”Hovrätten sover – under tiden rullar videofilmerna”

Summary: Hovrättsdomare: Nya ”moderna” processregler äventyrar rättssäkerheten och förtroendet för domstolen. Efter reformen EMR, ”en modernare rättegång”, tillåts inte längre några nya frågor till bevispersoner när ett fall tas upp i hovrätten. I stället läggs all muntlig bevisning fram genom uppspelningar av videoupptagningar från tingsrätten. Oklarheter från tingsrättsprocessen riskerar att inte klaras ut eftersom hovrätten inte själv kan ställa egna frågor. Hovrätten är i praktiken sista instans i rättskedjan och handlägger ofta allvarliga brottmål. Den nya ordningen har på många sätt försämrat förutsättningarna för en rättvis prövning, skriver hovrättslagmannen Håkan Lavén.

Under mottot ”en modernare rättegång” (EMR) genomförde regering och riksdag under slutet av förra året en stor reform av processreglerna i domstol. För hovrätterna innebär EMR-reformen bland annat att all muntlig bevisning i ett brottmål läggs fram genom uppspelning av videoupptagningar av förhören från tingsrätten med den tilltalade, målsäganden, vittnen med flera. Som huvudregel tillåts inga nya frågor i hovrätten till dessa bevispersoner. Förutom den tilltalade kallas de inte heller till rättegången. Den nya ordningen underlättar genomförandet av vissa rättegångar, men reformen har samtidigt fört med sig flera besvärande nackdelar som har bäring på rättssäkerheten och förtroendet för domstolen. En hovrätt är i praktiken sista instans i rättskedjan och handlägger bland annat allvarliga brottmål där personer döms till långa fängelsestraff. Det kan då tyckas självklart att de personer som medverkar professionellt i rättegången, det vill säga rättens ledamöter, åklagare, målsägandebiträden och försvarare uppträder på ett sätt som svarar mot situationens allvar och att de processuella reglerna understödjer och skapar goda förutsättningar för ett sådant uppträdande. Så kan knappast sägas vara fallet med de nya EMR-reglerna. Videouppspelningarna från tingsrätten, som i större mål kan pågå under flera dagar eller veckor i hovrätten, är ofta tämligen ointressanta för åklagare och advokater eftersom dessa aktörer redan medverkat vid rättegången i tingsrätten. Det är inte ovanligt att en åklagare bedömer att han gör större nytta på sitt ordinarie tjänsterum än genom att titta på videouppspelningar och att han således under pågående rättegång lämnar rättssalen för att återkomma senare när uppspelningarna är avslutade. Mindre arbetstyngda åklagare lutar sig i stället bekvämt bakåt i stolen och med slutna ögon fördriver de tiden till synes sovande, andra läser dagstidningar eller, i något fall, reklamblad från varuhus. Advokater, som uppbär statligt rättshjälpsarvode med 1 380 kr i timmen, kan ägna merparten av tiden åt att utföra annat arbete som inte har med målet att göra. Den nya rättegångsordningen har på detta sätt antagit former som knappast kan sägas förmedla den seriositet och allvarsamhet som rimligen bör känneteckna en process i hovrätten. Allvarligare är måhända att den så kallade modernare rättegången i åtskilliga hänseenden ger försämrade förutsättningar för en rättvis prövning av målen. Även om tekniken är modern är videouppspelningar inte alls jämförbara med att personligen höra vittnen med flera. Det är till exempel ofrånkomligt att olika tekniska problem uppkommer avseende ljud och bild som försvårar möjligheten att följa med i förhöret. I vissa mål går det inte att förstå vad en förhörsperson menar när en karta eller skiss förevisas och diskussionen i rätten sker med anknytning till den. Uppgifter och frågor från tingsrätten som är överspelade i hovrätten tynger processen. Det har också visat sig svårt för ledamöterna i hovrätten att behålla koncentrationen i större mål där videouppspelningar kan pågå i flera dagar i sträck. Oklarheter från tingsrättsprocessen eller förbiseenden riskerar numera att inte klaras ut, eftersom hovrätten inte har möjlighet att själv ställa frågor till förhörspersonerna. Med den nya ordningen har också den tilltalades ställning i rättegången avsevärt försvagats. Det måste betecknas som mycket otillfredsställande att en tilltalad som vänder sig till en ny domstolsinstans för att få sin sak prövad inte anses ha rätt att i ett partsförhör få möjlighet att förklara sig i de ansvarsfrågor som gäller honom själv. Den som i tingsrätten till exempel blivit dömd till livstids fängelse för mord och anser sig oskyldig har, som alla förstår, anledning att argumentera för sin sak i hovrätten. En annan anmärkningsvärd inskränkning i den tilltalades möjligheter att effektivt försvara sig mot brottsanklagelsen gäller situationen att den tilltalade är missnöjd med sin försvarare från tingsrätten och byter försvarare till hovrättsprövningen. Enligt den nya ordningen anses den nye försvararen inte ha rätt att ställa egna frågor till den tilltalade eller övriga bevispersoner utan ska nöja sig med vad som förekommit i underinstansen. Möjligheten att i hovrätten reparera en dålig försvararinsats från första instans blir med en sådan regel i det närmaste obefintlig. Det är förvånande att den svenska advokatkåren har kunnat godta försämringar av detta slag utan kritik och offentlig debatt. På sikt kommer säkerligen rekryteringsfrågorna i hovrätten att uppmärksammas. Yngre domare rynkar redan i dag på näsan när det talas om framtida tjänstgöring i hovrätt. Vem vill ägna sin domargärning åt att titta på videofilmer i stället för att möta levande människor i en domstolsprocess? Om de bästa domarämnena av det skälet flyr hovrättsbanan kommer sannolikt hovrättens legitimitet som överinstans att allvarligt ifrågasättas. Håkan Lavén hovrättslagman i hovrätten för Nedre Norrland. Har tidigare arbetat med lagstiftningsarbete på justitiedepartementet och varit byråchef hos Justitiekanslern. En ny processform Den första november förra året infördes en helt ny processform i svenska domstolar. Alla förhör i tingsrätterna spelas in med ljud och bild. Videoinspelningarna ska sedan kunna användas i högre instans i stället för att höra vittnen på nytt. Reformen, EMR – en modernare rättegång – syftar bland annat till att minska hovrätternas arbetsbelastning och tydliggöra att tyngdpunkten i processen ska ligga i första instans, i tingsrätten.


”Kriminalisera föräldrar som struntar i sina barn”

Summary: Stockholmspolitiker:Barnskyddsutredningen förbiser luckor i lagen. Föräldrars bristande omsorg bör kriminaliseras.Barnskyddsutredningen har i sommar presenterat viktiga förslag för att stärka barns och ungas rätt. Men flera av de stora luckor, som i dag finns i lagen, kvarstår. Lagstiftningen måste bli mer kraftfull. Om inte föräldrar vill samarbeta med socialtjänsten ska exempelvis polishjälp vara möjlig. Det är dessutom dags att överväga att kriminalisera grova fall av omsorgsunderlåtelse, precis som barnmisshandel är kriminaliserad i dag. Vi måste utforma en lagstiftning som ger samhället snabbare möjligheter att ingripa när barn behöver skydd, skriver folkpartisterna Lotta Edholm och Jan Jönsson.

Lousie-fallet i Vetlanda sände en chockvåg genom hela Sverige. Under senare tid har ytterligare fall uppmärksammats, där barn under lång tid levt i svåra förhållanden och svikits av både sina föräldrar och samhället. Vi har funnit en rad exempel på att lagstiftningen kring barn som far illa inte är tillräcklig för att sociala myndigheter ska kunna ingripa till barnens skydd. De allra flesta föräldrar vill förstås sina barn väl och gör allt för att barnen ska ha det bra. Men det finns en övertro i dagens lagstiftning på att precis alla föräldrar har förmåga och vilja att ta väl hand om sina barn. Barnskyddsutredningen har under sommaren presenterat flera viktiga förslag på en samlad lagstiftning till skydd för barn och unga som stärker barnets rätt. Det handlar bland annat om att barn ska kunna tala med socialtjänsten, oberoende av föräldrars samtycke och ibland utan deras vetskap, om att möjliggöra tätare samverkan mellan skolans personal och socialtjänsten men även om att höja kompetenskraven hos de socialtjänstemän som handlägger utredningar rörande barn och unga. Utredningen har dock inte haft tillräckligt med tid för att se över hela socialtjänstlagstiftningen. Det innebär att de stora luckor som finns i dag i framför allt lagen om vård av unga, LVU, kvarstår. Med tre konkreta exempel på missförhållanden, som inte berörs av utredningens förslag, vill vi belysa vikten av att snarast påbörja arbetet med en totalöversyn av lagtexterna. Det första falletrör en högstadieelev som plötsligt slutade att komma till skolan. Skolan kontaktade hemmet och föräldern berättade att tonåringen rymt hemifrån. Under en veckas tid visste ingen var barnet befann sig. Försvinnandet polisanmäldes aldrig eftersom det endast kan göras av vårdnadshavarna, som i detta fall inte ville ha med myndigheterna att göra. Inte heller socialtjänsten kunde efterlysa barnet eftersom det då krävdes ett beslut om omhändertagande En rymning på några veckor anses inte som ett tillräckligt skäl för att detta skulle vara möjligt. Den bedömningen delades senare av länsstyrelsen när de granskade hanteringen av ärendet. Under de tre veckor som barnet var på rymmen gjordes därför inga efterforskningar från myndigheternas sida. Det andra exempletrör föräldrar som tar med sig sina barn utomlands för att de ska ”uppfostras” av släktingar eller för att komma undan ingripanden från socialtjänsten till barnets skydd. Även om socialtjänsten har beslutat om omhändertagande kan inget göras när föräldrarna väl hunnit ta med sig barnet utomlands. Lagen upphör att gälla vid landets gräns och ett sådant beslut måste då hävas. Det innebär att det inte är möjligt för socialtjänsten att internationellt efterlysa barnet, trots att man på mycket goda grunder kan befara att barnet far mycket illa där det befinner sig. Vårt tredje exempelhandlar om barn vars föräldrar vägrar att delta i socialtjänstens utredning, genom att helt enkelt utebli från de möten de kallas till. Som det är i dag läggs då utredningen ned efter en tid, eftersom socialtjänstlagen bygger på att vårdnadshavaren samverkar. Därför kan det ta mycket lång tid innan socialtjänsten kan skaffa sig tillräcklig insyn i familjer för att klargöra under vilka förhållanden barnen lever. Synnerligen allvarlig är denna lucka i lagstiftningen när det handlar om föräldrar som missbrukar, är psykiskt sjuka eller utövar hedersrelaterat förtryck i familjen. Mot bakgrund av dessa konkreta exempel anser vi att lagstiftningen som ska skydda barn och unga behöver ses över i sin helhet och vi har flera förslag på vad som behöver göras. Att som förälder inte samverka när socialtjänsten utreder barns behov av skydd och stöd, kan inte längre accepteras. Det finns exempel på att särskilda samverkansteam mellan skola och socialtjänst, genom att ge intensivt skolstöd till barnen, kan öppna tidigare helt slutna familjer för samarbete. Det behövs en mer kraftfull lagstiftning. I Danmark och Norge finns redan möjligheten att ställa familjer som inte samverkar under särskild tillsyn och föräldrar kan avkrävas att följa en särskild handlingsplan. I Sverige finns möjlighet att besluta om mellantvång, men det riktar sig till ungdomar som på grund av eget beteende behöver ges en kontaktperson utan eget samtycke. Barnskyddsutredningen visar tyvärr att denna lagparagraf nästan är bortglömd av landets socialtjänster. Vi menar att mellantvånget bör användas mer och utökas till att även gälla när det är föräldrarna som är problemet. När föräldrar helt uteblir från socialtjänstens möten och på så sätt hindrar utredningen, ska det vara möjligt för socialtjänsten att med hjälp av polis skaffa sig insyn i hemmet. Detta är i dag först möjligt när kriterierna för omhändertagande enligt LVU är uppfyllda. Samtidigt är det inte möjligt att ta ställning till levnadsförhållandena utan att få någon slags kontakt med familjen. Socialtjänsten måste ges befogenheter att efterforska barn med hjälp av alla tillgängliga myndigheters resurser, oavsett var i världen de befinner sig och oavsett föräldrarnas inställning. Det är inte rimligt att barn i Sverige i dag ska kunna vara försvunna i veckor utan att någon ingriper. Inte heller att föräldrar ska kunna hindra socialtjänsten från att skydda barn genom att föra barnen ur landet. Barnen i familjer där föräldrarna underlåter att ta sitt omsorgsansvar far mycket illa. I många förekommer droger, i andra upprätthålls ett slags skräckvälde genom fysisk och psykisk misshandel. Ibland är föräldrarna väl medvetna om situationen, men gör inget för att söka hjälp och försvårar ibland till och med för socialtjänsten att skaffa sig insyn i familjen. Uppväxtvillkoren påverkar barnen för resten av livet. I dag leder alltför ofta föräldrarnas bristande förmåga eller vilja att tillgodose barnets behov till att barnet blir omhändertaget. Men föräldrarna ställs inte till svars, trots att det psykiska lidandet för barn i dessa familjer kan vara minst lika stort som det fysiska. Som förälder har man ett ovillkorligt ansvar att söka stöd och hjälp om man inte klarar av sin föräldraroll och märker att ens barn mår dåligt. Vi menar att det är dags att överväga om grövre fall av omsorgsunderlåtelse ska kriminaliseras, precis som att barnmisshandel redan är det i dag. Barnskyddsutredningen har tagit flera viktiga steg mot en lagstiftning som stärker barnets ställning. Men arbetet måste nu fortsätta med ökad frenesi för att utforma en lagstiftning som ger bättre möjligheter för samhället att ingripa snabbare när barn behöver skydd. Lotta Edholm (FP) skolborgarråd och gruppledare för Folkpartiet i Stockholms kommunfullmäktige Jan Jönsson (FP) ordförande i Skärholmens stadsdelsnämnd


