriska förändring ska säkerställa professionsutvecklande forskning likväl som lärares fortbildning. Lärarutbildningarnas vetenskapliga förankring är mycket riktigt viktig. Att relatera det vetenskapliga innehållet till yrkespraktiken är nödvändigt för att ge studenterna den förståelse och de teoretiska verktyg som behövs för att synliggöra, följa och främja barns och ungdomars lärande. Men organisatoriska förändringar löser inte problemet med den vetenskapliga förankringen i utbildningen. Vid Stockholms universitet har vi valt bort fakultetsorganisationen för våra lärarutbildningar. Vi vill tvärtom stärka kopplingen mellan utbildningsvetenskapen och ämnesinnehållet just genom att integrera lärarutbildningen bland universitetets befintliga utbildningar. Det innebär att ämnes- och ämnesdidaktisk forskning och utbildning kan bedrivas i nära samverkan, vilket stärker studenterna inom lärarutbildningarna och skapar möjligheter för en kontinuerlig professionell kompetensutveckling av yrkesverksamma lärare. Få belägg finns också för debattörernas argument att en fakultetsorganisation för lärarutbildningen skulle kunna påverka framväxten av olika aktörers kompetensutvecklingssatsningar för lärare och skolledare. Från lärosätenas sida behövs en genomtänkt och långsiktig strategi för att garantera kontinuerlig utveckling av forskningsanknuten kompetens för verksamma lärare och skolledare, något som bara kan genomföras i samverkan med skolsektorn. Stockholms universitet bedriver redan i dag en nära samverkan med skolhuvudmän kring hur olika kompetenshöjande insatser kan genomföras på skolans villkor och utifrån skolans behov. Verksamheten inkluderar forskare med kompetenser inom såväl enskilda skolämnen som inom utbildningsvetenskap – en bredd som är svår att uppnå genom skapandet av en professionsfakultet. Universitetets nuvarande organisation hjälper snarare än stjälper arbetet med att forskningsanknyta lärares kompetensutveckling till ämne såväl som profession. Sedan borde det vara en självklarhet att lärare, liksom redan skolledare genom rektorsutbildningen, kan erbjudas kompetenshöjande kurser inom ramen för sin arbetstid. Där kan lärosätenas organisation föga påverka lärarnas reglerade arbetstid. Vi delar debattörernas förväntningar på kommande forskningsproposition. Satsningarna på en utbyggd lärarutbildning måste följas av motsvarande satsningar på utbildningsvetenskaplig och ämnesdidaktisk forskning. Forskande lärarutbildare, liksom forskande lärare från skolan, fyller en viktig funktion för att förankra utbildningen både vetenskapligt och i relation till professionen. Tillsammans bidrar de till ny kunskap som utvecklar både lärare, lärarstudenter och skolverksamhet. 26 april 2016 Debattartikel Företrädare för lärare, skolledare, forskare och kommuner: ”Lärarutbildningen behöver ges en vetenskaplig grund” Repliker Företrädare för föreningen Lärardriven forskning och utveckling: ”Svårt hitta former för praktiknära forskning” Helene Hellmark Knutsson, minister för högre utbildning och forskning: ”Skolan kommer att beröras i forskningspropositionen” Hans Adolfsson, prorektor vid Stockholms universitet: ”Organisatoriska förändringar löser inte problemen” Anders Linde-Laursen och Bim Riddersporre vid fakulteten för lärande och samhälle, Malmö högskola: ”Lärarutbildningen är gravt underfinansierad” Företrädare för Göteborgs universitet: ”?Integrerad vetenskaplig grund bättre än särlösning” Ulf Danielsson, Christina Moberg, Christer Sturmark och Åsa Wikforss: ”?Bevara skolan från pseudovetenskaplig utbildningsvetenskap” Slutreplik från företrädare för lärare, skolledare, forskare och kommuner: ”Låt utbildningsvetenskap bli eget vetenskapsområde” Läs fler artiklar på DN Debatt


Amanda Sokolnicki: Erdogans tentakler når svenska redaktioner

Summary: Erdogans censurambitioner når långt utanför Turkiets gränser. I helgen försökte turkiska ambassaden stoppa TV4 från att sända en dokumentär om folkmordet 1915, skriver Amanda Sokolnicki.

Att turkiska journalister lever farligt är ingen nyhet. Den senaste tiden har medieföretag konfiskerats, chefredaktörer fängslats och journalister pressats efter att ha publicerat nyheter som inte faller president Erdogan i smaken. Men flyktingkrisen har gett Turkiet makt. Och med den har de turkiska censurambitionerna vidgats. Efter att satirikern Jan Böhmermann i tysk tv gett åtskilliga exempel på vad man inte får säga om president Erdogan, rotade Turkiet fram en gammal paragraf. Enligt den kan en person som "förolämpar utländska statschefer" dömas till upp till fem års fängelse. Kränkningarna kommer, eftersom Angela Merkel har godkänt ärendet, att bli en fråga för rätten. President Erdogan nöjer sig kort sagt inte med att kuva de egna medierna längre. I helgen greps en kolumnist i nederländska Metro i sitt semesterhus i Turkiet för att ha förolämpat presidenten. Samtidigt rapporterade tyska Die Welt att Turkiet har försökt att få EU-kommissionen att dra in bidraget till Dresdens symfoniorkester. Anledningen? En konsert där temat är folkmordet som skedde 1915 på armenier, syrianer/assyrier, kaldéer och pontiska greker – och som Turkiet fortfarande förnekar. På söndagen meddelade också TV4 att turkiska ambassaden utövat påtryckningar för att stoppa en dokumentär om folkmordet. ”De uppmanar oss att ’tänka över vårt beslut’ att i kväll sända den tablålagda dokumentären 'Seyfo 1915 – Det assyriska folkmordet’”, berättar Viveka Hansson, programdirektör för nyheter och samhälle, på kanalens blogg. Att EU på grund av flyktingkrisen gjort sig beroende av Turkiet är olyckligt. Likaså är det dystert att dammiga tyska paragrafer kan användas i Turkiets nedtystande. Men när Erdogans anspråk gör sig påminda på svenska redaktioner finns bara ett svar: här har han ingenting att hämta. Det var också TV4:s budskap. Dokumentären sändes som planerat på söndagen. Och för den som vill lära sig om vad Turkiet är så månt om att glömma, finns den att se på TV4 Play.


Visum till utpressaren

Summary: Utan visumfrihet till EU faller flyktinguppgörelsen, hotar Turkiet, som inte klarar villkoren. Men unionen kan inte bara kapitulera inför utpressaren.

EU har en ömtålig flyktinguppgörelse att vårda, Angela Merkels speciella skötebarn. Således reste förbundskanslern till Turkiet i helgen, för tredje gången på ett halvår. Läger skulle besiktigas i sällskap med premiärminister Ahmet Davutoglu och Europeiska rådets ordförande Donald Tusk. Vitsen med avtalet från i mars är att stänga EU:s gräns i Egeiska havet. Helst ska flyktingarna stoppas på land i Turkiet, men de som ändå tar sig över till Grekland skickas tillbaka. För varje sådan migrant ska unionen ta emot en syrisk flykting direkt från Turkiet. Ur ett krasst perspektiv är pakten en succé. Förra hösten kom flera tusen människor per dag till de grekiska öarna, nu handlar det om några dussin. Om arrangemanget är förenligt med asylrätten är ytterst tveksamt, men små siffror tenderar att ge mindre kritik. Turkiet ställer dock inte upp gratis. Bistånd är utlovat på totalt 6 miljarder euro till läger och service för flyktingarna i landet. Medlemsförhandlingarna med EU skulle också återupptas, även om ingen tar det på allvar. Nyckeln är i stället EU:s löfte om visumfrihet till Schengenområdet för de 75 miljoner turkarna, redan från juni. Alla andra kandidatländer har det, och kommissionen föreslog i veckan att även Ukraina sätts upp på listan. Turkiets president Recep Tayyip Erdogan skulle inkassera inhemskt stöd, inte bara bland affärsmän utan även hos alla som vill hälsa på släktingar eller se om det går att hitta ett jobb. Redan här skär det sig. Frankrike med flera EU-medlemmar vill absolut inte välkomna x antal turkar. Främlingsfientliga partier skulle tacksamt ta chansen att hetsa mot farliga muslimer.   Premiärminister Davutoglu har dock slagit fast att om visumfriheten inte införs i juni har Turkiet inget skäl att hålla sin del av flyktingavtalet. Alltså, turkarna kan åter vrida på kranen och titta bort när båtarna lämnar stranden. Det som hände förra sommaren kan ske igen. Kruxet är att det finns 72 villkor som Turkiet ska uppfylla. De rör både tekniska och politiska ting. Passen ska bli säkra, information utbytas, gränser övervakas effektivt så att inte fel sorts folk tar sig vidare till EU. Eftersläpningen av asylansökningar måste rättas till, organiserad brottslighet bekämpas. Och så handlar det om grundläggande rättigheter, åtgärder mot diskriminering, rättvisa domstolar och yttrandefrihet. Deadline är på fredag, och den 4 maj ska EU-kommissionen presentera sin utvärdering. Ordföranden Jean-Claude Juncker har försäkrat att alla 72 punkterna måste bockas av. Men generöst räknat klarar landet i dag inte ens hälften. Frågan väcker oro. Medlemsländerna diskuterar specialklausuler, tak för antalet visum, begränsning till företagare och studenter. Oacceptabelt, har Turkiet förklarat, spelreglerna kan inte ändras. EU har två sätt att ta sig ur knipan: att urvattna kriterierna eller skönmåla Turkiet. Konstgrepp har använts förr. I höstas fördröjdes kommissionens rapport om mänskliga rättigheter i landet för att kritiken inte skulle störa Erdogans parti i nyvalet. Men alldeles oavsett hur bra passhanteringen fungerar finns det ingen hedersam möjlighet att påstå att Turkiet klarar den demokratiska ribban. Stats-tv är en ren propagandakanal för Erdogan och regeringen, som snart också får monopol i tidningsbranschen i takt med att medieföretagen konfiskeras. Rättegången fortsätter mot en chefredaktör och en känd reporter, som hotas av livstids fängelse för spioneri för att ha avslöjat en vapenleverans till syriska extremister. Regeringen har krossat rättsväsendets oberoende. Efter en stor korruptionsskandal i Erdogans närmaste krets rensades tusentals domare, åklagare och poliser ut. Kritik mot presidenten leder till åtal. Dessutom är terrorlagstiftningen så svepande att den kan användas för att skicka vem som helst i fängelse. I sydöst pågår ett allt blodigare krig mot kurdgerillan PKK. Förra veckan kom ett lagsförslag som skulle upphäva immuniteten för parlamentsledamöter i det kurdiska partiet HDP. De råkar också stå i vägen för Erdogans plan att skriva om författningen och bli närmast allsmäktig. Flyktingkrisen fick Schengenunionen att i princip kollapsa. Splittringen hotar att bryta isär hela EU. Men om avtalet med Erdogan är viktigare än allt annat, hur långt i auktoritär riktning får Turkiet i så fall gå? Ett EU som kapitulerar inför den som stryper demokratin är inte mycket till fredsprojekt. 24 april 2016 Signerat. Amanda Björkman: Åkesson hycklar om extremismen SD kräver att Kaplan ska ta avstånd från extremister, men betalar miljonbelopp för att kunna behålla sina egna. Det skriver Amanda Björkman. Fler ledare. Till DN:s ledarsida


Netflixsuccé dödar Medellíns uppgång

Summary: Knarkbaronen Pablo Escobars colombianska tillhåll har förvandlats från världens farligaste stad till ett socialt föredöme i Latinamerika. Men nu hotas ”Miraklet i Medellín”. Tv-serien ”Narcos”, som spelar in sin andra säsong, lockar Escobarturister som vill snorta kokain.

