Mmmumsiga mackor

Summary: Vår svenska smörgåstradition är väl värd att värna. Med ett saftigt gott bröd och noga utvalda pålägg blir smörgåsen en fullödig måltid.

TextJens LinderFotoSofia Runarsdotter I vardagens mest obemärkta måltider döljer sig verkliga pärlor. Tag våra smörgåsar till exempel. De kan verka banala, men i en skiva välbakat franskbröd med en bit god ost döljer sig mycket historia och visdom. Ja, vår smörgåstradition är rik på kulinariska kvaliteter. Sedan lång tid tillbaka har ingredienser förfinats och kombinationer slipats. I Skandinavien har smörgåsarna stått högt i kurs åtminstone sedan artonhundratalet. På bröllop, begravningar, till utflykter och mottagningar har man ätit smörgås. Mest framstående på området är onekligen danskarna med sina oräkneliga ”smørrebrød”. Men även i vårt land har vi en macktradition att vara stolt över. Att kombinera bröd och sovel är gammalt som gatan, men länge åt man även här i landet brödet separat till skivor av kött eller varma soppor. I många länder är detta än i dag det vanligaste sättet att inta bröd. I våra nordliga trakter har hopfogade smörgåsar dominerat ett bra tag, liksom i England varifrån den lite finare sandwichen stammar. Under större delen av nittonhundratalet avåts här i landet klassiska kombinationer på många kaféer och restauranger: ägg och ansjovis, skinka och legymsallad, räkor, ägg och majonnäs, ost och paprika eller rädisor, leverpastej med gurka (färsk, salt eller ättiksinlagd), kaviar med finhackad purjolök samt ägg och sill. Många konserverade råvaror, som vi har gott om här i Norden, blir utmärkta pålägg. Som saltkött, böckling, prickig korv, sylta, burksardin, rökt ål och lax – gravad eller kallrökt. I olika smörgåstårtor har många av dessa kombinerats. Men det är en härlig och bisarr historia för sig. Hävdvunna svenska smörgåsgarnityr är gurksnurra och tomatklyftor som länge var nästan obligatoriska, samt citronklyftor, små salladsblad, rädisor samt dill och persilja. Rosor av rädisor eller tomater sågs som extra elegans. Jag minns själv tidiga mornar på olika restauranger när hundratals mackor skulle bres för att stora sällskap skulle få dem till sitt förmiddagskaffe. Det är en härlig känsla att i ett arbetslag skära, breda, montera och dekorera massor av tjusiga smörgåsar att ställas på brickor för leverans. De senaste tio femton åren har våra inhemska smörgåsar fått rejäl konkurrens av matiga mackor (som för många fått ersätta en varm lunch) framför allt av amerikansk modell: subs, ciabatta, panini eller toastar finner man i varje kvarter. Och visst är många av dessa goda. Fast alldeles för ofta består de av alltför disparata element. De olika kontrasterna tar ut varandra och gör kreationerna ointressanta. Smörgåsar bör som regel ha en viss enkelhet. Och där är vår gamla tradition många gånger ett föredöme. Vi borde återuppliva den och kanske i viss mån förbättra den. Vi måste hålla hårt på kvaliteten och lära oss att variera. För om mackorna är trista blir ätandet rätt monotont. Att mekaniskt vräka i sig samma likgiltigt pålagda brödbitar kan lätt leda till leda. Vill man göra smörgåsar utöver det vanliga är goda råvaror förstås en nödvändighet. Och här är brödet givetvis centralt. Oavsett karaktär ska det vara saftigt och någorlunda fast för att det ska funka. Klassiska smörgåsbröd är formbröd, bergis, lantbröd, kavring, knäcke och limpa. Även påläggens ingredienser bör vara extra fina. En lite bättre skinka, en lite smakligare ost, riktigt mogna tomater blir inte mycket dyrare eftersom så små mängder används. Och så gör man smörgåsen till en levande och sporrande måltid, som passar inte minst under det ljusare delen av året, som picknickmat kanske? Smörgås med lökkorv Min absoluta favoritmacka består av en smörad skiva siktegoding eller mellanfina (två olika siktbröd från Östras bageri i Halmstad) med skivor av halländsk lökkorv. Men befinner man sig inte i Halland får man improvisera fram ersättning. Vill man ha en lite mer sofistikerad macka kan man strö hackad persilja och gräslök över smöret. 4 smörgåsar 4 tunna skivor av något välgräddat siktbröd eller limpa ev 1 msk persilja och 1 msk hackad gräslök rumstempererat smör 16 skivor halländsk eller småländsk lökkorv 2–3 minuter 1.  Bred mackorna med smör. Strö eventuellt över persilja och gräslök. 2.  Lägg korvskivorna på mackorna. Ät och njut. Majonnäs I smörgåssammanhang är majonnäs näst intill oumbärligt. Det finns ingen kommersiell majonnäs som slår en egenlagad. Till exempel blir remouladsås uppenbart godare om man gör den baserad på en egen majo. Det här är min variant. Somliga väljer att bara använda neutralt smakande olja. Jag tycker att olivoljan ger ett extra lyft till det hela. ger cirka 2 dl 1 äggula 1/2 tsk rödvinsvinäger 1/2 tsk pressad citron 2–3 krm salt 1/2 tsk dijonsenap svartpeppar ur kvarn 1 dl majsolja 1/2 dl olivolja 20 minuter 1.  Rör ihop äggula, vinäger, citron, salt och senap i en bunke. Krydda med svartpeppar. 2.  Vispa i oljan lite i taget tills såsen blir tjock och ljus. Ha inte i för mycket olja på en gång, då riskerar såsen att spricka. I så fall kan man rädda den genom att börja om med en ny sats och allra sist röra i den spruckna omgången. Majonnäsen håller 3–4 dagar i kylskåpet. Smörgås med kokt medvurst och remouladsås Den kokta medvursten stammar från en tid då milda smaker uppskattades mycket mer än i dag. I Danmark är ”kødpølse” (kokt medvurst) med remoulad och rostad lök ett gott smörrebröd (även om rostbiff och remoulad är ännu vanligare). Här har jag gjort en liknande smörgås med lite småändringar. 4 smörgåsar 4 skivor kavring eller danskt rågbröd rumstempererat smör 1/4 huvud isbergssallad 12 skivor kokt medvurst 12–16 syltlökar 1 msk finhackad persilja curryremoulad: 2 dl majonnäs 1 tsk currypulver 1/2 tsk gurkmeja 1 msk kapris, finhackad 2 msk finhackad ättiksgurka salt efter smak (1/2 tsk sardellspad) 20 minuter 1.  Börja med att laga till remouladen. Blanda samtliga ingredienser till den i en skål. Sardellspadet kan uteslutas, men ger en extra dimension till det hela. Låt gärna remouladen stå i kylen någon halvtimme om tid finnes. Kontrollera såsens sälta. Tillsätt eventuellt lite mer salt. 2.  Bred brödskivorna med smör. Strö över isbergssalladen. Lägg på medvursten (tre på varje macka). Ringla över remouladen. Garnera med syltlökarna och persiljan. Skinksmörgås med legymsallad Köpevarianten av legymsallad är ofta rätt oaptitlig. Det är lätt att göra egen. Min är lätt orange eftersom moroten mixas med majonnäsen. När såsen är gjord monteras en extragod skinksmörgås. Om ni kan, kosta på er en extra god skinka. Den vanligaste typen av påläggsskinka är inte så rolig – ofta vattnig och smaklös. Kallrökt lax kan faktiskt ersätta skinkan i detta recept. Även sådan läcker lax smakar bra med legymsallad. 4 smörgåsar 8 skivor extragod rökt skinka 4 skivor vitt formbröd eller lantbröd rumstempererat smör 4 blad romansallad legymsallad 1 morot 1/2 liter grönsaksbuljong 1 syrligt äpple 1/3 färsk gurka 2 msk fintärnad ättiksgurka 1 dl gröna ärter 2 dl majonnäs 30 minuter 1.  Skär moroten i bitar och koka dessa mjuka i grönsaksbuljongen. Låt svalna och rinna av (spadet kan användas som bas till sås eller soppa). 2.  Skala och skär äpplet i små tärningar. Tärna även den färska gurkan och ättiksgurkan fint. 3.  Lägg morotsbitarna i majonnäsen och mixa den tills den blir helt slät. 4.  Blanda majonnäsen med tärningarna av äpple, färsk gurka och ättiksgurka samt ärterna. 5.  Smöra brödskivorna, lägg ett salladsblad och två skinkskivor på varje. Toppa med en rejäl klick legymsallad. Blomkålssoppa till mackorna Till smörgåsar är soppa en lämplig parhäst. Så här års är blomkålen som bäst och följande crème är väl värd besväret. 4 portioner 1 kg blomkål 1/3 purjo (det vita) 1 l hönsbuljong eller grönsaksbuljong 5 dl vatten 1 tsk salt 1 lagerblad 1 krm chilipulver vitpeppar svartpeppar 1/2 tsk vinäger 1 dl grädde 1 äggula 1 timme 1.  Ansa blomkålen och dela den i buketter. Skölj och finstrimla purjolöksbiten. 2.  Koka upp vatten, salt och buljong. Lägg i blomkål, purjo och lagerblad. Låt sjuda under lock i 30 minuter. 3.  Tag upp lagerbladet och mixa soppan tills den blir slät. Tillsätt chilipeppar, svartpeppar, vitpeppar och vinäger. Låt koka ytterligare 4 minuter. 4.  Dra av kastrullen från värmen. Rör ut äggulan i grädden och häll ner blandningen i soppan. Värm soppan försiktigt (den kan bli grynig om den stormkokar). 5.  Servera med olika, goda smörgåsar. Jens Linder är Söndags kock och matskribent. sondag@dn.se Sofia Runarsdotter är fotograf på DN. sofia.runarsdotter@dn.se


”Globala infektionssjukdomarde fattigastes största gissel”

Summary: Tragiskt om det måste till krig som i Vietnam och Irak för att rika länder ska mobilisera forskningsresurser.För tio år sedan satsades 90 procent av världens medicinska forskningspengar på tio procent av världens ohälsa medan bara tio procent av pengarna satsades på 90 procent av ohälsan. I dag har klyftan förvärrats och handlar snarare om 95 respektive 5 procent. Cirka 15 miljoner människor dör varje år i infektionssjukdomar som den rika världen både kan och borde förhindra, skriver ledamöterna i den nyligen startade Världsinfektionsfonden.

