Mei Ming såldes på BB bara för att hon är flicka

Summary: När Mei Ming föddes hade hennes föräldrar redan en dotter och hoppades på en son. Därför lämnade de henne på BB. Tjugo år senare möter Mei Ming sin biologiska familj igen, och inser att hon har en lillasyster.

För två år sedan, på Mei Mings tjugoårsdag, ringer hennes pappa upp. Mei Ming läser vid universitetet och sover där i veckorna. Hon hör i luren att han är upprörd. - Du måste komma hem, din farfar ska begravas, säger han. Mei Ming har redan begravt sin farfar en gång, när hon var sju år gammal. Ur minnet dyker grannarnas antydningar upp, ord som förföljt henne hela livet, men som hon vägrat tro på. Är det sant? Är hennes föräldrar inte hennes biologiska föräldrar? Är hon, Mei Ming, adopterad? I telefon berättar Mei Mings adoptivpappa hur allt egentligen gått till. Mei Mings biologiska pappa är från Shanghai. Under kulturrevolutionen förvisas han till Heilongjiang, en provins längst upp i nordöstra Kina. Där träffar han Mei Mings mamma och de bildar familj. När Mei Mings föräldrar väntar sitt andra - och enligt lagen sista - barn är de helt inställda på att det måste bli en son, eftersom de redan har en dotter. Ett ultraljud tas under graviditeten och plötsligt står det klart för föräldrarna att det inte är en son de väntar, utan en dotter. Deras värld rasar samman. I juni 1987 bestämmer de sig för att åka till Shanghai för att föda och där låta barnet "försvinna", så att de kan återvända till hembyn och söka tillstånd för ett nytt barn: den efterlängtade sonen. - Det var min biologiska faster som tipsade mina adoptivföräldrar om att det fanns en flicka till salu på BB, berättar Mei Ming. Nyfödd skickas Mei Ming hem till sin biologiska farmor, som har svårt att ta hand om babyn. Mei Ming får återvända till sjukhuset på grund av vanvård, farmor har varken kunnat hålla henne ren eller ge henne ordentligt med mat. Några veckor efter födseln återvänder föräldrarna till Heilongjiang. Då är Mei Ming såld. Tjugo år senare lyder Mei Ming sin adoptivpappa och går på sin biologiske farfars begravning. Hon ska för första gången träffa sina biologiska föräldrar. Eftersom Mei Mings mamma bott i Heilongjiang har hon aldrig kunnat etablera en egen relation till sin svärfar. Mei Ming anar därför att anledningen till att hennes mamma kommer till begravningen är att hon vill träffa sin bortadopterade dotter. Vitklädd, enligt klädkoden för begravningar, kommer mamma emot Mei Ming, hon verkar uppspelt. Men hennes ögon är röda, kanske har hon gråtit. Vid sin sida har mamma en flicka som är ett år yngre än Mei Ming. En avgrund öppnas i Mei Mings inre. Hon blir presenterad för sin lillasyster. Hur är det möjligt? Hur kan en förälder göra så? Tankarna mal i Mei Mings huvud. Varför var det bara hon, Mei Ming, som valdes bort i familjen? Efter begravningen äter de lunch tillsammans. Mei Ming sitter bredvid sin biologiska mamma som anstränger sig att vara snäll. Hon beställer in de finaste rätterna, men Mei Ming uppskattar inget av maten på tallriken. Mamma försöker få Mei Mings lillasyster att kalla henne storasyster. Lillasystern vägrar. Mei Ming upplever mammans ansträngningar som beräknande. Mei Mings biologiske far sitter mitt emot henne. Mei Ming ser på honom, hon tvingas konstatera att hon till utseendet liknar honom. I hela sitt liv har hon självklart tyckt att hon liknar sina adoptivföräldrar, nu inser hon att hon egentligen inte är ett dugg lik dem. - När jag träffade mina biologiska föräldrar blev jag djupt besviken. Jag tycker inte om deras sätt. De har behandlat sitt barn som en handelsvara. Jag hatar tanken på att det var människor som de där två som gav mig livet. Var mitt enda värde för dem att jag kunde inbringa lite pengar? Hur kunde de överge mig? Och varför kommer de och gråter nu? Mei Ming kan inte förstå varför föräldrarna inte kunde fostra henne, om de planerat att föda och fostra en pojke. Trots att det gått två år sedan mötet blir Mei Ming djupt upprörd när hon berättar om det. - Min biologiska mamma har ingen utbildning, hon talar en dia-lekt som jag inte förstår. Jag ville inte förstå vad hon sa. Jag kunde inte ens se henne rakt i ögonen. Hennes biologiska föräldrar är fattiga bönder, hennes lillasyster har inte fått gå i skolan och är allmänt ouppfostrad, menar Mei Ming. - Jag tror faktiskt att de ångrar sig i dag. Jag har fått en bra utbildning och en bra uppfostran, jag har precis avlagt min universitetsexamen. Mina adoptivföräldrar har gett mig ett mycket bättre liv än vad mina biologiska systrar har fått. Men livet med adoptivföräldrarna har inte bara varit en dans på rosor. Mei Ming har aldrig kommit riktigt bra överens med sin adoptivmamma. Under tio års tid försökte adoptivföräldrarna få egna barn. Två gånger blev mamman gravid men fick missfall båda gångerna i fjärde månaden. Efter det var det omöjligt för dem att få egna barn. Det var då de fick tipset om att Mei Ming fanns på BB, till försäljning. Trots att Mei Ming och adoptivmamman tillbringat mycket tid på tu man hand när pappa varit borta och arbetat, har de aldrig kommit varandra riktigt nära. Mei Ming upplever att hon aldrig blivit accepterad som ett riktigt barn. Adoptivmamman har dessutom ett fruktansvärt dåligt humör. - Jag minns en gång när jag tog mod till mig och skrek tillbaka till henne. Då tog hon fram en flera meter lång bambukäpp som hon jagade mig med nerför