Den övergivna fastigheten ligger i ett av Medellíns bästa bostadsområden och bevakas dygnet runt av polis. Kokainkungen Pablo Escobar byggde det sju våningar höga huset åt sig själv och sina släktingar och gömde dollarbuntarna i väggarna. När vår guide närmar sig de låsta grindarna till Edificio Mónaco vänder han sig om. – I dag har vi tur. Jag känner polismannen som vaktar, säger Carlos Palau och tar upp några sedlar ur fickan. Polismannen låser upp grinden och vår guide visar oss ned till källaren som Pablo Escobar använde för att döda sina konkurrenter från Calikartellen. I rummet bredvid står ett dammigt jacuzzibad. – Det brukade han fylla med frätande soda och slänga ned liken i, säger guiden. Den amerikanska turisten Elizabeth Wilke, 34, tar sig för munnen. – Oh my God! Efter att tv-serien ”Narcos” gjort succé världen över strömmar tiotusentals turister till den colombianska miljonmetropolen Medellín för att vandra i Pablo Escobars fotspår. Turisterna struntar i att staden äntligen skakat av sig det våld som för femton år sedan gjorde Medellín till världens farligaste stad. Turisterna kommer för att frossa i det förflutna. – Jag har sett alla ”Narcos”-avsnitten och ville se staden i verkligheten. Detta är min första resa till Sydamerika, säger Elizabeth Wilke, från San Diego. Guiden tar oss uppför trapporna till Escobars penthouse-våning och här och där har någon borrat decimeterstora hål i trapphuset för att leta efter de sedelbuntar som sägs vara gömda i väggarna. Det är för att undvika den plundringen som polisen har i uppgift att inte släppa in någon i fastigheten. I hallen till Escobars lägenhet står en sliten bardisk och bredvid utgången till takterrassen har någon slagit sönder väggen. Inuti finns ett hålrum som gömde hundratusentals dollarsedlar. Det var yrkesmördaren Popeye, den siste överlevande från Medellínkartellen, som hittade skatten. Efter 23 år i fängelse är han ute igen. – Popeye visste var pengarna fanns och kom hit en kväll med en slägga, förklarar guiden. Bredvid sovrummet står kassavalvsdörren öppen. Valvet är tomt. Det enda som genererar pengar i Escobars namn nu är turismen. – Jag skäms inte. Jag var polis i Medellín i början av 1990-talet. Flera gånger försökte Pablos killar döda mig. Nu tjänar jag pengar på honom. Det är inte mer än rätt, säger den 44-årige guiden. Medellín ligger i en grön dal som är hjärtat i Colombias exportindustri. Här finns textilindustrierna och läderfabrikerna som gjort provinsen Antioquia, där Medellín är huvudstad, till en av landets rikaste. Affärsmännen mellanlandar inte längre i huvudstaden Bogotá på vägen hit utan tar direktflyg från New York, Madrid eller Panama City. Det väntade fredsavtalet mellan regeringen och Farc-gerillan gör att många utländska företag funderar på att etablera sig i Medellín där det finns tillgång till både billig och välutbildad arbetskraft. I Latinamerika är Medellín ett föredöme som varje år tar emot borgmästare från hela kontinenten som vill lära sig hur man vänder en stads utveckling. I stället för att tänka bort de hundratusentals invånare som bor i kåkstäderna på kullarna har kommunen byggt ett kollektivtrafiksystem av linbanor som går ned till tunnelbanan i dalgången. Det innovativa systemet gör att arbetarna kommer snabbare till jobbet än chefen som oftast fastnar i bilköerna. I stadsdelen Comuna 13 har kommunen även installerat rostfria rulltrappor som gör att arbetarna inte behöver slita i trapporna med matkassarna efter jobbet. Transformeringen kallas ”Miraklet i Medellín”, men utanför Latinamerika är miraklet inte lika känt. När den 22-åriga svenskan Julia Wendt inte hade hört av sig på en dryg vecka i mars i år blev hennes mamma orolig och larmade utrikesdepartementet i Stockholm. Om Julia hade varit i Barcelona, Bangkok eller Buenos Aires hade UD troligtvis inte gjort något väsen av det, men eftersom dottern befann sig i Medellín drogs en procedur i gång. Den svenska ambassaden efterlyste henne och på sociala medier delades hennes bild av tiotusentals. När Julia Wendt väl hittades efter tio dagar visade det sig att hon hade varit på ett yogacenter i bergen utan tillgång till internet. Julio Casadiego är 36 år och driver en resebyrå i Medellín. Han värjer sig mot bilden av Medellín som våldets stad och menar att ”Narcos” drar ned hans stad i smutsen igen. – Människan är simpel. Hon vill ha det som kittlar. Det ska vara farligt, men inte för farligt. Denna glorifiering av Pablo Escobar får mig att må illa. Vi får aldrig glömma att Escobar var en dålig man. En mycket dålig man, säger han. Julio Casadiego har startat Don’t mention that name-tour som vänder sig mot alla dessa varianter av Escobar tours som dykt upp i staden. Han brukar inleda sin guidning på torget framför två voluminösa bronsfåglar som konstnären Fernando Botero gjort. Den ena bronsfågeln sprängdes några dagar efter avtäckningen av en gerillagrupp och dödade 23 människor. När borgmästaren bad Botero att göra en ny fågel satte han som villkor att den sprängda fågeln skulle stå kvar bredvid och påminna staden om vad den gått igenom. – För mig beskriver dessa två bronsfåglar Medellín på bästa sätt. Det är dåtid och nutid på samma gång, säger han och tittar på den nya bronsfågeln som glänser i solskenet. Julio Casadiego brukar även ta turisterna till Casa de la memoria som är ett modernt museum över den konflikt som drabbade Medellín till följd av kokainindustrin som föddes här. Museet invigdes för några år sedan och bearbetar minnet från den tid då staden hade den högsta mordfrekvensen i världen. Under 1991, när kriget mellan Pablo Escobar och staten var som värst, låg mordstatistiken på 381 döda per 100 000 invånare. Sexton år senare hade morden minskat med 1 400 procent och kommit ned i nivå med många nordamerikanska storstäder. En annan plats som han tar turisterna till är Parque Biblioteca som byggts på en kulle i stadsdelen Comuna 13, där många av stadens kåkstäder breder ut sig. När kommunen försökte minska våldet förstod borgmästaren att han var tvungen att erbjuda något i utbyte. För tio år sedan lät han bygga detta multimediabibliotek som förändrat livet för ungdomarna i stadsdelen. Här har de tillgång till wifi, kan se vilka filmer de vill och läsa magasin och böcker. Ovanför biblioteket håller ett ökänt kvinnofängelse på att göras om till vuxenutbildning. – Ska man förändra något på djupet är kultur och utbildning de bästa verktygen, säger Julio Casadiego. En stor del av världens kokain hanteras fortfarande av olika gäng i Medellín och ungdomarna behöver ett alternativ när de får frågan om att gå med i gängen. – Problemet är att det rör sig om så mycket pengar. När Medellínkartellen tjänade som mest köpte de gummiband till sedelbuntarna för 16 000 kronor i veckan. Fattar du hur mycket gummiband man får för 16 000 kronor?! Just nu spelas nya avsnitt av ”Narcos” in i Colombia. Julio Casadiego tycker att serien försöker framställa Pablo Escobar som den ”gode banditen”. – Det finns en myt om att han tog från de rika och gav till de fattiga. I helsike heller. Det enda han gjorde var att bygga några hus åt fattiga. Det gör honom inte till en hjälte. För honom var det en struntsumma. En av de platser som Julio inte tar sina besökare till är begravningsplatsen Jardines de Montesacro. I stället åker jag dit tillsammans med guiden Carlos Palau och ett par amerikanska turister. Begravningsplatsen är en stor lummig park med blommor och träd, men den enda plats där det finns folk är i ena hörnet. Det är här Pablo Escobar vilar. Två mexikanska turister sitter på bänken framför gravstenen. – När vi gick förbi kyrkogården kände jag igen namnet och tänkte: Ska vi besöka graven? Vi är ju ändå i Medellín, säger Naib Tapia, 23. Hon läser kriminologi vid universitetet i Kalifornien och är starkt kritisk till den myt som byggts upp kring Pablo Escobar. Hon menar att samma sak håller på att hända i Mexiko där kokainkungen, Joaquín ”El Chapo” Guzman, som greps tidigare i år, blivit en ny Escobar. Han har intervjuats av den amerikanske skådespelaren Sean Penn och fascinerar den mexikanska kändiseliten. När han rymde från säkerhetsfängelset i Mexiko förra året väckte det beundran bland kriminella. – Det skulle inte förvåna mig om det snart görs en tv-serie om honom också. Han och Escobar är väldigt lika varandra. De köper sig beundrare som bygger deras varumärke, men i grund och botten är de bara kriminella män, säger Naib Tapia. Hennes väninna värjer sig också mot mytbildningen. – Jag har redan sett hur de har börjat sälja El Chapo-tröjor i Mexiko. Det är osmakligt, säger Yanira Osuna, 23. När turistgrupperna skingrar sig dyker en äldre colombiansk dam och hennes svägerska upp. De köper glass av försäljaren och ställer sig framför Escobars grav. De ber en bön och gör korstecknet. Jag blir nyfiken och undrar varför de kommit till graven i dag. – Det var länge sedan vi var här. Vi vill bara tacka för huset som han gav oss. Det förändrade vårt liv, säger Irene Medina, 61. Innan Pablo Escobar industrialiserade kokainexporten till USA bodde Irene Medina på en soptipp i Medellín och levde på att sälja saker hon hittade. När Escobar tjänade så mycket pengar att dollarbuntarna möglade bort i det tropiska klimatet bestämde han sig för att hjälpa familjerna på soptippen. Han köpte en enorm tomt på en av de jordtäckta sluttningarna i Medellín och lät bygga 443 radhus med vågigt eternittak. För att inte spilla tid på att kolla om radhusen blev ordentligt gjorda bad han sin mamma att administrera byggandet av den nya stadsdelen som döptes till Barrio Pablo Escobar. – Vi har honom att tacka för mycket, säger Irene Medina. Även hennes svägerska, som knappt var född när Escobar sköts ihjäl, hedrar honom. – Jag vet att han gjorde många dåliga saker också, men för mig var han en god katolik. Han gjorde inget utan Guds tillåtelse, säger Dayana Garcia, 25. Guiden öppnar passagerardörren till sin VW Golf och det amerikanska turistparet sätter sig i baksätet. Jag hoppar in i framsätet och under tiden vi kör till