Nu under helgen sammanträder ledarna för världens åtta rikaste länder vid G8-mötet i Sankt Petersburg. En av huvudpunkterna på dagordningen är kampen mot infektionssjukdomar. (De övriga två är energiförsörjning och utbildning.) Man skall diskutera fågelinfluensa, samordning av resurser mot hotande pandemier, bekämpning av hiv/aids, malaria och tuberkulos och mycket annat. De stora hälsoorganisationerna med WHO i spetsen välkomnar initiativet att uppmärksamma dessa sjukdomar. Samtidigt finns en utbredd skepsis mot vad G8 egentligen åstadkommer. Till exempel har U2-sångaren Bono kommenterat G8-ländernas löften från förra årets möte (om bland annat ökad tillgång till hiv-läkemedel och skuldavskrivningar) med orden ”De började bestiga Mount Everest, men under året har de gått vilse i baslägret.” Infektionssjukdomar är under alla omständigheter ett av mänsklighetens största problem. 15 miljoner människor per år dör i onödan av infektionssjukdomar som i de allra flesta fall skulle kunna förebyggas eller behandlas, kanske rentav botas. Om bara viljan och pengarna finns. I år satsar världen omkring 100 miljarder dollar på forskning kring hälsa. Här ryms otaliga behjärtansvärda forskningsändamål; bekämpning av cancer, hjärt-kärlsjukdomar, demens, fetma men också impotens och skallighet – listan kan göras lång. Men vad avgör vilka hälsofrågor som prioriteras? Det är nu drygt tio år sedan begreppet ”The 10/90 gap” etablerades. Begreppet var avsett att beskriva förhållandet att 90 procent av forskningspengarna satsades på 10 procent av världens ohälsa, nämligen den som drabbar människor som kan betala för sig. Kvar till resterande 90 procent av ohälsan blir följaktligen bara 10 procent av pengarna. Hur kunde det bli så? Svaret på den frågan är lika enkelt som krasst och stavas lönsamhet: Sjukdomar som drabbar köpstarka människor i länder med generösa sjukvårds- och läkemedelsförsäkringar är lönsamma mål för forskningen, medan infektionssjukdomar är vanligast i länder och bland människor som näppeligen skulle ha råd med nya vacciner och läkemedel om sådana funnes. Vaccin- och läkemedelsutveckling är kostsam och föga förvånande vill den som investerar gärna ha största möjliga vinstpotential. Vid en kortsiktig analys förefaller det då inte rationellt att satsa på målgrupper som nästan helt saknar köpkraft, eller som aktiemiljardären Warren Buffett konstaterade i en intervju härförleden: Marknadssystemet har inte fungerat för fattigt folk. Det måste till helt andra krafter för att övervinna de globala infektionssjukdomarna – gärna i samarbete med läkemedelsindustrin. Det var alltså för tio år sedan som 10/90-begreppet myntades. Vad har hänt sedan dess? Hur fördelar sig forskningspengarna i dag? Ja, inte har det blivit bättre. I dag borde vi snarare tala om en 5/95-klyfta, menar professor Jeffrey Sachs, FN-rådgivare och, enligt New York Times, ”antagligen den viktigaste ekonomen i världen”. Visserligen finns det ljusglimtar i denna annars så dystra beskrivning av de tio gångna åren; flera läkemedelsbolag har genomfört dramatiska prissänkningar på mediciner som säljs till fattiga länder. Globala fonden mot hiv/aids, malaria och tuberkulos har bildats. Ett par av världens rikaste män, Bill Gates och nu senast Warren Buffett, har donerat pengar till sjukdomsbekämpning. Allt detta är bra. Men långt ifrån tillräckligt. Alltjämt dödar infektionssjukdomarna närmare 30 människor per minut, nästan hälften är barn som inte får uppleva sin femårsdag. Det här vet vi om. Världens ledare känner till det. Och vi vet ganska väl vad som skulle behövas för att om inte sätta stopp för så åtminstone kraftigt mildra den ständigt pågående, tysta katastrof som fattigdomens infektionssjukdomar utgör. Malaria dödar mer än en miljon människor årligen och hundrafalt fler är svårt sjuka. Hårdast drabbade är de små barnen. Det finns behandling, men de vanligaste och billigaste läkemedlen är gamla och malariaparasiten blir i allt större utsträckning resistent. Något vaccin finns inte. Tuberkulos dödar närmare ett par miljoner per år. Framför allt är det människor i produktiv ålder som slås ut. Även här skenar resistensutvecklingen och det vaccin som finns börjar närma sig hundraårsstrecket och ger ett mycket begränsat skydd. Hiv/aids dödar tre miljoner per år. Här rör sig utvecklingen visserligen i rätt riktning, åtminstone i vissa delar av världen. Det vore knappast långsökt att anta att detta har att göra med det faktum att hiv också drabbar oss i rika delar av världen. Diarrésjukdomar och lunginflammationer, med svenska mått mätt tämligen banala åkommor, dödar omkring sex miljoner barn per år. När det gäller diarréer kan man komma långt med så jämförelsevis enkla medel som rent vatten och god hygien. Och skulle dessa förebyggande åtgärder visa sig otillräckliga kan man ändå rädda många liv med vanlig vätskeersättning. Lunginflammation behöver inte heller vara så svårt att råda bot på om man bara ger rätt behandling, vilket i många fall innebär en vanlig penicillinkur. Av exemplen ovan kan vi sluta oss till att nya effektiva läkemedel och vacciner förvisso vore synnerligen önskvärda, men också till att det krävs mer forskning om hur man tillämpar den kunskap som redan finns. En studie som publicerades i den medicinska tidskriften The Lancet härom året visade att uppemot 60 procent av världens barnadödlighet skulle kunna förhindras med befintlig kunskap och teknologi. Totalt räknar man med cirka 15 miljoner döda per år i infektionssjukdomar. Många fler är sjuka, om än inte dödligt. Sjuka barn kan inte gå i skolan, familjeförsörjare blir försvagade under långa perioder och tvingas sälja egendom och djur för att överhuvudtaget klara brödfödan. Infektionssjukdomarna utgör således ett svåröverstigligt hinder för alla former av socioekonomisk utveckling. Den allmänt förhärskande uppfattningen var fram till för bara något decennium sedan att hälsa var ett slags biprodukt av ekonomisk utveckling. I dag vet vi – eller borde veta – bättre: God hälsa är inte bara en följd av utveckling. Hälsa är först och främst en förutsättning för ett lands utveckling, och mer än något annat är det infektionssjukdomar som håller folken nere i fattigdom. Detta kan vi hjälpa till med att bekämpa. Sverige har en lång tradition av smittskydd och infektionsmedicinsk forskning. Hos svenska forskare och på svenska företag finns en rad lovande kandidater för vaccin och läkemedel mot flera av fattigdomens infektionssjukdomar. Men forskning är kostsam och det är i dag hart när omöjligt att få finansiering för att fullfölja dessa projekt. Sverige deltar även i högklassig forskning kring hälsosystem i fattiga länder, det vill säga om hur knappa resurser ska användas för att vården ska nå de fattigaste på landsbygden och i städernas slum. Denna forskning sker i samarbete med forskare i fattiga länder, och är avgörande för att läkemedel och vacciner ska nå dem som bäst behöver dem. Dessutom behövs diagnostik- och behandlingsmetoder som är så pass enkla och billiga att de kan fungera där det råder brist på kompetent sjukvårdspersonal. Om denna kunskap fanns skulle miljontals barn slippa dö i onödan i brist på enkel antibiotika mot lunginflammation eller vätskebehandling av diarré. Det vore tragiskt om det måste till ett krig där amerikanska och europeiska soldater smittas av fattigdomens farsoter för att vi som är rika ska mobilisera våra forskningsresurser? Det torde inte vara en slump att de senaste två stora läkemedelsframgångarna mot malaria kom till i samband med andra världskriget och Vietnamkriget. Tiden är kommen för att visa att vi kan ta itu med mänsklighetens stora hälsoproblem. Därför har vi startat Världsinfektionsfonden, en insamlingsstiftelse vars syfte är att främja forskning och utveckling kring infektionssjukdomar, de fattiga folkens kanske största enskilda gissel. Om vi får bukt med de sjukdomar som helt i onödan slår ut och dödar så många människor i förtid, skulle mycket förändras. Om de som är sjuka blev friska, skulle de kunna fortsätta att arbeta och försörja sina familjer. De tillfrisknade barnen skulle orka gå i skolan. Som utbildade vuxna skulle de sedan kunna bidra till sitt lands demokratiska och ekonomiska utveckling. En utveckling som skulle kunna förändra världen. Det pågående G8-mötet är ett unikt tillfälle för världens mäktigaste ledare att bidra till detta. Vi tror att det i dessa tider finns ett stort behov av att visa vad vi tillsammans kan göra för att minska mänskligt lidande och främja fredlig utveckling. Världsinfektionsfondens styrelse Birgitta Dahl, Världsinfektionsfondens ordförande, före detta talman, Sveriges riksdag, Anders Björkman, professor, Karolinska universitetssjukhuset, Per-Olof Edin, professor, styrelseordförande i AMS, Eva Maria Fenyö, professor, Lunds universitet, Gunilla Källenius, professor, Karolinska institutet och Smittskyddsinstitutet, Håkan Mandahl, vice VD, Läkemedelsindustriföreningen, Ragnar Norrby, professor, generaldirektör för Smittskyddsinstitutet. Viveca Rüter, jurist, före detta vd, Ahlbins Malmö, Göran Tomson, professor, Karolinska institutet, Hans Wigzell, professor, regeringens rådgivare i vetenskapliga frågor, Hans Rosling, professor, Karolinska institutet Världsinfektionsfondens hedersledamöter Lars Olof Kallings, professor, FN:s generalsekreterares särskilda sändebud för hiv/aids, Henning Mankell, författare


"Globala infektionssjukdomar de fattigastes största gissel"

Summary: Tragiskt om det måste till krig som i Vietnam och Irak för att rika länder ska mobilisera forskningsresurser. För tio år sedan satsades 90 procent av världens medicinska forskningspengar på tio procent av världens ohälsa medan bara tio procent av pengarna satsades på 90 procent av ohälsan. I dag har klyftan förvärrats och handlar snarare om 95 respektive 5 procent. Cirka 15 miljoner människor dör varje år i infektionssjukdomar som den rika världen både kan och borde förhindra, skriver ledamöterna i den nyligen startade Världsinfektionsfonden.