Summary: Stockholmspolitiker: Barnskyddsutredningen förbiser luckor i lagen. Föräldrars bristande omsorg bör kriminaliseras. Barnskyddsutredningen har i sommar presenterat viktiga förslag för att stärka barns och ungas rätt. Men flera av de stora luckor, som i dag finns i lagen, kvarstår. Lagstiftningen måste bli mer kraftfull. Om inte föräldrar vill samarbeta med socialtjänsten ska exempelvis polishjälp vara möjlig. Det är dessutom dags att överväga att kriminalisera grova fall av omsorgsunderlåtelse, precis som barnmisshandel är kriminaliserad i dag. Vi måste utforma en lagstiftning som ger samhället snabbare möjligheter att ingripa när barn behöver skydd, skriver folkpartisterna Lotta Edholm och Jan Jönsson.

Lousie-fallet i Vetlanda sände en chockvåg genom hela Sverige. Under senare tid har ytterligare fall uppmärksammats, där barn under lång tid levt i svåra förhållanden och svikits av både sina föräldrar och samhället. Vi har funnit en rad exempel på att lagstiftningen kring barn som far illa inte är tillräcklig för att sociala myndigheter ska kunna ingripa till barnens skydd. De allra flesta föräldrar vill förstås sina barn väl och gör allt för att barnen ska ha det bra. Men det finns en övertro i dagens lagstiftning på att precis alla föräldrar har förmåga och vilja att ta väl hand om sina barn. Barnskyddsutredningen har under sommaren presenterat flera viktiga förslag på en samlad lagstiftning till skydd för barn och unga som stärker barnets rätt. Det handlar bland annat om att barn ska kunna tala med socialtjänsten, oberoende av föräldrars samtycke och ibland utan deras vetskap, om att möjliggöra tätare samverkan mellan skolans personal och socialtjänsten men även om att höja kompetenskraven hos de socialtjänstemän som handlägger utredningar rörande barn och unga. Utredningen har dock inte haft tillräckligt med tid för att se över hela socialtjänstlagstiftningen. Det innebär att de stora luckor som finns i dag i framför allt lagen om vård av unga, LVU, kvarstår. Med tre konkreta exempel på missförhållanden, som inte berörs av utredningens förslag, vill vi belysa vikten av att snarast påbörja arbetet med en totalöversyn av lagtexterna. Det första fallet rör en högstadieelev som plötsligt slutade att komma till skolan. Skolan kontaktade hemmet och föräldern berättade att tonåringen rymt hemifrån. Under en veckas tid visste ingen var barnet befann sig. Försvinnandet polisanmäldes aldrig eftersom det endast kan göras av vårdnadshavarna, som i detta fall inte ville ha med myndigheterna att göra. Inte heller socialtjänsten kunde efterlysa barnet eftersom det då krävdes ett beslut om omhändertagande En rymning på några veckor anses inte som ett tillräckligt skäl för att detta skulle vara möjligt. Den bedömningen delades senare av länsstyrelsen när de granskade hanteringen av ärendet. Under de tre veckor som barnet var på rymmen gjordes därför inga efterforskningar från myndigheternas sida. Det andra exemplet rör föräldrar som tar med sig sina barn utomlands för att de ska ”uppfostras” av släktingar eller för att komma undan ingripanden från socialtjänsten till barnets skydd. Även om socialtjänsten har beslutat om omhändertagande kan inget göras när föräldrarna väl hunnit ta med sig barnet utomlands. Lagen upphör att gälla vid landets gräns och ett sådant beslut måste då hävas. Det innebär att det inte är möjligt för socialtjänsten att internationellt efterlysa barnet, trots att man på mycket goda grunder kan befara att barnet far mycket illa där det befinner sig. Vårt tredje exempel handlar om barn vars föräldrar vägrar att delta i socialtjänstens utredning, genom att helt enkelt utebli från de möten de kallas till. Som det är i dag läggs då utredningen ned efter en tid, eftersom socialtjänstlagen bygger på att vårdnadshavaren samverkar. Därför kan det ta mycket lång tid innan socialtjänsten kan skaffa sig tillräcklig insyn i familjer för att klargöra under vilka förhållanden barnen lever. Synnerligen allvarlig är denna lucka i lagstiftningen när det handlar om föräldrar som missbrukar, är psykiskt sjuka eller utövar hedersrelaterat förtryck i familjen. Mot bakgrund av dessa konkreta exempel anser vi att lagstiftningen som ska skydda barn och unga behöver ses över i sin helhet och vi har flera förslag på vad som behöver göras. Att som förälder inte samverka när socialtjänsten utreder barns behov av skydd och stöd, kan inte längre accepteras. Det finns exempel på att särskilda samverkansteam mellan skola och socialtjänst, genom att ge intensivt skolstöd till barnen, kan öppna tidigare helt slutna familjer för samarbete. Det behövs en mer kraftfull lagstiftning. I Danmark och Norge finns redan möjligheten att ställa familjer som inte samverkar under särskild tillsyn och föräldrar kan avkrävas att följa en särskild handlingsplan. I Sverige finns möjlighet att besluta om mellantvång, men det riktar sig till ungdomar som på grund av eget beteende behöver ges en kontaktperson utan eget samtycke. Barnskyddsutredningen visar tyvärr att denna lagparagraf nästan är bortglömd av landets socialtjänster. Vi menar att mellantvånget bör användas mer och utökas till att även gälla när det är föräldrarna som är problemet. När föräldrar helt uteblir från socialtjänstens möten och på så sätt hindrar utredningen, ska det vara möjligt för socialtjänsten att med hjälp av polis skaffa sig insyn i hemmet. Detta är i dag först möjligt när kriterierna för omhändertagande enligt LVU är uppfyllda. Samtidigt är det inte möjligt att ta ställning till levnadsförhållandena utan att få någon slags kontakt med familjen. Socialtjänsten måste ges befogenheter att efterforska barn med hjälp av alla tillgängliga myndigheters resurser, oavsett var i världen de befinner sig och oavsett föräldrarnas inställning. Det är inte rimligt att barn i Sverige i dag ska kunna vara försvunna i veckor utan att någon ingriper. Inte heller att föräldrar ska kunna hindra socialtjänsten från att skydda barn genom att föra barnen ur landet. Barnen i familjer där föräldrarna underlåter att ta sitt omsorgsansvar far mycket illa. I många förekommer droger, i andra upprätthålls ett slags skräckvälde genom fysisk och psykisk misshandel. Ibland är föräldrarna väl medvetna om situationen, men gör inget för att söka hjälp och försvårar ibland till och med för socialtjänsten att skaffa sig insyn i familjen. Uppväxtvillkoren påverkar barnen för resten av livet. I dag leder alltför ofta föräldrarnas bristande förmåga eller vilja att tillgodose barnets behov till att barnet blir omhändertaget. Men föräldrarna ställs inte till svars, trots att det psykiska lidandet för barn i dessa familjer kan vara minst lika stort som det fysiska. Som förälder har man ett ovillkorligt ansvar att söka stöd och hjälp om man inte klarar av sin föräldraroll och märker att ens barn mår dåligt. Vi menar att det är dags att överväga om grövre fall av omsorgsunderlåtelse ska kriminaliseras, precis som att barnmisshandel redan är det i dag. Barnskyddsutredningen har tagit flera viktiga steg mot en lagstiftning som stärker barnets ställning. Men arbetet måste nu fortsätta med ökad frenesi för att utforma en lagstiftning som ger bättre möjligheter för samhället att ingripa snabbare när barn behöver skydd. Lotta Edholm (FP) skolborgarråd och gruppledare för Folkpartiet i Stockholms kommunfullmäktige Jan Jönsson (FP) ordförande i Skärholmens stadsdelsnämnd Överlämnades i juli I mitten av juli överlämnade regeringens utredare Kerstin Wigzell sitt förslag till ny lag om stöd och skydd för barn och unga. Barnskyddsutredningen föreslår bland annat att bestämmelser om barn i socialtjänstlagen och samtliga bestämmelser i LVU förs samman i en särskild lag. Barn ska till exempel få större möjlighet att tala med socialtjänsten även om föräldrarna inte vill det. Barn som omhändertas ska dessutom få en egen socialsekreterare som besöker barnet minst fyra gånger per år.


”Svårt rekrytera chefer bland yngre”

Summary: Stigande ålder och ökad erfarenhet gjorde henne till en bättre chef. Men riktigt bra blev hon först när hon släppte taget om sig själv. – Det var en skön insikt, att jag behövdes för mina anställda, säger Lena Apler.

När Lena Apler blev chef för första gången, för 25 år sedan, var det främst titeln som lockade. Men när den första glädjen – ”den rosenröda dimman”, som hon själv kallar den – hade lagt sig tänkte hon ”jaha, vad gör jag nu?”. Att leda personal hade hon ingen erfarenhet av. Visserligen fick hon gå ett ledarskapsutvecklingsprogram, som snabbt gjorde henne bekväm i rollen. – Men utan att jag visste bättre, säger Lena Apler. Det var när hon började arbeta på den franska banken Bank Société Générale i början av 1990-talet som hon mognade som chef, tack vare ”stigande ålder och ökad erfarenhet”. När hon ytterligare några år senare blev vice vd på företaget Securum finans tog hon en gång för alla bort spegeln. – Där behövdes jag för medarbetarna, som en coach. Det var skönt att kunna släppa taget om mig själv. Det var en skön insikt, säger Lena Apler. Det är inte bara hon själv som har utvecklats under de senaste 25 åren. Ledarskapet har också ändrat skepnad, från att ha varit mer strikt hierarkiskt till att bli … ja, vadå? – Det är mycket öppnare i dag. Men också otydligare. Det kräver mer av en chef. Men att det var tydligare förr, med tydligare givna ramar, betyder inte att jag saknar det. På det stora hela är det lättare för de anställda i dag. De har större inflytande och har det nog roligare, säger hon. Något som definitivt har förändrats i chefens vardag under de senaste 25 åren är de tekniska verktygen. Och med dem även tillgängligheten. Eftersom Lena Apler reser mycket i tjänsten är tekniken en förutsättning för att kunna sköta kontakten med kontoren. – Jag älskar mejl. Förr ägnade vi all tid åt att ringa och söka människor. Skrivbordet var fullt av telefonlappar om man hade varit ute. Det tog en hel dag att bara ringa upp alla som sökt mig. Nu svarar jag på mejlen när jag själv vill, säger Lena Apler. Lena Apler hävdar att administration inte är hennes ”starkaste gren”. Hon unnar sig lyxen att delegera en stor del av pappersexercisen. Men att delegera är inte helt lätt för en person som samtidigt kallar sig själv för ”kontrollfreak”. – Vi ska uppfylla lagar och regler och rapporterar till finansinspektionen varje kvartal. Då är jag frestad att springa iväg och kolla. Jag måste lägga band på mig och låta mina anställda sköta det som är deras ansvar. Men jag har blivit bättre på det, säger Lena Apler. Hon gillar att jobba med yngre personer, eftersom de inte har en så ”respektfylld attityd”. Det tycker Lena Apler är kul. Men många av de yngre är öppna med att de inte vill bli chef. De prioriterar sin fritid och att ha kul. – Det är därför det blir allt viktigare att satsa på att identifiera goda chefskandidater, säger Lena Apler. – Men det kommer inte att bli lika lätt att rekrytera chefer bland de yngre som det var bland oss 50-talister. Vi strävade efter att bli chefer. Och då blev man nästan automatiskt chef om man hade gjort ett bra jobb, säger hon. Att förtjäna en guldklocka för lång och trogen tjänst är deras största mardröm. – Jag köper det. Det är inte ett dynamiskt företag om man är kvar i 25 år, säger Lena Apler. Själv är hon på god väg mot guldklockan. När hon grundade Collectum för tio år sedan och i princip utsåg sig själv till vd sa hon att hon skulle vara kvar i högst tio år – därefter skulle hon bara bli en bromskloss för organisationen. Nu har de tio åren gått och hon har inte en tanke på att sluta. – Tio år är en lång tid om man tänker framåt, men inte när man tittar tillbaka, säger Lena Apler. FREDRIK EMDÉN dnjobb@dn.se


”Regeringens planer på elexport hotar våra vatten”

Summary: Miljöveteraner om två nya utredningar: Förslaget om sämre rättsligt skydd för Sveriges vatten och försvagningen av miljödomstolarnas roll måste stoppas. Regeringens vindkraftsplaner ligger bakom förslaget att urholka vatten- och miljölagstiftningen. Att bygga ut vindkraften har inget att göra med att trygga vår elförsörjning. I stället vill man göra Sverige till en stor elexportör. Vindkraften behöver reglerkraft att ta till när det inte blåser. Vattenkraft är den idealiska reglerkraften. Utan en rejäl utbyggnad av vattenkraften är vindkraftsplanerna en utopi. Förslagen måste stoppas innan de hunnit slinka in i lagstiftningen på samma sätt som regeln för underlättande av vindkraftsutbyggnad, skriver Björn Gillberg och Staffan Michelson.

