Svensk mat senaste trenden i New York

Summary: Trendkänsliga kockar i New York har börjat snegla på skandinavisk mat. Därför åkte stjärnkocken Mathias Dahlgren nyligen dit för att presentera sin matfilosofi och svenska smaker. DN Söndag följde med.

Den svenske stjärnkocken Mathias Dahlgren hinner knappt sätta foten på amerikansk mark innan han blir införd i ett litet rum på Newarks flygplats. Där får han förklara syftet med sin resa. Han förklarar att han har rest till USA för att ha trevligt och träffa kollegor i branschen. Några planer på att ta sig in i landet och jobba illegalt har han inte, han driver tvärtom en framgångsrik restaurang på Grand Hotel i Stockholm och hoppas snarare att resan ska få fler amerikaner att komma och besöka den. Under de sex dagarna i USA vill han visa upp vad hans matlagning står för. Han är en del av det nya nordiska köket, som spås bli en av de kommande årens nya trender i storstäder som London och New York. Hans förklaring godtas och några minuter senare står han i ankomsthallen. En dryg månad tidigare hade han ett sista planeringsmöte inför resan tillsammans med sin restaurangchef Daniella Illerbrand och de två kockarna Jacob Holmström och Adam Dahlberg som ska följa med på resan. Han redogör för schemat; de ska laga mat till en välgörenhetsmiddag, hålla en workshop på en kockutbildning och göra ett gästspel på den hajpade restaurangen Blue Hill at Stone Barns utanför New York. – Vi vet vart vi ska, vi vet vad vi ska göra och vi vet svårigheterna, summerar Mathias. Vi måste göra en råsäker produkt och utgå från det som finns där. När förståsigpåarna i början av året skulle spana efter kommande trender trodde många att den skandinaviska maten var på väg att slå igenom. ”Nordiska produkter som sill, rökt fisk och lingonsylt kommer att börja dyka upp på inköpslistorna” spådde den brittiska livsmedelskedjan Waitrose. Wall Street Journal, CNN och New York Times har alla rapporterat om det som allt mer har kommit att kallas ”nordic cuisine”. Det associeras med något fräscht, nyttigt och innovativt som ändå har sina rötter i en gammal mattradition och fokus ligger ofta på Noma, den danska restaurangen som har utsetts till världens bästa. Nomas tolkning av det nordiska köket där allt utifrån, som till exempel olivolja, är bannlyst är så strikt att den har kallats fascistisk. För Mathias Dahlgren handlar ”det naturliga köket” – som han kallar sin matfilosofi – om att använda sig av lokala ingredienser och traditioner från den region där man är. Men till skillnad från det striktare nordiska köket kan ”det naturliga köket” resa, det anpassar sig till den plats man befinner sig på och hämtar gärna intryck från världen omkring. Kockarna Adam och Jacob ska ägna fredagen åt att förbereda morgondagens välgörenhetsmiddag medan Mathias och Daniella ska försöka hitta några av de råvaror som återstår. Rätterna de har planerat för ska vara representativa för det de serverar på restaurangen, men samtidigt fungera med råvaror som går att få tag på i New York. Det mesta har förbeställts – men vissa saker saknas, som omogna jordgubbar. Havtorn och en dunk specialimporterad ättika väntar i ett lager i Bronx. Även lakrits har de tagit med sig. Vid frukosten ger Mathias instruktioner. – Det ska vara en organiskt levande känsla. Tartaren på biff och ostron får inte vara för stor, alla smaker ska finnas med i en tugga. Och se till att det finns en god fond, inte någon blaskig historia. – Det har inte gått att få tag på några murklor, rapporterar Daniella. – Konstigt, tycker Mathias. – Nej, inte alls, kontrar Daniella. Det har varit torka. – Här flyger de ju in allt, säger Mathias. ”Det har varit torka” – men det kan ju inte ha varit torka i hela Amerika? Inne på matbutiken Whole Foods hittar Mathias till slut murklor. Men omogna jordgubbar verkar svårare. Han funderar på att göra som man gör i smyg i Sverige, plocka över de finaste jordgubbarna i sin egen låda, fast tvärt om och samla på sig de mest omogna. Eller kanske ta den omogna halvan av vissa jordgubbar. Men det funkar inte. Här är alla jordgubbarna i asken lika härligt röda, rakt igenom och söta mjuka jordgubbar är inte alls vad Mathias är ute efter. I rätten, en dessert som också innehåller hibiskus, vill han ha den syrliga smaken och den fasta konsistensen som finns i omogna jordgubbar. Han muttrar och begriper inte hur det kan vara så omöjligt, det har inte ens gått att hitta någon endaste liten jordgubbsodlare som har kunnat plocka ihop en ask omogna jordgubbar och buda upp till New York. – Även de röda jordgubbarna har ju varit omogna, så finns det röda så måste det ju finnas gröna, suckar Mathias. Jordgubbarna är halva rätten och det blir svårt att klara sig utan dem. Mathias Dahlgren ska träffa journalisten Julia Moskin från New York Times på den lilla pizzarestaurangen Roberta’s i Brooklyn. Hon erkänner direkt att hon inte känner till särskilt mycket om det skandinaviska köket så Mathias skär en bit av sin pizza och börjar berätta. – Skandinavien och Norden är en stor geografisk region, Sverige är ett långt land med flera klimatzoner. Det har lett till att man fått anpassa våra konserveringsmetoder till klimatet. I norra Sverige där man har långa vintrar var man förr tvungen att salta och röka köttet hårt för att det skulle hålla. Ibland röktes det så hårt att man knappt kunde urskilja vilken råvara man rökt. I dag behöver vi inte använda dessa tekniker lika ”aggressivt” för att överleva, utan mer som smaksättare. – Om du hade fått välja mat på din elvaårsdag, vad hade du valt då, undrar Julia. – Spagetti bolognese. Det är alla elvaåringars favoriträtt, säger Mathias. Julia undrar i stället vad hans mamma skulle ha fått på sin födelsedag – Pappa och morfar jagade mycket, så frysen var alltid full med vilt, säger Mathias. Troligen hade det blivit älgstek med potatis, rotfrukter och gräddsås. – Det är ett problem att Sverige har en så liten exporterande livsmedelsindustri, säger Mathias senare. Norrmännen har fisk och skaldjur, danskarna har fläsk och öl och då arbetar livsmedelsbranschen för att sälja dessa produkter utomlands och då får landet uppmärksamhet i matsammanhang vilket även gynnar restaurangerna. Marcus Samuelsson är framgångssagan om ”den svenske kocken i Amerika”. Han drev länge den svenskinspirerade krogen Aquavit men har nu lämnat den och i stället öppnat Red Rooster som har en blandning av matstilar från många olika länder. Men här finns också svenska inslag på menyn, som Helga’s Meatballs, gravlax och porter. Att skandinavisk mat är på väg att slå igenom utomlands tror han inte mycket på. – Det finns några stora matländer, Frankrike, Italien, Japan, Kina och Indien, länder med en massiv population eller massiv turism. Även om svensk mat hamnar på listor över trender så är den inte ens i närheten av dessa länder, säger han. Den dagen det öppnar en svensk restaurang utomlands av någon som inte är svensk, då kan man börja prata om att det är en trend. Någon timme utanför New York i en stor villa i New Canaan står Mathias, Jacob, Adam och fem inhyrda assistenter och förbereder kvällens middag. Ett trettiotal gäster kommer på välgörenhetsmiddagen som hålls till förmån för en lokal musikskola. De är affärsmän, matintresserade och vissa har svensk bakgrund. Gemensamt för dem är att de har betalat 2.500 dollar för en helkväll med mat lagad av den svenske stjärnkocken. Med en timme kvar till service, då gästerna kommer, är det fortfarande lugnt, koncentrerat och välstädat. Trots att både bekanta och obekanta har ställt upp saknas vissa ingredienser fortfarande. Bagaren glömde skicka surdeg, vattenkrassen har stått i solen och vissnat och det finns fortfarande inga gröna jordgubbar. Men Mathias Dahlgren är fast besluten att få ihop kvällens middag ändå. Förhoppningen är att den ska väcka intresse för svensk gastronomi och det de gör på restaurang Mathias Dahlgren, däremot är tanken inte att visa upp klassiska svenska maträtter. – Jag tror på matjessill i Sverige, men jag tror inte på att flyga hit matjessill och Domtagris. – Gastroturism är stort och viktigt för vår fortsatta utveckling, säger restaurangchef Daniella Illerbrand. Vi hoppas kunna locka gäster till restaurangen genom att visa upp oss här. Mathias Dahlgren och hans kockar provlägger kvällens sashimi med pepparrotsemulsion – ”en liten blyg sked”, visar Mathias – medan assistenterna plockar bladen av kryddörterna, ett och ett. När gästerna kommer får de en fördrink. Daniella slår en skvätt av den mousserande svenska drycken Sav, gjord på björksav, över en kula sorbet medan Mathias berättar historien om drycken. Gästerna kommenterar den exotiska aperitifen: – Det är gjort på björk! Vet du vad björk är? Det är ett träd. A sensation! De flesta är inte här för att de hyser ett särskilt stort intresse för skandinavisk matlagning, utan har helt enkelt litat på värden Peter Kends försäkran om att den här kvällen kommer att bli något speciellt. Han har ätit på båda Mathias Dahlgrens restauranger och hoppas att hans gäster ska uppskatta Mathias matlagning lika mycket som han gör. Efter upp emot åtta rätter, bland annat ägg med vit och grön sparris, tartar på biff och ostron, jordgubbsdesserten med hibiskus (som fick göras på mogna, röda gubbar), och minst lika många glas vin ramlar damerna in i köket och jublar ”fabulous, fabulous”! Vid tvåtiden på kvällen står Mathias fortfarande och signerar kokböcker medan han överöses av kindpussar (mest från damerna) och herrar i kostym intygar att de aldrig har upplevt något liknande. Just nu pågår intensiva förberedelser för att sälja Sverige som matland utomlands. År 2008, under sin tid som jordbruksminister, lanserade Eskil Erlandsson satsningen Sverige – det nya matlandet. Satsningen ska förhoppningsvis leda till fler jobb, växande företag och en livskraftig landsbygd. Turismen och restaurangbranschen är några av de områden man valt att satsa på. Bland annat får kockarna på de svenska ambassaderna runt om i världen lära sig mer om svensk matkultur och svenska råvaror. Nyligen arrangerade också Nicola Clase, Sveriges ambassadör i London, ett evenemang för att visa upp svensk mat för brittiska stjärnkockar och journalister. Kockarna Gert Klötzke och Niclas Wahlström bjöd på en modern tolkning av den svenska mattraditionen och bjöd bland annat på Kalixlöjrom och klappgröt med hjortron och lingon. John Magazino, som har arrangerat Mathias Dahlgrens resa till New York, har också initierat en workshop på Institute of Culinary Education. Ett sjuttiotal personer har kommit för att lyssna på den svenske stjärnkocken. Mathias Dahlgren inleder med historien om sitt första matminne, samma historia som besökare på hans restaurang får sig serverade när bröd och smör bärs fram till bordet. Han berättar om hur han som fyraåring besökte en bakstuga och fick ugnsvarmt bröd med smör som smälte och rann ner över fingrarna. – Den känslan vill jag ha varje dag. Därför blev jag kock. Förr ansågs de franska och italienska köken världsledande, på 90-talet det spanska. Svenska finkrogar kopierade dem, och visade att de kunde laga mat på internationell nivå. Men de senaste åren har de svenska kockarna skapat något eget, något nytt av sina egna rötter, ofta med ett nära förhållande till naturen och det vilda som kommer därifrån. Assistenterna står redo att servera ”iste från skogen”, en kula havtornssorbet i en söt iste-lag, och Mathias berättar hur drycken uppstod. – Jag gillar myntate med citron och honung och funderade på om det fanns något man kunde använda i stället för citron. Det svenska bäret havtorn har hög syra och smakar som något mellan mango och passionsfrukt. Och så tog jag enbär i stället för mynta, för att ge lite karaktär, och lokal honung. John Magazino driver ett företag som importerar delikatesser, som tryffel och gåslever från Italien och Frankrike. Han berättar att i och med lågkonjunkturen för ett par år sedan hände något. Att frossa i tryffel uppfattades som stötande om man samtidigt sa upp folk. Så menyerna på restaurangerna ändrades, och i stället växte det fram en efterfrågan på det lokala, det småskaliga, det exotiska. Precis det som kockarna i Skandinavien ägnade sig åt. I samma veva behövde han en au pair. Det blev Cecilia Landström, drygt 20 år, från Gällivare. Hon gav sin nya arbetsgivare en kokbok med svensk mat och talade så varmt om de norrländska råvarorna och maten hennes mamma brukade laga att John beslöt sig för att åka dit. John Magazino besökte Gällivare och träffade bärproducenter, upptäckte hjortron, havtorn och rapsolja och hamnade till slut på Mathias Dahlgrens restaurang på Grand Hotel. – Det var ett livsavgörande ögonblick när maten kom in, det blev en av mitt livs bästa måltider! Höjdpunkten på Mathias resa, gästspelet på omtalade restaurang Blue Hill at Stone Barns, närmar sig. I deras restaurangkök samsas nu Mathias, Adam och Jacob med de ordinarie kockarna. De hackar, plockar blad och friterar tapiokachips. Mathias hade föreställt sig att han skulle gå iväg till något av växthusen och plocka färska örter men tvingas inse att det bara var en romantisk dröm. De ”sitter i skiten” som det heter på kockspråk och några halvtimmesutflykter blir det inte tal om. Stjärnkocken Dan Barber som driver Blue Hill at Stone Barns och restaurang Blue Hill inne i New York kommer direkt från Washington där han har haft ett möte med USA:s president Barack Obama, och de ansvariga för kök och servering samlas för en genomgång. Dan Barber står i högsätet, flankerad av Mathias. Han ska prova kvällens aperitif, en kula granité gjord på svartvinbärsblad från gården och toppad med champagne. Han tar en klunk. Allt stannar upp, alla tittar spänt och väntar på ett omdöme. Han blundar, täcker ansiktet med händerna. – Pow, det kommer att bli perfekt efter grisen. Alla ser nöjda ut, men Mathias skruvar lite på sig för det där var ju aperitifen, som inte alls var tänkt att serveras efter grisen. Nåja, Dan Barber gillade den ju i alla fall. Oftast vid ett gästspel står den gästande kocken för hela menyn. Inför det här gästspelet ska Mathias utgå från produkter som finns på Blue Hills lantbruk, dessutom ska också Dan Barber vara med på ett hörn. I tre av rätterna ska han och Mathias göra varsin variant, baserad på samma huvudråvara, så att gästerna får en tydlig bild av deras olika matlagningsstilar. I en rätt ska de utgå från ägg och sparris, i en från fläsk och dessutom göra varsin dessert på rabarber. När gästerna anländer får de sin fördrink på terrassen, den med svartvinbärsgranité och champagne. Det är ett blandat sällskap, många med svensk anknytning, kockar, journalister och ett par som säger sig vara ”foodies från Tarrytown”, en närbelägen liten ort. När gästerna har satt sig kommer Dan och Mathias ut och presenterar sig själva och kvällen. – Alla pratar om honom, säger Dan Barber om Mathias. Han representerar framtiden, en ärlig enkelhet med superb teknik. Han lagar den mat vi strävar efter. Sammanlagt serveras tio rätter under kvällen. När de två kockarna lagar mat utifrån samma råvara blir det tydligt hur de skiljer sig åt. Dan Barbers gröna sparris är träkolsgrillad, och serveras med en torkad och riven äggula. Enkelt, rena smaker och råvarorna får verkligen tala för sig själva. Mathias serverar både grön och vit sparris med bland annat ett krämigt ägg. I stället för att låta ingredienserna stå för sig själva blir hans variant en helhet. Samma respekt för råvarorna, men olika tillvägagångssätt och helt olika smak. Och fast det inte är någon tävling – nej, självklart är det inte det – är det tydligt att Mathias är favorit i många läger. En amerikansk journalist summerar Mathias insats: – Han lagar mat man blir glad av. Och jag som inte har varit glad på tio år. På vägen hem är Mathias och hans sällskap trötta men desperat hungriga och stannar på Bedford Diner där burgare, wraps och öl serveras. Det blir till och med en liten shot Jack Daniel’s. Nästa dag är det dags att åka hem. På flygplatsen halar Mathias upp presenter ur sin väska, alla får varsin påse godis, ”swedish fish”, och Mathias säger att trots att han har varit i princip i varenda välsorterad livsmedelsbutik på hela Manhattan så var det här den enda produkt med svensk anknytning han lyckades hitta, ”svenska fiskar”. De är tillverkade i Kanada. Mathias Dahlgren Född: 1969 i Umeå. Bor: I Nacka. Familj: Hustrun Anna. Gör: Driver restaurang Mathias Dahlgren på Grand Hôtel i Stockholm. Fine dining-delen Matsalen har två stjärnor i Guide Michelin och den lite enklare Matbaren har en stjärna. Hyllad kock Mathias Dahlgren har fått flera utmärkelser genom åren. I urval: Vinnare i Bocuse d’Or (”kock-VM”) i Lyon 1997. President i svenska Bocuse d’Or-akademin. Belönad med Gastronomiska akademiens guldmedalj, samt vald till Kockarnas kock vid ett flertal tillfällen. Adjungerad professor vid vid Umeå universitets Restauranghögskola.