nästa punkt på guideturen undrar jag hur det var att arbeta som polis i Medellín i början av 1990-talet. Precis som de flesta andra poliser ställdes han inför Medellínkartellens ordspråk plata o plomo (stålar eller skott). Den som inte accepterade att bli korrupt löpte risk att bli skjuten. Carlos Palau var 20 år när han bevakade en av ingångarna till flygplatsen och en man erbjöd honom en miljon pesos om han lämnade sin vaktposition i fem minuter. Carlos Palau tackade ja. – På fem minuter tjänade jag mer än vad jag gjort på ett helt år som polis. Det var klart att jag fortsatte. Carlos Palau blev en av de hundratals poliser som hamnade på Medellínkartellens avlöningslista. När han senare försökte lämna kartellen fick han ett pris på sitt huvud. En dag på väg hem från jobbet såg han hur en motorcykel gled upp bakom honom. Killen på pallen drog fram ett maskingevär och Carlos Palau fattade genast vad det handlade om. – Jag tvärnitade och sköt mot dem bakifrån. Jag tror jag träffade den ena killen, berättar han. Carlos Palau begärde förflyttning till Bogotá och fick i uppd rag att patrullera gatan utanför den amerikanska ambassaden. Han kände sig fortfarande hotad och fick via personalen på ambassaden visum till USA. I nio år bodde han i Rhode Island och rev lägenheter. Det är engelskan som han lärde sig där som gör att han nu kan tjäna bra som Escobarguide. – Snart kan jag köpa en ny bil, säger han och ler. Hans slitna VW Golf kränger i kurvorna medan han tar oss till ett prydligt villaområde. För att undvika den amerikanska underrättelsetjänsten som hjälpte den colombianska armén att hitta Pablo Escobar sov världens mest jagade kokainkung endast en natt på varje plats. Även Calikartellen och en frilansande kriminell organisation bistod militärerna med hjälp i sökandet. Den 2 december 1993 ringde Escobar flera samtal från villan som han dröjt kvar i en hel vecka. Det sista samtalet var till hans 16-årige son. – Amerikanerna spårade upp honom och polisen började leta i vilket rum han gömde sig, säger Carlos Palau och bromsar in framför villan. – Jag är inte säker på att vi kan ta oss in, men jag ska försöka. Klockan är två på eftermiddagen och en glad man i 40-årsåldern öppnar dörren och erbjuder oss att stiga på mot att guiden ger honom några sedlar. I vardagsrummet breder en stor bar ut sig bredvid en bekväm soffgrupp. På ett bord står ett akvarium med exotiska fiskar och på väggen hänger ett porträtt av Escobar utstyrd till den mexikanske revolutionsikonen Emiliano Zapata. På övervåningen finns det sju rum med veckade handdukar på lakanen och ovanför varje sänggavel hänger ett Escobar-porträtt. Det här är ingen villa. Detta är en bordell. Carlos Palau öppnar dörren till vad som var Escobars sovrum och kliver själv in i dramat. – Här pratade Pablo med sin son i telefon när han fick syn på en polisman på gatan. Pablo drog undan gardinen och polismannen fick genast syn på honom. Bara någon minut senare sparkade en annan polis in ytterdörren och sköt livvakten i hallen och rusade uppför trapporna. Vad skulle Pablo göra? Han sprang ut på taket här, säger guiden. Han drar undan gardinerna och det amerikanska turistparet följer honom med blicken när han pekar på takpannorna utanför. – Här träffades han av polisernas kulor från gatan och föll ned. Guiden tar en konstpaus. – Det sägs att den sista, dödande, kulan gav han sig själv. I trappan ned till bottenvåningen möter vi en annan turistgrupp med ett par från Frankrike och två kvinnor från London. – Vad är det för ställe de har tagit oss till? säger en av kvinnorna. Jag beställer en mineralvatten i baren och bordellägaren berättar att han köpte villan för tre månader sedan. Han har döpt stället till Dreams. – Här ska turisterna få allt de kan drömma om, menar han och ger mig den inplastade prislistan. En timmes sex med en av bordellens tjejer kostar 250 kronor. Två tjejer kostar 380 kronor. Han undrar om jag är intresserad av att komma tillbaka i kväll när de öppnar. Jag ger honom en fokuserad blick och skakar på huvudet. – Vi har killar också, om du hellre vill ha det, svarar bordellägaren. När vi sätter oss i bilen för färd tillbaka till hotellet berättar Carlos Palau om fyra brittiska killar som avslutade sin Escobartur med att komma tillbaka till Dreams på kvällen. – De köpte kokain och knullade hela natten. Dagen efter tar jag bussen uppför sluttningen till kåkstaden Barrio Pablo Escobar. Passagerarna synar mig som om jag vore ännu en Escobarturist och jag känner att jag har inget att sätta emot. Kanske bidrar även mitt reportage till att sprida Escobarturismen? Bussen passerar en osynlig gräns och vi är inne i den omtalade kåkstaden. På en vägg har någon skrivit ”Välkommen till Barrio Pablo Escobar. Här härskar lugnet!” Jämfört med Brasiliens favelor känns det väldigt säkert. Inga ungdomar med walkie talkies i gatuhörnen, inga beväpnade gäng i gränderna och inga budbärare på motorcykel. Inte någonstans syns det att stadsdelen med 16 000 invånare styrs av ett gäng som sköter en del av stadens kokainhantering. Längs de långa trapporna uppför kåkstaden ligger radhusen som Pablo Escobar lät bygga. Endast ett par av husen är i originalskick. De flesta har fått en andra eller tredje våning. – Här har alla det bra, säger Wberney Miranda, 43. Han är ordförande i stadsdelsföreningen och har bara en arm. Den andra amputerades efter en skottskada han fick i den colombianska armén när de gick till anfall mot ett Farc-läger i djungeln. Sedan dess är han förtidspensionerad och ägnar sin tid åt att administrera kåkstaden. Nu håller han på att ringa runt och hitta någon som vill ta sig an uppgiften att döma kåkstadens fotbollsmästerskap. Domaren som skulle ha dömt morgondagens fotbollsturnering har hoppat av. – Det kan lätt bli lite tjafs när de spelar. Det gäller att ha någon som vågar bestämma, säger Wberney Miranda. På ett altare i vardagsrummet har han satt några ljus runt ett porträtt av Pablo Escobar. Jag förstår inte hur man kan behandla Escobar, som beordrade tusentals mord, som ett helgon. Ordförande i kåkstaden tittar på mig som om jag vore dum. – Vad många utomstående inte förstår är att Pablo tog hand om de fattiga. Han gav oss ett värde. Jag menar att det enda Escobar gjorde var att ge pengar till att bygga husen. – Det kvittar väl. Han är ändå bättre än alla politiker vi haft. Säg mig en politiker som gett bostäder till fattiga. Ingen! Jag undrar vad han tycker om Escobarturismen. – Den är bra, säger han utan att dröja. Även som död strör Pablo pengar över Medellín. Det enda Wberney Miranda stör sig på är att i ”Narcos” spelas Pablo Escobar av en brasiliansk skådespelare som inte lärt sig den släpiga spanska paisa-dialekten som pratas i Medellín. Han föredrar den colombianska tv-serien ”El Patrón del Mal” (Ondskans boss) från 2012. – Den är mycket mer verklighetsförankrad, menar han. Min sista kväll i Medellín går jag ut i bardistriktet Parque Lleras i överklasstadsdelen El Poblado. Här bor de europeiska kokainturisterna på hostel och håller sig vakna till eftermiddagarna. Var tionde meter erbjuder en försäljare mig rent och billigt kokain. Jag drar upp till takbaren på The Charlee Hotel för att få vara i fred. Från det sexton våningar höga designhotellet har jag utsikt över hela dalen som trasades sönder av kokainkriget. I dag har den konflikten flyttat till Mexiko och Medellín har behållit den fridfulla biten. Det är på nattklubbarna i Parque Lleras som kokainets pengar tvättas. Två killar från Schweiz frågar om de får slå sig ned bredvid mig och beställer in den dyraste vodkaflaskan. De är båda ingenjörer i 40-årsåldern och var på semester i Costa Rica när de insåg hur lätt det var att flyga därifrån till Medellín. – Vi har sett vartenda avsnitt av ”Narcos” och tänkte att vi måste bara hit. Hans kompis häller upp en rejäl vodka. – Hotellet har fixat en Escobar Tour till oss i morgon. I slutet på turen ska vi få träffa Pablos bror! Fattar du?! Att få ta en bild med den 69-årige Roberto Escobar, som också var medlem av Medellínkartellen, kostar 400 kronor per person. – Det är ju ingenting, säger schweizarna i kör. Sedan sänker killarna rösten och häller upp en rejäl vodka även till mig. – Vi har aldrig provat, men när vi ändå är här så måste vi bara. Du vet möjligtvis inte var vi skulle kunna köpa lite kokain? – Och få tag på några brudar, fyller den andre killen i. Att deras behov går att tillfredsställa i villan där Pablo Escobar dödades berättar jag inte. I stället pekar jag ned mot torget. – Där nere hittar ni säkert allt det ni söker. ”Jag skäms inte. Jag var polis i Medellín i början av 1990-talet. Flera gånger försökte Pablos killar döda mig. Nu tjänar jag pengar på honom. Det är inte mer än rätt.”Guiden Carlos Palau om Pablo Escobar ”Det finns en myt om att han tog från de rika och gav till de fattiga. I helsike heller. Det enda han gjorde var att bygga några hus åt fattiga. Det gör honom inte till en hjälte. För honom var det en struntsumma.”Guiden Julio Casadiego om Pablo Escobar ”Vad många utomstående inte förstår är att Pablo tog hand om de fattiga. Han är bättre än alla politiker vi haft. Säg mig en politiker som gett bostäder till fattiga. Ingen!”Wberney Miranda om Pablo Escobar Escobar, ”Narcos” och turismen Pablo Escobar (1949– 1993) var ledare för narkotikasyndikatet Medellínkartellen, uppkallat efter hans hemstad i Colombia. Escobar kontrollerade landets illegala kokainhandel och blev en av världens rikaste. ”Narcos” är en Netflixserie om Pablo Escobars brottsimperium.De nya avsnitten har premiär till hösten och handlar om jakten som utmynnade i Pablo Escobars död. Regissör är brasilianaren José Padilha. En Escobar Tour kostar mellan 300 och 400 kronor per person och tar mellan tre och fyra timmar. Vill man träffa Pablo Escobars bror kostar det ytterligare 400 kronor. ”Don’t mention that name-tour” finns som ett alternativ. I reportaget uppgavs fel procentsats för hur stadens mordstatistik har förändrats. Den har minskat med 92 procent sedan rekordåret 1991 och inget annat.