gatan. Hon slog mig med käppen inför ögonen på alla grannarna, de stod och såg på som om det vore en operaföreställning. Det var enormt smärtsamt, inte bara fysiskt. Mei Ming kan konstatera att det nog är hennes far som egentligen har adopterat henne. - Min pappas kärlek har jag aldrig tvivlat på. Varje gång när han varit ute på någon resa i jobbet, tog han med sig det som han visste var min älsklingsMat hem. Jag tror faktiskt att mina föräldrar aldrig har älskat varandra. De lever i ett uppgjort äktenskap. Mei Ming minns när hon var liten och hennes pappa lämnade och hämtade henne vid skolan varje dag när han var hemma. När hon talar om sin adoptivpappa öppnas dörrarna till Mei Mings hjärta, till honom känner hon en närhet och kärlek som är gränslös. - Pappa och jag är varandra nära som bror och syster, han är bättre än min bästa vän. Visst kan han tjata på mig om mitt skolarbete, eller vilka vänner jag umgås med, men det gör ingenting. Mei Ming beskriver sin adoptivfar som en riktig hemmaman. När han kommer hem från jobbet tar han på sig förklädet och pysslar i köket. Han har hand om all matlagning och all disk. Det är vad män från Shanghai är berömda för, sin huslighet. När Mei Mings mamma och pappa är hemma samtidigt blir det ofta gräl. Därför brukar mamma försvinna efter måltiderna. Hon går ut på gatan, sitter och pratar med grannarna och fördriver tiden med att spela mahjong. Mei Ming känner inga andra adoptivbarn. Några av hennes vänner kanske är adopterade, men det är inget man pratar öppet om. Mötet vid begravningen var Mei Mings första och sista med sina biologiska föräldrar, trots påstötningar har hon bestämt sig för att aldrig mer ha kontakt med dem. Och nu när hon har blivit äldre har även relationen med adoptivmamman förbättrats. - Hon är i vilket fall som helst mycket bättre än min riktiga mamma, konstaterar Mei Ming lugnt och stilla. Hon upplever att hennes adoptivföräldrar är de enda riktiga föräldrar hon har och hon har lovat sig själv att hon ska ta hand om dem på bästa sätt, så länge de lever. I ett land utan social välfärd är de äldre helt beroende av barnens välvilja för att kunna leva ett bra liv på äldre dagar. Men det svarta hålet finns där, ständigt närvarande. - Mitt öde är nog att för alltid söka den där moderskärleken, säger Mei Ming. Hon har många gånger längtat efter sin biologiska mammas kärlek. Men den kom för sent, tjugo år för sent. Då kunde hon inte ta emot den längre. När hon ser ett barn på gatan som skrattar tillsammans med sin mamma så kan hon falla handlöst i gråt och den smärtsamma frågan dyker upp: Varför fick jag aldrig min mammas kärlek? Men det är något hon aldrig skulle visa för sina adoptivföräldrar. Hon har lovat sig själv att om hon själv får barn ska hon visa dem all sin kärlek och inte göra någon skillnad på flicka och pojke. Två barn vill hon ha, och det får gärna bli två flickor. Sedan fyra år tillbaka är Mei Ming förälskad i en före detta kurskamrat på universitetet. De senaste fem månaderna har de varit ett par. Men hans farfar, i en liten by söder-ut i Fujianprovinsen, har nyligen sett ut den flicka som pojkvännen ska gifta sig med. Pojkvännen ser som sin skyldighet att uppfylla sin familjs tradition av "male power". Han säger till Mei Ming att han älskar henne, men bara till 70 procent. Vad betyder det? undrar Mei Ming. Å andra sidan borde han ha åkt tillbaka till sin hemby för flera månader sedan. Enda anledningen till att han är kvar i Shanghai är för att få vara med Mei Ming. De skämtar om vad som skulle hända om hon följde med honom till hans hemby. Kommer de att våga göra den resan tillsammans? - Om vi gifter oss måste jag följa med honom. Och flyttar jag härifrån vet jag ärligt talat inte hur mina adoptivföräldrar skulle klara av sitt dåliga äktenskap. Mei Ming inser att om hon flyttar med sin pojkvän till Fujian kommer hon att förväntas leva ett traditionellt liv. Det är inte lätt att ensam slåss mot de gamla kinesiska nedärvda traditionerna. I Mei Mings öppna, mjuka ansikte finns också beslutsamhet. - Jag måste var stark och jag ska åtminstone se till att jag fortsätter med mitt arbete, säger hon och ger sin pojkvän en lång blick. Fyrtio år av stenhård familjeplanering I början av 1970-talet började Kina satsa på familjeplanering under mottot "senare, längre, färre". Tanken var att familjerna skulle föda färre barn senare i livet och med längre mellanrum. Politiken fick ett snabbt genomslag. Barnafödandet sjönk från 5,9 barn till 2,9 barn per kvinna. År 1980 infördes en politik som bygger på att varje familj bara skulle få ha ett barn. De som bröt mot denna regel drabbades av höga böter. Under 1980-talet tappade regimen kontrollen över barnafödandet. Runt 1990 skärptes därför befolkningspolitiken på nytt. Den hårda familjepolitiken har lett till att det i dag aborteras upp mot fem miljoner flickfoster i Kina eftersom en son anses ge högre status. Det beräknas fi nnas 40 miljoner fler män än kvinnor i Kina. Det är sönerna som ärver namn och egendom. När en dotter gifter sig blir hon en del av sin makes familj och lämnar sin egen familj. Därmed är det sönerna som kan säkra föräldrarnas ålderdom. Under senare år har det kommit allt fl er rapporter om att Kinas större städer fått en hel generation av bortskämda ensambarn som är vana att få all uppmärksamhet. Fortfarande adopteras oönskade flickor bort eller "försvinner" på annat sätt.


