Han räddades av Raoul Wallenberg

Summary: När Frank Vajda var nio år ställdes han framför en mur i Budapest. En kulspruta pekade mot honom. Då anlände Raoul Wallenberg och efter en stund kunde Frank Vajda återvända hem. I dag delar han sitt liv mellan att forska i neurofarmakologi och att söka sanningen om den svenske diplomatens öde. Mats Carlbom och Magnus Hallgren har träffat honom. Sagt om Frank

Frank Vajda säger att han som katten har nio liv och att han redan undkommit döden sju gånger. Det skedde i den ungerska huvudstaden när han var barn. Den man som dök upp strax innan han skulle skjutas till döds har kommit att prägla hans liv. I decennier har Frank Vajda sökt sanningen om Raoul Wallenberg, svensken som räddade tusentals judar i Budapest vid andra världskrigets slut. En av dem var den då nioårige Frank. I dag är han professor i neurofarmakologi i Melbourne, Australien. I sitt hem där har han ett Wallenbergrum, med tusentals böcker och dokument om Raoul Wallenberg, hundratals bilder, filmer, trettio dossierer med vad han själv skrivit om sin räddare i brev och artiklar. Och hans största stolthet: tre skyddspass, dokument som visade att innehavarna stod under svenskt beskydd. Det var med sådana som Raoul Wallenberg räddade judar i Budapest. Nu träffar jag Frank Vajda i Sverige, som han kallar sitt andra hemland. Han är här för tjugonde gången på 26 år. Här gifte han sig för 15 år sedan, hemma i Melbourne kör han Saab, och på kavajslaget sitter en miniatyr av Nordstjärneorden som han förärades 2003. Den delas ut till utländska medborgare som gjort personliga insatser för Sverige eller svenska intressen. I timmar berättar han om sin barndom och om Wallenberg på ett sätt som får kaffet i våra koppar att glömmas bort och kallna. – Först ville jag rädda honom, säger han om sitt engagemang. Jag ville ta reda på var han fanns, vad som kunde göras. Jag pratade med många, jag skrev till regeringschefer, jag har varit på utfrågningar, jag har talat till den amerikanska kongressen. – Om det inte gick att rädda honom så ville jag hedra honom. Jag har medverkat till att statyer rests och platser döpts efter Wallenberg. Slutligen vill jag försöka förstå vad som hände och varför. Den 14 oktober 1944 fyllde Frank Vajda nio år. Dagen därpå tog det nazistiska Pilkorspartiet makten i Ungern genom en kupp och förföljelserna av judar i Budapest tilltog. Frank bodde med sin mamma i ett så kallat skyddat hus utanför det judiska gettot, ett sjukhus som stod under beskydd av flera neutrala länders ambassader. När han var åtta år togs hans far till tvångsarbete för att sedan hamna i koncentrationslägret Auschwitz. Han dog av svält i mars 1945, strax före krigsslutet. Frank Vajdas mor var sjuksköterska, en modig och intelligent kvinna, säger han. Den 16 oktober satt hon i receptionen när pilkorsarna kom. De hade hört att där fanns judar som sprättat bort den gula stjärnan från sina kläder, den obligatoriska symbolen som visade att de var judar. Straffet för det var döden. – En av pilkorsarna skrek åt min mor, och hon sade emot. De beordrade henne att vara tyst, annars skulle de skjuta henne. De sa: ”Hämta din kappa.” Vi gick till vårt rum, fem meter därifrån. Där låg hennes kappa. Stjärnan låg bredvid, bortsprättad. Under några skrämmande sekunder försökte de fästa stjärnan med säkerhetsnålar. – Enligt lagen fick stjärnan inte vara så löst fastsatt att man kunde sticka in en penna bakom den. Men det kunde pilkorsarna. Franks mor och ett tjugotal andra kvinnor valdes ut för att marscheras i väg från huset. – Både pilkorsarna och mamma sa att jag skulle stanna, men jag höll mig kvar. Det var inte mod. Jag ville bara inte förlora min mamma. De togs till ett kasernområde och ställdes framför en mur. En kulspruta på marken pekade mot dem. För att använda Frank Vajdas formulering: ”Det såg inte bra ut.” – Vi stod där ungefär femton minuter. En av kvinnorna svimmade. Viskandet började: ”De diskuterar om de ska skjuta oss nu eller ta oss till floden Donau och slänga oss i vattnet.” Då anlände några män i civila kläder. De diskuterade lågmält med pilkorsarna. Sedan leddes kvinnorna och Frank tillbaka till det sjukhus där de hämtats. En av dem som kommit var Raoul Wallenberg. Frank själv var för rädd för att titta, så han vet inte hur hans räddare såg ut den gången, men varje sekund av denna dag är knivskarp i hans minne. Som att hans mamma bara tre timmar senare tog honom med sig genom ett fönster på baksidan av huset för att fly. De fick skydd hos en kvinna som tidigare städat hemma hos dem. Frank måste låtsas vara kristen, men när pojken i familjen fick en krubba med Jesusbarnet och de tre vise männen och Frank förvånat frågade vad det var för något så var det klippt. – Vi bestämde oss för att det var lika bra att återvända för att dö tillsammans med våra släktingar. Och nästan så blev det. I januari 1945 kom pilkorsarna åter till huset. Frank och hans mamma gömde sig i små klädskåp i badrummet. – Det var iskallt. Jag fick inte gå på toaletten. Men vi var tysta och höll ut i två timmar. Pilkorsarna hade försvunnit. Med sig hade de tagit 35 personer, inklusive Franks moster, hans kusin och hans lärarinna. En annan släkting lyckades få ett möte med Raoul Wallenberg och bad om hjälp. – Wallenberg sa: ”Jag är mycket ledsen, men de är döda. Jag kan inte hjälpa er.” Min kusin bröt ihop och sa: ”Min mamma är en av dem.” Då gick Wallenberg runt skrivbordet och fram till min kusin. Han lade sin arm om honom och sa: ”Jag skulle hjälpa om jag kunde, men det finns inget jag kan göra.” Nästa dag kom en kvinna tillbaka, blåslagen, och kunde berätta. De hade tagits till Donau för att skjutas. Hon hade kastat sig i floden och överlevt eftersom hon låtsades vara död. En vecka senare kom en ny grupp beväpnade män till huset, men den här gången var de annorlunda, smutsiga och med gamla gevär. De sovjetiska soldaterna var där. De hälsades som befriare. – Men SS besköt huset. En kula träffade min säng där mitt huvud normalt brukade ligga, men jag var ute och omfamnade ryssarna. Så i befrielsens ögonblick missade de mig med några decimeter. Ytterligare en av de många gånger Frank Vajda undkom döden. När ryssarna kom grep de Raoul Wallenberg och förde honom till Moskva. Den vanliga förklaringen är att de trodde att han var spion. – Kanske tänkte de också att de kunde använda honom i ett utbyte mot någon de ville ha, säger Frank Vajda. Han var en tillgång, en handelsvara. Wallenberg försvann i sovjetiska fängelser. Enligt den officiella sovjetisk-ryska historieskrivningen dog han där 1947. Det tror inte Frank Vajda på. Han hänvisar till vittnesmål från medfångar som ska ha sett honom så sent som på 1970-talet. En natt 1947 smög Frank Vajda och hans mor över gränsen till Tjeckoslovakien, varifrån det var lättare att fly till väst. Var du rädd? – Efter att ryssarna kom har jag aldrig varit rädd och kommer aldrig mer att bli rädd. Inte för egen del, säger han och börjar äntligen dricka av det kallnade kaffet. Hans mamma hade bestämt sig – de skulle bo i ett anständigt, demokratiskt land. Först hamnade de i ett flyktingläger i Österrike. Ett år senare, när Frank Vajda var 14 år, kom de till Australien – ”förmodligen världens bästa land”. Men nu tar han fram sitt australiska pass och visar: han bär det inuti ett svenskt passfodral, med Sveriges tre kronor på omslaget, samma som fanns på Wallenbergs skyddspass. Tror du att Raoul Wallenberg lever i dag? – Jag vill inte säga att han är död. Men han skulle vara 95 år, och man bör nog vara ganska orealistisk för att tro att någon kan vara i livet efter så lång tid i ryska fängelser. Och han fortsätter: – Någon har sagt att om man är optimist ser man allt i grönt, om man är pessimist ser man allt i rött, och är man realist så är man färgblind. Jag är färgblind. Raoul Wallenberg var också färgblind. Mats Carlbom mats.carlbom@dn.se 08-738 24 21 ”Han är en förtjusande person, hängiven, hjälpsam och så otroligt snabb och begåvad. Det har varit en stor lycka att lära känna honom.” Nina Lagergren, Raoul Wallenbergs syster. ”Frank är kompromisslöst hängiven, vare sig det gäller yrket eller sitt engagemang för Raoul Wallenberg. Det kanske låter omänsklighet, men det speciella med Frank är att han lyckas kombinera hängivenheten i arbetet med mänsklig omtanke. Det går sällan hand i hand.” Torbjörn Tomson, professor i neurologi vid Karolinska universitetssjukhuset. Tillsammans med Frank Vajda deltar han i ett forskningsprojekt som går ut på att hitta säkrare behandling för kvinnor med epilepsi i samband med graviditet.


Han räddades av Raoul Wallenberg

Summary: När Frank Vajda var nio år ställdes han framför en mur i Budapest. En kulspruta pekade mot honom. Då anlände Raoul Wallenberg och efter en stund kunde Frank Vajda återvända hem. I dag delar han sitt liv mellan att forska i neurofarmakologi och att söka sanningen om den svenske diplomatens öde. Mats Carlbom och Magnus Hallgren har träffat honom.

