Maliun nätverkar för att stödja unga

Summary: Det började med en liten Facebookgrupp. I dag är Maliun Ali Hussein och de andra deltagarna med i ett nätverk som vill locka somaliska ungdomar att utbilda sig.

Maliun Ali Hussein kom till Sverige som åttaåring med sin somaliska familj. I dag är hon 26 år och arbetar som byggnadsingenjör. På fritiden jobbar hon med somaliska nätverk och är engagerad i frågor kring utbildning och integration. – Svensksomalier är ett ganska nytt begrepp. Men visst är jag det. Jag anser mig integrerad i Sverige. För mig är integration förståelse för och kännedom om det samhälle man lever i. Jag arbetar, betalar skatt, vet hur arbetsmarknad och utbildningssystem fungerar. Stora delar av den somaliska kulturen och sitt modersmål har Maliun tillgodogjort sig i umgänget med andra Sverigesomalier. Det nätverket är viktigt för hennes identitet. Men hon är starkt kritisk till det segregerade samhället. – Jag växte upp i Örebro i ett invandrartätt område. Men det gick trots allt barn till svenska föräldrar i skolan där. I dag har de med svenskt ursprung flyttat sina barn till andra skolor. Så de med bakgrund i till exempel Somalia lär inte känna jämnåriga som är födda här. – Även om man bor i ett invandrartätt område är man ju en del av det svenska samhället. Det blir väldigt konstigt för de här barnen när de aldrig möter personer som är födda i Sverige. De får inga impulser till andra idéer och andra tankar, kan inte inte skapa bra nätverk. Malium säger att det är svårt att vidga sina perspektiv om man bara umgås med människor med samma bakgrund. – Extra viktigt är det att skapa breda nätverk om man kommer från andra länder. Ju tidigare man möter det svenska samhället utanför, desto bättre, tycker jag. Därför är Maliun med i flera olika grupper för att få somaliska ungdomar att satsa på utbildning och möta människor från andra miljöer än den egna. Ett av projekten hon är engagerad i heter Somali awareness through volunteering and education (Save). Det hela började som en liten Facebookgrupp och i dag är medlemmarna vänner. Maliun är även engagerad i Somaliska riksförbundet i Sverige. Där arbetar hon med Sverigesomaliska ungdomar. – Jag märker ju att unga lyssnar på mig. Vi vill visa att man har frihet att välja oavsett ursprung. Maliuns mamma är läkare, hennes morbror är ingenjör och pappan var politiker i Somalia. – Efter gymnasiet hade jag tänkt att läsa något inom medicin, det förväntades av mig. Men jag gick emot alla råd och valde att bli ingenjör, som min morbror. Om han inte funnits hade jag inte gjort det. Att ha förebilder och ett starkt nätverk runt sig har varit viktigt för Maliun. Hon nämner stödet från sin gamla hemspråkslärare som är utbildad till maskiningenjör och gav viktiga råd under hela hennes utbildning. Maliun trivs på sin arbetsplats på ett stort byggföretag, och gillar sina kolleger. Arbetskamraterna är en viktig del i hennes nätverk, som blir kopplingen till andra delar av det svenska samhället. – Vi på jobbet har träffats några gånger och ätit mat från olika kulturer, svensk mat en gång, kurdisk mat en annan och så vidare. Men fortfarande är umgänget med Sverigesomalier det som betyder allra mest för Maliun. Det är en viktig del av hennes identitet. Hur ser framtiden ut? – Jag vill läsa vidare, resa och lära mig mer om andra länder. Jag hoppas kunna använda mina erfarenheter för att bygga broar mellan olika kulturer Maliun Ali Hussein Ålder: 26 år. Gör: Byggnadsingenjör. Familj: Stor släkt i Sverige, Somalia och Nordamerika. Kommunicerar: Medlem i flera somaliska föreningar, aktiv på Facebook. Bor: Lägenhet i Rinkeby tillsammans med sin mamma.


”Arbetskraftsinvandrare stjäl inte jobb för arbetslösa”

Summary: Tobias Billström svarar kritikerna: Somliga vill göra arbetskraftsinvandringen så byråkratisk och genomreglerad att den i praktiken upphör. Om det stämmer att människor som arbetskraftsinvandrat till Sverige inte har fått de löner och villkor som de har rätt till, är det allvarligt och oroande. Regeringen är beredd att lyssna på synpunkterna och ingen reform är så bra att den inte kan göras bättre. Men jag vill redan nu slå fast att det alltid kommer att finnas oseriösa arbetsgivare och människor som utan tillstånd söker sig till Sverige för att arbeta – oavsett hur regelverket ser ut. Det finns också de som alltid kommer att ta enskilda ärenden som intäkt för att ifrågasätta arbetskraftsinvandringen som sådan. De kommer aldrig att vinna mig för sitt synsätt, skriver migrationsministern.

Fram till 2025 kommer 1,6 miljoner svenskar att gå i pension. Luckorna på arbetsmarknaden blir fler, inte minst i kommuner som redan i dag har svårt att hitta arbetskraft. Med fler pensionärer krävs fler som arbetar för att upprätthålla välfärden. Samtidigt kommer behoven av vård och omsorg att öka till följd av den äldre befolkningen. Sverige står inför stora utmaningar. Redan i dag finns bristsituationer på arbetsmarknaden. En tredjedel av Sveriges företagare uppger att de fått tacka nej till order på grund av arbetskraftsbrist och vartannat företag i en undersökning gjord av Dagens Industri uppger att brist på arbetskraft med rätt kompetens utgör ett stort hinder för att växa. Inte minst inom välfärdssektorn kommer bristen på arbetskraft att bli alarmerande inom några år. Arbetskraftsinvandring kan aldrig ensamt lösa dessa utmaningar. Matchningen på arbetsmarknaden måste bli bättre, det måste löna sig bättre att anställa och att bli anställd samt att starta och driva företag. De som i dag lever i utanförskap och saknar ett arbete att gå till måste ges möjligheter att komma in i den gemenskap det innebär att ha ett arbete. Allt detta jobbar regeringen intensivt med. För att framtidens välfärd ska kunna upprätthållas behövs fler som jobbar i Sverige, oavsett om de är födda här eller inte. Brist på arbetskraft kan paradoxalt nog leda till högre arbetslöshet, eftersom företag som inte kan utvecklas inte heller kan nyanställa. Den som tror att man genom att hålla en arbetskraftsinvandrare utanför landet per automatik har ett jobb att i stället ge till någon som redan bor här får tänka om. När regeringen tillsammans med Miljöpartiet genomförde reformen för en ökad och mer flexibel arbetskraftsinvandring 2008 så var det med utgångspunkten att det bara är arbetsgivaren som vet bäst vilken typ av arbetskraft och vilken kompetens som behövs. Det kan ingen myndighet, politiker eller ett fackförbund avgöra. Så länge löner och andra villkor är i samma nivå som svenska kollektivavtal eller praxis inom yrket eller branschen och tjänsten först utannonseras i Sverige och EU så ska arbets- och uppehållstillstånd kunna ges. Sverige är inte ett särskilt välkänt land. Vi kan knappast konkurrera med klimatet och svenska språket talas bara av nio miljoner människor. Om Sverige ska stå sig väl i den internationella konkurrens om arbetskraft som råder så behöver vi ha ett öppet och flexibelt regelverk som gör det attraktivt att välja just oss. Det innebär inte att vi inte ska ha ordning och reda och en kontroll av under vilka förutsättningar människor kommer hit. När det gäller förutsättningarna för att arbetstillstånd ska beviljas är reglerna entydiga. Anställningsvillkoren för den som kommer hit för att arbeta får inte vara sämre än kollektivavtal eller vad som är praxis inom yrket eller branschen. Arbetstagaren ska också kunna försörja sig på lönen. Innan tillstånd beviljas ska Migrationsverket pröva om anställningsvillkoren är i rätt nivå, och berörd arbetstagarorganisation ska ges tillfälle att yttra sig. Migrationsverket ska också vara observant på att anställningsavtalet inte är ett skenavtal. Det är viktigt att komma ihåg att det inte är någon skillnad på de rättigheter man har på arbetsmarknaden om man har kommit som arbetskraftsinvandrare jämfört med om man är född i Sverige. De signaler som har framkommit i medierna (se bland annat DN.se/ekonomi 5–8/11) på att det har förekommit att människor som arbetskraftsinvandrat till Sverige inte fått de löner och de villkor de har rätt till är – om de stämmer – allvarliga och oroande. Därför har Migrationsverket fått tala om för regeringen hur de ser på tillämpningen av reglerna och jag kommer i dag att träffa fack och arbetsgivare för att höra hur de tycker att reformen fungerar. När jag fått höra deras åsikter är jag beredd att dra eventuella slutsatser. Ingen reform är så bra att den inte kan göras bättre. Regeringen är alltid beredd att lyssna och ta till sig av synpunkter på hur politiken kan bli bättre. Men jag vill redan nu slå fast några saker: • För det första kommer människor alltid att komma till Sverige för att arbeta, oavsett hur regelverket ser ut. Frågan är om vi vill ha en svart arbetsmarknad med människor som kommer utan tillstånd och därmed är rättslösa och löper risk för exploatering eller en reglerad och välordnad arbetskraftsinvandring där människor faktiskt har möjlighet att kräva sina rättigheter. Den som är bekymrad över situationen för dem som lever utan tillstånd i Sverige bör bejaka arbetskraftsinvandring. Att öppna dörren för arbetskraftsinvandring gör det möjligt att komma till Sverige för att arbeta och inte längre enbart om man är förföljd eller förtryckt i sitt hemland. • För det andra kommer det alltid att finnas oseriösa arbetsgivare. Det fanns det före arbetskraftsinvandringsreformen och det skulle det finnas om vi avvecklade den i morgon, för de stoppas inte av stängda gränser. När vi stiftade lagen byggde vi därför in mekanismer för att motverka detta. Utöver de kontroller som Migrationsverket gör har man till exempel rätt att byta arbetsgivare om man behandlas illa eller inte får den lön man har rätt till och kan under tre månader söka ett nytt arbete i Sverige utan att riskera att bli av med uppehållstillståndet. • För det tredje finns det de som inte är och aldrig har varit intresserade av någon arbetskraftsinvandring, oavsett om den kommer från andra EU-länder eller från länder utanför EU. Det finns de som tycker att svenska jobb ska gå till svenskar och det finns de som ger sken av att vara för arbetskraftsinvandring men vill ha den så genomreglerad och byråkratisk att resultatet i praktiken blir detsamma. De stoppade den framgångsrika arbetskraftsinvandring som Sverige hade fram till början av 1970-talet. De kommer alltid att ta enskilda ärenden som intäkt för att ifrågasätta arbetskraftsinvandring som sådan. Låt mig vara tydlig med att de aldrig kommer att vinna mig för sitt synsätt. Tobias Billström (M) migrationsminister Arbetskraftsinvandringen De nya reglerna om arbetskraftsinvandring trädde i kraft den 15 december 2008 och innebar att den myndighetsbaserade arbetsmarknadsprövningen övergavs. I stället ligger arbetsgivarens bedömning till grund när uppehålls- och arbetstillstånden handläggs. Arbetsförmedlingen kan inte längre invända att arbetskraften redan finns tillgänglig i Sverige eller övriga EU/EES. Tidsgränsen för arbetstillstånd förlängdes också till som längst två år. Källa: regeringen.se


Summary: Tobias Billström svarar kritikerna: Somliga vill göra arbetskraftsinvandringen så byråkratisk och genomreglerad att den i praktiken upphör.Om det stämmer att människor som arbetskraftsinvandrat till Sverige inte har fått de löner och villkor som de har rätt till, är det allvarligt och oroande. Regeringen är beredd att lyssna på synpunkterna och ingen reform är så bra att den inte kan göras bättre. Men jag vill redan nu slå fast att det alltid kommer att finnas oseriösa arbetsgivare och människor som utan tillstånd söker sig till Sverige för att arbeta – oavsett hur regelverket ser ut. Det finns också de som alltid kommer att ta enskilda ärenden som intäkt för att ifrågasätta arbetskraftsinvandringen som sådan. De kommer aldrig att vinna mig för sitt synsätt, skriver migrationsministern.

