”Skolbibliotek hjälper elever stärka källkritiska förmågan”

Summary: Många elever saknar helt och hållet skolbibliotek, trots att de numera är obligatoriska enligt skollagen. Vår nya forskningsöversikt visar tydligt att väl fungerande skolbibliotek spelar en positiv roll för till elevers kunskaper och källkritiska förmåga. Det bör påverka alla rektorer, skolhuvudmän och ansvariga politiker, skriver Erik Fichtelius.

Kan det verkligen vara värt att satsa på skolbibliotek? Lär sig eleverna mer och klarar de målen bättre? Debatten om skolbibliotek väcker lätt både känslor och minnen till liv. Men skolbibliotek i dag är något annat än en samling doftande äventyrs- eller hästböcker med röda och gröna ryggar. Skolbibliotek är, när de fungerar bra, en pedagogisk verksamhet väl integrerad i skolans samlade arbete. Utredningen om en nationell biblioteksstrategi har i särskilt uppdrag att titta på hur skolbiblioteken kan utvecklas. För att inte stanna vid anekdotiska exempel har fil dr Cecilia Gärdén vid Bibliotekshögskolan i Borås på vårt uppdrag gjort en omfattande internationell genomgång av aktuell forskning kring skolbibliotek. Vad finns det för empiriskt underlag för att bejaka eller förkasta satsningar på skolbiblioteksverksamhet? Forskningsöversikten visar tydligt att skolbiblioteken spelar en positiv roll för elevernas lärande och prestationer. Vi skriver så här i den forskningsöversikt vi presenterar i dag: ”Många års tvärvetenskaplig, internationell forskning visar att bemannade skolbibliotek som samspelar nära med ämnesundervisningen kan ge väsentliga bidrag till elevers lärande. Vi har i dag tillgång till ett stort antal studier som genomförts med olika forskningsmetoder och som sammantaget tydligt pekar på att väl fungerande skolbibliotek kan innebära avsevärda bidrag till undervisning och lärande.” Det är en väldigt viktig slutsats. Den bör påverka alla rektorer, skolhuvudmän och ansvariga politiker. Skolbibliotek gör nytta visar mängder av exempel ur forskningen. Låt oss bara citera några: School library impact studies visar att utbildade heltidsanställda skolbibliotekarier, välfinansierade och välutrustade skolbibliotek med ett varierat utbud tillsammans med elevers besöksfrekvens, tillgång till teknik och antal lån kan relateras till testresultaten. Dow, McMahon Lakin och Court har i en studie som pågått under fyra år konstaterat att de skolor som dragit ner på antalet timmar för skolbibliotekarien, eller som helt tagit bort en skolbibliotekarietjänst, har sett en nedgång i elevernas prestationer. Bikos, Papadimitriou och Giannakopoulo menar att skolbibliotek som är bemannade med specialister, det vill säga för ändamålet utbildad personal, och som har tillräcklig finansiering, förbättrar elevernas studieresultat oavsett socio-ekonomisk status eller tidigare utbildning. Haycock skriver att över 40 års forskning, genomförd på olika platser, på olika utbildningsnivå, i olika socioekonomiska områden, med olika forskningsfinansiärer, av olika forskare, med råge har gett oss kunskap om vilken betydelse kvalificerade skolbibliotekarier och skolbibliotek har för eleverna. Välutrustade, välfungerande skolbibliotek med kvalificerad och motiverad personal leder till kapabla och entusiastiska läsare, informationskompetenta elever och högkvalitativa samarbeten mellan lärare och bibliotekarier. I Sverige finns det få undersökningar som har försökt mäta effekterna av skolbibliotek. Ett undantag är en rapport från Linköping, där kommunen rustar upp några grundskolebibliotek i taget, genom att bemanna så kallade fokusbibliotek med fackutbildade bibliotekarier för att verka läsfrämjande och utveckla elevernas informationskompetens (Eriksson & Drejstam, 2015). Resultaten visade att elever vid skolor med fokusbibliotek presterade betydligt bättre på de frågor som rör källkritik på de nationella proven i SO, samhällskunskap årskurs 6. Studien indikerar att fokusbiblioteken spelar en viktig roll i arbetet med att stärka elevers förmåga att vara källkritiska. Just källkritik är ett av de områden där skolbibliotek kan göra stor skillnad. Linköping är ett av de goda exemplen just nu i skolbiblioteks-Sverige. Samtidigt är likvärdigheten skrämmande dålig. Alltför många elever saknar helt och hållet skolbibliotek, trots att de numera är obligatoriska enligt skollagen. I Göteborg till exempel genomförde kommunen en utredning år 2013–2014 där sammanlagt 198 skolor svarade på en enkät. Av dessa uppgav 26 skolor (varav 23 kommunala) att de helt saknade skolbibliotek. Vi kan konstatera att det i dag, runt om i landet, finns alldeles för stora och många vita fläckar på kartan över skolbiblioteksverksamhet. Det är helt oacceptabelt att det kan skilja som mellan natt och dag kring skolbiblioteken, till och med inom samma stadsdelsförvaltning. Det är alls inte bara en fråga om storlek och resurser, utan i högsta grad en fråga om insikt och ledning. Vi har nu ett gott empiriskt underlag för att påstå att det är både dumsnålt och kortsiktigt, och dåligt för elevernas lärande att inte satsa på skolbibliotek. Det finns naturligtvis inga enkla lösningar för att få till välfungerande skolbiblioteksverksamheter. För att skolbiblioteket ska bidra till elevernas språkutveckling, läsförmåga och lärande av informationskompetens, krävs väsentlig samverkan mellan skolbibliotekarien och lärarna, en utbildad bibliotekarie, att skolbiblioteket har legitimitet i skolan och stöd från skolledningen, att det finns relevanta digitala och fysiska resurser, att lokalen är ändamålsenlig utifrån olika elevgruppers behov och så vidare. Om dessa förutsättningar existerar ger skolbiblioteket substantiella avtryck i elevernas lärande. Detta blir därmed en av de första tydliga slutsatserna i vår fleråriga utredning av biblioteksväsendet. Nu vet vi att skolbibliotek i den mening vi beskriver här har betydelse för elevernas skolresultat. När engagerade pedagoger och välutbildade bibliotekarier samverkar blir det till nytta för elevernas kunskaper och källkritiska förmåga. Det är inte så mycket mer att vänta på. Skolhuvudmännen i kommuner och friskolor har det underlag som behövs för att utveckla biblioteksverksamheten. I tider av faktaresistens och alternativa fakta blir det viktigare än någonsin med platser och verksamheter som förankras i fakta, inte åsikter. Det gäller i synnerhet för alla dem som går i skolan. Erik Fichtelius, nationell samordnare biblioteksstrategi, Kungliga biblioteket I tider av faktaresistens och alternativa fakta blir det viktigare än någonsin med platser och verksamheter som förankras i fakta, inte åsikter. Det gäller i synnerhet för alla dem som går i skolan. Kungliga Biblioteket, KB, har fått regeringens uppdrag att utforma en nationell biblioteksstrategi för att stärka och effektivisera det samlade svenska biblioteksväsendet. Utredningen har redan presenterat en lägesrapport och ska i september i år komma med en bred omvärldsanalys. Uppdraget ska slutredovisas i mars 2019. Utredningen ska ägna särskild uppmärksamhet åt skolbibliotekens utvecklingsmöjligheter. Ett led i detta är den forskningsöversikt som nu presenteras. Arbetet leds av Erik Fichtelius, hedersdoktor i medie- och kommunikationsvetenskap samt mångårig medarbetare inom public service, bland annat som Ekochef, politisk kommentator på Aktuellt och vd för Utbildningsradion.


Bonuslivet: ”Alla andra kompisar bodde med sina egna föräldrar”

Summary: Lina, 40 år, växte upp i en bonusfamilj – eller styvfamilj, som det fortfarande hette då. ”Det var roligt och jobbigt på samma gång”, minns hon i dag. Nu har hon själv två barn och är särbo med en ny man.

Under Lina Agnemars barndom på 1980-talet talade ingen om bonusfamiljer. Man var helsyskon, halvsyskon eller styvbarn. När Lina var två år flyttade hennes föräldrar isär, och hon fick bo hos dem varannan vecka. Hon har inga ”riktiga” syskon, som hon uttrycker det. – Så när mamma fyra år senare träffade en ny man med två barn såg jag det som en verklig bonus. Äntligen fick jag syskon att vara med, berättar Lina. Hon säger att hon var ganska liten när styvfamiljen bildades – och därför inte förstod att alla som kom att ingå i den kanske hade olika förväntningar. – Mammas nye man hade två söner, en av dem var lika gammal som jag och en lite äldre. De hade redan varandra när den nya familjen bildades. – Jag ”förlorade” fördelarna med att vara ensambarn, som att ha ett stort rum och att få all uppmärksamhet. Men så ville jag kanske ha ut mer av den nya syskonrelationen än mina bröder. Fast det är inget vi talat om senare i livet. Lina Agnemar är fyrtio år i dag och har två egna barn. Hon kan med den vuxnas perspektiv se tillbaka på sin uppväxt, vad som var bra och vad som kanske fungerade mindre bra. – Jag fick ganska snart bra kontakt med min styvpappa och mina nya bröder. En av dem gick för övrigt i samma klass som jag i grundskolan. Alla andra kompisar bodde med sina egna föräldrar. – Mamma och hennes nye man träffades på ett föräldramöte. De gifte sig när jag var tio år. Hur reagerade kamraterna på att era mammor och pappor var skilda? – Det fanns nästan ingen annan i samma situation, det var ovanligt att ha föräldrar som separerat. Men det var ingen som ifrågasatte mig eller mina bröder. – I så fall var det snarare så att kompisarna tyckte synd om mig som pendlade mellan mina föräldrar som inte bodde i samma stad. Läs mer: Psykologen: ”Det är svårt att tvinga fram känslor” Därför var det extremt viktigt när hon själv fick barn att de skulle vara minst två syskon i familjen, fortsätter Lina. Så att de alltid skulle ha varandra oavsett vad som händer. Många av Linas och hennes bröders kompisar var nyfikna på hur det var att leva i en familj som avvek från normen i det villasamhälle där hon växte upp. Lina berättar att ingen i hennes nya familj direkt pratade om att det faktiskt var två familjer som skulle jämkas samman. – Först nu, när jag är vuxen, kan jag fundera mer fritt kring min barndom och ungdomstid. Det känns bra att blicka tillbaka, fast allt var inte ljust och bra. – Som barn kunde jag inte riktigt förstå hur de olika relationerna i styvfamiljen såg ut. Det handlar inte om något konkret som det går att peka på, mer om gradskillnader i närhet som kan vara svåra att upptäcka. Därför tror Lina att det är viktigt att styvföräldrarna, bonusföräldrarna, är öppna mot varandra och mot sina barn. Att de vågar prata om både det roliga och det jobbiga. – Det är inte säkert att ett barn eller en förälder automatiskt älskar alla i den nya familjen, och det är något man måste våga tala om. Hur såg ansvarsfördelningen ut i den nya familjen? – Mamma och min styvpappa samarbetade en del, som jag minns det. Men självklart stod mamma mig närmare. – Jag kommer ihåg att hon kunde åka från Nykvarn där vi bodde för att hämta mig tidigt på morgonen i Stockholm när jag varit ute på kvällen. Det blev ändå över tio mil att köra för henne. Något sådant gjorde inte min styvpappa. Din biologiska pappa då? – Vi har alltid haft en fin relation. När jag börjat i skolan bodde jag hos honom varannan helg eftersom han hade flyttat, men i gymnasiet var jag mer hos honom. Men relationen var också komplicerad, enligt Lina. Hon och hennes pappa är väldigt olika som personer och har haft sina duster genom åren. – Men skillnaden mellan honom och Kent, som min styvpappa hette, är att jag aldrig tvivlade på att pappa älskade mig. Jag visste att det han gjorde, både bra och dåligt, var för att han ville mitt bästa och för att han ville vara med mig. Med styvpappan var det inte samma sak, där handlade det kanske mer om att han ville ändra på hur Lina gjorde – eller inte gjorde – saker. – Vi hade helt enkelt svårt att acceptera varandras olikheter. Linas styvpappa gick bort för två år sedan och den händelsen förde henne och de två styvbröderna närmare varandra. – En sådan gång finns liksom inget annat än liv och död, man lägger undan andra problem. Det var i varandra, i det som återstod av familjen, som vi hittade den största styrkan. Linas pappa träffade inte någon ny partner att bilda familj med, men hon märkte aldrig att han var avundsjuk på Linas mamma och hennes nya familj. –  Deras samarbete flöt på och det kändes bra för mig. När Lina Agnemar själv bildade familj var det väldigt viktigt för henne att hon och hennes sambo skulle göra allt för att hålla ihop. – Men när det inte fungerade så lade jag och mitt ex fokus på att vi skulle ha ett så gott samarbete som möjligt för barnens skull. Vi ville inte låta dem märka av eventuella meningsskiljaktigheter. – På den punkten har vi lyckats väldigt bra och är nog duktiga på att sätta barnen främst. Men Lina ser det ändå som ett misslyckade att hon och hennes sambo inte kunde hålla ihop sin familj. – Ja, det är ännu en sorg inom mig. Vi vuxna har gått vidare, men för barnen är det nog ännu jobbigt. Lina har träffat en ny man som bor i Wien i Österrike. De åker ofta till varandra. – Men eftersom han bor så långt borta är han inte någon äkta bonuspappa, mer av en helgpappa. Jag tycker att han har en bra relation till mina barn. Vad tänker dina barn om dina styvsyskon? – Själva kallar vi oss för syskon, de är mina bröder. Men jag och barnen har pratat om att de inte är mina ”riktiga” bröder, och de har inga problem med det. Bonuslivet. Läs tidigare delar Del 5 Nära 250.000 barn lever i ombildade familjer, enligt Barnombudsmannen. Men det finns få studier om hur det fungerar. I några artiklar berättar föräldrar, barn och experter om glädjeämnen och svårigheter med ”bonuslivet”. Läs del 1: En bonusfamilj är högsta vinstlotten – om den fungerar Del 2: ”Alla andra kompisar bodde med sina egna föräldrar” Del 3: Från singelliv till bonusfamilj: ”Ibland drog jag mig undan” Del 4: Rikard: ”Jag lever i ett bonushelvete” Berätta själv! Har du själv erfarenhet av att leva i en bonusfamilj? Dela gärna med dig. Mejla till insidan@dn.se