Frank Vajda säger att han som katten har nio liv och att han redan undkommit döden sju gånger. Det skedde i den ungerska huvudstaden när han var barn. Den man som dök upp strax innan han skulle skjutas till döds har kommit att prägla hans liv. I decennier har Frank Vajda sökt sanningen om Raoul Wallenberg, svensken som räddade tusentals judar i Budapest vid andra världskrigets slut. En av dem var den då nioårige Frank. I dag är han professor i neurofarmakologi i Melbourne, Australien. I sitt hem där har han ett Wallenbergrum, med tusentals böcker och dokument om Raoul Wallenberg, hundratals bilder, filmer, trettio dossierer med vad han själv skrivit om sin räddare i brev och artiklar. Och hans största stolthet: tre skyddspass, dokument som visade att innehavarna stod under svenskt beskydd. Det var med sådana som Raoul Wallenberg räddade judar i Budapest. Nu träffar jag Frank Vajda i Sverige, som han kallar sitt andra hemland. Han är här för tjugonde gången på 26 år. Här gifte han sig för 15 år sedan, hemma i Melbourne kör han Saab, och på kavajslaget sitter en miniatyr av Nordstjärneorden som han förärades 2003. Den delas ut till utländska medborgare som gjort personliga insatser för Sverige eller svenska intressen. I timmar berättar han om sin barndom och om Wallenberg på ett sätt som får kaffet i våra koppar att glömmas bort och kallna. – Först ville jag rädda honom, säger han om sitt engagemang. Jag ville ta reda på var han fanns, vad som kunde göras. Jag pratade med många, jag skrev till regeringschefer, jag har varit på utfrågningar, jag har talat till den amerikanska kongressen. – Om det inte gick att rädda honom så ville jag hedra honom. Jag har medverkat till att statyer rests och platser döpts efter Wallenberg. Slutligen vill jag försöka förstå vad som hände och varför. Den 14 oktober 1944 fyllde Frank Vajda nio år. Dagen därpå tog det nazistiska Pilkorspartiet makten i Ungern genom en kupp och förföljelserna av judar i Budapest tilltog. Frank bodde med sin mamma i ett så kallat skyddat hus utanför det judiska gettot, ett sjukhus som stod under beskydd av flera neutrala länders ambassader. När han var åtta år togs hans far till tvångsarbete för att sedan hamna i koncentrationslägret Auschwitz. Han dog av svält i mars 1945, strax före krigsslutet. Frank Vajdas mor var sjuksköterska, en modig och intelligent kvinna, säger han. Den 16 oktober satt hon i receptionen när pilkorsarna kom. De hade hört att där fanns judar som sprättat bort den gula stjärnan från sina kläder, den obligatoriska symbolen som visade att de var judar. Straffet för det var döden. – En av pilkorsarna skrek åt min mor, och hon sade emot. De beordrade henne att vara tyst, annars skulle de skjuta henne. De sa: ”Hämta din kappa.” Vi gick till vårt rum, fem meter därifrån. Där låg hennes kappa. Stjärnan låg bredvid, bortsprättad. Under några skrämmande sekunder försökte de fästa stjärnan med säkerhetsnålar. – Enligt lagen fick stjärnan inte vara så löst fastsatt att man kunde sticka in en penna bakom den. Men det kunde pilkorsarna. Franks mor och ett tjugotal andra kvinnor valdes ut för att marscheras i väg från huset. – Både pilkorsarna och mamma sa att jag skulle stanna, men jag höll mig kvar. Det var inte mod. Jag ville bara inte förlora min mamma. De togs till ett kasernområde och ställdes framför en mur. En kulspruta på marken pekade mot dem. För att använda Frank Vajdas formulering: ”Det såg inte bra ut.” – Vi stod där ungefär femton minuter. En av kvinnorna svimmade. Viskandet började: ”De diskuterar om de ska skjuta oss nu eller ta oss till floden Donau och slänga oss i vattnet.” Då anlände några män i civila kläder. De diskuterade lågmält med pilkorsarna. Sedan leddes kvinnorna och Frank tillbaka till det sjukhus där de hämtats. En av dem som kommit var Raoul Wallenberg. Frank själv var för rädd för att titta, så han vet inte hur hans räddare såg ut den gången, men varje sekund av denna dag är knivskarp i hans minne. Som att hans mamma bara tre timmar senare tog honom med sig genom ett fönster på baksidan av huset för att fly. De fick skydd hos en kvinna som tidigare städat hemma hos dem. Frank måste låtsas vara kristen, men när pojken i familjen fick en krubba med Jesusbarnet och de tre vise männen och Frank förvånat frågade vad det var för något så var det klippt. – Vi bestämde oss för att det var lika bra att återvända för att dö tillsammans med våra släktingar. Och nästan så blev det. I januari 1945 kom pilkorsarna åter till huset. Frank och hans mamma gömde sig i små klädskåp i badrummet. – Det var iskallt. Jag fick inte gå på toaletten. Men vi var tysta och höll ut i två timmar. Pilkorsarna hade försvunnit. Med sig hade de tagit 35 personer, inklusive Franks moster, hans kusin och hans lärarinna. En annan släkting lyckades få ett möte med Raoul Wallenberg och bad om hjälp. – Wallenberg sa: ”Jag är mycket ledsen, men de är döda. Jag kan inte hjälpa er.” Min kusin bröt ihop och sa: ”Min mamma är en av dem.” Då gick Wallenberg runt skrivbordet och fram till min kusin. Han lade sin arm om honom och sa: ”Jag skulle hjälpa om jag kunde, men det finns inget jag kan göra.” Nästa dag kom en kvinna tillbaka, blåslagen, och kunde berätta. De hade tagits till Donau för att skjutas. Hon hade kastat sig i floden och överlevt eftersom hon låtsades vara död. En vecka senare kom en ny grupp beväpnade män till huset, men den här gången var de annorlunda, smutsiga och med gamla gevär. De sovjetiska soldaterna var där. De hälsades som befriare. – Men SS besköt huset. En kula träffade min säng där mitt huvud normalt brukade ligga, men jag var ute och omfamnade ryssarna. Så i befrielsens ögonblick missade de mig med några decimeter. Ytterligare en av de många gånger Frank Vajda undkom döden. När ryssarna kom grep de Raoul Wallenberg och förde honom till Moskva. Den vanliga förklaringen är att de trodde att han var spion. – Kanske tänkte de också att de kunde använda honom i ett utbyte mot någon de ville ha, säger Frank Vajda. Han var en tillgång, en handelsvara. Wallenberg försvann i sovjetiska fängelser. Enligt den officiella sovjetisk-ryska historieskrivningen dog han där 1947. Det tror inte Frank Vajda på. Han hänvisar till vittnesmål från medfångar som ska ha sett honom så sent som på 1970-talet. En natt 1947 smög Frank Vajda och hans mor över gränsen till Tjeckoslovakien, varifrån det var lättare att fly till väst. Var du rädd – Efter att ryssarna kom har jag aldrig varit rädd och kommer aldrig mer att bli rädd. Inte för egen del, säger han och börjar äntligen dricka av det kallnade kaffet. Hans mamma hade bestämt sig – de skulle bo i ett anständigt, demokratiskt land. Först hamnade de i ett flyktingläger i Österrike. Ett år senare, när Frank Vajda var 14 år, kom de till Australien – ”förmodligen världens bästa land” . Men nu tar han fram sitt australiska pass och visar: han bär det inuti ett svenskt passfodral, med Sveriges tre kronor på omslaget, samma som fanns på Wallenbergs skyddspass. Tror du att Raoul Wallenberg lever i dag – Jag vill inte säga att han är död. Men han skulle vara 95 år, och man bör nog vara ganska orealistisk för att tro att någon kan vara i livet efter så lång tid i ryska fängelser. Och han fortsätter: – Någon har sagt att om man är optimist ser man allt i grönt, om man är pessimist ser man allt i rött, och är man realist så är man färgblind. Jag är färgblind. Raoul Wallenberg var också färgblind. Mats Carlbom mats.carlbom@dn.se 08-738 24 21 Sagt om Frank ”Han är en förtjusande person, hängiven, hjälpsam och så otroligt snabb och begåvad. Det har varit en stor lycka att lära känna honom.” Nina Lagergren, Raoul Wallenbergs syster. ”Frank är kompromisslöst hängiven, vare sig det gäller yrket eller sitt engagemang för Raoul Wallenberg. Det kanske låter omänsklighet, men det speciella med Frank är att han lyckas kombinera hängivenheten i arbetet med mänsklig omtanke. Det går sällan hand i hand.” Torbjörn Tomson, professor i neurologi vid Karolinska universitetssjukhuset. Tillsammans med Frank Vajda deltar han i ett forskningsprojekt som går ut på att hitta säkrare behandling för kvinnor med epilepsi i samband med graviditet.


"Strömstedt sviker kampen för verklig religionsfrihet"

Summary: Artisten Björn Ulvaeus svarar Expressens förre chefredaktör Bo Strömstedt: Vi vill skydda en äkta religionsfrihet. Man måste få ställa frågan om religiösa sedvänjor och ideologier bör ha ett särskilt skydd utan att bli anklagad för att vilja "snöpa andra människors fria uttryck", som Bo Strömstedt kallar det på DN Debatt 15/7. Med vårt upprop från förbundet Humanisterna om ett avskaffande av det särskilda grundlagsskyddet för religionsfriheten vill vi slå vakt om åsiktsfriheten. Religionsfriheten missbrukas nämligen ibland för att kränka yttrandefriheten. Både kristna och muslimska skolor kan i Sverige isolera barn från resten av samhället i religionsfrihetens namn. Och i år antog till exempel FN:s råd för mänskliga rättigheter en absurd resolution som fördömer kritik av islam, skriver Björn Ulvaeus.

Jag skulle inte kunna bo i ett land utan religionsfrihet. Det vore lika outhärdligt att leva i ett samhälle där man måste hålla sina trosmöten i hemlighet, som i ett samhälle där man inte kan säga vad man tycker om Muhammedkarikatyrer och jungfrufödslar. I alla tider har människor förföljts för sin tros skull och ett lagstadgat skydd har varit, och är fortfarande i stora delar av världen, absolut nödvändigt. Ett lagstadgat skydd hade varit bra för den självutnämnde frikyrkopastorn Danjel Andreasson i Mobergs "Utvandrarna" när han vill ge sin arma lilla församling nattvarden och blir avbruten av överheten i form av prost, länsman och kyrkvärd. Bo Strömstedt citerar ur den scenen i en artikel på DN Debatt 15/7 och det låter på honom som om jag skulle vilja avskaffa religionsfriheten. Människans behov av att tro på ett övernaturligt väsen ligger så djupt och går så långt tillbaka att man måste vara en Don Quijote av bibliska proportioner för att anta en sån utmaning. Någon sådan är inte jag. I mitt liv har jag för det mesta kunnat välja den breda, lätta vägen. Efter devisen: Leva och låta leva. Folk får tro på precis vad dom vill så länge det inte menligt inkräktar på oliktänkandes sätt att leva. Artikeln som ligger till grund för Bo Strömstedts kritik (publicerad i Expressen 17 maj) ställer en ganska oskyldig fråga: Behöver vi en separat definierad religionsfrihet i den grundlag som redan skyddar vår yttrandefrihet, mötesfrihet och åsiktsfrihet? Artikeln är undertecknad av mig och några likasinnade, de flesta medlemmar i förbundet Humanisterna. Vi undrar om religiösa ideologier verkligen bör särbehandlas i förhållande till andra politiska ideologier? Bör religiösa sedvänjor särbehandlas i förhållande till andra kulturella sedvänjor? Man måste få ställa såna frågor utan att bli anklagad för att vilja "snöpa andra människors fria uttryck", som Strömstedt uttrycker det. Våra avsikter är ju de motsatta: Vi vill skydda den yttrandefrihet, åsiktsfrihet och mötesfrihet som är en förutsättning för en äkta religionsfrihet: Rätten att tro på vad man vill, inklusive rätten att tro att Gud inte existerar. Och frågan gäller om det inte finns behov av en modernare lagtext som gör det svårare att missbruka religionsfriheten. Jag undrar om Bo Strömstedt känner till följande: Den 30 mars i år antog FN:s råd för mänskliga rättigheter en resolution som fördömer kritik av islam. Detta i religionsfrihetens namn. Resolutionen är exempelvis ett mycket hårt slag mot alla de moderata muslimer som kämpar hårt för att reformera islam inifrån. De kan nu kritiseras av sina egna islamistiska regimer, med stöd av en FN-resolution! Tanken blir absurd. Och hur ska man nu kunna göra en "Life of Brian" i muslimsk tappning, som jag så hett längtar efter! I juni i år beslöt länsrätten att den kristna fundamentalistiska sekten Plymouthbröderna i Småland (som får Livets ord att framstå som ett under av liberal teologi och sekularism) ska få starta en egen friskola för sina barn. Sektens uttalade mål är att isolera sig från omvärlden, som de anser styrs av Antikrist, i väntan på domedagen och Jesu snara återkomst. Sektens barn ska skyddas mot samhället, inte bara i hemmiljö, utan också i sin skola. De får inte begagna sig av internet, radio eller tv. Dessa barn skall alltså inte få chansen att upptäcka att det finns andra sätt att förhålla sig till världen än via de dogmer som sekten lär ut. Detta sker i religionsfrihetens namn och finansieras med skattemedel. Man tror att det är en skröna, men det är faktiskt sant. I DN 13/7 kan man läsa rubriken "Lärare flyr islamisk friskola". En avhoppad lärare uttalar sig så här: "Barnen hämtas med buss direkt i hemmet från olika förorter och körs till skolan. Där tillbringar de dagen och många hämtas sedan direkt efter skolan och körs hem. En del av dem får sedan inte gå ut mer. Det tragiska är att bilden av omvärlden blir snäv och begränsad." Detta är, tycker jag, några flagranta exempel på hur missbruk av lagen kan se ut och därav vår fråga: Behöver vi en separat religionsfrihet i grundlagen? Det symboliska och historiska värdet ska naturligtvis inte förringas. Om vi av såna skäl vill ha den kvar så måste den underställas de andra rättigheterna i den svenska grundlagen och FN:s deklaration, för det är av äkta omsorg om mänskliga rättigheter och friheter som frågan ställs. Många gånger i kyrkor och katedraler runt världen har det hänt att jag stått vid altaret och tittat upp på Kristusgestalten på korset: "Tänk om jag kunde tro på dig!" Det kan jag inte och kommer säkert aldrig att kunna. Men jag är beredd att slåss för alla människors rätt att göra det. Ulrika i Västergöhl vore en lämpligare skapandekamrat för mig än Humanisterna tycker Bosse Strömstedt. Jag har tydligen hamnat i dåligt sällskap. Utan att riktigt veta vad han menar så undrar jag: Om det gäller skapandekamrat så varför inte (utan jämförelse i övrigt) Vilhelm Moberg själv, ateisten. Björn Ulvaeus


”Kontrollera scoutledare i aktuella brottsregister”

Summary: Scouternas ledning varnar för att hårdare registerkontroll för skolor och förskolor får pedofiler att söka sig till barn- och ungdomsorganisationer. Somliga ledare söker sig till barn- och ungdomsorganisationer för att utöva makt eller få utlopp för sexuella avvikelser. Ett antal barn och unga utsätts för – eller riskerar bli utsatta för– övergrepp. Dessa klart olämpliga ledare måste stoppas. Regeringens förslag om utökad registerkontroll av anställda i skolor och förskolor ökar risken för att personer söker sig till ideella föreningar med fel motiv. Därför kräver vi att ungdoms- och folkrörelseminister Nyamko Sabuni och idrottsminister Lena Adelsohn Liljeroth tar fram former för registerkontroll för organisationer som Scouterna, idrottsrörelsen och kyrkliga föreningar. De skriver Johan Strid, generalsekreterare för Scouterna, och Carin Grundberg-Sandell, projektledare för Uppdraget mot övergrepp, en utbildningssatsning mot övergrepp inom Scouterna, SMU och förbundet Vi Unga.