”FRA-lagen inte ett uttryck för Nya moderaternas linje”

Summary: 14 tunga moderata kommunalpolitiker: Vi tar avstånd från massavlyssning av svenska folket. Regeringen bör ta ett steg tillbaka och ompröva FRA-beslutet.Som lokala företrädare för moderaterna träffar vi dagligen väljare, som undrar varför en lag om massavlyssning av svenska folket är så viktig. Det kan vi inte förklara. Regeringen borde ta ett steg tillbaka för att lösa den svåra situation vi har hamnat i och ta fram ett nytt förslag med bred förankring. En ny lag kunde ge FRA lov att spana mot utländska radarstationer och militär radiokommunikation, men sätta stopp för massavlyssning. Vi moderater har tidigare lärt av våra misstag och förnyat vår politik och borde kunna göra det även nu, skriver 14 tunga moderata kommunpolitiker.

Nya moderaterna är ett parti som är ödmjukt, lyssnande och ser som sin uppgift att diskutera, skapa möjligheter och hitta lösningar på problem i människors vardag. Vi omprövade vår politik och insåg att vi inte kan gå till val på frågor som inte stöds av breda grupper i samhället. Därför är moderaternas kompromisslösa försvar för FRA-lagen och massavlyssningen som den innebär fel väg att gå. För att bredda partiet och få förtroende också i nya grupper är mångfalden av åsikter viktig liksom insikten att vi måste ta till oss av argument i debatten. I den diskussion som varit om FRA-lagen har något som visserligen har ett gott syfte, skyddet av Sverige, visat sig innebära oacceptabla inskränkningar av de friheter vi vill bevara. Därför borde FRA-beslutet omprövas. Vi som är lokala företrädare för moderaterna träffar dagligen väljare som undrar varför en lag som innebär massavlyssning av svenska folket är så viktig att genomföra. Det är en fråga vi inte kan ge något bra svar på. De moderata statsråden står i den här frågan för en politik som vi på den lokala nivån inte kan försvara eller förklara. Vi kan också notera att väldigt många väljare vi träffar är emot massavlyssningen. Precis som vi tidigare lärt av våra misstag och förnyat vår politik för att möta en ny tid borde vi göra det även här. Att så hårt driva igenom en lag som inte är angelägen för väljarna är fel väg att gå. I och med debatten som varit märks det tydligt att stoppad massavlyssning gått från att vara en fråga som få intresserat sig för till att bli en viktig vardagsfråga. En rad remissinstanser, däribland justitiedepartementet, Advokatsamfundet, Journalistförbundet och Lagrådet har kritiserat lagen som alltför integritetskränkande. Även tung teknisk expertis intygar att så är fallet. Det är en kritik som regeringen borde ha lyssnat på. Kampen mot terrorism och grov brottslighet ska föras i enlighet med rättsstatens principer, massavlyssning är oförenlig med dessa. FRA-lagen innebär att Försvarets radioanstalt skall få en kopia av all elektronisk trafik. Att de inte i dagsläget har tid att manuellt gå igenom allas e-post, sms och telefonsamtal utan i stället låter sina maskiner göra det håller inte som argument för att påstå att integriteten bibehålls. Kränkningen sker redan när staten får tillträde till teletrafiken. Karaktären av intrång förringas inte av att sökningen sker med automatiserad databehandling. Det är också kritik som även Lagrådet, det vill säga Sveriges högsta jurister, fört fram mot lagen. Att FRA i efterhand granskas av myndigheter och nämnder är en bra ambition, men det löser inte problemet med massavlyssning av svenska folket. Det första, och mest uppenbara, problemet är att massavlyssning av oskyldigas kommunikation är oacceptabelt även om den som massavlyssnar granskas i efterhand. Vi tycker inte intrång i brevhemligheten ska vara tillåtet när det gäller vanliga brev och detsamma borde gälla e-post och sms. Det andra är svårigheten att granska FRA som på grund av verksamhetens natur omgärdas av hårda sekretessregler. Att FRA i praktiken måste övervaka sig själva och rapportera eventuella misstag är otillräckligt. Signalspaning är en nödvändighet för att kunna inhämta information om yttre hot mot rikets säkerhet. Att signalspana mot radarstationer, utländsk militär radiotrafik och liknande skall självklart vara möjligt. Det kan också vara nödvändigt att avlyssna utländska organisationer eller personer. Ett villkor för att göra detta måste i så fall vara att spaningen bara omfattar en specifik person eller organisation som misstänks vara inblandad i något som är ett yttre hot. Integritet är inte något som enbart diskuteras i riksdagen. Vi har många olika integritetsfrågor att hantera på lokal nivå. Resultatet av en åtgärd som är ett intrång i integriteten måste vägas mot hur stort intrånget är. Ett gott syfte är inte tillräckligt för att registrera och övervaka enskildas privata angelägenheter. Ska man få drogtesta skolelever och i så fall i vilken omfattning? Borde föräldrarna ge sitt tillstånd först och är det kommunen eller polisen som ska testa? Från vilken ålder får man testa och ska polis, socialtjänst eller föräldrar kopplas in vid bekräftat missbruk. Är övervakningskameror en lösning på den skadegörelse som drabbar alltför många av våra skollokaler och fritidsgårdar? I samtliga dessa fall måste man ställa nyttan av att upptäcka brott mot den enskildes integritet. Huruvida kamerorna ska vara i gång när skollokalerna används som vallokaler och vilka kriterier som krävs för att man ska få titta på banden är frågor vi brottas med. Användningen av kommunens datorer och internetuppkopplingar måste också omges av tydliga regler och en avvägning om hur fritt man ska få använda dem mot risken för att de ska missbrukas. Steget därifrån till att skicka all kommunikation som passerar landets gränser till FRA för avlyssning är mycket långt. Vi inser att frågan är komplicerad och i avvägningen mellan integritet och rikets säkerhet har regeringen inte prioriterat det förstnämnda tillräckligt. Den personliga integriteten är en fundamental fråga för oss moderater och om inte vi skyddar den ställer vi oss frågande till vilka som med trovärdighet då kan göra det. För att lösa den uppkomna situationen om FRA-lagen och massavlyssningen borde regeringen ta ett steg tillbaka. I stället för att låta FRA börja använda de mycket långtgående befogenheter de fick genom den lag som riksdagen röstade igenom i mitten av juni borde man stanna upp och ta fram ett nytt förslag med bred förankring. Det kan innebära att FRA får bedriva spaning mot utländska radarstationer och militär radiokommunikation, men att det blir stopp för massavlyssning och avlyssning av personer som inte är misstänkta för brott. Avlyssning av andra brottsmisstänkta än de som kan misstänkas för brott mot rikets säkerhet är dock inte en uppgift för FRA. Det är något som skulle stämma väl överens både med Nya moderaternas förhållningssätt till politiken och med det mycket tydliga budskap vi möts av när vi träffar våra väljare. Pia Kinhult Regionråd (m), Skåne Jan Holmberg Kommunstyrelsens ordförande (m), Upplands Väsby Elisabeth Unell Kommunstyrelsens ordförande (m), Västerås Ulf Bingsgård Kommunstyrelsens ordförande (m), Trelleborg Paul Lindvall Kommunstyrelsens ordförande (m), Linköping Thomas Håkansson Kommunstyrelsens ordförande (m), Lomma Christian Gustavsson Landstingsråd (m), Östergötland Örjan Lid Kommunstyrelsens ordförande (m), Vallentuna Henric Sörblad Kommunstyrelsens ordförande (m), Gnesta Lars-Göran Sörqvist Oppositionsråd (m), Sigtuna Irene Seth Oppositionsråd (m), Upplands-Bro Fredrik Bergqvist Oppositionsråd (m), Norrköping Patric Åberg Oppositionsråd (m), Östra Göinge Stefan Andersson Oppositionsråd (m), Ljusdal