Efter åratal av miljöskandaler – BT Kemi i Teckomatorp och Hallandsåsen är bara två exempel i en lång rad av svårhanterade regelbrott – förväntar man sig att statsmakterna skall förstärka rättsordningens skydd av vår livsmiljö. Det kan ske med hjälp av klarare regelsystem och med starkare stöd för rättsväsendets, miljöorganisationers och miljöoffers möjligheter att upprätthålla reglernas levande kraft. Tyvärr visar verkligheten och den politiska viljan upp en helt annan sida. Två färska statliga utredningar föreslår allvarliga försämringar i det rättsliga skyddet av Sveriges vatten. I den ena (Miljöprocessen, SOU 2009:10) tänker man sig en rejäl försvagning av miljödomstolarnas roll och i den andra (Vattenverksamhet SOU 2009:42) föreslås helt ogenerat att miljöbalkens grundläggande skyddsregel för vattnet (11 kap 6 §) – det vill säga att vattenverksamhet får bedrivas endast om dess fördelar från allmän och enskild synpunkt överväger kostnaderna samt skadorna och olägenheterna av den – skall upphävas! Till råga på allt vill man upphäva det gällande kravet att den som söker tillstånd till vattenverksamhet måste ha rättslig rådighet över det vattenområde där verksamheten skall bedrivas. Respekten för vattnet och dess oskattbara värden har sedan urminnes tider varit ett led i människans självbevarelsedrift och därmed också en nyckelfråga för alla kulturers samhällsutveckling. I svensk historia tog sig behovet av skydd för våra vattentillgångar en gång uttryck i 1918 års vattenlag. När industri och ökad elförbrukning fordrade utbyggnad av vattenkraften, förstod man i lagstiftningsarbetet att de förestående ingreppen i vattenmiljöerna krävde en rättslig motvikt för att hindra missbruk och överexploatering. Lagen var i många stycken ovanligt framsynt. Den förbjöd onödigt resursslöseri och för att balansen inte skulle rubbas av kortsiktiga ekonomiska eller dagspolitiska drivkrafter fick domstolsväsendet en viktig roll för reglernas tillämpning. Tankegångarna överfördes 1998 till miljöbalken med den ovan nämnda skyddsregeln. För något år sedan hade Högsta domstolen genom denna regel en rättslig grund att skydda Ljungaån i Västergötland från en otillåtlig vattenkraftsutbyggnad; åns naturvärden vägde tyngre än projektets alltför obetydliga tillskott av energi. I själva verket är förslaget att urholka vattenlagstiftningen kopplat till regeringens vindkraftsplaner. Den 20 maj antog riksdagen en proposition till underlättande av vindkraftens utbyggnad. Kraven på detaljplan och bygglov enligt plan- och bygglagen för stora vindkraftverk tas i huvudsak bort (proposition 2008/09:146). Från och med augusti behövs för sådana anläggningar endast en miljöprövning enligt miljöbalken hos länsstyrelse respektive miljödomstol för landbaserade respektive havs- och sjöbaserade kraftverk. Regeringen medger i propositionen att detta innebär ”en viss inskränkning i det kommunala självstyret” men anser att ”en viss inskränkning i kommunernas rätt att besluta i vindkraftsfrågor får anses godtagbar”. Det handlar för regeringen om att skapa förutsättningar för att göra Sverige till elexportör av stora mått och har föga att göra med att trygga den svenska elförsörjningen. Regeringens planeringsram för 30 TWh vindkraft till år 2020 förutsätter dock en omfattande utbyggnad av reglerkraft som lätt kan dras i gång när det inte blåser. Snabbstartade kol- eller gaskraftverk som reglerkraft är otänkbart mot bakgrund av koldioxiddebatten. Kärnkraftverk kan inte regleras upp och ner i takt med tillgången på vindkraft. Vattenkraft är däremot den idealiska reglerkraften. 30 TWh vindkraft kräver ytterligare cirka 5 000 MW vattenkraft, som svarar mot cirka 30 procent av dagens installerade vattenkraft. Utan en sådan utbyggnad av vattenkraften är regeringens vindkraftsplaner en utopi. Propositionens påstående att vindkraft är utan miljöpåverkan är nonsens. Vindkraft förutsätter reglerkraft i form av fossila energikällor eller omfattande vattenkraftutsbyggnad, som är i högsta grad miljöpåverkande. Vindkraften är dessutom i sig själv kraftigt miljöpåverkande genom sin påverkan på landskapsbilden, vilket redan i nuet har lett till många konflikter mellan allmänhet och vindkraftsexploatörer. Intressant är att länsstyrelsen i Halland, liksom Laholms kommun – båda med mångåriga erfarenheter av vindkraftsutbyggnad – har avstyrkt det nu antagna lagförslaget. Man hänvisar till att det demokratiska inslaget i vindkraftsutbyggnaden försvagas kraftigt om allmänheten och enskilda inte längre ges möjlighet att påverka via det lokala politiska arbetet med detaljplan. Likartade skäl mot lagförslaget anförs också av Boverket och andra kommuner. De två utredningsförslagen liksom riksdagens beslut att underlätta vindkraftsutbyggnaden är oroväckande inte bara genom det konkreta innehållet. De återspeglar dessutom en tilltagande politisk tendens, att under en försåtlig täckmantel om förenklingar i regelverken desarmera den långsiktigt verkande miljörätten och minska det medborgerliga inflytandet över beslutsprocesserna i syfte att underlätta exploatering av vår miljö. Den här sortens förslag har ofta en märkvärdig benägenhet att dra till sig popularitet – det går alltid att vinna retoriska poäng genom angrepp på sådant som beskrivs vara onödigt krångel i byråkrati och rättsprocesser. Trenden gör sig gällande i alla politiska läger. Men vårt grundvatten, våra sjöar och våra vattendrag räddas inte av politisk retorik. Misskötsel av naturens källor till liv straffar sig – ofta långt efteråt när ingen längre kommer ihåg vad det egentligen var som hände. Därför måste förslagen om ett sämre rättsligt skydd för Sveriges vatten och försvagning av miljödomstolarnas roll stoppas, innan de hunnit slinka in i lagstiftningen på samma sätt som regeln för underlättande av vindkraftsutbyggnad. Björn O Gillberg Staffan Michelson Började med BT Kemi Björn Gillberg är fil lic och ordförande för stiftelsen Miljöcentrum. Staffan Michelson är advokat och verksam vid Hellström advokatbyrå i Stockholm. De båda har sedan rättegången mot BT Kemi på 1970-talet med framgång tillsammans drivit ett stort antal miljörättsprocesser.


”Pappa är världens bästa lärare”

Summary: Hur är det för en far att regissera sin dotter? Och för en dotter att spela teater mot sin far? På tisdag sänds ”Maskeraden” i TV 4 där Thorsten Flinck och dottern Happy Flinck Jankell spelar mot varandra.

Regissören och skådespelaren Thorsten Flinck är kanske inte vad man skulle kalla en ”vanlig” pappa. Han har ofta varit frånvarande och har under många år haft en komplicerade relation till sina barn, säger han. Men enligt dottern Happy, 15, är han ändå ”världens bästa pappa på sitt sätt”. Nu står de på samma scen i tv-teaterpjäsen ”Maskeraden” av Sven Delblanc, som Thorsten Flinck har bearbetat och regisserat. Han själv spelar huvudrollen som Gustav III och dottern Happy gör rollen som teaterkonungens son, Gustav IV Adolf. Happy har inte gjort så mycket teater tidigare, men desto mer film och tv. Just nu spelar hon in ungdomsfilmen ”Tusen gånger starkare” av regissören Peter Schildt som har premiär nästa år. Thorsten Flinck har två döttrar tillsammans med journalisten Annika Jankell: Happy (eller Betty, som Thorsten kallar henne, taget från DN-journalisten Betty Skawonius, ”jag har alltid tyckt att hon har ett så otroligt vackert namn”) och Felice. När barnen var små ville deras pappa inte att de skulle börja med teater. Dels för att det är en tuff bransch, inte minst för tjejer, dels för att han upplever att finns en svärta inom teatern. – Jag sa till dem att vi som håller på med teater är ledsna. Och är vi inte det när vi börjat så blir vi det, säger han. Men Happy Flinck Jankell ser inte så allvarligt på sitt teaterintresse. –  Just nu tycker jag att skådespeleriet är kul, men jag är 15 år och kan lika gärna bli polis eller veterinär. Om jag ska bli skådespelare så jag vill bli det utifrån mig själv. Jag vill inte bli Thorsten Flincks eller Annika Jankells dotter. Jag vill vara Happy, säger hon. Men varför gav Thorsten Flinck rollen som kronprinsen i ”Maskeraden” till sin egen dotter? – Ett skäl var det rent utseendemässigt, att Betty har ögon som är väldigt lika Gustav IV Adolfs, säger han. Annars är det ju egentligen mer jobb att använda en flicka rent tekniskt. Det andra skälet var förstås att Betty helt enkelt är en väldigt duktig skådespelerska, och jag visste att hon skulle passa för rollen. Relationen mellan kungen och hans kronprins i Sven Delblancs pjäs ”Maskeraden” är komplicerad, och det finns flera starka scener där det gestaltas. I en scen ska kronprinsen försöka framföra ett stycke på franska för sin far Gustav III och blir förnedrad av pappan som tycker att han misslyckas. Var det någon skillnad att ge Happy regi jämfört med att regissera de andra? – Nej, inte när det gäller regi. Men det var lite läskigt att spela mot Betty, eftersom det är så nära. Happy säger att hon kan känna viss prestationsångest när hon spelar mot sin pappa. Men å sin sida ser hon en ny sida av honom när de jobbar tillsammans inom teatern. – Han vet vad han håller på med och har fötterna på jorden när han jobbar. Det är inga frågetecken. Han får andra ögon och han vet vad han gör, säger hon. Hon tycker att deras privata relation stundtals varit svår. – Det är klart att jag har varit besviken och ledsen många gånger. Att jag har känt mig lämnad och att jag inte har någon pappa. Men det är ju bara för att jag bryr mig om dig, säger hon till Thorsten Flinck. Har ni lärt känna varandra på ett nytt sätt i och med samarbetet med ”Maskeraden”? – Ja, men jag tror mest att det beror på att jag har blivit äldre. – Jag tycker att teatern verkligen fört oss samman, tycker Thorsten Flinck. Min relation till Betty och Felice har varit ganska sporadisk och väldigt obefintlig på många sätt. – Det har inte varit en klassisk pappa–barnrelation, säger Betty. Den har alltid funnits men inte på det sättet. Fast samtidigt har jag alltid haft pappa med mig i hjärtat. Vi har inte träffats regelbundet under åren, men när vi väl har setts har vår relation alltid känts självklar. Sedan jag har blivit äldre tycker jag att vi har väldigt kul tillsammans och kommer bra överens. – Det finns en otrolig närhet mellan mig och Betty som finns där av sig själv, tycker Thorsten Flinck. Total närhet. Hur ofta ses ni? – Ibland ses vi flera gånger i veckan, säger Betty. Men ibland kan det gå månader. Ibland ringer vi varandra och bara kollar läget, men jag vill ju träffa honom för att han är en sådan otroligt häftig människa och har så mycket att lära mig. Jag har världens bästa lärare i pappa, och då pratar jag inte bara om teatern. – Jag lär mig en massa av Betty också. Det är ett givande och ett tagande. Föreställningen sänds i TV4 den 11 augusti klockan 22.40. Far och dotter Flinck Namn: Thorsten Flinck. Ålder: 48 år. Aktuell: Regisserar och spelar huvudrollen i tv-pjäsen ”Maskeraden” om Gustav III som sänds i TV 4 den 11 augusti. Han regisserar även ”Natt med gäster” av Peter Weiss med premiär på Södra teaterns kägelbana den 1 september. Namn: Happy ”Betty” Flinck Jankell. Ålder: 15 år. Aktuell: Började spela teater som tvååring. Spelar rollen som Gustav IV Adolf i ”Maskeraden”. Har även en roll i Peter Schildts nya ungdomsfilm ”Tusen gånger starkare”. Har även spelat i kortfilmer för Dramatiska institutet och i tv-serien ”Ett gott parti”.