En scoutledare i södra Sverige åtalades nyligen för sexuellt ofredande och sexuellt övergrepp mot barn, ett brott som han ska ha begått i bland annat scoutverksamheten. Rättegången är ännu inte avslutad, men tingsrätten har konstaterat att det föreligger övertygande bevisning om att han gjort sig skyldig till de åtalade gärningarna. Under polisutredningen visade det sig att han för ett tiotal år sedan dömts till ett fängelsestraff för sexuella övergrepp mot barn. Efter avtjänat straff flyttade han och gick med i en scoutkår. Om den ideella sektorn haft tillgång till rutinen att kontrollera mot belastningsregistret hade han aldrig fått bli scoutledare. De utsatta barnen hade besparats traumat att bli utsatta för övergrepp av en vuxen de trodde sig kunna lita på. Skolminister Jan Björklund gav den 8 juni Lagrådet i uppdrag att ta ställning till ett förslag till utökad registerkontroll av personal som på olika sätt arbetar med barn och ungdomar i skolan och förskolan. Just nu är tiotusentals barn och ungdomar på läger med Scouterna, idrotten, kyrkan och andra ideella organisationer. Jiingijamborii, Scouternas stora läger, och fotbollstävlingen Gothia Cup pågår just i denna vecka i Kristianstad respektive Göteborg. Tusentals ledare arbetar för tiotusentals barn och ungdomar dygnet runt, av eget intresse, för att ge barn och ungdomar en upplevelse för livet i en spännande, trygg och utvecklande miljö. Kamratskap, samarbete och respekt kännetecknar verksamheten. Alla dessa ideella ledare är samhällets hjältar. De ger barn och unga möjlighet till en personlig utveckling. De ger barn och unga manliga och kvinnliga förebilder. De drivs av vikten att bidra till barns och ungas uppväxt och utveckling. De gör det ideellt på sin semester och betalar ofta deltagaravgift för att få vara med. Samtidigt finns det en liten, liten andel av alla dessa ledare som har sökt sig till ungdomsorganisationer av fel skäl. De vill utöva makt eller få utlopp för sexuella avvikelser. Det resulterar i att ett litet antal barn och unga riskerar att och ibland faktiskt utsätts för övergrepp som i fallet ovan. Detta fåtal människor med ledaruppdrag i ideella barn- och ungdomsorganisationer måste stoppas. Ett ledaruppdrag är inte en rättighet i sig. Barnets rätt till en trygg och säker verksamhet måste vara överordnad. Det mest effektiva sättet att minimera varje risk för att övergrepp sker är en kombination av en massiv utbildningsinsats och ett regelverk för hur relationen mellan ledare och deltagare ska se ut. Utbildningen behövs för att ge den stora majoriteten goda ledare i den ideella sektorn verktygen att upptäcka, bemöta och förhindra övergrepp mot barn och unga. Scouterna har de senaste tre åren utbildat tusentals ledare i just detta genom satsningen Uppdraget mot övergrepp. Regelverket behövs för att säkerställa att det inte skapas tillfällen för övergrepp genom obetänksamhet. Kombinationen ger en bukett av verktyg för att förhindra att övergrepp sker. Skolministerns förslag om utökad registerkontroll för skolans personal väcker frågan om att detta bör gälla även för ledare verksamma i den ideella sektorn. Registerkontroll kan ge ytterligare ett verktyg för att förhindra övergrepp. Exempel finns i Danmark, Finland och Storbritannien på detta. För att skydda barn och ungdomar mot att möta det lilla fåtal vuxna som inte vill deras bästa kan en registerkontroll vara en nödvändig åtgärd. Vi menar att man måste utreda om registerkontroll av ledare inom ideell barn- och ungdomsverksamhet ska införas också i Sverige! En registerkontroll kan skydda ideella organisationer mot att få in ledare som tidigare varit straffade. Det finns annars en risk att den ideella sektorn blir den plats dit dessa vuxna söker sig då den arena som har funnits i skola och förskola täpps till om skolministerns förslag går igenom. Om alla ideellt verksamma ledare ska kontrolleras mot belastningsregistren väcks ett antal frågor. Den ideella sektorn måste finna former för att behandla konfidentiella uppgifter om sina ledare på ett säkert sätt. Myndigheterna måste ha en beredskap för att kunna svara på tiotusentals förfrågningar varje år. Kontrollen mot belastningsregistret måste utformas på ett sätt som inte avskräcker alla dem som med goda avsikter vill bli ledare i ideell barn- och ungdomsverksamhet. Utdraget bör inte omfatta alla brottskategorier och ansvaret för att ta fram utdraget från registren ska inte ligga på den som frivilligt anmäler sig som ledare. Ett felaktigt system kan leda till att färre barn och ungdomar kan delta i verksamheten på grund av att för få anmäler sig som ideella ledare. En registerkontroll ger långt ifrån ett fullödigt skydd. Därför finns frågan kvar om vad som måste göras om det som inte får hända ändå händer i en ideell förening. Detta uppmärksammades vid ett seminarium i riksdagen om hur övergrepp ska förhindras i ideell sektor för en tid sedan. Deltagarna kom från ett antal barn- och ungdomsorganisationer. Slutsatsen var att det behövs ytterligare stöd från samhället i tre avseenden: • Säkerställ att lokalt krisstöd finns för föreningarna när svåra händelser inträffar. • Avsätt resurser till ideella organisationer för utbildning av ideella och anställda i frågor om att förebygga övergrepp. • Avsätt ekonomiska resurser för en jourtelefon där ideella ledare kan få kvalificerad handledning och rådgivning när det gäller barn som man misstänker far illa. Vi vill finna samlade former för en eventuell utökad registerkontroll för ledare i Scouterna, idrotten, kyrkan och övrig ideell sektor. Därför kräver vi att ungdoms- och folkrörelseminister Nyamko Sabuni och idrottsminister Lena Adelsohn Liljeroth tillsätter en utredning kring hur samverkan kan ske för att förhindra och bemöta övergrepp mot barn och ungdomar. Utredningen bör ha en stor bredd av juridisk expertis och ideella organisationer som arbetar med barn och ungdomar. Utredningen bör ta fram förslag till lösningar till hur en kombination av omfattande utbildning, tydliga regelverk och kontroll av ledare i Scouterna, idrotten, kyrkan och övrig ideell sektor på bästa sätt ska skydda barn och unga från övergrepp. Utredningen bör också ge förslag på insatser till stöd för utsatta barn, deras kamrater, de ledare som inte har varit involverade i övergreppen samt de föreningar som de tillhör. Vi i Scouterna är självklart beredda att ta vår del av ansvaret. Nu ställer vi krav på regeringen att svara på vårt initiativ. Tillsammans med oss och det övriga föreningslivet kan statsråden Sabuni och Adelsohn Liljeroth ta fram former för registerkontroll, finansiering av utbildningsinsatser och utveckling av stödåtgärder när det värsta inträffar. Johan Strid Carin Grundberg-Sandell


"Kontrollera scoutledare i aktuella brottsregister"

Summary: Scouternas ledning varnar för att hårdare registerkontroll för skolor och förskolor får pedofiler att söka sig till barn- och ungdomsorganisationer. Somliga ledare söker sig till barn- och ungdomsorganisationer för att utöva makt eller få utlopp för sexuella avvikelser. Ett antal barn och unga utsätts för - eller riskerar bli utsatta för- övergrepp. Dessa klart olämpliga ledare måste stoppas. Regeringens förslag om utökad registerkontroll av anställda i skolor och förskolor ökar risken för att personer söker sig till ideella föreningar med fel motiv. Därför kräver vi att ungdoms- och folkrörelseminister Nyamko Sabuni och idrottsminister Lena Adelsohn Liljeroth tar fram former för registerkontroll för organisationer som Scouterna, idrottsrörelsen och kyrkliga föreningar. De skriver Johan Strid, generalsekreterare för Scouterna, och Carin Grundberg-Sandell, projektledare för Uppdraget mot övergrepp, en utbildningssatsning mot övergrepp inom Scouterna, SMU och förbundet Vi Unga.