Summary: 14 tunga moderata kommunalpolitiker: Vi tar avstånd från massavlyssning av svenska folket. Regeringen bör ta ett steg tillbaka och ompröva FRA-beslutet. Som lokala företrädare för moderaterna träffar vi dagligen väljare, som undrar varför en lag om massavlyssning av svenska folket är så viktig. Det kan vi inte förklara. Regeringen borde ta ett steg tillbaka för att lösa den svåra situation vi har hamnat i och ta fram ett nytt förslag med bred förankring. En ny lag kunde ge FRA lov att spana mot utländska radarstationer och militär radiokommunikation, men sätta stopp för massavlyssning. Vi moderater har tidigare lärt av våra misstag och förnyat vår politik och borde kunna göra det även nu, skriver 14 tunga moderata kommunpolitiker.

Nya moderaterna är ett parti som är ödmjukt, lyssnande och ser som sin uppgift att diskutera, skapa möjligheter och hitta lösningar på problem i människors vardag. Vi omprövade vår politik och insåg att vi inte kan gå till val på frågor som inte stöds av breda grupper i samhället. Därför är moderaternas kompromisslösa försvar för FRA-lagen och massavlyssningen som den innebär fel väg att gå. För att bredda partiet och få förtroende också i nya grupper är mångfalden av åsikter viktig liksom insikten att vi måste ta till oss av argument i debatten. I den diskussion som varit om FRA-lagen har något som visserligen har ett gott syfte, skyddet av Sverige, visat sig innebära oacceptabla inskränkningar av de friheter vi vill bevara. Därför borde FRA-beslutet omprövas. Vi som är lokala företrädare för moderaterna träffar dagligen väljare som undrar varför en lag som innebär massavlyssning av svenska folket är så viktig att genomföra. Det är en fråga vi inte kan ge något bra svar på. De moderata statsråden står i den här frågan för en politik som vi på den lokala nivån inte kan försvara eller förklara. Vi kan också notera att väldigt många väljare vi träffar är emot massavlyssningen. Precis som vi tidigare lärt av våra misstag och förnyat vår politik för att möta en ny tid borde vi göra det även här. Att så hårt driva igenom en lag som inte är angelägen för väljarna är fel väg att gå. I och med debatten som varit märks det tydligt att stoppad massavlyssning gått från att vara en fråga som få intresserat sig för till att bli en viktig vardagsfråga. En rad remissinstanser, däribland justitiedepartementet, Advokatsamfundet, Journalistförbundet och Lagrådet har kritiserat lagen som alltför integritetskränkande. Även tung teknisk expertis intygar att så är fallet. Det är en kritik som regeringen borde ha lyssnat på. Kampen mot terrorism och grov brottslighet ska föras i enlighet med rättsstatens principer, massavlyssning är oförenlig med dessa. FRA-lagen innebär att Försvarets radioanstalt skall få en kopia av all elektronisk trafik. Att de inte i dagsläget har tid att manuellt gå igenom allas e-post, sms och telefonsamtal utan i stället låter sina maskiner göra det håller inte som argument för att påstå att integriteten bibehålls. Kränkningen sker redan när staten får tillträde till teletrafiken. Karaktären av intrång förringas inte av att sökningen sker med automatiserad databehandling. Det är också kritik som även Lagrådet, det vill säga Sveriges högsta jurister, fört fram mot lagen. Att FRA i efterhand granskas av myndigheter och nämnder är en bra ambition, men det löser inte problemet med massavlyssning av svenska folket. Det första, och mest uppenbara, problemet är att massavlyssning av oskyldigas kommunikation är oacceptabelt även om den som massavlyssnar granskas i efterhand. Vi tycker inte intrång i brevhemligheten ska vara tillåtet när det gäller vanliga brev och detsamma borde gälla e-post och sms. Det andra är svårigheten att granska FRA som på grund av verksamhetens natur omgärdas av hårda sekretessregler. Att FRA i praktiken måste övervaka sig själva och rapportera eventuella misstag är otillräckligt. Signalspaning är en nödvändighet för att kunna inhämta information om yttre hot mot rikets säkerhet. Att signalspana mot radarstationer, utländsk militär radiotrafik och liknande skall självklart vara möjligt. Det kan också vara nödvändigt att avlyssna utländska organisationer eller personer. Ett villkor för att göra detta måste i så fall vara att spaningen bara omfattar en specifik person eller organisation som misstänks vara inblandad i något som är ett yttre hot. Integritet är inte något som enbart diskuteras i riksdagen. Vi har många olika integritetsfrågor att hantera på lokal nivå. Resultatet av en åtgärd som är ett intrång i integriteten måste vägas mot hur stort intrånget är. Ett gott syfte är inte tillräckligt för att registrera och övervaka enskildas privata angelägenheter. Ska man få drogtesta skolelever och i så fall i vilken omfattning Borde föräldrarna ge sitt tillstånd först och är det kommunen eller polisen som ska testa Från vilken ålder får man testa och ska polis, socialtjänst eller föräldrar kopplas in vid bekräftat missbruk. Är övervakningskameror en lösning på den skadegörelse som drabbar alltför många av våra skollokaler och fritidsgårdar I samtliga dessa fall måste man ställa nyttan av att upptäcka brott mot den enskildes integritet. Huruvida kamerorna ska vara i gång när skollokalerna används som vallokaler och vilka kriterier som krävs för att man ska få titta på banden är frågor vi brottas med. Användningen av kommunens datorer och internetuppkopplingar måste också omges av tydliga regler och en avvägning om hur fritt man ska få använda dem mot risken för att de ska missbrukas. Steget därifrån till att skicka all kommunikation som passerar landets gränser till FRA för avlyssning är mycket långt. Vi inser att frågan är komplicerad och i avvägningen mellan integritet och rikets säkerhet har regeringen inte prioriterat det förstnämnda tillräckligt. Den personliga integriteten är en fundamental fråga för oss moderater och om inte vi skyddar den ställer vi oss frågande till vilka som med trovärdighet då kan göra det. För att lösa den uppkomna situationen om FRA-lagen och massavlyssningen borde regeringen ta ett steg tillbaka. I stället för att låta FRA börja använda de mycket långtgående befogenheter de fick genom den lag som riksdagen röstade igenom i mitten av juni borde man stanna upp och ta fram ett nytt förslag med bred förankring. Det kan innebära att FRA får bedriva spaning mot utländska radarstationer och militär radiokommunikation, men att det blir stopp för massavlyssning och avlyssning av personer som inte är misstänkta för brott. Avlyssning av andra brottsmisstänkta än de som kan misstänkas för brott mot rikets säkerhet är dock inte en uppgift för FRA.Det är något som skulle stämma väl överens både med Nya moderaternas förhållningssätt till politiken och med det mycket tydliga budskap vi möts av när vi träffar våra väljare. Pia Kinhult Regionråd (m), Skåne Jan Holmberg Kommunstyrelsens ordförande (m), Upplands Väsby Elisabeth Unell Kommunstyrelsens ordförande (m), Västerås Ulf Bingsgård Kommunstyrelsens ordförande (m), Trelleborg Paul Lindvall Kommunstyrelsens ordförande (m), Linköping Thomas Håkansson Kommunstyrelsens ordförande (m), Lomma Christian Gustavsson Landstingsråd (m), Östergötland Örjan Lid Kommunstyrelsens ordförande (m), Vallentuna Henric Sörblad Kommunstyrelsens ordförande (m), Gnesta Lars-Göran Sörqvist Oppositionsråd (m), Sigtuna Irene Seth Oppositionsråd (m), Upplands-Bro Fredrik Bergqvist Oppositionsråd (m), Norrköping Patric Åberg Oppositionsråd (m), Östra Göinge Stefan Andersson Oppositionsråd (m), Ljusdal