ADHD ingen förklaring för allmänt oönskade beteenden

Summary: En utbredd missuppfattning av ADHD-diagnosen gör att många människor felaktigt läser in andra negativa beteenden i den än vad som egentligen innefattas. Detta skadar den diagnostiserades möjligheter till att bli välfungerande i samhället.

Det råder begreppsförvirring runt diagnosen ADHD. Diagnosen har ingenting med respektlöshet, aggressivitet eller våldsamhet att göra. Ändå hörs den dyka upp som förklaringsmodell till det ena oönskade beteendet efter det andra. Jag är själv diagnostiserad med ADHD, har lång erfarenhet av att jobba med diagnostiserade ungdomar och träffar ofta dem som är berörda på ett eller annat sätt. Det är tydligt att det råder ett utbrett missförstånd av vad diagnosen egentligen innebär. Det centrala symptomen i ADHD sammanfattas så här i den internationella diagnosmanualen DSM 5: ”Ett ihållande mönster av ouppmärksamhet, och/eller hyperaktivitet/impulsivitet som stör funktion eller utveckling”. Detta är symptomen. Inget mer, inget mindre. Jag hör tyvärr ofta människor använda ADHD som försök att förklara alla möjliga negativa beteenden. Det kan handla om alltifrån självcentrering till aggressionsutbrott. Att använda diagnosen på det sättet gör att den diagnostiserade får sämre förutsättningar till att bli välfungerande i framtiden. Denne leds in i en felaktig självbild där risken ökar för att en självuppfyllande profetia skapas. ADHD kan dock leda till andra typer av problematik i förlängningen beroende på hur omgivningen ser ut. Skolan, till exempel, premierar stillasittande och teoretiska ämnen. Hyperaktivitet är inte alltid en fördel under de förutsättningarna. Om du inte fungerar väl i detta system så kan det i nästa steg leda till konflikter. Ett barn som under längre perioder blir bemött som obekväm, okoncentrerad och störig, ja, då kan barnet kan socialt sett hamna i en negativ spiral. Men ADHD i sig självt har ingenting med aggressivitet att göra. Eller respektlöshet. Eller allmänt dåligt uppförande. Jag har personligen genom livet lärt mig en del om hur jag kan agera när mina symptom gör sig gällande. Om jag till exempel lyssnar på någon och känner tankarna börja studsa runt så försöker jag byta position i rummet. En enkel förändring som för mig kan hjälpa till att uppehålla koncentration. Självinsikt kan man lära sig och den diagnostiserade kan arbeta med sitt beteende. Med det inte sagt att det skulle vara enkelt. Men jag vägrar använda min diagnos som anledning till att ge symptomen fritt spelrum utan tanke på konsekvenser för andra. Samma sak gäller ADHD och aggression. Det finns ett enkelt sätt att kolla om en diagnostiserad elev, som vid upprepade tillfällen hamnar i slagsmål i skolan eller får aggressionsutbrott, skulle göra detta främst på grund av bristande impulskontroll. Försök kolla om eleven ärligt ångrar sina handlingar i efterhand. Om denne inte gör det så har det definitivt inte med ADHD att göra. Då är det dags att söka andra förklaringar. Det kan ju till exempel vara så att eleven faktiskt har rationella skäl till att bli upprörd. Att då bemöta dennes reaktion med att hänvisa till ADHD kan upplevas mycket kränkande, då det förminskar en naturlig reaktion på ett verkligt problem. Samtidigt kan det vara så att individen har ett vanemässigt mönster av att agera i affekt. Där gäller samma bemötande som för vilken elev som helst. När känslorna lugnat ner sig, konfrontera beteendet sakligt och respektfullt. För en lyssnande dialog. Arbeta tillsammans fram en plan för förändring. Jag vet att det här är ett känsligt ämne. Många föräldrar brottas med skammen av att ha ett barn som konstant hamnar i konflikter eller får kritik från skolan. Rädslan för att bli stämplad som dålig förälder gör det lätt att falla för frestelsen att använda diagnosen som ursäkt för både det ena och det andra. Men om man vill sitt barn väl så bör man undvika det. Risken är annars stor att man missar de verkliga faktorerna bakom beteendet. Missbruket av ADHD som diagnos är också en allvarlig förolämpning till majoriteten av oss diagnostiserade. Vi som aldrig slagits, bråkat eller förstört för vår omgivning. Vi som agerar mer respektfullt än de flesta. Som vet hur vi ska bemöta vår omgivning på uppskattat sätt. Ouppmärksam, impulsiv, hyperaktiv - ADHD, javisst. Men inte aggressiv. Inte otrevlig. Inte respektlös. Sånt faller under andra förklaringsmodeller. Ge alla med ADHD, både barn och vuxna, samma chans till inkludering i samhället som resten av befolkningen. Kräv självkritik. Uppmuntra till förändring. För en dialog. Erbjud hjälp om det behövs. Förvänta det bästa.


Summary: SLUTREPLIK. Även om Olle Björk har rätt i att svenska utsläpp är små i ett globalt perspektiv så säger detta ganska lite om Sveriges och Nordens faktiska potential att påverka. Och det ligger i Sveriges och svenska företags intresse att utveckla varor, tjänster och lösningar som resten av världen behöver i klimatomställningen och i en framtida grön ekonomi, skriver Nina Ekelund, Hagainitiativet.

Hagainitiativet har ställt sig bakom det förslag som ett antal internationellt ledande klimatforskare nyligen lade fram i tidskriften Science för att snabbt gå mot ett fossilfritt samhälle. Förslaget går bland annat ut på att länder som redan ligger långt framme, däribland Sverige, ska satsa på nollutsläpp redan 2040 (DN Debatt 24/3). Olle Björk, liksom många innan honom, påpekar att det inte är kostnadseffektivt för Sverige att gå före i klimatomställningen, eftersom kostnaden för utsläppsminskningar är lägre utomlands. Dessutom påpekar Björk att de svenska utsläppen utgör en mycket liten del av de globala, varför minskningar i Sverige inte löser problemet. Även om Sverige lägger flera procent av BNP på minskningar utomlands skulle detta inte heller lösa problemet. Vi måste arbeta på båda fronterna men företagen i Hagainitiativet är exempel på att åtgärder i Sverige ger både affärer och innovationer. Anledningen till att Sverige bör slå vakt om tätpositionen i världen är i högsta grad affärsstrategisk. Det ligger i Sveriges och svenska företags intresse att utveckla varor, tjänster och lösningar som resten av världen behöver i klimatomställningen och i en framtida grön ekonomi. Detta har Olle Björks tidigare uppdragsgivare, Nordiska Ministerrådet, tagit fasta på i rapporten ”Nordic Green to Scale”, där femton klimatlösningar som redan används i de nordiska länderna bedöms kunna minska de globala utsläppen med mer än fyra miljarder ton till 2030. Det motsvarar hela EU:s nuvarande utsläpp. Så även om Olle Björk har rätt i att svenska utsläpp är små i ett globalt perspektiv så säger detta ganska lite om Sveriges och Nordens faktiska potential att påverka. Utmaningen är inte bara att minska utsläpp ton för ton (även om det givetvis måste göras) utan också att skapa lösningar som möjliggör för människor att leva ett gott liv utan klimatpåverkan. Här har Sverige kommit längre än de flesta länder. Varför stoppa denna utveckling, som till dags dato inte kan sägas ha varit något annat än en framgång? Sveriges utsläpp har minskat med 25 procent under åren 1990–2015 samtidigt som BNP ökat med 69 procent. Är inte detta bra? Betyder inte det att den politik som förts av olika regeringar under mer än 25 år stärkt Sveriges ekonomi? Vårt samlade svar är: Självklart. Samtidigt ser vi företag som agerar av rent affärsmässiga skäl. För några år sedan var kostnadseffektivitet och riskminimering i fokus. Idag handlar det om affärsutveckling och konkurrenskraft. Allt fler företag ger sig in på nya affärsområden för att vara en del av en klimatsmart ekonomi. Ju mer långsiktig och förutsägbar politiken är, desto fler gröna och klimateffektiva affärer. Om dessa affärer dessutom kan växlas upp globalt – varför ska vi stoppa det? Nordiska Ministerrådet har förstått det, låt oss nu hoppas att vi fortsätter skapa innovationer, hållbara affärsmodeller och erbjuder dem till resten av världen. Vi ser att det skapar jobb och välfärd. Dessutom är det tillfredsställande att vara del av lösningen! 24 mars 2017 Debattartikel Tio företagsledare i nätverket Hagainitiativet: ”Sverige bör bli utsläppsfritt tidigare – vi vet att det går” Repliker Olle Björk, fd ordförande i Nordiska ministerrådets adhocgrupp för internationell klimatpolitik: ”Förslaget är inte kostnadseffektivt” Slutreplik från Hagainitiativet: ”Affärsmässigt gå före i klimatomställningen” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Dags för allmän screening för att hitta prostatacancer”

Summary: Flertalet män över 50 år testar sig på eget initiativ någon gång för prostatacancer med PSA-prov. Men dagens process är ineffektiv och ojämlik och medför en överdödlighet. Nu finns förbättrade testmetoder och behandlingar. Det är dags att vi börjar använda dessa, skriver fyra läkare och företrädare för Prostatacancerförbundet.