En scoutledare i södra Sverige åtalades nyligen för sexuellt ofredande och sexuellt övergrepp mot barn, ett brott som han ska ha begått i bland annat scoutverksamheten. Rättegången är ännu inte avslutad, men tingsrätten har konstaterat att det föreligger övertygande bevisning om att han gjort sig skyldig till de åtalade gärningarna. Under polisutredningen visade det sig att han för ett tiotal år sedan dömts till ett fängelsestraff för sexuella övergrepp mot barn. Efter avtjänat straff flyttade han och gick med i en scoutkår. Om den ideella sektorn haft tillgång till rutinen att kontrollera mot belastningsregistret hade han aldrig fått bli scoutledare. De utsatta barnen hade besparats traumat att bli utsatta för övergrepp av en vuxen de trodde sig kunna lita på. Skolminister Jan Björklund gav den 8 juni Lagrådet i uppdrag att ta ställning till ett förslag till utökad registerkontroll av personal som på olika sätt arbetar med barn och ungdomar i skolan och förskolan. Just nu är tiotusentals barn och ungdomar på läger med Scouterna, idrotten, kyrkan och andra ideella organisationer. Jiingijamborii, Scouternas stora läger, och fotbollstävlingen Gothia Cup pågår just i denna vecka i Kristianstad respektive Göteborg. Tusentals ledare arbetar för tiotusentals barn och ungdomar dygnet runt, av eget intresse, för att ge barn och ungdomar en upplevelse för livet i en spännande, trygg och utvecklande miljö. Kamratskap, samarbete och respekt kännetecknar verksamheten. Alla dessa ideella ledare är samhällets hjältar. De ger barn och unga möjlighet till en personlig utveckling. De ger barn och unga manliga och kvinnliga förebilder. De drivs av vikten att bidra till barns och ungas uppväxt och utveckling. De gör det ideellt på sin semester och betalar ofta deltagaravgift för att få vara med. Samtidigt finns det en liten, liten andel av alla dessa ledare som har sökt sig till ungdomsorganisationer av fel skäl. De vill utöva makt eller få utlopp för sexuella avvikelser. Det resulterar i att ett litet antal barn och unga riskerar att och ibland faktiskt utsätts för övergrepp som i fallet ovan. Detta fåtal människor med ledaruppdrag i ideella barn- och ungdomsorganisationer måste stoppas. Ett ledaruppdrag är inte en rättighet i sig. Barnets rätt till en trygg och säker verksamhet måste vara överordnad. Det mest effektiva sättet att minimera varje risk för att övergrepp sker är en kombination av en massiv utbildningsinsats och ett regelverk för hur relationen mellan ledare och deltagare ska se ut. Utbildningen behövs för att ge den stora majoriteten goda ledare i den ideella sektorn verktygen att upptäcka, bemöta och förhindra övergrepp mot barn och unga. Scouterna har de senaste tre åren utbildat tusentals ledare i just detta genom satsningen Uppdraget mot övergrepp. Regelverket behövs för att säkerställa att det inte skapas tillfällen för övergrepp genom obetänksamhet. Kombinationen ger en bukett av verktyg för att förhindra att övergrepp sker. Skolministerns förslag om utökad registerkontroll för skolans personal väcker frågan om att detta bör gälla även för ledare verksamma i den ideella sektorn. Registerkontroll kan ge ytterligare ett verktyg för att förhindra övergrepp. Exempel finns i Danmark, Finland och Storbritannien på detta. För att skydda barn och ungdomar mot att möta det lilla fåtal vuxna som inte vill deras bästa kan en registerkontroll vara en nödvändig åtgärd. Vi menar att man måste utreda om registerkontroll av ledare inom ideell barn- och ungdomsverksamhet ska införas också i Sverige! En registerkontroll kan skydda ideella organisationer mot att få in ledare som tidigare varit straffade. Det finns annars en risk att den ideella sektorn blir den plats dit dessa vuxna söker sig då den arena som har funnits i skola och förskola täpps till om skolministerns förslag går igenom. Om alla ideellt verksamma ledare ska kontrolleras mot belastningsregistren väcks ett antal frågor. Den ideella sektorn måste finna former för att behandla konfidentiella uppgifter om sina ledare på ett säkert sätt. Myndigheterna måste ha en beredskap för att kunna svara på tiotusentals förfrågningar varje år. Kontrollen mot belastningsregistret måste utformas på ett sätt som inte avskräcker alla dem som med goda avsikter vill bli ledare i ideell barn- och ungdomsverksamhet. Utdraget bör inte omfatta alla brottskategorier och ansvaret för att ta fram utdraget från registren ska inte ligga på den som frivilligt anmäler sig som ledare. Ett felaktigt system kan leda till att färre barn och ungdomar kan delta i verksamheten på grund av att för få anmäler sig som ideella ledare. En registerkontroll ger långt ifrån ett fullödigt skydd. Därför finns frågan kvar om vad som måste göras om det som inte får hända ändå händer i en ideell förening. Detta uppmärksammades vid ett seminarium i riksdagen om hur övergrepp ska förhindras i ideell sektor för en tid sedan. Deltagarna kom från ett antal barn- och ungdomsorganisationer. Slutsatsen var att det behövs ytterligare stöd från samhället i tre avseenden: Säkerställ att lokalt krisstöd finns för föreningarna när svåra händelser inträffar. Avsätt resurser till ideella organisationer för utbildning av ideella och anställda i frågor om att förebygga övergrepp. Avsätt ekonomiska resurser för en jourtelefon där ideella ledare kan få kvalificerad handledning och rådgivning när det gäller barn som man misstänker far illa. Vi vill finna samlade former för en eventuell utökad registerkontroll för ledare i Scouterna, idrotten, kyrkan och övrig ideell sektor. Därför kräver vi att ungdoms- och folkrörelseminister Nyamko Sabuni och idrottsminister Lena Adelsohn Liljeroth tillsätter en utredning kring hur samverkan kan ske för att förhindra och bemöta övergrepp mot barn och ungdomar. Utredningen bör ha en stor bredd av juridisk expertis och ideella organisationer som arbetar med barn och ungdomar. Utredningen bör ta fram förslag till lösningar till hur en kombination av omfattande utbildning, tydliga regelverk och kontroll av ledare i Scouterna, idrotten, kyrkan och övrig ideell sektor på bästa sätt ska skydda barn och unga från övergrepp. Utredningen bör också ge förslag på insatser till stöd för utsatta barn, deras kamrater, de ledare som inte har varit involverade i övergreppen samt de föreningar som de tillhör. Vi i Scouterna är självklart beredda att ta vår del av ansvaret. Nu ställer vi krav på regeringen att svara på vårt initiativ. Tillsammans med oss och det övriga föreningslivet kan statsråden Sabuni och Adelsohn Liljeroth ta fram former för registerkontroll, finansiering av utbildningsinsatser och utveckling av stödåtgärder när det värsta inträffar. Johan Strid Carin Grundberg-Sandell Registerkontroll Sedan 2001 finns en lag om att de som anställs inom barnomsorg och skola ska visa upp ett utdrag ur brottsregistret att de inte dömts för sexualbrott, barnpornografi eller grovt våldsbrott. I juni beslöt regeringen om ett utvidgat lagförslag. Det skulle även gälla bland annat lärarvikarier, praktikanter och personal från bemanningsföretag. Under 2006 lämnades 92.000 registerutdrag. Bland dem fanns 74 anteckningar om de aktuella typerna av brott, de flesta gällde dock grovt våldsbrott. Under samma år dömdes 241 personer för sexualbrott mot barn.


”Allt sämre ekonomi för landets studenter”

Summary: Ny rapport från Sif: Var fjärde student har övervägt att avbryta studierna på grund av ekonomiska svårigheter. Ekonomiska svårigheter är ett hinder för rätten att studera. Över hälften av studenterna bygger sin ekonomi på att få hjälp av föräldrar eller andra. Och nära en tredjedel skulle inte klara av en oförutsedd utgift på 1 000 kronor. Det visar en undersökning där 1 400 studenter tillfrågats, som presenteras i dag av fackförbundet Sif. Rapporten är den tredje uppföljningen av studenters ekonomi som Sif genomfört sedan 2002. Den förändrade a-kasseersättningen från årsskiftet har ytterligare försämrat studenternas ekonomi. Reglerna i trygghetssystemen passar illa för studenter och de riskerar falla igenom maskorna i trygghetssystemet. Sif föreslår därför en rad förbättringar, bland annat av a-kassereglerna som inte skulle kosta mycket, men betyda mycket för denna utsatta grupp skriver Mari-Ann Krantz förbundsordförande för Sif.

Sol och värme, avkoppling och stimulans. Så vill vi att sommaren ska vara för att ge återhämtning och nya krafter. Men för den som valt att satsa på studier kan sommaren i stället vara en tid av oro och bekymmer. Ekonomiska svårigheter lägger fortfarande i dagens Sverige hinder i vägen för rätten att studera. Det visar en rapport från Sif som presenteras i dag, där närmare 1 400 studenter tillfrågats om sin ekonomiska situation. Av rapporten framgår att var fjärde student har övervägt att avbryta sina studier på grund av ekonomiska svårigheter. En majoritet av studenterna känner oro för att ekonomin inte ska gå ihop över sommaren, en av fyra tvivlar på att pengarna kommer att räcka. Över hälften bygger sin ekonomi på hjälp från föräldrar eller andra personer, nära en tredjedel skulle inte klara en oförutsedd utgift på 1 000 kronor. Rapporten är den tredje uppföljningen av studenters ekonomi som Sif genomfört sedan 2002. Av den nya rapporten framgår att de förändringar som gjordes i a-kasseersättningen från årsskiftet ytterligare har försämrat de ekonomiska villkoren för studenter. Sex av tio studenter bedömer att deras privatekonomi kommer att påverkas av att möjligheten till a-kassa direkt efter avslutade studier försvann vid årsskiftet. Var tredje bedömer att deras privatekonomi under sommaren kommer att påverkas av att rätten till a-kassa under sommaruppehållet också tagits bort. Sif slog larm om studenternas ekonomiska svårigheter redan för fem år sedan. De rapporter vi presenterat sedan dess pekar tyvärr inte mot någon förbättring – tvärtom. Vår senaste rapport visar att de försämringar av a-kassan som riksdagen fattade beslut om från årsskiftet ytterligare har försämrat studenternas ekonomiska situation. Reglerna i trygghetssystemen passar därtill illa för denna grupp, som riskerar att falla mellan maskorna i vårt samhälles trygghetsnät. Självklart är detta allvarligt när vi vet att dagens arbetsmarknad ställer krav på livslångt lärande. Det är nödvändigt för oss alla att fortlöpande fylla på kompetens och kunskap för att klara av morgondagens arbetsuppgifter. Samhället borde därför uppmuntra och gynna dem som vill och vågar satsa på studier. Kompetensutveckling är en viktig investering för den enskilde individen, men lika mycket för företagen och för samhället i stort. Den som satsar tid och engagemang på studier ska kunna fokusera på detta, i förvissning om att det finns en trygghet under studietiden. Det är inte rimligt att oro för att ekonomin inte går ihop ska tillåtas splittra koncentrationen och därmed riskera att studierna inte genomförs i rimlig takt eller till och med avbryts. Särskilt besvärlig är situationen för den som vill komplettera sin utbildning senare i livet. Lägger man till detta den otrygghet som bristerna i trygghetssystemen skapar leder det till en situation där många helt enkelt avstår från studier och andra inte klarar av att gå i mål med dem. Sif föreslår därför ett antal förändringar i dagens regelsystem som syftar till att täta de maskor som hotar många studenters ekonomi i dag. • Den som blivit arbetslös och fått avgångsvederlag ska få behålla sin sjukpenninggrundade inkomst. • Den överhoppningsbara tiden i a-kassan för studier förlängs från fem till sju år. • Rätten till grundbeloppet 320 kr/dag i a-kassa direkt efter genomförda studier återinförs. • Huvudsakligen genomförd utbildning, med enstaka missade tentamina ska ge rätt till a-kassa. • Sjukskrivning på deltid för studerande införs. • Tydligare samordning av rehabiliteringsansvaret för dem som arbetar och studerar på deltid genomförs. Förändringarna vi föreslår är varken särskilt kostbara eller komplicerade. Men förändringarna har stor betydelse för dem de berör. Därmed både kan och bör de genomföras snarast. Vi uppmanar därför riksdag och regering att snabbt agera så att den pressade ekonomiska situation alltför många studenter upplever i dag kan vändas till att allt fler vågar och vill investera i egna studier. MARI-ANN KRANTZ


Sol och värme, avkoppling och stimulans. Så vill vi att sommaren ska vara för att ge återhämtning och nya krafter. Men för den som valt att satsa på studier kan sommaren i stället vara en tid av oro och bekymmer. Ekonomiska svårigheter lägger fortfarande i dagens Sverige hinder i vägen för rätten att studera. Det visar en rapport från Sif som presenteras i dag, där närmare 1 400 studenter tillfrågats om sin ekonomiska situation. Av rapporten framgår att var fjärde student har övervägt att avbryta sina studier på grund av ekonomiska svårigheter. En majoritet av studenterna känner oro för att ekonomin inte ska gå ihop över sommaren, en av fyra tvivlar på att pengarna kommer att räcka. Över hälften bygger sin ekonomi på hjälp från föräldrar eller andra personer, nära en tredjedel skulle inte klara en oförutsedd utgift på 1 000 kronor. Rapporten är den tredje uppföljningen av studenters ekonomi som Sif genomfört sedan 2002. Av den nya rapporten framgår att de förändringar som gjordes i a-kasseersättningen från årsskiftet ytterligare har försämrat de ekonomiska villkoren för studenter. Sex av tio studenter bedömer att deras privatekonomi kommer att påverkas av att möjligheten till a-kassa direkt efter avslutade studier försvann vid årsskiftet. Var tredje bedömer att deras privatekonomi under sommaren kommer att påverkas av att rätten till a-kassa under sommaruppehållet också tagits bort. Sif slog larm om studenternas ekonomiska svårigheter redan för fem år sedan. De rapporter vi presenterat sedan dess pekar tyvärr inte mot någon förbättring – tvärtom. Vår senaste rapport visar att de försämringar av a-kassan som riksdagen fattade beslut om från årsskiftet ytterligare har försämrat studenternas ekonomiska situation. Reglerna i trygghetssystemen passar därtill illa för denna grupp, som riskerar att falla mellan maskorna i vårt samhälles trygghetsnät. Självklart är detta allvarligt när vi vet att dagens arbetsmarknad ställer krav på livslångt lärande. Det är nödvändigt för oss alla att fortlöpande fylla på kompetens och kunskap för att klara av morgondagens arbetsuppgifter. Samhället borde därför uppmuntra och gynna dem som vill och vågar satsa på studier. Kompetensutveckling är en viktig investering för den enskilde individen, men lika mycket för företagen och för samhället i stort. Den som satsar tid och engagemang på studier ska kunna fokusera på detta, i förvissning om att det finns en trygghet under studietiden. Det är inte rimligt att oro för att ekonomin inte går ihop ska tillåtas splittra koncentrationen och därmed riskera att studierna inte genomförs i rimlig takt eller till och med avbryts. Särskilt besvärlig är situationen för den som vill komplettera sin utbildning senare i livet. Lägger man till detta den otrygghet som bristerna i trygghetssystemen skapar leder det till en situation där många helt enkelt avstår från studier och andra inte klarar av att gå i mål med dem. Sif föreslår därför ett antal förändringar i dagens regelsystem som syftar till att täta de maskor som hotar många studenters ekonomi i dag. • Den som blivit arbetslös och fått avgångsvederlag ska få behålla sin sjukpenninggrundade inkomst. • Den överhoppningsbara tiden i a-kassan för studier förlängs från fem till sju år. • Rätten till grundbeloppet 320 kr/dag i a-kassa direkt efter genomförda studier återinförs. • Huvudsakligen genomförd utbildning, med enstaka missade tentamina ska ge rätt till a-kassa. • Sjukskrivning på deltid för studerande införs. • Tydligare samordning av rehabiliteringsansvaret för dem som arbetar och studerar på deltid genomförs. Förändringarna vi föreslår är varken särskilt kostbara eller komplicerade. Men förändringarna har stor betydelse för dem de berör. Därmed både kan och bör de genomföras snarast. Vi uppmanar därför riksdag och regering att snabbt agera så att den pressade ekonomiska situation alltför många studenter upplever i dag kan vändas till att allt fler vågar och vill investera i egna studier. Mari-Ann Krantz


Fortsatt prisuppgång för bostadsrätter

Summary: Priserna på bostadsrätter fortsätter stiga över hela landet. På riksplanet ökar priserna med 23 procent under den senaste tolvmånadersperioden. Tendensen för den senaste tremånadersperioden är fortsatt ökande priser. Villapriserna har ökat med 9 procent under det senaste året..