”Pappa är världens bästa lärare”

Summary: Hur är det för en far att regissera sin dotter? Och för en dotter att spela teater mot sin far? På tisdag sänds ”Maskeraden” i TV 4 där Thorsten Flinck och dottern Happy Flinck Jankell spelar mot varandra .

Regissören och skådespelaren Thorsten Flinck är kanske inte vad man skulle kalla en ”vanlig” pappa. Han har ofta varit frånvarande och har under många år haft en komplicerade relation till sina barn, säger han. Men enligt dottern Happy, 15, är han ändå ”världens bästa pappa på sitt sätt”. Nu står de på samma scen i tv-teaterpjäsen ”Maskeraden” av Sven Delblanc, som Thorsten Flinck har bearbetat och regisserat. Han själv spelar huvudrollen som Gustav III och dottern Happy gör rollen som teaterkonungens son, Gustav IV Adolf. Happy har inte gjort så mycket teater tidigare, men desto mer film och tv. Just nu spelar hon in ungdomsfilmen ”Tusen gånger starkare” av regissören Peter Schildt som har premiär nästa år. Thorsten Flinck har två döttrar tillsammans med journalisten Annika Jankell: Happy (eller Betty, som Thorsten kallar henne, taget från DN-journalisten Betty Skawonius, ”jag har alltid tyckt att hon har ett så otroligt vackert namn”) och Felice. När barnen var små ville deras pappa inte att de skulle börja med teater. Dels för att det är en tuff bransch, inte minst för tjejer, dels för att han upplever att finns en svärta inom teatern. – Jag sa till dem att vi som håller på med teater är ledsna. Och är vi inte det när vi börjat så blir vi det, säger han. Men Happy Flinck Jankell ser inte så allvarligt på sitt teaterintresse. –  Just nu tycker jag att skådespeleriet är kul, men jag är 15 år och kan lika gärna bli polis eller veterinär. Om jag ska bli skådespelare så jag vill bli det utifrån mig själv. Jag vill inte bli Thorsten Flincks eller Annika Jankells dotter. Jag vill vara Happy, säger hon. Men varför gav Thorsten Flinck rollen som kronprinsen i ”Maskeraden” till sin egen dotter? – Ett skäl var det rent utseendemässigt, att Betty har ögon som är väldigt lika Gustav IV Adolfs, säger han. Annars är det ju egentligen mer jobb att använda en flicka rent tekniskt. Det andra skälet var förstås att Betty helt enkelt är en väldigt duktig skådespelerska, och jag visste att hon skulle passa för rollen. Relationen mellan kungen och hans kronprins i Sven Delblancs pjäs ”Maskeraden” är komplicerad, och det finns flera starka scener där det gestaltas. I en scen ska kronprinsen försöka framföra ett stycke på franska för sin far Gustav III och blir förnedrad av pappan som tycker att han misslyckas. Var det någon skillnad att ge Happy regi jämfört med att regissera de andra? – Nej, inte när det gäller regi. Men det var lite läskigt att spela mot Betty, eftersom det är så nära. Happy säger att hon kan känna viss prestationsångest när hon spelar mot sin pappa. Men å sin sida ser hon en ny sida av honom när de jobbar tillsammans inom teatern. – Han vet vad han håller på med och har fötterna på jorden när han jobbar. Det är inga frågetecken. Han får andra ögon och han vet vad han gör, säger hon. Hon tycker att deras privata relation stundtals varit svår. – Det är klart att jag har varit besviken och ledsen många gånger. Att jag har känt mig lämnad och att jag inte har någon pappa. Men det är ju bara för att jag bryr mig om dig, säger hon till Thorsten Flinck. Har ni lärt känna varandra på ett nytt sätt i och med samarbetet med ”Maskeraden”? – Ja, men jag tror mest att det beror på att jag har blivit äldre. – Jag tycker att teatern verkligen fört oss samman, tycker Thorsten Flinck. Min relation till Betty och Felice har varit ganska sporadisk och väldigt obefintlig på många sätt. – Det har inte varit en klassisk pappa–barnrelation, säger Betty. Den har alltid funnits men inte på det sättet. Fast samtidigt har jag alltid haft pappa med mig i hjärtat. Vi har inte träffats regelbundet under åren, men när vi väl har setts har vår relation alltid känts självklar. Sedan jag har blivit äldre tycker jag att vi har väldigt kul tillsammans och kommer bra överens. – Det finns en otrolig närhet mellan mig och Betty som finns där av sig själv, tycker Thorsten Flinck. Total närhet. Hur ofta ses ni? – Ibland ses vi flera gånger i veckan, säger Betty. Men ibland kan det gå månader. Ibland ringer vi varandra och bara kollar läget, men jag vill ju träffa honom för att han är en sådan otroligt häftig människa och har så mycket att lära mig. Jag har världens bästa lärare i pappa, och då pratar jag inte bara om teatern. – Jag lär mig en massa av Betty också. Det är ett givande och ett tagande. Moa Herngren är frilansreporter på DN Söndag sondag@dn.se


”Situationen ohållbar för ensamma asylsökande barn”

Summary: Migrationsverket, Rädda Barnen och barnombudsmannen vädjar: Fler kommuner måste ta sitt ansvar för de ensamkommande barnen. För närvarande sitter 250 ensamkommande asylsökande barn fast i tillfälliga boenden i Malmö, Mölndal, Sigtuna och Solna i väntan på att få ett hem i andra kommuner under asylprocessen. Många av dem blir kvar i månader i ankomstkommunerna utanordentlig skolgång och vuxenstöd. Detta är ovärdigt och inhumant, och skälet är att endast 98 av Sveriges 290 kommuner vill ta emot ensamkommande barn. Fler kommuner måste nu ta sitt ansvar. Vi kommer därför att uppvakta ett sextiotal kommuner som vi anser klarar av ett bra mottagande, skriver Migrationsverkets generaldirektör Dan Eliasson, Svenska Rädda Barnens generalsekreterare Elisabeth Dahlin och barnombudsmannen Fredrik Malmberg.

I år beräknas 1 800 asylsökande barn komma till Sverige utan sina föräldrar eller andra släktingar. Det är mer än fyra gånger så många barn som det kom för fem år sedan. Barnen har flytt från krig, förföljelse och andra svåra förhållanden och deras högsta önskan är att få stanna i Sverige. Många av barnen har förlorat hela sin familj och kommit till ett nytt land där de inte känner någon. De kan varken tala språket eller orientera sig i den nya och främmande tillvaron. Situationen är ohållbar. Drygt 250 barn sitter just nu fast i tillfälliga boenden i ankomstkommunerna Malmö, Mölndal, Sigtuna och Solna i väntan på att bli placerade i en kommun. Eftersom alltför få kommuner tar emot de ensamkommande barnen blir många kvar i flera månader, utan ordentlig skolgång och tillräcklig vuxenvägledning i boenden som är avsedda för några nätter. Detta är orimligt och ovärdigt. I väntan på ett beslut måste de här barnen behandlas humant. Mot bakgrund av kommunernas ovilja att ta emot de ensamkommande barnen under asylprocessen har Sverige i dag svårt att leva upp till våra åtaganden enligt FN:s barnkonvention som nu fyller 20 år. Dessa innefattar bland annat att en kompetent och engagerad god man ska utses för att garantera barnets bästa fram till myndighetsdagen och att de ska ha tillgång till fullständiga utbildningsmöjligheter så snart som möjligt. Det är mycket svårt för ankomstkommunerna att garantera att de ensamkommande barnen får sina rättigheter fullt ut tillgodosedda under tiden i de tillfälliga boendena. I sammanhanget kan också poängteras att FN:s barnrättskommitté nyligen kritiserade Sverige för att de ensamkommande barnen inte tillräckligt skyndsamt får en god man utsedd. Det är därför viktigt att denna kritik får kommunerna att ta emot barnen och att vi säkerställer barnens rättigheter enligt barnkonventionen som Sverige undertecknat. Den svåra situationen för dessa barn påverkar även handläggningstiderna för deras asylärenden. Migrationsverket avvaktar i dag att pröva barns asylansökningar tills de flyttat från ankomstkommunen till den kommun som vill ta emot dem. Detta av hänsyn till de redan hårt belastade ankomstkommuner som vid ett permanent uppehållstillstånd för barnen kan bli ansvariga för dem tills de blir vuxna. Situationen för barnen är både påfrestande och negativ då de först ska anpassa sig till en miljö och ett sammanhang i ankomstkommunen för att sedan bli flyttade till en ny kommun och påbörja en ny anpassningsprocess. Detta är vad dessa barn allra minst behöver mot bakgrund av vad de har varit med om i sina hemländer och hur dåligt många av dem mår när de kommer hit. Rädda Barnen kommer genom sitt arbete i kontakt med de här barnen som berättar om den utsatthet och rädsla de känner i väntan på att deras framtid avgörs. De här barnen behöver få trygghet och normalitet i sin tillvaro för att kunna utvecklas, känna sig säkra och få en chans till ett bra liv. När ansvaret för boendet och omvårdnaden av ensamkommande asylsökande barn överfördes från Migrationsverket till kommunerna var ett viktigt skäl till reformen att kommunerna har bättre kompetens än Migrationsverket, inte minst inom socialtjänsten, för att utreda barnens behov av stöd. En förutsättning för att den nya reformen ska fungera är alltså att Sveriges kommuner tar ansvar och erbjuder sig att ta emot ensamkommande barn under asylprocessen. Detta ansvar tas i dag endast av 98 av Sveriges 290 kommuner. Två tredjedelar av Sveriges kommuner ställer alltså inte upp. Även om fler kommuner har kommit till och nu erbjuder platser så har många kommuner uttryckligen sagt till Migrationsverket att de inte vill hjälpa till och ta emot de ensamkommande barnen. De drygt 250 barn som i dag finns i tillfälliga boenden behöver snabbt komma till ett boende som de vet ska bli deras hem under asylprocessen i Sverige. En förutsättning för att detta ska ske är att fler kommuner bidrar. Migrationsverket, Rädda Barnen och barnombudsmannen uppmanar därför de kommuner som i dag inte har ett aktivt mottagande att för återstoden av 2009 ta emot i alla fall ett par barn vardera. Detta skulle vara ett litet åtagande för varje kommun men en oerhörd förbättring för varje enskilt barn. För att påskynda arbetet kommer Migrationsverket och barnombudsmannen också att uppvakta ett sextiotal kommuner som vi anser har särskilt goda förutsättningar för att klara av ett bra mottagande. Från och med i dag kommer det att finnas en förteckning på Migrationsverkets hemsida över vilka kommuner som tar emot ensamkommande asylsökande barn. Detta för att kommuninvånarna ska kunna följa vilket ansvar just deras kommun tar för dessa barn. Det är ett anständighetskrav att Sverige klarar av att ge de asylsökande barn som kommer ensamma till vårt land ett värdigt och fullgott mottagande. Visst ställer din kommun upp för de ensamkommande asylsökande barnen? Dan Eliasson generaldirektör Migrationsverket Elisabeth Dahlin generalsekreterare Svenska Rädda Barnen Fredrik Malmberg barnombudsman


Summary: Migrationsverket, Rädda Barnen och barnombudsmannen vädjar: Fler kommuner måste ta sitt ansvar för de ensamkommande barnen. För närvarande sitter 250 ensamkommande asylsökande barn fast i tillfälliga boenden i Malmö, Mölndal, Sigtuna och Solna i väntan på att få ett hem i andra kommuner under asylprocessen. Många av dem blir kvar i månader i ankomstkommunerna utan ordentlig skolgång och vuxenstöd. Detta är ovärdigt och inhumant, och skälet är att endast 98 av Sveriges 290 kommuner vill ta emot ensamkommande barn. Fler kommuner måste nu ta sitt ansvar. Vi kommer därför att uppvakta ett sextiotal kommuner som vi anser klarar av ett bra mottagande, skriver Migrationsverkets generaldirektör Dan Eliasson, Svenska Rädda Barnens generalsekreterare Elisabeth Dahlin och barnombudsmannen Fredrik Malmberg.