Fram till 2025 kommer 1,6 miljoner svenskar att gå i pension. Luckorna på arbetsmarknaden blir fler, inte minst i kommuner som redan i dag har svårt att hitta arbetskraft. Med fler pensionärer krävs fler som arbetar för att upprätthålla välfärden. Samtidigt kommer behoven av vård och omsorg att öka till följd av den äldre befolkningen. Sverige står inför stora utmaningar. Redan i dag finns bristsituationer på arbetsmarknaden. En tredjedel av Sveriges företagare uppger att de fått tacka nej till order på grund av arbetskraftsbrist och vartannat företag i en undersökning gjord av Dagens Industri uppger att brist på arbetskraft med rätt kompetens utgör ett stort hinder för att växa. Inte minst inom välfärdssektorn kommer bristen på arbetskraft att bli alarmerande inom några år. Arbetskraftsinvandring kan aldrig ensamt lösa dessa utmaningar. Matchningen på arbetsmarknaden måste bli bättre, det måste löna sig bättre att anställa och att bli anställd samt att starta och driva företag. De som i dag lever i utanförskap och saknar ett arbete att gå till måste ges möjligheter att komma in i den gemenskap det innebär att ha ett arbete. Allt detta jobbar regeringen intensivt med. För att framtidens välfärd ska kunna upprätthållas behövs fler som jobbar i Sverige, oavsett om de är födda här eller inte. Brist på arbetskraft kan paradoxalt nog leda till högre arbetslöshet, eftersom företag som inte kan utvecklas inte heller kan nyanställa. Den som tror att man genom att hålla en arbetskraftsinvandrare utanför landet per automatik har ett jobb att i stället ge till någon som redan bor här får tänka om. När regeringen tillsammans med Miljöpartiet genomförde reformen för en ökad och mer flexibel arbetskraftsinvandring 2008 så var det med utgångspunkten att det bara är arbetsgivaren som vet bäst vilken typ av arbetskraft och vilken kompetens som behövs. Det kan ingen myndighet, politiker eller ett fackförbund avgöra. Så länge löner och andra villkor är i samma nivå som svenska kollektivavtal eller praxis inom yrket eller branschen och tjänsten först utannonseras i Sverige och EU så ska arbets- och uppehållstillstånd kunna ges. Sverige är inte ett särskilt välkänt land. Vi kan knappast konkurrera med klimatet och svenska språket talas bara av nio miljoner människor. Om Sverige ska stå sig väl i den internationella konkurrens om arbetskraft som råder så behöver vi ha ett öppet och flexibelt regelverk som gör det attraktivt att välja just oss. Det innebär inte att vi inte ska ha ordning och reda och en kontroll av under vilka förutsättningar människor kommer hit. När det gäller förutsättningarna för att arbetstillstånd ska beviljas är reglerna entydiga. Anställningsvillkoren för den som kommer hit för att arbeta får inte vara sämre än kollektivavtal eller vad som är praxis inom yrket eller branschen. Arbetstagaren ska också kunna försörja sig på lönen. Innan tillstånd beviljas ska Migrationsverket pröva om anställningsvillkoren är i rätt nivå, och berörd arbetstagarorganisation ska ges tillfälle att yttra sig. Migrationsverket ska också vara observant på att anställningsavtalet inte är ett skenavtal. Det är viktigt att komma ihåg att det inte är någon skillnad på de rättigheter man har på arbetsmarknaden om man har kommit som arbetskraftsinvandrare jämfört med om man är född i Sverige. De signaler som har framkommit i medierna (se bland annat DN.se/ekonomi 5–8/11) på att det har förekommit att människor som arbetskraftsinvandrat till Sverige inte fått de löner och de villkor de har rätt till är – om de stämmer – allvarliga och oroande. Därför har Migrationsverket fått tala om för regeringen hur de ser på tillämpningen av reglerna och jag kommer i dag att träffa fack och arbetsgivare för att höra hur de tycker att reformen fungerar. När jag fått höra deras åsikter är jag beredd att dra eventuella slutsatser. Ingen reform är så bra att den inte kan göras bättre. Regeringen är alltid beredd att lyssna och ta till sig av synpunkter på hur politiken kan bli bättre. Men jag vill redan nu slå fast några saker: • För det första kommer människor alltid att komma till Sverige för att arbeta, oavsett hur regelverket ser ut.Frågan är om vi vill ha en svart arbetsmarknad med människor som kommer utan tillstånd och därmed är rättslösa och löper risk för exploatering eller en reglerad och välordnad arbetskraftsinvandring där människor faktiskt har möjlighet att kräva sina rättigheter. Den som är bekymrad över situationen för dem som lever utan tillstånd i Sverige bör bejaka arbetskraftsinvandring. Att öppna dörren för arbetskraftsinvandring gör det möjligt att komma till Sverige för att arbeta och inte längre enbart om man är förföljd eller förtryckt i sitt hemland. • För det andra kommer det alltid att finnas oseriösa arbetsgivare.Det fanns det före arbetskraftsinvandringsreformen och det skulle det finnas om vi avvecklade den i morgon, för de stoppas inte av stängda gränser. När vi stiftade lagen byggde vi därför in mekanismer för att motverka detta. Utöver de kontroller som Migrationsverket gör har man till exempel rätt att byta arbetsgivare om man behandlas illa eller inte får den lön man har rätt till och kan under tre månader söka ett nytt arbete i Sverige utan att riskera att bli av med uppehållstillståndet. • För det tredje finns det de som inte är och aldrig har varit intresserade av någon arbetskraftsinvandring, oavsett om den kommer från andra EU-länder eller från länder utanför EU.Det finns de som tycker att svenska jobb ska gå till svenskar och det finns de som ger sken av att vara för arbetskraftsinvandring men vill ha den så genomreglerad och byråkratisk att resultatet i praktiken blir detsamma. De stoppade den framgångsrika arbetskraftsinvandring som Sverige hade fram till början av 1970-talet. De kommer alltid att ta enskilda ärenden som intäkt för att ifrågasätta arbetskraftsinvandring som sådan. Låt mig vara tydlig med att de aldrig kommer att vinna mig för sitt synsätt. Tobias Billström (M) migrationsminister


”Patientmaten på sjukhusen måste bli en del av vården”

Summary: Ilija Batljan (S): Alliansen måste rätta till misstagen och se till att patienterna på Stockholms sjukhus får god och nyttig mat.På grund av den katastrofala kostupphandlingen i Stockholms läns landsting förra året serveras i dag en fjärrproducerad, dyr och tillsatsfylld industrimat på sjukhusen. Tre fjärdedelar av patienterna tycker att maten smakar dåligt. Det skulle få vilken restaurang som helst att stänga eller byta ut menyn. Nyttig och näringsrik mat är direkt avgörande för patienternas medicinska återhämtning. Jag efterlyser handlingskraft och vill se ett blocköverskridande samarbete i landstinget i denna viktiga fråga. Jag räcker på det här sättet ut en hand till den borgerliga majoriteten, skriver oppositionslandstingsrådet.

Varje dag serverar den offentliga sektorn tre miljoner mål mat. De finansieras via vår skattesedel och mättar barn på sjukhus, äldre på särskilda boenden, friska och sjuka. Forskningsrön visar att näringsrik och nyttig mat är direkt avgörande för patienters medicinska återhämtning. Men av precis lika stor betydelse är att maten ska smaka och dofta gott, för att vi överhuvudtaget ska vilja äta den. I mars 2010 visade Stockholm läns landstings senaste kostutvärdering att hela tre fjärdedelar av patienterna på flera av Stockholms sjukhus tycker att maten smakar dåligt. Det är katastrofala siffror som skulle få vilken restaurang som helst att stänga eller att omgående byta ut menyn. Näringslivsverksamheter som inte håller måttet rensas automatiskt bort om inga förändringar vidtas. På marknaden är det inget snack om att det är kunden som är kung. Motsvarande inflytande finns dock inte inom det offentliga rummet. Det är en central orsak till att Stockholms patienter fortfarande serveras undermålig mat. I början av 2009 gjorde Stockholms läns landsting en av de största matupphandlingarna i modern tid. Upphandlingen blev omgående starkt kritiserad för att den skedde utan offentlig insyn och avtalet slöts i all tysthet. Endast ett godkänt anbud lämnades in och miljardavtalet slöts utan konkurrens. Det nya kostavtalet har resulterat i att flera av Stockholms sjukhus i dag serveras fjärrproducerad, dyr och tillsatsfylld industrimat. I dag kostar en lunch nästan 100 kronor. Sju av tio multisjuka äldre lider av undernäring. Vår kokkonst i den offentliga sektorn har snarare blivit hygienkonst, där blanka ytor i köket är viktigare än smakfull, näringsriktig mat på tallriken. Det finns också något absurt i att landstinget i Stockholms län gör kostavtal där kvalitetskraven är näst intill obefintliga och leverantörer utvärderar sig själva. Någon ytterligare kontroll finns inte. Vi vet dock att missnöjet är stort. Trots trixande med siffror når ändå inte sjukhusen det lågt ställda målet om 75 procent nöjda patienter. Mot bakgrund av den katastrofala kostupphandlingen, och den våldsamma kritiken mot patientmaten, startade vi i april 2010 intressegruppen ”Riktig mat för Stockholms patienter” för att få med oss fler i kampen för att servera riktig mat till Stockholms patienter. Gensvaret har varit enormt. Det stod snart klart, genom otaliga vittnesberättelser som skickades till oss, att kritiken mot patientmaten var långt mycket större och allvarligare än vi kunnat föreställa oss. I somras uppmärksammades även hur svårt personalen på Karolinska i Huddinge har att få de cancersjuka barnen att äta den industriproducerade mikromaten. Personalen tvingas handla reservmat från närliggande matbutiker och ibland tar anhöriga med sig mat. För ett år sedan lovade den borgerliga majoriteten i Stockholms läns landsting att förbättra den hårt kritiserade patientmaten. Resultaten är nedslående, situationen är inte ens tillbaka på ruta ett – patienternas missnöje med maten har ökat samtidigt som priset blivit högre. I dag är det framför allt enskilda eldsjälar som engagerar sig i matfrågan. En av dem är undersköterskan Camilla Sparring, som i dagarna släppt boken ”Matupproret”, som bygger på hennes långa kamp för att driva igenom en förbättring av maten i sin hemkommun. Ett annat exempel är två dietister som jobbar på en canceravdelning för barn i Umeå och som gick ner i arbetstid för att ta fram en kokbok som väckte matlusten igen hos cancersjuka barn. Det måste bli självklart att maten ska vara en del av vården. Det finns goda exempel. Hvidovre hospital, Köpenhamn, tog chansen att vid renovering av sjukhuset även bygga ett restaurangkök. Anledningen var främst att man ville förbättra maten. Men sjukhuset ville också minska matsvinnet och kunna erbjuda en större á la carte-meny. Allt näringsinnehåll i maten finns beräknat i deras kostsystem. Vinsterna är många. Hvidovre hospital har i dag 100 procents kundnöjdhet. Patienterna äter och tillfrisknar fortare och har en bättre viktuppgång än förut. Ett annat exempel finns närmare oss. I Sundbybergs kommun byggde man lokala tillagningskök på ett av stadens äldreboenden. Maten flyttade närmare brukarna, de är mer nöjda och kan själva bestämma när de ska äta och framförallt vad, samtidigt som de äldre som äter av den egenlagade maten har ökat i vikt. För oss Socialdemokrater är det självklart att nu ta chansen att rätta till flera år av katastrofal mathantering. Mat ska inte transporteras över hela länet för att slutligt hamna i en plastlåda framför en patient. Det är inte hållbart. Varken ekonomiskt, ekologiskt eller socialt. Vi måste ändra utvecklingen och kräva att de skattepengar vi betalar in går till att göra människor friska. Maten är en stor del av det. Jag kräver att den borgerliga majoriteten tittar på de goda exempel som finns och tar ansvar för att maten till Stockholms patienter är bra. Ansvaret kan inte läggas på enskilda medborgare, inte heller på privata entreprenörer. Fungerar det inte? Gör om, gör rätt. Jag tvivlar inte på goda intentioner från den borgerliga majoriteten, däremot ifrågasätter jag handlingskraften och känslan för våra gemensamma skattepengar. Mindre borgerliga partier, bland annat Centerpartiet, anslöt sig i valrörelsen till vår kritik. I en artikel i Svenska Dagbladet (23/6) skrev de ordagrant att ”landstingets kostförsörjning måste omprövas”. Nu är det helt tyst från deras håll. Var det bara makten de ville åt eller är Centerpartiet beredda att verkligen kämpa för patienternas bästa? Jag efterlyser handlingskraft. Jag vill se blocköverskridande samarbete i landstinget i denna viktiga fråga, och räcker på detta sätt ut en hand. Ta del av rapporterna, idéerna, de otaliga berättelserna och agera – för stockholmarnas bästa. Ilija Batljan oppositionslandstingsråd (S) i Stockholms län


Summary: Ilija Batljan (S): Alliansen måste rätta till misstagen och se till att patienterna på Stockholms sjukhus får god och nyttig mat. På grund av den katastrofala kostupphandlingen i Stockholms läns landsting förra året serveras i dag en fjärrproducerad, dyr och tillsatsfylld industrimat på sjukhusen. Tre fjärdedelar av patienterna tycker att maten smakar dåligt. Det skulle få vilken restaurang som helst att stänga eller byta ut menyn. Nyttig och näringsrik mat är direkt avgörande för patienternas medicinska återhämtning. Jag efterlyser handlingskraft och vill se ett blocköverskridande samarbete i landstinget i denna viktiga fråga. Jag räcker på det här sättet ut en hand till den borgerliga majoriteten, skriver oppositionslandstingsrådet.