Barbro Osher har gett bort fem miljarder

Summary: Nästa söndag blir hon årets svensk-amerikan. Barbro Osher är en av världens största pengadonatorer. Fem miljarder kronor har hon och hennes man delat ut till kultur, forskning och utbildning. – Att skänka pengar till svenska institutioner är ett sätt att hantera min hemlängtan, säger Barbro Osher.

Slå in ”Barbro and Bernard Osher” på sökmotorn Google och skärmen packas med träffar som nästan alla handlar om donationer: en miljon dollar till California State University, 500 000 kronor till Sveriges allmänna konstförening, 20 miljoner dollar till Kaliforniens vetenskapsakademi, 2,3 miljoner kronor till Grafikens hus i Mariefred ... Katalogen över pengaregnet tycks utan ände. Men informationen om de generösa givarna är ytterst sparsam. Och det är så paret Osher vill ha det. Det står klart vi när vi möter Barbro Osher i hennes tjänsterum på det svenska generalkonsulatet i San Francisco. En jäktig dag närmar sig sitt slut. Barbro Osher har förberett en tjänsteresa till Seattle, kollat hur det gått för den svenska hårdrockaren på USA-turné som blev bestulen på sitt pass, och anmält svenska poeter till en internationell lyrikfestival i San Francisco. Som om heltidsjobbet som generalkonsul inte räcker, är Barbro Osher också vd och chefredaktör för den anrika emigranttidningen Vestkusten, samt ordförande i de två stiftelser som maken Bernard och hon inrättat för donationer. Det är den sistnämnda verksamheten som vi framför allt är intresserade av. Men det är också den som Barbro Osher är mest ordknapp om. Inte så att det är något hysch-hysch med stiftelsernas struktur och organisation. Detta är tydligt och redigt beskrivet på stiftelsens hemsida. Bernard Osher Foundation, som grundades för trettio år sedan, stödjer projekt främst inom kultur, forskning och utbildning. Barbro Osher är styrelseordförande i stiftelsen, liksom i den stiftelse med särskild inriktning på svensk kultur och forskning som är hennes eget skötebarn, Barbro Osher Pro Suecia Foundation. Men för paret Osher är det viktigt att de som får donationerna ska komma i första hand. Oshers vill inte låna glans av de verksamheter de stöder. Barney, som Barbro kallar sin man, vill absolut inte framträda i medierna – ”om han visste att jag sitter här och talar med journalister skulle han nacka mig” , säger Barbro Osher. – Vi gör ingen egen pr. Det kan lätt missuppfattas som att vi sprätter i väg pengar. Men alla gåvor går ju genom stiftelserna och allt är noga prövat. Vi ger inga pengar till privatpersoner, bara till institutioner, säger Barbro Osher när arbetsdagen är slut och telefonerna äntligen har tystnat. Vi går den korta promenaden från generalkonsulatet till Barbro Oshers bostad, en takvåning på gränsen till Chinatown med hisnande utsikt över San Franciscos hamninlopp och Bay Bridge-bron. Fångön Alcatraz simmar i kvällsdiset. Bernard Osher dyker upp och hälsar, han har arbetat till klockan sju på stiftelsens kontor, en salt och spänstig 80-åring. Han nackar varken sin hustru eller oss, utan talar gärna om foto, flugfiske och om favoritkompositören Wilhelm Peterson-Berger – men inte om sin roll som en av USA:s största välgörare. Barbro Osher är blond, blåögd och har för dagen en gul jacka, mörkblå byxor och en blågul sidenscarf. Hon prisar Sverige i sakligt passionerade ordalag: – Sverige har ett mycket gott renommé här i USA, det är nog många svenskar som inte känner till det. Ta exempelvis Nobelpriset, som skapat extra starka band mellan Sverige och Kalifornien. Största anhopningen av nu levande Nobelpristagare finns faktiskt här. Men också Ikea, som har en väldigt ”svensk” stämpel här och som uppfattas modernt och framsynt på ett sätt som jag inte riktigt tror att det gör i Sverige. Amerikanerna respekterar vårt sociala system, och så är det naturligtvis de svenska kvinnorna! Att Sverige och svenska företeelser varit så pass osynliga trots vårt goda rykte har Barbro Osher gjort sitt bästa för att ändra på. Svenska konstnärer, musikgrupper och poeter har fått möjlighet att turnera på USA:s östkust tack vare bidrag från Oshers Sverigestiftelse. Under vår weekend i San Francisco fanns såväl författaren Jonas Hassen Khemiri som kletzmergruppen Katzen Kapell på plats för framträdanden i stan. Själv arbetar hon oavlönat vid generalkonsulatet – ”jag har ställning, men ingen anställning” , som hon säger. Barbro Osher har levt i USA sedan 1980. Efter en skilsmässa i Sverige hittade hon tillbaka till ungdomskärleken Bernard, som hon träffade som 22-åring när hon var utbytesstudent i Maine i början på 1960-talet. Då arbetade Bernard i föräldrarnas järnhandel. Under åren har Bernard Osher byggt upp banken Golden West Financial som lokaliserades till Kalifornien och blev en av delstatens största finansinstitutioner. Passionerat intresserad av amerikansk 1900-talskonst som han är, förvärvade han auktionshuset Butterfield & Butterfield som snabbt blev ett av USA:s ledande. Men nu har han sålt sina livsverk till storbanken Wachovia och till webbhandelsplatsen Ebay. De många miljarderna som affärerna genererat har han fört över till stiftelserna. Enligt tidningen USA Today har han och hustrun hittills skänkt bort 830 miljoner dollar (närmare fem miljarder kronor) genom sina stiftelser. Det gör makarna Osher till några av USA:s största välgörare över huvud taget. För Barbro Osher blev flytten till USA omtumlande och delvis smärtsam. Hennes tonårsdotter trivdes aldrig i San Francisco utan for tillbaka till Sverige. Numera bor dottern i Danmark där hon arbetar som läkare. – Man kan nog säga att det jag sysslar med nu, att företräda Sverige och donera pengar till svenska kulturinstitutioner, bottnar i en saknad, en hemlängtan, säger hon. Barney brukar säga: ”Jag gifte mig med en hel nation när jag gifte mig med Barbro.” – Det har ju gjorts stora donationer i Sverige också, men systemet är mer utbrett här i USA. Hos amerikaner finns det i modersmjölken att de ska dela med sig om de har pengar. Dessutom är det ju så att många amerikanska kulturinstitutioner inte skulle existera utan bidrag från privatpersoner. Här har det aldrig varit så att kulturen ska bekostas av det offentliga. Och det blir ju alltmer privata pengar även i den svenska kulturen. Det finns ett enormt imponerande utbud och många begåvade människor, men stat och kommun mäktar inte med att finansiera allt, säger Barbro Osher, som tycker att Sverige borde följa USA:s exempel och göra donationer avdragsgilla. Kunde ni inte lika gärna ägna er tid åt att öka förmögenheten i stället för att ge bort den, kan jag inte låta bli att fråga. – Vi bor bra, man kan inte mer än äta sig mätt, och jag gillar inte att shoppa. Jag ser det som ett privilegium att kunna ge och hoppas kunna inspirera andra. Det är klart att inte alla människor har möjligheten och det ekonomiska utrymmet, men om man har det, så varför inte, säger hon enkelt. ERIK OHLSSON DN:s korrespondent erik.ohlsson@dn.se CHRIS MALUSZYNSKI frilansfotograf sondag@dn.se BARBRO OSHER Född: 21 maj 1940 i Stockholm, flyttade ofta eftersom hennes far var officer. Tog studenten i Motala. Bor: I San Francisco. Om somrarna på Ingarö i Stockholms skärgård. Familj: Make, dotter, tre barnbarn. Karriär: Fil kand, förlagsredaktör, copywriter. Uppdrag för bland annat Positiva Sverige, Turistrådet och Ingenjörsvetenskapakademien. Generalkonsul i Los Angeles 1995, sedan 1998 i San Francisco. Ägare och utgivare för den svenskspråkiga tidningen Vestkusten. Grundare av föreningen Sweas San Francisco-avdelning. Hedersdoktor vid Göteborgs universitet 2006. Styrelseordförande för Bernard Osher Foundation, driver Barbro Osher Pro Suecia Foundation som donerar pengar till svensk kultur och forskning, bland annat 43 miljoner kronor till Karolinska institutet för bildandet av ett forskningscentrum för integrativ medicin. Värnar om: Sin familj, sitt jobb, svensk konst, litteratur och kultur och inte minst möjlighet till utbildning för alla (” en självklarhet i Sverige men inte i USA” ).