”Unga svenskars stöd för demokrati är grundmurat”

Summary: Forskare och experter på ungdomars attityder: Det vore olyckligt om en hel generation unga medborgare utmålas som demokratiskt opålitlig.Tvärtemot den bild som statsvetaren och forskningsledaren Staffan I. Lindberg från World Values Survey målar upp verkar ungdomar ha blivit mer positivt inställda till den svenska demokratin över tid. Inom ramen för forskningsorganisationen IEA arbetar vi med de mest omfattande studierna av ungas demokratiattityder i världen. Attityderna är komplexa och svåra att fånga. Trots att vår bild är mycket ljusare än Lindbergs är allt för den skull inte perfekt. Ungas uppslutning till demokratin kan inte tas för given och mer forskning behövs, skriver Erik Amnå, Andrej Kokkonen, Mikael Persson och Håkan Stattin.

”Demokrati inte så viktigt för dagens unga svenskar” konstaterar Staffan I. Lindberg på DN Debatt 3 juni. Vi menar att de frågor som Lindberg ställt till 305 unga vuxna i Sverige i World Values Survey inte ger en rättvisande bild av deras demokratisyn. Vår forskning visar på en rakt motsatt bild: de allra flesta unga svenskar visar ett starkt stöd för demokratin, och allt tyder på att stödet har ökat under de senaste åren. Det största problemet med Lindbergs resultat är att de frågor som han bygger sina slutsatser på kan upplevas som verklighetsfrämmande i en svensk kontext. De berör, bland annat, hur bra eller dåligt det hade varit om Sverige styrdes av en stark ledare som inte behöver bry sig om riksdagen eller val och om man skulle lägga sin röst i riksdagsvalet på den politiker som erbjuder en mindre summa pengar eller andra gåvor. Fångar dessa frågor verkligen unga människors syn på demokrati? Onekligen är de relevanta i många länder i världen, men hur ter sig de för unga människor i Sverige? När förekom exempelvis senast röstköp i Sverige? Får man fram demokratins kärna med sådana frågor? Demokratiattityder är komplexa och svåra att fånga. Vi menar att detta tillsammans med det faktum att Lindbergs frågor är så främmande för en svensk kontext gör det osannolikt att hans undersökning fångar unga svenskars syn på demokrati.Hans frågor bör sättas i relation till andra, mer etablerade, frågor om syn på demokrati. Sedan några år tillbaka arbetar vi med de mest omfattande studierna av ungdomars demokratiattityder som har utförts i världen, nämligen CIVED (Civic Education Study) och ICCS (International Civic and Citizenship Education Study) som genomförs av den internationella forskningsorganisationen IEA (International Association for the Evaluation of Educational Achievement). För Sveriges del omfattar studierna, som har utförts med 10 års mellanrum (1999 och 2009), över 12 000 15- och 16-åringars svar på hundratals kunskaps- och attitydfrågor relaterade till demokrati. Forskning baserat på detta material visar upp en helt annan bild av ungas förhållande till svensk demokrati än den som Lindberg förmedlar.Den visar i stället att stödet för grundläggande demokratiska principer är näst intill grundmurat. 95 procent av de 6 000 ungdomar som ingår i 2009 års ICCS-undersökning instämmer till exempel i påståendet att ”alla medborgare bör ha rätten att fritt välja sina ledare”. Ungefär lika många instämmer i påståendena att ”alla ska alltid ha rätten att uttrycka sina åsikter fritt” och att ”människor ska ha möjlighet att protestera om de anser en lag vara orättvis.” Nu säger inte heller dessa indikatorer hela sanningen om unga vuxnas demokratiattityder, men de illustrerar tydligt hur vanskligt det är att dra slutsatser om demokratins tillstånd utifrån svaren på några få frågor som har lite med svensk politisk verklighet att göra. Så långt stödet för demokratin som princip. Även när man tittar närmare på unga vuxnas syn på hur demokratin fungerar i praktiken framträder en bild som starkt avviker från Lindbergs. Ungdomars förtroende för den svenska demokratin har ökat över tid – och det kraftigt. 1999 svarade 36 procent att de hade stort eller ganska stort förtroende för de politiska partierna. 2009 är siffran uppe i 55 procent – en ökning med 19 procentenheter. På motsvarande sätt har förtroendet för regeringen gått från 54 procent till 71 procent, förtroendet för kommunalpolitiker från 43 procent till 64 procent och förtroendet för riksdagen från 65 procent till 70 procent. Tvärtemot den bild som Lindberg målar upp så verkar alltså ungdomar ha blivit mer positivt inställda till och nöjda med den svenska demokratin över tid.Vår bild bekräftas av mätningar från SOM-institutet och de svenska valundersökningarna, som också visar på ett ökat förtroende för den svenska demokratins institutioner under senare år. Detta är en trend som gör sig gällande bland alla åldersgrupper, även bland unga. Ungdomarnas beredvillighet att praktiskt engagera sig för demokratin är också påfallande. 85 procent anger att de tror att de kommer att rösta i kommande riksdags- och kommunalval. Därtill uppger hela 21 procent att de tror att de kommer att ställa upp som kandidater i kommunalval när de blir vuxna. Lindberg söker orsaker till ungdomars negativa syn på demokratin hos skola och politiker. Vi menar att det vore rimligare att fråga sig vad det är som skola och politiker har gjort bättre under senare år och som lett till att ungdomar har blivit mer positivt inställda till demokratin. Vår samlade bild av svenska ungdomars inställning till demokrati, som bygger på ett stort antal indikatorer, är således mycket ljusare än Lindbergs. Vi tror också att Lindberg hade kommit fram till ett liknande resultat om han hade använt ett bredare spektrum av frågeinstrument istället för det fåtal frågor som han baserar sina slutsatser på. Med detta inte sagt att allt är perfekt. Många ungdomar brottas med främlingsfientlighet, låg politisk självtilltro och utanförskap. De unga vuxnas uppslutning till demokratins idéer kan inte tas för given. De motstridiga forskningsresultaten pekar också på vikten av fortsatt forskning inom området. Särskilt betydelsefullt är det att kunna följa dagens unga över tid för att se hur deras attityder till demokrati förändras när de blir äldre. Det vore olyckligt om den offentliga diskussionen bygger på undersökningar som inte anpassats till svenska förhållanden och där några enstaka procentsatser används för att utmåla en hel medborgargeneration som demokratiskt opålitlig. Erik Amnå professor i statsvetenskap Örebro universitet Andrej Kokkonen doktorand i statsvetenskap Göteborgs universitet Mikael Persson doktorand i statsvetenskap Göteborgs universitet Håkan Stattin professor i psykologi Örebro universitet