Varje dag serverar den offentliga sektorn tre miljoner mål mat. De finansieras via vår skattesedel och mättar barn på sjukhus, äldre på särskilda boenden, friska och sjuka. Forskningsrön visar att näringsrik och nyttig mat är direkt avgörande för patienters medicinska återhämtning. Men av precis lika stor betydelse är att maten ska smaka och dofta gott, för att vi överhuvudtaget ska vilja äta den. I mars 2010 visade Stockholm läns landstings senaste kostutvärdering att hela tre fjärdedelar av patienterna på flera av Stockholms sjukhus tycker att maten smakar dåligt. Det är katastrofala siffror som skulle få vilken restaurang som helst att stänga eller att omgående byta ut menyn. Näringslivsverksamheter som inte håller måttet rensas automatiskt bort om inga förändringar vidtas. På marknaden är det inget snack om att det är kunden som är kung. Motsvarande inflytande finns dock inte inom det offentliga rummet. Det är en central orsak till att Stockholms patienter fortfarande serveras undermålig mat. I början av 2009 gjorde Stockholms läns landsting en av de största matupphandlingarna i modern tid. Upphandlingen blev omgående starkt kritiserad för att den skedde utan offentlig insyn och avtalet slöts i all tysthet. Endast ett godkänt anbud lämnades in och miljardavtalet slöts utan konkurrens. Det nya kostavtalet har resulterat i att flera av Stockholms sjukhus i dag serveras fjärrproducerad, dyr och tillsatsfylld industrimat. I dag kostar en lunch nästan 100 kronor. Sju av tio multisjuka äldre lider av undernäring. Vår kokkonst i den offentliga sektorn har snarare blivit hygienkonst, där blanka ytor i köket är viktigare än smakfull, näringsriktig mat på tallriken. Det finns också något absurt i att landstinget i Stockholms län gör kostavtal där kvalitetskraven är näst intill obefintliga och leverantörer utvärderar sig själva. Någon ytterligare kontroll finns inte. Vi vet dock att missnöjet är stort. Trots trixande med siffror når ändå inte sjukhusen det lågt ställda målet om 75 procent nöjda patienter. Mot bakgrund av den katastrofala kostupphandlingen, och den våldsamma kritiken mot patientmaten, startade vi i april 2010 intressegruppen ”Riktig mat för Stockholms patienter” för att få med oss fler i kampen för att servera riktig mat till Stockholms patienter. Gensvaret har varit enormt. Det stod snart klart, genom otaliga vittnesberättelser som skickades till oss, att kritiken mot patientmaten var långt mycket större och allvarligare än vi kunnat föreställa oss. I somras uppmärksammades även hur svårt personalen på Karolinska i Huddinge har att få de cancersjuka barnen att äta den industriproducerade mikromaten. Personalen tvingas handla reservmat från närliggande matbutiker och ibland tar anhöriga med sig mat. För ett år sedan lovade den borgerliga majoriteten i Stockholms läns landsting att förbättra den hårt kritiserade patientmaten. Resultaten är nedslående, situationen är inte ens tillbaka på ruta ett – patienternas missnöje med maten har ökat samtidigt som priset blivit högre. I dag är det framför allt enskilda eldsjälar som engagerar sig i matfrågan. En av dem är undersköterskan Camilla Sparring, som i dagarna släppt boken ”Matupproret” , som bygger på hennes långa kamp för att driva igenom en förbättring av maten i sin hemkommun. Ett annat exempel är två dietister som jobbar på en canceravdelning för barn i Umeå och som gick ner i arbetstid för att ta fram en kokbok som väckte matlusten igen hos cancersjuka barn. Det måste bli självklart att maten ska vara en del av vården. Det finns goda exempel. Hvidovre hospital, Köpenhamn, tog chansen att vid renovering av sjukhuset även bygga ett restaurangkök. Anledningen var främst att man ville förbättra maten. Men sjukhuset ville också minska matsvinnet och kunna erbjuda en större á la carte-meny. Allt näringsinnehåll i maten finns beräknat i deras kostsystem. Vinsterna är många. Hvidovre hospital har i dag 100 procents kundnöjdhet. Patienterna äter och tillfrisknar fortare och har en bättre viktuppgång än förut. Ett annat exempel finns närmare oss. I Sundbybergs kommun byggde man lokala tillagningskök på ett av stadens äldreboenden. Maten flyttade närmare brukarna, de är mer nöjda och kan själva bestämma när de ska äta och framförallt vad, samtidigt som de äldre som äter av den egenlagade maten har ökat i vikt. För oss Socialdemokrater är det självklart att nu ta chansen att rätta till flera år av katastrofal mathantering. Mat ska inte transporteras över hela länet för att slutligt hamna i en plastlåda framför en patient. Det är inte hållbart. Varken ekonomiskt, ekologiskt eller socialt. Vi måste ändra utvecklingen och kräva att de skattepengar vi betalar in går till att göra människor friska. Maten är en stor del av det. Jag kräver att den borgerliga majoriteten tittar på de goda exempel som finns och tar ansvar för att maten till Stockholms patienter är bra. Ansvaret kan inte läggas på enskilda medborgare, inte heller på privata entreprenörer. Fungerar det inte Gör om, gör rätt. Jag tvivlar inte på goda intentioner från den borgerliga majoriteten, däremot ifrågasätter jag handlingskraften och känslan för våra gemensamma skattepengar. Mindre borgerliga partier, bland annat Centerpartiet, anslöt sig i valrörelsen till vår kritik. I en artikel i Svenska Dagbladet (23/6) skrev de ordagrant att ”landstingets kostförsörjning måste omprövas” . Nu är det helt tyst från deras håll. Var det bara makten de ville åt eller är Centerpartiet beredda att verkligen kämpa för patienternas bästa Jag efterlyser handlingskraft. Jag vill se blocköverskridande samarbete i landstinget i denna viktiga fråga, och räcker på detta sätt ut en hand. Ta del av rapporterna, idéerna, de otaliga berättelserna och agera – för stockholmarnas bästa. Ilija Batljan oppositionslandstingsråd (S) i Stockholms län


”Legitimation kommer att sänka läraryrkets status”

Summary: Utbildningsforskare: Regeringens förslag om lärarlegitimationer bygger på en feltänkt jämförelse med läkaryrket. Den kritiserade svenska lärarutbildningen ska göras om. Det hade varit rimligt att invänta resultatet av denna reformprocess innan man gav lärarutbildningen den starka särställning som regeringens förslag om lärarlegitimation innebär. Parallellen med läkaryrket är uppenbar. Men medan det i efterhand går att avgöra om en medicinsk behandling varit felaktig är det omöjligt att bedöma en undervisningssituation på samma sätt. Lärarlegitimationen kommer att ytterligare sänka lärarutbildningens och läraryrkets status. Riksdagen bör ha detta i åtanke innan den röstar igenom regeringens förslag, skriver Jonas Vlachos.

Regeringen har nu lagt sin proposition om lärarlegitimation. Legitimationen kräver avslutad lärarutbildning samt ett godkänt introduktionsår. Endast legitimerade lärare ska få sätta betyg, ansvara för undervisning och få fast anställning. Det är bra att regeringen försöker höja kvaliteten på landets lärarkår men propositionen bygger på en feltänkt jämförelse med läkaryrket. Legitimationen kommer att stänga ute kompetenta personer från läraryrket och öka lärarnas administrativa börda. Förslaget riskerar även att – helt emot regeringens intentioner – göra lärarutbildningen ännu mindre attraktiv än vad den är i dag. Varje legitimationssystem bygger på att vi vet vilka färdigheter och kunskaper som krävs för att kunna utöva ett yrke med viss framgång. Trots att en mängd vetenskapliga studier undersökt frågan har det emellertid visat sig svårt att identifiera vilka egenskaper som krävs för att bli en bra lärare. Alltså går det inte att vid antagningen till lärarutbildningen välja ut lämpliga kandiater. Inte heller verkar själva lärarutbildningen göra en person till en bättre lärare. Även om goda ämnespedagogiska kunskaper förefaller kopplade till en framgångsrik lärargärning så tyder inget på att lärarutbildningar är särskilt bra på att förmedla sådana kunskaper. Visserligen ska den kritiserade svenska lärarutbildningen göras om, men det hade varit rimligt att invänta resultatet av denna reformprocess innan man gav lärarutbildningen den starka särställning som regeringens förslag ger den. Ett kanske allvarligare problem är att lärarlegitimationen bygger på en felaktig jämförelse med läkaryrket. Legitimerade lärare ska kunna varnas av en ansvarsnämnd och i värsta fall förlora legitimationen, bland annat om de inte bedriver undervisningen i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Parallellen till läkaryrket är tydlig men medan det i efterhand går att avgöra om en medicinsk behandling varit felaktig är det omöjligt att bedöma en undervisningssituation på samma sätt. Skolans mål är för mångfacetterade och det pedagogiska kunskapsläget för osäkert för att detta ska vara möjligt. Vidare har lärare till skillnad från läkare inte hand om enskilda personer utan om grupper av elever. Undervisningen kan därför aldrig vara helt anpassad till den enskildes förutsättningar, vilket gör ansvarsutkrävandet än svårare. Att det är närmast omöjligt att på ett objektivt sätt fastställa elevens förutsättningar belyser ytterligare problemen med en oberoende ansvarsbedömning. Man kan även fråga sig hur det går att utkräva strikt personligt ansvar i en så pass kollektiv verksamhet som skolundervisning. Under dessa premisser är sannolikheten stor att ansvarsnämnden blir ett rent spel för galleriet. Hotet om indragen legitimation kommer dock att kräva omfattande journalliknande behandlingsplaner där lärarna noggrant dokumenterar sina insatser. Inte för att dessa planer gör någon egentlig nytta, utan för att lärarna ska kunna visa vad som gjorts om någon elev är missnöjd med sin utbildning. Varken läraryrkets status eller undervisningens kvalitet lär höjas av att ännu mer av lärarnas tid och energi läggs på administrativa uppgifter. Ytterligare ett problem är att lärarna enligt förslaget ska genomgå ett introduktionsår efter avslutad utbildning. Lärarna ska då under handledning undervisa i rätt ämnen och på rätt nivå, varefter de kan få sin legitimation. Medan mer handledd praktik vore värdefull är de praktiska problemen med introduktionsåret stora. Högskoleverket har riktat skarp kritik mot förslaget då det kommer att innebära svårigheter för lärarna att få sin första anställning. I väntan på en lämplig introduktionstjänst så kommer lärarna att få hanka sig fram på vikariat. Vikariat till vilka de enligt propositionen inte får anställas om det finns legitimerade lärare att tillgå. Även läkare vikarierar i väntan på sin allmäntjänstgöring men läkare får då dispenser, exempelvis rätt att skriva ut medicin, som gör det möjligt för dem att utöva sitt yrke. Dessa dispenser delas ut trots att ett enskilt medicinskt misstag kan orsaka permanent skada. Vikarierande men icke-legitimerade lärare kommer däremot inte ens att få sätta betyg vilket gör dem närmast oanställningsbara. I slutet av introduktionsåret kommer rektor på respektive skola att bedöma lärarens lämplighet. Medan rektorerna troligtvis är relativt väl placerade för att göra denna bedömning måste man ifrågasätta att arbetsgivaren får denna maktställning över den enskildes framtida yrkesliv. En så rättsosäker ordning kommer knappast att locka fler kompetenta personer till läraryrket. Vidare är det motsägelsefullt att regeringen anser det nödvändigt att via legitimationen detaljreglera skolledarnas anställningsbeslut samtidigt som man ger rektorerna detta avgörande förtroende. Problem uppstår även för de behöriga lärare som fram till den 1 juli 2012 inte har tillräcklig tjänstgöring på lämplig nivå och i rätt ämnen. Denna inte obetydliga grupp lärare kommer om 20 månader inte längre att kunna utöva sitt yrke, hur lämpliga och kunniga de än må vara. Kravet på lärarlegitimation kommer alltså att höja inträdeshindren och hålla lämpliga personer – i många fall behöriga lärare – med goda ämneskunskaper borta från läraryrket. Möjligheterna att locka personer med alternativa erfarenheter till skolan kommer att minska och det är svårt att se hur detta ska höja undervisningens kvalitet. I en omskriven rapport från McKinsey poängteras att länder som lyckats väl med att bibehålla lärarutbildningens attraktionskraft även är de som lyckats garantera en trygg och smidig övergång till läraryrket efter avslutade studier. Lärarlegitimationen kommer att göra det motsatta vilket riskerar att ytterligare sänka lärarutbildningens och läraryrkets status. Riksdagen bör ha detta i åtanke innnan den röstar igenom regeringens förslag. Jonas Vlachos docent i nationalekonomi, Stockholms universitet och Institutet för näringslivsforskning, IFN Jonas Vlachos forskar kring och utreder utbildningsfrågor. Han arbetar för närvarande med rapporter om skolfrågor åt Konkurrensverket och Finanspolitiska rådet. Ur regeringens förslag Regeringen om lärarlegitimation: ”Det finns flera syften med att införa ett legitimationssystem. Alla elever och barn ska undervisas av väl kvalificerade lärare och förskollärare som har prövats och visat sig vara lämpliga för yrket. Genom legitimationen skapas en dubbel kvalitetssäkring av den blivande lärarens eller förskollärarens lämplighet, dels i lärar- eller förskollärarutbildningen, dels under introduktionen i yrket. En legitimation ska också kunna återkallas om det visar sig att en lärare eller förskollärare inte längre är lämplig för yrket, vilket borgar för ökad rättssäkerhet för elever och barn.”