Nu under helgen sammanträder ledarna för världens åtta rikaste länder vid G8-mötet i Sankt Petersburg. En av huvudpunkterna på dagordningen är kampen mot infektionssjukdomar. (De övriga två är energiförsörjning och utbildning.) Man skall diskutera fågelinfluensa, samordning av resurser mot hotande pandemier, bekämpning av hiv/aids, malaria och tuberkulos och mycket annat. De stora hälsoorganisationerna med WHO i spetsen välkomnar initiativet att uppmärksamma dessa sjukdomar. Samtidigt finns en utbredd skepsis mot vad G8 egentligen åstadkommer. Till exempel har U2-sångaren Bono kommenterat G8-ländernas löften från förra årets möte (om bland annat ökad tillgång till hiv-läkemedel och skuldavskrivningar) med orden "De började bestiga Mount Everest, men under året har de gått vilse i baslägret." Infektionssjukdomar är under alla omständigheter ett av mänsklighetens största problem. 15 miljoner människor per år dör i onödan av infektionssjukdomar som i de allra flesta fall skulle kunna förebyggas eller behandlas, kanske rentav botas. Om bara viljan och pengarna finns. I år satsar världen omkring 100 miljarder dollar på forskning kring hälsa. Här ryms otaliga behjärtansvärda forskningsändamål; bekämpning av cancer, hjärt-kärlsjukdomar, demens, fetma men också impotens och skallighet - listan kan göras lång. Men vad avgör vilka hälsofrågor som prioriteras? Det är nu drygt tio år sedan begreppet "The 10/90 gap" etablerades. Begreppet var avsett att beskriva förhållandet att 90 procent av forskningspengarna satsades på 10 procent av världens ohälsa, nämligen den som drabbar människor som kan betala för sig. Kvar till resterande 90 procent av ohälsan blir följaktligen bara 10 procent av pengarna. Hur kunde det bli så? Svaret på den frågan är lika enkelt som krasst och stavas lönsamhet: Sjukdomar som drabbar köpstarka människor i länder med generösa sjukvårds- och läkemedelsförsäkringar är lönsamma mål för forskningen, medan infektionssjukdomar är vanligast i länder och bland människor som näppeligen skulle ha råd med nya vacciner och läkemedel om sådana funnes. Vaccin- och läkemedelsutveckling är kostsam och föga förvånande vill den som investerar gärna ha största möjliga vinstpotential. Vid en kortsiktig analys förefaller det då inte rationellt att satsa på målgrupper som nästan helt saknar köpkraft, eller som aktiemiljardären Warren Buffett konstaterade i en intervju härförleden: Marknadssystemet har inte fungerat för fattigt folk. Det måste till helt andra krafter för att övervinna de globala infektionssjukdomarna - gärna i samarbete med läkemedelsindustrin. Det var alltså för tio år sedan som 10/90-begreppet myntades. Vad har hänt sedan dess? Hur fördelar sig forskningspengarna i dag? Ja, inte har det blivit bättre. I dag borde vi snarare tala om en 5/95-klyfta, menar professor Jeffrey Sachs, FN-rådgivare och, enligt New York Times, "antagligen den viktigaste ekonomen i världen". Visserligen finns det ljusglimtar i denna annars så dystra beskrivning av de tio gångna åren; flera läkemedelsbolag har genomfört dramatiska prissänkningar på mediciner som säljs till fattiga länder. Globala fonden mot hiv/aids, malaria och tuberkulos har bildats. Ett par av världens rikaste män, Bill Gates och nu senast Warren Buffett, har donerat pengar till sjukdomsbekämpning. Allt detta är bra. Men långt ifrån tillräckligt. Alltjämt dödar infektionssjukdomarna närmare 30 människor per minut, nästan hälften är barn som inte får uppleva sin femårsdag. Det här vet vi om. Världens ledare känner till det. Och vi vet ganska väl vad som skulle behövas för att om inte sätta stopp för så åtminstone kraftigt mildra den ständigt pågående, tysta katastrof som fattigdomens infektionssjukdomar utgör. Malaria dödar mer än en miljon människor årligen och hundrafalt fler är svårt sjuka. Hårdast drabbade är de små barnen. Det finns behandling, men de vanligaste och billigaste läkemedlen är gamla och malariaparasiten blir i allt större utsträckning resistent. Något vaccin finns inte. Tuberkulos dödar närmare ett par miljoner per år. Framför allt är det människor i produktiv ålder som slås ut. Även här skenar resistensutvecklingen och det vaccin som finns börjar närma sig hundraårsstrecket och ger ett mycket begränsat skydd. Hiv/aids dödar tre miljoner per år. Här rör sig utvecklingen visserligen i rätt riktning, åtminstone i vissa delar av världen. Det vore knappast långsökt att anta att detta har att göra med det faktum att hiv också drabbar oss i rika delar av världen. Diarrésjukdomar och lunginflammationer, med svenska mått mätt tämligen banala åkommor, dödar omkring sex miljoner barn per år. När det gäller diarréer kan man komma långt med så jämförelsevis enkla medel som rent vatten och god hygien. Och skulle dessa förebyggande åtgärder visa sig otillräckliga kan man ändå rädda många liv med vanlig vätskeersättning. Lunginflammation behöver inte heller vara så svårt att råda bot på om man bara ger rätt behandling, vilket i många fall innebär en vanlig penicillinkur. Av exemplen ovan kan vi sluta oss till att nya effektiva läkemedel och vacciner förvisso vore synnerligen önskvärda, men också till att det krävs mer forskning om hur man tillämpar den kunskap som redan finns. En studie som publicerades i den medicinska tidskriften The Lancet härom året visade att uppemot 60 procent av världens barnadödlighet skulle kunna förhindras med befintlig kunskap och teknologi. Totalt räknar man med cirka 15 miljoner döda per år i infektionssjukdomar. Många fler är sjuka, om än inte dödligt. Sjuka barn kan inte gå i skolan, familjeförsörjare blir försvagade under långa perioder och tvingas sälja egendom och djur för att överhuvudtaget klara brödfödan. Infektionssjukdomarna utgör således ett svåröverstigligt hinder för alla former av socioekonomisk utveckling. Den allmänt förhärskande uppfattningen var fram till för bara något decennium sedan att hälsa var ett slags biprodukt av ekonomisk utveckling. I dag vet vi - eller borde veta - bättre: God hälsa är inte bara en följd av utveckling. Hälsa är först och främst en förutsättning för ett lands utveckling, och mer än något annat är det infektionssjukdomar som håller folken nere i fattigdom. Detta kan vi hjälpa till med att bekämpa. Sverige har en lång tradition av smittskydd och infektionsmedicinsk forskning. Hos svenska forskare och på svenska företag finns en rad lovande kandidater för vaccin och läkemedel mot flera av fattigdomens infektionssjukdomar. Men forskning är kostsam och det är i dag hart när omöjligt att få finansiering för att fullfölja dessa projekt. Sverige deltar även i högklassig forskning kring hälsosystem i fattiga länder, det vill säga om hur knappa resurser ska användas för att vården ska nå de fattigaste på landsbygden och i städernas slum. Denna forskning sker i samarbete med forskare i fattiga länder, och är avgörande för att läkemedel och vacciner ska nå dem som bäst behöver dem. Dessutom behövs diagnostik- och behandlingsmetoder som är så pass enkla och billiga att de kan fungera där det råder brist på kompetent sjukvårdspersonal. Om denna kunskap fanns skulle miljontals barn slippa dö i onödan i brist på enkel antibiotika mot lunginflammation eller vätskebehandling av diarré. Det vore tragiskt om det måste till ett krig där amerikanska och europeiska soldater smittas av fattigdomens farsoter för att vi som är rika ska mobilisera våra forskningsresurser? Det torde inte vara en slump att de senaste två stora läkemedelsframgångarna mot malaria kom till i samband med andra världskriget och Vietnamkriget. Tiden är kommen för att visa att vi kan ta itu med mänsklighetens stora hälsoproblem. Därför har vi startat Världsinfektionsfonden, en insamlingsstiftelse vars syfte är att främja forskning och utveckling kring infektionssjukdomar, de fattiga folkens kanske största enskilda gissel. Om vi får bukt med de sjukdomar som helt i onödan slår ut och dödar så många människor i förtid, skulle mycket förändras. Om de som är sjuka blev friska, skulle de kunna fortsätta att arbeta och försörja sina familjer. De tillfrisknade barnen skulle orka gå i skolan. Som utbildade vuxna skulle de sedan kunna bidra till sitt lands demokratiska och ekonomiska utveckling. En utveckling som skulle kunna förändra världen. Det pågående G8-mötet är ett unikt tillfälle för världens mäktigaste ledare att bidra till detta. Vi tror att det i dessa tider finns ett stort behov av att visa vad vi tillsammans kan göra för att minska mänskligt lidande och främja fredlig utveckling. Världsinfektionsfondens styrelse Birgitta Dahl, Världsinfektionsfondens ordförande, före detta talman, Sveriges riksdag, Anders Björkman, professor, Karolinska universitetssjukhuset, Per-Olof Edin, professor, styrelseordförande i AMS, Eva Maria Fenyö, professor, Lunds universitet, Gunilla Källenius, professor, Karolinska institutet och Smittskyddsinstitutet, Håkan Mandahl, vice VD, Läkemedelsindustriföreningen, Ragnar Norrby, professor, generaldirektör för Smittskyddsinstitutet. Viveca Rüter, jurist, före detta vd, Ahlbins Malmö, Göran Tomson, professor, Karolinska institutet, Hans Wigzell, professor, regeringens rådgivare i vetenskapliga frågor, Hans Rosling, professor, Karolinska institutet Världsinfektionsfondens hedersledamöter Lars Olof Kallings, professor, FN:s generalsekreterares särskilda sändebud för hiv/aids, Henning Mankell, författare


"Vi förbereder kriminalisering av barn- och tvångsäktenskap"

Summary: Regeringen aviserar ny och tuffare lag där tvångsgifte görs lika kriminellt som könsstympning. Trots att könsstympning sedan 1982 är olagligt i Sverige drabbas varje år barn av könsstympning i sina forna hemländer. Andra flickor tvingas ingå äktenskap mot sin vilja. Därför har regeringen tillsatt en särskild utredare för att utröna om dagens straffrättsliga lagstiftning utgör tillräckligt skydd mot barn- och tvångsäktenskap, skriver socialminister Berit Andnor och jämställdhets- och integrationsminister Jens Orback.

För de flesta av våra barn betyder sommaren tio lyckliga veckor då benen blir fulla av spring och lek. För andra barn innebär sommarlovet ibland resor med familjen till det forna hemlandet. I de allra flesta fall innebär det efterlängtade möten med släkt och vänner. Men för några barn kan utlandsresan tyvärr innebära arrangerade äktenskap, tvångsgifte eller till och med könsstympning. Varje människa har rätt att välja sin egen partner. Skyddet mot könsstympning och rätten till sin egen sexualitet handlar om jämställdhet och grundläggande mänskliga rättigheter. Vi måste vara mycket tydliga med att övergrepp aldrig kan rättfärdigas med hänvisning till nationalitet eller kultur. Oavsett vem som utsätter en person för det övergrepp som tvångsgifte eller könsstympning innebär är det fullständigt oacceptabelt och något som vi alla har ett ansvar att bekämpa. Varje år könstympas mellan två och tre miljoner flickor i världen. I Sverige beräknas det finnas 28 000 kvinnor som kommer från länder där det är vanligt med könsstympning. Ungefär 12 000 av dess är flickor är under 18 år. Trots att könsstympning sedan 1982 är olagligt i Sverige förekommer det att barn under sommarloven stympas i sina forna hemländer. 1999 utvidgades lagen så att en person kan dömas i Sverige om brottet begåtts i utlandet, även om gärningen inte är straffbar i det andra landet. I dagarna har också den första fällande domen avkunnats. Konsekvenserna av könsstympning är ofta katastrofala för såväl den fysiska som den mentala hälsan. Efter ingreppet, vid varje menstruation samt vid samlag och förlossning ger sig ingreppet till känna. Den socialdemokratiska regeringen har därför genomfört omfattande åtgärder. I juni 2003 lade regeringen fram en handlingsplan mot könsstympning. Vårt mål är att könsstympning av flickor som bor i Sverige ska upphöra och att de flickor och kvinnor i Sverige som redan blivit könsstympade ska ges rätt stöd. Åtgärderna i handlingsplanen riktar sig till berörda befolkningsgrupper och personal inom den offentliga verksamheten samt frivilligorganisationer och föreningar som arbetar mot kvinnlig könsstympning. Det är viktigt att få i gång ett brett opinions- och informationsarbete för att långsiktigt förändra attityder. För att lättare kunna lagföra de personer som utsätter barn för könsstympning föreslog regeringen i våras att hälso- och sjukvården, socialtjänsten samt Barnombudsmannen utan hinder av sekretess ska kunna anmäla misstanke om könsstympningsbrott till polis och åklagare. Socialstyrelsen har också haft i uppdrag att bland annat utveckla en nationell kunskapsbank för arbetet mot könsstympning av flickor och kvinnor och att på andra sätt utbilda och informera berörda yrkes- och folkgrupper om könsstympning. Det är oerhört viktigt att arbetet med att bekämpa könsstympning fortgår. Socialstyrelsen har ett kontinuerligt uppdrag att följa utvecklingen och att förvalta och sprida den kunskap som finns om arbetet mot könsstympning i Sverige. Det är också av största vikt att det förebyggande arbetet integreras i det arbete som pågår för att utveckla samverkan och stödet kring barn som far eller riskerar att fara illa. I detta arbete måste samtliga aktörer som möter barn - inom barnomsorgen, skolan, hälso- och sjukvården, socialtjänsten, polisen - vara uppmärksam på de tecken som kan finnas på att en flicka löper risk att bli könsstympad. Tvångsgifte och barnäktenskap är inte ett lika fysiskt övergrepp som könsstympning. Men det är helt oacceptabelt att barn under 18 år gifts bort. Det är den enskilde och myndige personen som själv ska välja vem han eller hon ska gifta sig med. Den svenska rättsordningen godtar inte tvångsäktenskap, men det finns anledning att gå vidare och överväga fler åtgärder mot barn- och tvångsäktenskap. Regeringen har därför gett en särskild utredare i uppdrag att analysera om dagens straffrättsliga lagstiftning innebär ett tillräckligt skydd mot barn- och tvångsäktenskap. Om utredningen visar att mer behöver göras för att stoppa barn- och tvångsäktenskap genom en skärpt lagstiftning som tydligt kriminaliserar dessa handlingar så är vi beredda att förverkliga det. Både könsstympning och tvångsgifte är uttryck för ett patriarkalt förtryck som ska bekämpas. Tydlig lagstiftning är också ett sätt att påverka attityder. Hit hör också information och opinionsbildning. Även organisationer och religiösa samfund måste göra mer för att klargöra att könsstympning, barnäktenskap och tvångsgifte är oacceptabelt. Vi har alla ett ansvar för att fortsätta arbetet så länge någon flicka stympas eller gifts bort mot sin egen vilja. Berit Andnor Socialminister Jens Orback Jämställdhets- och integrationsminister


”Myt att socialt tryggär lika med arbetsskygg”

Summary: Den faktiska sysselsättningen är högsti de nordiska välfärdsstaterna. Människors arbetsmotivation, bland annat mätt med frågan om man skulle uppskatta att ha ett arbete även om man inte behövde pengarna, visar sig vara starkare i länder med mera generösa välfärdssystem och mera samordnad arbetsmarknadspolitik. Det skriver socialförsäkringsutredare Anna Hedborg och forskaren Ingrid Esser, som i dag ger ut en skrift om välfärd och arbetsmoral i europeiska länder – ”Trygg och arbetsskygg?” – i Socialförsäkringsutredningens regi.