I år beräknas 1 800 asylsökande barn komma till Sverige utan sina föräldrar eller andra släktingar. Det är mer än fyra gånger så många barn som det kom för fem år sedan. Barnen har flytt från krig, förföljelse och andra svåra förhållanden och deras högsta önskan är att få stanna i Sverige. Många av barnen har förlorat hela sin familj och kommit till ett nytt land där de inte känner någon. De kan varken tala språket eller orientera sig i den nya och främmande tillvaron. Situationen är ohållbar. Drygt 250 barn sitter just nu fast i tillfälliga boenden i ankomstkommunerna Malmö, Mölndal, Sigtuna och Solna i väntan på att bli placerade i en kommun. Eftersom alltför få kommuner tar emot de ensamkommande barnen blir många kvar i flera månader, utan ordentlig skolgång och tillräcklig vuxenvägledning i boenden som är avsedda för några nätter. Detta är orimligt och ovärdigt. I väntan på ett beslut måste de här barnen behandlas humant. Mot bakgrund av kommunernas ovilja att ta emot de ensamkommande barnen under asylprocessen har Sverige i dag svårt att leva upp till våra åtaganden enligt FN:s barnkonvention som nu fyller 20 år. Dessa innefattar bland annat att en kompetent och engagerad god man ska utses för att garantera barnets bästa fram till myndighetsdagen och att de ska ha tillgång till fullständiga utbildningsmöjligheter så snart som möjligt. Det är mycket svårt för ankomstkommunerna att garantera att de ensamkommande barnen får sina rättigheter fullt ut tillgodosedda under tiden i de tillfälliga boendena. I sammanhanget kan också poängteras att FN:s barnrättskommitté nyligen kritiserade Sverige för att de ensamkommande barnen inte tillräckligt skyndsamt får en god man utsedd. Det är därför viktigt att denna kritik får kommunerna att ta emot barnen och att vi säkerställer barnens rättigheter enligt barnkonventionen som Sverige undertecknat. Den svåra situationen för dessa barn påverkar även handläggningstiderna för deras asylärenden. Migrationsverket avvaktar i dag att pröva barns asylansökningar tills de flyttat från ankomstkommunen till den kommun som vill ta emot dem. Detta av hänsyn till de redan hårt belastade ankomstkommuner som vid ett permanent uppehållstillstånd för barnen kan bli ansvariga för dem tills de blir vuxna. Situationen för barnen är både påfrestande och negativ då de först ska anpassa sig till en miljö och ett sammanhang i ankomstkommunen för att sedan bli flyttade till en ny kommun och påbörja en ny anpassningsprocess. Detta är vad dessa barn allra minst behöver mot bakgrund av vad de har varit med om i sina hemländer och hur dåligt många av dem mår när de kommer hit. Rädda Barnen kommer genom sitt arbete i kontakt med de här barnen som berättar om den utsatthet och rädsla de känner i väntan på att deras framtid avgörs. De här barnen behöver få trygghet och normalitet i sin tillvaro för att kunna utvecklas, känna sig säkra och få en chans till ett bra liv. När ansvaret för boendet och omvårdnaden av ensamkommande asylsökande barn överfördes från Migrationsverket till kommunerna var ett viktigt skäl till reformen att kommunerna har bättre kompetens än Migrationsverket, inte minst inom socialtjänsten, för att utreda barnens behov av stöd. En förutsättning för att den nya reformen ska fungera är alltså att Sveriges kommuner tar ansvar och erbjuder sig att ta emot ensamkommande barn under asylprocessen. Detta ansvar tas i dag endast av 98 av Sveriges 290 kommuner. Två tredjedelar av Sveriges kommuner ställer alltså inte upp. Även om fler kommuner har kommit till och nu erbjuder platser så har många kommuner uttryckligen sagt till Migrationsverket att de inte vill hjälpa till och ta emot de ensamkommande barnen. De drygt 250 barn som i dag finns i tillfälliga boenden behöver snabbt komma till ett boende som de vet ska bli deras hem under asylprocessen i Sverige. En förutsättning för att detta ska ske är att fler kommuner bidrar. Migrationsverket, Rädda Barnen och barnombudsmannen uppmanar därför de kommuner som i dag inte har ett aktivt mottagande att för återstoden av 2009 ta emot i alla fall ett par barn vardera. Detta skulle vara ett litet åtagande för varje kommun men en oerhörd förbättring för varje enskilt barn. För att påskynda arbetet kommer Migrationsverket och barnombudsmannen också att uppvakta ett sextiotal kommuner som vi anser har särskilt goda förutsättningar för att klara av ett bra mottagande. Från och med i dag kommer det att finnas en förteckning på Migrationsverkets hemsida över vilka kommuner som tar emot ensamkommande asylsökande barn. Detta för att kommuninvånarna ska kunna följa vilket ansvar just deras kommun tar för dessa barn. Det är ett anständighetskrav att Sverige klarar av att ge de asylsökande barn som kommer ensamma till vårt land ett värdigt och fullgott mottagande. Visst ställer din kommun upp för de ensamkommande asylsökande barnen? Dan Eliasson generaldirektör Migrationsverket Elisabeth Dahlin generalsekreterare Svenska Rädda Barnen Fredrik Malmberg barnombudsman FN:s barnkonvention FN:s konvention om barnets rättigheter antogs av FN:s generalförsamling i november 1989. Konventionen anger vilka rättigheter alla barn bör ha. Ett av de första länder som ratificerade barnkonventionen var Sverige, som gjorde det 1990. De allra flesta länder har ratificerat konventionen. De är då folkrättsligt förpliktade att följa den. En FN-kommitté i Genève, barnrättskommittén, övervakar efterlevnaden. Kommittén kan inte gå till någon internationell domstol – bara komma med kritik och påtryckningar.


”Tomma kontorslokaler ska omvandlas till bostäder”

Summary: Stockholms stad lanserar nytt initiativ: Lågkonjunkturen en fantastisk möjlighet att bygga nya lägenheter i döda stadskärnor. Stockholms city har under efterkrigstiden förändrats genom brutala rivningar, och bostäderna har närmast utplånats. Situationen är densamma i många andra stora städer i landet. Vi har nu århundradets chans att se till att stadskärnorna får tusentals nya lägenheter. Stockholms stad vill dels skapa bostäder i de egna fastigheterna, dels kommer vi med hjälp av planmonopolet att kräva av övriga fastighetsägare att bostäder planeras in som en naturlig del vid varje ny-, om- och tillbyggnad i city, skriver stadsbyggnads- och fastighetsborgarrådet Kristina Alvendal.

Lågkonjunkturen slår hårt mot stora delar av kontorsmarknaden i Stockholm och i många andra städer. Tomma kontorslokaler i centrala lägen och ett stort underhållsbehov i byggnader från sextio- och sjuttiotalen ger oss århundradets chans att återfå bostäder i de döda stadskärnor som blev resultatet av den stora rivningsvågen. I dag presenterar jag ett nytt cityinitiativ för ombyggnad av tomma kontor till fler centrala bostäder. Många stora städer i Sverige lider av samma problem. Överallt har städernas centrum förändrats på ofta brutala sätt genom rivningar och långt framskriden trafikseparation. Levande, blandade stadsdelar har fått ge plats åt nya centrum utan bostäder där bilar och kontor prioriterats. Runt de centrala torgen tronar i dag varuhusbyggnader och parkeringshus som i huvudsak ser likadana ut. Storskaliga förändringar av detta slag har skett i exempelvis Göteborg, Malmö, Enköping, Eskilstuna, Gävle, Kristianstad, Norrköping, Kalmar, Västerås och Örebro för att nämna några. I Stockholms city revs 750 fastigheter under efterkrigstiden och bostäderna närmast utplånades. I stället uppfördes arbetsplatser och en trafikapparat som genom både tunnelbanor och billeder effektivt förflyttar stockholmarna in och ut från city. Ensidigheten leder till kraftiga obalanser i folkliv över dygnet. Medan dagbefolkningen som reser in till city i storlek liknar vilken storstads som helst är nattbefolkningen att jämföra med situationen i en glesbygdskommun. Ett attraktivare city går inte att skapa med mindre än att dessa obalanser minskar. I stadsdelar med blandade funktioner, där det finns både bostäder och arbetsplatser, används samma gator av olika människor naturligt under dygnet. Det ger ett flöde som inte bara skapar förutsättningar för ett butiks- och restaurangutbud utan framför allt en större upplevd trygghet. Bostadsingångar och fönster mot gatan ger samma effekt. Tyvärr gäller motsatt ordning i många stadskärnor. Efter att de tömts på bostäder har också folklivet sjunkit mot nollpunkten efter butikernas stängning. Därefter passerar ingen som inte måste över de tomma gatorna. De bostadslösa citystadsdelarna skapar också en omfattande miljöbelastning eftersom de förutsätter en stor in- och utpendling. Detta ökar hela tiden transportbehovet med allt större trängselproblem och koldioxidutsläpp som följd. När fastigheter klimatcertifieras för att kunna klassas som gröna byggnader tas stor hänsyn till hur husen fungerar inuti med exempelvis energiåtgång. Minst lika viktigt är hur huset är placerat i förhållande till andra funktioner och hur mycket energi som går åt att ta sig till och från det. För att få ett högt miljövärde bör det vara en självklarhet att blanda arbetsplatser och bostäder i såväl nya som gamla hus. Således blir varje ny lägenhet som ligger centralt i Sveriges städer en god klimatinvestering. Fler citybostäder svarar också upp mot den efterfrågan som finns i de flesta städer på ett centralt boende. Många svenskar är beredda att avstå annat för att få möjligheten att bo i stadsdelar med ett rikt liv och utbud. Närhet och promenadavstånd minskar restider och får därmed livet att lättare gå ihop för många stressade småbarnsföräldrar, samtidigt som företag gör ekonomiska tidsvinster. Denna efterfrågan gör att dagens begränsade antal centrala bostäder håller uppe både bostadsrättspriser och kötider till hyresrätter. Vi står nu inför århundradets möjlighet att se till att Sveriges stadskärnor får tusentals nya lägenheter. Bara i Stockholms fall kan det handla om många hundra. Den internationella lågkonjunkturen som kraftigt drabbat kontorsmarknaden skapar tillsammans med ett på många platser stort renoveringsbehov goda förutsättningar för att bygga om kontorshus till bostäder. Bara i Stockholm räknar bedömare med att uppemot 20 procent av kontorsytorna kommer att stå tomma under nästa år. I andra städer har den ekonomiska inbromsningen slagit än hårdare. Samtidigt är efterfrågan på bostäder fortsatt hög. Stockholms stad kommer att undersöka möjligheterna att skapa bostäder i de fastigheter som staden äger i city. Parallellt med detta kommer jag att inom ramen för ett nytt cityinitiativ bjuda in de övriga fastighetsägarna till förhandlingar om hur de kan omvandla delar av sina kontor till bostäder. I dessa samtal kommer staden inom gränserna för sitt planmonopol att kräva att bostäder planeras in som en naturlig del vid varje ny-, om- och tillbyggnad i city. Jag är övertygad om att det hos fastighetsägarna finns ett stort intresse att på så sätt göra både trygghetsskapande, miljömässiga och ekonomiska vinster. Nya arbetsplatser skapas naturligtvis i ett Stockholm som växer men nu i en blandad stadsbebyggelse. Blandningen av bostäder och arbetsplatser kan då redan från början skapa liv och rörelse över dygnets timmar i nybyggda områden. Detta skapar dessutom nya attraktiva platser att bygga på eftersom kontoren kan tjäna som bullerskydd för bostäder vid centrala leder eller järnvägar. Om liknande initiativ tas i andra städer som drabbades av förra seklets stora stadsomvälvningar kan ombyggnadsvolymen bli mycket stor. I ekonomiskt svåra tider skulle en sådan stor investering innebära förutsättningar för tusentals nya arbeten samtidigt som byggkostnaderna blir betydligt lägre än vad de hade varit under en högkonjunktur. Alla dessa samverkande faktorer skapar bättre förutsättningar att läka städernas sår än vad som funnits på decennier. För att den här chansen inte ska försittas krävs det att kommuner, fastighetsägare och byggföretag drar åt samma håll. Med cityinitiativet är Stockholms stad redo att göra sin del av arbetet för en bättre stadskärna och fler centrala bostäder. Kristina Alvendal stadsbyggnads- och fastighetsborgarråd (M) Stockholms stad


Summary: Stockholms stad lanserar nytt initiativ: Lågkonjunkturen en fantastisk möjlighet att bygga nya lägenheter i döda stadskärnor.