Summary: Utbildningsforskare: Regeringens förslag om lärarlegitimationer bygger på en feltänkt jämförelse med läkaryrket.Den kritiserade svenska lärarutbildningen ska göras om. Det hade varit rimligt att invänta resultatet av denna reformprocess innan man gav lärarutbildningen den starka särställning som regeringens förslag om lärarlegitimation innebär. Parallellen med läkaryrket är uppenbar. Men medan det i efterhand går att avgöra om en medicinsk behandling varit felaktig är det omöjligt att bedöma en undervisningssituation på samma sätt. Lärarlegitimationen kommer att ytterligare sänka lärarutbildningens och läraryrkets status. Riksdagen bör ha detta i åtanke innan den röstar igenom regeringens förslag, skriver Jonas Vlachos.

Regeringen har nu lagt sin proposition om lärarlegitimation. Legitimationen kräver avslutad lärarutbildning samt ett godkänt introduktionsår. Endast legitimerade lärare ska få sätta betyg, ansvara för undervisning och få fast anställning. Det är bra att regeringen försöker höja kvaliteten på landets lärarkår men propositionen bygger på en feltänkt jämförelse med läkaryrket. Legitimationen kommer att stänga ute kompetenta personer från läraryrket och öka lärarnas administrativa börda. Förslaget riskerar även att – helt emot regeringens intentioner – göra lärarutbildningen ännu mindre attraktiv än vad den är i dag. Varje legitimationssystem bygger på att vi vet vilka färdigheter och kunskaper som krävs för att kunna utöva ett yrke med viss framgång. Trots att en mängd vetenskapliga studier undersökt frågan har det emellertid visat sig svårt att identifiera vilka egenskaper som krävs för att bli en bra lärare. Alltså går det inte att vid antagningen till lärarutbildningen välja ut lämpliga kandiater. Inte heller verkar själva lärarutbildningen göra en person till en bättre lärare. Även om goda ämnespedagogiska kunskaper förefaller kopplade till en framgångsrik lärargärning så tyder inget på att lärarutbildningar är särskilt bra på att förmedla sådana kunskaper. Visserligen ska den kritiserade svenska lärarutbildningen göras om, men det hade varit rimligt att invänta resultatet av denna reformprocess innan man gav lärarutbildningen den starka särställning som regeringens förslag ger den. Ett kanske allvarligare problem är att lärarlegitimationen bygger på en felaktig jämförelse med läkaryrket. Legitimerade lärare ska kunna varnas av en ansvarsnämnd och i värsta fall förlora legitimationen, bland annat om de inte bedriver undervisningen i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Parallellen till läkaryrket är tydlig men medan det i efterhand går att avgöra om en medicinsk behandling varit felaktig är det omöjligt att bedöma en undervisningssituation på samma sätt. Skolans mål är för mångfacetterade och det pedagogiska kunskapsläget för osäkert för att detta ska vara möjligt. Vidare har lärare till skillnad från läkare inte hand om enskilda personer utan om grupper av elever. Undervisningen kan därför aldrig vara helt anpassad till den enskildes förutsättningar, vilket gör ansvarsutkrävandet än svårare. Att det är närmast omöjligt att på ett objektivt sätt fastställa elevens förutsättningar belyser ytterligare problemen med en oberoende ansvarsbedömning. Man kan även fråga sig hur det går att utkräva strikt personligt ansvar i en så pass kollektiv verksamhet som skolundervisning. Under dessa premisser är sannolikheten stor att ansvarsnämnden blir ett rent spel för galleriet. Hotet om indragen legitimation kommer dock att kräva omfattande journalliknande behandlingsplaner där lärarna noggrant dokumenterar sina insatser. Inte för att dessa planer gör någon egentlig nytta, utan för att lärarna ska kunna visa vad som gjorts om någon elev är missnöjd med sin utbildning. Varken läraryrkets status eller undervisningens kvalitet lär höjas av att ännu mer av lärarnas tid och energi läggs på administrativa uppgifter. Ytterligare ett problem är att lärarna enligt förslaget ska genomgå ett introduktionsår efter avslutad utbildning. Lärarna ska då under handledning undervisa i rätt ämnen och på rätt nivå, varefter de kan få sin legitimation. Medan mer handledd praktik vore värdefull är de praktiska problemen med introduktionsåret stora. Högskoleverket har riktat skarp kritik mot förslaget då det kommer att innebära svårigheter för lärarna att få sin första anställning. I väntan på en lämplig introduktionstjänst så kommer lärarna att få hanka sig fram på vikariat. Vikariat till vilka de enligt propositionen inte får anställas om det finns legitimerade lärare att tillgå. Även läkare vikarierar i väntan på sin allmäntjänstgöring men läkare får då dispenser, exempelvis rätt att skriva ut medicin, som gör det möjligt för dem att utöva sitt yrke. Dessa dispenser delas ut trots att ett enskilt medicinskt misstag kan orsaka permanent skada. Vikarierande men icke-legitimerade lärare kommer däremot inte ens att få sätta betyg vilket gör dem närmast oanställningsbara. I slutet av introduktionsåret kommer rektor på respektive skola att bedöma lärarens lämplighet. Medan rektorerna troligtvis är relativt väl placerade för att göra denna bedömning måste man ifrågasätta att arbetsgivaren får denna maktställning över den enskildes framtida yrkesliv. En så rättsosäker ordning kommer knappast att locka fler kompetenta personer till läraryrket. Vidare är det motsägelsefullt att regeringen anser det nödvändigt att via legitimationen detaljreglera skolledarnas anställningsbeslut samtidigt som man ger rektorerna detta avgörande förtroende. Problem uppstår även för de behöriga lärare som fram till den 1 juli 2012 inte har tillräcklig tjänstgöring på lämplig nivå och i rätt ämnen. Denna inte obetydliga grupp lärare kommer om 20 månader inte längre att kunna utöva sitt yrke, hur lämpliga och kunniga de än må vara. Kravet på lärarlegitimation kommer alltså att höja inträdeshindren och hålla lämpliga personer – i många fall behöriga lärare – med goda ämneskunskaper borta från läraryrket. Möjligheterna att locka personer med alternativa erfarenheter till skolan kommer att minska och det är svårt att se hur detta ska höja undervisningens kvalitet. I en omskriven rapport från McKinsey poängteras att länder som lyckats väl med att bibehålla lärarutbildningens attraktionskraft även är de som lyckats garantera en trygg och smidig övergång till läraryrket efter avslutade studier. Lärarlegitimationen kommer att göra det motsatta vilket riskerar att ytterligare sänka lärarutbildningens och läraryrkets status. Riksdagen bör ha detta i åtanke innnan den röstar igenom regeringens förslag. Jonas Vlachos docent i nationalekonomi, Stockholms universitet och Institutet för näringslivsforskning, IFN Jonas Vlachos forskar kring och utreder utbildningsfrågor. Han arbetar för närvarande med rapporter om skolfrågor åt Konkurrensverket och Finanspolitiska rådet.


S:t Petersburg: Med Dostojevskij på brottsplatsen

Summary: Fjodor Dostojevskijs böcker och liv utspelade sig i S:t Petersburg. DN Resor träffade hans barnbarnsbarn och gick på jakt efter författarens platser i staden.

S:t Petersburg är Dostojevskijs stad. Dels Fjodor Dostojevskijs, 1800-talsförfattarens, som lät så många av sina romaner utspela sig här. Dels den 65-årige före detta spårvagnsföraren Dmitrij Dostojevskijs, författarens barnbarnsbarns, stad. Vi träffas under en middag i S:t Petersburg, äter pelmeni, ryska dumplingar och rödbetssoppan borsjtj. Snett mitt emot restaurangen ligger KGB-högkvarteret där Dmitrijs far fängslades, enbart på grund av sitt släktskap med författaren, som Sovjet såg som statens fiende. – Jag var liten då och det var en obehaglig upplevelse som satte spår. Min pappa ville aldrig berätta vad som hände där. Själv lärde jag mig att hålla tyst om min farfarsfar, för han var framför allt en person som gjorde livet svårare, säger Dmitrij Dostojevskij och ser dyster ut. Nu är det annorlunda. Redan före Sovjets fall omvärderades Dostojevskijs författarskap och Dmitrij Dostojevskij reser numera runt i världen och föreläser om sin berömda släkting och hans böcker. Det ger honom också tillfälle att tala om den stad han älskar. – Jag jobbade som tv-reparatör i Tyskland under en tid men längtade ständigt hem. Min farfarsfar kallade S:t Petersburg för den mest fantastiska stad i världen och han hade rätt. Hans böcker ger en bild av stadens själ, man kan använda dem för att utforska S:t Petersburg. Tidigare på dagen har jag besökt Dostojevskijmuseet, som är inrymt i författarens sista hem, en mörk hörnlägenhet som man försökt återställa i det skick det var när Fjodor Dostojevskij och hans familj bodde där. På skrivbordet i arbetsrummet ligger pennan som han använde då han skrev sin sista roman, ”Bröderna Karamazov”, och där finns en felstavad lapp från ett av hans barn med texten: ”Jag väntar på en present från dig pappa.” I ett hörn står den gunghäst som Dmitrij Dostojevskijs farfar fick i present när han var ett och ett halvt år – enligt den bistra guiden i museet. – Struntprat! Jag har hört många historier om den där gunghästen, och han var inte alls så liten när han fick den, protesterar Dmitrij Dostojevskij. Sedan övergår han till att berätta om platser i staden som är förknippade med hans farfarsfars böcker, och som han själv ofta körde förbi under åren som spårvagnsförare. Platser i S:t Petersburg förknippade med Fjodor Dostojevskij och hans böcker Dostojevskijmuseet, Kuznetjnyj pereulok 5/2, Vladimirskaja. Här bodde författaren under två perioder, dels 1846, och sedan från 1878 och fram till sin död 1881. Under dessa år stod Dostojevskij på toppen av sin berömmelse, men gamla skulder gjorde ändå hans ekonomi ganska dålig. Därför bodde han i denna billiga och mörka hyreslägenhet. Museet är framför allt ett författarhem, där man rekonstruerat rummen som de bör ha sett ut när familjen Dostojevskij bodde här. Området kring Gribojedov-kanalen – mordplatsen i ”Brott och straff”. Huset där bokens mord äger rum ligger intill den vackra Lejonbron, på kajen vid kanalen, Gribojedova nr 104. Då boken skrevs, i mitten av 1800-talet, var området förslummat. I dag är det en plats där S:t Petersburg, som på de flesta håll är storslaget och pampigt, visar upp en mer pittoresk och bohemisk sida. Raskolnikovs bostad. Ett stenkast därifrån, i gathörnet Stolyarny pereulok/Grazhdanskaja ligger det hus där studenten Raskolnikov hyr en vindskammare i ”Brott och straff”. Tretton trappsteg leder upp till vinden, men innanför vindsdörren finns ingen kammare. Själva trappan blev under en tid en kultplats, tills de som bor i huset tröttnade på allt spring och lät installera portkod. Sennaja Plosjtjad (Hötorget). På andra sidan kanalen ligger Sennaja Plosjtjad/Hötorget, ett av de äldsta torgen i S:t Petersburg. Här öppnade en boskapsmarknad på 1730-talet. I ”Brott och straff” beskrivs hur Raskolnikov vandrar omkring på marknaden, betraktar fyllbultarna och känner ”den typiska S:t Petersburg-odören”. När Dostojevskij skrev romanen bodde han själv väster om torget, på Przjevalskovo ulitsa 7. Peter Paul-fästningen. 1849 arresterades Fjodor Dostojevskij, anklagad för revolutionär konspiration. Under åtta månader satt han i isoleringscell i Peter Paul-fästningen innan han utsattes för en skenavrättning, för att sedan skickas på straffarbete i Sibirien, där han blev kvar till 1859. Den här upplevelsen skildras i romanen ”Idioten”. ”Brott och straff”-stämning på hotell Resa hit: Med flyg: Tur och retur-biljett med pris från strax under 3 000 kronor direkt från Stockholm med SAS, via Helsingfors med Blue 1 och Rossiya, eller via Riga med Air Baltic. Med båt: Viking Line, vikingline.se eller Silja Line, tallinksilja.se, till Helsingfors, och vidare till S:t Petersburg med det ryska rederiet St Peter Line, stpeterline.ru/se/ kostar cirka 1 200 kronor för samtliga delsträckor. Med tåg: Från Helsingfors kan man även ta tåget till S:t Petersburg. Resan tar ungefär sex timmar. Organiserade weekendresor: Med båt till S:t Petersburg säljs bland annat av tallinksilja.com, och med flyg av latitudetravel.se och iventustravel.se Hotell med Dostojevskijtema Designhotellet Sonya: Är inrett av svenska Stylt, som haft som mål att skapa samma stämning som i ”Brott och straff”. Det ser ut som man föreställer sig 1800-talets Ryssland: mörkt och mystiskt, rött, svart och silver. Varje rumsdörr har ett eget citat ur boken, och vandrar man från dörr till dörr i korridorerna kan man läsa ett stycke ur ett kapitel per våning. Pris från cirka 1 200 kronor. radisson-hotels.ru/sonyahotel-stpetersburg The Brothers Karamazov: Ligger nära Dostojevskijmuseet. De ljust inredda rummen är uppkallade efter gestalter i författarens böcker. Pris från cirka 1 000 kronor för ett dubbelrum. karamazovhotel.com