Statistiken från Mäklarstatistik baseras på försäljningen av 12 881 bostadsrätter och 14 273 villor samt 3 413 fritidshus under maj till juli 2007. I riket har villapriserna stigit med 9 procent under senaste tolvmånadersperioden. Tendensen för senaste tremånadersperioden är fortsatt stigande priser. Snittpriset för en villa i riket ligger på 1 814 000 kr. Tendensen är baserad på de köp där tillträde och lagfart ännu ej har skett, varför motsvarande officiell statistik ännu saknas. På riksplanet har priserna på bostadsrätter ökat med glödheta 23 procent under senaste tolvmånadersperioden. Tendensen för de senaste tre månaderna är fortsatt stigande priser. Snittpriset på en bostadsrätt i riket är 1 356 000 kr. Storstockholms villamarknad har ökat i pris med hela 16 procent under den senaste tolvmånadersperioden. Samma siffra för Storgöteborg och Stormalmö är 7 respektive 10 procent. Tendensen för den senaste tremånadersperioden visar på stigande villapriser för samtliga tre storstadsområden. - Troligtvis kommer vi att få se fortsatta ökningar på villamarknaden under hösten, säger Per Johnler, VD på Fastighetsbyrån. Detta gäller särskilt i mer attraktiva områden där man tydligare känner av de skattelättnader som träder i kraft från och med januari 2008. - Bostadsköparna har kalkylerat med kommande räntehöjningar under hösten så prisutvecklingen kommer troligtvis inte påverkas nämnvärt av detta utan fortsätta uppåt i en lugn takt, säger Per Johnler. I Storstockholm och i Stormalmö har bostadsrättspriserna ökat med 23 procent under den senaste tolvmånadersperioden. Värt att notera är prisökningen i centrala Malmö som ligger på hela 29 procent under samma period. I Storgöteborg ligger prisökningen för den senaste tolvmånadersperioden på 19 procent. Tendensen för samtliga tre storstadsområden för den senaste tremånadersperioden, visar på fortsatt stigande priser. - Stockholm innerstads bostadsrättsmarknad närmar sig 55 000 kr/kvm, säger Per Johnler, VD på Fastighetsbyrån. Sommarperioden har bidragit till ytterligare prisökningar pågrund av ett litet utbud på marknaden och många aktiva spekulanter. - Under början av hösten kommer vi antagligen att få se en lugnare prisökningstakt på grund av ett ökat utbud, säger Per Johnler. På riksplanet har priserna på fritidshus ökat med 13 procent för den senaste tolvmånadersperioden, tendensen för de senaste tre månaderna visar på ökande priser. Värt att notera är Storstockholm där priserna på fritidshus har ökat med 20 procent under det senaste året.


Fortsatt OS-hyckel

Summary: Nästa år hålls sommar-OS i Peking och i förra veckan tilldelades ryska Sotji vinter-OS 2014. Men att låta diktaturer arrangera olympiska spel strider mot idrottsliga ideal.

När Peking för nästan exakt sex år sedan tilldelades sommar-OS 2008 tvivlade få på att kineserna skulle gå i land med projektet. Beslutet ifrågasattes utifrån andra utgångspunkter: att ge spelen till ett land som systematiskt kränker mänskliga rättigheter strider mot OS-tanken. De som stödde Pekings ansökan kunde naturligtvis inte förneka frånvaron av demokrati i Kina. Men motargumentet löd att kommunistregimen skulle tvingas att visa större tolerans mot oliktänkande nu när omvärldens ögon riktades mot den. Att åter rata Kina skulle bara göra situationen värre. Förhoppningarna har i stort sett visat sig helt grundlösa. I en rapport från Amnesty International dokumenteras att husarrest, tvångsförflyttningar, övervakning och tillfälliga gripanden allt oftare används mot oppositionella. De mänskliga rättigheterna har på flera områden till och med försämrats. Värdskapet för spelen bidrar alltså inte till ett ändrat sinnelag i Peking. Tvärtom utnyttjas OS av myndigheterna som en förevändning för att slå ned på oppositionella. Amnestys rapport visar att internering utan rättslig prövning har ökat. Inför Internationella olympiska kommitténs, IOK:s, beslut spelade Kina skickligt på omvärldens önskan att det också politiskt skulle utvecklas i en mer öppen riktning. Men programförklaringen till kommitténs ledamöter betyder i dag ingenting för respekten för mänskliga rättigheter. Amnestys krav att IOK sätter press på kineserna besvarar organisationen med att något sådant vore ”orealistiskt”. OS ger global prestige och intensiv uppmärksamhet. Diktaturen i Kina kommer att göra sitt yttersta för att ge en tillrättalagd bild av tillståndet i landet. Även om medierna inte låter sig luras lika lätt som vid Berlin-OS 1936 är det svårt att tänka sig något annat än att Peking 2008 blir en betydande framgång. I den verkliga världen vägde OS-tankens ideal lätt mot viljan att ta del av Kinas turboekonomi och gigantiska marknad. IOK-ledamöterna visste vad som stod på spel och röstade inte med hjärtat utan med hjärnan. Samma deprimerande beteendemönster upprepades i förra veckan med beslutet att låta den ryska badorten Sotji anordna vinter-OS 2014. Återigen svek IOK-ledamöterna. Ryssland är naturligtvis inte i samma klass som Kina, men under president Vladimir Putins år vid makten har polisstatens repressiva strukturer befästs. Att Ryssland ges OS är en bekräftelse på, som för sju år sedan, att kommitténs avvägningar inte influeras av systematiska brott mot de mänskliga rättigheterna. I en kommentar till omröstningen sade en mycket nöjd Putin att den utgjorde ”en bedömning av Ryssland som land”. Han har tyvärr rätt. Omvärlden som oroar sig över ryska övergrepp har föga anledning att tro att utvecklingen bryts; risken är snarare att den stärks. Demokratins tillstånd om sex år är en minst sagt oroande tanke. Men, vet Putin, den slås snabbt bort när andra faktorer påverkar bedömningen: behovet av rysk olja och gas, möjligheten till lukrativa affärskontrakt. Mot den bakgrunden blir debatten om en svensk ansökan att arrangera de olympiska vinterspelen en ironisk påminnelse om att i det globala OS-hycklet hamnar inte alltid den mest välförtjänte högst upp på prispallen. dn


”Algblomningen attackeras med 40-miljonersprogram”

Summary: Miljöminister Andreas Carlgren lovar genomföra tiopunktsprogram för havsmiljön under 2007. Nu kan jag presentera regeringens 40-miljonersprogram för havsinsatser under 2007. Det handlar om skarpsillsutfiskning och syresättning av syrefattiga havsbottnar. Ett avgiftssysstem för handel med utsläppsrätter för fosfor och kväve ska upprättas. Övergödda havsvikar och kustnära sjöar ska inventeras och listas för åtgärder. Samtidigt ska SMHI få resurser att utveckla sina prognoser för algblomningen. Sammantaget är detta en rivstart för vår satsning på området, menar miljöminister Andreas Carlgren.

Vi behöver vända utvecklingen för Östersjöns miljö. I åtskilliga decennier har Östersjön utsatts för hård belastning. Resultatet är tydligt: Övergödning och döda havsbottnar. Den allt större algblomningen vi numera möts av varje år. Utfiskat torskbestånd och dioxinförgiftad lax. När jag tillträdde som miljöminister kunde jag konstatera den otillräckliga situationen: ambitiösa strategier hade arbetats fram, men de följdes inte av motsvarande satsningar i åtgärder. I statsbudgeten var medlen försumbara och knappt märkbara. Ska vi lyckas vända utvecklingen krävs handling. Gifter och utsläpp i Östersjön sedan 50 år märks i dag. Gifter och utsläpp som vi tillför Östersjön i dag kommer att märkas om 50 år. Det kommer därför att ta tid att vända utvecklingen. Politiska ansträngningar för havsmiljön är nödvändiga, även om havsmiljön, precis som klimatfrågan, inte kan lösas med snabba klipp. Regeringen vill inte förlora tid. Redan i vårbudgeten aviserade vi en halv miljard kronor till havsmiljön under den här mandatperioden. I dag presenterar jag regeringens 40 miljonersprogram för havsinsatser under 2007. Vi rivstartar satsningen med tio områden för svenska insatser. Åtgärderna är valda för att snabbt komma i gång och komplettera de mer långsiktiga insatser som redan görs inom exempelvis jordbruket. De lägger även grund för de kommande årens satsning. Det krävs en strategiskt vald sammansättning av åtgärder för att rädda våra hav. Dels krävs långsiktiga insatser för minskat näringsläckage där alla sektorer involveras, dels krävs projekt omedelbart för att till exempel börja restaurera havsvikar och syresätta havsbottnar. Dessutom behövs kunskapsinhämtning, inventering och planering för att insatserna ska få störst och rätt effekt. Regeringens utgångspunkter för havsinsatser ser ut så här: · Den största delen av havsmiljöarbetet skall göras på land. Vi ger oss i första hand på källorna till utsläpp och övergödning. Därför behövs åtgärder mot övergödningen från jordbruket kring Östersjön. Insatser görs redan i dag inom landsbygdsprogrammet, genom våtmarksrestaurering, odling av fånggrödor och inom ”Greppa näringen”. Men även det svenska åtgärdsprogrammet som vi nu sätter i gång speglar tydligt att det krävs åtgärder på land – de gäller inte bara i kustnära områden. Även trafiken och särskilt den tunga trafiken, som spelar roll för havsmiljön, ska bidra med åtgärder. · Vi har valt åtgärder för att nå märkbara resultat. Vi behöver snabbt se att det är möjligt att åstadkomma en förändring för Östersjön. Pilotprojekt som i liten skala återskapar liv i delar av Östersjön kan visa vägen till något mycket större. Dessutom satsar vi sedan tidigare exempelvis på att etablera fjorton fler marina naturreservat och sex fiskefria områden. · Sverige räddar inte Östersjön på egen hand. Sverige driver målmedvetet på för att den aktionsplan som Östersjöländerna ska besluta om i höst blir kraftfull. Det går inte nog att betona vikten av internationella insatser. Om alla reningsverk runt Östersjön uppnår en fosforrening på 90 procent, där Sverige ligger på 95 procent, och fosfatfria tvättmedel införs så skulle blomningen av blågröna alger minska med 50 procent. Det svenska beslutet om fosfatförbud i tvättmedel är ett sätt att gå före och visa det möjliga i den förändring som behövs. · Kunskapen om rätt insatser och situationen i Östersjön behöver öka. Vi vet ytterst lite om landskapet under vattnet. Prognoser för exempelvis algblomning är viktiga för att vi ska kunna förvalta vattnet, inventeringar för att vi ska göra rätt insatser. Långsam återhämtning kräver skyndsamma insatser, men framför allt rätt insatser. Här är nu 40-miljonersprogrammet med 10 insatsområden: 1. Restaurering av havsmiljön genom syresättning, skarpsillsutfiskning och återställda vandringsvägar: Skarpsillsutfiskning kan bidra till bättre balans i Östersjöns ekosystem. Åtgärden bidrar både till minskad övergödning och förbättrad syrehalt. Skarpsillen äter plankton som annars hindrar algtillväxten. Genom utfiskning förs fosfor ut ur Östersjösystemet. Fiskeriverket skall genomföra försöksinsatserna i ett avgränsat kustområde. Vattenlederna för djurarter som vandrar mellan hav och inlandsvatten behöver återställas genom att vandringshinder tas bort. Arbetet inleds i avrinningsområden i Västernorrland och Östergötland. Syresättning av syrefattiga havsbottnar kan bli en framgångsrik åtgärd både i Östersjön och i vissa delar av Västerhavet. Naturvårdsverket skall efter samråd med flera myndigheter utreda möjliga åtgärder, effekter och kostnader för att öka syrehalten. Samtidigt undersöks möjligheterna att använda vindkraft som energikälla. 2. Avgiftssystem för handel med utsläppsrätter för fosfor och kväve: En handel med fosfor och kväve i Östersjöregionen skulle kostnadseffektivt kunna minska övergödningen. Naturvårdsverket ska i samråd med vattenmyndigheter beräkna kostnader för ett sådant system och analysera de samhällsekonomiska effekterna. 3. Minskad miljöpåverkan från enskilda avlopp: Det finns i Sverige fortfarande 400 000 undermåliga enskilda avlopp som svarar för en stor del av de övergödande utsläppen i Sverige. Här krävs krafttag. Länsstyrelserna i Syd- och Mellansverige ska förstärka åtgärderna för att minska miljöpåverkan från enskilda avlopp. Arbetet inriktas på områden där behovet är särskilt stort. 4. Etablering av hänsynsområden i kust- och skärgårdsområden: Hänsynsområden i särskilt känsliga områden utmed kust- och skärgården pekas ut och etableras i skärgårdslänen. 5. Inventering och listning av insatser för övergödda havsvikar och kustnära sjöar: Kranen för vidare utsläpp av kväve och fosfor behöver dras åt. Ett antal länsstyrelser skall tillsammans med vattenmyndigheterna inventera övergödda havsvikar och kustnära sjöar och lista prioriterade insatser. 6. Kartläggning av landskapet under vattenytan: Utsjöbankar ska kartläggas och digitala kartor som beskriver havsmiljön upprättas. Det ger möjligheter till planering av vindkraft och bra fiskeförvaltning. Flera myndigheter, som Naturvårdsverket, Statens energimyndighet, Sjöfartsverket, Sveriges geologiska undersökning och Fiskeriverket, får uppdrag. 7. Förstärkta prognoser för algblomningen i Östersjön och Västerhavet: SMHI skall utveckla de prognoser som görs för algblomningen i Östersjön och Västerhavet. 8. Satellitdatabas för att öka tillgängligheten till data inrättas: Databasen, som inrättas vid Lantmäteriverket, ska bland annat förstärka oljeskyddsberedskapen och möjligheterna att kartlägga algblomningen. 9. Analys av de samhällsekonomiska konsekvenserna av utvecklingen: Det kostar att smutsa ned Östersjön. En samhällsekonomisk analys av värden, kostnader för åtgärder och även av kostnaden för att inte göra något, är ett sätt att samla olika länder och aktörer runt Östersjön till insatser. Analysen kan pedagogiskt komma att visa att det är nödvändigt, bra och lönsamt att satsa på åtgärder. Naturvårdsverket ska lägga grund för den analys som bör involvera fler länder i arbetet. Avsikten är att analysen ska bli en motsvarighet till den Sternrapport som togs fram för klimatet. 10. Stärkt internationellt och regionalt arbete för en bättre havsmiljö: Bland annat tillsätts Sveriges första havsmiljöambassadör för att stärka det aktiva och breda arbete Sverige driver för insatser mellan Östersjöländerna, i EU och internationellt. ANDREAS CARLGREN Miljöminister