Persson kan bli mästare igen

Summary: Det dröjde länge innan pingisvärldsmästaren Jörgen Persson blev aktuell för ”Mästarnas mästare”. Han slutade ju aldrig. Men nu är karriären över efter ett 30-årigt proffsliv och i dag fyller den gänglige gentlemannen 50.

För vissa elitidrottare tar den aktiva karriären abrupt slut. För Jörgen Persson blev det en långt utdragen process med två comebacker. Än i dag har han svårt att släppa bordtennisen, tre år efter att han slutat spela på toppnivå. – Jag har landat hyfsat, men abstinensen slår till ibland, säger han. – Det har inte varit helt lätt att sluta med pingisen. Jag var proffs i 30 år och har spelat sedan jag var liten. Som pojkspelare var det tävlingar från åtta på morgonen till åtta på kvällen. Morsan skickade med sex mackor och sportdryck. Det var allt man åt på hela dagen, minns han. Det händer att Jörgen Persson åker ner till träningshallen i Halmstad med en packad pingisväska – utan att spela. – Jag sparrar några av landslagsspelarna som bor i Halmstad. Men ibland åker jag bara dit och snackar lite, tar en dusch och åker hem. Killarna har rätt kul åt det, säger han med ett skratt. Det är Halland som är hemma för Jörgen Persson. Men efter att ha bott i Kina, Japan, Qatar, Tyskland och Norge – och varit proffs i Frankrike och Ungern – har han svårt att hålla sig på hemmaplan särskilt länge. Och det tycks inte råda någon brist på sysselsättning i hans nya liv. Jörgen är privattränare åt tyske Europamästaren Dimitrij Ovtcharov, vilket betyder omkring 75 resdagar på ett år. Han har även en del uppdrag för ett tyskt pingismärke i Kina. – När jag har varit hemma en period i Halmstad vill jag gärna ut igen. ”Tickan” (Ulf Carlsson, förbundskapten för herrlandslaget) brukar säga: ”Kan du inte bara sitta still och ta det lugnt?” – Jag skulle aldrig kunna vara anställd på ett kontor. Jag vill behålla den frihet jag hade under 30 år som proffs. Det Persson brinner mest för just nu är – mjölk. Han håller tillsammans med en kompanjon på att lansera ett företag i Kina. – Jag har ju varit i Kina många gånger genom pingisen och upptäckte att det inte fanns några svenska mjölkmärken i hyllorna. Därför bestämde vi oss för att satsa i Kina. Mormor och morfar hade en liten bondgård, så jag har en bakgrund i branschen kan man säga. 1991 blev Jörgen Persson världsmästare i japanska Chiba och han har även fyra VM-guld i lag. Han avgjorde på egen hand VM-finalen 2000, den senaste gången Kina förlorade en lagmatch. Persson fick under karriären ändå stå i skuggan av jämnårige Jan-Ove Waldner som anses varaden främste pingisspelaren genom tiderna. – Jag accepterade det och vande mig vid det, och vi har ju varandra att tacka för våra karriärer. Men ibland kände jag kanske att jag inte fick så stor uppskattning som jag borde ha fått. Jag förlorade till exempel aldrig en match i någon av de sex EM-finalerna vi spelade i lag. En bilolycka 1994 tvingade Jörgen till ett uppehåll från pingisen och än i dag känner han av en skada i en disk i nacken. – Olyckan i sig var inte bra, men det förlängde nog min karriär. Jag fick ett break och när jag sedan kom tillbaka var det kul att spela igen. I pingishagen var Jörgen Persson känd för sin sportslighet och uppmärksammades stort i England när han rättade domaren och gav bort en poäng till motståndaren i en viktig OS-kvalmatch. För det fick han Riksidrottsförbundets Fair play-pris 1997. Han deltog i sju OS, lika många som skytten Ragnar Skanåker och fäktaren Kerstin Palm. Och det kunde faktiskt ha blivit ett åttonde. – På hösten 2014 hade jag allvarliga planer på att satsa för ett OS till. Jag hade nog kunnat kvala in till Rio, men jag insåg att jag inte hade haft något där att göra, säger Persson som sitter med i Sveriges Olympiska Kommittés styrelse som de aktivas representant. Just nu är Persson aktuell i ”Mästarnas mästare” i SVT. Tillsammans med hockeylegendaren Peter Forsberg och kickboxaren Caroline Ek är han klar för final från den första gruppen av deltagare. Vinnaren koras den 8 maj. – Jag trodde att jag skulle få svårt i de fysiskt krävande grenarna. Jag är överraskad, säger han om finalplatsen. Jag skulle aldrig kunna vara anställd på ett kontor. Gratuleras till: Fyller 50 år den 22 april. Bor: Halmstad. Familj: Sonen Oliver, 23, bor i Bangkok, dottern Emily, 21, bor i Oslo hos sin mor. Meriter: Världsmästare i bordtennis i singel 1991, fyra VM-guld i lag, ett EM-guld i singel, sex EM-guld i lag. Bragdguldet 1989. ”Jag är en av få som har plus på J-O Waldner, 53–49 i inbördes möten”. Läser: Musiktidningarna Uncut och Sonic, Hallandsposten. Lyssnar på: Ramones, Wilmer X, Jason Isbell. Så firar jag: Med den närmaste familjen på restaurang. Det blir en större fest i Halmstad senare i sommar, när stan är som bäst. Det känns lite ovant att fira födelsedagen hemma, jag brukade alltid vara på ett stort mästerskap i slutet av april.


Här råder totalförbud mot mobiltelefoner på arbetstid

Summary: Få företag har tydliga regler för mobilanvändning på jobbet. Men bland Stockholms busschaufförer råder det nolltolerans mot smsande, surfande och telefonsamtal under arbetstid. – Reglerna känns inte som en begränsning utan det är bra att de finns. Bussarna är ofta fulla, och då är det vårt yttersta ansvar att tänka på säkerheten, säger busschauffören Manuel Lopez.

Smarta mobiler har i dag fått en självklar plats på de flesta jobb. Men det är få arbetsplatser som faktiskt har regler för hur mycket och när det är okej att använda sin mobil under arbetstid. – Att det saknas tydliga bestämmelser leder ofta till att gränserna mellan jobb och fritid blir otydligare, att folk känner sig mer stressade och blir mindre effektiva på arbetet, menar Sven Rollenhagen, socionom och författare till boken ”Mobikett”. – Det finns nästan alltid styrdokument när det gäller exempelvis alkholholförtäring och diskriminering på jobbet. Men när det gäller mobilanvändning utgår många arbetsgivare från att personalen själva ska reglera användningen, vilket inte alltid sker. Om det finns tydliga regler är det lättare för anställda att veta vad som faktiskt gäller, vilket ofta upplevs som ett stöd. Ett exempel på ett yrke där man infört bestämmelser kring mobilanvändningen är busschaufförer. – Hos oss råder det totalförbud för mobilanvändning under körning och övrig tid som chaufförerna är i tjänst. Det innebär att man inte får prata i telefon, inte ens med handsfree, eller sms:a när man är ute och kör på linjen. Bryter man mot de reglerna leder det till konsekvenser, säger Terese Kalinski, säkerhetschef hos Keolis, som bland annat kör SL:s bussar i Stockholm. Hur jobbar ni med att informera busschaufförerna om reglerna? – Vi har en utmaning när det gäller att nå fram till våra anställda, men genomför kontinuerliga informationskampanjer ute på depåerna och via intranätet, till exempel. Vi försöker vara så tydliga som möjlighet med att cheferna måste informera övrig personal om detta. Det handlar bland annat om att poängtera att chaufförerna har ett serviceyrke. Upptäcker man som passagerare att chauffören sitter med mobilen under körningen ska man rapportera det till SL Kundtjänst. Även hos trafikoperatörerna Arriva och Nobina finns det regler som sätter stopp för mobilsurfandet under körningar. – Som busschaufför hos oss får du varken ringa eller svara i telefonen under en körning. Händer det en olycka, och chauffören måste ringa, måste bussen stannas. Våra regler är tydliga och enkla att förstå, säger Henrik Birath, planeringsansvarig hos Nobina. – Arrivas regler säger att förare bara ska använda mobilen i en nödsituation eller när ordinarie kommunikationsradio inte kan användas. Bussen ska stå stilla när telefonen används. Det är också förbjudet att lyssna på musik i hörlurar, skicka sms eller surfa på internet under körning, säger Jenny Egeland, kommunikatör på Arriva. Manuel Lopez, busschaufför hos Keolis i Stockholm, är positiv till den nolltolerans som råder mot mobilanvändning under arbetstid. – Reglerna känns inte som en begränsning utan det är bra att de finns. Bussarna är ofta fulla, och då är det vårt yttersta ansvar att tänka på säkerheten. Hur går snacket bland kollegorna – är folk irriterade över reglerna? – Visst diskuteras det. Bland de som har jobbat lite längre och är äldre känns reglerna självklara. Men de som är yngre, och håller på mycket med sociala medier, kan tycka att det är lite överdrivet, säger Manuel Lopez. Att införa totalförbud för mobilanvändning på jobbet är sällan den bästa lösningen, menar författaren Sven Rollenhagen. I stället är det viktigt att få till en diskussion mellan arbetsgivare och anställda om vilka regler som ska gälla. Sven Rollenhagen har tagit fram en modell hur man kan begränsa mobilanvändningen under vissa moment eller platser på jobbet: Grön zon: Här är det fritt fram för de anställda att ringa, smsa och använda telefonen till annat. Det kan exempelvis vara på platser där man inte har direktkontakt med kunder. Gul zon: Här är det fortfarande okej att använda jobbmobilen, men med vissa begränsningar. Exempelvis går det bra att svara på mejl på bussen, men inte ringa jobbsamtal. Röd zon: Här är det helt förbjudet med telefoner. Till exempel ska inte butiks- eller kassapersonal svara i mobilen när man träffar kunder. Källa: Mobikett: Handbok för mobilzombies


Viktiga sociala skillnader i sjukvården

Summary: Kvinnor med arytmi tenderar att få sämre sjukvård än män. Det finns däremot inget vetenskapligt bevis som tyder på att detta grundar sig i någon illvilja gentemot kvinnor i sjukvården. Dessutom finns det andra viktiga sociala skillnader inom vården som borde lyftas fram.