”Nyanlända behöver mer än en klapp på huvudet”

Summary: Nye integrationsministern: Vi genomför nu den största förändringen av svensk integrationspolitik på 25 år. Märkligt att Socialdemokraterna vill bromsa reformen. Den etableringsreform som träder i kraft den 1 december är tydligt inriktad på att nyanlända snabbt ska få jobb och lära sig svenska. Det är därför väldigt förvånande att Socialdemokraterna visat sig vara beredda att fälla finansieringen. Reformen bryter med den omhändertagandementalitet som länge präglat svensk integrationspolitik. Flyktingar och invandrare har bemötts som svaga individer – trots att det ofta är de mest drivna som bryter upp från sitt hemland. De behöver inte en klapp på huvudet utan professionellt stöd för att etablera sig och ta del av de rättigheter och skyldigheter som gäller i Sverige, skriver Erik Ullenhag.

Varje morgon går 600 000 människor som har fötts i ett annat land till jobbet. De betalar skatt och bär i hög grad upp välfärden. Sverige har genom historien varit öppet för människor och samarbetet med andra länder. Det har gjort vårt land rikare och jag är stolt över att vi har tagit vårt solidariska ansvar och givit människor, som flytt undan förföljelse, en fristad. Men samtidigt som många som kommit till vårt land har lyckats ska vi vara tydliga med att vi har stora integrationsutmaningar. En lyckad och väl fungerande integration är en av vår framtids stora utmaningar. Därför genomför regeringen den 1 december den största förändringen av svensk integrationspolitik på 25 år. Människor som flyr från krig eller allvarliga missförhållanden gör det för att söka en bättre och tryggare framtid för sig och sin familj. De förväntar sig att få bidra till samhället – inte att leva på bidrag. I dag tar det sju år för den genomsnittliga flyktingen från uppehållstillstånd till arbete. Efter tre år i landet har endast 30 procent av flyktingarna arbete. Utrikes födda har 20 procent lägre sysselsättningsgrad än övriga befolkningen, skolresultaten är sämre och det finns hela bostadsområden som befinner sig i en nedåtgående spiral. Det är ett resursslöseri och vittnar om stora problem i organiseringen av den första tiden i Sverige. Den modell för mottagande av nyanlända som vi har haft under lång tid har inte fungerat, därför lägger vi nu om mottagandet av nyanlända. Det är systemet som har haft klara brister, inte de som kommer till Sverige. Svensk integrationspolitik har brottats med två huvudproblem. För det första har politiken präglats av alldeles för mycket av omhändertagande. Flyktingar och invandrare har bemötts som svaga individer, trots att det ofta är de mest drivna människorna som bryter upp från sitt hemland. Tydligast visades detta av att det fram till för några år sedan fanns ett arbetsförbud för den som var asylsökande i vårt land. För det andra har politiken misslyckats med att se att de som har kommit hit är olika och har olika förutsättningar, bakgrund, drömmar och vilja. Politiken har inte varit tillräckligt individuellt anpassad utan har i stället formats utifrån att alla som invandrar har haft behov av samma stöd. Vi har haft en svenskundervisning för invandrare som har hållit för låg kvalitet och som i många fall inte tagit hänsyn till människors olika förutsättningar och bakgrund. Den etableringsreform, som träder i kraft den 1 december i år, bryter med omhändertagandementaliteten och är tydligt inriktad på att den nyanlända snabbt ska få jobb och lära sig svenska. Det är därför väldigt förvånande att Socialdemokraterna visat sig beredda att försöka fälla finansieringen av viktiga delar av reformen. Valfrihet, individuellt utformade insatser och fler aktörer är viktiga delar i den nya reformen. Men vi behöver också förändra synen på dem som lämnar sitt land för att söka skydd och en fristad i Sverige. De behöver inte en klapp på huvudet, utan professionellt stöd för att så snabbt som möjligt lära sig svenska, etablera sig på arbetsmarknaden och ta del av de möjligheter, rättigheter och skyldigheter som gäller i Sverige. Därför utgår reformen från individens behov, men betonar också tydligt individens eget ansvar för sin framtid. Reformens viktigaste delar är: • I stället för att tas emot av socialtjänsten ska nyanlända från dag ett mötas av insatser för arbete. Därför får Arbetsförmedlingen ta över samordningsansvaret från kommunerna när det gäller de insatser som ska leda till jobb och egen försörjning. • Individuella insatser från dag ett. Kort efter att den nyanlända beviljats uppehållstillstånd träffar hon eller han Arbetsförmedlingen för ett etableringssamtal. Frågor om var i landet den nyanländas kompetens efterfrågas och hur vägen till arbete ser ut diskuteras för att tidigt matcha bostad och arbetsmarknad. Utifrån samtalet görs en skräddarsydd etableringsplan med individuella insatser. • Etableringsersättningen är generell och lika för alla oberoende av var i landet den nyanlända bor. Ersättningen är individuell och utgår när den nyanlända aktivt deltar i insatserna – för att få ut full ersättning ska den nyanlända delta i svenskundervisning och andra insatser som föreskrivs i etableringsplanen. Den individuellt utformade ersättningen kan leda till förbättrad jämställdhet genom att ersättningen inte påverkas av andra inkomster i hushållet. Arbetslinjen är också tydlig i systemet – det är möjligt att arbeta vid sidan av insatserna utan att ersättningen minskas. • En etableringslots införs för att stödja den nyanlända under den första tiden i Sverige. Ersättning till lotsen är resultatbaserad, vilket innebär att lotsen också har ett intresse av att den nyanlända så snabbt som möjligt kommer i arbete och kan försörja sig själv. Den nyanlända väljer själv lots. • Samhällsorientering införs som en obligatorisk del av nyanländas etablering. Syftet med samhällsorientering är att den ska ge grundläggande förståelse för det svenska samhället, hur det fungerar och vad det innebär att leva och bo i Sverige. Många nyanlända berövas i dag möjligheten att känna delaktighet och bli en del av det nya samhället. Långa väntetider för att börja studera svenska, få sin tidigare utbildning eller arbetslivserfarenhet översatt och avsaknad av kontakt med arbetsmarknaden leder till passivisering och ökar risken för ett långvarigt utanförskap. Det borde vara tvärtom. Etableringsreformen lägger grunden för en ny integrationspolitik där arbete och kunskap i svenska språket är i fokus från första dagen. Som vid alla stora reformer kommer det säkert att finnas problem till en början. Jag kommer därför att ägna mycket tid åt att följa genomförandet och ha en beredskap att snabbt rätta till eventuella brister. Jag tänker aldrig kompromissa med att Sverige ska fortsätta att vara ett öppet och tolerant land. Som liberal välkomnar jag invandring, oavsett om man kommer som flykting eller om man söker sig till Sverige för att arbeta eller studera. Men vi måste bli bättre på att ge alla nyanlända som kommer till Sverige möjlighet att bidra till vår gemensamma framtid. Etableringsreformen är ett första viktigt steg i den riktningen. Erik Ullenhag integrationsminister (FP) Erik Ullenhag Erik Ullenhag är 38 år och jurist. Han är född i Uppsala men bor nu i Stockholm. Han var ordförande i Liberala ungdomsförbundet mellan åren 1997 och 1999. Ullenhag valdes in i riksdagen för Folkpartiet Liberalerna 2002 och var riksdagsledamot till 2006. Han har varit såväl socialpolitisk som integrationspolitisk talesman för partiet och blev partisekreterare 2006. Han är nytillträdd integrationsminister och biträdande arbetsmarknadsminister. Källa: DN


Summary: Nye integrationsministern: Vi genomför nu den största förändringen av svensk integrationspolitik på 25 år. Märkligt att Socialdemokraterna vill bromsa reformen.Den etableringsreform som träder i kraft den 1 december är tydligt inriktad på att nyanlända snabbt ska få jobb och lära sig svenska. Det är därför väldigt förvånande att Socialdemokraterna visat sig vara beredda att fälla finansieringen. Reformen bryter med den omhändertagandementalitet som länge präglat svensk integrationspolitik. Flyktingar och invandrare har bemötts som svaga individer – trots att det ofta är de mest drivna som bryter upp från sitt hemland. De behöver inte en klapp på huvudet utan professionellt stöd för att etablera sig och ta del av de rättigheter och skyldigheter som gäller i Sverige, skriver Erik Ullenhag.