Svensk dans intar Stockholm

Summary: I kväll startar sommarens höjdpunkt för Stockholms dansälskare: Parkteaterns dansmånad. Danskompanier från hela landet ska få Vitabergsparken att svänga.

När Parkteaterns konstnärliga ledare Kajsa Giertz, själv koreograf i grunden, satte ihop sommarens program var hon nyfiken på vad som händer i dansväg ute i landet. Resultatet är att årets dansmånad gästas av tre av Sveriges största dansensembler: Göteborgsoperans balett, Skånes dansteater och Norrdans. Först ut är Göteborgsoperans balett, som i kväll och på lördag visar en glimtparad med verk av koreograferna Helena Franzén, Didy Veldman och Örjan Andersson. Samt stjärnskottet Alexander Ekmans seriefigurinspirerade musikalparodi ur den hyllade föreställningen ”3xBolero”. – Upplägget kan låta lite medley-tråkigt, säger Kajsa Giertz. Men jag tycker att en mix av lugna lyriska verk och sånt med mer humor och dramatik är det bästa formatet i Vitabergsparken. Där konkurrerar ju dansen med luftballonger och fiskmåsar. Även Norrdans och Skånes dansteater, landets nordligaste respektive sydligaste dansscener, bjuder på best of-föreställningar. Delar av Thomas Noones ”Hurt” visas till exempel under Norrdans föreställning. Och koreograferna Tommi Kitti och Susanne Jaresand stiftar bekantskap med Stockholmspubliken under Skånes dansteaters kvällar i slutet av månaden. – Jag ville att kompanierna skulle göra aftnar som presenterar bredden i deras kompani. Alla tre är i förändringsprocesser just nu, med nya konstnärliga ledare. Det är intressant att jämföra dem med varandra och få en glimt av den svenska dansens framtid, säger Kajsa Giertz, men tillägger att publiken framför allt bara ska luta sig tillbaka och njuta. Om de nu inte vill delta själva vill säga. Den möjligheten ges på streetdancefestivalen Superjam, som Parkteatern ordnar för sjätte året i rad i samarbete med Riksteatern. I sommar blir det tre kvällar med workshops, dansbattles och shower med internationella gäster. - Det brukar vara två kvällar men det kommer nya stilar hela tiden inom streetdance. Vi har haft stark betoning på breakdance, nu blir det också mer utrymme för popping, locking, house och hiphop, berättar Kajsa Giertz. Mer streetdance blir det när gruppen Three style fusion uppträder i mitten av månaden. Men de mixar också in flamenco och folkdans i sitt framträdande. Three style fusion utlovar även ”nordisk machodans”, vad är det? För första gången är Kajsa Giertz svarslös. Hon funderar högt: ”Kan de mena streetdanceproffset Damon Frost, streetdance är ju supermacho?” Sen börjar hon skratta. – De menar halling förstås! Det är en norsk dansstil som är macho fast på ett helt annat sätt. De hoppar jättemycket, gör rytmiska mönster och slår med händerna på fötterna. Om Damon Frost har sitt center nere vid fotknölarna har de centrum mycket högre upp i kroppen, förstår du? Nja, halling tycks vara en dansstil som ska ses live. Liksom dans över lag, vilket stockholmarna insett. Danskvällarna är alltid proppfulla och Kajsa Giertz rekommenderar att man kommer i god tid. – Dansmånaden har ju funnits sedan 1996. I början framstod det som en väldigt tokig idé att just Parkteatern skulle ha modern dans eftersom vi är väldigt folkliga och många föreställer sig att modern dans är väldigt svårtillgängligt. Men det har visat sig att det inte alls behöver vara så. Parkteaterns dansmånad Dansfestivalen invigs fr 1/8 med Göteborgsoperans balett och avslutades den 24/8 med Norrdans. Alla dansföreställningar ges i Vitabergsparken på Södermalm, t Skanstull. Hela programmet finns Parkteaterns hemsida.