”Svenskarnas motstånd mot Nato är större än på länge”

Summary: Professor i statsvetenskap: Det ökande Nato-motståndet går hand i hand med motståndet mot Sveriges militära deltagande i Isaf-styrkan i Afghanistan.Resultaten från 2010 års SOM-undersökning visar att motståndet mot ett svenskt Nato-medlemskap ökat. Vi får gå tillbaka ända till 1995 för att hitta ett lika starkt avståndstagande i opinionen. Det ökade Nato-motståndet motsvaras av ett ökat motstånd mot Sveriges militära deltagande i den Nato-ledda Isaf-styrkan i Afghanistan. Så länge de mest Natovänliga partierna FPoch M inte söker politisk strid om ett svenskt medlemskap, blir signalen till väljarna att frågan inte är särskilt viktig, skriver Ulf Bjereld.

Under våren dominerades den svenska utrikesdebatten av frågan om var Socialdemokraterna egentligen stod angående den militära insatsen i Libyen. Debatten säger något om Socialdemokraternas fortsatt dominerande ställning i svensk politik, men också om den osäkerhet som präglade partiet under Håkan Juholts första tid som partiledare. När Socialdemokraterna tidigt i år tog tag i Libyenfrågan ägde man den i förhållande till Alliansregeringen. Carl Bildt och Fredrik Reinfeldt klamrade sig alltför länge fast vid olyckliga formuleringar om att det viktigaste var att värna stabiliteten i Nordafrika, inte att stödja demokratiupproren. Men genom Juholts alltför snabba utspel om att den svenska Gripeninsatsen inte skulle förlängas tappade Socialdemokraterna frågan och Alliansen var förstås inte sena att plocka upp den. Förvirringen blev stor kring vad som egentligen var Socialdemokraternas linje i frågan och varför Håkan Juholt gjorde ett utspel som uppenbarligen inte var förankrat i partiet. Frågan är om Socialdemokraterna genom den nya blocköverskridande uppgörelsen nu har kraften att ta tillbaka frågan från Alliansen igen. I samband med debatten om de svenska Gripen-planens mandat restes också frågan om svenskt Nato-medlemskap. Är det verkligen rimligt att Sverige deltar i Nato-ledda operationer som de i Afghanistan och i Libyen utan att också vara medlem av organisationen? Förlorar Sverige inte i onödan inflytande över de operationer man deltar i genom att stå utanför Nato? Främst Folkpartiet och Moderaterna förordar ett svenskt Nato-medlemskap så snart som möjligt. Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet säger bestämt nej till ett svenskt Nato-medlemskap. Vilka är då de opinionsmässiga förutsättningarna för ett svenskt Nato-medlemskap? I svensk folkopinion har motståndarna till Nato-medlemskap konsekvent varit betydligt fler än anhängarna. Men det skulle förstås kunna vara så att ett nära samarbete med Nato över tid nöter ned opinionsmotståndet och sänker tröskeln till svenskt medlemskap. Resultaten från 2010 års SOM-undersökning – vilka inom kort redovisas i boken ”Lycksalighetens ö” – visar att motståndet mot svenskt Nato-medlemskap ökat och vi får gå tillbaka ända till 1995 för att hitta ett lika starkt Nato-motstånd i opinionen. Andelen som anser att det är ett bra förslag att Sverige söker medlemskap i Nato har 2010 minskat till 18 procent, mot 22 procent 2009 0ch 24 procent 2008. Andelen som anser att det är ett dåligt förslag att Sverige söker medlemskap i Nato har 2010 ökat till 47 procent, mot 42 procent 2010 och 41 procent 2008. Resultaten stämmer väl överens med de som nyligen redovisades i en Sifo-undersökning . Nato-motståndet är störst bland vänsterpartister och miljöpartister, följt av socialdemokrater och centerpartister. Därefter följer sverigedemokrater, kristdemokrater samt folkpartister och moderater. Nato-motståndarna är fler än Nato-anhängarna i samtliga partier. Nato-opinionen på väljarnivå följer ganska väl vänster-högerdimensionen. Motsvaras då det ökade Nato-motståndet även av ett ökat motstånd mot Sveriges militära deltagande i den FN-stödda – men Nato-ledda – Isaf-styrkan (International Security Assistance Force) i Afghanistan? Kritiker hävdar att det svenska uppdraget utökats över tid och att verksamheten alltmer påminner om krigförande i stället för fredsbevarande. De som försvarar Sveriges deltagande hävdar att den militära närvaron i Afghanistan är nödvändig för att värna stabilitet och demokrati i landet. Våren 2010 sköts två svenska soldater till döds i Afghanistan och hösten 2010 enades Alliansregeringen med Socialdemokraterna och Miljöpartiet om att Sveriges militära deltagande i Afghanistan bör vara avslutat senast 2014. Motståndet mot Sveriges militära närvaro i Afghanistan har ökat. Andelen som anser att det är ett bra förslag att Sverige avbryter sitt deltagande uppgår 2010 till 49 procent, mot 42 procent 2009 och 32 procent 2007. Andelen som anser att det är ett dåligt förslag att Sverige avbryter sitt deltagande uppgår 2010 till 30 procent, mot 32 procent 2009 och 35 procent 2007. Andelen som anser att det är ett varken bra eller dåligt förslag har minskat till 22 procent, mot 26 procent 2009 och 32 procent 2007. Bland partiernas sympatisörer återfinns det starkaste stödet för ett svenskt militärt tillbakadragande bland vänsterpartister (68 procent), sverigedemokrater (65 procent), socialdemokrater (64 procent) och miljöpartister (60 procent). Därefter följer moderater (37 procent) och centerpartister, folkpartister och kristdemokrater (samtliga 30 procent). Opinionen i Afghanistanfrågan följer således även den vänster-högerdimensionen ganska väl. Hur kommer då den svenska Nato-opinionen att utveckla sig i framtiden? Hittills har Nato-anhängarna haft svårt att övertyga Nato-motståndarna om och på vilket sätt ett svenskt Nato-medlemskap skulle främja Sveriges säkerhet eller att ett medlemskap skulle ge Sverige så mycket mer inflytande att det vore värt saken. Nato-motståndarna bygger sin argumentation på att den militära alliansfriheten värnar Sveriges oberoende och ger handlingsfrihet i situationer av krig eller kris i omvärlden. Dessutom framförs argumentet att ett medlemskap skulle innebära att Sverige blev en del av Natos kärnvapenparaply. Opinioner förändras inte av sig själva. Om inte de partier i Alliansen som mest vill ha ett Nato-medlemskap – Folkpartiet och Moderaterna – mobiliserar och söker politisk strid i syfte att påverka och förändra opinionen blir signalen till väljarna i stället att frågan inte är särskilt viktig. Ur det perspektivet är det svårt att se några dramatiska förändringar av den svenska Nato-opinionen under den närmaste framtiden. Ulf Bjereld professor i statsvetenskapGöteborgs universitet


Hålan som blev ett kulturellt nav

Summary: Förutom de berömda diktarna Friedrich von Schiller och Johann Wolfgang von Goethe är staden Weimar mitt i Tyskland känd för sina många museer – här finns över tjugo stycken. Bland annat visas just nu en utställning om kompositören Franz Liszt.

Lyckliga omständigheter gjorde att landsortshålan Weimar i slutet av 1700-talet blev ett tyskt, för att inte säga europeiskt, kulturcentrum med giganterna författaren Johann Wolfgang von Goethe och dramatikern Friedrich von Schiller i spetsen. Lite mer än ett sekel senare gav staden Weimar namn åt den första tyska republiken. De drygt 400 riksdagsledamöterna sökte sig bort från det oroliga Berlin för att i lugn och ro kunna skapa en demokratisk författning. I samma skede, året efter första världskrigets slut, etablerade sig också den banbrytande konsthögskolan Bauhaus i Weimar. Den bildade borgerligheten tog avstånd från experimenterandet, Bauhaus fördrevs, Weimar blev ett brunt fäste och nazisterna gjorde Goethe och Schiller till sina diktare. Just i Weimar firade nazisternas kulturkonservatism triumfer. På ett av Goethes älskade utflyktsmål strax utanför staden byggdes sedan ett koncentrationsläger. Det hette ursprungligen Ettersberg, men Weimars nazistiska kulturförening lyckades få namnet ändrat till Buchenwald. Ettersberg var så förknippat med den store diktaren. Weimar i delstaten Thüringen står numera på Unescos världsarvslista, hundratusentals turister kommer varje år för att gå husesyn hos Goethe eller besöka något annat av de drygt tjugo museer som stiftelsen Klassiska Weimar förvaltar. Den senaste tiden har en diskussion pågått om hur Weimar ska kunna återfå sin betydelse som samtida kulturstad i Europa i stället för att konserveras i en stillastående provinsialism. Det är säkert ingen tillfällighet att den nyöppnade utställningen om kompositören Franz Liszt fått namnet ”En europé i Thüringen”. Liszt ledde hovkapellet i Weimar under drygt ett decennium i mitten av 1800-talet, kolleger från när och fjärran besökte hans hem och Weimar levde upp – ännu en gång. Vad ska man se i Weimar? Här är fem intressanta museer du inte ska missa. Goethes Gartenhaus 1 När Goethe kom till Weimar 1776 köpte han huset i parken vid floden Ilm några hundra meter söder om slottet. Huset betalades av regenten, hertig Carl August, som lockat Goethe till sin stad. Goethe såg till att reparera huset och anlade både en frukt- och en grönsaksträdgård. Han bodde här permanent i sex år, huset är nu museum och öppet för allmänheten. » Park an der Ilm Goethes bostad 2 Goethe flyttade till det stora huset vid Frauenplan 1782 och bodde här i 50 år fram till sin död 1832. I de 18 rummen med knarrande golv kunde han hänga sina tavlor och förvara sina konstskatter. Även bostadshuset är öppet för allmänheten och i anslutning finns det stora Goethemuseet. » Frauenplan 1 Schillers bostad 3 Schiller blev med tiden god vän med Goethe och flyttade till Weimar 1799. Tre år senare köpte han huset vid nuvarande Schillerstrasse, ett par minuters gångväg från Goethes bostad. Den sjuklige Schiller dog i lunginflammation 1805, men familjen bodde kvar i huset som nu är museum. » Schillerstrasse 12 Anna Amalia-biblioteket 4 Hertiginnan Anna Amalia regerade Weimar i 16 år efter att ha blivit änka vid 18 års ålder. Hon satte stenen i rullning genom att öppna sitt omfångsrika bibliotek för allmänheten, en epokgörande gärning. Under hennes son Carl Augusts styre blommade sedan Weimar upp som en ledande kulturstad. Vid en brand 2004 förstördes delar av biblioteket, men det är nu renoverat och med filttofflor på fötterna får man besöka bibliotekets vackra rokokosal. » Platz der Demokratie 1 Bauhausmuseet 5 I konsthallen vid Teaterplatsen har Bauhausmuseet sedan 1995 sina provisoriska lokaler, ett nytt museum planeras. Bauhausskolan grundades i Weimar 1919 och på museet visas några av de skapelser som gjorde skolan legendarisk och samtidigt ledde till att den förbjöds av nazisterna 1933, dessförinnan hade den fördrivits från Weimar redan 1925. » Theaterplatz 3 Den ungerske kompositören Franz Liszt (1811-1886) föddes för 200 år sedan och är aktuell i en utställning på Weimar slottsmuseum i sommar.