Tvärtemot vad många tror så har dödligheten i prostatacancer minskat drastiskt de senaste 15 åren tack vare ökad tidig diagnostik och effektivare behandling. Nu finns ytterligare förbättrade testmetoder. Vi föreslår därför allmän screening för alla män mellan 50 och 70 år. Socialstyrelsen utreder nu frågan om allmän prostatacancerscreening. Vi anser att tiden är mogen för strukturerad screening liknande den som finns för bröstcancer hos kvinnor sedan 1980-talet. Det är dags att prioritera upp Sveriges numerärt största cancerform och den vanligaste cancerdödsorsaken hos män. Prostatacancer är den vanligaste cancerformen i Sverige och den ledande cancerdödsorsaken bland män. Ungefär 10 000 män drabbas varje år av prostatacancer och 2 400 dör. Tidig upptäckt är avgörande för att minska dödligheten i sjukdomen. För att upptäcka prostatacancer tas i dag ett så kallat PSA-prov, ett blodprov som kan signalera prostatacancer långt innan symtom. För män med ett förhöjt PSA-värde tas ett vävnadsprov från prostata via ändtarmen. Män som har behandlingskrävande cancer i vävnadsprovet får behandling med strålning eller kirurgi. Det har länge betraktats som en allmän sanning att PSA-provtagning följt av vävnadsprov leder till fler upptäckta fall av prostatacancer men utan att dödligheten i sjukdomen påverkas. Men om man tar hänsyn till befolkningsökningen och den åldrande befolkningen så har dödligheten tvärtom minskat drastiskt. För män mellan 40 och 84 år har minskningen varit närmare 30 procent de senaste 15 åren. Ökad PSA-provtagning och förbättrad behandling leder till ökad överlevnad. Huvudorsaken är ökad tidig upptäckt med hjälp av PSA-prov och effektivare behandlingar. Sedan PSA-prov introducerades i slutet av 1980-talet har antalet män som tar PSA-prov konstant ökat. Det har lett till att fler män diagnostiseras och behandlats för prostatacancer. Tack vare omfattande och viktiga skandinaviska studier vet vi nu att tidig diagnostik med PSA och en därtill kopplad ökad behandlingsintensitet med både strålbehandling och kirurgi leder till minskad dödlighet i prostatacancer. Detta stödjs bland annat av den stora screeningstudien i Göteborg som visar på en minskad dödlighet om 40–45procent om PSA utnyttjas optimalt. PSA-provet har stora brister. PSA-provet och efterföljande vävnadsprovtagning från prostata har dock stora brister. Fyra av fem män som i dag tar vävnadsprov efter PSA-prov har inte en behandlingskrävande prostatacancer. Och av de män som tar vävnadsprov måste cirka 3 procent vårdas på sjukhus för blodförgiftning. Förutom den enskilda mannens lidande leder detta till kostnader för samhället och medverkar till utvecklingen av antibiotikaresistens. Även bland de som får diagnos prostatacancer är det minst 30 procent (3 000 per år i Sverige) som diagnosticerats med en tumör som inte bör behandlas. Samtidigt missar dagens diagnostiska metoder 30 till 50 procent av de behandlingskrävande tumörerna. Slutligen sker PSA-provtagning ostrukturerat och utan ett fungerande system för när man ska testa, vad man ska göra vid ett positivt eller negativt test och när och hur man ska behandla när sjukdom påvisats. Detta leder till ett dåligt resursutnyttjande och undermåliga processer för omhändertagande av män med risk för prostatacancer. Tiden från misstanke om prostatacancer till första behandling är därför mycket längre än för andra cancerformer. I Stockholm är mediantiden från misstanke om prostatacancer till första behandling över 200 dagar, att jämföra med 20 dagar för bröstcancer. Förbättrade diagnostiska testmetoder hanterar PSA-provets problem. För att minska den ineffektiva och skadliga testningen behöver de olika stegen inom prostatacancerdiagnostiken förbättras och effektiviseras. Bristerna i prostatacancerdiagnostiken ledde till att Stockholms Läns landsting finansierade utvecklingen och utprovningen av det blodbaserade Stockholm3-testet, som i tillägg till PSA inkluderar nya proteinmarkörer, genetiska markörer och kliniska data. Testet minskar antalet män som tar onödiga biopsier med hälften samtidigt som testet upptäcker 18 procent fler män med behandlingskrävande prostatacancer. Stockholm3-testet (och andra liknande nyutvecklade tester) ger också en tydlig rekommendation och minskar antalet omprovtagingar vilket underlättar en snabbare utredningstid. Nyligen publicerades också starka bevis för magnetkameraundersökningens nytta vid prostatacancerdiagnostik och resultat väntas snart från ett flertal uppföljande studier vars syfte är att optimera användningen av magnetkameran i diagnostiken. Magnetkameran kommer både att minska onödiga vävnadsprov och hitta fler män med behandlingskrävande cancer innan det är för sent. Förbättrad behandling ger färre biverkningar. Även när det gäller behandling har stora framsteg gjorts under de senaste åren. Det omfattande problemet med överbehandling av män med lågrisktumörer kan till stor del hanteras så att dessa män övervakas aktivt och behandlas endast om tumören visar tecken på tillväxt. Vidare har kirurgi och strålbehandling utvecklats så att bieffekterna av behandling minskat när väl behandling behövs. Problem med vattenkastning såsom inkontinens och blåskatarrliknande besvär samt erektionsproblem har minskats genom att precisionen i behandlingarna har förbättrats. Dags att bjuda in män till allmän screening för prostatacancer. Med hjälp av befintlig teknik kan vi alltså förbättra tidig diagnostik, minska väntetiderna och effektivisera användandet av samhällets resurser utan att kostnaderna för vården ökar. Men viktigast av allt, vi kan minska död och lidande i prostatacancer. Simuleringar visar att vi dödligheten i prostatacancer kan minskas med ytterligare 20–30 procent. I dag sker prostatacancertestning på mäns eget initiativ. Enligt Socialstyrelsens riktlinjer ska då testning endast ske efter information om testets för- och nackdelar. Vi vet att detta inte fungerar. Merparten av män över 50 år testar sig någon gång för prostatacancer med PSA men det är en ostrukturerad och ojämlik process som innebär dåligt resursutnyttjande och medför onödigt lidande och överdödlighet i prostatacancer. Tiden är därför mogen för en strukturerad allmän screening för prostatacancer med följande bärande delar: Ett erbjudande om ett blodprovstest till alla män i åldrarna 50 till 70 år med information som ger möjlighet till ett grundat ställningstagande till testning Ett test som kombinerar PSA och andra faktorer och markörer för att med bättre precision finna behandlingskrävande prostatacancer Ett omhändertagande av diagnostiserade män vid specialiserade prostatacancercentra för att optimera behandlingen En standardiserad registrering och uppföljning genom hela vårdkedjan för att övervaka effekterna på hälsa och samhällsekonomi. Kunskapen och verktygen för att på ett mer jämlikt och kostnadseffektivt sätt minska dödligheten i prostatacancer finns. Det är dags att vi börjar använda den. Olof Akre, professor, specialistläkare, urologkliniken, Karolinska universitetssjukhuset, Stockholm Anders Bjartell, professor, överläkare, urologkliniken, Skånes universitetssjukhus, Malmö Henrik Grönberg, professor, överläkare, Karolinska institutet, Stockholm Peter Wiklund, professor, överläkare, urologkliniken, Karolinska universitetssjukhuset, Stockholm Stig Hanno, vice ordförande, Prostatacancerförbundet Calle Waller, vårdpolitisk talesman, Prostatacancerförbundet Tiden från misstanke om prostatacancer till första behandling är mycket längre än för andra cancerformer. I Stockholm är mediantiden från misstanke om prostatacancer till första behandling över 200 dagar, att jämföra med 20 dagar för bröstcancer.


Summary: SLUTREPLIK. Liberala ungdomsförbundet och våra replikanter delar oron över människors livsöden och den ofrihet beroenden innebär, vi är också ense om att narkotikamissbruk är farligt och borde minska. Givet detta borde det inte vara några konstigheter att ställa upp på att utgångspunkten för narkotikapolitiken bör vara att så få som möjligt ska ta skada eller dö av narkotika, skriver Joar Forssell, Liberala ungdomsförbundet.

Liberala ungdomsförbundet annonserade på DN Debatt (26/3) att vi kommer att motionera till Liberalernas landsmöte om att förespråka skademinimering i narkotikapolitiken. Flera debattörer har sedan dess replikerat, Kristdemokratiska ungdomsförbundet, två läkare, en statsvetare och en terapeut. Gunnar Bergström, terapeut, menar att sprutbytesverksamheten som redan finns misslyckats och att politiker velat införa dessa trots att forskning saknas. Detta stämmer inte. Politiker har ofta varit skeptiska till införandet och Karolinska sjukhusets utvärdering av sprutbytet i Stockholm visar att de fungerar. Vidare insinuerar Gunnar att läkemedelsindustrin skulle varit inblandad i påtryckningar mot oss politiker. Detta är en välspridd lögn. Jag har däremot varit i kontakt med kriminologer, läkare, socialarbetare, poliser och brukare som gett sina bilder av hur dagens brukarvård fungerar. Även Kristdemokratiska ungdomsförbundet har reagerat på vår artikel. De svarar i en replik att cannabis är farligt, någonting vi inte tar ställning för (eller emot) i vår artikel. Vi vill att politiken ska sträva efter att minimera skadorna missbruk för med sig, ett förslag som är i linje med den kristdemokratiska ideologin och erkänner att människor inte är perfekta utan felbara och kan behöva stöd för att kunna leva goda liv. Principer Kristdemokraterna också bör ställa upp på. Statsvetaren Björn Johnsson delar vår syn på att skademinimering är en bättre utgångspunkt än nolltolerans. Trots detta replikerar Björn på vår artikel genom att välja mindre fel och argumentera mot dem. Det är till exempel sant att vår siffra på antalet döda är underdriven. Björn missar dock poängen med vår artikel. Det är inte en vetenskapsartikel – det är en politisk deklaration. Vi har brutit mark i den narkotikapolitiska debatten, bidragit till att stigmatiseringen av brukare minskar och banat väg för att Sveriges liberala parti, Liberalerna, ska driva den politik som både jag och Björn förespråkar. De två läkarna Hoffman och Käll skriver att vårt förslag om att låta narkotikapolitiken utgå från att så få som möjligt ska ta skada eller dö av narkotika är ett hån mot de unga som i dag fastnar i ett narkotikamissbruk. Läkare är experter på vad som är skadligt för kroppen men inte på politik. De misslyckas med att svara på hur vi ska få ner Sveriges exceptionellt höga dödlighet i narkotika och erbjuder inga alternativa vägar. Sedan vår artikel publicerades har flera tidigare brukare hört av sig och tackat för att vi motverkar stigmatiseringen av redan utsatta människor och gör ett försök att förändra dagens ohållbar situation. Liberala ungdomsförbundet och våra replikanter delar oron över människors livsöden och den ofrihet beroenden innebär, vi är också ense om att narkotikamissbruk är farligt och borde minska. Givet detta borde det inte vara några konstigheter att ställa upp på att utgångspunkten för narkotikapolitiken bör vara att så få som möjligt ska ta skada eller dö av narkotika. 26 mars 2017 Debattartikel Joar Forssell, Liberala ungdomsförbundet: ”Svensk narkotikapolitik är inhuman och misslyckad” Repliker Gunnar Bergström, alkohol- och drgoterapeut: ”Obehaglig människosyn i skademinskningspolitiken” Eric Dicksson, sjukvårdspolitisk talesperson, KDU Sverige: ”Oansvarigt resonemang om legalisering” Orsolya Hoffman, med dr, överläkare, Beroendecentrum, Mälarsjukhuset, Eskilstuna och Kerstin Käll, med dr, överläkare Psykiatriska kliniken, Universitetssjukhuset, Linköping: ”Drogerna dödar - inte nolltoleransen” Björn Johnson, docent i socialt arbete vid Malmö högskola och Petter Karlsson, socionom och kurator vid LARO psykiatri i Ystad: ”Späckat med faktafel om droger” Slutreplik från Joar Forssell, Liberala ungdomsförbundet: ”Narkotikamissbruk är farligt och borde minska” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Pinsamt av S att ta hårdare tag mot utsatta människor”

Summary: Det är inte värdigt Sverige och Socialdemokraterna att splittra familjer och skapa otrygghet bland människor som flytt från dödshot och trakasserier för att söka skydd och skapa sig en ny framtid. En politik baserad på mänskliga rättigheter kan öka möjligheterna att påverka andra aktörer i Europa, skriver Ulf Bjereld och Thomas Hammarberg.