Varje morgon går 600 000 människor som har fötts i ett annat land till jobbet. De betalar skatt och bär i hög grad upp välfärden. Sverige har genom historien varit öppet för människor och samarbetet med andra länder. Det har gjort vårt land rikare och jag är stolt över att vi har tagit vårt solidariska ansvar och givit människor, som flytt undan förföljelse, en fristad. Men samtidigt som många som kommit till vårt land har lyckats ska vi vara tydliga med att vi har stora integrationsutmaningar. En lyckad och väl fungerande integration är en av vår framtids stora utmaningar. Därför genomför regeringen den 1 december den största förändringen av svensk integrationspolitik på 25 år. Människor som flyr från krig eller allvarliga missförhållanden gör det för att söka en bättre och tryggare framtid för sig och sin familj. De förväntar sig att få bidra till samhället – inte att leva på bidrag. I dag tar det sju år för den genomsnittliga flyktingen från uppehållstillstånd till arbete. Efter tre år i landet har endast 30 procent av flyktingarna arbete. Utrikes födda har 20 procent lägre sysselsättningsgrad än övriga befolkningen, skolresultaten är sämre och det finns hela bostadsområden som befinner sig i en nedåtgående spiral. Det är ett resursslöseri och vittnar om stora problem i organiseringen av den första tiden i Sverige. Den modell för mottagande av nyanlända som vi har haft under lång tid har inte fungerat, därför lägger vi nu om mottagandet av nyanlända. Det är systemet som har haft klara brister, inte de som kommer till Sverige. Svensk integrationspolitik har brottats med två huvudproblem. För det första har politiken präglats av alldeles för mycket av omhändertagande.Flyktingar och invandrare har bemötts som svaga individer, trots att det ofta är de mest drivna människorna som bryter upp från sitt hemland. Tydligast visades detta av att det fram till för några år sedan fanns ett arbetsförbud för den som var asylsökande i vårt land. För det andra har politiken misslyckats med att se att de som har kommit hit är olika och har olika förutsättningar, bakgrund, drömmar och vilja.Politiken har inte varit tillräckligt individuellt anpassad utan har i stället formats utifrån att alla som invandrar har haft behov av samma stöd. Vi har haft en svenskundervisning för invandrare som har hållit för låg kvalitet och som i många fall inte tagit hänsyn till människors olika förutsättningar och bakgrund. Den etableringsreform, som träder i kraft den 1 december i år, bryter med omhändertagandementaliteten och är tydligt inriktad på att den nyanlända snabbt ska få jobb och lära sig svenska. Det är därför väldigt förvånande att Socialdemokraterna visat sig beredda att försöka fälla finansieringen av viktiga delar av reformen. Valfrihet, individuellt utformade insatser och fler aktörer är viktiga delar i den nya reformen. Men vi behöver också förändra synen på dem som lämnar sitt land för att söka skydd och en fristad i Sverige. De behöver inte en klapp på huvudet, utan professionellt stöd för att så snabbt som möjligt lära sig svenska, etablera sig på arbetsmarknaden och ta del av de möjligheter, rättigheter och skyldigheter som gäller i Sverige. Därför utgår reformen från individens behov, men betonar också tydligt individens eget ansvar för sin framtid. Reformens viktigaste delar är: • I stället för att tas emot av socialtjänsten ska nyanlända från dag ett mötas av insatser för arbete.Därför får Arbetsförmedlingen ta över samordningsansvaret från kommunerna när det gäller de insatser som ska leda till jobb och egen försörjning. • Individuella insatser från dag ett.Kort efter att den nyanlända beviljats uppehållstillstånd träffar hon eller han Arbetsförmedlingen för ett etableringssamtal. Frågor om var i landet den nyanländas kompetens efterfrågas och hur vägen till arbete ser ut diskuteras för att tidigt matcha bostad och arbetsmarknad. Utifrån samtalet görs en skräddarsydd etableringsplan med individuella insatser. • Etableringsersättningen är generell och lika för alla oberoende av var i landet den nyanlända bor.Ersättningen är individuell och utgår när den nyanlända aktivt deltar i insatserna – för att få ut full ersättning ska den nyanlända delta i svenskundervisning och andra insatser som föreskrivs i etableringsplanen. Den individuellt utformade ersättningen kan leda till förbättrad jämställdhet genom att ersättningen inte påverkas av andra inkomster i hushållet. Arbetslinjen är också tydlig i systemet – det är möjligt att arbeta vid sidan av insatserna utan att ersättningen minskas. • En etableringslots införs för att stödja den nyanlända under den första tiden i Sverige.Ersättning till lotsen är resultatbaserad, vilket innebär att lotsen också har ett intresse av att den nyanlända så snabbt som möjligt kommer i arbete och kan försörja sig själv. Den nyanlända väljer själv lots. • Samhällsorientering införs som en obligatorisk del av nyanländas etablering.Syftet med samhällsorientering är att den ska ge grundläggande förståelse för det svenska samhället, hur det fungerar och vad det innebär att leva och bo i Sverige. Många nyanlända berövas i dag möjligheten att känna delaktighet och bli en del av det nya samhället. Långa väntetider för att börja studera svenska, få sin tidigare utbildning eller arbetslivserfarenhet översatt och avsaknad av kontakt med arbetsmarknaden leder till passivisering och ökar risken för ett långvarigt utanförskap. Det borde vara tvärtom. Etableringsreformen lägger grunden för en ny integrationspolitik där arbete och kunskap i svenska språket är i fokus från första dagen. Som vid alla stora reformer kommer det säkert att finnas problem till en början. Jag kommer därför att ägna mycket tid åt att följa genomförandet och ha en beredskap att snabbt rätta till eventuella brister. Jag tänker aldrig kompromissa med att Sverige ska fortsätta att vara ett öppet och tolerant land. Som liberal välkomnar jag invandring, oavsett om man kommer som flykting eller om man söker sig till Sverige för att arbeta eller studera. Men vi måste bli bättre på att ge alla nyanlända som kommer till Sverige möjlighet att bidra till vår gemensamma framtid. Etableringsreformen är ett första viktigt steg i den riktningen. Erik Ullenhag integrationsminister (FP)


El Perro Del Mar spelar på stort Sonic-kalas

Summary: En gråtande prinsessa, ett ödsligt träsk, en mystisk bar i Twin Peaks. El Perro Del Mars musik väcker märkliga associationer. Nu skriver hon låtar i New York och längtar efter Sonics tioårskalas.

Hösten 2010. Hunden från havet har flytt snöslasket i Sverige för ett betydligt varmare New York. Ett nytt album är i vardande. – Jag är här och skriver musik till nästa skiva. Det är skönt att komma bort från vardagssammanhangen, säger hon. Hur går skrivandet? – Det går bra, jag är i slutskedet av skrivfasen nu. Förhoppningsvis kan jag börja spela in skivan i början av nästa år. Året var 2003. Sarah Assbring hade lämnat Sverige för Spanien. Deprimerad strosade hon längs stränderna, iakttog havets vågor. Plötsligt kom en liten skabbig hund henne till mötes. Någonting föll på plats. Sarah Assbring åkte hem till Sverige, tog upp sin avsomnade musikkarriär och resten är – som man brukar säga – historia. Sedan dess har hon gett ut fyra kritikerrosade album under namnet El Perro Del Mar – Hunden från havet. Och nu är alltså ett femte på väg. Sarah Assbring har varit i New York en vecka, stannar ytterligare en. Det får räcka. Hon tycker att det är viktigt att inte spendera för lång tid i staden. – Jag har haft dåliga erfarenheter av New York tidigare. Det finns så mycket att göra här och det är lätt att bli för stimulerad. Då är det bättre att vara här kortare tid och koncentrera sig på att skriva i stället, säger hon. El Perro Del Mars senaste album ”Love is not pop” släpptes 2009 och fick mycket fina recensioner. I DN belönades skivan med näst högsta betyg. Samma sak i Nöjesguiden, Göteborgs-Posten och Expressen. Det är inte konstigt att Sarah Assbring vill att nästa album ska ta vid där det förra slutade. – Jag försöker alltid följa något slags röd tråd när jag skriver musik. Den här gången ville jag göra en naturlig uppföljare till det jag gjorde sist, säger hon. Hennes musik har kallats allt från spöklik till melankolisk och svävande. Som någonting hämtat från en mystisk bar i Twin Peaks. Sarah Assbring skrattar åt liknelsen. – Det är inget jag har försökt att efterlikna medvetet. Men jag har alltid varit svag för David Lynch, och det där låter ju som ett ställe man skulle vilja vara på, säger hon roat. I en intervju med DN 2005 jämförde Sarah sin musik med John Bauers gamla teckningar på tomtar och troll. Hon målade upp bilden av en ledsen prinsessa som satt och grät vid ett ödsligt träsk. Är det fortfarande så du vill beskriva din musik? – Nej, det där ändras, i dag är det andra tavlor som inspirerar. Men det grundläggande temat, blandningen mellan det fula och det vackra, kommer jag alltid att vara ute efter. Sarah Assbring har tillbringat den senaste tiden i Göteborg. Där har hon medverkat i dans- och musikföreställningen ”Narcissus” – en historia om den självupptagne ynglingen som förälskar sig i sin egen spegelbild. Bakom projektet står elektroduon Pacific! och koreografen Olof Persson. ”Ett äktenskap mellan klubb- och teatervärlden”, enligt Sarah Assbring. – Vi testade att sätta upp den på Debaser Medis förra året. Jag tycker det är otroligt givande att pröva på alla möjliga scener, säger hon. Nästa torsdag är det scenen på Berns som gäller. Musiktidningen Sonic fyller tio år och har bestämt sig för att fira med stil. Ett tiotal artister ska uppträda – däribland El Perro Del Mar. – Det ska bli roligt. Det blir lite firmafest, säger Sarah. Artisterna kommer att backas upp av ett specialkomponerat band under ledning av trumpetaren Goran Kajfeš. – Det är det jag ser mest fram emot. Att spela med Goran, att få göra något extra med musiker jag beundrar, säger Sarah. Vad har tidningen Sonic betytt för dig? – Det är en bra tidning. Och det är trist att det finns så få musiktidningar i Sverige. Hon gör en paus. – Fast jag försöker läsa så lite musikjournalistik som möjligt. All branschkänsla är obehaglig och för det mesta väldigt ostimulerande, säger hon sedan. Sonics tioårskalas Sonic ordnar kalas på Berns Festen är torsdag 18/11, kl 19. På scenen står: Anna Järvinen, Ebbot Lundberg, El Perro Del Mar, First Aid Kit, Magnus Carlson, Markus Krunegård, Ola Salo, Olle Ljungström, Orup, Oskar Linnros, Titiyo, Annika Norlin och Joel Alme. Husbandet leds av Goran Kajfeš. El Perro Del Mar Sarah Assbring spelade i Aquadays och Sadovaj innan hon började göra musik under namnet El Perro Del Mar. Hon har släppt fyra fullängdare: ”Look! It’s El Perro Del Mar!”, ”El Perro Del Mar”, ”From the valley to the stars” och ”Love is not pop” Läs mer om Sonics tioårskalas Tre frågor till Sonics chefredaktör Enkät: Vad har Sonic betytt för dig


”Våra konstskatter behöver ett nytt Nationalmuseum”

Summary: Tongivande kulturfrämjare: Regering och riksdag måste ge Nationalmuseums enastående kulturarv den plats det förtjänar. Samlingarna i Nationalmuseum är av omätligt konstnärligt värde. Men de är i dag inhysta i en huvudbyggnad som är i ett katastrofalt skick. Konsten skadas allvarligt av det dåliga klimatet. Regeringen har insett allvaret och det är utmärkt. Men dess tanke att den magnifika huvudbyggnaden ensam ska rymma museets rika kulturarv är inte hållbar. Parallellt med en renovering bör Sverige satsa på en ny byggnad bredvid dagens Nationalmuseum. Det skulle öppna ett nytt stadsperspektiv från Djurgården till Nybroplan och ekonomiskt vara en fördel för Stockholm och hela landet, skriver de fjorton artikelförfattarna.