Stockholms city har under efterkrigstiden förändrats genom brutala rivningar, och bostäderna har närmast utplånats. Situationen är densamma i många andra stora städer i landet. Vi har nu århundradets chans att se till att stadskärnorna får tusentals nya lägenheter. Stockholms stad vill dels skapa bostäder i de egna fastigheterna, dels kommer vi med hjälp av planmonopolet att kräva av övriga fastighetsägare att bostäder planeras in som en naturlig del vid varje ny-, om- och tillbyggnad i city, skriver stadsbyggnads- och fastighetsborgarrådet Kristina Alvendal. LÅGKONJUNKTUREN SLÅR HÅRT mot stora delar av kontorsmarknaden i Stockholm och i många andra städer. Tomma kontorslokaler i centrala lägen och ett stort underhållsbehov i byggnader från sextio- och sjuttiotalen ger oss århundradets chans att återfå bostäder i de döda stadskärnor som blev resultatet av den stora rivningsvågen. I dag presenterar jag ett nytt cityinitiativ för ombyggnad av tomma kontor till fler centrala bostäder. Många stora städer i Sverige lider av samma problem. Överallt har städernas centrum förändrats på ofta brutala sätt genom rivningar och långt framskriden trafikseparation. Levande, blandade stadsdelar har fått ge plats åt nya centrum utan bostäder där bilar och kontor prioriterats. Runt de centrala torgen tronar i dag varuhusbyggnader och parkeringshus som i huvudsak ser likadana ut. Storskaliga förändringar av detta slag har skett i exempelvis Göteborg, Malmö, Enköping, Eskilstuna, Gävle, Kristianstad, Norrköping, Kalmar, Västerås och Örebro för att nämna några. I Stockholms city revs 750 fastigheter under efterkrigstiden och bostäderna närmast utplånades. I stället uppfördes arbetsplatser och en trafikapparat som genom både tunnelbanor och billeder effektivt förflyttar stockholmarna in och ut från city. Ensidigheten leder till kraftiga obalanser i folkliv över dygnet. Medan dagbefolkningen som reser in till city i storlek liknar vilken storstads som helst är nattbefolkningen att jämföra med situationen i en glesbygdskommun. Ett attraktivare city går inte att skapa med mindre än att dessa obalanser minskar. I stadsdelar med blandade funktioner, där det finns både bostäder och arbetsplatser, används samma gator av olika människor naturligt under dygnet. Det ger ett flöde som inte bara skapar förutsättningar för ett butiks- och restaurangutbud utan framför allt en större upplevd trygghet. Bostadsingångar och fönster mot gatan ger samma effekt. Tyvärr gäller motsatt ordning i många stadskärnor. Efter att de tömts på bostäder har också folklivet sjunkit mot nollpunkten efter butikernas stängning. Därefter passerar ingen som inte måste över de tomma gatorna. De bostadslösa citystadsdelarna skapar också en omfattande miljöbelastning eftersom de förutsätter en stor in- och utpendling. Detta ökar hela tiden transportbehovet med allt större trängselproblem och koldioxidutsläpp som följd. När fastigheter klimatcertifieras för att kunna klassas som gröna byggnader tas stor hänsyn till hur husen fungerar inuti med exempelvis energiåtgång. Minst lika viktigt är hur huset är placerat i förhållande till andra funktioner och hur mycket energi som går åt att ta sig till och från det. För att få ett högt miljövärde bör det vara en självklarhet att blanda arbetsplatser och bostäder i såväl nya som gamla hus. Således blir varje ny lägenhet som ligger centralt i Sveriges städer en god klimatinvestering. Fler citybostäder svarar också upp mot den efterfrågan som finns i de flesta städer på ett centralt boende. Många svenskar är beredda att avstå annat för att få möjligheten att bo i stadsdelar med ett rikt liv och utbud. Närhet och promenadavstånd minskar restider och får därmed livet att lättare gå ihop för många stressade småbarnsföräldrar, samtidigt som företag gör ekonomiska tidsvinster. Denna efterfrågan gör att dagens begränsade antal centrala bostäder håller uppe både bostadsrättspriser och kötider till hyresrätter. Vi står nu inför århundradets möjlighet att se till att Sveriges stadskärnor får tusentals nya lägenheter. Bara i Stockholms fall kan det handla om många hundra. Den internationella lågkonjunkturen som kraftigt drabbat kontorsmarknaden skapar tillsammans med ett på många platser stort renoveringsbehov goda förutsättningar för att bygga om kontorshus till bostäder. Bara i Stockholm räknar bedömare med att uppemot 20 procent av kontorsytorna kommer att stå tomma under nästa år. I andra städer har den ekonomiska inbromsningen slagit än hårdare. Samtidigt är efterfrågan på bostäder fortsatt hög. Stockholms stad kommer att undersöka möjligheterna att skapa bostäder i de fastigheter som staden äger i city. Parallellt med detta kommer jag att inom ramen för ett nytt cityinitiativ bjuda in de övriga fastighetsägarna till förhandlingar om hur de kan omvandla delar av sina kontor till bostäder. I dessa samtal kommer staden inom gränserna för sitt planmonopol att kräva att bostäder planeras in som en naturlig del vid varje ny-, om- och tillbyggnad i city. Jag är övertygad om att det hos fastighetsägarna finns ett stort intresse att på så sätt göra både trygghetsskapande, miljömässiga och ekonomiska vinster. Nya arbetsplatser skapas naturligtvis i ett Stockholm som växer men nu i en blandad stadsbebyggelse. Blandningen av bostäder och arbetsplatser kan då redan från början skapa liv och rörelse över dygnets timmar i nybyggda områden. Detta skapar dessutom nya attraktiva platser att bygga på eftersom kontoren kan tjäna som bullerskydd för bostäder vid centrala leder eller järnvägar. Om liknande initiativ tas i andra städer som drabbades av förra seklets stora stadsomvälvningar kan ombyggnadsvolymen bli mycket stor. I ekonomiskt svåra tider skulle en sådan stor investering innebära förutsättningar för tusentals nya arbeten samtidigt som byggkostnaderna blir betydligt lägre än vad de hade varit under en högkonjunktur. Alla dessa samverkande faktorer skapar bättre förutsättningar att läka städernas sår än vad som funnits på decennier. För att den här chansen inte ska försittas krävs det att kommuner, fastighetsägare och byggföretag drar åt samma håll. Med cityinitiativet är Stockholms stad redo att göra sin del av arbetet för en bättre stadskärna och fler centrala bostäder. Kristina Alvendal stadsbyggnads- och fastighetsborgarråd (M) Stockholms stad


”Vi socialdemokrater måste sluta motarbeta friskolorna”

Summary: Sex socialdemokratiska kommunpolitiker i ett gemensamt utspel: Partikongressen i höst måste slå fast att friskolorna inte är ett hot.Den förnyelse av skolpolitiken som inleddes efter valförlusten 2006 måste fortsätta. En ny skolpolitik kommer att läggas fast på Socialdemokraternas kongress i november. Då har vi chansen att vinna väljarnas hjärtan genom att visa att Socialdemokraterna står för riktiga valmöjligheter, skriver sex socialdemokratiska kommunpolitiker från Mellansverige.

På Socialdemokraternas kongress i november kommer den nya skolpolitiken att fastställas. Vår förhoppning är att den förnyelse av skolpolitiken som inleddes efter valförlusten får fortsätta. Mer fokus på kunskap och lärande, höga förväntningar på alla elever, elevens rätt till kunskap, tidigare kunskapsuppföljningar och en starkare betoning på skolans ansvar för att eleverna når målen är alla viktiga delar i en ny socialdemokratisk skolpolitik. Men förnyelsen måste även gälla vår syn på friskolorna. Friskolorna har kommit för att stanna och i stället för att motarbeta dem måste vi socialdemokrater utforma en politik där de blir en lika viktig, och jämställd, aktör som de kommunala skolorna. Det ideologiska slaget om skolan är vunnet. Skolan är tillgänglig för alla på lika villkor och finansieras gemensamt via skatten. Den friskolereform som drevs igenom i början på 90-talet utformades på ett sätt som garanterar den allmänna tillgängligheten och finansieringen. Alla barn, oavsett föräldrarnas inkomst och var de kommer ifrån, har möjlighet att välja en friskola. Friskolorna utgör därmed inget hot mot den gemensamma skola som vi socialdemokrater värdesätter så högt. På partikongressen i höst har vi inte bara chansen att utforma en generell skolpolitik som vinner väljarnas hjärtan utan också en politik som en gång för alla slår fast att vi socialdemokrater värnar mångfalden och står för riktiga valmöjligheter. I takt med att friskolorna etablerade sig började flera skolpolitiker se friskolorna som konkurrenter till den kommunala skolan. Alltför ofta ansåg skolpolitikerna att deras uppdrag begränsade sig till de elever som gick i den kommunala skolan. Ansvaret för eleverna i friskolan var någon annans. Vi måste inse att skolpolitikernas uppdrag i dag är att garantera alla barn den kunskap de har rätt till, oavsett om eleverna går i en kommunal skola eller friskola. Det är genom tydliga mål, fler och tidigare kunskapskontroller och utkrävande av ansvar som vi ska styra skolan, och inte genom detaljbeslut. Då blir det också ointressant om eleven går i en friskola eller i en kommunal skola. Många friskolekritiker lyfter fram att det enbart är den kommunala skolan som garanterar alla barns lika rätt. Vi vågar påstå att det finns minst lika många kommunala skolor som brister i att ta tillvara elevernas rättigheter som det finns friskolor som gör det. Hotet mot elevers lika rätt ligger inte i driftsformen utan i resurstilldelning och resursfördelning. Det är framför allt när skolor ställs inför omfattande sparkrav som vi ser de värsta avarterna. Sparkraven på skolorna kommer främst från politiker som inte ger skolan tillräckligt med resurser, inte från ägare som kräver ökade vinster. Skolan har inte kommunaliserats fullt ut, vilket skapar en otydlig styrning som påverkar friskolorna. Vår uppfattning är att skolan ska vara en kommunal angelägenhet. Då är det också rimligt att kommunerna får ett ökat kommunalt inflytande. Lika lite som det finns ett värde i en total etableringsfrihet finns det ett värde i ett kommunalt veto. Vår erfarenhet, och det vittnar även de friskolor som vi talat med, är att friskolor etablerar sig först och främst i de kommuner som är välvilligt inställda. Finns det ett lokalt motstånd så väljer friskolan hellre att etablera sig i en annan kommun. Vi vill se en modell där kommunen har att ta ställning till etableringen, men att det finns en möjlighet för friskolan att överklaga beslutet och därmed få frågan prövad i en högre instans. På så sätt ger vi kommunerna ett ökat inflytande, men vi ger också dem som vill starta och driva friskolorna en ökad rättssäkerhet. Friskolor och kommunala skolor ska ha samma rättigheter och skyldigheter. Det är givetvis rimligt att när satsningar på skolan görs under ett läsår så ska de extra resurser som satsas fördelas lika mellan de kommunala skolorna och friskolorna. Men lika självklart är att om en besparing måste göras under året så ska den inte bara drabba den kommunala skolan, utan gälla alla skolor på lika villkor. Ett annat exempel är att den kommunala skolan har en skyldighet att ta emot elever vilket inte en friskola har. På så sätt kan en friskola optimera sin organisation vilket inte en kommunal skola kan. För att jämna ut denna skillnad finns i dag möjlighet för kommunen att göra ett särskilt pliktavdrag, det vill säga att man minskar ersättningen till friskolan som inte har denna skyldighet. Detta är någonting som är mycket omdiskuterat och skapar konflikter mellan kommuner och friskolor. Vi vill avskaffa pliktavdraget och ge alla skolor samma skyldighet att ta emot elever inom sitt upptagningsområde, oavsett om det är en kommunal skola eller en friskola. I dag när Skolverket prövar tillstånd för friskolor läggs störst vikt vid bolagets ekonomiska och administrativa delar. Det vill säga att frågan om det finns betalda skatteskulder är viktigare än vilken kvalitet den blivande friskolan kommer att få. Vi vill tydliggöra kvalitetskraven i samband med att frågan om en friskolas rätt till bidrag behandlas. Kvalitetskraven kan handla om skolans möjligheter att anställa behöriga lärare, garantera den pedagogiska insikten samt att skolan har möjlighet att följa kunskapsmålen. En diskussion som pågår är friskolornas rätt att ta ut vinster. Att göra vinst på gemensamt finansierad verksamhet anses fult. Vi har dock svårt att se poängen med att det är acceptabelt att göra vinst på att bygga en skola men inte att driva den. Det är samma skattepengar som betalar båda. Vi är dessutom övertygade om att föräldrar inte kommer att välja fristående skolor som tar ut sådana vinster att verksamheten blir lidande. Vinster är också nödvändigt om vi vill se en mångfald av pedagogiska inriktningar. Ett vinstförbud kommer bara att leda till att skolor antingen drivs av kommuner eller av stora friskolekoncerner som har ekonomiskt och juridiskt kunnande för att kringgå ett förbud mot vinst. De stora förlorarna kommer att vara friskolor som drivs av engagerade föräldrar eller personal. Helt enkelt kooperativ som vi socialdemokrater mest av alla värnar. Vi socialdemokrater har på partikongressen chansen att utforma en socialdemokratisk skolpolitik som ökar möjligheterna att vinna valet 2010. Den nya skolpolitiken måste också innehålla en förnyelse i vår syn på friskolorna. Även om vi alla ställer oss tveksamma till religiösa och politiska huvudmän så är driftsformen inte betydelsefull. Vi vill att partikongressen slår fast en politik som ser friskolorna som en möjlighet, inte som ett hot. Robert Noord (S) Oppositionsråd, Haninge Lotta Grönblad (S) Barn- och utbildningsnämndens ordförande, Strängnäs Jonas Nygren (S) Barn- och utbildningsnämndens ordförande, Sundbyberg Anna Ljungdell (S) Barn- och utbildningsnämndens ordförande, Nynäshamn Martin Nilsson (S) Oppositionsråd Tyresö Thomas Johansson (S) Barn- och utbildningsnämndens ordförande, Södertälje Artikeln är rättad 2009-08-01 I debattartikeln om den socialdemokratiska skolpolitiken (30/6) stod det att Skolverket är tillståndsmyndighet för friskolorna. Detta är fel. Sedan den 1 oktober förra året är det Skol-inspektionen som prövar tillstånden. OBS: ARTIKELN VAR INFÖR 30/7 INTE 30/6