”Kloka politiker bör lyssna på Slussenförslagen”

Summary: Menar Folkpartiet allvar när de bjuder in stockholmarna till dialog kring stadens utveckling? Aldrig förr har politiker och tjänstemän fått så många konstruktiva förslag från medborgarna som när det gäller Slussen. Kloka politiker borde då säga till sig själva: ”Kanske ligger det något i dessa förslag. Vi borde sätta oss ned och samtala med dessa kunniga människor om hur Slussen ska byggas om”, skriver Stockholmskännaren Richard Murray.

”Det är trots allt stockholmarna som bor, arbetar och tillbringar sin fritid i staden”, skriver folkpartisterna Daniel Forslund, Mark Klamberg, Björn Ljung och Madeleine Sjöstedt. Och inbjuder stockholmarna till dialog kring stadens utveckling. Om Folkpartiet i Stockholm menar allvar med sitt utspel bör de omedelbart stoppa den vidare hanteringen av Slussen-ärendet och kräva att stadens politiker och tjänstemän genast inleder en allvarligt menad dialog med de grupper av medborgare som kunnigt och engagerat kritiserat stadens Slussen-planer och också lagt fram egna, väl genomarbetade förslag. Trots ett enormt engagemang från stadens medborgare har dess styresmän fortsatt att planera för Slussens ombyggnad i en mycket sluten process. De har hållit sina kort tätt tryckta mot bröstet och gjort det ena desperata utspelet efter det andra efter att ha blåst omkull i folkstormen. Senaste utspelen är en jätteinvestering som ska trolla bort bussterminalen, glas som ska trolla bort skrymmande och skymmande hus och gradänger som ska trolla bort muren mot Gamla Stan. ”Vi lyssnar”, säger politiker och tjänstemän. Bättre vore om man sa: ”Vi vill samtala!” Vill FP samtala om Slussen? Kritiken är fortsatt stark mot det nya förslaget: Nordens Venedig kommer att begåvas med ännu en motorvägsbro (vid sidan om Centralbron), KF-husen byggs för, stora glashus (vars genomskinlighet genomskådats) blockerar utsikterna, gradänger, trappor och broöppningar blockerar tillgängligheten, en onödig bussterminal byggs för en miljard med mera. Och frågan kvarstår: Om Saltsjön stiger en meter eller mer – vad händer då? Aldrig förr har politiker och tjänstemän fått så många konstruktiva förslag från medborgarna: Konstakademiens förslag, Ny syn på Slussen, med flera, och så förslaget att bygga upp dagens Slussen på nytt. Här är det folk som inte bara protesterar utan lägger ned tid och pengar på att hjälpa till att få fram bra lösningar. Kloka politiker borde då säga till sig själva: ”Kanske ligger det något i dessa förslag. Vi borde sätta oss ned och samtala med dessa kunniga människor om hur Slussen ska byggas om. Det är ju faktiskt för dem och alla andra medborgare som vi bygger staden – inte för oss. Vår roll är ju att hjälpa medborgarna att forma den stad de vill ha.” Alltså. Om FP menar allvar: se till att staden avbryter detaljplaneprocessen och sammankallar de tongivande förslagsställarna och kritikerna till en serie möten där förslagen gås igenom, olika lösningar ställs mot varandra och utvärderas sakligt av tjänstemän och experter. Vaska sedan fram alternativen, bedöm olika konsekvenser och kostnader – låt därefter våra valda representanter ta ställning! Mera bråttom är det inte i det hundraårsperspektiv, som planeringen gäller, än att ett halvår kan ägnas åt en sådan process. Det är väl investerad tid i demokrati. Menar FP allvar? Richard Murray


Snabba cash från Ed till Monte Carlo

Summary: Som mest hade Viktor Blom över tio miljoner dollar. Han var 19 år och hade vunnit pengarna genom att spela poker på nätet. Sedan förlorade han dem. Nu är killen från Ed i Dalsland proffsspelare och vid 20 års ålder redan en legend i pokerns märkliga värld.

Viktor Blom är besviken. Sin vana trogen har han spelat högt och våghalsigt och det hade kunnat gå hem. Men hans hand är sämre än motståndarens tvåpar. 20-åringen från Dalsland tvingas lämna turneringen redan första dagen. Att han åker ur noteras nogsamt på pokersajter och bloggar från många länder som bevakar finalen i European Poker Tour på kasinot i Madrid. För Viktor Blom är inte vem som helst. Som 19-åring blev han en superstjärna i pokervärlden. Framför datorn i sitt studentrum i Uddevalla drog han in miljontals dollar på nätpoker. Som mest låg han på plus tio miljoner dollar – i dagsläget cirka 67 miljoner svenska kronor. Ingen kände hans namn då han gav sig in i de högsta spelen på nätet och tog sig an världens mest kända och framgångsrika spelare. Under namnet ”Isildur1” mötte han den amerikanske proffsspelaren Tom Dwan, i pokerkretsar känd under namnet ”Durrrr”. I en numera legendarisk session krossade svensken sin motståndare och vann fem miljoner dollar, cirka 35 miljoner svenska kronor. Spekulationerna gick höga. Många trodde att det var en redan etablerad svensk spelare som gick ut med ett nytt alias. En eller annan gissade att ”Isildur1” i själva verket var ett datorprogram, så skoningslös var han. Men sedan kom motgångarna. Bara någon månad efter Durrrr-partiet förlorade han drygt fyra miljoner dollar (cirka 25 miljoner kronor) mot amerikanska pokerproffset Brian Hastings under en natt som också den gått till pokerhistorien. De verkligt insatta i nätpokerns speciella värld hade vid det här laget börjat gissa att den mystiske ”Isildur1” (namnet taget efter en karaktär i Tolkiens ”Sagan om ringen”) var samma spelare som tidigare kallat sig ”Blom90”. Viktor Blom ger ett vänligt och närmast blygt intryck när vi möter honom på Casino Gran Madrid sedan han blivit utslagen ur turneringen – långt från bilden av den aggressive och närmast galne nätspelaren som sägs ha omsatt cirka 30 miljarder kronor på poker. Och utan omsvep talar han om besvikelsen att åka ur här i Spanien. Han skyller inte på korten, och medger att det troligen var en effekt av hans aggressiva spelstil. – I vanliga fall skulle jag ha lagt mig, det gjorde jag inte den här gången. När jag åkte hem i taxin den kvällen kändes det väldigt surt. Fast det är sånt som händer. Dagen efter kändes det okej, faktiskt. Jag frågar flera av veteranerna, både spelare och pokerjournalister, vad det betyder för stjärnan Viktor Bloms status att han åkte ut. Alla svarar, utan den minsta tvekan, samma sak: det betyder ingenting. – En enstaka turnering säger inget, kommenterar Ben Willinofsky, framgångsrik spelare från Kanada. För att bedöma en spelare måste man se till ett större antal insatser. Jag tog inte hem en cent på 13 turneringar innan jag vann i Berlin. Klickandet från spelmarkerna ligger som en stillsam ljudmatta i Madrids kasino. Från början var de 686 spelare – varav en försvinnande liten andel kvinnor – från 51 länder som kommit för att göra upp om förstapriset i finalen i European Poker Tour, en turneringsserie som pågått flera år. Ungefär hälften slogs ut första dagen. Målet för alla var att klara sig till finaldagen, då åtta spelare skulle göra upp om förstapriset: cirka 13,5 miljoner svenska kronor (1,5 miljoner euro). Skattefritt. Många av spelarna skärmar av sig med hörlurar från mobiler och mp3-spelare, unga kvinnor går runt och ger massage åt dem som vill ha medan spelandet fortgår. Den svenska sajten Poker.se har skickat två medarbetare för att bevaka tävlingen med ständiga uppdateringar och intervjuer med deltagarna. En av dem är Erik Rosenberg, som kallar turneringen en av världens mest prestigefulla, och den största i Europa. Han är inte förvånad över vad som hände med Viktor Blom. – Man överskattar ofta vikten av skicklighet och underskattar slumpmomentet i poker, säger han. I genomsnitt vinner en bra spelare pengar i kanske 15–20 procent av de tävlingar han ställer upp i. En allmän uppfattning är att övergången från att vara ”Isildur1”, som framför datorn tog sig an den ene motståndaren efter den andre, till att spela turneringar ”live” mot många motståndare samtidigt kan ta tid. Viktor Blom själv säger: – Det är mycket mer psykologi i live-spelet. Det handlar om att läsa människor. Och man måste tänka på hur man ser ut och hur man slänger in sina marker, sånt som inte finns med när man spelar på nätet. Han började med poker i högstadiet hemma i Ed mitt i Dalsland. På kvällarna gillade han att titta på programmet ”Pokermiljonen” i TV4 på kvällarna. I plugget spelade de poker på rasterna. Vad som gällde då – och gäller än – var Texas hold’em, som på kort tid seglat upp som den mest populära pokervarianten. – Vi drog ihop en turnering på skoj, berättar han. I slutet kom folk från en massa andra orter, som Långed och Bengtsfors. Vi kunde vara över 20 pers i en sån turnering. Vann du redan då? – Ja, det gick hyfsat bra från början. När han fyllt 18 började han spela på nätet. Summorna blev snabbt stora. Han hade flyttat till Uddevalla där han gick trean på samhällsprogrammet på Agnebergsgymnasiet. Han kallade sig ”Blom90” och började få in stora pengar, men sparade inte utan använde dem till fortsatt spel. Men de sajter han var på blev till slut för små för honom. De stora spelarna – och pengarna – fanns på andra. Han blev ”Isildur1” och gick till de största sajterna med de största pengarna, som Pokerstars och Full Tilt Poker. Och fortsatte sitt segertåg. Hans namn spreds på nätet. Men snart var det ingen som ville spela mot honom i Texas hold’em längre. För att möta tolvtaggarna fick han ta sig an dem i en betydligt svårare variant: Omaha. Med fyra kort på handen i stället för två öppnar det för ett helt annat spel, med fler kombinationer. Han var inte tillräckligt inkörd på det utan började förlora. Ändå höll hans stjärnstatus i sig. ”Isildur1” var en spännande spelare som tog sig an många bord samtidigt, satsade högt, tvingade motståndarna till svåra val. Runt hans virtuella spelbord var dramatiken stor och fankretsen växte. Och så, vid en stor pokertävling i Bahamas i januari i år, kom det stora avslöjande som pokervärlden väntat på. Den mytiske ”Isildur1”, som vunnit mer pengar på kort tid än någon annan i nätpokerns historia, hade värvats av världens största pokersajt, Pokerstars.com. Viktor Blom, en gänglig, långhårig 19-åring från Ed i Dalsland, gjorde entré och hälsades med applåder. Numera är han proffs och omslagspojke för företaget Pokerstars. Han har en lön för att han lanserar sajten, och får ingångsavgifterna vid de stora pokerturneringarna betalda. Sedan årsskiftet bor han i London. Det passar bra, säger han, stan har det mesta och det är lätt att ta sig därifrån till olika platser där han ska spela. Bland annat har han varit i Barcelona, Monte Carlo, San Remo, Bahamas, Budapest och Berlin. Hur mycket han tjänar vill han inte gå in på, men medger att han ännu inte börjat spara långsiktigt. Hur mycket hade du som mest på nätspelet? – Som mest var det över tio miljoner dollar. Det är 67 miljoner svenska kronor. Hade du kunnat ta ut dem? – Jag hade säkert kunnat få ut pengar, men jag tänkte inte så mycket på det. Jag hade pengar utanför också, så jag var inte behov av dem. Men du hade kunnat leva gott resten av ditt liv? – (Skrattar) Ja, jag var klar ett tag där. Men jag tyckte det var så kul att spela, det var en utmaning. Nästan som ett riktigt roligt dataspel. Sedan förlorade han dem. – Det är klart det var väldigt surt. Det var inte kul. Men jag mådde fortfarande bra, och pengar är ju inte allt. Då – när han hade så mycket pengar i kassan – förstod han inte riktigt hur mycket det egentligen var, säger han. Det insåg han först senare. När man vinner och förlorar så stora summor tappar man känsla för pengars värde, medger han, men undviker för det mesta att diskutera inkomster. Samma attityd har han gentemot sina föräldrar, som i början inte var glada över sonens poker-äventyr. – Nu tror jag det är okej. Men jag försöker att inte prata så mycket poker med dem, för om man säger att man har vunnit pengar en dag så är det inte så kul för dem att höra att man har förlorat dem nästa dag. Alla kommenterar din spelstil, att den är aggressiv och lite galen. – Ja, det stämmer. Det är min stil att vara aggressiv och försöka sätta press på motspelaren. Det gör också att det blir stora svängningar (stora vinster och stora förluster), så det är både bra och dåligt. Ibland blir det lite för galet, men jag kör på så får vi se hur det går. Kan du tänka dig ett vanligt Svenssonliv i framtiden? – Nej, jag trivs väldigt bra med att spela poker. Jag är inte så morgonpigg och tycker det är skönt att ha mina egna arbetstider och kunna resa och så. Vad utmärker en bra pokerspelare? – Jag tror man behöver vara orädd, men ändå sansad och ha ett bra sinne för spelet. Jag har lite matte i huvet och det är nog en fördel. Och så tror jag att man måste ha vinnarskalle. Jag är väldigt tävlingsinriktad. Viktor Blom satsar på nästa säsong av den europeiska pokercirkusen som drar i gång i Tallinn i augusti. Så hur ser han på framtiden? – Jag ska försöka förbättra mitt spel, speciellt livespelet. Förmodligen vinner jag nån turnering nästa säsong. En arena har han ännu inte spelat på: den allra mest prestigefyllda. Det är WSOP – World series of Poker – i Las Vegas i USA. Det närmaste pokervärlden kommer ett VM. Det finns ett skäl: han är för ung. Man måste ha fyllt 21 år. – Men det känns bra, säger han. På sommaren är det ändå gôtt att göra andra saker. Carl Viktor Blom Född: 26 september 1990. Yrke: Pokerspelare. Uppväxt: I Ed i Dalsland. Familj: Tre syskon, mamma och pappa. Bor: I London sedan årsskiftet. Tjänar: ”Vet inte. Men jag står på plus.” Intressen: Spela fotboll och tennis, hänga med kompisar. Vanligaste pokern: Texas hold'em Texas hold’em är i dag den mest populära formen av poker när man spelar om pengar. I korta drag går det till så här: Varje spelare får två kort. På bordet läggs fem kort öppet, i tre omgångar: först tre, sedan ytterligare ett, och så det sista. Varje spelare får tillgodoräkna sig den bästa kombinationen av sina två kort och de öppna på bordet, dock aldrig mer än fem kort vilket utgör en hand. En svårare variant kallas Omaha hold’em. Där har man fyra kort på handen, varav man måste använda två. Variationerna blir då betydligt fler.