Är det så att generösa välfärdssystem undergräver arbetsmoralen? En del av dem som i Platons och Adam Smiths auktoritativa kölvatten ser arbete som något som man enbart gör för att få resurser för ett gott liv på fritiden, eller rent av som ”en förbannelse”, tycker att det är alldeles självklart att det är så. Det finns också relativt gott om ekonomisk forskning som visar att högre ersättningar leder till fler och längre frånvarotillfällen. Men man kan också ansluta sig till Pippi Långstrump, Nobelpristagaren Amartya Sen eller Karl Marx och deras uppfattning om arbete som nödvändigt för människans självförverkligande och välbefinnande. Pippi Långstrumps tanke att det är viktigt att gå i skolan för att kunna få sommarlov får i själva verket starkt stöd i forskningen om arbetslöshetens effekter. Richard Layard, som studerat vad som gör att människor känner lycka i sina liv, betonar arbetets bidrag till identitet och sammanhang och drar slutsatsen att det rent av är bättre att ha ett dåligt arbete än inget arbete alls. Vad vet man då om vad folk i olika länder egentligen har för attityder till arbete och hur mycket de faktiskt vill och faktiskt arbetar i länder med olika generösa trygghetssystem? Om detta ger vi i dag ut en skrift i Socialförsäkringsutredningens regi: ”Trygg och arbetsskygg?” Den är skriven av Ingrid Esser och bygger på internationell, företrädesvis sociologisk, forskning och hennes egen avhandling. För att göra jämförelser mellan olika typer av välfärdssystem använder man ofta en indelning i nordiska, anglosaxiska och kontinentaleuropeiska länder. I de nordiska välfärdsstaterna är socialförsäkringarna i hög grad statliga och ersättningarna individuella och inkomstrelaterade. Därmed kopplas ersättningarna till tidigare arbete och de ger också höga ersättningsnivåer. I de kontinentaleuropeiska länderna tillämpas likaså i allmänhet inkomstbortfallsprincipen, men i avtal på arbetsmarknaden. Inkomsttryggheten är ofta betydande, i allmänhet knuten till en ”familjeförsörjare” till skillnad från de nordiska välfärdsstaternas individualiserade system. Svag anknytning till arbetsmarknaden ger ofta svagt skydd. I de anglosaxiska länderna står staten för en miniminivå, ofta inkomstprövad. Därutöver är det där marknadslösningar som gäller, ofta i mindre etablerade former än de allmänt förekommande avtalslösningarna i det kontinentala Europa. Den allmänna föreställningen är att den nordiska modellens individuella och generella rättigheter medför störst omfördelning, den kontinentala, familje- och avtalsanknutna något lägre och den residuella anglosaxiska betydligt lägre. Det visar sig att samma indelningsgrund passar rätt väl också för att mäta graden av aktiv samordning på arbetsmarknaden, dvs sådant som antas prägla människors arbetsliv så som facklig organisationsgrad, kollektiva avtals täckningsgrad, strikt arbetsmarknadslagstiftning, aktiva arbetsmarknadsinsatser m m. Det är alltså de nordiska länderna som präglas av starkast samordningsmekanismer på arbetsmarknaden, de anglosaxiska av svagast – de litar till marknadens samordning – och de kontinentaleuropeiska finns mittemellan med mera blandade förhållanden. Välfärdsstatens organiserade trygghet får alltså sägas vara störst i Norden och lägst i de anglosaxiska länderna. Och hur gick det med arbetsviljan? Den faktiska sysselsättningen, dvs andelen vuxna som arbetar, är högst i de nordiska länderna. Sverige ligger tillsammans med Danmark i topp. (Före 90-talskrisen var dock Sveriges tätposition betydligt starkare.) De anglosaxiska länderna ligger något efter och lägst sysselsättning har Kontinental-Europa. Samma mönster blir det om man ser till sysselsättningen i äldre åldrar. Mäter man antal faktiskt arbetade timmar per vuxen person (alltså efter att semester, sjukdom, föräldraledighet och dylikt räknats bort – det kanske allra bästa måttet på arbete), hamnar de utomeuropeiska anglosaxiska länderna i topp strax före Storbritannien, Danmark och Sverige. De anglosaxiska och de nordiska länderna, med motsatta men konsekventa upplägg av sin välfärdspolitik, framstår alltså som ungefär lika effektiva i att mobilisera arbete, medan Kontinental-Europa ligger efter. Det skulle dock kunna vara så att det tar tid för välfärdsstatens normer att urholka arbetsmoralen. Vi i Norden kanske befinner oss på det sluttande planet om människor i framtiden avstår från arbete i den utsträckning som de skulle vilja. Det är här som den nya jämförande attitydforskningen kommer in. Att jämföra attityder mellan länder är svårt. Samma fråga kan tolkas på olika sätt i olika samhällen och kulturer. Men numera finns intervjumaterial från 12 OECD-länder, där man arbetat med frågorna och säkerställt att de uppfattas ungefär lika. Arbetsmotivationen, bl a mätt med frågan om man skulle uppskatta att ha ett arbete även om man inte behövde pengarna, visar sig vara starkare i länder med mera generösa välfärdsstater och mera samordnad arbetsmarknad. Danmark ligger i topp tillsammans med Norge, Schweiz och Sverige. Svagast är motivationen i Storbritannien, Kanada och Italien. På frågan när man helst vill/ville gå i pension är det återigen i de nordiska länderna, särskilt i Danmark och Sverige, som man vill arbeta längst. Det tycks alltså inte som om trygg är detsamma som arbetsskygg. Inom varje land och system är det relativt väl belagt att generositeten i systemet har effekter på utnyttjandet. Människor är olika och reagerar olika på de möjligheter som finns. Legitimiteten kräver därför i alla länders system rätt avvägning av självrisker, kontroll och ersättningsnivå. Men det är också viktigt att inse att både Platon och Pippi Långstrump hade rätt. Morötter fungerar också. Både välfärdspolitikens upplägg i sig och arbetsmarknadens institutioner skickar också signaler om arbetets värde och betydelse. Och den nordiska modellen är uppenbarligen inte så pjåkig när det gäller, inte bara i vilken utsträckning utan även med vilken kvalitet människor tycker sig delta i arbete. ANNA HEDBORG INGRID ESSER


"Myt att socialt trygg är lika med arbetsskygg"

Summary: Den faktiska sysselsättningen är högst i de nordiska välfärdsstaterna. Människors arbetsmotivation, bland annat mätt med frågan om man skulle uppskatta att ha ett arbete även om man inte behövde pengarna, visar sig vara starkare i länder med mera generösa välfärdssystem och mera samordnad arbetsmarknadspolitik. Det skriver socialförsäkringsutredare Anna Hedborg och forskaren Ingrid Esser, som i dag ger ut en skrift om välfärd och arbetsmoral i europeiska länder - "Trygg och arbetsskygg?" - i Socialförsäkringsutredningens regi.

Är det så att generösa välfärdssystem undergräver arbetsmoralen? En del av dem som i Platons och Adam Smiths auktoritativa kölvatten ser arbete som något som man enbart gör för att få resurser för ett gott liv på fritiden, eller rent av som "en förbannelse", tycker att det är alldeles självklart att det är så. Det finns också relativt gott om ekonomisk forskning som visar att högre ersättningar leder till fler och längre frånvarotillfällen. Men man kan också ansluta sig till Pippi Långstrump, Nobelpristagaren Amartya Sen eller Karl Marx och deras uppfattning om arbete som nödvändigt för människans självförverkligande och välbefinnande. Pippi Långstrumps tanke att det är viktigt att gå i skolan för att kunna få sommarlov får i själva verket starkt stöd i forskningen om arbetslöshetens effekter. Richard Layard, som studerat vad som gör att människor känner lycka i sina liv, betonar arbetets bidrag till identitet och sammanhang och drar slutsatsen att det rent av är bättre att ha ett dåligt arbete än inget arbete alls. Vad vet man då om vad folk i olika länder egentligen har för attityder till arbete och hur mycket de faktiskt vill och faktiskt arbetar i länder med olika generösa trygghetssystem? Om detta ger vi i dag ut en skrift i Socialförsäkringsutredningens regi: "Trygg och arbetsskygg?" Den är skriven av Ingrid Esser och bygger på internationell, företrädesvis sociologisk, forskning och hennes egen avhandling. För att göra jämförelser mellan olika typer av välfärdssystem använder man ofta en indelning i nordiska, anglosaxiska och kontinentaleuropeiska länder. I de nordiska välfärdsstaterna är socialförsäkringarna i hög grad statliga och ersättningarna individuella och inkomstrelaterade. Därmed kopplas ersättningarna till tidigare arbete och de ger också höga ersättningsnivåer. I de kontinentaleuropeiska länderna tillämpas likaså i allmänhet inkomstbortfallsprincipen, men i avtal på arbetsmarknaden. Inkomsttryggheten är ofta betydande, i allmänhet knuten till en "familjeförsörjare" till skillnad från de nordiska välfärdsstaternas individualiserade system. Svag anknytning till arbetsmarknaden ger ofta svagt skydd. I de anglosaxiska länderna står staten för en miniminivå, ofta inkomstprövad. Därutöver är det där marknadslösningar som gäller, ofta i mindre etablerade former än de allmänt förekommande avtalslösningarna i det kontinentala Europa. Den allmänna föreställningen är att den nordiska modellens individuella och generella rättigheter medför störst omfördelning, den kontinentala, familje- och avtalsanknutna något lägre och den residuella anglosaxiska betydligt lägre. Det visar sig att samma indelningsgrund passar rätt väl också för att mäta graden av aktiv samordning på arbetsmarknaden, dvs sådant som antas prägla människors arbetsliv så som facklig organisationsgrad, kollektiva avtals täckningsgrad, strikt arbetsmarknadslagstiftning, aktiva arbetsmarknadsinsatser m m. Det är alltså de nordiska länderna som präglas av starkast samordningsmekanismer på arbetsmarknaden, de anglosaxiska av svagast - de litar till marknadens samordning - och de kontinentaleuropeiska finns mittemellan med mera blandade förhållanden. Välfärdsstatens organiserade trygghet får alltså sägas vara störst i Norden och lägst i de anglosaxiska länderna. Och hur gick det med arbetsviljan? Den faktiska sysselsättningen, dvs andelen vuxna som arbetar, är högst i de nordiska länderna. Sverige ligger tillsammans med Danmark i topp. (Före 90-talskrisen var dock Sveriges tätposition betydligt starkare.) De anglosaxiska länderna ligger något efter och lägst sysselsättning har Kontinental-Europa. Samma mönster blir det om man ser till sysselsättningen i äldre åldrar. Mäter man antal faktiskt arbetade timmar per vuxen person (alltså efter att semester, sjukdom, föräldraledighet och dylikt räknats bort - det kanske allra bästa måttet på arbete), hamnar de utomeuropeiska anglosaxiska länderna i topp strax före Storbritannien, Danmark och Sverige. De anglosaxiska och de nordiska länderna, med motsatta men konsekventa upplägg av sin välfärdspolitik, framstår alltså som ungefär lika effektiva i att mobilisera arbete, medan Kontinental-Europa ligger efter. Det skulle dock kunna vara så att det tar tid för välfärdsstatens normer att urholka arbetsmoralen. Vi i Norden kanske befinner oss på det sluttande planet om människor i framtiden avstår från arbete i den utsträckning som de skulle vilja. Det är här som den nya jämförande attitydforskningen kommer in. Att jämföra attityder mellan länder är svårt. Samma fråga kan tolkas på olika sätt i olika samhällen och kulturer. Men numera finns intervjumaterial från 12 OECD-länder, där man arbetat med frågorna och säkerställt att de uppfattas ungefär lika. Arbetsmotivationen, bl a mätt med frågan om man skulle uppskatta att ha ett arbete även om man inte behövde pengarna, visar sig vara starkare i länder med mera generösa välfärdsstater och mera samordnad arbetsmarknad. Danmark ligger i topp tillsammans med Norge, Schweiz och Sverige. Svagast är motivationen i Storbritannien, Kanada och Italien. På frågan när man helst vill/ville gå i pension är det återigen i de nordiska länderna, särskilt i Danmark och Sverige, som man vill arbeta längst. Det tycks alltså inte som om trygg är detsamma som arbetsskygg. Inom varje land och system är det relativt väl belagt att generositeten i systemet har effekter på utnyttjandet. Människor är olika och reagerar olika på de möjligheter som finns. Legitimiteten kräver därför i alla länders system rätt avvägning av självrisker, kontroll och ersättningsnivå. Men det är också viktigt att inse att både Platon och Pippi Långstrump hade rätt. Morötter fungerar också. Både välfärdspolitikens upplägg i sig och arbetsmarknadens institutioner skickar också signaler om arbetets värde och betydelse. Och den nordiska modellen är uppenbarligen inte så pjåkig när det gäller, inte bara i vilken utsträckning utan även med vilken kvalitet människor tycker sig delta i arbete. Anna Hedborg Ingrid Esser


”Återinför delpensionen så att unga kan få jobb”

Summary: Fyra tunga LO-förbund i gemensamt utspel: Åtgärden ska vara tidsbegränsad till fyra år.Anställda mellan 60 och 64 år ska få rätt till delpension. Förutsättningen är att arbetsgivaren heltidsanställer en person mellan 18 och 24 år. Möjligheterna till delpension ska gälla under perioden från 2007 till och med 2010, alltså under fyra år. På så sätt kan ungdomsarbetslösheten minskas samtidigt som många äldre kan fortsätta jobba trots att de är slitna. Det föreslår ordförandena för LO-förbunden Handels, Transport, Byggnads och Seko.