Empati och mänskliga rättigheter har lågt kursvärde i dagens politiska atmosfär. Under den populistiska högervinden är det ”hårdare tag” som prioriteras. Solidaritet med utsatta människor avfärdas som naiv idealism och beskrivs allt oftare som en öppning för terrorism, kriminalitet eller andra hot mot nationella värden. Sverigedemokraternas verklighetsbeskrivning har påverkat debatten, inte bara i det moderata lägret. För det socialdemokratiska partiet är dessa strömningar en utmaning som kräver särskild eftertanke och ideologisk rannsakan – inte minst inför den kommande kongressen. I regeringsställning har det varit viktigt att demonstrera ”regeringsduglighet” och att bemästra krissituationer. Detta påverkade förstås hållningen till flyktingkrisen hösten 2015 – en situation som verkligen krävde beslutsamhet. Men i dag är läget annorlunda, antalet flyktingar som nu kommer till Sverige är av flera skäl betydligt lägre. Därmed är dagens främsta utmaning att säkerställa att de som redan finns här och har fått eller väntar på uppehållstillstånd kan få en bra start i vårt land. Då är några av den senare tidens beslut direkta hinder för dessa människors möjligheter till snar integration. Uppehållstillstånden har gjorts strikt tidsbegränsade och möjligheten till familjeåterförening försvårats dramatiskt. Det är regler som får inhumana konsekvenser vilka i sin tur saboterar ambitionen om en framgångsrik etablering i det svenska samhället. ”Vi ser det som mycket angeläget att svensk lagstiftning möjliggör snabb familjeåterförening för skyddsbehövande i Sverige”, skriver Röda Korsets generalsekreterare Anders Danielsson (tidigare chef för Migrationsverket) i ett brev till kongressombuden. Människor lider svårt av att inte veta om de kan träffa sina anhöriga. Danielsson påpekar också att en begränsad möjlighet till familjeåterförening får till följd att fler tvingas ge sig ut på livsfarliga resor för att försöka nå Europa och Sverige. Flera motioner till den socialdemokratiska kongressen vill återinföra permanenta uppehållstillstånd och förbättra möjligheterna till familjeåterförening. Partistyrelsen tvekar och yrkar till och med att förslaget om rätt till familjeförening ska avslås. Det verkar här som om signalpolitiken fått väga tyngre än humanitära skäl och vad som främjar det akuta behovet av effektiva integrationsåtgärder. Alla frågor om migration och flyktingmottagande kan naturligtvis inte lösas på nationell nivå; en enskild stat kan inte göra allt själv. Det är en skam för Europa att så många europeiska stater vägrat att ta sitt ansvar när det gäller att ta emot flyktingar. Men det är inte värdigt ett land som Sverige och ett parti som Socialdemokraterna att föra en politik som splittrar familjer och som skapar otrygghet bland människor som flytt från dödshot och trakasserier för att söka skydd och skapa sig en ny framtid. En politik här baserad på principer om mänskliga rättigheter skulle faktiskt även kunna öka möjligheterna att påverka andra aktörer i Europa. Signalpolitiken om ”hårdare tag” tycks också ha påverkat partistyrelsens hållning till de besökande, utsatta EU-medborgarna – de flesta romer – som allmänt getts beteckningen ”tiggarna”. Här handlar det om en annan mycket sårbar grupp i nödsituation. I de riktlinjer som partistyrelsen presenterar inför partikongressen föreslås bland annat att det ska bli lättare att avhysa tiggare från privat mark och att det ska göras en översyn av ordningslagen. I skrivningarna tenderar utsatthet och tiggeri att jämställas, i stället för att se tiggeriet som en av flera strategier för att komma ur och motarbeta utsattheten. Partistyrelsen gör ingen tydlig distinktion mellan åtgärder mot tiggeriet (och därmed dem som tigger) och att bekämpa de förhållanden som pressar människor att vädja om hjälp. Inriktningen är att attackera symptomen snarare än att motverka misärens rötter. Avsikten förefaller vara att få bort dem från vårt land snarare än att stödja deras kamp mot den bottenlösa misären och systematiska diskrimineringen. Om den hållningen blir bekräftad finns risk att stigmatiseringen förstärks och dessa människors situation här – och i hemländerna – kommer att försvåras ytterligare. De extremistiska grupperna på bägge håll skulle förstås notera detta som en framgång. Särskilt obehagligt är att offren tillhör de mest diskriminerade och förföljda i Europas historia. Visst har närvaron av människor som sitter på trottoarer och vädjar om hjälp väckt starka känslor eller rent av ångest hos många. Men det är konstruktiva insatser som behövs för att bemöta misären. Att driva bort dessa människor är ingen hedersam eller ideologiskt acceptabel lösning. Att vädja om hjälp ska inte straffas. Det kommer att ta tid innan reformer beslutas om och ger resultat i hemländerna, men det är ingen ursäkt för oss att förvärra deras situation. Igen, en rättighetsbaserad, principiell politik här är vårt bästa argument för att övertyga vårt grannskap i Europa. Frågorna om asylpolitiken och bemötandet av de utsatta EU-medborgarna blir viktiga på den socialdemokratiska partikongressen. De handlar i grunden om en solidarisk människosyn. Konkret föreslår vi följande: 1 Återinför principen om permanenta uppehållstillstånd i stället för tillfälliga tillstånd för de flyktingar som beviljas asyl. Tillfälliga uppehållstillstånd skapar oro och osäkerhet och innebär att människor förvägras möjligheten att i trygghet planera för sin framtid i Sverige. Därigenom skadas också integrationen, eftersom människors motivation att lära sig språket, utbilda sig och skaffa sig ett arbete minskar om de inte vet om eller hur länge de får stanna i Sverige. 2 Underlätta möjligheterna för familjer att återförenas i Sverige. Splittrade familjer skapar sorg och oro. Splittrade familjer motarbetar integrationen, då ständig oro för familjen är destruktivt för möjligheterna att utbilda sig och etablera sig på arbetsmarknaden. 3 Stöd de utsatta EU-medborgarnas kamp mot påtvingad misär och utanförskap – också via konstruktiva kontakter med deras hemländer och aktiva initiativ inom EU. Den bakomliggande antiziganismen måste motverkas betydligt mer kraftfullt än hittills. EU:s program med sociala fonder mot fattigdomen måste effektiviseras. Problemen kring brister i socialförsäkring och sjukvård måste lösas genom kontakter med hemländernas myndigheter. 4 Säg nej till krav på tiggeriförbud och andra repressiva åtgärder mot de utsatta EU-medborgarna. Att trappa upp vräkningarna är ingen lösning; i stället bör förebyggande åtgärder vidtas för att skapa möjligheter till tillåten, godtagbar övernattning för dessa besökare. Frivilligorganisationer som arbetar för deras hälsa och utbildning samt skydd mot hatbrott bör stödjas. Erfarenheten visar att om boendet och övriga livsomständigheter är trygga ökar möjligheten att både söka och få olika jobb. Socialdemokratin är en frihetsrörelse. Vi har förväntningar om att det socialdemokratiska partiet har förmåga att väga in mänskliga rättigheter, humanitära principer och rationella skäl i diskussionen om vår hållning till dessa utsatta människor. Eftergifter till opinioner som står för repressiva åtgärder vore pinsamma. Visst behövs hårdare tag – mot främlingsfientlighet och rasism. Men inte mot offren. Ulf Bjereld, ordförande Socialdemokrater för tro och solidaritet Thomas Hammarberg, tidigare generalsekreterare i Olof Palmes internationella center Partistyrelsen tvekar och yrkar till och med att förslaget om rätt till familjeförening ska avslås. Det verkar här som om signalpolitiken fått väga tyngre än humanitära skäl och vad som främjar det akuta behovet av effektiva integrationsåtgärder.


Forskaren: ”Elever behöver få ta hjälp av sitt modersmål”

Summary: Elever med annat modersmål än svenska presterar sämre än svenskspråkiga elever i skolan. Forskning visar att de har svårt att förstå vad som sägs på lektionerna. – Om de får ta stöd av sitt eget språk finns potential att krympa klyftan, säger forskaren Zeynep Ünsal.

Endast 70 procent av elever med annat modersmål än svenska går ut nian med gymnasiebehörighet. För svenskspråkiga elever är motsvarande siffra 90 procent. Det visar statistik från Skolverket. Flera internationella studier pekar ut att tvåspråkiga elever kan ha svårigheter att förstå ämnesspecifika begrepp som en av anledningarna till att de i genomsnitt presterar sämre i skolan. Men det är inte bara facktermer som gör det svårt för dem att följa undervisningen. Många gånger är hindren i stället oanade luckor i vardagsspråket. Zeynep Ünsal är doktorand på Stockholms universitet och forskar på tvåspråkiga elevers lärande i NO-ämnena. I en studie följde hon kemiundervisningen i en sjundeklass, där alla elever hade ett annat modersmål än svenska. Zeynep Ünsal beskriver hur eleverna hade svårt att följa lärarens genomgångar, även när han använde sig av enkla pedagogiska grepp. När grundämnet kalk kom på tal använde läraren ordet kalksten för att förklara termen – ovetandes om att det fanns elever i klassen som inte heller förstod ordet kalksten. Däremot kände flera av dem till ordet för kalk på modersmålet. Men det framgick först när de efter lektionen fick möjlighet att slå upp ordet i ett lexikon. – Tanken med min forskning är att vi inte ska fastna vid vad eleverna inte kan, utan i stället titta på vad de kan och hur vi kan hjälpa dem att uttrycka det. Här är modersmålet en viktig resurs, säger Zeynep Ünsal. Under de lektioner som Zeynep Ünsal observerade arbetade klassen med syror och baser. Efter sju lektioner på temat visade det sig att flera av eleverna fortfarande inte hade förstått innebörden av den kemiska termen ”lösning”. En elev trodde att en stark basisk vätska var en lösning för att den kunde ”lösa” problem med stopp i avloppet. Zeynep Ünsal menar att exemplet visar på hur lätt missförstånd kan uppstå av att ord som lösning, energi och kraft har en annan innebörd i det vetenskapliga språket än i det vardagliga språket. – De här orden ställer till det även för enspråkiga elever. Därför är det viktigt att vi diskuterar de vetenskapliga begreppen i skolan. Jag tittar också mycket på hur vi kan använda oss av gester, bilder och föremål för att förklara vetenskapliga begrepp. I sin forskning ser hon hur många av de tvåspråkiga elevernas problem med enkla medel skulle kunna överbryggas. Hon föreslår bland annat att elever med samma modersmål ska tillåtas hjälpa varandra med översättningar och att de kan ges tillgång till lexikon både på lektioner och vid provtillfällen. Samtidigt har hon förståelse för att flera av lärarna hon möter argumenterar emot att låta elever tala andra språk än svenska i klassrummet, utifrån att de då inte vet vad eleverna pratar om. – Men ibland överväger fördelarna nackdelarna. Ofta finns flera modersmål representerade i ett och samma klassrum. Det är inte rimligt att lärarna ska kunna dem. Målet är att eleverna ska lära sig att uttrycka naturvetenskapliga fenomen på svenska och det finns mycket att vinna på att eleverna tillåts ta hjälp av sitt eget språk. Prata naturvetenskap. Det naturvetenskapliga språket kan vara svårt för alla elever. Det blir ännu svårare för den som har begränsningar i det svenska vardagsspråket. Därför är det viktigt att verkligen diskutera vetenskapliga begrepp. Ge elever fler medel när svenskan inte räcker till. Ett lexikon kan vara till stor hjälp. Ett annat enkelt knep är att låta elever med samma modersmål arbeta ihop. Ofta kan den ena ett ord som den andra inte kan.


”Oansvarigt resonemang om legalisering”

Summary: REPLIK. Att likt Joar Forsell (DN Debatt 27/3) påstå att vi skulle skademinimera och minska missbruket av cannabis genom legalisering är ett märkligt, felaktigt och direkt oansvarigt resonemang. För oss unga kristdemokrater är budskapet klart och tydligt: Sverige ska bibehålla sin restriktiva narkotikapolitik, skriver Erik Dicksson, KDU.