”Låt även ensamstående få rätt att inseminera”

Summary: Filosofen Torbjörn Tännsjö: Barnets intresse kan inte alltid sättas främst. Ensamma personer godtas som adoptivföräldrar i Sverige. Men ensamstående kvinnor i vårt land förvägras rätten till donation av spermier vid konstgjord befruktning. Det är en särbehandling som är svår att försvara. Även om vi anser att det är bäst för barnet att ha två föräldrar kan man inte hävda att en mor skadat sitt barn genom att sätta det till världen utan att det finns någon som vill fungera som barnets far. Ska hon anklagas för detta måste vi göra gällande att barnets liv är så hemskt att det hade varit bättre om det inte fötts. Det skriver Torbjörn Tännsjö professor i praktisk filosofi vid Stockholms universitet.

Har gångna tiders heterosexuella norm ersatts av en hetero- och homosexuell norm? Måste man i dag vara heterosexuell eller homosexuell för att passa in i bilden? En diskussion på det temat har nyligen flammat upp. Jag tror de som talar om en sådan, ny, tvåsamhetsnorm har rätt. Ett tydligt exempel på detta är synen på kvinnor som vill anlita en donator vid insemination eller provrörsbefruktning. De förvägras denna möjlighet i vårt land. De förvägras möjligheten trots att lesbiska kvinnor, som lever i ett registrerat partnerskap, i ny lagstiftning har givits motsvarande rätt. Denna särbehandling av ensamstående är svår att försvara. Efter Cecilia Torudds serier och böcker är ”ensamma mamman” ett begrepp i vårt land. Många barn lever med en ensam mamma. I vissa fall kan detta vara resultatet av ett medvetet val från mammans sida (ett tillfälligt ragg på krogen), i andra är det snarare resultatet av omständigheter. Relationen till barnets far höll inte, fadern är numera frånvarande och någon ny social pappa har (ännu) inte inställt sig. I några få (hundratal) fall är det resultatet av insemination utförd i något annat land, som har en mindre fördomsfull syn på ensamma mammor. Allt detta säger oss att tanken om en ensam mamma inte borde komma som någon chock för oss. Ändå tillåts alltså inte den svenska sjukvården medverka med donerade ägg eller spermier, då en ensamstående kvinna med en stark barnlängtan, vill sätta barn till världen. Hur kan det komma sig? Det är inget tvivel om att förbudet vållar obehag för dem som drabbas. Är deras barnlängtan tillräckligt stark, så kan de förstås i många fall bli med barn genom en tillfällig relation. Detta är dock inte oproblematiskt, vare sig för kvinnan eller barnet. Det innebär att deras barn inte bara betraktas som deras, utan även som den tillfällige faderns barn. Juridiska komplikationer kan uppkomma, oavsett vilka överenskommelser som på förhand gjorts mellan kvinnan och mannen. Enda sättet att undvika juridiska komplikationer till följd av att barnet ses också som mannens (till exempel vid arvstvister) är att hemlighålla för barnet vem som fungerat som ”donator”. Varför inte hjälpa dessa kvinnor ur deras situation, genom att göra det tillåtet också för dem att sätta barn till världen genom insemination eller provrörsbefruktning inom den svenska sjukvården? I så fall kommer också den juridiska situationen att i vanlig ordning klaras ut. Det enda argument jag hört för att förbudet ska upprätthållas är någon vag hänvisning till FN:s konvention om barns rättigheter. Barn har rätt till en god uppväxt, brukar det heta. I en sådan ingår, brukar det tilläggas, tillgången till två föräldrar. Om inte annat så är det en slags försäkringsfråga. Om den enda föräldern dör, så finns den andre där och kan ta ansvaret på egen hand för barnet. Denna argumentation är emellertid mycket problematisk. Det är nämligen inte lätt att se hur FN:s barnkonvention ska tillämpas i frågor som rör vilka barn som ska få komma till. Det är en annan sak med adoption. Här finns redan ett barn, vars intressen det är lätt att förstå bör respekteras. Det bör garanteras goda uppväxtvillkor. Man kan förstås undra hur långt barnets intressen bör respekteras. Ska de alltid vara utslagsgivande? Så har vi vant oss vid att resonera i vårt land, men jag tror det finns fall då vi bör tveka att sätta barnets intressen före alla andra intressen. Tänk till exempel på följande möjlighet. Låt oss anta att det visar sig att barn till en viss minoritet i vårt land klarar sig sämre i livet än barn till övriga människor. För att undvika all stigmatisering, låt oss använda barn uppvuxna i Djursholm som exempel. Skulle det vara nog för att motivera ett beslut att förbjuda djursholmare att adoptera barn? Det är vad barnkonventionen tycks kräva. Man kunde kanske hävda att om barn från Djursholm klarar sig sämre än barn från övriga delar av vårt land, så måste man i varje enskilt fall kunna peka på de omständigheter, som ger så olyckliga konsekvenser. Kan man inte därför nöja sig med att förbjuda att föräldrar i dessa omständigheter adopterar, utan att omnämna Djursholm? Men låt oss anta att också då vi försökt exkludera individer i Djursholm på sådana opartiska grunder kvarstår förhållandet att, rent statistiskt, så klarar sig barn från Djursholm sämre än barn som adopteras av andra föräldrar i vårt land. Är det möjligt? Ja, det skulle till exempel kunna förklaras av utbredda fördomar i vårt land mot djursholmare. Men i så fall är jag inte helt övertygad om att barnets intresse verkligen ska få vara avgörande. Detta är förstås ett extremt exempel, och det spelar i det här sammanhanget ingen roll vad vi tänker om det. Vad diskussionen gäller här är inte adoption, där vi förvisso har rätt att ställa mycket höga krav på den som ska adoptera, utan en helt annan fråga, som vi känner bäst från olika diskussioner kring tvångssteriliseringarnas tid. Frågan här är inte hur ett existerande barn bäst ska omhändertas, utan vilka barn som ska tillåtas få komma till världen. Här är det inte så lätt att se vad barnkonventionen har att tillföra diskussionen. Kan man skada ett barn genom att sätta det till världen? Kan man med fog säga att alla ensamma mammor har skadat sina barn genom att beröva dem en pappa? Nej, resonemanget håller inte. För åtminstone många av dessa barn gäller, att hade de inte existerat utan en pappa, så hade de inte existerat alls. I synnerhet är det klart att detta gäller för barn som tillkommer genom donatorinsemination. Men då finns inget utrymme för klagan från barnets eller barnombudsmannens sida. Barn och barnombudsman kan anklaga en frånvarande far för att vara frånvarande, men de kan inte med fog anklaga en ensam mamma för att hon satt barnet till världen utan hjälp av någon person som ville fungera som en far för barnet. Kanske fanns det någon sådan man att tillgå, men med honom skulle hon fått ett annat barn än det hon nu har. Ska hon anklagas på den punkten måste vi göra gällande att barnet lever ett liv så hemskt att det hade varit bättre om det aldrig behövt födas. Är det vanligt att barn (människor) lever liv som det hade varit bättre för dem att slippa uppleva? Visst har det funnits filosofer (Schopenhauer till exempel) som hävdat att vi alla lever liv, som det varit bättre om vi besparats. En berömd judisk vits uttrycker saken så här: – Livet är hemskt, det hade varit bättre att aldrig ha blivit född. –  Javisst, men vem har en sådan tur? Inte ens en på tusen! En sådan pessimism är emellertid orimlig. Den drabbar dessutom urskillningslöst, det vill säga allt avlande av barn, inte särskilt ensamma mödrars. Kan man med fog göra gällande att uppväxten hos en ensam mamma är så riskfylld (hon kan komma att dö) eller så problematisk (barnet kommer att drabbas av grubblerier över sitt ursprung) att samhället borde göra sitt bästa för att förhindra just denna kategori från att sätta barn till världen? En sådan hållning har inget stöd i någon vetenskap (vi vet knappast något alls om hur det går för barn som växer upp med ensamma mammor, vilka valt att vara just det), och sunt förnuft talar för att det går för dem som det gör för folk i allmänhet. Och själva tanken om att en förälder måste kunna garantera optimala (i samhällets ögon) uppväxtvillkor, för att få sätta barn till världen, är obehaglig. Den minner just om forna tiders tvångssteriliseringar. Hade vi haft en barnombudsman på den tiden hade det nog fötts många fler barn! Sammanfattningsvis kan alltså konstateras att med hänvisningen till barnets intresse kan vi bara i undantagsfall hävda att barn inte bör få bli till (då de föds till sjukdomar som medför död och dessförinnan svåra lidanden). Detta är inte något som är typiskt för barn till ensamma mammor. Vid adoption är barnets intresse däremot något som bör väga tungt. Det är ändå rimligt att samhället gör vad som står i dess makt för att dessa skyddslösa barn ska ges bästa möjliga uppväxtvillkor. Det är rimligt att ställa krav på adoptivföräldrar, som vi inte skulle vilja tillämpa på föräldraskap i allmänhet. Men godtar vi denna skillnad, hur besynnerligt är det i så fall inte att ensamstående personer kan godtas som adoptivföräldrar – ty det är vad lagen i vårt land säger – samtidigt som ensamstående kvinnor förvägras rätten till donation av spermier vid konstgjord befruktning! Någon vill kanske invända att detta är en ganska liten sak. Det är en fråga som bara rör några få frivilligt ensamstående kvinnor, med en ovanligt stark barnlängtan. Men också om så vore, så bör ett liberalt samhälle undvika att undertrycka minoriteter, i synnerhet om motiveringen är att de är just minoriteter. Frågan har emellertid också en helt annan dimension. Många barn är i praktiken barn till ensamma mammor. Vissa till mammor som valt att sätta barn till världen utan hjälp av någon social fader. Om dessa barn får veta att samhället gjort vad som står i dess makt för att förhindra att de skulle bli till, så utsänds en obehaglig signal. Dessa barn är i en mening ”oäkta” barn. Det är stigmatiserande att leva med den insikten. Här om någonstans har barnkonventionen tillämpning. Dessa existerande barn bör inte trakasseras av samhället. De bör välkomnas på samma villkor som alla andra barn. Torbjörn Tännsjö


”Avskaffa a-kassan och sjukförsäkringen”

Summary: Centerpolitiker angriper socialförsäkringarna: Samma ersättning för alla bör gälla vid sjukdom och arbetslöshet. Det är dags för centerpartiet att modigt visa vägen till en reform av socialförsäkringssystemet. Ett enhetligt grundtrygghetssystem kan ersätta dagens sjukförsäkring och a-kassa. Med grundtrygghet får alla oavsett inkomst lika stor ersättning. Den ger en grundläggande levnadsstandard och den som vill ha mer pengar vid ett inkomstbortfall får ordna egna försäkringar. Det nuvarande systemet, som inom alliansen främst försvaras av folkpartiet, har inget med solidaritet att göra. Endast 20 procent av pengarna i socialförsäkringssystemet omfördelas mellan individer. Det skriver centerpartisterna Gustav Andersson, gruppledare och landstingsråd i Stockholms läns landsting och Magnus Andersson ordförande i ungdomsförbundet.