Malin Lindström har rätt i att kvinnor med arytmi tenderar att få sämre sjukvård än män. De får generellt senare och mindre effektiv behandling. Det finns däremot inget vetenskapligt bevis som tyder på att detta grundar sig i någon illvilja gentemot kvinnor i sjukvården. Istället beror detta snarare på att de flesta vetenskapliga studier är gjorda på män. Detta eftersom man inte var medveten om att både sjukdomsförlopp och vissa läkemedel verkar annorlunda på respektive kön. Faktum är att man bara för några decennier sedan trodde att hjärt-kärlsjukdomar bara drabbade män. Det kommer därför tyvärr att ta tid innan kvinnor kan få likvärdig vård inom detta område. Det bör dock också framkomma att det även finns andra viktiga sociala skillnader inom vården och att det inte alltid är kvinnor som får sämre behandling. Exempelvis är risken för att dö före 65 års ålder mer än dubbelt så hög bland personer med enbart grundskoleutbildning jämfört med dem med eftergymnasial utbildning. Detta gäller både kvinnor och män. Motsvarande skillnader finns också mellan utlandsfödda och svenskfödda personer. Män och utlandsfödda har till exempel högre dödlighet i behandlingsbara sjukdomar jämfört med kvinnor och svenskfödda. I det avseendet tillhör Malin Lindström det mest privilegierade samhällsgruppen i Sverige. Källor: https://www.lakartidningen.se/Functions/OldArticleView.aspx?articleId=14870 https://www.arytmia.se/site/page/formaksflimmer-skillnader-mellan-kvinnor-och-man https://www.socialstyrelsen.se/lists/Artikelkatalog/Attachments/18546/2011-12-30.pdf


Sjuksköterskor utsätts för hot

Summary: Sjuksköterskor i traumasjukvården blir utsatta för hot och våld, visar en ny studie. Ibland blir konsekvensen att andra patienter måste vänta. – Rädslan för en konflikt kan göra att vissa patienter får gå före, säger forskaren Karin Avander.

Sjuksköterskor har varje dag en nära kontakt med människor. Deras arbete går ut på att se till att patienter får den vård de behöver. Men den nära kontakten med människor gör också att sjuksköterskor är en utsatt yrkesgrupp när det gäller risken att utsättas för hot och våld, och även för sexuella kränkningar. Enligt en ny studie från Sahlgrenska akademin upplever sjuksköterskor i traumavården hotfulla situationer på jobbet. – Det handlar oftast om subtila hot och en aggressiv attityd hos patienterna. Det har hänt att patienter kastat glas mot personalen. Ofta blir sjuksköterskorna kallade för otrevliga saker, säger Karin Avander (bilden), specialistsjuksköterska och forskare vid Sahlgrenska akademin i Göteborg. – Ibland rör det sig om underliggande hot som exempelvis ”hoppas det går bra nu”. Karin Avander har tillsammans med Anna Heikki, även hon specialistsjuksköterska och forskare vid Sahlgrenska akademin, gjort en studie som baseras på intervjuer med 14 sjuksköterskor. Samtliga arbetar inom traumasjukvården på Sahlgrenska universitetssjukhuset. Förutom förekomsten av hot och våld visar studien att rädslan inte slutar på jobbet, oron följer också med hem. Flera sjuksköterskor uppger att de är rädda för att de ska möta någon av patienterna utanför jobbet. – Och om något allvarligt skulle hända på sjukhuset är några oroliga över att de skulle behöva ställa upp i en rättegång och tvingas vittna, säger Karin Avander. Den negativa stressen fick flera av sjuksköterskorna i studien att överväga att byta till en arbetsplats med mindre risk för hot och våld. När det gällde att undvika konflikter förespråkade sjuksköterskorna en god kommunikation. Oftast fungerade det bäst att prata med en lugn och mjuk ton, men för vissa patientgrupper fungerade det bättre med en bestämd, kort och konkret ton, enligt sjuksköterskorna. Inom traumasjukvården behandlas personer som fått allvarliga skador. Det kan vara personer som varit med om olyckor, exempelvis i trafiken, men också patienter som utsatts för misshandel eller fått skottskador. De kan både ha blivit utsatta för fysiskt våld och själva ha utsatt andra för våld – det, och beroendeproblematik, är faktorer som ökar risken för att man ska uppträda hotfullt eller våldsamt mot andra, enligt forskarna. Men hot och våld är ett problem inom fler delar av sjukvården. Drygt 60 procent av sjuksköterskor inom olika områden ska någon gång ha blivit utsatta för någon typ av våld eller hot i sitt arbete, enligt en magisteruppsats i omvårdnadsvetenskap vid Örebro universitet, skriver Vårdförbundets tidning Vårdfokus. Där framkom också att en anledning till att just sjuksköterskor ofta blir utsatta för hotfulla situationer inom vården är att läkare ofta har en högre auktoritet i både patientens och de anhörigas ögon. Monika Djurner har arbetat som sjuksköterska i tolv år, bland annat på medicinavdelning, och har också bevittnat våld, hot och även sexuella trakasserier genom åren. – Kvinnliga sjuksköterskor har exempelvis blivit utsatta för sexuella kränkningar genom att någon tafsat på dem, säger hon. Sjuksköterskor måste behandla alla patienter och det spelar ingen roll vad patienten har för bakgrund, framhåller Monika Djurner. Och ibland kan det vara personer med en kriminell bakgrund som kommer in till vårdavdelningen. Flera sjuksköterskor i den nya studien om traumavård har uppgett att de omprioriterat sina omvårdnadshandlingar på grund av att de varit rädda för en patient, säger Karin Avander. – Vissa patienter kanske har mer krav än andra, och då vågar personalen ibland inte säga nej även när det vore rimligt. Också Monika Djurner menar att detta kan vara ett problem inom vården. – Det har nog hänt att sjuksköterskor prioriterat någon bara för att slippa bli hotade av en patient eller anhöriga. Men det går emot allting vi står för. Vi ska alltid vårda den som är i mest behov först. Men visst finns det alltid en oro. Jag vet inte alltid vem personen är som jag vårdar, det kan vara en mördare jag vårdar, säger hon. Vad behöver vården göra? – Säkerheten har förbättrats inom traumasjukvården i Göteborg med exempelvis låsta dörrar på enheten där studien gjordes, och sjuksköterskorna har larm på sig. Samtidigt behövs mer utbildning om hur man ska uppträda i utsatta situationer, säger Karin Avander. Man behöver också våga prata mer om problemet i personalgruppen, tycker Monika Djurner. – Det kan hända att man skuldbelägger sig själv och tänker att jag borde sagt ifrån tidigare, och kanske inte anmäler för att man skäms, säger hon. – Som sjuksköterskor har vi ett ansvar gentemot patienten som är sjuk och i en krissituation. Vi behöver prata mer med kollegor för att synliggöra problemet. Samtidigt får man inte glömma att det har blivit mycket bättre, menar Monika Djurner. – För tio år sedan pratade man inte om exempelvis sexuella trakasserier, men det gör vi i dag. Studie om hot i vården I en ny studie har sjuksköterskor inom traumasjukvården på Sahlgrenska universitetssjukhuset intervjuats om sina erfarenheter av hot och våld. Studien visar att det behövs kunskap och beredskap när det gäller hotfulla situationer, och strategier för hur hot och våld kan undvikas genom hela vårdkedjan, enligt forskarna. Tidigare forskning har visat att våld på arbetsplatser ökar globalt och även i Sverige. Sjuksköterskor är en utsatt grupp om man jämför med andra yrkesgrupper när det gäller risken att utsättas för våld och hot, både fysiskt och mentalt. Källa: Sahlgrenska akademin


Summary: Bara nej förenar dem. En brokig skara nejsägare tillåts skapa opinion mot Nobel Center på falska premisser. Det bör vara en nyttig läxa för oss alla till nästa stora, framtidsinriktade projekt kommer upp på dagordningen i Stockholm. Att fakta får allt svårare att tränga fram och att myter frodas är ingen bra utveckling, skriver Lars Heikensten.

Stockholms stad tar snart det slutgiltiga beslutet att bygga Nobel Center. Skälen är goda och många. Sverige får en ny plats för kultur och vetenskap, byggt kring Nobelpriset, ett av världens starkaste och mest respekterade varumärken. Stockholm får en mötesplats i hjärtat av staden. Besöksnäringen får nya intäkter. För Nobelstiftelsen innebär Nobel Center utökade möjligheter att verka för Alfred Nobels vision. Medan argumenten för Nobel Center är tydliga och lätta att förstå, är motståndarna mot beslutet en högst blandad skara, som uppvisar de mest disparata skäl att säga nej. Det visar de senaste månadernas debatt. Vissa motståndare kopplar Nobel Center till Nobelpriset, som de är emot, för att det leder till en ”destruktiv belöningskultur”. Andra ömmar tvärtom för Nobelprisets ställning i världen och Nobelstiftelsens ekonomi och är därför emot Nobel Center. Andra åter har starka egna intressen av platsen. De kan ha verkstäder och båtplatser på Blasieholmen, som de tror är hotade, eller är bara vana att parkera sina bilar på platsen. En liten grupp kopplad till Nationalmuseum har länge sett den aktuella tomten som ”sin” och är orolig för att möjligheterna att bygga ut i framtiden går förlorad. Någon vill faktiskt inte annat än att ha kvar sjöutsikten från sitt eget kontor. Det finns också de som inte gillar att finansieringen av projektet sker med privata medel, andra oroas för att projektet ska finansieras med allmänna medel. Ytterligare andra tycker att huset är stort och kanske också fult. Vissa motståndare är Sverigedemokrater. Andra tillhör Liberalerna. Så här kan man fortsätta. Vad det visar är att de som är emot Nobel Center är väldigt oense om skälen. Det är bara själva ”nejet” som förenar. Världens enklaste ord. Men det är en bräcklig grund för att utveckla en stad. Nu behöver visserligen en nejsida inte vara samlad, inte ens sansad, men den bör vara sanningsenlig. Också där har det brustit rejält under en längre tid. Jag är inte orolig för processen. Det hus som ska byggas har valts ut efter en omsorgsfull arkitekttävling med 145 av världens ledande arkitekter som deltagare. Det är viktigt med öppenhet och jag har tillsammans med andra företrädare för projektet vid flera tillfällen fört en dialog med motståndarna. Den politiska hanteringen har också följt sin normala gång för projekt av det här slaget; beslut i exploateringsnämnd och stadsbyggnadsnämnd i flera omgångar med däremellan liggande utställningar i staden, remissomgångar, bearbetningar av förslaget, beredning och till och med ett allmänt val. Inte heller är jag orolig inför beslutet om detaljplan i kommunfullmäktige. Socialdemokraterna, Moderaterna och Centern stöder projektet. Det skapar en tydlig majoritet. Nej, jag har under den här processen blivit mer orolig för ett debattklimat där en brokig skara nejsägare inte bara försöker utan också tillåts skapa opinion på falska premisser. Björn Tarras-Wahlberg som är en av motståndarnas företrädare har gång på gång spridit förvanskade bilder av huset i syfte att lura opinionen. Manipulerade bilder har använts på de affischer som tapetserat främst Östermalm, och ofta också tagits in i annonser i medierna. Det har till och med gått så långt att en företrädare för detta nätverk helt utan grund anmält mig för mutbrott och sedan använt sin egen anmälan som belägg för påståenden om att oegentligheter utreds. Att anmälan snabbt avskrevs har nätverket underlåtit att meddela. Felaktigt och utan att korrigeras har det även hävdats att Susanne Lindh haft två parallella arbeten i Stockholms stad och Nobelhuset. Allt för att misstänkliggöra beslutsprocessen. Inte heller är de ständigt upprepade påståendena att båttrafiken skulle upphöra eller ta allvarlig skada av planerna korrekta. Helt fel är också att Nationalmuseum inte skulle kunna byggas ut på grund av Nobel Center. Det räcker med att titta på en enklare plankarta över Blasieholmen för att förvissa sig om detta. Tullhuset har ett visst kulturvärde men är ingalunda K-märkt som ofta hävdas. Lika märkliga är många av de återkommande ifrågasättandena av Nobel Center-projektets ekonomi. Inget är i dag särskilt oroande när det gäller utvecklingen av verksamheten i det nya Nobel Center eller projektets ekonomi, vilket den som vill lätt kan sätta sig in i genom att följa vårt arbete på nätet eller helt enkelt ta ett samtal med oss. Turismen ökar och museibranschen lockar allt fler, i Sverige såväl som utomlands. Det nuvarande Nobelmuseet växer ur sina lokaler och Nobelpriset har en närmast fabulös dragningskraft. Det är viktigt att gå varligt fram med om- och tillbyggnader i Stockholm. Själv tillhörde jag dem som under några intensiva veckor på våren 1971 tillbringade många timmar både dag- och nattetid under almarna i Kungsträdgården. Men utvecklingen får heller inte stanna upp. De invändningar som kan finnas mot nya projekt måste förstås få uppmärksamhet. Anpassningar bör ske med hänsyn till miljön – i vårt fall har exempelvis byggnadens storlek minskats med över 20 procent. Det har gett oss ett än mer effektivt hus anpassat till platsen och den verksamhet som ska bedrivas. Men möjligheterna måste också få uppmärksamhet. För Nobel Centers del handlar det exempelvis om samarbeten med världens främsta museer för att utveckla centrets utställningar. Det handlar också om den breda skolverksamheten som planeras och om en unik vetenskaplig nod i Nobelprisets anda. Inte minst handlar det om möten om tidens stora frågor där vi stockholmare kommer att kunna dela erfarenheter med Nobelpristagare och andra av världens ledande tänkare. Kanske är det så att risken för övertramp är större när motståndarna mot ett beslut består av så disparata grupper. När nejet är allt som förenar riskerar argumentationen att tappa sansen. Det borde vara en nyttig läxa för oss alla till nästa stora, framtidsinriktade projekt kommer upp på dagordningen i Stockholm. Fakta får allt svårare att tränga fram. Myterna frodas. Det är ingen bra utveckling. Om detta kan man vara bekymrad även om ett mycket viktigt och efterlängtat projekt – Nobel Center – nu äntligen ser ut att bli av. Lars Heikensten, vd för Nobelstiftelsen 18 april 2016 Debattartikel Lars Heikensten, vd för Nobelstiftelsen: ”Nobel Centers motståndare bryr sig inte om sanningen” Repliker Lotta Edholm (L), oppositionsborgarråd och Björn Ljung (L), gruppledare i stadsbyggnadsnämnden: ”Bra idé, men byggnaden fungerar inte” Anna von Koch, arkitekt i Stockholm: ”Osakligt utmåla motståndarna som romantiska hippies” Olle Neckman, Stockholms sjögård: ”Kritiker är nästan alltid en brokig skara” Bo Lagerqvist, Karl-Gunnar Norén och Björn Tarras-Wahlberg: ”Heikensten vilseleder” Slutreplik från Lars Heikensten: ”Bäst för Stockholm på sikt” Tidigare artiklar på DN Debatt Mats Persson, ledamot i kommittén för Ekonomipriset: ”?Behöver Nobelstiftelsen nya huset på Blasieholmen?” Ordföranden och vd:n för Nobelstiftelsen: ”?Därför bygger vi ett hus för Nobelpriset” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Skolans språkkris riskerar Sveriges konkurrenskraft”