Snabba cash från Ed till Monte Carlo

Summary: Som mest hade Viktor Blom över tio miljoner dollar. Han var 19 år och hade vunnit pengarna genom att spela poker på nätet. Sedan förlorade han dem. Nu är killen från Ed i Dalsland proffs-spelare och vid 20 års ålder redan en legend i pokerns märkliga värld.

Viktor Blom är besviken. Sin vana trogen har han spelat högt och våghalsigt och det hade kunnat gå hem. Men hans hand är sämre än motståndarens tvåpar. 20-åringen från Dalsland tvingas lämna turneringen redan första dagen. Att han åker ur noteras nogsamt på pokersajter och bloggar från många länder som bevakar finalen i European Poker Tour på kasinot i Madrid. För Viktor Blom är inte vem som helst. Som 19-åring blev han en superstjärna i pokervärlden. Framför datorn i sitt studentrum i Uddevalla drog han in miljontals dollar på nätpoker. Som mest låg han på plus tio miljoner dollar – i dagsläget cirka 67 miljoner svenska kronor. Ingen kände hans namn då han gav sig in i de högsta spelen på nätet och tog sig an världens mest kända och framgångsrika spelare. Under namnet ”Isildur1” mötte han den amerikanske proffsspelaren Tom Dwan, i pokerkretsar känd under namnet ”Durrrr”. I en numera legendarisk session krossade svensken sin motståndare och vann fem miljoner dollar, cirka 35 miljoner svenska kronor. Spekulationerna gick höga. Många trodde att det var en redan etablerad svensk spelare som gick ut med ett nytt alias. En eller annan gissade att ”Isildur1” i själva verket var ett datorprogram, så skoningslös var han. Men sedan kom motgångarna. Bara någon månad efter Durrrr-partiet förlorade han drygt fyra miljoner dollar (cirka 25 miljoner kronor) mot amerikanska pokerproffset Brian Hastings under en natt som också den gått till pokerhistorien. De verkligt insatta i nätpokerns speciella värld hade vid det här laget börjat gissa att den mystiske ”Isildur1” (namnet taget efter en karaktär i Tolkiens ”Sagan om ringen”) var samma spelare som tidigare kallat sig ”Blom90”. Viktor Blom ger ett vänligt och närmast blygt intryck när vi möter honom på Casino Gran Madrid sedan han blivit utslagen ur turneringen – långt från bilden av den aggressive och närmast galne nätspelaren som sägs ha omsatt cirka 30 miljarder kronor på poker. Och utan omsvep talar han om besvikelsen att åka ur här i Spanien. Han skyller inte på korten, och medger att det troligen var en effekt av hans aggressiva spelstil. – I vanliga fall skulle jag ha lagt mig, det gjorde jag inte den här gången. När jag åkte hem i taxin den kvällen kändes det väldigt surt. Fast det är sånt som händer. Dagen efter kändes det okej, faktiskt. Jag frågar flera av veteranerna, både spelare och pokerjournalister, vad det betyder för stjärnan Viktor Bloms status att han åkte ut. Alla svarar, utan den minsta tvekan, samma sak: det betyder ingenting. – En enstaka turnering säger inget, kommenterar Ben Willinofsky, framgångsrik spelare från Kanada. För att bedöma en spelare måste man se till ett större antal insatser. Jag tog inte hem en cent på 13 turneringar innan jag vann i Berlin. Klickandet från spelmarkerna ligger som en stillsam ljudmatta i Madrids kasino. Från början var de 686 spelare – varav en försvinnande liten andel kvinnor – från 51 länder som kommit för att göra upp om förstapriset i finalen i European Poker Tour, en turnerings-serie som pågått flera år. Ungefär hälften slogs ut första dagen. Målet för alla var att klara sig till finaldagen, då åtta spelare skulle göra upp om förstapriset: cirka 13,5 miljoner svenska kronor (1,5 miljoner euro). Skattefritt. Många av spelarna skärmar av sig med hörlurar från mobiler och mp3-spelare, unga kvinnor går runt och ger massage åt dem som vill ha medan spelandet fortgår. Den svenska sajten Poker.se har skickat två medarbetare för att bevaka tävlingen med ständiga uppdateringar och intervjuer med deltagarna. En av dem är Erik Rosenberg, som kallar turneringen en av världens mest prestigefulla, och den största i Europa. Han är inte förvånad över vad som hände med Viktor Blom. – Man överskattar ofta vikten av skicklighet och underskattar slumpmomentet i poker, säger han. I genomsnitt vinner en bra spelare pengar i kanske 15–20 procent av de tävlingar han ställer upp i. En allmän uppfattning är att övergången från att vara ”Isildur1”, som framför datorn tog sig an den ene motståndaren efter den andre, till att spela turneringar ”live” mot många motståndare samtidigt kan ta tid. Viktor Blom själv säger: – Det är mycket mer psykologi i live-spelet. Det handlar om att läsa männi-skor. Och man måste tänka på hur man ser ut och hur man slänger in sina marker, sånt som inte finns med när man spelar på nätet. Han började med poker i högstadiet hemma i Ed mitt i Dalsland. På kvällarna gillade han att titta på programmet ”Pokermiljonen” i TV4 på kvällarna. I plugget spelade de poker på rasterna. Vad som gällde då – och gäller än – var Texas hold’em, som på kort tid seglat upp som den mest populära pokervarianten (se faktaruta på nästa sida). – Vi drog ihop en turnering på skoj, berättar han. I slutet kom folk från en massa andra orter, som Långed och Bengtsfors. Vi kunde vara över 20 pers i en sån turnering. Vann du redan då? – Ja, det gick hyfsat bra från början. När han fyllt 18 började han spela på nätet. Summorna blev snabbt stora. Han hade flyttat till Uddevalla där han gick trean på samhällsprogrammet på Agnebergsgymnasiet. Han kallade sig ”Blom90” och började få in stora pengar, men sparade inte utan använde dem till fortsatt spel. Men de sajter han var på blev till slut för små för honom. De stora spelarna – och pengarna – fanns på andra. Han blev ”Isildur1” och gick till de största sajterna med de största pengarna, som Pokerstars och Full Tilt Poker. Och fortsatte sitt segertåg. Hans namn spreds på nätet. Men snart var det ingen som ville spela mot honom i Texas hold’em längre. För att möta tolvtaggarna fick han ta sig an dem i en betydligt svårare variant: Omaha. Med fyra kort på handen i stället för två öppnar det för ett helt annat spel, med fler kombinationer. Han var inte tillräckligt inkörd på det utan började förlora. Ändå höll hans stjärnstatus i sig. ”Isildur1” var en spännande spelare som tog sig an många bord samtidigt, satsade högt, tvingade motståndarna till svåra val. Runt hans virtuella spelbord var dramatiken stor och fankretsen växte. Och så, vid en stor pokertävling i Bahamas i januari i år, kom det stora avslöjande som pokervärlden väntat på. Den mytiske ”Isildur1”, som vunnit mer pengar på kort tid än någon annan i nätpokerns historia, hade värvats av världens största pokersajt, Pokerstars.com. Viktor Blom, en gänglig, långhårig 19-åring från Ed i Dalsland, gjorde entré och hälsades med applåder. Numera är han proffs och omslagspojke för företaget Pokerstars. Han har en lön för att han lanserar sajten, och får ingångsavgifterna vid de stora pokerturneringarna betalda. Sedan årsskiftet bor han i London. Det passar bra, säger han, stan har det mesta och det är lätt att ta sig därifrån till olika platser där han ska spela. Bland annat har han varit i Barcelona, Monte Carlo, San Remo, Bahamas, Budapest och Berlin. Hur mycket han tjänar vill han inte gå in på, men medger att han ännu inte börjat spara långsiktigt. Hur mycket hade du som mest på nätspelet? – Som mest var det över tio miljoner dollar. Det är 67 miljoner svenska kronor. Hade du kunnat ta ut dem? – Jag hade säkert kunnat få ut pengar, men jag tänkte inte så mycket på det. Jag hade pengar utanför också, så jag var inte behov av dem. Men du hade kunnat leva gott resten av ditt liv? – (Skrattar) Ja, jag var klar ett tag där. Men jag tyckte det var så kul att spela, det var en utmaning. Nästan som ett riktigt roligt dataspel. Sedan förlorade han dem. – Det är klart det var väldigt surt. Det var inte kul. Men jag mådde fortfarande bra, och pengar är ju inte allt. Då – när han hade så mycket pengar i kassan – förstod han inte riktigt hur mycket det egentligen var, säger han. Det insåg han först senare. När man vinner och förlorar så stora summor tappar man känsla för pengars värde, medger han, men undviker för det mesta att diskutera inkomster. Samma attityd har han gentemot sina föräldrar, som i början inte var glada över sonens poker-äventyr. – Nu tror jag det är okej. Men jag försöker att inte prata så mycket poker med dem, för om man säger att man har vunnit pengar en dag så är det inte så kul för dem att höra att man har förlorat dem nästa dag. Alla kommenterar din spelstil, att den är aggressiv och lite galen. – Ja, det stämmer. Det är min stil att vara aggressiv och försöka sätta press på motspelaren. Det gör också att det blir stora svängningar (stora vinster och stora förluster), så det är både bra och dåligt. Ibland blir det lite för galet, men jag kör på så får vi se hur det går. Kan du tänka dig ett vanligt Svenssonliv i framtiden? – Nej, jag trivs väldigt bra med att spela poker. Jag är inte så morgonpigg och tycker det är skönt att ha mina egna arbetstider och kunna resa och så. Vad utmärker en bra pokerspelare? – Jag tror man behöver vara orädd, men ändå sansad och ha ett bra sinne för spelet. Jag har lite matte i huvet och det är nog en fördel. Och så tror jag att man måste ha vinnarskalle. Jag är väldigt tävlingsinriktad. Viktor Blom satsar på nästa säsong av den europeiska pokercirkusen som drar i gång i Tallinn i augusti. Så hur ser han på framtiden? – Jag ska försöka förbättra mitt spel, speciellt livespelet. Förmodligen vinner jag nån turnering nästa säsong. En arena har han ännu inte spelat på: den allra mest prestigefyllda. Det är WSOP – World series of Poker – i Las Vegas i USA. Det närmaste pokervärlden kommer ett VM. Det finns ett skäl: han är för ung. Man måste ha fyllt 21 år. – Men det känns bra, säger han. På sommaren är det ändå gôtt att göra andra saker. Carl Viktor Blom Född: 26 september 1990. Yrke: Pokerspelare. Uppväxt: I Ed i Dalsland. Familj: Tre syskon, mamma och pappa. Bor: I London sedan årsskiftet. Tjänar: ”Vet inte. Men jag står på plus.” Intressen: Spela fotboll och tennis, hänga med kompisar. 30 miljarder kronor har Viktor Blom omsatt under sin karriär. 67 miljoner kronor har Viktor Blom som mest haft på pokerkontot.  Texas hold’em är i dag den mest populära formen av poker när man spelar om pengar. I korta drag går det till så här: » Varje spelare får två kort. » På bordet läggs fem kort öppet, i tre omgångar: först tre, sedan ytterligare ett, och så det sista. Varje spelare får tillgodoräkna sig den bästa kombinationen av sina två kort och de öppna på bordet, dock aldrig mer än fem kort vilket utgör en hand. » En svårare variant kallas Omaha hold’em. Där har man fyra kort på handen, varav man måste använda två. Variationerna blir då betydligt fler.