Pride får rekordmånga företag att komma ut

Summary: Årets Pridefestival lockar fler sponsorer än någonsin tidigare. Festivalen är det största internationella evenemanget i Stockholm i år - med en halv miljon åskådare och 50 miljoner kronor i turistintäkter.

Stockholm Pride, som i år står värd för det europeiska evenemanget Euro Pride, slår nya rekord. I år har festivalen fått in mer än tre miljoner kronor från hela 22 sponsorer. Det är dubbelt så mycket pengar som förra året. Nytt för i år är ett sponsorråd där företagen träffas inför festivalen. - Jag har en känsla av att många vill skapa en attitydförändring på arbetsplatserna. Kompetensen hos hbt-grupperna lockar och företagen gör vinst på det, säger Anna Söderström, presschef på Stockholm Pride. Även när det gäller turistintäkter för staten rör det sig om rekord. Evenemanget drar in 50 miljoner kronor i turistintäkter, vilket är mer än något annat enskilt evenemang i Stockholm. Näst störst är cancer- och tandläkarkongresserna i september. - Europride ger extra pr-värde eftersom evenemanget inte kan ordnas överallt i världen, säger Peter Lindqvist, tf vd på Stockholm Visitors Board. Swedbank, som är en av de större sponsorerna, anser att målgruppen är intressant. Men Anna Sundblad, presschef på Swedbank, tycker att sponsoråtagandet är som vilket annat som helst. Men det har också medfört att anställda kommit ut som homosexuella. Swedbank har informerat det baltiska dotterbolaget Hansabank om att banken sponsrar Pridefestivalen. - Jag var i Riga för några år sen och då var det män med rakade skallar som delade ut information mot homosexuella på stan. Men den policy som vi har om öppenhet mot alla kunder gäller även Hansabank, säger Christer Wickström, projektledare för event och sponsring på Swedbank. IBM och Volvo är inte sponsorer men engagerar sig genom att hålla ett seminarium om mångfald under Europride. - Mångfald föder kreativitet. Det är viktigt att vara en inkluderande och därmed attraktiv arbetsplats för att attrahera och behålla den bästa kompetensen, säger Cecilia Öhman, mångfaldsansvarig på IBM. Den svenska grenen av flygbolaget KLM har sponsrat festivalen tre år i rad och har även tidigare jobbat med festivalen. Som orsak anger KLM att homosexuella reser väldigt mycket och är en vanlig målgrupp för flygbolag. Representanter för Stockholms stad har under året besökt mässor och jobbat med resebyråer i Europa och USA för att betona dess hbt-vänlighet. - Vi jobbar ju med en året runtprodukt. I år räknar vi med 50 procent fler besökare, varav de flesta är utländska, säger Christina Guggenberger, projektledare för Stockholm Gay Network.


”Även andra EU-länder måste ta flyktingansvar”

Summary: Migrationsminister Tobias Billgren inför möte i dag med EU:s migrationsministrar: EU-länderna måste ta sitt ansvar för de Irakflyktingar som inte kan ta sig ifrån flyktinglägren. Vid dagens ministerrådsmöte i Bryssel kommer EU:s medlemsstater att uppmanas att låta fler flyktingar i Iraks grannländer få bosätta sig i EU-länder. Omkring två miljoner Irakflyktingar lever under svåra förhållanden i Syrien och Jordanien. Det behövs därför ett större engagemang från EU:s medlemsstater i UNHCR:s vidarebosättningsprogram för att ge fler ett välbehövligt skydd i Europa, men även i Iraks grannländer. Under det svenska ordförandeskapet i EU nästa höst kommer vi att prioritera vidarebosättning inför EU:s nya gemensamma asylsystem, skriver migrationsminister Tobias Billström.