Summary: Ny undersökning. Andelen elever som läser moderna språk minskar i grund- och gymnasieskolan. Dessutom utbildar sig mycket få till språklärare trots en väntad stor brist de närmaste åren. För att rädda flerspråkigheten i Sverige bör det bli obligatoriskt med moderna språk i högstadiet, skriver Bo Jansson, Lärarnas riksförbund.

Vi lever i en internationell och globaliserad värld. Vikten av att kunna flera språk ökar. Om Sverige ska vara konkurrenskraftigt, om företagen ska växa, om vi ska bygga broar mellan människor från olika kulturer och öka vår förståelse för andra nationer, räcker det inte enbart med engelska. Paradoxalt nog tycks utvecklingen av språkkunskaperna i Sverige gå åt rakt motsatt håll – mot färre språk. Förutom i engelska, sjunker språkkunskaperna och språkens status i den svenska skolan och andelen elever som läser andra främmande språk än engelska minskar i allt snabbare takt. Samtidigt finns det oerhört få som vill utbilda sig till lärare i moderna språk och mer än varannan yrkesverksam språklärare har övervägt att lämna yrket. Detta visar en ny undersökning från Lärarnas Riksförbund ”Språk – så mycket mer än engelska” som har gjorts bland landets yrkesverksamma språklärare samt svenska företag. Andelen elever som läser moderna språk minskar i grund- och gymnasieskolan. Var tredje niondeklassare läser inte moderna språk. Visserligen väljer nästan 80 procent av eleverna ett moderna språk i årskurs 7 men av dessa elever hoppar alltför många senare av sitt språkval. Det har också blivit ovanligt att läsa högre språkkurser i franska, tyska och spanska i gymnasieskolan. Språkens ställning upplevs inte heller som särskilt stark i skolan. Över hälften av gymnasielärarna uppger att språkutbudet på den egna skolan har minskat då det ofta är språk som får ge vika inför skolornas nedskärningar. Höstterminen 2015 fanns det sammanlagt 16 personer som var antagna till ämneslärarutbildningen år 7–9 i något av språken tyska, spanska och franska samtidigt som det behövs cirka 5 700 lärare de närmaste 13 åren. Om söktrycket inte ökar drastiskt saknar vi alltså ett stort antal lärare i moderna språk. Antal antagna till ämneslärarutbildning mot gymnasieskolan är något högre men räcker knappt att täcka behovet i själva gymnasieskolan. Över 60 procent av de tillfrågade lärarna som undervisar i moderna språk i dag har övervägt att lämna läraryrket under de senaste tre åren. De är missnöjda med lönen, hög arbetsbelastning samt brist på fortbildning. 85 procent säger att de har behov av ökad fortbildning i sitt språk för att kunna känna sig tillfreds med sin undervisning. Mer än varannan lärare ställs inför absurda undervisningssituationer då de behöver undervisa grupper där det finns elever från olika steg, nivåer eller årskurser vilket försvårar undervisningen, påverkar lärarnas arbetsbelastning och givetvis själva språkinlärningen. Undervisningstiden räcker heller inte alltid till. Över hälften av gymnasielärarna uppger att de fått för få antal timmar i sitt ämne i förhållande till de mål som eleverna ska uppnå under kursen. Men moderna språk behövs på den svenska arbetsmarknaden. Företagen blir allt mer internationella och Sveriges ekonomi allt mer exportberoende. Nära 30 procent av de intervjuade medelstora och stora företagen uppger att de har tjänster där språkkunskaper utöver svenska och engelska är ett krav vid rekryteringen. Företagen anser att det är svårt att rekrytera personer med rätt språkkompetens. Tyskland, Frankrike, Belgien med flera är viktiga för våra exportföretag. Dessa länder står för en tredjedel av den samlade exporten. Vill vi titta framåt behöver vi vara beredda på Afrikas frammarsch. Givetvis sker inte språkundervisning i skolan bara för exporten och företagens intresse. Språk berikar livet. Men det är argument som inte tyvärr räcker för att statsmakterna och näringslivet ska bry sig. Kanske bryr de sig när de inser att vi håller på att gräva vår egen grav med allt snävare utblick och mindre språkkunskaper? Frågan som behöver väckas är om det inte borde bli obligatoriskt att läsa ytterligare ett främmande språk i skolan – och dessutom börja tidigare. Något radikalt annorlunda måste göras om vi vill rädda flerspråkigheten i Sverige. För att vi ska kunna vända utvecklingen föreslår Lärarnas Riksförbund följande: Moderna språk bör göras obligatoriskt i högstadiet och möjligheten att komma i kontakt med moderna språk bör ges redan från årskurs 4. Dels för att förmågan att lära sig nya språk är mycket hög fram till puberteten och dels för att det blir en naturlig övergång till språkstudier på högstadiet. Det som skiljer moderna språk från alla andra ämnen i grundskolan är att eleven kan välja bort dessa studier till förmån för andra alternativ och att eleven i princip när som helst har rätt att avbryta sina språkstudier. Ett obligatoriskt språkval kräver att lärare får rätt förutsättningar i sitt uppdrag och kan anpassa undervisningen efter elevernas olika behov. Det är angeläget att insatser och stöd i språk sätts in i mycket tidigare skede än i dag så att alla elever kan läsa moderna språk samtidigt som de kan nå målen i svenska och engelska. Språklärarnas fortbildning måste garanteras. Staten måste ta övergripande ansvar för språklärarnas fortbildning. ?Varje språklärare måste garanteras fortbildning som delvis ska ske i målspråkslandet, vilket är en förutsättning för att upprätthålla ett språk. Samtliga huvudmän måste uppvärdera lärarlönerna om språkläraryrket ska stå sig i konkurrensen. Även staten kan bidra genom att ge förmånligare studiefinansiering, till exempel i form av särskilda utbildningsbidrag, avskrivning av studielån med mera. Gymnasieskolan bör återgå till en reglering som innebär att en gymnasiepoäng motsvarar en garanterad undervisningstimme, det vill säga en 100 poängskurs ska motsvara 100 undervisningstimmar. Elevernas rätt till kunskap måste garanteras. Meritvärdessystemet bör utvärderas. Meritpoängen i dagens system verkar inte tillräckligt främja lärandet av fler moderna språk eller studier på mer avancerad nivå. Det är därför angeläget att göra en utvärdering för att se över meritvärdessystemet. Kräv ytterligare främmande språk som behörighet. Många kvalificerade utbildningar förutsätter att studenter kan fler främmande språk än engelska. Det meritvärdessystem som infördes för att främja studier på avancerad nivå på gymnasiet har inte haft tillräcklig effekt. Det vore därför rimligt att för ett antal kvalificerade utbildningar kräva ytterligare språk än engelska som behörighetskrav. Bo Jansson, ordförande, Lärarnas Riksförbund 17 april 2016 Läs fler debattartiklar på DN Debatt.


”Miljarderna ger välfärden helt nya förutsättningar”

Summary: 10 000 nya jobb i kommuner och landsting, kanske dubbelt så många, kan bli resultatet av vårbudgetens 10 extra miljarder till välfärden. Fler offentliganställda ska också kunna få heltidsjobb och tillsvidareanställningar, hoppas regeringen.