”Höjda lärarlöner viktigast för att få en bra svensk skola”

Summary: Med en bra skola kan våra barn växa till människor som tar sig an arbetsuppgifter vi i dag inte ens kan gissa oss till. I en skola som inte håller måttet är det många barn som inte får möjlighet att ta sig vidare i livet. Det finns därför anledning att vara orolig för Sverige när studieresultaten sjunker och många unga aldrig får gymnasiekompetens. Lösningen ligger inte i ännu en gigantisk organisationsreform. Jämte resurser behöver skolan arbetsro. För att fler ska vilja utbilda sig till lärare krävs att vi värderar läraryrket som ett av våra viktigaste framtidsyrken, skriver Gustav Fridolin.

Det går bra för Sverige. Men under rubrikerna där ministrarna ler i kapp växer grupperna i barnomsorgen, lärartätheten sjunker i skolorna och studenter väljer bort lärarutbildningarna. Hur vi hanterar det gynnsamma ekonomiska läget i dag avgör förutsättningarna för Sverige i framtiden. Vilket land Sverige kan vara 2025 avgörs inte av vilken optimism vi känner inför budgetberäkningarna i dag, utan av med vilken glädje våra barn går till skolan och med vilken framtidstro våra unga ger sig ut i vuxenlivet. Sverige har helt enkelt inte råd att spara på skolan. Vi är ett litet land på en global marknad och har inte råd att slösa bort en enda talang. Varje barn måste ges möjlighet att bli den allra bästa hon kan vara. På det sättet är varje lärare viktigare än vilken finansminister som helst. Många är vi som kan vittna om hur en lärare öppnade dörrar som vi inte ens visste fanns, entusiasmerade oss när vi behövde ta oss över ett hinder och väckte intresset när vi tappat lusten. På samma sätt kan en lärare som förlorat arbetsglädjen misslyckas med att nå sina elever och göra vilket spännande ämne som helst ointressant. Med en bra skola kan våra barn växa till människor som tar sig an arbetsuppgifter vi i dag inte ens kan gissa oss till. I en skola som inte håller måttet är det många barn som inte får möjligheterna att ta sig vidare i livet. Unga riskerar hamna i limbo när man inte kommer ut i arbetslivet, inte har betygen att söka vidare och aldrig ges möjlighet att sörja för sig själv. Det innebär mänskliga tragedier, men också samhälleliga kostnader. En enda ung person som hamnar vid sidan av riskerar att kosta 15 miljoner under sitt liv – det motsvarar många lärarlöner. Det finns därför anledning att vara orolig för Sverige när studieresultaten sjunker och många unga aldrig får gymnasiekompetens. Svenska elever behöver mer tid med kunniga och engagerade lärare. De internationella studier som ofta refereras i den svenska debatten pekar på behovet av just detta: bra lärare med tid för sina elever. Särskilt de elever som behöver mer stöd i skolan, är i behov av en skola med fler vuxna och högre lärartäthet. Att det finns bra skolledare, kuratorer och kolleger att dela sitt arbete med är viktigt också för lärares arbetsmiljö och arbetslust. Men lärartäthet kräver att det finns motiverade studenter som brinner för att påbörja en lärarbana. Sedan flera år minskar söktrycket till lärarutbildningen. 2010 fanns det drygt en sökande per plats. Bara sex av tio studenter som påbörjar lärarutbildning avlägger också examen. Fram till år 2025 kommer Sverige att ha en brist på framför allt utbildade förskolelärare och grundskolelärare. Inräknat pensioner och variation i årskullar av elever uppgår rekryteringsbehovet av behöriga lärare till nästan 60.000 fram till år 2025. I debatten betraktas ibland lärartäthet och lärarlöner som motstående intressen. Det är ett snävt kameralt synsätt. Ska vi höja lärartätheten i skolan på sikt måste vi i dag få fler att vilja bli lärare. Konsultfirman McKinsey har visat att de mest framgångsrika skolsystemen i världen rekryterar till lärarutbildningen från den främsta tredjedelen studenter. Ska vi lyckas med det i Sverige måste vi motivera fler att välja lärarbanan, både som första val och som en senare karriär i livet. Det ska vara naturligt för en naturvetare, en företagare eller en statstjänsteman att välja att ta ett nytt steg i livet genom att utbilda sig till lärare. Att ha olika erfarenheter i ett kollegium är bra för att skolan ska lyckas nå fram till varje barn. I Sverige har vi värnat även den krokiga bildningsresan, och många motiverade och engagerade lärare klarar att lyfta alla elever i sin klass just för att de själva har erfarenhet av hur det är att ha det svårt i skolan. Det McKinsey-studien i grunden visar, är att en bra lärarkår kräver att läraryrket är ett intressant val för många. Det är en samhällsförlust varje gång någon väljer bort läraryrket för att man är osäker på dess framtid. För att fler ska vilja utbilda sig till lärare krävs att vi värderar läraryrket som ett av våra viktigaste framtidsyrken inte bara i ord, utan också i lön. Lärarförbundet har visat att lärare förlorar minst 10.000 kronor i månaden jämfört med andra yrken som kräver lika lång utbildning. Saco visade tidigare den här veckan att en utbildad lärare under sitt yrkesverksamma liv kommer att tjäna mindre pengar än om personen i fråga låtit bli att läsa någon eftergymnasial utbildning alls. Höjda lärarlöner är därför sannolikt den enskilt viktigaste reformen för att öka attraktiviteten i läraryrket, incitamenten för motiverade studenter att brinna för lärargärningen och i slutändan för att skapa bättre förutsättningar för våra barn och unga att lyckas i skolan. Vi kan nu välja att antingen hjälpa eller stjälpa det svenska skolsystemet in i framtiden. Det är ett val som är gemensamt för oss i rikspolitiken och kommunpolitiker. Kommunaliseringen av skolan är ett faktum. När utbildningsministern talar om förstatligande så är det för att slippa svara på frågor om de utmaningar som skolan står inför i dag. Skolans lösning kan inte ligga i att kastas in i en ny gigantisk organisationsreform. Jämte resurser behöver skolan arbetsro. Men kommunaliseringen innebär inte att staten kan undandra sig sitt ansvar. Försämringarna i a-kassan och utförsäkringarna av sjuka har gjort att många människor hänvisas till det kommunala försörjningsstödet. När arbetslösheten stiger, tvingas kommunerna skära ner på bland annat skola. Barn och unga har fått bära finanskrisens kostnader. Det är aldrig bättre ekonomi att betala kostnaderna för en lärares arbetslöshet än att betala läraren för att undervisa. Skolan ska vara en framtidsinvestering, inte en konjunkturregulator. Vi måste därför använda dagens goda ekonomiska läge till att bygga skolan starkare. Det goda ekonomiska läget får inte stanna i presentationerna från finansdepartementet, utan ska synas i varje lärarrum och i lärarnas lönebesked. Det kräver ett statligt ansvarstagande. För trots goda tider kommer det att vara svårt för Sveriges kommuner de kommande åren att ensamma hantera både en lärarlegitimationsreform, höjda löner och behov av större lärartäthet. I vårt budgetförslag i höst kommer Miljöpartiet därför att föreslå nya resurser till kommunerna som ska användas för att uppnå viktiga nationella mål, där höjda lärarlöner är en av de främsta prioriteringarna. I mitt sommartal i Vittsjö i dag bjuder jag in lärarfacken och gröna kommunpolitiker för samtal om hur vi kan säkerställa att de kommuner där man är beredd att satsa på lärarkåren får del av medel som gör det möjligt. Att höja lärarlönerna och satsa på skolan ska vara en del av en nationell strävan, och därmed också en investering i framtiden som stat och kommun gör tillsammans. Gustav Fridolin språkrör (MP) och folkhögskollärare


”Satsa på att utbilda de arbetslösa ungdomarna”

Summary: Nu krävs en storsatsning för att nå de långtidsarbetslösa ungdomarna. Det handlar om ungdomar som Stockholm inte har lyckats ge möjligheter att kunna ta sig igenom grundskola och gymnasium. En stad med ett överskott på 1,7 miljarder ska självklart investera i satsningar som ger individer långsiktiga möjligheter till arbete, kunskap och självförsörjning, skriver Vänsterpartiets Karin Rågsjö och Thomas Hvitfeldt.