Summary: Sex socialdemokratiska kommunpolitiker i ett gemensamt utspel: Partikongressen i höst måste slå fast att friskolorna inte är ett hot. Den förnyelse av skolpolitiken som inleddes efter valförlusten 2006 måste fortsätta. En ny skolpolitik kommer att läggas fast på Socialdemokraternas kongress i november. Då har vi chansen att vinna väljarnas hjärtan genom att visa att Socialdemokraterna står för riktiga valmöjligheter, skriver sex socialdemokratiska kommunpolitiker från Mellansverige.

På Socialdemokraternas kongress i november kommer den nya skolpolitiken att fastställas. Vår förhoppning är att den förnyelse av skolpolitiken som inleddes efter valförlusten får fortsätta. Mer fokus på kunskap och lärande, höga förväntningar på alla elever, elevens rätt till kunskap, tidigare kunskapsuppföljningar och en starkare betoning på skolans ansvar för att eleverna når målen är alla viktiga delar i en ny socialdemokratisk skolpolitik. Men förnyelsen måste även gälla vår syn på friskolorna. Friskolorna har kommit för att stanna och i stället för att motarbeta dem måste vi socialdemokrater utforma en politik där de blir en lika viktig, och jämställd, aktör som de kommunala skolorna. Det ideologiska slaget om skolan är vunnet. Skolan är tillgänglig för alla på lika villkor och finansieras gemensamt via skatten. Den friskolereform som drevs igenom i början på 90-talet utformades på ett sätt som garanterar den allmänna tillgängligheten och finansieringen. Alla barn, oavsett föräldrarnas inkomst och var de kommer ifrån, har möjlighet att välja en friskola. Friskolorna utgör därmed inget hot mot den gemensamma skola som vi socialdemokrater värdesätter så högt. På partikongressen i höst har vi inte bara chansen att utforma en generell skolpolitik som vinner väljarnas hjärtan utan också en politik som en gång för alla slår fast att vi socialdemokrater värnar mångfalden och står för riktiga valmöjligheter. I takt med att friskolorna etablerade sig började flera skolpolitiker se friskolorna som konkurrenter till den kommunala skolan. Alltför ofta ansåg skolpolitikerna att deras uppdrag begränsade sig till de elever som gick i den kommunala skolan. Ansvaret för eleverna i friskolan var någon annans. Vi måste inse att skolpolitikernas uppdrag i dag är att garantera alla barn den kunskap de har rätt till, oavsett om eleverna går i en kommunal skola eller friskola. Det är genom tydliga mål, fler och tidigare kunskapskontroller och utkrävande av ansvar som vi ska styra skolan, och inte genom detaljbeslut. Då blir det också ointressant om eleven går i en friskola eller i en kommunal skola. Många friskolekritiker lyfter fram att det enbart är den kommunala skolan som garanterar alla barns lika rätt. Vi vågar påstå att det finns minst lika många kommunala skolor som brister i att ta tillvara elevernas rättigheter som det finns friskolor som gör det. Hotet mot elevers lika rätt ligger inte i driftsformen utan i resurstilldelning och resursfördelning. Det är framför allt när skolor ställs inför omfattande sparkrav som vi ser de värsta avarterna. Sparkraven på skolorna kommer främst från politiker som inte ger skolan tillräckligt med resurser, inte från ägare som kräver ökade vinster. Skolan har inte kommunaliserats fullt ut, vilket skapar en otydlig styrning som påverkar friskolorna. Vår uppfattning är att skolan ska vara en kommunal angelägenhet. Då är det också rimligt att kommunerna får ett ökat kommunalt inflytande. Lika lite som det finns ett värde i en total etableringsfrihet finns det ett värde i ett kommunalt veto. Vår erfarenhet, och det vittnar även de friskolor som vi talat med, är att friskolor etablerar sig först och främst i de kommuner som är välvilligt inställda. Finns det ett lokalt motstånd så väljer friskolan hellre att etablera sig i en annan kommun. Vi vill se en modell där kommunen har att ta ställning till etableringen, men att det finns en möjlighet för friskolan att överklaga beslutet och därmed få frågan prövad i en högre instans. På så sätt ger vi kommunerna ett ökat inflytande, men vi ger också dem som vill starta och driva friskolorna en ökad rättssäkerhet. Friskolor och kommunala skolor ska ha samma rättigheter och skyldigheter. Det är givetvis rimligt att när satsningar på skolan görs under ett läsår så ska de extra resurser som satsas fördelas lika mellan de kommunala skolorna och friskolorna. Men lika självklart är att om en besparing måste göras under året så ska den inte bara drabba den kommunala skolan, utan gälla alla skolor på lika villkor. Ett annat exempel är att den kommunala skolan har en skyldighet att ta emot elever vilket inte en friskola har. På så sätt kan en friskola optimera sin organisation vilket inte en kommunal skola kan. För att jämna ut denna skillnad finns i dag möjlighet för kommunen att göra ett särskilt pliktavdrag, det vill säga att man minskar ersättningen till friskolan som inte har denna skyldighet. Detta är någonting som är mycket omdiskuterat och skapar konflikter mellan kommuner och friskolor. Vi vill avskaffa pliktavdraget och ge alla skolor samma skyldighet att ta emot elever inom sitt upptagningsområde, oavsett om det är en kommunal skola eller en friskola. I dag när Skolverket prövar tillstånd för friskolor läggs störst vikt vid bolagets ekonomiska och administrativa delar. Det vill säga att frågan om det finns betalda skatteskulder är viktigare än vilken kvalitet den blivande friskolan kommer att få. Vi vill tydliggöra kvalitetskraven i samband med att frågan om en friskolas rätt till bidrag behandlas. Kvalitetskraven kan handla om skolans möjligheter att anställa behöriga lärare, garantera den pedagogiska insikten samt att skolan har möjlighet att följa kunskapsmålen. En diskussion som pågår är friskolornas rätt att ta ut vinster. Att göra vinst på gemensamt finansierad verksamhet anses fult. Vi har dock svårt att se poängen med att det är acceptabelt att göra vinst på att bygga en skola men inte att driva den. Det är samma skattepengar som betalar båda. Vi är dessutom övertygade om att föräldrar inte kommer att välja fristående skolor som tar ut sådana vinster att verksamheten blir lidande. Vinster är också nödvändigt om vi vill se en mångfald av pedagogiska inriktningar. Ett vinstförbud kommer bara att leda till att skolor antingen drivs av kommuner eller av stora friskolekoncerner som har ekonomiskt och juridiskt kunnande för att kringgå ett förbud mot vinst. De stora förlorarna kommer att vara friskolor som drivs av engagerade föräldrar eller personal. Helt enkelt kooperativ som vi socialdemokrater mest av alla värnar. Vi socialdemokrater har på partikongressen chansen att utforma en socialdemokratisk skolpolitik som ökar möjligheterna att vinna valet 2010. Den nya skolpolitiken måste också innehålla en förnyelse i vår syn på friskolorna. Även om vi alla ställer oss tveksamma till religiösa och politiska huvudmän så är driftsformen inte betydelsefull. Vi vill att partikongressen slår fast en politik som ser friskolorna som en möjlighet, inte som ett hot. Robert Noord (S) Oppositionsråd, Haninge Lotta Grönblad (S) Barn- och utbildningsnämndens ordförande, Strängnäs Jonas Nygren (S) Barn- och utbildningsnämndens ordförande, Sundbyberg Anna Ljungdell (S) Barn- och utbildningsnämndens ordförande, Nynäshamn Martin Nilsson (S) Oppositionsråd Tyresö Thomas Johansson (S) Barn- och utbildningsnämndens ordförande, Södertälje Friskolor Den borgerliga regeringen införde 1992 ett system med kommunala bidrag till fristående skolor. Läsåret 2006/2007 gick 7 procent av landets elever i en fristående grundskola. 13 procent av gymnasisterna gick i friskola.