Statsbidragen finansierar en femtedel av den kommunala välfärden. Den permanenta höjningen med 10 miljarder är den största sedan det nuvarande statsbidragssystemet infördes på 1990-talet. Enligt regeringen ska de extra 10 miljarderna öka möjligheterna att fastanställa personal och utveckla välfärden, till exempel med mer tid för varje barn inom skola och förskola, och större möjligheter för anställda i hemtjänsten att sitta ned och prata med de äldre. Vänsterpartiet har tidigare räknat ut att pengarna skulle kunna ge 23 000 nya jobb till lärare, socialsekreterare och undersköterskor. Samtidigt är det denna gång upp till varje kommun- och landstingsledning att avgöra vad pengarna ska gå till, eftersom statsbidragen inte är öronmärkta. De får själva utifrån sina lokala förutsättningar avgöra om de vill satsa på personal eller exempelvis nya skolor och förskolor. Dock ska tillskottet de första åren främst gå till de kommuner som tagit emot många asylsökande och nyanlända. Fackförbundet Kommunal drar förstås en lans för mer personal. – Regeringen höjer ambitionerna för välfärden, det skapar helt nya förutsättningar för att öka bemanningen, säger Kommunals chef för den samhällspolitiska avdelningen, Kristina Mårtensson. Applåder kommer också från arbetsgivarna i Sveriges Kommuner och landsting, SKL. – En permanent höjning med 10 miljarder per år ökar våra möjligheter att rekrytera i bristyrken som socialsekreterare, lärare och stödpersonal till skolorna, konstaterar SKL:s chefsekonom Bettina Kashefi. Kommunerna och landstingen har de senaste åren känt av en allt svårare brist på lärare, socionomer och sjuksköterskor. Många i dessa yrken har flytt till mer välbetalda jobb med bättre arbetstider och villkor hos privata arbetsgivare, inte sällan bemanningsföretag som sedan hyrt ut dem dyrt till kommunerna. – För att kunna konkurrera om personalen måste vi som arbetsgivare kunna erbjuda goda villkor och tillsvidareanställningar, konstaterar Bettina Kashefi. Men kan tillskottet leda till mer stabila jobb även för vårdbiträden och hemtjänstpersonal? – Många inom vård och omsorg är frivilligt deltidsanställda. Men de som vill jobba heltid och tills vidare får också ökade möjligheter genom det här. Lite mindre entusiastiska till regeringens vårbudget är den privata sektorns fack och arbetsgivare. Privattjänstemännen i Unionen tycker att budgeten visar goda ambitioner men också ”stora brister i långsiktig strategi och prioriteringar”. Unionen saknar satsningar på den psykosociala arbetsmiljön och konkreta reformer för att stärka näringslivets internationella konkurrenskraft. Även tjänstemännens fackliga centralorganisation TCO saknar ett tydligt jobbperspektiv i budgeten, och efterlyser bland annat moderna beredskapsjobb och mer utbildning för nyanlända. Svenskt Näringsliv saknar också aktiv näringspolitik och en ”uthållig jobbpolitik som tar tag i Sveriges strukturella problem”. – I stället straffas de som skapar jobben, säger Svenskt Näringslivs tf chefsekonom Jonas Frycklund. Kommuner och landsting får från 2017 en permanent och historiskt stor höjning av sina statsbidrag med 10 miljarder kronor. Enligt regeringen och Vänsterpartiet kan pengarna ge mellan 10 000 och drygt 20 000 nya jobb, och/eller fler heltider och tillsvidareanställningar. Tillskottet är dock inte öronmärkt, så kommunerna och landstingen får göra vad de vill för att förbättra välfärden. Till exempel satsa på nya skolor och förskolor.


Summary: REPLIK. Att regeringen blundar för Sveriges utmaningar visar sig även när vårpropositionen för 2016 nu har presenterats. Magdalena Andersson med flera (DN Debatt 13/4) är oroväckande nöjda över läget, trots att regeringen själva prognostiserar att närmare en miljon människor kommer att vara i utanförskap år 2020, skriver Ulf Kristersson (M).

Sverige är på väg åt fel håll. Allt för många står utanför arbetsmarknaden. Särskilt unga och utrikes födda begränsas av det nya utanförskapet. Ett utanförskap som kommer att växa sig starkare om Sverige inte fokuserar på jobb och integration. Därtill är flyktingkrisen inte över. Allt detta innebär prövningar för vårt samhälle. Det kräver ansvarstagande. Sverige ska fungera. Stefan Löfven sade nyligen att han är förvånad över att människor inte är nöjdare i Sverige. Det är att blunda för de problem vårt land står inför och det människor funderar och oroas över. Att regeringen blundar för Sveriges utmaningar visar sig även när vårpropositionen för 2016 nu har presenterats. Magdalena Andersson med flera är oroväckande nöjda över läget när de presenterar budgeten på DN Debatt. Retoriken överensstämmer däremot inte med verkligheten. Nya siffror från Riksdagens utredningstjänst visar att bara var fjärde flykting och anhöriginvandrare är självförsörjande efter åtta år i Sverige; och endast var tredje efter 15 år. Redan nästa år vänder arbetslösheten uppåt. Enligt regeringens egen vårproposition kommer närmare en miljon människor att vara i utanförskap år 2020. Det är oacceptabelt. Framför allt för alla som inte ges en chans att arbeta, visa vad de kan och växa. Men det är också oacceptabelt för Sverige. Det bryter mot att vi alla ska göra rätt för oss och mot kraven på att alla ska bidra. Det bryter mot att Sverige ska vara starkt och sammanhållet. Det riskerar att människor i stället börjar tro på enkla lösningar. Om inte fler jobbar mer, kan försörja sig själva och bidra, så utmanas hela grunden för välfärdslandet Sverige. I det läget lägger regeringen fram en budget som leder mot ökat utanförskap och kraftiga bidragshöjningar. Mellan 2015-2020 ökar utgifterna för bidrag och transfereringar med 77 miljarder kronor. I Socialdemokraternas Sverige ska det vara lätt att få bidrag, men svårt att få jobb. Den samlade jobb- och integrationspolitiken i vårpropositionen uppgår till endast två procent av de totala utgiftsökningarna. Svensk ekonomi växer nu snabbare än i många andra länder. Det är ett resultat av tidigare strukturreformer och ansvarsfull hantering av finanskrisen. Även om det går bra nu så riskerar utvecklingen att försvagas snabbt i en osäker omvärld. Det gäller särskilt för ett litet land som lever på export. Det kräver en ekonomisk politik som ser till att vi har resurser kvar när allt ser mörkt ut. Regeringen väljer i stället att släppa greppet om de offentliga finanserna. Underskotten biter sig fast under hela mandatperioden och uppgår till 30 miljarder kronor nästa år. Löpande utgifter finansieras inte. Välfärden byggs på lån. Välfärd ska i stället byggas på arbete. Därför behövs reformer för fler vägar till arbetsmarknaden, ökade krav på att gå från bidrag till egen försörjning, att det ska löna sig att arbeta och en bättre skola. Sverige är ett fantastiskt land och vi har löst svåra problem förut, men då går det inte att som Stefan Löfven och Magdalena Andersson föredra att stoppa huvudet i sanden och föra politik som förvärrar läget rejält. 13 april Debattartikel Magdalena Andersson (S), Per Bolund (MP) och Ulla Andersson (V): ”Vi satsar 500 miljoner på nyanländas etablering” Repliker Ulf Kristersson, Ekonomisk-politisk talesperson (M): ”Oacceptabelt med en miljon i utanförskap” Läs fler artiklar på DN Debatt


”Dramatisk minskning av nya doktorander i Sverige”

Summary: Färre forskarutbildas. Villkoren för svenska doktorander är bland de generösaste i världen: de är dyra att anställa. Nya utredningsförslag ökar kostnaderna ytterligare vilket riskerar leda till ännu färre forskarutbildade. Det är inte förenligt med målet att Sverige ska vara en ledande kunskapsnation, skriver Rikard Forslid och Jonas Häckner.

?Antagningen av nya doktorander minskar nu mycket kraftigt vid Sveriges universitet. Grafiken till höger visar antalet antagna doktorander vid fyra av de fem största svenska universiteten de senaste fem åren. I genomsnitt har antalet nya doktorander vid dessa lärosäten minskat med över 30 procent under perioden 2011–2015. Minskningen beror knappast på att det är oattraktivt att vara doktorand i Sverige. Villkoren för doktorander i vårt land har länge varit bland de mest generösa i världen. På de flesta andra håll betalar doktorander terminsavgifter och bekostar sitt eget uppehälle. Förklaringen är i stället att skattehöjningar och villkorsförbättringar har gjort det dyrare för universiteten att anställa doktorander. Exempelvis har kostnaden per doktorand och år för den samhällsvetenskapliga fakulteten vid Stockholms universitet (där artikelförfattarna är verksamma) ökat med 40 procent (från 604 799 kronor till 845 562 kronor) under motsvarande period. Vid Lunds universitet har totalkostnaden för en färdig doktor ökat med närmare 70 procent. I en ny utredning, Trygghet och attraktivitet – en forskarkarriär för framtiden (SOU 2016:29), föreslås nu ytterligare åtgärder som gör det dyrare att finansiera doktorander. Bland annat vill man begränsa möjligheten att finansiera doktorander med externa stipendier och på sikt föreslås att denna finansieringsform helt ska försvinna. Detta kommer att förvärra situationen med ytterligare nerdragningar i forskarutbildningarna som följd. Det är svårt att se hur den dramatiska minskningen av forskarutbildningarna i Sverige är förenlig med målet att Sverige ska vara en ledande kunskapsnation i framtiden. Sveriges export karakteriseras allt mer av avancerade tjänster och varor med högt kunskapsinnehåll. Detta gör det möjligt att kombinera höga löner och en god internationell konkurrenskraft. En minskning av forskarutbildningarna kommer på sikt att göra Sverige mindre lämpat för högteknologisk produktion, och vi kommer då att tvingas återgå till mindre kvalificerad produktion med lägre löner. Det kan förstås vara motiverat att förbättra doktorandernas villkor. Men om kostnaderna för att utbilda doktorer höjs kraftigt kommer oundvikligen antalet nya doktorer att minska om inte universiteten i motsvarande grad tillförs ökade anslag för utbildning på forskarnivå. De förändringar som hittills varit speciellt kostsamma för universiteten är att man på de flesta håll, efter önskemål från studentkårerna, frivilligt beslutat sig för att avskaffa de så kallade utbildningsbidragen, en finansieringsform som inte belastas av sociala avgifter. I utredningen föreslås nu att denna finansieringsform helt ska försvinna. Vilka argument för då utredningen fram till stöd för förslagen? 1 Doktorander bör ha samma sociala skyddsnät. Här kan man konstatera att det sociala skyddsnätet är relativt väl utbyggt också för de som har stipendier och utbildningsbidrag. Stipendiater skyddas av en försäkring hos Kammarkollegiet vid sjukdom och föräldraledighet. För doktorander med utbildningsbidrag agerar heminstitutionen försäkringsbolag i och med att sjukdom och föräldraledighet ger rätt till förlängning av finansieringen. 2 Stipendier och utbildningsbidrag är inte pensionsgrundande. I princip vore det förstås bra om alla doktorander hade en pensionsgrundande inkomst, men man ska komma ihåg att utbildning på forskarnivå är en utbildning och inte ett arbete. Studenter på lägre nivåer har till exempel inte någon pensionsgrundande inkomst. En doktorsexamen leder också typiskt sett till bättre karriärmöjligheter och högre inkomster i framtiden. 3 Stipendiater har inte samma möjligheter att meritera sig genom undervisning. Detta argument är svårt att förstå eftersom alla stipendiefinansiärer normalt sett tillåter upp till 20 procent undervisning mot lön. 4 Stipendiefinansiärer har för stort inflytande på vilka doktorander som antas. Också detta argument är svårt att förstå. Samma kritik måste i så fall riktas mot all extern finansiering av doktorander oavsett finansieringsform. 5 Kvaliteten främjas av likvärdiga villkor. Det är i sig önskvärt med rättvisa och goda villkor. Problemet är bara att det i det här fallet blir väldigt dyrt att uppnå identiska villkor. Dessutom skulle en regel om en lägsta tillåten nivå på stipendierna ta hand om den allra viktigaste potentiella källan till orättvisa mellan olika finansieringsformer. Det är som sagt en lovvärd ambition att sträva mot likvärdiga och rättvisa villkor bland doktoranderna. Vår poäng är att priset för en i praktiken ganska blygsam förändring av villkoren kan komma att bli mycket högt för Sverige som framstående forskningsnation. Universiteten lyder under samma ekonomiska verklighet som annan verksamhet. Om kostnaderna för en verksamhet höjs samtidigt som intäkterna är oförändrade måste verksamheten minska i omfång. Man kan också diskutera det rättvisa i att begränsa kommande generationers möjligheter att skaffa sig en doktorsexamen. Ingen för talan för de som i framtiden stängs ute från forskarutbildningen. Utredningens förslag innebär att stora resurser avsedda för forskning i framtiden kommer att hamna i statskassan genom beskattning, men inget antyds om hur de ska slussas tillbaka till universiteten igen. Om vi ska kunna vända den nedåtgående trenden när det gäller utbildning av doktorer i stället för att ytterligare förvärra läget krävs en av två saker. Antingen måste staten skjuta till stora ytterligare resurser till utbildning på forskarnivå. Eller så måste utredningens förslag om att avskaffa stipendiefinansiering och utbildningsbidrag slängas i papperskorgen och universiteten återigen börja använda sig av utbildningsbidrag. Rikard Forslid, Professor i nationalekonomi, Stockholms universitet Jonas Häckner, Professor i nationalekonomi, Stockholms universitet En minskning av forskarutbildningarna kommer på sikt att göra Sverige mindre lämpat för högteknologisk produktion, och vi kommer då att tvingas återgå till mindre kvalificerad produktion med lägre löner.