De flesta känner till någon som är mellan 18 och 24 år gammal som inte kan få jobb och därför inte kommer in i vuxenlivet. Eller så känner man någon som fyllt 60 och som oroar sig över om det går att jobba för fullt fram till pensionsdagen. Många känner i dag igen båda situationerna. Just nu och några år framöver är situationen akut. Men det finns lösningar. Överbryggningspolitik har i den ekonomiska debatten under lång tid varit näst intill förtalad trots att den ofta visat sig vara överraskande framgångsrik. Nu behövs det en överbryggningspolitik av demografiska skäl. Under några år framöver skulle man dels kunna minska ungdomsarbetslösheten. Dels göra det möjligt för många äldre att fortsätta jobba under sina sista år och kanske något år ytterligare i yrkeslivet trots att de är slitna. Förslaget är att anställda från 60 till och med 64 år får deltidspension under förutsättning att arbetsgivaren med villkor enligt kollektivavtalet heltidsanställer en ung person mellan 18 och 24 år. Tanken är vidare att deltidspensionären också ska kunna överföra sin kunskap och introducera den unga nyanställda på arbetsplatsen. Möjligheten till delpension har tidigare funnits för arbetstagare över 60 år som ville minska sin arbetstid. Men år 1994 försämrades villkoren och i den överhettade svenska ekonomin år 1999 slopades åtgärden. Nu är vår tanke att möjligheten återkommer och finns tillgänglig från och med år 2007 och i fyra år framåt. Därigenom kan man kapa de demografiska pucklar som nu gör att det samtidigt finns många på väg in i pension och många unga som vill ut på arbetsmarknaden. Efter år 2010 minskar behovet och då upphör erbjudandet. För det här är en strukturåtgärd – inte en konjunkturåtgärd. I olika branscher ser man gärna att en sådan här generationsväxling kommer till stånd. Och nu har staten budgetutrymme för den här typen av arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Arbetsgivarna är i sin tur beredda att bekosta lärlingssystem. För även om staten ska finansiera och betala själva pensionen blir arbetsgivarens bidrag att anställa ytterligare en person. Det blir en för arbetsgivarna liten summa för att bidra till att många ungdomar ges möjligheten att få ett fast jobb med avtalsenliga villkor. Minskar arbetstiden för den med deltidspension med hälften innebär nyanställningen en sammanlagd ökad arbetstid motsvarande en halvtidstjänst. Förslaget blir om det förverkligas arbetsgivarnas stora chans att i handling visa att man vill ge ungdomar jobb. I företag där man inte har möjlighet att anställa unga kan man givetvis komma överens om andra lösningar. Många skulle behöva en möjlighet att trappa ner för att inte helt slås ut från arbetslivet. För allt fler av de äldre på svensk arbetsmarknad upplever att kraven på dem växer. Om femton procent av de sysselsatta som är över 60 år accepterar erbjudandet om delpension skulle cirka 55 000 ungdomar få jobb och komma in på arbetsmarknaden. Kostnaderna är låga om man jämför med vad arbetslöshetsersättningen, sjukskrivningar och förtidspensioneringar kostar. Fler sysselsatta och färre sjukskrivna ger inte bara staten lägre kostnader utan även höjda intäkter från inkomstskatter och arbetsgivaravgifter. Det råder således ingen tvekan om att reformen är samhällsekonomiskt lönsam. Det har presenterats många förslag på hur man ska lösa problemet med den alltför höga ungdomsarbetslösheten. Men många av de idéer som torgförts från olika håll fungerar till skillnad från detta generationsväxlingsförslag som en broms i ekonomin. Ofta handlar till exempel förslagen från de borgerliga partierna i allt väsentligt om att lönerna ska sänkas för att det därigenom ska skapas fler arbetstillfällen inom främst servicesektorn. Längst går som bekant centerpartiet med sitt förslag om att försämra arbetsrätten enbart för ungdomar. Det förslag som vi fyra LO-förbund ställt oss bakom innebär raka motsatsen. Unga ska från första början få riktiga tillsvidareanställningar så att de kan skaffa ett eget boende och få realistiska möjligheter att bilda familj. Vi har noterat att många anser att detta är en bra och konkret arbetsmarknadspolitisk reform. Vidare att statsminister Göran Persson i flera tal och utspel uttryckt stort intresse för idén om generationsväxling. Det är bra och nu uppmanar vi fler fackförbund, arbetsgivare och politiska partier att sluta upp bakom förslaget och ge arbetsförmedlarna detta viktiga verktyg så att de verkligen kan få fler och då särskilt ungdomar i arbete. LARS-ANDERS HÄGGSTRÖM Ordförande Handels PER WINBERG Ordförande Transport HANS TILLY Ordförande Byggnads JAN RUDÉN Ordförande Seko


”Nazismens rasistiska retorik präglar Sverigedemokraterna”

Summary: Ny undersökning: Under den nya partikostymen döljer sig samma gamla grumliga och antidemokratiska människosyn.Sverigedemokraterna vill ge sken av att de förflyttat sig in på en politiskt rumsren och icke-rasistisk arena. Men fortfarande uppvisar partiets människosyn remarkabla likheter med den nazistiska idétraditionens rasistiska retorik. Partiet har tagit djupa intryck av Dansk folkeparti och har som populistisk strategi att locka äldre socialdemokratiska väljare. Historiska bilder av det ”goda folkhemmet” laddas med främlingsfientliga och etno-nationalistiska värden. Det skriver forskarna Ulla Ekström von Essen och Rasmus Fleischer som genomfört undersökningen på uppdrag av Integrationsverket.

Sedan partistyrelseskiftet våren 2005 har Sverigedemokraterna gjort stora ansträngningar att framställa sig som ett ”nytt” och ideologiskt rumsrent parti. Den undersökning vi gjort av Sverigedemokraternas ideologi och politiska aktivitet visar dock att partiets nya kostym inte avspeglar någon avgörande förändring i partiets människosyn. Uttalad rasism och antisemitism har rensats ut från offentliga dokument och program och nyligen byttes den gamla partisymbolen i form av en ideologiskt belastande fackla ut mot en oskyldig blåsippa. Sverigedemokraterna för i stället fram ett etno-nationalistiskt budskap där man säger sig vilja värna den ”svenska särarten” och den ”svenska identiteten”. Under den manifesta ytan rör sig fortfarande idéer om att olika ”folk” är determinerade att skapa olika sorts kulturer som ges olika värde. Partiets kulturessentialistiska retorik uppvisar remarkabla likheter med den rasistiska retorik som löper genom den nazistiska idétraditionen. Den nationalchauvinism och kulturmystik som är framträdande hos sverigedemokrater har i ett historiskt perspektiv alltid gått hand i hand med rasteorierna. Att Sverigedemokraterna nu ersatt begreppet ”rassjäl” med ”kulturväsen” är i det sammanhanget en marginell skillnad och betyder inte att partiet förflyttat sig in på en politiskt rumsren och icke-rasistisk arena. Studien som genomförts i samarbete med Integrationsverket granskar Sverigedemokraternas politiska verksamhet i de 29 svenska kommuner där man fick representation. Den visar att partiets grundsyn är värdekonservativ och högerauktoritär – man har en organisk samhällssyn, där det svenska folket, dess kultur och identitet utgör en naturgiven och konfliktlös storhet. Klassbegreppet finns över huvud taget inte med. Trots frånvaron av klassanalys märks en populistisk strategi där man använder politiska argument från vänster och företräder en social rättighetspolitik (för etniska svenskar) som har anspråk på att locka framför allt äldre socialdemokratiska väljare. Socialdemokratiska markörer som ”Folkhem”, ”trygghet” och ”rättvisa” används ofta. Det är också främst i traditionellt socialdemokratiskt styrda kommuner som Sverigedemokraterna vinner representation, 20 av 29 undersökta kommuner hade socialdemokratiskt styre. Stödet ökar för denna typ av partier i övriga Europa och i grannländerna Norge och Danmark. I Sverige har det sett annorlunda ut. Inget populistiskt och främlingsfientligt parti har fått parlamentariskt fäste och kunnat erodera det traditionella partisystemet i den svenska riksdagen, såsom skett exempelvis i Danmark, där Dansk folkeparti osynligt kan diktera invandringspolitiken. En av orsakerna till detta är att inget etablerat parti tagit en öppen debatt med Sverigedemokraterna och på detta vis givit dem legitimitet och utrymme i det offentliga rummet. Inte heller i kommunerna har Sverigedemokraterna lyckats legitimera sig som politiska aktörer. Vi har undersökt hur partiet interagerat med det traditionella partisystemet i kommunerna och huruvida man uppnått något gensvar för sina politiska förslag. Svaret på det är entydigt nej. I samtliga kommuner har en potentiell vågmästarposition för Sverigedemokraterna neutraliserats på olika sätt, ibland så långtgående som ett samregerande mellan socialdemokrater och moderater. I ett par skånska kommuner har partiet av egen kraft fått plats i kommunstyrelsen. I övrigt har inget parti varit villigt att ingå i valteknisk samverkan med Sverigedemokraterna, med undantag av de skånska Centrumdemokraterna. Ingenstans har man heller fått något gehör för sina politiska förslag och motioner, förutom någon enstaka motion som krävt till exempel bälten i skolbussar. Någon effekt av partiets egna förslag kan alltså inte avläsas, däremot utgör partiets själva närvaro i de parlamentariska församlingarna och dess där ständiga uppmärksammande av invandringsfrågan och ifrågasättande av integrationspolitiken en indirekt effekt som är svår att värdera. I flera av de undersökta kommunerna har man till exempel avvisat Integrationsverkets nya förfrågan om en tillfällig utökad överenskommelse om introduktion av nya svenskar med anledning av den tillfälliga asyllagen. Men detta gäller även i kommuner utan sverigedemokratisk representation. I några kommuner har det förekommit diskussioner och beslut om minskat antal ledamöter i fullmäktige för att hålla Sverigedemokraterna utanför, något som leder till ett demokratiskt dilemma, då även andra småpartier stängs ute. Sverigedemokraternas nya Skånebaserade maktelit har tagit djupa intryck av Dansk folkeparti och dess framgångar. De båda partiernas framväxt och etablering uppvisar också likheter. SD följer Dansk folkepartis linje att sätta islam och muslimer i centrum för sin främlingsfientliga retorik, vilket blev än tydligare då man publicerade Jyllands-Postens Muhammed-bilder på sin hemsida. Vi kan också visa att man plockat upp politiska förslag efter danskt mönster och sökt föra över dem i den svenska kommunalpolitiken, speciellt i Skåne, där väljarstödet för Sverigedemokraterna är ojämförligast störst. Genomslaget i Skåne kan delvis förklaras av en tidigare närvaro av flera lokala populistiska missnöjespartier i länet, där några av betydande storlek i valet 2002 valde att gå in under Sverigedemokraternas paraply. Detta samarbete hade förberetts redan under föregående mandatperiod genom det regionala samarbetet i Skånes Väl. En annan förklaring kan vara närheten till Danmark och den mer öppet främlingsfientliga attityd som finns där. Det är också i ett pärlband längs Skånes västkust som Sverigedemokraterna är tyngst representerade. Det gäller såväl i de starkt segregerade städerna Helsingborg, Landskrona och Malmö som i de välmående villakommuner som gränsar till dem. Troligen finns det därtill historiskt och traditionellt betingade attityder som spelar in vad gäller den starkare flyktingfientligheten i Skåne och Blekinge, som enligt senaste SOM-undersökningen kvarstår oberoende om man ser till undersökningsvariabler som ålder, kön och utbildningsnivå. Trots att partiet förespråkar en utökad kommunal självstyrelse är innehållet i den förda politiken centralt styrt. Många motioner har varit centralt författade cirkulärmotioner som likalydande lagts i de olika kommunerna. Motionerna avspeglar partiets huvudsakliga strategi att ställa gruppen ”invandrare” mot gruppen ”äldre” i Sverige. Kultureroderande och kostsamma invandrare och integrationsprojekt ställs mot brister i äldrevården och de äldres otrygghet och utsatthet i samhället. De vanligaste motionerna har krävt kommunal folkomröstning om invandring/flyktingmottagning, repatriering av icke skyddsbehövande ”så kallade flyktingar”, gratis trygghetslarm till äldre, ökade resurser till äldre samt klass-morfar i skolorna. Sverigedemokraternas engagemang i övriga politiska frågor och budgetförslag har varit lågt eller obefintligt. Vid voteringar i blockpolitiska frågor stöder Sverigedemokraterna så gott som alltid de borgerliga förslagen. Sverigedemokraternas ledamöter är fortfarande mer brottsbelastade än andra partiers. Kvinnor är kraftigt underrepresenterade (5 av 49 representanter). I flera kommuner konstaterades brister hos ledamöterna vad gäller kunskap om den kommunala kompetensen. I andra uppdagades en diffus kunskap om vad partiet egentligen står för. I en kommun stöder till exempel Sverigedemokraterna ekonomiskt den årliga mångkulturella Multikult-festivalen. Det partistöd på 7–8 miljoner som partiet erhållit i kommunerna tycks i mycket liten utsträckning användas till utbildning av representanterna. Ett antal motioner med krav på ökad direktdemokrati och medborgarförslag avspeglar partiets populistiska strategi, där den svenska representativa demokratimodellen i kommunerna värderas lågt och kopplas ihop med konspirationsteorier om en ”elit” som sviker ”folket”. Sverigedemokraterna menar sig stå för folkets röst mot det ”politiska etablissemanget” och strävar efter att framstå som ett hyggligt parti som företräder ett allmänintresse kritiskt mot invandrings- och integrationspolitik. Anspråken att representera en svensk folkrörelse faller dock platt i relation till det faktum att 67 procent av svenskarna enligt senaste SOM-undersökningen starkt ogillar Sverigedemokraterna. Andra undersökningar visar att svenskens motstånd mot flyktingar minskar och att flyktingfrågan rankas lågt. Detta gör det dock inte mindre viktigt att blottlägga den grumliga och antidemokratiska människosyn som partiet har. Inte minst mot bakgrund av den öppna strategin att vinna besvikna socialdemokratiska, företrädesvis äldre, väljare genom att beslagta historiska bilder av det ”goda Folkhemmet” och ladda om dem med främlingsfientliga, protektionistiska och etno-nationalistiska värden. Upphöjandet av den ”svenska identiteten” till en naturgiven storhet som framställs som angripen av element utifrån vilka hotar att erodera och förgöra den kan tyckas stolligt oskyldig, men man bör inte glömma att det var samma ideologiska mekanismer som pumpade det tyska folket fullt med föreställningar om sin egen kulturella storhet i relation till de judiska ”parasiterna” under mellankrigstiden. Åter samma politiskt styrda triggning av påstådd kulturell och nationell överhöghet skedde under Balkankriget. ULLA EKSTRÖM von ESSEN Fil dr idéhistoria, Södertörns högskola RASMUS FLEISCHER Doktorand, Samtidshistoriska institutet, Södertörns högskola