Åter ropar legaliseringsivrare högt för att få narkotika legaliserad med argumentet att Sveriges nolltoleranslinje varit misslyckad, men det är fel. Sverige har, i ett europeiskt perspektiv, lägre användande av cannabis bland unga, unga vuxna och vuxna. Att likt Joar Forsell (LUF) påstå att vi skulle skademinimera och minska missbruket av cannabis genom legalisering är ett märkligt, felaktigt och direkt oansvarigt resonemang. En legalisering skulle enbart öka acceptansen för cannabis och där igenom öka tillgången, efterfrågan och skadorna. Det är därför beklagligt att liberalerna låter sig förföras av den internationella knarklobbyns propaganda. De skador som användande av cannabis orsaker har sedan 2000-talet blivit allt mer kända. Ny forskning från Karolinska institutet pekar exempelvis på förhållandet mellan användandet av cannabis och förtidig död. En rapport från WHO pekar dessutom på cannabis hälsoskadliga effekter i form av ökad risk att drabbas av en psykos, panikångest, försämrat korttidsminne, sämre koncentrationsförmåga och minskad förmåga att bearbeta information. Cannabis skadliga effekter är extra stora för den unga hjärnan, innan 25 års ålder, då hjärnan inte än är fullt utvecklad. För oss unga kristdemokrater är budskapet klart och tydligt. Sverige ska bibehålla sin restriktiva narkotikapolitik. Det är av största vikt att staten markerar och tydligt signalerar att narkotikabruk, likt annan brottslighet, inte är okej. KDU är det enda borgerliga ungdomsförbund som är tydliga med att vi inte vill legalisera cannabis och det är djupt oroande att allt fler ungdomsförbund ställer sig bakom ett legaliserande. Droger inskränker människors frihet och minskar dess möjligheter att utvecklas och ta ansvar i livet. Därför ska vi fortsatt vara tydliga i vårt motstånd mot droger och värna den svenska restriktiva narkotikapolitiken, framförallt för våra ungas framtids skull. En ökad spridning av droger i samhället som ett legaliserande av cannabis skulle leda till kommer även öka risken för att fler unga kommer i kontakt med droger och då riska att hamna i missbruk. Det riskerar att slå undan fötterna på enskilda människor samt att splittra familjer och det leder varken till mer frihet eller löser några problem. Det är därför inte rätt väg för Sverige. Kristdemokratiska ungdomsförbundet förespråkar en restriktiv narkotikapolitik och här viker vi inte från vårt ställningstagande. 26 mars 2017 Debattartikel Joar Forssell, Liberala ungdomsförbundet: ”Svensk narkotikapolitik är inhuman och misslyckad” Repliker Gunnar Bergström, alkohol- och drgoterapeut: ”Obehaglig människosyn i skademinskningspolitiken” Eric Dicksson, sjukvårdspolitisk talesperson, KDU Sverige: ”Oansvarigt resonemang om legalisering” Orsolya Hoffman, med dr, överläkare, Beroendecentrum, Mälarsjukhuset, Eskilstuna och Kerstin Käll, med dr, överläkare Psykiatriska kliniken, Universitetssjukhuset, Linköping: ”Drogerna dödar - inte nolltoleransen” Björn Johnson, docent i socialt arbete vid Malmö högskola och Petter Karlsson, socionom och kurator vid LARO psykiatri i Ystad: ”Späckat med faktafel om droger” Slutreplik från Joar Forssell, Liberala ungdomsförbundet: ”Narkotikamissbruk är farligt och borde minska” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Minska pedagogikens roll inom lärarutbildningarna”

Summary: Trots flera reformer är lärarutbildningen fortfarande undermålig. Pedagogiska modenycker har spridits i skolorna utan att det funnits evidens som bevisar effektiviteten samtidigt som svensk pedagogisk forskning är av låg kvalitet. Slopa därför pedagogiken till förmån för kognitiv neurovetenskap och utbildningspsykologi, skriver Isak Skogstad.

Lärarutbildningen har reformerats ett flertal gånger under de senaste decennierna. Trots det tyder mycket på att utbildningens kvalitet fortsatt är undermålig. Ett grundläggande problem är att lärarstudenter inte rustas med kunskaper som är av relevans för deras framtida yrkesutövning. Innehållet och kurserna i lärarutbildningen måste förändras i syfte att höja utbildningens kvalitet. Pedagogiken bör slopas till förmån för kognitiv neurovetenskap och utbildningspsykologi. Vidare måste kravnivån för lärarutbildningen höjas genomgående och inslagen av klassrumsbaserad metodik öka. Trots att Sverige spenderar omfattande resurser på skolan visar internationella mätningar att kunskapsresultaten är låga. Enligt Pisa uppnår var femte elev i slutet av grundskolan inte en godkänd nivå i läsförståelse, matematik eller naturkunskap. Skolväsendet lider av strukturella problem som måste åtgärdas, varav det mest akuta är den otydliga ansvarskedjan som OECD tidigare har kritiserat. Till syvende och sist är det dock vad som sker i klassrummet som är avgörande. Politikens övergripande mål bör således vara att skapa förutsättningar för att öka undervisningens kvalitet. Skollagen stipulerar att skolan ska baseras på vetenskaplig grund och beprövad erfarenhet. Men vilken vetenskap ska ligga till grund för undervisningen? I dag dominerar pedagogiska teorier lärarutbildningen och studier från högskolepedagoger används för att ta beslut som påverkar undervisning. Det finns samtidigt tydliga indikationer på att svensk pedagogisk forskning är av låg kvalitet. Pedagogerna använder sällan så kallade effektstudier, där nya idéer prövas systematiskt i försöksverksamheter för att utvärderas. Enbart två procent av alla doktorsavhandlingar inom pedagogik innehåller effektstudier av en tillräckligt hög kvalitet för att vara användbara. Åtta av tio doktorsavhandlingar i pedagogik är dessutom skrivna på svenska, vilket omöjliggör en granskning av internationella forskare. Kraven på den forskning som ligger till grund för såväl undervisning som lärarutbildning måste vara höga. Konsekvenserna av att pedagogerna inte har mätt effekten av sina rön är påtagliga; pedagogiska modenycker har spridits i skolor utan att det har funnits evidens som bevisar dess effektivitet. Pedagogikprofessorn Jonas Linderoths artikel ”Jag ber om ursäkt för 90-talets pedagogiska idéer” förklarar med all tydlighet hur fel det kan gå när undervisning baseras på vad som är politiskt korrekt eller på modet istället för evidens som visar vad som faktiskt fungerar. Pedagogernas stora inflytande över lärarutbildningarna är ingen naturlag. Det är hög tid att öppna upp utbildningsvetenskapen för mer kvantitativt orienterade discipliner. Utredningen som låg till grund för dagens lärarutbildning hade en intention om att modern hjärnforskning skulle ingå i den utbildningsvetenskapliga kärna som är en del av alla lärarutbildningar. Även om vissa lärarstudenter på sin höjd får möta enstaka inslag i form av kurslitteratur i ämnet, så släpps varken hjärnforskare eller utbildningspsykologer in för att undervisa i lärarutbildningarna. Kognitiv neurovetenskap kan med fördel beskrivas som vetenskapen om lärande. Det är en disciplin som studerar sambandet mellan hjärnans aktivitet och kognitiva funktioner, som exempelvis uppmärksamhet och minne. Neurovetenskapen ämnar förklara hur den mänskliga hjärnan fungerar; hur kunskap lärs in, lagras och tas fram. Då barns kognitiva utveckling och inlärning sker i hjärnan bör forskningsfältets vetenskapliga rön utgöra en naturlig del i en modern lärarutbildning. Det är anmärkningsvärt att blivande lärare inte får lära sig hur inlärning går till, trots att lärare formar sin undervisning baserat på hur de tror att elever lär sig. Kognitiv neurovetenskap kommer inte att kunna beskriva exakt hur undervisningen ska utformas. De grundläggande principerna kan dock hjälpa lärare att bedöma sannolikheten att elevernas inlärning gynnas av en viss undervisning. Hjärnforskning kan dessutom slå hål på flera vanliga missuppfattningar inom skolans värld, som exempelvis idén om att utantillkunskaper är förlegat och att skolan borde fokusera mer på generiska förmågor som kritiskt tänkande och problemlösning. Men årtionden av hjärnforskning visar att kritiskt tänkande inte går att lära ut och att förmågor förutsätter faktakunskaper. Det är exempelvis gynnsamt att elever memorerar multiplikationstabellen i en tidig ålder, då det underlättar mer avancerade matematiska beräkningar i en senare ålder. Neurovetenskapen kan även rusta lärarstudenterna med en skeptisk inställning mot så kallade neuromyter. Dessa myter, som sägs ha sin grund i hjärnforskning, sprids ofta lättvindigt. Det kan handla om myter som att människan bara nyttjar tio procent av hjärnans kapacitet eller att skillnaden mellan höger- och vänster hjärnhalva förklarar varför individer lär sig olika. Lärarutbildningen upplevs ofta som en isolerad verkstad utan koppling till klassrummens verklighet. Var tredje student uppger att de inte får tillräckligt med utbildning i metodik, vilket är den praktiska kärnan i undervisningskonsten. För att förbereda lärarstudenter inför undervisning bör alla lärosäten kopplas till övningsskolor, vilket möjliggör att studenterna kan utveckla sin undervisning kontinuerligt under hela utbildningens gång. Högskolorna bör satsa på fler adjungerande adjunkter, så att fler yrkesverksamma lärare kan dela med sig av sina erfarenheter till lärarstudenterna i högskolan. Vidare behöver antagningskraven till lärarutbildningen höjas. Lämplighetstest i kombination med höga betygskrav bör införas omgående. I Danmark gav skärpta antagningskrav upphov till att antalet studenter med toppbetyg som sökte sig till lärarutbildningen ökade och antalet avhopp minskade. Det är dock ej tillräckligt. Kraven på lärarstudenternas ämneskunskaper måste skärpas och ämnesstudierna för blivande lärare bör förläggas till ämnesinstitutionerna för att säkerställa en hög kvalitet. Läraren är den enskilt viktigaste faktorn för elevernas kunskapsresultat. Undervisning av hög kvalitet förutsätter dock en lärarutbildning av hög kvalitet. Lärarutbildningens kvalitet är avgörande för utbildningens rykte och i förlängningen läraryrkets attraktivitet. Utbildningen behöver kontinuerligt utvecklas och anpassas efter skolans behov. Det är hög tid att kvalitetssäkra lärarutbildningen med en tydlig koppling till hjärnforskning, metodik och klassrummets praktik. Lärarstudenter förtjänar att rustas med de verktyg som krävs för att bedriva god undervisning. Pedagogernas inflytande över lärarutbildningarna måste minska. Isak Skogstad, fd ordförande för Lärarnas Riksförbunds studerandeförening Vidare behöver antagningskraven till lärarutbildningen höjas. Lämplighetstest i kombination med höga betygskrav bör införas omgående. I Danmark gav skärpta antagningskrav upphov till att antalet studenter med toppbetyg som sökte sig till lärarutbildningen ökade och antalet avhopp minskade.


”Dags för S att säga nej till religiösa friskolor”

Summary: Socialdemokraternas partistyrelse föreslår att religiösa friskolor ska få finnas kvar, men att tillsynen och reglerna för dem ska skärpas något. Det är ett steg i rätt riktning, men det räcker inte. Skolan är till för elevernas kunskapsinlärning, inte för att ge olika trossamfund en möjlighet att bedriva religiös påverkan, skriver 13 socialdemokrater.