Nationalmuseum i Stockholm är sedan länge ett av Sveriges främsta besöksmål. Museet äger en av världens absolut främsta teckningssamlingar, liksom världens största samling av europeiskt miniatyrmåleri och den mest betydande samlingen ikoner utanför Ryssland. Samlingarna av europeiskt måleri och skulptur skattas mycket högt internationellt. Svensk konst fram till förra sekelskiftet har här sitt viktigaste rum, liksom konsthantverk och design fram till i dag. Forskare och specialister från hela världen vänder sig hit för att söka kunskaper och sammanhang. I Europa och Nordamerika är de stora konstmuseerna självklara nav i storstadsmiljöerna. Deras roll för turismen och därmed för handel och ekonomi kan inte överskattas. Miljontals besökare strömmar varje år till Paris, London, New York, Amsterdam, Prag, Chicago, Madrid, Berlin och Rom med de stora konstmuseerna i sikte. Många miljarder har satsats på nya museibyggnader i dessa och andra städer. I Köpenhamn har Statens museum for kunst byggts ut. I Oslo byggs nu ett helt nytt Nasjonalmuseum. Konstmuseerna uppfattas som platser för kunskapsutbyte, demokrati och framtidstro. De bidrar aktivt till att öka förståelsen mellan länder och kulturer. Och de visar först och sist respekt för den mänskliga kreativiteten så som den uttrycker sig i konstnärlig form. Ett framstående internationellt konstmuseum kan på så sätt avläsas som en mätare av det omgivande samhällets självförståelse. Det är hög tid att detta synsätt också når Sverige. Vårt Nationalmuseum har nämligen inte på långt när de lokaler det behöver. Samlingarna är en del av det europeiska kulturarvet och representerar ett omätligt konstnärligt värde. Samlingarnas ekonomiska värde är också enormt. Men de oskattbara konstverken är i dag inhysta i en huvudbyggnad som befinner sig i ett katastrofalt skick. Konsten skadas allvarligt av det dåliga klimatet. Alla tekniska installationer har nått sin livslängd. De ömtåliga samlingarna måste plockas upp och ned så fort en tillfällig utställning ska äga rum. Elementära krav på tillgänglighet och brandskydd kan inte uppfyllas. De viktiga internationella utställningarna måste Sverige i framtiden tacka nej till. Museet kan inte möta de krav på utrymme, säkerhet och teknik som ställs. Regeringen har insett lägets allvar och har påbörjat processen att ta hand om den befintliga byggnaden och dess arkitektoniska värden. Detta är utmärkt. Men regeringens tanke att den gamla huvudbyggnaden ensam ska räcka till för det 21:a århundradets museiverksamhet är däremot inte hållbar. Byggnaden från 1860-talet är magnifik och står för en storstilad och särpräglad arkitektur, men den är alldeles för liten och oflexibel för det rika och mångfacetterade kulturarv den ska rymma. Det finns inga särskilda salar för de tillfälliga utställningar som i dag är en så viktig del av museets verksamhet. De senaste 150 årens konstnärliga kulturarv representerar en omvälvande samhällsutveckling som kräver långt mer än vad den nuvarande byggnaden – även nyrenoverad – står för och kan inrymma. Därför bör vi parallellt satsa på en ny byggnad bredvid dagens Nationalmuseum. En ny modern byggnad ska ge ökat utrymme för samlingarna. Den är nödvändig för konstverk som kräver särskilt klimat eller ny teknik, till exempel samlingarna av teckning och grafik. Den bör inrymma flexibla utställningsytor för tillfälliga utställningar. Den skulle ge helt andra möjligheter att lyfta fram samlingarna av design och konsthantverk. Och inte minst måste den möta besökarnas förväntningar på service och tillgänglighet. En sådan ny byggnad ska fylla högt ställda krav på samspel mellan innehåll och ändamål, arkitektur och plats i stadsmiljön. Det gör symbolvärdet högt och den fysiska platsen till en mötesplats för många som rör sig i staden. Den gamla byggnadens läge, med fasaden mot Slottet, ger möjligheten att låta en ny byggnad vända sig åt andra hållet och öppna ett helt nytt stadsperspektiv från Djurgården till Nybroplan. Den kan därmed bli bekräftelsen på att också vår tid har kraft och förmåga att lägga något väsentligt till den centrala stenstadens arkitektur. Den nya byggnaden har mycket att leva upp till med sin närhet till 1600-talets kungaborg och medborgarnas nationalmuseum från 1800-talet. Men det är också förmågan att fungera för sitt ändamål som avgör arkitekturens styrka. Det gäller att följsamt möta vad konst och publik i samspel behöver för att plats och byggnad ska lyfta innehållet. 1800-talets nationella bildningsinstitution utvecklades under 1900-talet till ett museum för stora utställningar med pedagogiska ambitioner och möjlighet till upplevelser för en bred publik. 2000-talet har också visat konstmuseets möjligheter att erbjuda en plats öppen för möten mellan olika kulturer och människor oavsett nationalitet och ursprung. Men vidden av konstmuseets faktiska potential är enorm: mångfalden av perspektiv på konsten är lika stor som samhällets dynamik. En satsning på Nationalmuseum handlar därför om att frigöra befintliga värden och bygga ut dem med en plattform för ett rikt konst- och kulturliv i framtiden. Brist på pengar brukar vara svaret som sätter stopp för investeringar i konst och kultur. Men ett nytt Nationalmuseum kommer också ekonomiskt att vara en fördel för Stockholm och landet. Och Sverige har bättre statsfinanser än de flesta medlemsstaterna i EU. Ska vi ändå vara ett av de få länder som inte anser sig ha råd att ge sina konstskatter utrymmen som dagen och morgondagen kräver? Ska just vi vara de som inte kan få fram resurser för att ta ansvar för vårt kulturarv och ge det säkra och ändamålsenliga lokaler? Ska just vi som kanske har bäst råd ställa oss utanför när stora internationella utställningar går runt i Europas övriga huvudstäder? Nej. Regering och riksdag måste inse vilket enastående kulturarv vi förvaltar i Nationalmuseum och ta sitt ansvar och ge konsten den plats den förtjänar i morgondagens samhälle. Karin Mamma Andersson konstnär Pontus Bonnier vd Bonniers konsthall Cecilia Edefalk konstnär Elizabeth Hatz arkitekt SAR/MSA, Mats Hellström f d landshövding i Stockholms län och minister Dan Karlholm professor i konstvetenskap, Södertörns högskola Sune Nordgren projektledare Jockum Nordström konstnär Christer Romilson f d ordf i Nationalmuseums styrelse Mårten Snickare docent i konstvetenskap, Stockholms universitet Jens Spendrup vd i Spendrups Bryggeri Cecilia Widenheim curator Gert Wingårdh arkitekt SAR/MSA, Dan Wolgers konstnär NATIONALMUSEUM Nationalmuseum är Sveriges största konstmuseum. Byggnaden i renässansstil invigdes 1866 som ett av världens första offentliga konstmuseer. Samlingarnas historia sträcker sig tillbaka till 1500-talet. Två personer är viktiga för den betydelse samlingarna har i dag: Den ene är Carl Gustaf Tessin som under sin tid som ambassadör i Paris på 1740-talet köpte samtida fransk konst av högsta kvalitet. Den andre är Gustav III. Efter hans död 1792 instiftades Kongl. Museum till kungens minne och hans samlingar överfördes i allmän ägo. Källa: Nationalmuseum


Summary: Tongivande kulturfrämjare: Regering och riksdag måste ge Nationalmuseums enastående kulturarv den plats det förtjänar.Samlingarna i Nationalmuseum är av omätligt konstnärligt värde. Men de är i dag inhysta i en huvudbyggnad som är i ett katastrofalt skick. Konsten skadas allvarligt av det dåliga klimatet. Regeringen har insett allvaret och det är utmärkt. Men dess tanke att den magnifika huvudbyggnaden ensam ska rymma museets rika kulturarv är inte hållbar. Parallellt med en renovering bör Sverige satsa på en ny byggnad bredvid dagens Nationalmuseum. Det skulle öppna ett nytt stadsperspektiv från Djurgården till Nybroplan och ekonomiskt vara en fördel för Stockholm och hela landet, skriver de fjorton artikelförfattarna.

Nationalmuseum i Stockholm är sedan länge ett av Sveriges främsta besöksmål. Museet äger en av världens absolut främsta teckningssamlingar, liksom världens största samling av europeiskt miniatyrmåleri och den mest betydande samlingen ikoner utanför Ryssland. Samlingarna av europeiskt måleri och skulptur skattas mycket högt internationellt. Svensk konst fram till förra sekelskiftet har här sitt viktigaste rum, liksom konsthantverk och design fram till i dag. Forskare och specialister från hela världen vänder sig hit för att söka kunskaper och sammanhang. I Europa och Nordamerika är de stora konstmuseerna självklara nav i storstadsmiljöerna. Deras roll för turismen och därmed för handel och ekonomi kan inte överskattas. Miljontals besökare strömmar varje år till Paris, London, New York, Amsterdam, Prag, Chicago, Madrid, Berlin och Rom med de stora konstmuseerna i sikte. Många miljarder har satsats på nya museibyggnader i dessa och andra städer. I Köpenhamn har Statens museum for kunst byggts ut. I Oslo byggs nu ett helt nytt Nasjonalmuseum. Konstmuseerna uppfattas som platser för kunskapsutbyte, demokrati och framtidstro. De bidrar aktivt till att öka förståelsen mellan länder och kulturer. Och de visar först och sist respekt för den mänskliga kreativiteten så som den uttrycker sig i konstnärlig form. Ett framstående internationellt konstmuseum kan på så sätt avläsas som en mätare av det omgivande samhällets självförståelse. Det är hög tid att detta synsätt också når Sverige. Vårt Nationalmuseum har nämligen inte på långt när de lokaler det behöver. Samlingarna är en del av det europeiska kulturarvet och representerar ett omätligt konstnärligt värde. Samlingarnas ekonomiska värde är också enormt. Men de oskattbara konstverken är i dag inhysta i en huvudbyggnad som befinner sig i ett katastrofalt skick. Konsten skadas allvarligt av det dåliga klimatet. Alla tekniska installationer har nått sin livslängd. De ömtåliga samlingarna måste plockas upp och ned så fort en tillfällig utställning ska äga rum. Elementära krav på tillgänglighet och brandskydd kan inte uppfyllas. De viktiga internationella utställningarna måste Sverige i framtiden tacka nej till. Museet kan inte möta de krav på utrymme, säkerhet och teknik som ställs. Regeringen har insett lägets allvar och har påbörjat processen att ta hand om den befintliga byggnaden och dess arkitektoniska värden. Detta är utmärkt. Men regeringens tanke att den gamla huvudbyggnaden ensam ska räcka till för det 21:a århundradets museiverksamhet är däremot inte hållbar. Byggnaden från 1860-talet är magnifik och står för en storstilad och särpräglad arkitektur, men den är alldeles för liten och oflexibel för det rika och mångfacetterade kulturarv den ska rymma. Det finns inga särskilda salar för de tillfälliga utställningar som i dag är en så viktig del av museets verksamhet. De senaste 150 årens konstnärliga kulturarv representerar en omvälvande samhällsutveckling som kräver långt mer än vad den nuvarande byggnaden – även nyrenoverad – står för och kan inrymma. Därför bör vi parallellt satsa på en ny byggnad bredvid dagens Nationalmuseum. En ny modern byggnad ska ge ökat utrymme för samlingarna. Den är nödvändig för konstverk som kräver särskilt klimat eller ny teknik, till exempel samlingarna av teckning och grafik. Den bör inrymma flexibla utställningsytor för tillfälliga utställningar. Den skulle ge helt andra möjligheter att lyfta fram samlingarna av design och konsthantverk. Och inte minst måste den möta besökarnas förväntningar på service och tillgänglighet. En sådan ny byggnad ska fylla högt ställda krav på samspel mellan innehåll och ändamål, arkitektur och plats i stadsmiljön. Det gör symbolvärdet högt och den fysiska platsen till en mötesplats för många som rör sig i staden. Den gamla byggnadens läge, med fasaden mot Slottet, ger möjligheten att låta en ny byggnad vända sig åt andra hållet och öppna ett helt nytt stadsperspektiv från Djurgården till Nybroplan. Den kan därmed bli bekräftelsen på att också vår tid har kraft och förmåga att lägga något väsentligt till den centrala stenstadens arkitektur. Den nya byggnaden har mycket att leva upp till med sin närhet till 1600-talets kungaborg och medborgarnas nationalmuseum från 1800-talet. Men det är också förmågan att fungera för sitt ändamål som avgör arkitekturens styrka. Det gäller att följsamt möta vad konst och publik i samspel behöver för att plats och byggnad ska lyfta innehållet. 1800-talets nationella bildningsinstitution utvecklades under 1900-talet till ett museum för stora utställningar med pedagogiska ambitioner och möjlighet till upplevelser för en bred publik. 2000-talet har också visat konstmuseets möjligheter att erbjuda en plats öppen för möten mellan olika kulturer och människor oavsett nationalitet och ursprung. Men vidden av konstmuseets faktiska potential är enorm: mångfalden av perspektiv på konsten är lika stor som samhällets dynamik. En satsning på Nationalmuseum handlar därför om att frigöra befintliga värden och bygga ut dem med en plattform för ett rikt konst- och kulturliv i framtiden. Brist på pengar brukar vara svaret som sätter stopp för investeringar i konst och kultur. Men ett nytt Nationalmuseum kommer också ekonomiskt att vara en fördel för Stockholm och landet. Och Sverige har bättre statsfinanser än de flesta medlemsstaterna i EU. Ska vi ändå vara ett av de få länder som inte anser sig ha råd att ge sina konstskatter utrymmen som dagen och morgondagen kräver? Ska just vi vara de som inte kan få fram resurser för att ta ansvar för vårt kulturarv och ge det säkra och ändamålsenliga lokaler? Ska just vi som kanske har bäst råd ställa oss utanför när stora internationella utställningar går runt i Europas övriga huvudstäder? Nej. Regering och riksdag måste inse vilket enastående kulturarv vi förvaltar i Nationalmuseum och ta sitt ansvar och ge konsten den plats den förtjänar i morgondagens samhälle. Karin Mamma Andersson konstnär, Pontus Bonnier vd Bonniers konsthall, Cecilia Edefalk konstnär, Elizabeth Hatz arkitekt SAR/MSA, Mats Hellström f d landshövding i Stockholms län och minister, Dan Karlholm professor i konstvetenskap, Södertörns högskola, Sune Nordgren projektledare, Jockum Nordström konstnär, Christer Romilson f d ordf i Nationalmuseums styrelse, Mårten Snickare docent i konstvetenskap, Stockholms universitet, Jens Spendrup vd i Spendrups Bryggeri, Cecilia Widenheim curator, Gert Wingårdh arkitekt SAR/MSA, Dan Wolgers konstnär


”Så ska S åter bli centrum i den svenska politiken”

Summary: Thomas Östros om en S-politik för framtiden: Sverige behöver en ny skattereform som ger oss internationellt konkurrenskraftiga skatter. För att socialdemokratin ska vara en relevant kraft i framtiden måste vi åter bli företrädare för dem som jobbar. Vi ska grunda vår politik på tidlösa värderingar, till exempel att det ska löna sig att arbeta och att Sverige ska konkurrera med kunskap. Men metoderna måste omprövas och det krävs strukturella reformer av det svenska samhället, bland annat en ny skattereform som bygger på enkelhet, likformighet och breda skattebaser. Drivkrafter för arbete, sparande och företagsamhet är centrala. Socialdemokratin ska inte flytta på sig för att andra gör det. Vi ska vara centrum i svensk politik – med hjärtat till vänster, skriver Thomas Östros.