Sverige förbereder sig nu inför en reform av socialförsäkringarna. Det ger en utmärkt möjlighet att radikalt öka frihetsgraderna för de enskilda medborgarna. Målsättningen bör vara att kombinera ökad frihet för den enskilde med fortsatt solidarisk omfördelning och grundläggande trygghet för alla. För en frihetsälskande borgerlig regering borde de ideologiska skälen väga tungt när socialförsäkringarna ska reformeras. Socialförsäkringarna hör till de tyngsta vikterna i skattetrycket. Samtidigt går stora delar av inbetalningarna – förr eller senare – direkt tillbaka till löntagaren. Enligt en undersökning går omkring 80 procent av de pengar som medborgarna betalar in i socialförsäkringssystemet tillbaka till samma skattebetalare som betalade in pengarna. Endast 20 procent är omfördelning mellan individer. Denna rundgång har inget med solidaritet att göra utan är uttryck för ett statligt förmyndarskap där medborgaren inte tilltros förmåga att själv hantera sin ekonomi över livscykeln. Socialdemokrater och folkpartister brukar hävda att alternativet till en obligatorisk inkomstförsäkring vid sjukdom och arbetslöshet bara leder till att medborgarna tvingas försäkra sig privat – något som då skulle bli lika dyrt eller dyrare än de skatter man betalar i dag. Men då bortser man helt från att medborgarna faktiskt kan ha – och har – olika önskemål när det gäller graden av inkomsttrygghet. Många personer ser inte en viss ekonomisk risk som ett stort problem. För en del kan ett tydligt ekonomiskt utfall rent av vara en sporre man tycker sig behöva för att anstränga sig och prestera sitt bästa. Detta är delvis en generationsfråga. Försvararna av den traditionella välfärdspolitiken saknar förståelse för den individualism och önskan om flexibilitet som blir starkare för varje generation som kommer ut på arbetsmarknaden. Uppbyggnaden av socialförsäkringarna slår dessutom undan benen för ett antal alternativa trygghetsstrategier för den enskilde och för samhället. Sparande eller investering i det egna boendet eller företaget kan exempelvis vara en alternativ trygghetsstrategi. En vanlig löntagare som befriades från försäkringspremien till de offentliga socialförsäkringarna skulle kunna spara uppskattningsvis 30 000 kronor om året vid full sysselsättning och normal sjukfrånvaro. Vore det inte bättre att dessa pengar avsattes på ett sätt som gjorde dem nyttiga för individen och samhället under tiden fram till dess de behövdes? En sådan förändring skulle ge de flesta medborgarna en buffert av frihetsgrader. Vi inser att dessa idéer framstår som utmanande mot bakgrund av det kompakta och föga kreativa samförstånd som rått kring principerna för svensk välfärdspolitik sedan ATP-striden på 50-talet. Troligen har så många medborgare vant sig vid att staten tar ansvar för tryggheten att många initialt skulle ha svårt att hantera en ökad frihet och det ansvar den skulle föra med sig. Även om systemet måste byggas om är medborgarnas vana vid en statligt garanterad ekonomisk trygghet, en faktor som vi måste ta hänsyn till. Centerpartiet har en lång historia av att ifrågasätta de principiella grunderna för dagens socialförsäkringar. Det är nu dags för Centerpartiet att rusta upp sitt välfärdspolitiska idéarv och med det som utgångspunkt modigt visa vägen till en både nödvändig och önskvärd förnyelse av svensk välfärdspolitik. De praktiska skälen för en reform av socialförsäkringarna är nödvändiga och väl kända: Försäkringarna tar för stor del av skatteutrymmet i ett läge när kostnader för sjukvård, äldreomsorg och annan samhällsservice långsiktigt ökar. Dessutom är systemet sårbart vid stora svängningar i sysselsättningsgraden och sjukfrånvaron såsom i början av 1990-talet. Incitamenten till arbete är svåra att upprätthålla vid en inkomstförsäkring med höga ersättningsnivåer. Grundtrygghetsprincipen innebär att alla medborgare oavsett inkomst får en lika stor ersättning från staten vid sjukdom eller arbetslöshet. Ersättningen bör ligga på en nivå som säkerställer en grundläggande levnadsstandard men samtidigt är så låg att det lönar sig att ta ett arbete. Om medborgaren vill trygga en högre ersättning därutöver så är det dennes ensak att ordna det med privata eller avtalade försäkringar, eller genom eget sparande. Ett enhetligt grundtrygghetssystem skulle kunna ersätta dagens sjukförsäkring och a-kassa. Dessutom skulle det kraftigt avlasta kommunernas socialbidrag. Grundtrygghet innebär en bra balanspunkt mellan individens behov av trygghet och frihet. Alla medborgare tillförsäkras ett konsumtionsutrymme som de kan klara sig på. Fördelningen mellan olika inkomstgrupper förändras inte. Alla inkomstgrupper får sänkt skatt men för hög- och medelinkomsttagarna blir sänkningen av ersättningen mycket större än för låginkomsttagaren. Omfördelningen till de grupper som skulle ha svårast att helt privat säkra trygghet och uppehälle förblir fortsatt starkt. Men samtidigt minimeras rundgången av pengar i systemet och därmed också statens behov att ta ut skatter och sociala avgifter. Samtidigt kvarstår faktum: Ett grundtrygghetssystem måste införas på ett sätt som visar medborgarna att både solidariteten och den personliga tryggheten kan säkras på ett bättre sätt än genom misslyckade statliga inkomstförsäkringar. Grundtrygghetssystemet bör därför – åtminstone under en övergångsperiod – kombineras med ett obligatoriskt välfärdssparande: Ett välfärdskonto. Välfärdskontot är ett individuellt konto där arbetsgivaren gör lagreglerade insättningar på samma sätt som man i dag betalar sociala avgifter. När kontots ägare blir sjuk eller arbetslös får han eller hon göra uttag ifrån kontot för att komplettera sin ersättning från grundtrygghetsförsäkringen. Det bör också vara möjligt att göra uttag från kontot för att komplettera studielån om man väljer att vidareutbilda sig. Fördelarna med ett välfärdskonto är många. Det ger ungefär samma trygghet över tid som dagens system. Det skapar dessutom hundraprocentiga incitament att minimera perioder av arbetslöshet eller sjukskrivning. Dessutom river det dagens instängningar som gör att sjukskrivna och arbetslösa inte väljer utbildning och liknande för att ta sig ur sin situation. Vi ser också att kontot kan förstärka pensionssystemet genom att personer som har överskott på kontot vid fyllda 65 kan föra över pengarna i pensionssystemet. För samhället skulle ett välfärdskonto vara väldigt bra för att öka det privata sparandet, något som är väldigt lågt i Sverige jämfört med andra länder. I förlängningen bör kontot helt upphöra och bli en del av ett vanligt individuellt sparande med särskilda skattelättnader. Det är oerhört viktigt att centerpartiet nu vågar driva på för att få till stånd ett helt nytt trygghetssystem som ökar individens frihetsgrad samtidigt som det ger alla en grundläggande trygghet. Tidpunkten har aldrig varit bättre för att förverkliga idéerna om ett grundtrygghetssystem för alla. Gustav Andersson Magnus Andersson


”Farliga psykpatienter hotar sig till frihet”

Summary: Experter i rättsspykiatri slår larm: Vi har hotats av den misstänkte polismördaren i Nyköping och vågar därför inte längre riskbedöma farliga patienter. Den misstänkte polismördaren kunde under sju års tid hota en rad personer utan att någon psykiatrisk tvångsvård kom till stånd. Läkare, rädda om sina egna liv, har mot sin egen övertygelse intygat att mannen inte har några psykiatriska symtom. Många psykiatriker törs inte skriva vårdintyg för inte bli utsatta för våld. Vi har själva riskbedömt mannen och funnit honom farlig. Därefter har vi hamnat på hans hat- och dödslista. I framtiden kommer vi inte att göra riskbedömningar av farliga psykiskt sjuka på grund av riskerna, skriver professor Henrik Belfrage och överläkare Göran Fransson vid Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall.