Skolan ska se till att elever med olika bakgrunder kan mötas. Det är viktigt för att komma bort från vi-och-dem-samhället. Skolan ska även motverka segregation, låta barn och unga själva upptäcka och välja livsåskådning, och vara en frizon för elever som lever under sektliknande förhållanden. Religiösa friskolor motverkar allt detta och hör därför inte hemma i det skattefinansierade och obligatoriska skolväsendet. Det är nu därför hög tid att Socialdemokraterna på den stundande partikongressen tar tydlig ställning för att ställa samma krav på friskolor som på kommunala skolor: hela skoldagen ska vara helt fri från konfessionella inslag. Partistyrelsens förslag att också fortsättningsvis tillåta religiösa friskolor – men skärpa reglerna för dem något – räcker inte. Var sextonde friskoleelev går idag i en religiös friskola. Religiösa samfund kan med hjälp av skattemedel driva skolor, och där propagera för just sin trosinriktning. På skoltid. Utan krav på balans och neutralitet. Inför elever som omfattas av skolplikten. Men utan respekt för att elever kan ha olika livsåskådningar. Men frågan får nu en ny juridisk dimension. Just nu inkorporeras Barnkonventionen i svensk lagstiftning. Därmed måste även barns och ungas religionsfrihet och rätt att själva söka och välja (eller välja bort) religion eller annan livsåskådning garanteras. Religiösa friskolor bryter i praktiken mot denna fri- och rättighet. För vem kan hävda att elever fritt kan forma en egen, självständig, uppfattning i frågor om livsåskådning om de vid skoldagens början, till och från lektioner, på raster och vid skoldagens slut varje dag möts av ensidiga religiösa budskap och påbud? Att Barnkonventionen nu blir svensk lag stärker därför argumenten mot religiösa friskolor. Skolan ska värna självständigt tänkande, inte öppna upp för indoktrinering. De religiösa friskolornas lobbyister brukar lyfta fram Europakonventionens skrivningar om rätt till undervisning som stämmer överens med föräldrarnas religiösa övertygelse. Men Europakonventionen tvingar inte stater att skattefinansiera religiösa friskolor, eller att låta dem ingå i det skolpliktiga skolväsendet. Däremot ska rätten att driva exempelvis bibelskola, koranskola eller humanistiskt konfaläger garanteras – men då på kvällar, helger eller lov. Stater ska förvisso även garantera också barns och ungas rätt att utöva sin livsåskådning. Men i den mån det behöver ske på skoltid, så kan det garanteras utan att tillåta ensidiga religiösa friskolor som drivs av ett visst samfund. Och bönestunder eller dylikt får aldrig gå ut över vare sig undervisningen eller andra elevers fri- och rättigheter. Mest problematiskt är dock att Europakonventionen utgår från föräldrarnas – inte barnens eller ungdomarnas – religiösa övertygelse. Det är ett föråldrat synsätt, som Barnkonventionen rättar till. Barn och ungdomar är egna individer, vars fri- och rättigheter också ska respekteras. Men i den mån Europakonventionen ändå åberopas av de som vill att religiösa aktörer ska få fortsätta att använda skolan för att bedriva religiös påverkan, så ger Barnkonventionen ett ökat utrymme för att stoppa detta. Skollagen är tydlig i att kommunala skolor ska vara helt neutrala inför olika livsåskådningar, både i själva undervisningen och i utbildningen i övrigt. Men för fristående skolor finns ett undantag som infördes under den borgerliga regeringen 1991–94. Den möjliggör för friskolor att ha en ”konfessionell inriktning” och att få skattemedel. Vi behöver nu ta ett politiskt initiativ för att se till att detta undantag stryks. Samma krav på neutralitet, allsidighet och respekt för olika livsåskådningar behöver gälla för alla skolor som drivs med hjälp av skattemedel och som är en del av skolplikten. Det finns ingen anledning att särskilda regler ska gälla friskolor. Det är orimligt att svensk skola och svenska skattemedel kan användas till att skapa plattformar för olika aktörer att utsätta barn för ensidig religiös påverkan. Det finns tyvärr även exempel på att konfessionella friskolor låter religiösa påbud påverka själva undervisningen, exempelvis i att dela upp klasser efter kön. Det kan vi aldrig acceptera. Religiösa friskolor bidrar till att dela upp elever i ett ”vi” och ett ”dem”, vilket skapar minskad förståelse för andra och ökad risk för motsättningar också senare i livet. Dessa skolor motverkar ofta integration och förstärker segregation. Elever med liknande kulturella, religiösa och traditionella hemmiljöer går tillsammans – men möter mer sällan elever med andra bakgrunder och livsåskådningar. Det gäller oavsett religion och huruvida man är nyanländ eller saknar nutida migrationsbakgrund. Religiösa friskolor begränsar och låser in elever i en ensidig bild av världen och andra människor. Vi måste också se alla de barn vars frihet begränsas av strikta religiösa eller traditionella påbud. För många av dessa kan skolan vara det enda andningshålet i en annars kvävande tillvaro. Men om de även tvingas gå i religiösa friskolor, så minskar detta andrum. Skolan bidrar då till att bekräfta och förlänga många barn och ungdomars ofrihet. Om skolan däremot kan vara en fristad från religiös påverkan, så skapar det ökad frihet och möjlighet att möta flera perspektiv och livsåskådningar också för dessa elever. Det finns – slutligen – ett starkt stöd för att begränsa eller stoppa religiösa friskolor i den allmänna opinionen och hos flera andra partier, liksom internt inom vårt eget parti. Att begära att skolan ska vara neutral inför olika livsåskådningar är inte islamofobi, antisemitism eller en attack på kristendomen. Tvärtom är detta sekulära förhållningssätt också på friskolor en förutsättning för att alla ska kunna vara trygga i sin livsåskådning – eller fritt kunna söka en. Socialdemokraternas partistyrelse föreslår att religiösa friskolor ska få finnas kvar, få drivas med skattemedel och vara del av det skolpliktiga skolväsendet – men att tillsynen och reglerna för dem ska skärpas något. Det är steg i rätt riktning. Men det räcker inte. Skolan är till för elevernas kunskapsinlärning, inte för att ge olika trossamfund en möjlighet att bedriva religiös påverkan. På Socialdemokraternas stundande partikongress i Göteborg den 8–12 april 2017 är det hög tid för oss som progressivt kunskaps- och rättighetsinriktat parti att vara tydliga: alla elever har rätt till en skola där alla skoldagar är helt fria från religiös påverkan. Jesper Bengtsson (S), chef tankesmedjan Tiden och kongressombud Sörmland Per Carlsson (S), ordf Socialdemokraterna i Borås och kongressombud Daniel Färm (S), kongressombud, Stockholms län Robert Hammarstrand (S), Göteborgs kongressdelegation Roza Güclü Hedin (S), riksdagsledamot Dalarna Sören Juvas, förbundsordförande HBT-Socialdemokrater Elin Lundgren (S), riksdagsledamot Gävleborg Petter Löberg (S), riksdagsledamot Södra Älvsborg Carina Ohlsson, förbundsordförande S-kvinnor Peter Persson (S), riksdagsledamot Jönköping Andreas Schönström (S), kommunalråd Malmö Tara Twana (S), kongressombud, Stockholms arbetarekommun Ellis Wohlner (S), medlem i Kungsholmens S-förening, Onsdagsklubben och Kooperativa S-föreningen Vi måste också se alla de barn vars frihet begränsas av strikta religiösa eller traditionella påbud. För många av dessa kan skolan vara det enda andningshålet i en annars kvävande tillvaro.


Störst av dem alla var Chuck Berry

Summary: Amerika var boxning, Hollywood och Mad Magazine. Fast först och främst musik, med Chuck Berry i spetsen. Han lyckades förena text och musik så att de förhöll sig till varandra som handen till handsken.

Vilken trist anledning att behöva påminna om det självklara: det var förstås Chuck Berry, inte Bob Dylan, som skulle ha fått det där Nobelpriset i litteratur. Chuck Berrys karriär börjar under åren då vi väl hade det bästa Amerika som någonsin funnits, alltså någon gång under tiden från mitten av femtiotalet till mitten av sextiotalet. Mina första ungdomsår sammanföll med den. Amerika var beundrad förebild för resten av världen, mäktigare, modernare, rikare och mer demokratiskt än någon annan stat, ett land som lämnat McCarthys hetsjakt på kommunister bakom sig och ännu inte på allvar konfronterats med rasfrågan. Min generation älskade detta Amerika. Mer än det egna fosterlandet och mer än vi någonsin skulle komma att älska något annat land. Undantaget skulle för några av oss bli Vietnam, tragikomiskt nog en kärlek på bekostnad av den till Amerika. Fast för egen del blev jag min ursprungliga kärlek trogen. Mitt Amerika var boxning, Hollywood, Mad Magazine (redan namnet hade varit omöjligt i Europa) med Alfred E Neuman och Don Martins galna värld, coca-cola, outslitliga jeans och pocketböcker med dåligt papper som när man stack näsan i dem luktade förföriskt sött. Fast först och främst var Amerika musik, till att börja med jazz. Min första inköpta skiva var en stenkaka med Louis Armstrong (”Basin Street Blues”) och skivan var tvungen att vändas mitt i Gene Krupas trumsolo. Mycket snart försvann dock sjuttioåttavarvarna och ersattes med små ep-skivor (extended play) i vinyl som samlades i ett litet stringställ. Ett talesätt som ”visa mig dina böcker och jag ska säga dig vem du är” fick mot slutet av femtiotalet biblioteket utbytt mot skivsamlingen och ögat mot örat. Också det hade med Amerika att göra. I mitt ställ samsades Louis Armstrong med Kid Ory, så småningom med Chet Baker, The Modern Jazz Quartet och Charlie Mingus, men även med Harry Belafonte, Mahalia Jackson och Doris Day (!). Den verkliga revolutionen kom med rockmusiken. Min generation var med om dess födelse; våra första idoler var Bill Haley, Jerry Lee Lewis och Elvis Presley, tills vi mycket snart upptäckte att de var vita kopior av svarta original, bara avlägset och vagt liknande Little Richard eller Bo Diddley. Och störst av dem alla var Chuck Berry. Vari bestod hans storhet? I den symbiotiska föreningen av text och musik. De förhöll sig till varandra som handen till handsken utan att det gick att egentligen avgöra vad som var vad. Den perfekta fraseringen, det direkta tilltalet (Nadine, is that you?), den omedelbara, osentimentala närheten. Chuck Berry skrev vykort ur den amerikanska vardagen, försedda med frimärken som tog dem över alla ras- och samhällsgränser, ett slags konkret nyenkelhet eller brukspoesi som gav oss snapshots från ett samtida Amerika, oöverträffade i sin fotografiska exakthet. Chuck Berry var sin egen audiovisuella revolution, ett slags tonsatt poet i Edgar Lee Masters eller Sherwood Andersons efterföljd. Bob Dylan? På sensommaren 1965 kom jag tillbaka hem efter ett halvår i Tyskland (på den tiden knappast ens berört av Amerika) och min bror, drygt två år yngre, spelade entusiastiskt upp vad som då fortfarande var en folksångare. Han lämnade mig likgiltig. Kanske hade det att göra med att jag då redan var på väg mot en musik som Chuck Berry häcklat med mer gott humör än sarkasm (roll over Beethoven). Men bristen på intresse för Dylan skulle bestå: för ofarligt, för anemiskt och pretentiöst, för mycket campus, traditionalistens eller epigonens förhållande till den europeiska surrealismens stora tradition, alltsammans transkriberat till Amerika. Varje gång påminde det mig om diktuppläsning med ackompanjerande gitarr, i källare med stearinljus i tomma vinbuteljer och allvarliga unga flickor med långt hår som försökte se ut som Juliette Greco. Men allt det där hade jag redan varit med om. Och framför allt kändes det mer europeiskt än amerikanskt. Chuck Berry däremot var Amerika ofiltrerat och beskrev det som sin samtids störste musikdiktare: med dess ungdom, skoldanser, bilfärder utan mål (with no particular place to go), i Europa då otänkbart, långdistanssamtal (help me, information, get in touch with my Marie) och med dess tafatta erotik, ibland intill gränsen – eller över den – till Nabokovs Lolitaland. För den som var ung under dessa år förblir Chuck Berry en av de få konstnärer som med hjälp av sin förening av ton och ord var med och präglade den etsande skarpa bilden av detta det bästa av alla Amerika. En musik jag mer än ett halvt århundrade senare nynnar ensam i badrummet eller texter jag deklamerar utantill på samma sätt som psalmer, Fröding eller Goethes ”Wandrers Nachtlied”. Och skulle jag staka mig, komma av mig, eller på annat sätt känna existensens hela skandalösa meningslöshet tynga mig, erbjuder mig Chuck Berry mer tröst än de flesta andra: sometimes I will, then again I think I won’t/sometimes I do, then again I think I don’t. Inte så dumt i sin geniala enkelhet. Och denna djupa insikt utan att ens ha varit i närheten av en källare! Min generation älskade detta Amerika. Mer än det egna fosterlandet och mer än vi någonsin skulle komma att älska något annat land. Richard Swartz är journalist, författare och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.


”En vemodig längtan efter en annan tid”

Summary: REPLIK. Vad i den svenska skolan blir bättre av att man stänger ned friskoleföretagens skolor? Den frågan blir aldrig besvarad när Daniel Suhonen med flera startar en debatt om aktiebolagsskolor (DN Debatt 19/3), skriver Marcus Strömberg, vd Academedia.