"Nazismens rasistiska retorik präglar Sverigedemokraterna"

Summary: Ny undersökning: Under den nya partikostymen döljer sig samma gamla grumliga och antidemokratiska människosyn. . Sverigedemokraterna vill ge sken av att de förflyttat sig in på en politiskt rumsren och icke-rasistisk arena. Men fortfarande uppvisar partiets människosyn remarkabla likheter med den nazistiska idétraditionens rasistiska retorik. Partiet har tagit djupa intryck av Dansk folkeparti och har som populistisk strategi att locka äldre socialdemokratiska väljare. Historiska bilder av det "goda folkhemmet" laddas med främlingsfientliga och etno-nationalistiska värden. Det skriver forskarna Ulla Ekström von Essen och Rasmus Fleischer som genomfört undersökningen på uppdrag av Integrationsverket.

Sedan partistyrelseskiftet våren 2005 har Sverigedemokraterna gjort stora ansträngningar att framställa sig som ett "nytt" och ideologiskt rumsrent parti. Den undersökning vi gjort av Sverigedemokraternas ideologi och politiska aktivitet visar dock att partiets nya kostym inte avspeglar någon avgörande förändring i partiets människosyn. Uttalad rasism och antisemitism har rensats ut från offentliga dokument och program och nyligen byttes den gamla partisymbolen i form av en ideologiskt belastande fackla ut mot en oskyldig blåsippa. Sverigedemokraterna för i stället fram ett etno-nationalistiskt budskap där man säger sig vilja värna den "svenska särarten" och den "svenska identiteten". Under den manifesta ytan rör sig fortfarande idéer om att olika "folk" är determinerade att skapa olika sorts kulturer som ges olika värde. Partiets kulturessentialistiska retorik uppvisar remarkabla likheter med den rasistiska retorik som löper genom den nazistiska idétraditionen. Den nationalchauvinism och kulturmystik som är framträdande hos sverigedemokrater har i ett historiskt perspektiv alltid gått hand i hand med rasteorierna. Att Sverigedemokraterna nu ersatt begreppet "rassjäl" med "kulturväsen" är i det sammanhanget en marginell skillnad och betyder inte att partiet förflyttat sig in på en politiskt rumsren och icke-rasistisk arena. Studien som genomförts i samarbete med Integrationsverket granskar Sverigedemokraternas politiska verksamhet i de 29 svenska kommuner där man fick representation. Den visar att partiets grundsyn är värdekonservativ och högerauktoritär - man har en organisk samhällssyn, där det svenska folket, dess kultur och identitet utgör en naturgiven och konfliktlös storhet. Klassbegreppet finns över huvud taget inte med. Trots frånvaron av klassanalys märks en populistisk strategi där man använder politiska argument från vänster och företräder en social rättighetspolitik (för etniska svenskar) som har anspråk på att locka framför allt äldre socialdemokratiska väljare. Socialdemokratiska markörer som "Folkhem", "trygghet" och "rättvisa" används ofta. Det är också främst i traditionellt socialdemokratiskt styrda kommuner som Sverigedemokraterna vinner representation, 20 av 29 undersökta kommuner hade socialdemokratiskt styre. Stödet ökar för denna typ av partier i övriga Europa och i grannländerna Norge och Danmark. I Sverige har det sett annorlunda ut. Inget populistiskt och främlingsfientligt parti har fått parlamentariskt fäste och kunnat erodera det traditionella partisystemet i den svenska riksdagen, såsom skett exempelvis i Danmark, där Dansk folkeparti osynligt kan diktera invandringspolitiken. En av orsakerna till detta är att inget etablerat parti tagit en öppen debatt med Sverigedemokraterna och på detta vis givit dem legitimitet och utrymme i det offentliga rummet. Inte heller i kommunerna har Sverigedemokraterna lyckats legitimera sig som politiska aktörer. Vi har undersökt hur partiet interagerat med det traditionella partisystemet i kommunerna och huruvida man uppnått något gensvar för sina politiska förslag. Svaret på det är entydigt nej. I samtliga kommuner har en potentiell vågmästarposition för Sverigedemokraterna neutraliserats på olika sätt, ibland så långtgående som ett samregerande mellan socialdemokrater och moderater. I ett par skånska kommuner har partiet av egen kraft fått plats i kommunstyrelsen. I övrigt har inget parti varit villigt att ingå i valteknisk samverkan med Sverigedemokraterna, med undantag av de skånska Centrumdemokraterna. Ingenstans har man heller fått något gehör för sina politiska förslag och motioner, förutom någon enstaka motion som krävt till exempel bälten i skolbussar. Någon effekt av partiets egna förslag kan alltså inte avläsas, däremot utgör partiets själva närvaro i de parlamentariska församlingarna och dess där ständiga uppmärksammande av invandringsfrågan och ifrågasättande av integrationspolitiken en indirekt effekt som är svår att värdera. I flera av de undersökta kommunerna har man till exempel avvisat Integrationsverkets nya förfrågan om en tillfällig utökad överenskommelse om introduktion av nya svenskar med anledning av den tillfälliga asyllagen. Men detta gäller även i kommuner utan sverigedemokratisk representation. I några kommuner har det förekommit diskussioner och beslut om minskat antal ledamöter i fullmäktige för att hålla Sverigedemokraterna utanför, något som leder till ett demokratiskt dilemma, då även andra småpartier stängs ute. Sverigedemokraternas nya Skånebaserade maktelit har tagit djupa intryck av Dansk folkeparti och dess framgångar. De båda partiernas framväxt och etablering uppvisar också likheter. SD följer Dansk folkepartis linje att sätta islam och muslimer i centrum för sin främlingsfientliga retorik, vilket blev än tydligare då man publicerade Jyllands-Postens Muhammed-bilder på sin hemsida. Vi kan också visa att man plockat upp politiska förslag efter danskt mönster och sökt föra över dem i den svenska kommunalpolitiken, speciellt i Skåne, där väljarstödet för Sverigedemokraterna är ojämförligast störst. Genomslaget i Skåne kan delvis förklaras av en tidigare närvaro av flera lokala populistiska missnöjespartier i länet, där några av betydande storlek i valet 2002 valde att gå in under Sverigedemokraternas paraply. Detta samarbete hade förberetts redan under föregående mandatperiod genom det regionala samarbetet i Skånes Väl. En annan förklaring kan vara närheten till Danmark och den mer öppet främlingsfientliga attityd som finns där. Det är också i ett pärlband längs Skånes västkust som Sverigedemokraterna är tyngst representerade. Det gäller såväl i de starkt segregerade städerna Helsingborg, Landskrona och Malmö som i de välmående villakommuner som gränsar till dem. Troligen finns det därtill historiskt och traditionellt betingade attityder som spelar in vad gäller den starkare flyktingfientligheten i Skåne och Blekinge, som enligt senaste SOM-undersökningen kvarstår oberoende om man ser till undersökningsvariabler som ålder, kön och utbildningsnivå. Trots att partiet förespråkar en utökad kommunal självstyrelse är innehållet i den förda politiken centralt styrt. Många motioner har varit centralt författade cirkulärmotioner som likalydande lagts i de olika kommunerna. Motionerna avspeglar partiets huvudsakliga strategi att ställa gruppen "invandrare" mot gruppen "äldre" i Sverige. Kultureroderande och kostsamma invandrare och integrationsprojekt ställs mot brister i äldrevården och de äldres otrygghet och utsatthet i samhället. De vanligaste motionerna har krävt kommunal folkomröstning om invandring/flyktingmottagning, repatriering av icke skyddsbehövande "så kallade flyktingar", gratis trygghetslarm till äldre, ökade resurser till äldre samt klass-morfar i skolorna. Sverigedemokraternas engagemang i övriga politiska frågor och budgetförslag har varit lågt eller obefintligt. Vid voteringar i blockpolitiska frågor stöder Sverigedemokraterna så gott som alltid de borgerliga förslagen. Sverigedemokraternas ledamöter är fortfarande mer brottsbelastade än andra partiers. Kvinnor är kraftigt underrepresenterade (5 av 49 representanter). I flera kommuner konstaterades brister hos ledamöterna vad gäller kunskap om den kommunala kompetensen. I andra uppdagades en diffus kunskap om vad partiet egentligen står för. I en kommun stöder till exempel Sverigedemokraterna ekonomiskt den årliga mångkulturella Multikult-festivalen. Det partistöd på 7-8 miljoner som partiet erhållit i kommunerna tycks i mycket liten utsträckning användas till utbildning av representanterna. Ett antal motioner med krav på ökad direktdemokrati och medborgarförslag avspeglar partiets populistiska strategi, där den svenska representativa demokratimodellen i kommunerna värderas lågt och kopplas ihop med konspirationsteorier om en "elit" som sviker "folket". Sverigedemokraterna menar sig stå för folkets röst mot det "politiska etablissemanget" och strävar efter att framstå som ett hyggligt parti som företräder ett allmänintresse kritiskt mot invandrings- och integrationspolitik. Anspråken att representera en svensk folkrörelse faller dock platt i relation till det faktum att 67 procent av svenskarna enligt senaste SOM-undersökningen starkt ogillar Sverigedemokraterna. Andra undersökningar visar att svenskens motstånd mot flyktingar minskar och att flyktingfrågan rankas lågt. Detta gör det dock inte mindre viktigt att blottlägga den grumliga och antidemokratiska människosyn som partiet har. Inte minst mot bakgrund av den öppna strategin att vinna besvikna socialdemokratiska, företrädesvis äldre, väljare genom att beslagta historiska bilder av det "goda Folkhemmet" och ladda om dem med främlingsfientliga, protektionistiska och etno-nationalistiska värden. Upphöjandet av den "svenska identiteten" till en naturgiven storhet som framställs som angripen av element utifrån vilka hotar att erodera och förgöra den kan tyckas stolligt oskyldig, men man bör inte glömma att det var samma ideologiska mekanismer som pumpade det tyska folket fullt med föreställningar om sin egen kulturella storhet i relation till de judiska "parasiterna" under mellankrigstiden. Åter samma politiskt styrda triggning av påstådd kulturell och nationell överhöghet skedde under Balkankriget. ULLA EKSTRÖM von ESSEN Fil dr idéhistoria, Södertörns högskola RASMUS FLEISCHER Doktorand, Samtidshistoriska institutet, Södertörns högskola


Sommarensfinaste fiskar

Summary: På sommaren när vattnet är varmt anses en del fiskar inte lika fräscha som annars.Jens Linderhar lagat sommarlätta rätter av säkra sorter som röding, makrill, lax och rödspätta.Sandra Qvistfotograferade faten.