”Det finns ingen cykelkultur i Stockholm”

Summary: Vilka cyklister är värst? Medelålders män i lycra eller orutinerade kvinnor som kör sakta? På debattforum, insändarsidor och i sociala medier är debatten het. Vi följde med två cykelpoliser i Stockholm för att höra vad de tycker.

Cykelvärstingar Del 1 Män i lycra som far fram på racercyklar (Memils) eller medelålders kvinnor som utan uppsikt trampar fram på cykelbanorna (Mekits) – vilka är värst? I några artiklar skildrar Insidan livet på två hjul. På kort tid sveper tusentals cyklister förbi. De kommer på superlätta racercyklar, damcyklar med korg och rostiga gamla hojar som sett bättre tider. Många – men inte alla – bär hjälm. Platsen är Skeppsbron i Stockholm. Från Slussen väller tusentals cyklister ned. Med hjälp av cykelpoliserna Fredrik Hellgren och Krister Drakeklint ska vi kontrollera hur de som far fram på två hjul sköter sig. De två poliserna tycker att spelplanen på Stockholms gator har ändrats under de senaste fem åren. I dag är det många fler cyklister ute och bilarna har fått maka på sig lite, samtidigt har det blivit fler fotgängare. – Det gör att det blir hetsigt mellan cyklister och bilister, mellan cyklister och cyklister och mellan cyklister och dem som går. Ofta uppstår bråk och konflikter, säger Krister Drakeklint. Kollegan Fredrik Hellgren menar att bristande trafikvett är ett växande problem. Vi kan ta cykelpendlarna som ett exempel, säger han. – De kör fort i förorten där det finns breda cykelbanor och cyklisterna inte tvingas samsas på en liten yta. Men så fortsätter de i samma fart när de kommer in i stan. Som här på Skeppsbron, säger Fredrik Hellgren. Han tycker att det verkar som om den här gruppen cyklister inte bryr sig särskilt mycket om att det finns andra trafikanter. Och ofta blir det som en tävlan att ta sig fram så fort som möjligt, menar han. – Och då är rödljus inte något att bry sig om. I samma sekund kör en ung kvinna med ett litet barn i cykelsitsen mot rött. Sekunden senare korsar hon bilvägen mot alla gällande regler. – Det finns ingen cykelkultur i Stockholm. Många skapar sina egna regler och cyklar lite hur som helst, säger Krister Drakeklint. Där kör en cyklist på en racercykel ut i gatan, sveper förbi alla andra cyklister och kastar sig sedan in på cykelbanan precis framför en äldre dam som ilsket och kanske lite rädd ropar till. Den snabbåkande cyklisten vänder sig om och pekar finger. När våren nalkas blommar blåsippor och tussilago. Och cyklar plockas fram ur garaget eller får nya sommardäck – och så kommer den obligatoriska kritiken mot cyklister som kör för fort, struntar i rödljus och trafikregler. På DN Åsikt, vårt nya debattforum på nätet, diskuterades nyligen vilka cyklister som utgör den största faran i trafiken. Är det medelålders män i lycra på racerhojar eller medelålders kvinnor på damcyklar? Debatten tog fart sedan Niklas Thelning skrivit att han efter att som cyklist ”tampats med naturens krafter” under vinterhalvåret möter ännu värre fiender när våren och solvärmen kommer. Han kallade dem för ”mekits”. Det handlar enligt honom om orutinerade cyklister, företrädesvis medelålders kvinnor. De är ”klädda i tyg” och cyklar utan närvaro, uppsikt, kontroll eller hänsyn – vilket medför stor fara för medtrafikanter. Vad säger cykelpoliserna Krister och Fredrik om debatten? Ligger det något i den? Eller handlar det bara om kverulans och ogrundat tyckande? – Jag håller nog med båda sidor, svarar Fredrik Hellgren. Allt fler cyklar och allt fler bryter mot reglerna, oavsett hur de är klädda. De skriker och hojtar på varandra, beter sig allmänt illa. Krister Drakeklint instämmer. Både han och Fredrik cykelpendlar till sin arbetsplats på Söder i Stockholm. För fyra år sedan började de prata om att poliser som patrullerar på cykel kanske skulle skapa lite mer lugn i trafiken. De fick gehör för sin idé och utbildade sig sedan i holländska Amsterdam, där ett system med särskilda cykelpoliser visat sig fungera alldeles utmärkt. – Det är ett helt annat cykeltempo i Holland. I Amsterdam sker i dag till exempel över hälften av alla persontransporter med cykel. Där tar cyklisterna hänsyn till varandra, det är tryggare och mindre riskfyllt. I dag arbetar ett trettiotal cykelpoliser på Södermalm och Norrmalm i Stockholm. De kan utföra de flesta uppgifter som kollegorna i bil kan utföra – utom att omhänderta folk och föra dem till häktet. Deras cyklar är specialdesignade. Krister och Fredrik hjälper oss med att kommentera cyklisternas beteende under morgontimmen på Skeppsbron. Sedan tänker de fortsätta att patrullera på två hjul fram till lunch. – Ni ser att de flesta använder hjälm och det skyddar verkligen, säger Fredrik Hellgren. Men om beteendet är tokigt inträffar olyckor. Det är ett litet gatuutrymme som ska delas av många. Brister koncentrationen ett ögonblick kan det snabbt gå illa. Där spelar farten så klart in. Krister skakar på huvudet och undrar hur de ”fartdårar” tänker som kör i full fart på till exempel Skeppsbron på en racerhoj som kanske kostat hundra tusen kronor. – Vi skulle aldrig tillåta att en snabb sportbil vrålar fram i högsta fart här, men den här gruppen cyklister tycker det är helt okej att fara fram som blådårar. Jag förstår det inte. Fredrik säger att om det är femtio kilometer i timmen i hastighetsbegränsning på en gata håller de flesta bilister den farten – eller kör något fortare. Få kör extremt snabbt och lika få kryper fram. – Men cyklister kan köra både fort och sakta på samma cykelbana och det leder till konflikter och problem, konstaterar Fredrik. Han ber Krister berätta om en hastighetskontroll de gjorde i Götgatsbacken på andra sidan Slussen. Det är ett så kallat gångfartsområde, vilket innebär att ingen får köra fortare än vad en fortgängare kan gå – eller sju kilometer i timmen. – Hur fort körde han som vi stoppade, var det 28 kilometer i timmen? undrar Fredrik. – Nej, svarar Krister. Han klockades för 34 kilometer i timmen. Det är som om en bilist kört i 200 kilometer i timmen på en 50-väg. Jag behöver inte säga mer. Den värsta morgonrusningen har lagt sig. Fortfarande kommer cyklister i en strid ström nedför backen mot Skeppsbron. Innan Krister och Fredrik ger sig av frågar vi om de själva brutit mot några cykelregler. De tittar på varandra och skakar på huvudet. – Det går att cykla fort utan att köra mot rött och fara fram som en vettvilling, svarar Krister. Jag följer reglerna. – Som cykelpolis skulle jag inte vara trovärdig om någon såg mig korsa en heldragen linje eller cykla vårdslöst, svarar Fredrik. Efter att vi lämnat dem krokar tre cyklister i varandra. En ung kvinna utan hjälm på en enkel cykel, en kvinna med hjälm på en racerhoj, och en medelålders kvinna på en vanlig damcykel med korg längst fram. De lyckas hålla balansen, men tittar irriterat på varandra. Det kunde ha gått illa. Fotnot: ”Mekits” står för medelålders kvinnor (eller orutinerade cyklister) i tyg. ”Memils” betyder medelålders män i lycra. Sagt om cykling: Allt är inte svart eller vitt på cykelbanan. Jonas Björk Skylta mer om vilka regler som faktiskt gäller. Marianne Berglund Skyll inte på varandra. Det är politikerna som bär ansvaret. Kristin Svenson Året runt cyklar jag till mitt arbete i Stockholms centrum. Men varje vår, när människor som inte cyklar annars kommer fram och stör den ömsesidiga respekten, har jag lust att kasta in handduken. Niklas Thelning Det är farten som krossar och skadar, och det är den som kör på som är problemet. Roland Karlsson Det blir hetsigt mellan cyklister och bilister, mellan cyklister och cyklister och mellan cyklister och dem som går Cykelpolisen Krister Drakeklint