Att investera i kunskap är alltid relevant, för individen och för samhället. Det gör inte den politiska majoriteten i Stockholms stadshus, inte när det gäller arbetslösa. Att 40 procent av de inskrivna på jobbtorgen endast har förgymnasial utbildning eller lägre visar på att jobbtorgens insatser inte motsvarar behoven. Stockholm har inte lyckats leverera utbildning till alla dem som i dag står utan betyg från grundskolan och gymnasiet. Allt för många unga lämnas utanför. Helt i onödan. I Stockholm har vi jobbtorg för de invånare som av olika skäl har försörjningsstöd och är arbetslösa. På jobbtorgen återfinns även ungdomar. Inte alla ungdomar som är arbetslösa utan de ungdomar som inte kan försörja sig själva och som inte har föräldrar som kan försörja dem efter 18 årsdagen. Redan här har vi en inbyggd segregering. 2010 var det sammanlagt 2.031 unga som var inskrivna på jobbtorg. Påfallande många, 8 procent, saknar grundskola; 12 procent har endast grundskola, 55 procent har högst gymnasium och av dem är det många som saknar ett samlat betygsdokument. I snitt är det 40 procent av de ungdomar som finns på jobbtorgen som saknar gymnasieutbildning. Detta är en klassfråga. I Kista saknar 50 procent fullgjort gymnasium och bland flickorna i Kista är siffran 70 procent. Vem har misslyckats? Stockholmsvänstern anser att det är Stockholm som inte har levererat utbildning. Hur ska dessa ungdomar utan utbildning kunna gå ut och konkurrera på en arbetsmarknad där cirka 20 procent av ungdomar mellan 15 och 24 år är arbetslösa? De har inte en chans. De riskerar social exkludering. Det måste nu till en stor satsning för att nå de långtidsarbetslösa ungdomar där Stockholm inte har lyckats tillhandhålla en skolsituation där ungdomar har kunnat ta sig igenom grundskola och gymnasium. I Stockholm har vi som i andra kommuner ett lagstadgat uppföljningsansvar för de ungdomar som hoppar av skolan, de som är mellan 16 och 19 år. Upp till 4.000 elever hoppar av skolan varje år, en alarmerande siffra. Majoriteten har stått handfallna i fem år och förlitat sig på olika projekt som kommer och går. Ungdomarna lämnas åt sitt öde. Ingen vet vad det gör. Ingen frågar efter dem. Alla ungdomar och unga vuxna ska känna sig behövda och erbjudas studier eller arbete. I varje stadsdel finns unga i riskzonen. Socialtjänsten och gymnasieskolan ska fånga upp dem och bidra till hopp om en framtid utan kriminalitet och chans att läsa upp betyg. Attraktiva strukturerade heltidsprogram bör tas fram med mentorsstöd från yrkesverksamma, attraktiva fritidsaktiviteter, psykologiskt stöd, föräldrastöd samt utbildning och praktik inom yrken som leder till anställning. Då kan vi göra något på riktigt. Arbetsgivare ska inte få gratis arbetskraft genom praktikanter utan ska i stället förbinda sig att ge sex månaders anställning om inte vägande skäl talar däremot. Det är uppenbart att arbetsgivare inom områden med hög personalomsättning till viss del använder sig av praktikanter och inte planerar för längre anställningar. Ingen ungdom ska vara långtidsarbetslös. Ge dem jobb och utbildning som leder framåt. Många flyktingungdomar som kommer till Sverige i de sena tonåren hinner inte lära sig svenska för att klara gymnasieskolans individuella program. De är för unga för svenska för invandrare men för gamla för gymnasieskolan. Här fordras skräddarsydda utbildningsinsatser. I en stad med ett överskott på 1,7 miljarder ska man självklart investera i utbildning för arbetslösa. Det behövs kvalitativa satsningar som ger individer långsiktiga möjligheter till arbete, kunskap och självförsörjning. Allt annat får ses som en politik som leder till ett ökat antal som står helt utanför arbetsmarknaden. Ett tudelat samhälle. En exkludering. Dyrt för samhället och en katastrof för individen. Karin Rågsjö (V) vice ordförande i arbetsmarknadsnämnden Thomas Hvitfeldt (V) ersättare i arbetsmarknaden


”Nya Slussen inget hållbart trafikprojekt”

Summary: Trots att företrädare för Stockholms stad ser Slussenprojektet som ett hållbarhetsprojekt tillämpas inte hållbar trafikplanering. Vissa satsningar görs på gång- cykel- och kollektivtrafik, men fokus i planeringen ligger på en bibehållen och ökad biltrafik. Det rimmar dåligt med stadens mål för hållbar stadsutveckling och åstadkommandet av ett långsiktigt hållbart transportsystem, skriver fil lic Jesper Bjarnestam.

Ett centralt policymål inom samhälls- och stadsplanering är hållbar utveckling. I Stockholms stads miljöprogram ingår begreppet i fyra av de sex målen, bland annat. för ett långsiktigt hållbart transportsystem. Även i strategidokumentet Vision 2030, stadens budget och översiktsplan är hållbarhetsbegreppet frekvent använt. Arbetet för en långsiktigt hållbar utveckling ska finnas med i all planering, inte minst i stadsutvecklingsprojekten. Ett av de största är Slussenprojektet och det bör där planeras mycket för hållbarhet och hållbar stadsutveckling. Men i målsättningarna saknas hållbarhetsbegreppet och i projektets planeringsdokument lyser begreppet med sin frånvaro. Det kan därmed ifrågasättas om Stockholms stad lever upp till sina hållbarhetsmål i projektet. Min nyligen utkomna licentiatuppsats ”En hållbar trafiklösning för nya Slussen? Uppfattningar om hållbarhet och hållbar stadsutveckling i Slussenprojektet” bygger på en intervjustudie med tjänstemän vid Stockholms stad, politiker (varav flera borgarråd), intressegrupper, konsulter och forskare, vilka anonymiserats. I undersökningen ser företrädare för Stockholms stad Slussenprojektet som ett hållbarhetsprojekt trots att hållbarhetsbegreppet inte finns med i målsättningarna och de satsningar som planeras för gång-, cykel och kollektivtrafik framhålls. Att en viss hållbarhetsplanering finns med i projektet står också klart. Men hållbar trafikplanering tillämpas inte. Även om Slussenprojektet medför vissa satsningar på gång-, cykel- och kollektivtrafik innehåller det planering för bibehållen och ökad biltrafik, stark trafikseparering och en åttafilig huvudbro för främst biltrafik. Trafikplaneringen kan betecknas som traditionell istället för hållbar. Inom traditionell trafikplanering får biltrafik och trafikleder stort utrymme, även trafikseparering för att möjliggöra storskalig mobilitet för motortrafik, och ofta utan vidare hänsyn till t.ex. en plats kulturförutsättningar eller historiska bebyggelse. Hållbar trafikplanering går istället ut på att aktivt planera för minskad biltrafik och ökad gång-, cykel- och kollektivtrafik. Därtill integreras trafikslag så att de ytor som finns i högre grad delas mellan olika slags trafikanter. I Slussenprojektet planeras för i huvudsak ett trafikslag per bro, vilket medför stark trafikseparering. Stadens företrädare hävdar att den planerade huvudbron blir viktig även för kollektivtrafik och inte bara för biltrafik. Av de åtta filerna är dock sex till enbart för biltrafik, och slitsen till tunneln uteslutande så. För gående och cyklister finns endast en trottoar och cykelbana i varje riktning. Huvudbron har dimensionerats för 2001-års flöde i nord-sydlig riktning, 40.000 fordon per dygn. Efter trängselskattens införande och tillkomsten av Södra länken har flödet dock gått ner till dagens ca 30.000 fordon. Men man har inte gjort motsvarande minskning i antalet körfält. I min undersökning medger intervjuade tjänstemän att huvudbron blir överdimensionerad gentemot trafikbehoven. Därtill planeras för en ökning av biltrafiken med 20% fram till år 2030. Politiker och tjänstemän i Slussenprojektet uppfattar vägsatsningar och planering för ökad biltrafik som förenligt med hållbar stadsutveckling. Omfattande forskning inom området hållbara urbana transporter pekar dock på det rakt motsatta, där biltrafiken pekas ut som icke hållbar. Dagens biltrafik bidrar genom luftföroreningar till försämrad hälsa och livskvalitet hos människor och ekosystem, samt ökad global uppvärmning. Utöver detta finns en rad aspekter som gör biltrafiken icke hållbar oavsett dess drivmedel. Stora landområden i städerna används för gator och parkeringsplatser, mark som istället skulle kunna nyttjas av gående, cyklister, kollektivtrafik, till allmänna platser eller bostäder. Därtill finns olycksrisker, buller, trängsel och decentralisering då biltrafiken får breda ut sig. I min avhandling framstår kunskaperna om hållbar trafikplanering som låga hos de beslutsfattare som ligger bakom planförslaget för nya Slussen. Den starka betoningen vid trafikteknik, trafikflöden och kvantitativ trafikplanering tycks också ha lett till att sociala och kulturella värden beaktats mindre. Om hållbarhet och hållbar stadsutveckling varit mål för Slussenprojektet hade dessa värden högst sannolikt beaktats mer. Den trafiklösning som planeras för nya Slussen kan ses som kulturellt och socialt icke hållbar, bland annat då byggnadstraditionen sedan 1600-talet med dubbla och likvärdiga broar inte beaktas. De dubbla broarna, vilka även är en del av dagens trafikapparat, markerar det ursprungliga näset vid Slussen. Enligt Nils Ahlbergs kulturmiljöanalys förklarar detta Stockholm stads uppkomst vid just denna plats. Att inte ha med de dubbla broarna i trafiklösningen är därmed kulturellt icke hållbart. I min avhandling framkommer även att flera ledande styrande politiker inte känt till kulturmiljöanalysens existens, detta trots att den utgjort beslutsunderlag i planförslagets miljökonsekvensbeskrivning. Att hållbarhetsbegreppet inte inkluderats i Slussenprojektets målsättningar kan, givet projektets starka politiska styrning, inte vara någon slump. Det har högst sannolikt varit ett medvetet val och ett troligt skäl är att man från politiskt håll inte velat minska på biltrafiken. Det rimmar dock väldigt dåligt med stadens mål för hållbar stadsutveckling och åstadkommandet av ett långsiktigt hållbart transportsystem. Jesper Bjarnestam fil lic, gymnasielärare vid Internationella Engelska Gymnasiet på Södermalm. Hans licentiatuppsats kan laddas ner här.


Garanterat fritt från mantran

Summary: Yogaläraren Tara Stiles tröttnade på buddhor, rökelse och mystik. I sin studio i New York lär hon ut yoga utan österländsk filosofi. Intresset för den nya yogaformen har nu vaknat även i Sverige.