Särskilda rättspsykiatriska kliniker bör få ett övergripande ansvar för bedömningar av hotfulla personer med paranoida symtom. Kompetensen och säkerheten inom den allmänna psykiatrin räcker inte till och många psykiatriker törs helt enkelt inte skriva vårdintyg på dessa personer av risk för att själva bli utsatta för hot och våld. Konsekvensen har blivit att knappast någon person i dag, personer inom rättsväsendet inräknade, törs anmäla hot från psykiskt sjuka paranoida personer eftersom man inte kan lita på att den psykiatriska tvångsvården agerar och tar sitt ansvar. Det nu aktuella tragiska polismordet i Nyköping borde aldrig ha fått hända. Gärningsmannens paranoida sjukdom och farlighet var sedan länge belagd och det var inte en fråga om en risk att något skulle hända, utan helt enkelt bara en fråga om när det skulle hända. Trots detta fick mannen vistas ute i samhället i sju år efter frigivningen från sitt tidigare fängelsestraff för dråp och dråpförsök – sju år fyllda av hot och trakasserier mot en rad personer av vilka få eller inga har vågat göra polisanmälan och sju år utan att någon psykiatrisk tvångsvård har kommit till stånd. Detta får inte hända igen, skriver professor Henrik Belfrage och överläkare Göran Fransson, som själva riskbedömt mannen och därefter varit utsatta för allvarliga hot ifrån honom. Redan 1999 pekade vi på en exceptionell farlighet hos den man som nu skjutit en polisman till döds och skottskadat två andra poliser samt en civil person. Mannen led redan då av ett uttalat vanföreställningssyndrom, så kallat kverulansparanoia, och flera personer var redan vid denna tid utsatta för mycket allvarliga hot från hans sida. Beklagligtvis fanns mannen då i kriminalvården i stället för inom rättspsykiatrin, dömd till ett tidsbestämt straff eftersom man i den rättspsykiatriska undersökningen som vidtagits efter det att han knivhuggit tre för honom okända personer varav en dog, klassat hans paranoia som en personlighetsstörning (det vill säga ingen psykisk sjukdom). Detta räckte inte för en dom till rättspsykiatrisk vård. Mannen skulle därmed, hans exceptionella farlighet och hans nu uppenbara psykiska sjukdom till trots, friges efter en på förhand fastställd tidpunkt. Sådana är spelets regler. Detta ovanstående dock sagt med en reservation. En person som är psykiskt sjuk skall förstås tas in via vårdintyg på psykiatrisk klinik för psykiatrisk tvångsvård – detta särskilt om han anses som mycket farlig för sin omgivning. Det är här som det uppenbart brister, menar vi, och bristen är framför allt att finna inom den psykiatriska tvångsvården. Om någon psykiater av någon anledning – av bristande kompetens eller, vilket tyvärr nog är det mest vanliga, av rädsla – inte törs stå för en sådan bedömning, så faller tvångsvården och samtliga de andra professionella personer som någon gång varit inblandade i en rättslig och/eller tvångsvårdsprocess gentemot personen ifråga hamnar då i en mycket utsatt position. Då har nämligen paranoikern ifråga ”fått papper på” att han är frisk, vilket blir en bekräftelse på att alla andra bedömningar av honom som psykiskt sjuk varit helt felaktiga och rent av ondsinta och för detta måste utkrävas hämnd – en hämnd som rättfärdigas med att man själv har blivit angripen och därför har rätt att med alla medel försvara sig. Den sjuke får så att säga bekräftelse i sin sjuka värld varvid hans sjukdom och hans därmed sammankopplade farlighet ytterligare stegras. Här är det uppenbart att få, eller alls någon, person i dag törs lita på att psykiatrin tar sitt ansvar, vilket gör att knappast någon som blir utsatt för hot ifrån en sådan person törs göra en polisanmälan. Ju farligare och sjukare person, desto mindre är sannolikheten att någon vågar anmäla. Det tycks således som om de flesta människor, såväl inom som utom rättsväsendet, mycket väl känner till de svagheter som finns i vårt rättssystem och inom den psykiatriska tvångsvården när det gäller detta. I de hot undertecknade har fått från den nu aktuella gärningsmannen finns nämligen bifogade diverse yttranden från advokater, läkare, med flera, där man skriver att mannen inte fick en ”fair trial” (för att citera en av advokaterna) vid sin förra rättegång, att han inte har några psykiatriska symptom, och att man helhjärtat stöder mannens kamp mot myndigheterna, etcetera, etcetera. Skriver man dessa intyg för att man på fullaste allvar verkligen anser det man skriver Nej, naturligtvis inte. Man gör det förstås för att man är rädd om sitt eget skinn. Man vet nämligen att ställer man inte upp på den paranoikerns villkor så riskerar man själv att drabbas av hot och våld. I detta fall är det också klart att en lång rad myndighetspersoner, läkare, åklagare, med flera under flera års tid har drabbats av en rad allvarliga hot från mannens sida. Antal polisanmälningar Noll. Ingen vågar. I den undersökning som vi gjorde av mannen 1999 skrev vi i vårt yttrande som det var, nämligen att mannen var att betrakta såsom uppenbart psykiskt sjuk och extremt farlig. Detta renderade en lång och allvarlig hotbild mot oss. Givet det regelverk och den bristande kompetens som i dag finns kring den här typen av störningar kommer vi därför sannolikt att i framtiden inte leverera några riskbedömningar när det gäller personer med kverulansparanoia. Det är helt enkelt förknippat med alltför stora risker – risker som samhället uppenbart inte förmår att hantera. Alla som varit i kontakt med mannen ifråga under senare år visste med stor sannolikhet att han skulle komma att agera ut i form av dödligt våld. Detta var helt uppenbart. Ändå har han under de åtta år som gått sedan vi gjorde vår bedömning av honom aldrig blivit föremål för någon psykiatrisk tvångsvård. Nu blev det en ung polisman med hela livet framför sig som fick sätta livet till. Han fick ta smällen istället för oss som finns på mannens ”hat/dödslista” . Det känns fruktansvärt för oss personligen, och är ett stort misslyckande för hela rättsväsendet och inte minst för den psykiatriska tvångsvården. Vi föreslår att när det gäller personer med symtom på kverulansparanoia så bör sådana personer remitteras till särskilda rättspsykiatriska kliniker för närmare utredning – kliniker där man har en särskild kompetens för denna typ av psykisk sjukdom. Den vanliga allmänpsykiatrin ska av ovan angivna skäl inte behöva belastas av detta. Personer med kverulansparanoia är inte särskilt vanliga (vi har personligen bara sett några få fall), men de är inte sällan extremt farliga och deras kamp slutar nästan undantagslöst i dödligt våld om inte sjukdomsförloppet hejdas och/eller personen ifråga inkapaciteras. Här måste det till långa behandlingsperioder med också långa tider av nära observation i en eventuell eftervård. Detta särskilt förstås om personen ifråga, som i det nu aktuella fallet, tidigare bevisat sin farlighet i form av allvarliga våldsbrott. Fall som det vi nu har sett i Nyköping, eller den så kallade bombmannen, eller tandläkaren i Jönköping, med flera, ska inte behöva hända igen, och en rad människor i vårt samhälle ska inte behöva leva under reella hot beroende på att tvångsvården inte agerar mot svårt psykiskt sjuka och farliga människor – detta lika lite som att dessa psykiskt sjuka människor ska lämnas helt utan den vård de så uppenbart är i behov av. Henrik Belfrage Forskningschef vid Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall Professor i kriminologi vid Mittuniversitetet Göran Fransson Specialist i allmän- och rättspsykiatri Överläkare vid Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall


”Regeringen måste stoppa arrangerade äktenskap”

Summary: Stockholms socialborgarråd: Högljudda rop om rasism får inte hindra oss från att ta utsatta ungdomars parti i hederskonflikter. Regeringen måste nu snabbt besluta att svensk lag alltid står på utsatta ungdomars sida. Arrangerade äktenskap är i dag tillåtna om det finns sådana sedvänjor i länderna som de unga kommer ifrån. Detta är ren diskriminering av unga kvinnor (och män) och måste omedelbart upphöra, skriver socialborgarrådet Ulf Kristersson (m) och kriminalinspektör Kickis Åhré Älgamo, från i augusti projektledare för Stockholms stads arbete mot hedersförtryck.

Med sommarlovet inleds en tid av oro för många tonårsflickor. Semestern kan betyda att man ska ”resa hem”. Några fruktar att aldrig komma tillbaka, andra att återvända som nygifta med en kusin eller någon annan landsman som släkten har valt ut. I dag för åtta år sedan mördades Pela Atroshis från Stockholm i sitt gamla hemland och av sin egen familj. Fortfarande trevar sig svensk politik vilset fram i hedersfrågan, utan tydlig riktning eller genomtänkt strategi. Vi vet inte hur många barn och ungdomar i Stockholm som lever med hedersvåld eller hedersförtryck, bara att det är betydligt fler än de vi känner till och att själva våldet bara är toppen på isberget. Kränkningar av ungdomars personliga integritet och lagfästa rättigheter är oacceptabla långt före hoten och våldet. Att få kunskap om hur stort problemet egentligen är och ser ut är en anledning till att Stockholms stad nu inleder ett omfattande arbete med att kartlägga och bekämpa hedersrelaterat familjeliv. En annan orsak är att mota de extrema krafter i grind som på helt olika vis utnyttjar diskussion: Å ena sidan de som hävdar att problemet knappt existerar och att vi som engagerat oss för de drabbade ungdomarna egentligen är rasister drabbade av kulturell fobi. Å andra sidan de som i praktiken säger att så här går det om Sverige fortsätter att ta emot invandrare. För alla oss som tror att Stockholms framtid snarare ligger i att bli en ännu mer internationaliserad storstad finns det starka skäl att bättre än i dag förena öppenhet för nya människor med tydlighet om de gemensamma regler som gäller här. Mer kunskap och nya metoder är nödvändiga i socialtjänstens, skolans och polisens arbete med att förebygga och upptäcka hedersförtrycket. Även vi i Stockholm brister på den punkten och vi har en egen hemläxa att göra. Andra har kommit längre än vi och från till exempel Östergötland och Västra Götaland har vi mycket att lära. Samtidigt har socialtjänstens arbete under senare år generellt blivit mer evidens- och kunskapsbaserat. Det betyder att vi numera gissar mindre och oftare söker förankring i vetenskapliga metoder. Detta måste gälla även hedersförtrycket. Varje gång vi i socialtjänsten misstar hedersproblematiken för en vanlig tonårskonflikt sviker vi utsatta tonåringar på ett sätt som kan få livshotande konsekvenser. Varje gång skolan blundar för elevernas frånvaro i skolämnen som gymnastik och sexualundervisning eller från bad och skolresor – kanske för att slippa en jobbig konflikt med föräldrarna – abdikerar vuxna från sitt ansvar och stänger en av de fredade platser som dessa ungdomar har. Detta sker även i Stockholm och vi har ett omfattande arbete framför oss. Tillsammans med bland andra skolborgarrådet, integrationsborgarrådet, länskriminalens chef och oppositionens företrädare startar vi nu ett mycket ambitiöst arbete mot hedersförtryck i Stockholm. Men allt kan vi inte göra själva. Vårt lokala arbete måste backas upp av en mycket tydligare vilja från regeringen. Ansvarsfördelningen mellan oss och regeringen borde vara enkel: i Stockholm ansvarar vi för alla de lokala, konkreta och individuella insatser som landets mest omfattande och erfarna socialtjänst förfogar över. Vi saknar inte resurser och kapacitet för den uppgiften. Men regeringen måste samtidigt bidra med förändrad nationell lagstiftning som gör det lokala arbetet möjligt och meningsfullt. På tre områden vill vi att regeringen snabbt sätter ner foten och bestämmer sig för att svensk lag konsekvent ska stå på utsatta barns och ungdomars sida – även i laddade hederskonflikter: 1.I Sverige är tvångsäktenskap naturligtvis inte tillåtet. Men det är en klen tröst för de ungdomar som varje år drivs in i arrangerade äktenskap av sina släktingar. Arrangerade äktenskap är i dag uttryckligen tillåtna enligt svensk lag om det finns en ”bakgrund i ett traditionellt kulturmönster”, som det heter i lagens förarbete. Detta är ren diskriminering av de unga kvinnor (och män) som kommer från de aktuella länderna. Det är obegripligt och måste omedelbart upphöra. Att några kommer att uppfatta ett förbud mot arrangerade äktenskap som ett ingrepp i en kulturell sedvänja och högljutt ropa rasism kan inte hindra oss andra från att ta ungdomarnas parti. Barn och ungdomar har individuella rättigheter. I Sverige väljer man själv om och med vem man vill gifta sig. 2.Med dagens lagstiftning måste socialtjänsten alltid kontakta föräldrarna om man startar en utredning om en pojke eller flicka som är under 18 år. Att så långt möjligt försöka lösa konflikter tillsammans med familjen är naturligtvis bra. Men denna regel blundar för att hedersförtrycket och hedersvåldet har en helt annan logik än ”vanliga” svenska familjekonflikter. Resultatet blir att barn och ungdomar inte vågar anmäla den egna familjens olagliga frihets- och integritetskränkningar, eftersom de vet att socialtjänsten först kommer att kontakta just föräldrarna. Lagen måste därför ändras så att socialtjänsten efter särskild prövning får rätt – och blir skyldig – att inleda utredningar om hedersrelaterat förtryck enbart utifrån barnets perspektiv. 3.Som den nyligen publicerade avhandlingen ”Utbildning på (o)lika villkor” visar, tillåts 27 procent av de utlandsfödda flickorna i undersökningen inte att delta i en eller flera av de känsliga skolämnena. Strategierna från skolledningarnas sida varierar, från konflikträdsla via medling till konfrontation. ”Smidighet” och anpassning till föräldrarnas önskan verkar dock vara ett vanligare förhållningssätt än entydigt ställningstagande för alla elevers rätt att få full och allsidig undervisning. Även här måste regeringen och Skolverket fatta beslut som uttryckligen förbjuder den sortens frånvaro från skoldagen. Annars bidrar staten i praktiken till att isolera tusentals ungdomar med invandrarbakgrund från de kamrater och den kunskap som ger dem möjligheter att senare fullt ut verka i det svenska samhället. Det är dags för regeringen att byta fokus i fråga om hedersvåldet. Nyamko Sabunis hållning i dessa frågor har länge varit tydlig och klar. Men tillfälliga projektpengar räcker inte. Regeringens främsta verktyg är inte allmän opinionsbildning utan parlamentariskt lagstiftningsarbete som ger bra förutsättningarna för vårt lokala arbete. Nu behövs en samlad lagstiftning på dessa tre områden. Om regeringen ser till att lagen gäller lika för alla och blir anpassad för vår tids stora problem ska vi i Stockholm göra allt vi kan för att fler barn och ungdomar får möjlighet att ta vara på det bästa som livet i Sverige har att erbjuda. ULF KRISTERSSON KICKIS ÅHRÉ ÄLGAMO