"Rahmbo" är känd för att vara hård mot de hårda

Bakom varje framgångsrik president står en torped. Barack Obama har Rahm Emanuel. Möt stabschefen vars pitbullinstinkt gör att han beskrivs som en korsning mellan tandvärk och hemorrojder. Fantomen har tusen ögon och tusen öron, en röst som isar i blodet och han vilar först när fred råder i hela världen. Det låter nästan som ”Rahmbo”. Så kallas Rahm Emanuel, Barack Obamas stabschef. Han sitter i ett kontor, tre sekunders promenad från Ovala rummet, och är den person som har mest tillgång till presidenten. Rahm Emanuel är involverad i alla beslut Barack Obama fattar. Bakom skrivbordet i det pedantiskt städade arbetsrummet finns en skylt med texten: ”Undersecretary for Go Fuck Yourself” – en present från hans två bröder. Fejktiteln är passande. Rahm Emanuel är inte killen som drar sig för att ta barnförbjudna ord i sin mun. Tvärtom. Det är hans kännetecken. När Rahm Emanuel gjorde entré i Bill Clintons presidentvalskampanj i början av 90-talet presenterade han sig genom att hoppa upp på ett skrivbord och skrika åt kollegerna i 45 minuter. – Vi brukar skoja om att det borde öppnas en traumaavdelning i Washington för alla som jobbat med Rahm, säger före detta kollegan Jose Cerda till tidningen Rolling Stone. Kanske skulle några från den legendariska ”knivmiddagen” vara de första som skrev in sig för rehabilitering. Kvällen efter att Clinton hade besegrat Bush den äldre, i november 1992, anordnades en stor galamiddag. Alla var euforiska – alla utom Rahm Emanuel. Han var rasande över att vissa i det demokratiska partiet inte hade varit tillräckligt lojala när det stormat kring chefen. Emanuel hade en svart lista som han läste upp. Efter varje namn högg han kniven i bordet och skrek: – Död! En av dem som var med vid middagen har beskrivit händelsen som en scen från maffiafilmen ”Gudfadern”. Men den kanske mest kända anekdoten handlar om döda fiskar. Rahm Emanuel jobbade vid ett tillfälle för David Swarts, som försökte bli invald i kongressen. Kampanjteamets taktik slogs i spillror när en statistiker räknade fel. Rahm Emanuel blev rasande och skickade en låda hem till statistikern. Innehållet: döda fiskar. En bekräftad händelse, som hämtad från tv-serien ”Vita huset”. Inte konstigt att Obamas stabschef anses vara förebild för Josh Lyman, den übersmarte killen med tv-historiens snyggaste gångstil. Att Rahm Emanuel har blivit politikens John McEnroe kommer inte som någon överraskning för hans lärare i första klass. Redan när hennes elev var sju år gammal beskrev hon hans personlighet som ”större än livet”. Rahm Emanuel växte upp i en judisk familj i Chicago. Pappa Benjamin var barnläkare och mamma Martha sjukhustekniker. Som barn tvingade modern sonen att dansa balett. Han var ett stort framtidslöfte, men hoppade av. Rahm Emanuel jobbade också extra på matkedjan Arby’s där han skar av sig halva långfingret i en köttskärare. Eftersom de tre bröderna i familjen alla hade en sällsynt tävlingsinstinkt kom de överens om att hålla sig på yrkesmässigt avstånd från varandra. Löftet är brutet eftersom brodern Ezekiel i dag är en av Obamas rådgivare i sjukvårdsfrågor. Ariel, den tredje brodern, är agent i Hollywood och förebild för Ari Gold i tv-serien ”Entourage”. Rahm Emanuel engagerade sig tidigt i politiken och fick sitt nationella genombrott i början av 90-talet när han blev insamlingsansvarig för Bill Clintons presidentvalskampanj. Efter valsegern fick han flera olika jobb i Vita huset och blev till slut en av presidentens mest betrodda rådgivare. Han blev känd för att vara hård mot de hårda – även mot chefen. När en reporter många år senare frågade Bill Clinton om det värsta Rahm Emanuel sagt till honom kom svaret blixtsnabbt: – Det går inte att trycka. Även Tony Blair fick smaka på den vassa tungan när han 1998 var i Vita huset för att hålla en presskonferens i samband med Lewinskyskandalen. Strax innan den engelske premiärministern skulle möta journalisterna gick Rahm Emanuel fram och sa: – Det här är viktigt. Don’t fuck it up. Den typen av historier kan fylla hela böcker, men hade Emanuel bara varit en hetlevrad citatmaskin hade han aldrig nått de åtråvärda toppjobben. Arbetsförmågan är legendarisk. När medarbetarna i Vita huset kommer till jobbet i gryningen har Rahm Emanuel redan varit på gymmet. Hans taktiska förmåga är omvittnad, vilket är extra viktigt i USA där det gäller att se det politiska spelet som ett tredimensionellt schackparti. Men mest av allt är Rahmbo känd som en ”doer”, någon som kan göra flera saker samtidigt och ändå vara hundraprocentigt fokuserad. Det blev Per Tenggren, i dag ordförande för Socialdemokraterna i Kortedalas stadsdelskrets i Göteborg, varse när han 1994 träffade Rahm Emanuel i Vita huset. Svensken jobbade då med partiets insamlingsverksamhet och ville höra vad Rahm Emanuel hade för råd efter sin framgångsrika insats i Clintonkampanjen. – Vi fick en halvtimme, och det var en fantastisk upplevelse som är svår att toppa. Rahm tittade på tre tv-skärmar med nyheter samtidigt som han hade koll på sin dator och förde ett samtal med oss om politik i Sverige. Han var mer initierad än många svenska politiker och ställde väldigt tuffa och detaljerade frågor, säger Per Tenggren. Rahm Emanuel hoppade av jobbet i Vita huset 1998 och började jobba på en bank i Chicago, men gjorde snart comeback i politiken och blev 2002 invald i kongressen där han snabbt steg i hierarkin. När Barack Obama vann valet förra året var Rahm Emanuel en av de första som presenterades i den nya laguppställningen. Presidenten och hans stabschef har i dag en yin och yang-relation. När den resonerande Obama funderat och bestämt sig är det Emanuel som verkställer i omskriven bulldozer-anda. För när Rahmo har bestämt sig för något är han omöjlig att bli av med. Den politiske konsulten Paul Begala, en gammal vän från Clintontiden, har beskrivit honom som ”en korsning mellan tandvärk och en hemorrojd”. Den typen av uttalanden bidrar naturligtvis till den mystik som omger Rahm Emanuel och som gör honom både älskad och fruktad. Det sägs till exempel att hustrun Amy Rule i alla hjärtans dag-present får ett fortfarande bultande hjärta från en republikan. Rahm Emanuel gör ingenting för att dementera. Rahm Emanuel/Fakta Namn: Rahm ”Rahmbo” Israel Emanuel. Ålder: 49 år. Yrke: Barack Obamas stabschef. Familj: Gift med Amy Rule (De träffades på en blindträff). Paret har barnen Zach, Ilana och Leah tillsammans. Bor: I Washington. Karriär: Var insamlingschef i Bill Clintons presidentvalskampanj i början av 90-talet. Jobbade i Vita huset 1993–1998 och var bland annat seniorrådgivare. Jobbade därefter på bank i Chicago i fyra år. Blev invald i kongressen 2002. Har tillsammans med Bruce Reed skrivit boken ”The plan: Big ideas for America” (2006). Är i dag Barack Obamas stabschef och en av de mest inflytelserika makthavarna i Washington. Internet: På sajten rahmfacts.com finns några av hans bästa, och i många fall obekräftade, citat samlade. De säljs även på kaffemuggar och tröjor. Aktuell: Ständigt aktuell som Barack Obamas högra hand. En av de mest inflytelserika i Washington Sagt om Rahm Emanuel ”Mitt första intryck var ’den här killen kommer att hjälpa oss att vinna’. Och det gjorde han. Jag tvivlar på att vi kunde ha gjort det utan honom.”  Bill Clinton om sin presidentkampanj 1992. ”Rahm vädrade blod. Han attackerade som en pitbull och släppte aldrig taget.” –Chuck Fant, pressekreterare för demokraten John McKee Spratt Jr, om Emanuels beslut att ge sig på Bushadministrationen. ”Jag behöver ingen väckarklocka längre.” –David Axelrod, politisk konsult, om Emanuels tidiga telefonsamtal under kongressvalet 2006. ”Vissa morgnar hatar jag mig själv jag med.” Rahm Emanuel om sig själv. Källa: www.time.com


”Förlegade könsroller väcks till liv igen på nätet”

Summary: När jag gick på föräldraledighet hade jag ingen avsikt att göra mitt föräldraskap till en fråga om jämställdhet. Men när jag besökt föräldasajter och läst bloggar har det blivit uppenbart att jag klivit in på ett område där stereotypa könsroller cementeras och uppfattningen är att kvinnor ska vara hemma medan mannen jobbar. Vad är det för verklighet vi förmedlar på nätet till våra barn?, skriver frilansjournalisten Marcus Ridung.

Jag heter Marcus. Jag är pappa, man och människa. När jag gick på föräldraledighet hade jag ingen avsikt att göra mitt föräldraskap till en fråga om jämställdhet. Som människa vill jag vara tillsammans med mina barn. Men det har visat sig vara svårt att bortse från att jag som man har klivit in i ett område, i första hand tillhörande kvinnorna. Detta blir väldigt uppenbart när man bekantar sig med föräldratidningar och föräldrasajter där bloggen utgör en stor del av informationsflödet. Problemet som jag ser det är att ingen verkar ta sin blogg på allvar. Här skapas ett fritt spelrum där gamla förlegade könsmönster plötsligt får liv igen. Att få vara tillsammans med sina barn är inte en rättighet, det är en skyldighet. Men, att få ha tid tillsammans med sina barn verkar inte värdesättas särskilt högt bland männen av statistiken att döma. Statistik från 2007 visar att män tar ut cirka 20 procent av föräldraledighet och att 60 procent av männen inte tar ut någon föräldraledighet alls under barnets första år. Men vilka kritiserar det? Som förälder har jag då och då varit inne på webbsidor för föräldrar som Allt om barn och Vi föräldrar. När jag går in på Allt om barns hemsida möts jag av idel kvinnoansikten som om det vore en hemsida enbart för mammor. Fyrtiotalet bilder på kvinnor men bara ett par tre stycken män. Nio bloggar och alla är skrivna av kvinnor. Radhusmamman, ketchupmamman, pysselbloggen, tvillingbloggen... Lägg till att tonårsexperten, BVC- sköterskan och sex -och relationsexperten också är kvinna. Det förvånar och oroar mig. Var är männen i sammanhanget? Är inte pappor också föräldrar och experter på våra barn? Jag måste fråga er kvinnor: Tycker inte ni att detta är ett problem? Det verkar inte så, och det är ett problem i sig. Istället för att lyfta frågan så cementeras de stereotypa könsrollerna och uppfattningen om att kvinnor ska vara hemma medan mannen jobbar. Och det i en tid då vi har alla möjligheter att använda vår yttrandefrihet till förändring och ifrågasättande. Jag syftar på de bloggar som ovan nämnda föräldrasajter och fler med dem uppmanar sina läsare att skriva. Dessa forum som jag som pappa förväntade mig betydligt mer av, framförallt från pappornas sida. En direkt fråga till föräldratidningarna: Får inte män skriva för er eller är det så att det inte finns några män som kan eller vill skriva? Har ni på redaktionerna reflekterat över det? När jag läser flera av dessa kvinnliga bloggare blir jag chockad över det sätt som man framställer mannen och jämställdheten på. Nästan hela tiden. Inte minst är jag rädd för Ketchupmamman: ”Idag sa jag “ska vi åka till IKEA?” Och då sa min man “ja“. Så nu försöker jag lista ut vad han har gjort. Har han: A) Varit otrogen? B) Kört över katten? C) Skrubbat toaletten med min tandborste?” För det första. Hur kan du leva i en relation där du inte kan känna tillit till din man? Är det så ni kvinnor ser på mannen? Att bara för att vi bryter ett beteendemönster så har vi varit otrogna? Vidare ger Radhusmamman för samma tidning ett nästan komiskt platt inlägg i jämställdhetsdebatten. ”Sambon inventerar taket som visst tycker att det regnar för mycket. Jag fick åka och storhandla. Passade på att vardagslyxa. Läsk och choklad i bilen.” Mamman som sköter om barnen och ser till att det finns mat på bordet och mannen som renoverar hemmet. Kvinnan är trygghet och ansvar, mannen praktisk. Fram med de goda exemplen, för de måste väl finnas? Ja, jag vet. Självklart måste en man få vara praktisk och en kvinna ska såklart få storhandla. Men varför chefredaktören tillika Radhusmamman, tar du inte din blogg och din position på större allvar? Du har ju ändå lite makt i din roll på en av Sveriges mest lästa föräldrasidor. Det tar sin tid men till slut finner jag en pappa som lyckas göra sin röst hörd i mammamyllret. Men jag blir besviken. På Vi Föräldrar går det att läsa om kängurupappans manschauvinistiska hållning: ”Jag tycker att det är rätt gott med ett par glas vin. Öl och snaps är inte alls så dumt till sill och sånt. /…/ Sedan vad det dags att gnälla lite. Vi kan väl säga så här. Damen vi träffade på MVC i dag kunde ta blodtryck, testa kissprov för protein och ta blodprov. Det var bra. Sedan fanns det en hel del saker som hon inte var lika vass på. Datorer till exempel.” Varför tar vi inte tillfället i akt och börjar påverka och förändra könsstereotyper i samhället? Varför gör vi inget konstruktivt av det enorma offentliga rum som vi har? I dag har alla möjlighet att skriva offentlig dagbok, men tyvärr är det alldeles för få som ser sitt ansvar, sin del och tar sig själva och sina ord på allvar. I stället cementerar vi liksom i förbifarten de gamla traditionella könsrollerna utan att tänka på att orden och handlingen som du tror är helt ofarliga lämnar spår. Varför väljer den enda manliga bloggaren att skriva om öl och inkompetenta kvinnor och mammorna om männen som händiga otrogna män som inte går att lita på? Vad är det för verklighet vi förmedlar till vår omgivning och våra barn? Kanske är jag naiv. Kanske innebär föräldraskap inte per automatik att man börjar reflektera över rollen som kvinna och man? Men jag hoppades och hoppas fortfarande att vi vågar se vardagen som en möjlighet till förändring. Att vi börjar fundera på hur vi ska använda vår tid i det offentliga rummet. Snart är min föräldraledighet slut. Jag har förbättrat statistiken. Men statistiken är bara siffror.