På sommaren är det angenämt med fisk. Dess lätta karaktär, ömtåliga konsistens och saftiga kött blir extra gott när det är varmt ute. Oturligt nog är rätt många fiskar inte i bästa form under maj, juni, juli och augusti. Vilka ska man välja egentligen? Förr i tiden fanns det en massa tumregler om olika sorters säsong. Ett gammalt talesätt säger att man bara ska äta torsk under månader med ’r’ i (vilket för övrigt också gäller för andra torskfiskar). Varför många sorter skulle vara sämre under sommaren finns flera förklaringar till. En är att många fiskar kan vara lite magra och ynkliga efter sin lekperiod, som för somliga arter infaller på våren eller försommaren. En annan handlar om förvaring. Nästan all mat har kortare hållbarhet under sommarhalvåret, inte minst fisk och skaldjur som snabbt kan tappa spänst och fräschör. Men framför allt anges att vattnet blir varmare. Men kanske är det inte lika känsligt med säsong längre. En del av dessa faktorer som var viktigare förr har mer eller mindre satts ur spel. Förvaring i kyla har blivit bättre, i alla led, från fångst till hushåll. Dessutom kommer vår fisk från fler fångstplaster än förr, vilket gör att fiskhandlarna har lättare att hitta fångster med fin dagsform. Dessutom har vi förstås tillgång till otaliga frysta och konserverade produkter. Vilka fiskar som är allra bäst färska under sommaren är inte odiskutabelt. I gamla kokböcker rekommenderas ofta två grupper: nästan alla laxfiskar och rätt många plattfiskar. Sålunda anses lax, regnbågslax, laxöring, röding och siklöja vara fina sommarfiskar. Likaså sjötunga och rödtunga jämte sandskädda och rödspätta, som är läckra året om. Personligen tycker jag att abborren, till skillnad från gös och gädda, brukar stå sig bra även under sommaren. Pär-Anders Bergqvist, fiskhandlare på Hav i Hötorgshallen i Stockholm, menar att många fiskar blir lite mindre bra på sommaren, främst på grund av att vattnet är varmare. Men hur fisken är beror mycket på var den har fångats, betonar han. Han rekommenderar djupgående fiskar som lever på åtminstone tjugo trettio meters djup. – Makrillen är väl den typiska sommarfisken, säger han. Och så har vi förstås också tonfisk och svärdfisk som är bra på sommaren. Han tipsar även om havsbraxen (sea bream på engelska) och havsabborre (sea bass). Samt uer som är en utpräglad djupfisk. – Tångkrabbor från Smögen är också fina så här års, säger Pär-Anders Bergqvist. De kan man äta som snacks. Slutligen kan man säga att för sommarfisk är kraven ännu högre på god hygien och kall förvaring. Den idealiska temperaturen ligger någonstans kring 1–2 grader. Ett bra knep är att lägga fisken i en särskild låda i kylen tillsammans med en eller ett par plastpåsar fulla med isbitar. Sommarfisk med pepparrot och sesamolja Att baka fisk i ugn är ett praktiskt och säkert tillagningssätt. Sesamolja och pepparrot är en ljuvlig kombination som passar till i stort sett alla fiskar. Den som vill kan byta ut pepparroten mot wasabi eller dijonsenap. 4 portioner 600 g fiskfilé av exempelvis röding, havsabborre eller markill 1 tsk salt 2 tsk mörk sesamolja 2 msk riven pepparrot apelsinsoja: 2 msk japansk soja 2 msk kallpressad rapsolja 2 msk pressad apelsin tillbehör: riven pepparrot 35 minuter 1.  Värm ugnen till 125 grader. Salta filéerna och pensla med sesamolja. Finriv pepparroten och strö den över fisken. 2.  Sätt in den i ugnen. Låt stå tills fisken är precis genomstekt (med innertemperatur cirka 60 grader). Det tar 15 till 20 minuter beroende på fiskens tjocklek. 3.  Blanda sojan under tiden. 4.  Servera fisken med sojan samt ris eller nudlar. Fisksoppan Allround Den här soppan kan lagas på många olika sorters fisk, men helst sådana av fast sort. Pilgrimsmusslor blir också mycket gott i det mustiga hopkoket kan jag intyga. Får man över lite grann kan resterna kokas ihop lite grann och serveras som pastasås. 4 portioner 1/2 fänkålsstånd 2 schalottenlökar 1 röd paprika 1 vitlöksklyfta 1 msk olivolja svartpeppar 1 krm kajennpeppar 1/2 l fiskbuljong 1 burk krossade tomater 1 dl vispgrädde (kan uteslutas) 2 sardellfiléer 1 tsk färsk timjan 100–120 g fiskfilé av exempelvis röding, lax, havsbraxen eller 100–120 g hela pilgrimsmusslor 2 tsk pressad citron salt 1 timme 1.  Skär fänkål, schalottenlök och paprika i småbitar. Finhacka vitlöksklyftan. 2.  Fräs grönsaksbitarna i oljan tills de blir mjuka och börjar dofta gott. Men utan att något blir brynt. 3.  Peppra och krydda med kajennpeppar. Häll på buljongen, de krossade tomaterna och eventuellt vispgrädde. 4.  Låt sjuda på låg värme under lock i 20 minuter. Rör om då och då. Skär under tiden fisken i bitar om 2 x 2 centimeter. Finhacka sardellfiléerna och timjan. 5.  Rör ner örter, sardeller och fiskbitar i soppan. Låt sjuda i 4–5 minuter tills fisken är precis genomlagad. Pressa i citron. Smaka av med salt. Servera med baguette eller något annat gott vitt bröd. Helstekt rödspätta med kompott av rött vin, sidfläsk och smålök De flesta plattfiskar – rödspätta, sjötunga, rödtunga, skrubba – får fin smak och härlig konsistens när de steks hela, men om de varmhålls bara en liten stund blir köttet alltför mjukt och mosigt. Stek alltså fisken precis innan den ska ätas. Det räcker egentligen med citronklyftor och kokt potatis till (och kanske lite kall ovispad vispgrädde att hälla på potatisen – ett gammal serveringssätt). Men rödvinskompotten är ovanligare och lägger till lite extra. 4 portioner 4 hela rödspättor (à cirka 250 g) 1–2 tsk havssalt vetemjöl till panering 1–2 msk smör 1–2 msk majsolja (eller annan matolja) kompotten: 150 g sidfläsk 250 g schalottenlök 1 msk smör 2 dl rött vin 1/2 tsk färsk timjan tillbehör: citronklyftor, kokt potatis 45 minuter 1.  Börja med kompotten. Strimla sidfläsk och finhacka schalottenlöken. 2.  Smörfräs fläskstrimlorna i stekpanna eller vid kastrull tills de får fin färg. Lägg i lökhacket och fräs under omrörning så att löken inte bryns men blir mjuk och genomskinlig. 3.  Häll på rödvinet, strö i timjan och sjud det hela på låg värme tills vätskan nästan kokat ihop helt och blivit sirapsaktig i konsistensen. Ställ undan så länge. 4.  Ansa spättorna: klipp bort fenorna, skölj fiskarna och torka av dem väl. Skär några snitt längs med den mörka skinnsidan (översidan). 5.  Gnid in fiskarna med salt. Vänd dem i vetemjölet. Stek dem i en blandning av smör och olja på medelgod värme, ungefär 4 minuter på varje sida tills de får fin färg. Använd gärna två stekpannor samtidigt. Servera på en gång med den varma kompotten i en skål vid sidan samt citronklyftor och kokt potatis. Inkokt röding med rysk dillgurka Inkokt fisk är praktisk och njutningsfull sommarmat. Den lagas ju alltid i förväg och även tillbehöret, den ryska gurkröran, blir bara bättre av att stå ett tag. Salthalten i röran kan ökas en aning om man så vill. I det ryska originalreceptet ingår både salt och dill i större mängd än i min modifierade version. 4 portioner 1 kg hel röding lag: 1 1/2 liter vatten 3 msk ättikssprit (12 %) 1 1/2 msk salt 5 vitpepparkorn 5 kryddpepparkorn 1 lagerblad 1 knippa gräslök sås: 1 gurka 1/2 tsk salt 1 1/2 dl crème fraiche 1 msk cidervinäger 3 msk finhackad gräslök 1 msk finhackad dill vitpeppar ur kvarn tillbehör: citronklyftor, hel gräslök och kokt potatis 1 timme + avsvalning 1.  Tag ur fisken och klipp av fenor (om man vill kan man skära av huvudet och stjärten också). 2.  Koka upp alla ingredienserna till lagen i en rymlig kastrull (gärna en avlång fiskkittel med upptagbar botten). Lägg i fisken och låt den tillagas i spadet som bara ska röra sig lite grann, inte ens sjuda. Det tar cirka 35–40 minuter. Stäng av värmen och låt fisken svalna i spadet. 3.  Klyv gurkan på mitten och kärna ur den. Skär tunna halvmånar av de båda gurkhalvorna. Salta dem och lägg dem i en skål med ett litet fat som press över. Låt stå i 20 minuter och häll sedan av spadet. 4.  Blanda resten av ingredienserna till såsen noga. Smaka av. Blanda ner gurkskivorna. 5.  När fisken svalnat tag upp den försiktigt och lägg upp den på ett serveringsfat. Servera fisken, garnerad med citronklyftor och strån av gräslök samt såsen på serveringsfatet eller i en skål bredvid. Kokt färskpotatis är det givna tillbehöret. Jens Linder är Söndags kock och matskribent. sondag@dn.se Sandra Qvist är fotograf på DN. sandra.qvist@dn.se


”Skillnaderna i livslängd ökarmellan rika och fattiga kvinnor”

Summary: Folkhälsoinstitutets stora undersökning av dödstalen visar att socialt svaga män gynnats mest av den svenska välfärdspolitiken. Skillnaden i livslängd mellan hög- och låginkomsttagare minskar dramatiskt bland männen. Samtidigt ökar den bland kvinnorna. Det visar en ny stor undersökning av 100 000 män och kvinnor mellan 25 och 77 år. En jämförelse av dödstalen vid samma ålder visar på en minskning mellan grupperna med 51 procent för männen under en 20-årsperiod. För kvinnorna ökade skillnaden med 12 procent. Om man i stället tittar på skillnaderna mellan låg- och högutbildade är minskningen 66 procent bland männen och 19 procent bland kvinnorna. Det skriver forskaren på folkhälsoinstitutet Sarah Wamala.