Sverige har ett unikt bra friskolesystem. Rik som fattig kan välja skola, skolpengen är lika stor för alla. Vi är det enda land i hela OECD där friskolor inte får ta ut avgifter. Alla regler som gäller kommunala skolor, gäller även friskolor. Friskoleföretag får dessutom ha flera skolor och de tillåts gå med överskott. Det gör att många vill öppna skolor i fler och fler områden. Det går dessutom fler och fler elever i fristående skolor, idag 340.000 barn och elever. Köerna för att få en plats består av mer än 100.000 barn. Vad i den svenska skolan blir bättre av att man stänger ned friskoleföretagens skolor? Den frågan blir aldrig besvarad när Daniel Suhonen med flera startar en debatt om aktiebolagsskolor. Debattörerna har förvisso rätt i att olikheten i skolväsendet är ett problem. Men det är absurt att beskriva det som ett resultat av att friskolor tillåtits etablera sig i aktiebolagsform. De kan exempelvis mycket väl ha rätt i att den svenska skolan var världsbäst på likvärdighet för 25 år sedan, även om diskussionen om skolans kvalitet var livlig även då. Men mellan år 1990 och år 2010 fördubblades bostadssegregationen i Sverige, enligt SCB:s beräkningar. Så sent som 2015 kunde Dagens Nyheter visa hur bostadssegregationen ökat massivt på 20 år. Artikeln som startade debatten är inte bara undertecknad av vänsterdebattören Daniel Suhonen. Bland undertecknarna finns också Mats Arnhög. Arnhög är tidigare ordförande i den ideella föreningen Carlssons skola, en elitskola på Östermalm. Sitt goda rykte till trots är Carlssons skola ett utmärkt exempel på problemen med att begränsa friskolorna till stiftelseformen. Ideella stiftelser har normalt varken incitament eller de ekonomiska muskler som krävs för att expandera. Traditioner, erfarenheter och pedagogiska metoder som skulle kunna vara till nytta för fler förblir tillgängliga endast för en liten skara. Trots att Carlssons har anor från 1871 har skolan fortfarande bara plats för cirka 600 elever. Föräldrar som vet hur man navigerar i den här typen av miljöer ställer sina barn i kö redan vid födseln. Får man in ett barn kan man räkna med syskonförtur för det andra. Framväxten av ekonomiskt och socialt utsatta områden får självklart konsekvenser för skolans likvärdighet. Men till skillnad från exempelvis Carlssons skola etablerar sig i alla fall ”aktiebolagsskolor” i dessa områden, och gör sitt bästa för att vända skolresultaten där. Finansdepartementets expertgrupp för studier i offentlig ekonomi skriver: ”Det är de vinstsyftande friskolorna som etableras i områden med fler utrikesfödda, medan det är de icke-vinstdrivande friskolorna som oftare etableras i områden med högre utbildningsbakgrund.” AcadeMedia driver skolor där nästan samtliga elever har utländsk bakgrund. Om staten förbjöd sådana etableringar, hur skulle det gynna eleverna? En till dörr skulle stängas, för människor som inte direkt är bortskämda med alternativ. Suhonens, Arnhögs, Pålssons och Svenssons kritik missar målet så fullständigt att det väcker frågor om deras verkliga motiv. Tanken att det är en vemodig längtan efter en annan tid, när det fanns förutsägbara och inbyggda kontraster mellan de många som inte kunde välja vad de fick, och de få som hade sina elitskolor för sig själva, ligger tyvärr nära till hands. 19 mars 2017 Debattartikel Mats Arnhög, Anne-Marie Pålsson, Daniel Suhonen och Sten Svensson: ”Nej till aktiebolagsskolor ingen höger-vänsterfråga” Repliker Peje Emilsson, grundare och ägare Kunskapsskolan: ”Aktiebolagsskolor naturlig del av svenska modellen” Dan Olofsson, entreprenör: ”Skolors vinst skapas genom professionalism” Anna Ekström, Gymnasie- och kunskapslyftsminister (S); Ardalan Shekarabi, Civilminister (S) och Katrin Stjernfeldt Jammeh, Kommunstyrelsen ordförande i Malmö (S): ”Marknadsstyrningens baksidor behöver bred debatt” Marcus Strömberg, vd Academedia: ”En vemodig längtan efter en annan tid” Slutreplik från Mats Arnhög, Anne-Marie Pålsson, Daniel Suhonen och Sten Svensson: ”Ideella skolor riskerar att konkurreras ut” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Neneh Cherry i filmdebut: Jag har alltid älskat den här staden

Summary: I kväll har filmen ”Stockholm My Love” premiär på Bio Rio. Filmen är skapad av regissören Mark Cousins och huvudrollen spelas av den svenska världsstjärnan Neneh Cherry. – Mitt förhållande till Stockholm har fördjupats av att göra det här, säger Neneh Cherry om filmarbetet.

I ”Stockholm My Love” får vi följa arkitekten Alva när hon vandrar runt på olika platser i Stockholm för att söka tröst efter ett trauma. DN Sthlm träffar Neneh Cherry, som spelar Alva, och Mark Cousins, filmskaparen, i en gammal 70-talsbuss utanför Bio Rio för att följa med till några av filmens nyckelplatser. – Som en icke-stockholmare känns det bisarrt att agera guide, säger Mark Cousins när bussen börjar rulla. Han är född på Irland men bor sedan 30 år tillbaka i skotska Edinburgh där han arbetar som filmskapare och författare. Nu är han i Sverige för att lansera sin nya spelfilm där huvudkaraktärerna är Alva och Stockholm stad. Han förklarar att Alva i filmen inte bara går genom staden, hon talar också direkt till Stockholm och på det viset finner hon tröst och mår bättre. – Jag hoppas att människor som bor här ska se filmen och tänka ”jag har inte varit där”. Ibland är det svårt att se det som finns precis framför näsan, säger han och förklarar att han som utlänning kan bidra med nya perspektiv på staden. Huvudkaraktären Alva spelas av Neneh Cherry, som för många kanske mest är känd för låten ”Buffalo stance” som blev en stor hit 1988. I ”Stockholm My Love” gör hon sin debut som skådespelare och det finns många likheter mellan henne och karaktären Alva, berättar hon. – Min mamma dog för åtta år sedan och en stor del av min personliga process för att hantera sorgen var att jag gick runt. Det är samma sak med karaktären i filmen. Bussen som vi åker i är färgad i rosa och guld och insidan är pyntad med blomgirlanger och ljusslingor. Efter ett par minuter kommer vi fram till Engelbrektskyrkan. Mark Cousins beskriver en scen ur filmen där Alva går upp för en trappa och ser ned i marken. Hon strävar efter säkerhet och mörker och dras därför till den här platsen. – Interiören här är bland den vackraste i världen, säger han innan vi kliver in i kyrkan. – Jag har aldrig varit här inne, erkänner Neneh Cherry. Inne i kyrkan kramar de om varandra och ser ut mot altaret. Man skulle kunna tro att de har känt varandra hela livet, men Neneh Cherry berättar att det är en nyfunnen vänskap. – Det började med att jag fick ett mejl av Mark där han hade skrivit upp ett dussin övertygande anledningar till varför han tyckte jag skulle vara med i filmen. Jag har alltid varit osäker på om jag skulle klara av det, jag kan knappt komma ihåg texterna till mina egna låtar. Men det kändes jättebra, Mark var säker på att jag skulle klara det. Filmen är en lång monolog där tittaren får följa Alvas tankar på de olika platserna. I början av filmen pratar hon engelska, men in mot mitten övergår språket plötsligt till svenska. Mark Cousins förklarar att det är ett kul överraskningsmoment för alla amerikanska eller brittiska tittare som inte känner till att Neneh Cherry är från Stockholm. – Mitt förhållande till Stockholm har fördjupats av att göra det här. Jag har alltid älskat den här staden och jag har stark anknytning hit i och med att jag är född här, säger Neneh Cherry. Bussen går förbi skateparken under Västerbron och Mark Cousins fortsätter med guidningen. – När man tänker på en vacker plats tänker man inte på en skatepark utan kanske snarare Gamla stan, säger han. Bilden av ”vackra platser” utmanas genomgående i filmen och det är ofta långt ifrån klassiska vykortsbilder över Stockholm som visas upp. En av de första platserna som tittaren landar på är Vällingby torg en grå dag. – Jag växte upp i ett underklassområde i irländska Belfast, som försökte vara som Vällingby men som misslyckades totalt utan ett riktigt centrum. Det var en billig version av Vällingby. Den svenska välfärdsidén fungerade mycket bättre än det gjorde i det skithål jag växte upp i och mitt barndomsjag blir avundsjuk när jag ser det. Folk kan se svagheter i Vällingby, men jag som kommer från den misslyckade versionen kan se styrkan i det, säger Mark Cousins. Även Neneh Cherry har fått en mer positiv bild av förorterna och hon beskriver att hon har fått möjlighet att återuppleva Stockholm med hjälp av Mark Cousins. – Jag kan komma ihåg när jag på 80-talet tänkte ”fan, va deppigt” om de här områdena. Men nu har jag fått ett annat perspektiv. Många av de här äldre funkishusen är fina nu, säger hon. Den senaste tiden har bilden av Stockholms förorter i utlandet, framför allt i USA, varit ett hett debatterat ämne. – ”Stockholm My Love” är en film som försöker lära känna staden. För Donald Trump är Sverige ett fantasiland, han kan få plats med allt han vet om landet på ett litet frimärke. Men är man en utlänning så vill man faktiskt komma till Sverige, lyssna och lära sig. Den här filmen ger uppmärksamhet till platser och bygger på nyfikenhet. Det finns en stor brist på nyfikenhet nu i och med Brexit och Donald Trump. Vi behöver ersätta rädslan med nyfikenhet, säger Mark Cousins. Foton i text: Emil Hammarström Läs mer om filmen och Stockholms filmfestival här Läs även: Intervju med Neneh Cherry från 2015 Mark Cousins och Neneh Cherry Neneh Cherry 1989. Foto: Örjan Björkdahl Mark Cousins är regissör och författare. Han är född i norra Irland men bor i dag i Edinburgh i Skottland. Han är mest känd för filmen ”The story of film” från 2011 där han ger en poetisk tripp genom filmhistorian. ”Stockholm My Love” är hans första fiktiva film. Neneh Cherry föddes den 10 mars 1964 i Stockholm. Mamman Moki Karlsson Cherry var konstnär, pappan Ahmadu Jah musiker. Styvpappan var jazzlegendaren Don Cherry. Nenehs halvsyskon är musikerna Titiyo och Eagle-Eye Cherry. Som ung flyttade hon till London och slog igenom stort 1988 med låten ”Buffalo stance”. Favoritplatserna Mark Cousins tre favoritplatser i Stockholm: Skateparken i Rålambshov. Lumafabriken i Hammarbyhamnen. Markuskyrkan i Björkhagen. Här gillar Neneh Cherry att promenera: – Jag älskar när man kommer ut vid Slussen och det bara öppnar sig när man ser ut över Hornsgatan. – Jag gillar tystnaden i Gamla stan. Jag bodde där när jag var yngre och gillar gå i mina gamla fotspår. – Jag gillar att gå längs vattnet i Stockholm.


Flygskatten är inte rätt väg för att rädda klimatet

Summary: Jag anser att alla dessa angrepp mot flyget snarare är symbolpolitik och populism än faktiska åtgärder för att rädda klimatet. Satsa istället på en omställning där bra teknik finns och som utgör en större andel av problemet, exempelvis bilar och kraftverk.

Det är många av oss som vill förhindra en klimatkris, men tyvärr är det allt för många som kommer med symbolpolitik snarare än riktiga åtgärder. En skatt på flygresor kommer inte rädda klimatet, och fram för allt i dess nuvarande utformning och förslag. Det talas mycket om att införa en skatt på själva flygresan snarare än på utsläppen, vilket är det första stora problemet. Det finns många nya flygplan som drar mindre bränsle och därigenom släpper ut mindre koldioxid, men dessa nya flygplan gynnas inte av en flygskatt där alla flygplan får samma skattesats. Det är enbart tänkt att avstånd ska beskattas. Detta kommer inte gynna en övergång till modernare och miljövänligare flygplan utan gynnar snarare äldre och sämre flygplan, då flygbolagen riskerar att få minskade intäkter och därigenom riskerar att inte ha råd med investeringar. Det andra stora problemet med denna symbolpolitik är att det idag inte finns bra tekniska lösningar för att ersätta flygbränslet från fossilt till förnyelsebart. Däremot finns det bra teknik för att skrota gamla kraftverk och bilar, och byta ut dem till miljövänligare alternativ. Och då kraftverk och bilar står för en mycket större andel av utsläppen än flyget så bör man fokusera klimatåtgärderna där istället för på flyget. Så, sluta med symbolpolitiken och angreppen mot flyget, satsa istället på klimatomställning där bra teknik finns och där den stora andelen av problemet finns.