New York är ett paradis för yogasugna och en av de intressantaste yogastudiorna just nu är Strala yoga, som lockar anhängare som Jane Fonda och Deepak Chopra. Intresset för studions yogaform börjar nu vakna också i Europa. – Andas ut, ta ett kliv bakåt. Håll armbågarna längs kroppen, sänk dig ner till plankan. Sätt i knäna om det bli för tungt. Stanna där, gunga lite, gör kanske en armhävning om det känns bra. Yogaläraren Tara Stiles leder oss genom en annorlunda solhälsning under ett nybörjarpass i den stora vitputsade lagerlokalen i NoHo på Manhattan. Ljuset flödar in över oss genom stora fönster medan vi lyssnar på Bill Withers ”Lovely day”. Tara Stiles går runt mellan yogamattorna på trägolvet. Hon korrigerar armar som sträcks åt fel håll och trycker med lätt hand ner axlar som letat sig upp till öronhöjd. Tara Stiles startade studion Strala yoga 2008. Medan andra kombinerar fysisk yogaträning med österländsk filsosofi så har hon skalat bort all ”mystik”. Här finns varken porträtt på indiska grundare, buddhor eller rökelse. – Jag tror att hinduiska mantran och tal om olika energicentrum i kroppen skrämmer bort många. Här i New York, och kanske också hos er i Sverige, finns ett slags ”yogaelit” som bestämmer reglerna för vad som är riktig yoga. Det var deras attityd som fick mig att starta min studio, säger Tara Stiles. Varje vecka lägger hon ut korta filmer på Youtube med praktiska övningar som ”Yoga för att överleva sluttentamen” och ”Så får du sexiga axlar, armar och rygg”. Hon har också gett ut flera dvd:er med träningsprogram, skapat en app för Iphone och en yogabok som heter ”Slim calm sexy yoga”. Kritiken har inte låtit vänta på sig. Det finns en lång yogatradition i New York och bloggare har upprörts över hur ex-fotomodellen Tara Stiles nu ”säljer ut” yogan för att tjäna pengar. – Jag bryr mig faktiskt inte om vad andra tycker om mig. Jag väljer provocerande titlar som ”Slim calm sexy” för att locka människor som annars kanske inte skulle få upp ögonen för yoga, säger hon och berättar att hon har yogat sedan tonåren. En drop in-lektion på något av de fyrtio passen varje vecka kostar tio dollar (cirka sextio kronor), ett fynd jämfört med vad det kan kosta att träna på andra ställen på Manhattan. – Jag vill hellre att många ska ha råd att träna varje dag i stället för bara en gång i veckan, säger hon. Människor i åldrarna 9 till 92 år tränar på Strala yoga: skolelever, studenter, brandmän, nyblivna mammor och pappor, överviktiga och pensionärer. Bland hennes anhängare finns också kända namn som Jane Fonda och Deepak Chopra. Tara Stiles berättar att yogalärare från hela USA söker sig till hennes lärarkurser. De lockas av den avslappnade attityden, säger hon. Hon har också fått förfrågningar om att hålla kurser i Europa. – Nyligen blev jag tillfrågad om jag kunde komma till Sverige i början av sommaren, men det funkade tyvärr inte. Yogaläraren Jonas Rådahl arbetar på yogastudion Yogayama i Stockholm. Han har följt Tara Stiles på nätet i flera år och tycker att hennes filosofi kring yoga ligger helt rätt i tiden. Han hoppas att hon vill undervisa i Sverige i framtiden. – Vi kommer absolut att få se studior med en mer avslappnad attityd också här i Sverige. Vi vill inte ha för mycket av det österländskt flummiga. Jag tror att för många är det resultatet av det vi gör på yogamattan som räknas. Han känner igen sig i Tara Stiles tankar om ett slags ”yogaelit”. – Förut tränade jag bara yogaformen ashtanga, men jag tröttnade på att det fanns en massa regler och värderingar för hur man ska vara och göra. Nu blandar jag olika stilar i min undervisning. Yogaläraren Viveka Blom Nygren, som driver studion Atmajyoti i Stockholm, tycker sig se att de yogastudior som har öppnats i Sverige på senare år har blivit lite mindre ”mystiska”. – Det är inte en klockren trend, men vi ser lite av det här. Gymmen har ju försökt sig på yoga utan österländska inslag, men oftast lyckas de bara skrapa på ytan. Om lärarna på Strala yoga är kunniga och lockar nya grupper är det jättebra, säger hon. Här kan du utöva yoga i New York Ett yogapass är ett utmärkt sätt att koppla av på under en semesterresa till New York. Yogan har en lång tradition på Manhattan, här finns många välrenommerade yogatränare och mängder av yogastudior. DN listar några av de intressantaste studiorna i New York vid sidan av Strala yoga. Välj den som passar dig! Eddie Sterns yogastudio: ayny.org The Shala yoga house: theshala.com/index.html Jivamukti yoga school: jivamuktiyoga.com Dharma yoga center: dharmayogacenter.com/welcome.php Iyengar yoga: iyengarnyc.org/home.html Go yoga: goyoga.ws/index.shtml Yoga anatomy, lär dig mer om andning: yogaanatomy.org Integral yoga institute: www.iyiny.org


”Bonusar behövs inte för att rekrytera vd i storbolag”

Summary: Unionen i ny undersökning: Sju av tio styrelseordföranden i svenska storföretag kritiska till bonussystemen. Bonusar behövs inte för att rekrytera vd. I Unionens nya rapport ”Vd-bonus – brister och oklara grunder” tillfrågas styrelseordförandena i 309 bolag med fler än 500 anställda. Trots att ordförandena är med och beslutar om bonussystemen är de inte övertygade om effektiviteten och nyttan. Merparten tror att vd:arna tackat ja till uppdraget även utan erbjudanden om bonus. De anser heller inte att bonusar främjar bolagens långsiktiga utveckling. Mot den här bakgrunden är det nödvändigt att ompröva dagens bonussystem, skriver Cecilia Fahlberg.

Bonus till vd är en lika vanligt förekommande företeelse som det är ett hett omdebatterat ämne. Undersökningar som Unionen genomfört visar att runt tre fjärdedelar av företagen använder sig av någon form av bonussystem till vd. Debatten fokuserar oftast på om ersättningsnivåerna är rimliga och formuleras till ett ställningstagande för eller emot bonus. Det är en olycklig förenkling av en viktig diskussion, som i stället bör fördjupas till att handla om ersättningssystemens effektivitet. Med vilken metod uppnås bäst de mål som styrelsen har fastställt? Vilka är motiven för rörlig eller fast ersättning till vd? Presterar en vd som får bonus bättre än en vd som enbart ersätts med fast lön? Stödjer bonussystemen en positiv utveckling av näringslivet? I Unionens nya rapport ”Vd-bonus – brister och oklara grunder ” har styrelseordförande i samtliga 309 bolag verksamma i Sverige som har fler än 500 anställda och där Unionen har medlemmar tillfrågats. Denna grupp – som själva är med och fattar beslut om bonusprogrammen – är inte övertygad om bonussystemens effektivitet och nytta. Tvärtom säger sig sju av tio styrelseordförande i undersökningen se brister i dagens bonussystem. För knappt ett år sedan ställde Unionen samma frågor till företagens vd:ar. En jämförelse mellan de två undersökningarna visar att ordförande och vd:ar är påfallande överens om bonussystemens brister. Ett av argumenten för bonus är att det behövs för att rekrytera och behålla vd. Unionens nya undersökning visar att ordförandena själva inte är övertygade om att bonus behövs av detta skäl. Sex av tio som svarat på Unionens enkät tror att vd tackat ja till uppdraget även om bonus inte hade erbjudits, medan tre av tio tror att vd då hade avböjt.Inte heller argumentet att bonus behövs för att behålla vd styrks av styrelseordförandenas svar. Endast två av tio bedömer att vd skulle söka sig bort från företaget om bonusmöjligheten togs bort. Ett av de viktigaste skälen till att använda bonus är enligt styrelseordförandena att styra vd att göra rätt prioriteringar. Frågan är då hur väl utformade bonussystemen är för att styra mot en långsiktig och positiv utveckling i företagen. Illa genomtänkta bonussystem kan belöna vd för beslut som kortsiktigt gynnar lönsamhet och aktiekurs, men som långsiktigt skadar bolaget och aktieägarnas intressen. Inte sällan finns det en motsättning mellan det kortsiktigt och det långsiktigt fördelaktiga för bolaget. En uppskjuten eller inställd investering kan på kort sikt påverka kassaflödet och kostnaderna positivt, men på något längre sikt vara förödande för verksamheten. Inte heller svaret på denna fråga ger stöd för de nuvarande bonussystemens positiva effekt. Endast var tionde ordförande i undersökningen svarade att bonusarna är väl utformade för att styra mot långsiktiga mål och bara tre av tio ansåg att de var tydligt utformade. Behövs då bonus för att motivera vd till än bättre prestationer? Belöning i form av pengar antas vara en viktig drivkraft för personer som strävar efter ledande positioner i näringslivet. De förmodas anstränga sig än hårdare och prestera än bättre om möjligheten till högre ersättning finns. Men endast tre av tio styrelseordförande tror att möjligheten till högre ersättning genom bonus är en mycket viktig drivkraft för vd. Ett stimulerande arbete, inflytande över företagets utveckling och framtid samt stolthet över att utföra ett viktigt jobb rankas alla som viktigare drivkrafter för vd, av deras styrelseordförande. Unionens undersökning visar sammanfattningsvis att styrelseordförandena inte tror att bonus behövs för att rekrytera och behålla vd. De tror inte att det är en av de viktigaste drivkrafterna. De anser inte att bonussystemen är tydliga och inte heller att de främjar långsiktighet. Vi ser i vår nya rapport att styrelseordförandenas och vd:arnas inställning till bonus och vad som motiverar vd i jobbet stämmer väl överens. Syftena att rekrytera och behålla de bästa krafterna, att styra, kontrollera och motivera vd uppfylls sällan. Mot denna bakgrund är det självklart nödvändigt att utvärdera och ompröva dagens bonussystem. Bonus till vd kan vara motiverat, men under förutsättning att systemen styr åt rätt håll, i rätt tid. Unionen efterlyser långsiktighet i bonussystemen. Det är allvarligt när både styrelseordförandena och vd:arna ser en klar brist på detta. Ersättningssystem som inte bidrar till långsiktighet måste förändras. Det behövs också en tydlighet, som i dag saknas. Enligt gällande regler för bolagsstyrning ska aktieägarna på bolagsstämman ha möjlighet att bilda sig en uppfattning om ersättningssystemen och dess konsekvenser. Men Unionens undersökning visar att det finns en brist på transparens som måste åtgärdas. Det behövs också en fördjupad diskussion om vad som verkligen motiverar vd att göra ett bra jobb. Unionens båda undersökningar visar att det ofta är andra faktorer som stimulerar vd i arbetet. Det är dessa drivkrafter som styrelserna ska fokusera på för att motivera och styra företagets vd. Genom att agera långsiktigt kan företagen bidra till tillväxt i Sverige och till trygga och utvecklande jobb. Ersättningssystemen till vd och övrig ledning är i det perspektivet viktiga för Unionens nära en halv miljon medlemmar, eftersom de påverkas av de beslut dessa personer fattar. Rätt utformade ersättningar kan främja välgrundade och långsiktiga beslut som gynnar en positiv utveckling i svenskt näringsliv. Cecilia Fahlberg Förbundsordförande Unionen