Den svenska välfärdspolitiken samt jämställdhets- och jämlikhetspolitiken är unik och beundras internationellt. Syftet är att skapa goda levnadsvillkor för alla på jämlika villkor och detta har bidragit till fler förväntade levnadsår och låg barnadödlighet. Med denna utveckling antas det också att den sociala ojämlikheten i dödlighet ska minska. För att undersöka om detta stämmer har drygt 100 000 män och kvinnor mellan 25 och 77 år, som deltog i Statistiska centralbyråns ”Undersökningar av levnadsförhållanden” (ULF) från 1980 till 2000, studerats. I samarbete med andra forskarkolleger har vi på Folkhälsoinstitutet alltså testat hypotesen om social ojämlikhet i livslängd har minskat bland män och kvinnor under de senaste tjugo åren. Utbildningsnivå och inkomstnivå har använts som mått på social position. Genomsnittliga dödstal per 100 000 personer, för varje given åldersgrupp och social position – det vi kallar åldersstandardiserade dödstal – har beräknats från 1980 fram till 2000. Med fem års mellanrum så kunde vi testa om den sociala ojämlikheten i dödlighet har minskat under tjugo år. Syftet är att beräkna risken att dö vid samma ålder för män och kvinnor och testa om den skiljer sig åt beroende på utbildnings- eller inkomstnivå genom att statistiskt rangordna personer från de lägsta till högsta socialgrupperna. Vi fann att dödligheten generellt har minskat under de senaste 20 åren hos hela befolkningen i de undersökta åldersgrupperna. Vid jämförelse av trender mellan 1980 och 2000 fann vi en stor minskning i åldersstandardiserad dödlighet bland män med låg utbildning, bland män med låg inkomst och bland kvinnor med hög inkomst. Motsvarande minskning i dödlighet fanns inte bland kvinnor med låg social position. Vid jämförelse av låg- och högutbildade personer fann vi att absoluta skillnader i dödsfall som inträffar vid samma ålder minskade med hela 66 procent bland män och med endast 19 procent bland kvinnor över tjugo år. Jämförelse av låg- och höginkomsttagare visade att skillnader i dödsfall som inträffar vid samma ålder minskade med 51 procent för män men ökade med 12 procent för kvinnor. Vidare har relativa skillnader i risken för att dö beräknats, det vill säga risken att dö vid jämförelse mellan personer med lägsta och högsta sociala position vid samma ålder. Vi fann att i början av 1980-talet hade lågutbildade män två gånger ökad risk att dö jämfört med högutbildade män vid samma ålder. Denna risk minskade markant under hela perioden till 1,5 gånger i slutet av 1990-talet. För lågutbildade kvinnor var skillnaden i början av 1980-talet den samma som för män (två gånger ökad risk) jämfört med högutbildade kvinnor i samma ålder. Men där har situationen varit densamma under hela perioden fram till slutet av 1990-talet. Vid jämförelse av risken att dö för personer i olika inkomstgrupper fann vi att risken för manliga låginkomsttagare jämfört med manliga höginkomsttagare minskade medan risken att dö för kvinnliga låginkomsttagare ökade i relation till kvinnliga höginkomsttagare. Det kan finnas två orsaker till könsskillnaderna och de sociala skillnaderna i risken att dö. Det skedde en stor nedgång i dödstal för män med den lägsta sociala positionen medan dödstalen för män med den högsta sociala positionen var stabil under perioden. Bland kvinnor fann vi motsatt mönster jämfört med männens. Att inkomstskillnader i ökad utsträckning förklarar skillnaden i dödstal för kvinnor kan bero på två saker. För det första kan det komma sig av att flera kvinnor är ute på arbetsmarknaden och har egen inkomst, vilket gör att inkomsterna under perioden har blivit högre och därför kan fånga upp ojämlikheten på ett bättre sätt än i början av 1980. För det andra kan det bero på att ensamhushållen har blivit fler och att dessa domineras av kvinnor. Det är ju ensamhushållens ekonomi som har drabbats negativt under de senaste tjugo åren och dessa domineras av kvinnor. Å andra sidan kan inte den stabila trenden i risken att dö bland kvinnor när det gäller utbildningsnivå förklaras av dessa två ovannämnda aspekter. Resultaten pekar på att åtgärder mot social ojämlikhet i sjuklighet och dödlighet har varit framgångsrika för män – men inte för kvinnor – med låg social position. Dödlighet i hjärtkärlsjukdom – den största orsaken till dödlighet – har minskat under de senaste tjugo åren. Det finns dock fortfarande stora sociala ojämlikheter i hjärtkärlsjuklighet och dödlighet vilket kan bidra till den stora ojämlikheten som syns i all dödlighet. Slutsatsen är att den svenska jämlikhetspolitiken i allmänhet har lyckats minska dödligheten hos den svenska befolkningen. Svensk jämlikhetspolitik har däremot inte varit tillräckligt genuskänslig för att fånga upp kvinnornas ojämlikhet lika bra som männens under de senaste tjugo åren. Frågan är hur jämställdhets- och jämlikhetspolitiken ska kunna integreras på ett effektivt sätt så att kvinnorna gynnas på samma villkor som männen. SARAH WAMALA


"Skillnaderna i livslängd ökar mellan rika och fattiga kvinnor"

Summary: Folkhälsoinstitutets stora undersökning av dödstalen visar att socialt svaga män gynnats mest av den svenska välfärdspolitiken.. Skillnaden i livslängd mellan hög- och låginkomsttagare minskar dramatiskt bland männen. Samtidigt ökar den bland kvinnorna. Det visar en ny stor undersökning av 100 000 män och kvinnor mellan 25 och 77 år. En jämförelse av dödstalen vid samma ålder visar på en minskning mellan grupperna med 51 procent för männen under en 20-årsperiod. För kvinnorna ökade skillnaden med 12 procent. Om man i stället tittar på skillnaderna mellan låg- och högutbildade är minskningen 66 procent bland männen och 19 procent bland kvinnorna. Det skriver forskaren på folkhälsoinstitutet Sarah Wamala.

Den svenska välfärdspolitiken samt jämställdhets- och jämlikhetspolitiken är unik och beundras internationellt. Syftet är att skapa goda levnadsvillkor för alla på jämlika villkor och detta har bidragit till fler förväntade levnadsår och låg barnadödlighet. Med denna utveckling antas det också att den sociala ojämlikheten i dödlighet ska minska. För att undersöka om detta stämmer har drygt 100 000 män och kvinnor mellan 25 och 77 år, som deltog i Statistiska centralbyråns "Undersökningar av levnadsförhållanden" (ULF) från 1980 till 2000, studerats. I samarbete med andra forskarkolleger har vi på Folkhälsoinstitutet alltså testat hypotesen om social ojämlikhet i livslängd har minskat bland män och kvinnor under de senaste tjugo åren. Utbildningsnivå och inkomstnivå har använts som mått på social position. Genomsnittliga dödstal per 100 000 personer, för varje given åldersgrupp och social position - det vi kallar åldersstandardiserade dödstal - har beräknats från 1980 fram till 2000. Med fem års mellanrum så kunde vi testa om den sociala ojämlikheten i dödlighet har minskat under tjugo år. Syftet är att beräkna risken att dö vid samma ålder för män och kvinnor och testa om den skiljer sig åt beroende på utbildnings- eller inkomstnivå genom att statistiskt rangordna personer från de lägsta till högsta socialgrupperna. Vi fann att dödligheten generellt har minskat under de senaste 20 åren hos hela befolkningen i de undersökta åldersgrupperna. Vid jämförelse av trender mellan 1980 och 2000 fann vi en stor minskning i åldersstandardiserad dödlighet bland män med låg utbildning, bland män med låg inkomst och bland kvinnor med hög inkomst. Motsvarande minskning i dödlighet fanns inte bland kvinnor med låg social position. Vid jämförelse av låg- och högutbildade personer fann vi att absoluta skillnader i dödsfall som inträffar vid samma ålder minskade med hela 66 procent bland män och med endast 19 procent bland kvinnor över tjugo år. Jämförelse av låg- och höginkomsttagare visade att skillnader i dödsfall som inträffar vid samma ålder minskade med 51 procent för män men ökade med 12 procent för kvinnor. Vidare har relativa skillnader i risken för att dö beräknats, det vill säga risken att dö vid jämförelse mellan personer med lägsta och högsta sociala position vid samma ålder. Vi fann att i början av 1980-talet hade lågutbildade män två gånger ökad risk att dö jämfört med högutbildade män vid samma ålder. Denna risk minskade markant under hela perioden till 1,5 gånger i slutet av 1990-talet. För lågutbildade kvinnor var skillnaden i början av 1980-talet den samma som för män (två gånger ökad risk) jämfört med högutbildade kvinnor i samma ålder. Men där har situationen varit densamma under hela perioden fram till slutet av 1990-talet. Vid jämförelse av risken att dö för personer i olika inkomstgrupper fann vi att risken för manliga låginkomsttagare jämfört med manliga höginkomsttagare minskade medan risken att dö för kvinnliga låginkomsttagare ökade i relation till kvinnliga höginkomsttagare. Det kan finnas två orsaker till könsskillnaderna och de sociala skillnaderna i risken att dö. Det skedde en stor nedgång i dödstal för män med den lägsta sociala positionen medan dödstalen för män med den högsta sociala positionen var stabil under perioden. Bland kvinnor fann vi motsatt mönster jämfört med männens. Att inkomstskillnader i ökad utsträckning förklarar skillnaden i dödstal för kvinnor kan bero på två saker. För det första kan det komma sig av att flera kvinnor är ute på arbetsmarknaden och har egen inkomst, vilket gör att inkomsterna under perioden har blivit högre och därför kan fånga upp ojämlikheten på ett bättre sätt än i början av 1980. För det andra kan det bero på att ensamhushållen har blivit fler och att dessa domineras av kvinnor. Det är ju ensamhushållens ekonomi som har drabbats negativt under de senaste tjugo åren och dessa domineras av kvinnor. Å andra sidan kan inte den stabila trenden i risken att dö bland kvinnor när det gäller utbildningsnivå förklaras av dessa två ovannämnda aspekter. Resultaten pekar på att åtgärder mot social ojämlikhet i sjuklighet och dödlighet har varit framgångsrika för män - men inte för kvinnor - med låg social position. Dödlighet i hjärtkärlsjukdom - den största orsaken till dödlighet - har minskat under de senaste tjugo åren. Det finns dock fortfarande stora sociala ojämlikheter i hjärtkärlsjuklighet och dödlighet vilket kan bidra till den stora ojämlikheten som syns i all dödlighet. Slutsatsen är att den svenska jämlikhetspolitiken i allmänhet har lyckats minska dödligheten hos den svenska befolkningen. Svensk jämlikhetspolitik har däremot inte varit tillräckligt genuskänslig för att fånga upp kvinnornas ojämlikhet lika bra som männens under de senaste tjugo åren. Frågan är hur jämställdhets- och jämlikhetspolitiken ska kunna integreras på ett effektivt sätt så att kvinnorna gynnas på samma villkor som männen. SARAH WAMALA


Europa kan få kraft från Finland

Summary: Nästa halvår är Finland ordförande i EU. Energifrågorna står högt på dagordningen. Först måste EU prata ihop sig, sedan kan Ryssland komma med.

En gasledning från Kaspiska havet till det centrala Europa. En vattenled från Rotterdam till Svarta havet. Sådana band kommer att binda samman Europas länder och göra oss ömsesidigt beroende av varandra. Detta är i grunden EU:s idé. Efter sekler av sönderslitande krig och hårda gränser ska de europeiska folken arbeta hos och handla med varandra. En god infrastruktur och gemensam disposition av strategiska råvaror lade den första grunden till Europasamarbetet för femtio år sedan. I dag är kol- och stålunionen i stort överspelad, den senaste stora stålfusionen för samman indiskt och fransk-luxemburgiskt kapital. Men grundidén är lika aktuell som någonsin. Nu handlar det om energitillgångar. Mer precist om EU:s efterfrågan och Rysslands tillgångar. Detta står också högt på programmet när Finland på lördag tar över ordförandeskapet i EU. Det är andra gången gillt för Finland som – föga – överraskande är väl förberett. Somligt ligger i vänteläge och får ligga kvar där, främst konstitutionen. Visserligen ämnar Finlands riksdag behandla och med allra största sannolikhet godkänna det konstitutionsförslag som fransmän och holländare förra året avvisade. Det är ett sätt att hålla liv i diskussionen om hur EU:s beslutsordning ska bli och – inte minst viktigt – att visa Finlands självständighet som EU-medlem. I vänteläget befinner sig också Kosovofrågan. Där ska den dock helst inte förbli. Sedan sju år förvaltas den serbiska provinsen under FN-mandat. Förhandlingarna om dess status pågår under ledning av förre finländske presidenten Martti Ahtisaari och avsikten är att lösa frågan under hösten. Den lösningen lär med allra största sannolikhet också innebära ett ökat EU-ansvar i Kosovo. Det område där den finländska regeringen avser att lägga mest kraft och där den också har goda förutsättningar att nå framåt gäller Ryssland och energin. Ett så kallat brastoppmöte kommer att hållas i oktober i Lahtis och dit väntas också president Vladimir Putin. Efter det att Ryssland i vintras stängde gasleveranserna till Ukraina i en tvist som ytligt gällde priset men i grunden handlade om politisk kontroll har nervositeten spritt sig i Europa. Man vill både försäkra sig om rysk gas och ha andra utvägar. Man vill både komma först och bli Kremls särskilt goda vän och samtidigt hitta leverantörer utanför Kremls kontroll. Det är ett spel på hög politisk nivå och ett spel som kan gå alldeles snett. I stället för samling och samarbete kan vi få splittring och fiendskap. Europa behöver prata sig samman, energipolitiken har varit nationell och i en del fall präglad av svåra inrikespolitiska strider. EU:smedlemsländer har vidare mycket olika energibehov, därtill kommer kraven på att förbättra miljön och hålla fast vid Kyotoprotokollets utfästelser. För det finländska ordförandeskapet är det ett kraftprov att samla EU till en första gemensam energipolitisk plattform. Förutsättningarna finns, både den brittiska och den tyska regeringen ser behovet. Tony Blair var den som först tog upp frågan i EU-kretsen, och förbundskansler Angela Merkel har en bredare europeisk ansats än företrädaren Gerhard Schröder som ogenerat gav sig i lag med de ryska gaspolitiska intressena. När EU sedan talar med Kreml kan man göra det med en stämma. Diskussionen måste då utgå från att det handlar om att långsiktigt knyta ihop EU och Ryssland, inte om att den ena ska pressa ut den andra parten. Investeringar och inflytande måste vara ömsesidiga, vinsterna likaså. Om EU - och den finländska regeringen – slipper kriser och alltför många akututryckningar finns chansen att mötet i Lahtis gör ett tydligt avtryck i Europas historia. DN 28/6 2006