Sex kändes ”onödigt” när de inte kunde få barn

Summary: Efter något år av försök började Linnea och hennes man planera för att ha sex vid rätt tillfällen, för att bli med barn. Så höll de på i något år. ”Från att det hade varit spännande att ha sex – för att se om det skulle hända något – blev det som ett tvång”, berättar Linnea.

Linnea är 32 år och har två barn efter att ha kämpat med ofrivillig barnlöshet i flera år tillsammans med sin man. De träffades 2007, blev pangförälskade och bestämde sig för att de ville ha barn ganska omedelbart. – I början hade vi mycket sex, och eftersom vi ville bli med barn så slutade jag med p-piller, säger hon. När inget hände så gick de till en gynekolog som sa att de antagligen skulle bli tvungna att anstränga sig, på ultraljudet fanns ”en skugga” vid Linneas ena äggledare. Efter något år av försök så började de använda stickor som visade när Linnea hade ägglossning, för att de skulle kunna ha sex vid rätt tillfällen. Så höll de på i något år, men utan att det hände något. – Från att det hade varit spännande att ha sex – för att se om det skulle hända något – blev det som ett tvång: Nu måste vi bli med barn. Läs mer: ”I min kultur pratade man inte om sex” Linnea uppskattar att de hade sex kanske tre gånger per månad när chansen var som störst. När mensen kom blev de först nedslagna. Sedan tog de fram stickorna igen och hoppades. – Tills vi var tvungna att pussla ihop oss själva och förhållandet igen, säger Linnea. Efter tre år tänkte de att det kanske var makens spermier som det var fel på, och gjorde en utredning. Men den visade att det var Linneas äggledare som var problemet och att deras enda chans var ivf (in vitro-fertilisering, det vill säga provrörsbefruktning). – När vi fick det beskedet kände jag mig mer värdelös än någonsin. Jag föreslog att han skulle lämna mig så att han kunde bli pappa med någon som klarade av att ge honom ett barn. Han stannade. Men för Linnea kändes det som om sexlivet hade blivit onödigt på något sätt och det tärde enormt på förhållandet. För sju år sedan gjorde de ivf i Uppsala. Hormonerna som Linnea fick ta gjorde att hon hamnade i ett sorts konstgjort klimakterium. Sedan tog hon sprutor för att producera ägg som man sedan tog ut på kliniken. Fyra ägg blev befruktade. Ett av dem sattes in i Linnea och de andra tre frystes in. – Tidigt i vecka sju fick vi ett missfall som gjorde att vi kastades ned i en hemsk känsla. Samlivet avstannade nästan helt, berättar Linnea. Ett halvår senare satte man in ett annat av de befruktade äggen. Linnea blev gravid, men hon blödde mycket. – Jag var så rädd att något skulle gå fel att vi kanske hade sex två gånger under de följande nio månaderna. Jag mådde väldigt dåligt psykiskt och maken hade bara att finna sig. När barnet hade kommit så började de snart längta efter ett syskon eftersom de hade fler ägg i frysen. Det första försöket som de gjorde resulterade i ett utomkvedshavandeskap, det vill säga att ägget fastnar utanför livmodern. Linnea opererades akut och de tog bort båda hennes äggledare. – Alla sa att de tyckte att det hade gått bra eftersom jag överlevde. Men jag såg det som en ofrivillig abort och hamnade i en depression. De genomgick ytterligare en ivf-behandling och fick till slut ett andra barn som snart ska fylla ett år. – Sexlivet är fortfarande knackigt men på väg åt rätt håll. Jag börjar återigen känna att sex kan vara en njutning, utan att det nödvändigtvis måste leda till barn. Kristina Ljungros är förbundsordförande i RFSU. Hon menar att behovet av sex förändras mycket under livets faser och att en grupp som kommer att ta ett allt större utrymme i debatten framöver är de ofrivilligt barnlösa, som Linnea och hennes man. – Vi vet att 10–15 procent inte lyckas bli gravida trots att de inget hellre vill än att bilda familj. Hur påverkas sexlivet och relationen av att man kämpar med graviditetstester, och försöker undvika att äta och dricka det ena och andra för att lyckas bli gravid? Det pratar vi alldeles för lite om i dag. Foto i text: Lotta Härdelin Den svenska synden Del 4. Hur ser sexvanorna ut i Sverige? Det ska Folkhälsomyndigheten ta reda på genom en stor undersökning. Den senaste gjordes på 1990-talet och mycket är annorlunda i dag, tror experterna. Läs tidigare artiklar här: ”Vi lever med parallella normer kring sex” Många frågetecken kring porren – men den kan påverka hjärnan Sex kändes onödigt när de inte kunde få barn ”I min kultur pratade man inte om sex” Läs andra artiklar: Så håller ni lusten vid liv i en lång relation Många unga kvinnor har smärta vid samlag De vanligaste orsakerna till otrohet Så onanerar svenskarna Så talar du med barnen om nätporren Förbud är ingen framkomlig väg


”Nej till aktiebolagsskolor ingen höger-vänsterfråga”

Summary: Grundskolan ska enligt lag vara likvärdig. Men detta är omöjligt att leva upp till om man tillåter aktiebolagsskolor – som av lönsamhetsskäl är tvingade att försöka exkludera svagpresterande elever. Detta borde inte vara en höger-vänsterfråga. Vi måste tillsammans få bort aktiebolagen ur skolan, skriver fyra skoldebattörer.

Sverige är unikt i världen med att tillåta vinstdrivna skattefinansierade aktiebolag inom grund- och gymnasieskolan. Trots att många länder har studerat vårt skolsystem under de 25 år som gått sedan vinstdrivna aktiebolag tilläts, har inget annat OECD-land tagit efter. Det är ingen tillfällighet utan det beror på att andra länder inte vill ha alla de negativa effekter som aktiebolagen har medfört i skolan. Grundskolan är obligatorisk för alla barn och enligt skollagen ska den vara likvärdig. Det innebär att alla barn har rätt till en utbildning av hög kvalitet utan hänsyn till föräldrarnas ekonomiska eller sociala förhållanden. Den övergripande principen för skolpolitiken i en demokrati är att alla ska inkluderas. Skolpolitiken skall inriktas på att alla elever garanteras rätten att få gå i en bra skola och få en bra utbildning av hög kvalitet. Alla skolor ska vara bra skolor. Den principen blir omöjlig att leva upp till om man har aktiebolagsskolor. Enligt aktiebolagslagen ska ett aktiebolag ha som mål att gå med vinst. Drivkraften att vända sig främst till de elever som kostar lite att undervisa blir därför mycket stark för det är ju dessa som genererar den största vinsten. De fungerar väl i skolan och presterar bra även med låg lärartäthet och de behöver inget eller lite extra stöd för att nå målen. Den skolpeng dessa elever tilldelas räcker väl till att täcka de kostnader aktiebolaget har för utbildningen och det blir dessutom över till vinst. Aktiebolagets fokus på lönsamhet innebär att de är tvungna att försöka exkludera svagpresterande elever. De elever som kommer från socioekonomiskt svaga hem och som behöver extra stöd för att nå skolans mål tar aktiebolagen helst inte in. Dessa elever kostar nämligen mer än de genererar i skolpeng och äventyrar därför skolbolagets vinst. Skolaktiebolagens sätt att fungera skapar ett segregerat skolsystem. Barn till välutbildade, ekonomiskt starka och engagerade föräldrar sorteras till aktiebolagsskolorna. Övriga elever får de kommunala skolorna ta hand om. För tjugofem år sedan, innan aktiebolagen etablerades i det svenska skolsystemet, var den svenska grundskolan bland världens bästa när det gällde likvärdighet. Då kunde många barn som kom från hem utan studietraditioner studera vidare, bli aktiva i samhällslivet, göra karriärer och senare starta företag. Sverige var världsbäst på klassresor. Den tidens skola var bra för individerna, samhället, näringslivet och demokratin. Den likvärdiga skolan har byggt Sverige starkt. Men nu är detta historia. Den senaste Pisa-rapporten och en rad andra rapporter visar tydligt att den svenska skolans likvärdighet försämrats i en rad avseenden. Elevernas familjebakgrund har fått ökad betydelse för elevernas resultat. Skillnaderna mellan skolor och mellan låg- och högpresterande elever har ökat. Den bild som Pisa och andra rapporter ger är att den svenska grundskolan dras isär. Vi får allt fler elever som inte klarar grundskolan och som riskerar att hamna utanför både arbetsmarknad och samhällsliv. Det är en djupt oroande utveckling. Vi är långt ifrån ensamma om vår analys att aktiebolag är en olämplig driftsform för just skolor. Peje Emilsson, som i dag äger Kunskapsskolan AB, var tidigt medveten om skolaktiebolagens sätt att fungera. Redan 1992, när han var ordförande i Enskilda Gymnasiet, en stiftelseägd skola i Stockholm, dömde han i en debattartikel i Dagens Nyheter ut aktiebolagsformen som en olämplig driftsform för skolor: ”Stiftelsen/den ideella föreningen är i dagens Sverige den bästa formen för att driva privat skola. De som i dag föreställer sig att man ska göra om kommunala skolor till aktiebolag har inte tänkt igenom alla konsekvenser av sina idéer.” (DN 6 mars 1992.) Senare när det blev möjligt att tjäna mycket pengar på skolaktiebolag ändrade sig tydligen Peje Emilsson. I dag är han en av de flitigaste förespråkarna för att aktiebolag ska kunna göra vinster i skolan dock utan att driva i bevis att just vinstintresset bidrar till att uppfylla det demokratiska målet. De ideellt drivna friskolorna däremot, precis som Peje Emilsson sa, är den bästa formen att driva privat/valfri skola. Allt eventuellt överskott i dessa återinvesteras i skolverksamheten till gagn för dess elever i motsats till aktiebolagen som delar ut eventuellt överskott till gagn för sina aktieägare. Vi som undertecknat denna artikel har olika bakgrunder och erfarenheter och vi är oense i en lång rad samhällsfrågor. Men när det gäller frågan om skolans likvärdighet har vi en gemensam uppfattning, nämligen att aktiebolag inte hör hemma i skolan. Det borde inte vara en höger-vänsterfråga utan det är en fråga om demokrati och om vilket samhälle vi ska ha. När aktiebolagens sätt att fungera ställs mot de demokratiska principerna måste de demokratiska ges företräde. En skola som, för att tillfredsställa sina vinstintressen måste segregera elever i lönsamhetshänseende är djupt problematisk. Det kommer att skapa stora samhällsproblem i årtionden framöver. Det bryter mot de grundläggande demokratiska värden som byggt upp vårt land och det bryter mot skollagens portalparagraf om att skolan ska vara likvärdig. Ett demokratiskt samhälle måste ge alla elever likvärdiga möjligheter till en bra utbildning. Därför anser vi att de politiska partierna bör ta sig samman och över blockgränsen samarbeta för att ta bort aktiebolagen ur den svenska skolan. Mats Arnhög, entreprenör och tidigare ordförande i Ideella föreningen Carlssons skola Anne-Marie Pålsson, docent i nationalekonomi, tidigare riksdagsledamot (M) Daniel Suhonen, chef vid fackliga idéinstitutet Katalys, kongressombud (S) Sten Svensson, tidigare chefredaktör Lärarnas tidning, aktiv i Nätverket för en likvärdig skola Trots att många länder har studerat vårt skolsystem under de 25 år som gått sedan vinstdrivna aktiebolag tilläts, har inget annat OECD-land tagit efter. Det är ingen tillfällighet utan det beror på att andra länder inte vill ha alla de negativa effekter som aktiebolagen har medfört i skolan.