Socialdemokratins position har byggt på att vi har varit ett brett löntagarparti, på en klok reformagenda och på vår förmåga att driva en stark ekonomisk politik med fokus på tillväxt och sunda offentliga finanser och en förtroendeingivande utrikes- och säkerhetspolitik. För att vara en relevant kraft i framtiden måste vi åter bli företrädare för dem som jobbar, men också den ledande kraften för att möta de stora utmaningarna. Stort permanent utanförskap: Jämviktsarbetslösheten och långtidsarbetslösheten har ökat och sysselsättningsgraden minskat. Vi går nu in i en period med brist på arbetskraft och stigande räntor, sida vid sida med hög arbetslöshet. Hur bryter vi utanförskapet och når full sysselsättning? Ökade klyftor: Inkomstklyftorna har ökat under lång tid. Ett ökat arbetsutbud från medelinkomstländer ökar trycket på i synnerhet lågutbildad arbetskraft. Hur håller vi bäst samman Sverige och ökar jämlikheten? Ny ekonomisk världsordning: Den globala ekonomiska maktordningen är under förändring. Europas tillväxtproblem accentuerades under finanskrisen. Växande medelinkomstländer stärkte sin position. Hur ska en politik för ökad konkurrenskraft bäst formas? Allt dyrare välfärd: De ökade kostnaderna drivs av bland annat en förändrad demografi och stigande förväntningar. Hur ska vi säkra finansieringen av en skola, vård och omsorg som möter människors behov – samtidigt som den är rättvist fördelad? En ny energisituation: Klimatkrisen är också en kris för energiproduktionen. Hur ska Sverige med långa avstånd till många exportmarknader och en elintensiv industri agera när priset på energi stiger? Om Sverige ska klara dessa utmaningar krävs strukturella reformer. Detta kräver att vi socialdemokrater vågar ompröva tidigare ställningstaganden. 1: Det ska löna sig att arbeta. Arbete och utbildning måste gå före passivt beroende av ersättningar och bidrag. I dag återfinns allt fler i arbetsmarknadsprogram med begränsat innehåll. Erfarenheten är tydlig: passivt beroende av ersättningar är förödande. Men drivkrafterna för arbete måste också vara tydliga. Försäkringssystemen får aldrig bidra till passivitet och långvarig arbetslöshet. Alla som kan göra en arbetsinsats ska ges möjlighet till det. Fokus ska vara på matchning och kompetens. Efter år av skattesänkningar är det lätt att tro att den enda källan till att arbete lönar sig är sänkt skatt. Men den långsiktiga vägen till ökade reallöner ligger i höjt förädlingsvärde och produktivitet. Skatterna spelar en stor roll för beslut som hushåll och företag fattar. Den skattereform som genomfördes på 90-talet var viktig. Sedan dess har stora förändringar skett i omvärlden samtidigt som flera avsteg gjorts från reformens principer. Sverige behöver en ny skattereform som bygger på enkelhet, likformighet och breda skattebaser. Drivkrafter för arbete, sparande och företagsamhet är centrala. Tjänstesektorns behov ska tillmötesgås. Skatterna ska vara internationellt konkurrenskraftiga: bolagsskatten och villkoren för privat kapitalbildning ska vara gynnsamma. Det är viktigt med begränsade marginaleffekter i inkomstskattesystemet för låg- och medelinkomsttagare. Men åtgärdspaletten behöver breddas. Det finns anledning att komma bort från behovsprövad välfärd och i stället stärka den generella välfärden. Den svenska modellen bygger på att det lönar sig att arbeta bland annat genom inkomstbortfallsprincipen. Det måste vara tydligt att den som betalt in mycket till de gemensamma försäkringssystemen också tjänar på det. 2: Konkurrera med kunskap och innovationer, inte låga löner. Sveriges konkurrenskraft kan bara säkras med ökad produktivitet och höjt förädlingsvärde. Kvaliteten i det samlade utbildningssystemet måste stå i fokus. Läraryrkets status behöver förbättras. Vi behöver också satsa mer på matematik, läsförståelse och naturvetenskap, men också kreativa ämnen. Möjligheterna till vuxenutbildning och folkbildning måste stärkas. Sverige behöver fler forskningsmiljöer i toppklass. Vi behöver mer forskning för tjänstebranscherna. Det behövs en modern industripolitik och en balanserad energipolitik som gör Sverige attraktivt för produktion och utveckling. Vi måste också möta det nya arbetslivets utmaningar, som de löntagare som idag arbetar inom eget företagande. En modern infrastruktur är också viktig för ett lands globala konkurrenskraft. Europa halkar efter – och Sverige är beroende av ett starkt Europa. Socialdemokratin måste verka för ett konkurrenskraftigt EU. Det handlar bland annat om att göra det lättare för företag och löntagare att verka i olika länder, vässa konkurrensen inom tjänstesektorn, stärka kvaliteten och tillgängligheten till utbildning. Finansmarknaderna bör regleras på global nivå och Europa bör vara drivande. 3: Välfärd efter behov – inte plånbok. Fördelningspolitiken bärs bäst av generell välfärd, inte enskilda skatter. Ska vi klara finansieringen krävs att antalet arbetade timmar ökar. Det bästa sättet att bygga ett jämlikt samhälle på är att välfärden håller hög kvalitet och är tillgänglig för alla. I dag går utvecklingen åt fel håll. Ett exempel är att resursstarka grupper får skattebidrag till läxläsning. Det är bra med engagerade föräldrar. Men alla ska ha tillgång till de utbildningsinsatser som krävs för att prestera goda resultat i skolan. Den växande mångfalden inom välfärden har stärkt kvaliteten. Ytterligare effekter kan uppnås genom samarbete mellan samhälle och näringsliv. Staten måste ta ett ansvar för att bidra till nya innovationer och ny teknikutveckling inom välfärdssektorn – annars kommer den offentliga sektorn ha svårt att möta människors ökade förväntningar. Välfärdens kvalitet beror på bra personal, exempelvis bra läkare, sjuksköterskor och undersköterskor i sjukvården. Det är en central utmaning att utveckla välfärdsverksamheter till attraktiva arbetsplatser. En bra välfärd kräver också resurser. De ökade kraven på välfärden till följd av fler äldre får inte gå ut över barn och unga. Ska vi värna en rättvis välfärd måste vi också vara beredda att betala för den gemensamt. Här ligger den stora skiljelinjen mot borgerligheten som inte kan formulera en intressantare framtidsidé än fortsatta stora skattesänkningar. Vi socialdemokrater ska grunda vår politik på tidlösa värderingar: det ska löna sig att arbeta, Sverige ska konkurrera med kunskap, välfärden ska fördelas efter behov. Men metoderna måste omprövas. Vi måste stärka vår kunskapsbaserade politikutveckling i samverkan med arbetstagarorganisationer, näringsliv och forskare. Om andra närmar sig våra principer – som när Moderaterna accepterade det finanspolitiska ramverket – välkomnar vi det. Vi ska inte flytta på oss för att andra gör det. Vi ska vara centrum i svensk politik, med hjärtat till vänster. Thomas Östros ekonomisk-politisk talesperson (S) Thomas Östros Thomas Östros, född Waaranperä 1965 i Malmberget i Norrbotten, är politiker och nationalekonom. Han tog högskoleexamen vid Uppsala universitet 1990 och blev fil lic i nationalekonomi 1994. Han var statsråd mellan 1996 och 2006 – biträdande finansminister (skatteminister) 1996–1998, utbildningsminister 1998–2004 och näringsminister 2004–2006. Han är riksdagsledamot sedan 1994. Från 2008 är han ekonomisk-politisk talesperson för Socialdemokraterna och vice ordförande i finansutskottet. Källa: Wikipedia


Kamerakung fyller hundra

Summary: Gunnar Fischer står för bilderna till några av Bergmans främsta verk, som ”Smultronstället” och ”Det sjunde inseglet”. Mårten Blomkvist hyllar den svenska mästerfotografen.

Torsdag den 18 november fyller en av världens främsta filmfotografer hundra. Vi har honom hos oss: Gunnar Fischer. Från hela världen kommer brev med stillbilder till hans lilla lägenhet i äldreboendet i nordvästra Stockholm. Beundrare vill att han skriver ”Gunnar Fischer” på någon av de filmhistoriska bilder som är hans: dödsdansen på åsen i ”Det sjunde inseglet”. Harriet Andersson på klipporna i skärgården i ”Sommaren med Monika”. Victor Sjöström på knä bland sina minnen i ”Smultronstället”. Det finns att välja på. Jag träffade Gunnar Fischer första gången för flera år sedan. Kunde han berätta hur det var när han började? – Ja, Julius var alltid väldigt hygglig ... Han talade om Julius Jaenzon (1885-1961), den legendariske stumfilmsfotografen bakom bland annat det avancerade fotot med dubbelexponeringar i ”Körkarlen” (1921). 1935 började Gunnar som B-foto, eller assistent, till Julius Jaenzon. Gunnar Fischer är över lag en sådan som tycker att människor är väldigt hyggliga mot honom. Han fick jobb som fotograf på SF fast han erkände att han aldrig ens tagit en stillbild. Han blev förvånad när SF:s ingenjör Jacobsson efter anställningsintervjun hälsade honom välkommen: ”Ni tycks inte ha mycket hum om filmjobbet precis, men å andra sidan verkar ni jämförelsevis hederlig, och det kan ju vara roligt att få in en sådan i branschen också.” När Gunnar Fischer berättar om gammal kamerateknik fattar man ibland inte hur filmer över huvud taget blev gjorda under filmens första femtio år. Kamerautrustningen som baxades ned till en klapperstensstrand till inledningsbilderna i ”Inseglet” vägde runt 25 kilo. Det krävdes två man för att få upp den på stativet. I början av Gunnars yrkesliv hade man ännu inte löst problemet med hur fotograferna skulle kunna se ut genom linsen när filmen rullade. Under tagning såg fotografen bara dimmigt vad som hände framför kameran. Trots det lyckades det ibland att fånga en slumpbild. Som dödsdansen på åsen i ”Inseglet”. Den var inte planerad. Kameran var nedpackad för dagen när ett imponerande moln drog blickarna till höjden. Några i teamet och några turister som fanns i närheten där vid Hovs hallar i Skåne, slängde på sig dräkter och sprang upp och poserade. Trick fick göras högst analogt. Tips till yngre generationer: om man filmar i skärgården och inte kan komma åt en stek när man ska ta en bild där Harriet Andersson springer i väg med en, ta regissörens basker och fyll med mossa. Gunnar Fischer filmade från 1935 till 1976, men är mest känd för perioden 1948–1960 då han och Ingmar Bergman tillsammans gjorde tolv filmer. Det var i slutet av de åren, med ”Sommarnattens leende” 1956, som Bergman fick sitt genombrott. Det är förmodligen anledningen till att Gunnar Fischer inte blivit lika känd som sin efterträdare hos Bergman, Sven Nykvist. I branschen ses dock Gunnar som en av de stora. Stanley Kubrick var en av de imponerade, och Gunnars svenska kolleger har aldrig underskattat honom. Då Jan Lindeström fotograferat Bo Widerbergs ”Kvarteret Korpen” (1963) skickade Gunnar ett brev med tack för fotot: Lindeström ramade det. Fischerbilder är precisa, ändå mjuka och levande. Han är en gammaldags yrkesman; talar förstrött om de lyckade bilderna, medan de små missarna fortfarande tycks jaga honom i drömmarna. Bergman skiftade tvärt från Fischer till Nykvist. Jag frågade en gång Bergman om det: jo, Gunnar var en lysande fotograf, men med Sven Nykvist fann Bergman en mer intuitiv gemenskap. 1993 gav Bergman Gunnar Fischer Ingmar Bergman-priset, kanske för att sätta lite mer ljus på gamle arbetskamraten. 1969 hade anställda fotografer börjat ses som omodernt. Bara några år från pensionen blev Fischer uppsagd från SF. Han började filma för tv, bland annat Jacques Tatis sista produktion ”Parade” (1974) och ”Raskens” (1976). 1938 gifte sig Gunnar med skådespelaren Åke Söderbloms syster Gull. Hon gick bort 2005. Båda sönerna Jens och Peter Fischer blev filmfotografer. Hundra är hundra. Det blir en liten fest. Det är ändå en stor händelse. MÅRTEN BLOMKVIST film@dn.se Den 25 november talar Mårten Blomkvist och Leif Furhammar på Cinemateket om Gunnar Fischers verk med bland andra Jens och Peter Fischer.