I dag ska EU:s migrationsministrar diskutera ett förslag som uppmanar EU:s medlemsstater att åta sig att ge irakiska flyktingar skydd genom så kallad vidarebosättning. Sverige har under ett och ett halvt år drivit på för att EU ska ta ett större ansvar för de irakiska flyktingarna och välkomnar att ett förslag till handling nu förs fram. Det är dock viktigt att detta omsätts i konkreta åtgärder och inte stannar vid diskussionsbordet. Vidarebosättning är ett viktigt instrument för att ge särskilt utsatta grupper, för vilka ingen hållbar lösning finns, skydd. Det innebär i allmänhet att en stat ställer upp med en flyktingkvot som sedan utnyttjas i nära samarbete med FN:s flyktingkommissariat, UNHCR. UNHCR är det organ som har den största kompetensen att på plats i flyktingläger världen över ange vilka som är i störst behov av skydd och verka för att de blir vidarebosatta i ett land där varaktigt skydd kan ges. UNHCR har länge vädjat om att fler länder ska ställa upp med kvoter för att täcka det omfattande behov som finns, inte minst när det gäller irakiska flyktingar. Sverige har en lång tradition av samarbete med UNHCR och är en av de största bidragsgivarna. Sverige är också det land i EU som tar emot flest kvotflyktingar. Över fem miljoner människor befinner sig på flykt undan våldet i Irak, vilket gör det till en flyktingkatastrof som i numerära tal är en av de största i modern tid. Hälften av de irakier som flytt, det vill säga två och en halv miljoner, är på flykt inom Irak. Lika många har lämnat landet, och flytt till framför allt grannländerna Syrien och Jordanien. Det är svårt att fastställa exakt hur många irakier som befinner sig i dessa länder, men uppskattningsvis finns enbart i Syrien en och en halv miljon irakier och i Jordanien fler än 500 000. Situationen för dem som flytt har under lång tid varit besvärlig och behovet av stöd till de båda länderna är stort, vilket representanter från såväl regeringarna som frivilligorganisationer vittnade om under mitt besök i regionen förra våren. En viktig signal från EU vore därför att medlemsstaterna ställer upp och vidarebosätter en del av de personer som befinner sig där och är i störst behov av skydd. Sverige är kanske det EU-land som tagit störst ansvar för dem som flytt. Av de irakier som ansökte om asyl i Europa under 2007 lämnade 60 procent in sin ansökan i Sverige. Fyra städer i Sverige – Södertälje, Stockholm, Göteborg och Malmö – har var för sig tagit emot fler irakiska flyktingar än vad hela USA gjort. Det har ställt stora krav på mottagandet i Sverige, framför allt i de kommuner dit flest söker sig. Det ställer också krav på att vi har en rättssäker och effektiv asylprocess för att avgöra vilka som uppfyller kraven för att få skydd i Sverige och vilka som måste återvända. För att hjälpa dem som är mest utsatta och som inte kan ta sig från flyktinglägren är vidarebosättning ett viktigt komplement till asylsystemet och det råder inget tvivel om att EU kan göra mer, till exempel genom att fler länder tar en större del av ansvaret. I februari förra året lyfte jag frågan om EU:s ansvar för de människor som flytt våldet i Irak i ministerrådet. Sedan dess har små steg tagits. Bland annat har EU gett ekonomiskt stöd till Syrien och Jordanien samt till de länder i EU dit flest irakier har kommit, däribland Sverige. Detta är bra, men på ett och ett halvt år borde mer ha kunnat göras. I dag har unionen en stor chans att visa omvärlden att Europa kan erbjuda de mest utsatta skydd. I det initiativ som ska diskuteras vid dagens ministerråd i Bryssel uppmanas medlemsstaterna att samarbeta med UNHCR och åta sig att vidarebosätta irakiska flyktingar som befinner sig i grannländerna. Samtidigt hänvisas till möjligheten att få stöd från EU-fonder för kostnaderna för detta. Vid sidan av detta har FN:s flyktingkommissarie bjudit in EU-kommissionen att delta i ett vidarebosättningsprojekt i Iraks grannländer. Sammantaget kan detta ses som ett embryo till ett europeiskt vidarebosättningssystem, något som Sverige förespråkat sedan länge. Det finns irakiska minoritetsgrupper i och utanför Irak som är mer utsatta än andra. Ett sådant exempel är palestinierna, som nu för andra gången blivit fördrivna från sina hem. Vid vårt besök i Bagdad i september förra året träffade jag och utrikesminister Carl Bildt företrädare för över tio minoritetsgrupper som alla vittnade om sina svårigheter. Vidarebosättning är ett utmärkt sätt att se till att just de mest skyddsbehövande ges skydd, till exempel utsatta minoritetsgrupper. Större engagemang från EU:s medlemsstater i UNHCR:s vidarebosättningsprogram skulle vara ett välkommet sätt att ge fler skydd i Europa. Sverige och fem andra medlemsstater erbjöd i vintras stöd, hjälp och kunskapsutbyte till de länder som i dag inte har någon erfarenhet av samarbete med UNHCR. Under det svenska ordförandeskapet i EU nästa höst kommer vi att prioritera arbetet med vidarebosättning i samband med utformningen av EU:s gemensamma asylsystem. EU står nu i begrepp att ta ett stort steg framåt i denna fråga, det är välkommet. Detta får dock inte överskugga att även andra länder, som till exempel USA, har ett stort ansvar för den uppkomna situationen. Den diskussionen måste också föras, men blir mer trovärdig om EU kan visa prov på ett mer kraftfullt och gemensamt agerande. Tobias Billström


Livräddarna håller koll

Summary: I år är det 50 år sedan den första livräddaren skickades ut för att övervaka badgästerna i Tylösand. I dag bevakas stranden av ett tjugotal ideella livräddare som kommer från hela Sverige för att tillbringa några veckor på den populära semesterorten.

Efter några dagars regn spricker solen plötsligt upp i ett litet morgonleende över sanddynerna på Tyludden. Ett par strandflanörer med stavar passerar förbi, en campinggäst tar dagens första dopp. I övrigt är den sju kilometer långa stranden i det närmaste tom på folk. Än så länge vill säga. Håller molnen sig borta lär stranden vara fylld in till sista kvadratmetern före lunchtid. Lars Jansson sitter utanför livräddarkollektivet, ett gult trähus alldeles i anslutning till stranden, och dricker en kopp kaffe. Han arbetar till vardags som IT-konsult på Kungsholmen i Stockholm men brukar vika ett par semesterveckor varje sommar åt Livräddningsstationen i Tylösand, där han jobbar ideellt som instruktör. – Jag kom hit första gången 1993 och återvänder i stort sett varje år. Det är något speciellt med att få vakna nära havet och så har vi en stor gemenskap, folk kommer tillbaka år efter år, säger han. I Sverige finns det livräddningsstationer på tre stränder – i Tofta på Gotland, i skånska Falsterbo och på Tylösand, där man utöver stationen även håller sig med Nordens enda livräddarskola. – För att bli livräddare krävs det att du går en utbildning i två steg, dels en badvaktskurs som finns på olika ställen i landet, dels en livräddarkurs som bara finns här. Varje sommar brukar vi hålla två kurser och folk kommer från hela Skandinavien för att delta. I år är det 50 år sedan den första livräddaren skickades ut för att bevaka Tylösand. Brandförsvaret i Halmstads kommun hade under flera år noterat att ett tiotal personer omkom vid havet varje år. Vägen mellan tätorten och stranden var helt enkelt för lång och räddningspersonalen hann aldrig fram i tid. I dag bevakas stranden av ett tjugotal livräddare från midsommarveckan fram till mitten av augusti. De jobbar för mat och husrum och stannar som regel mellan en och åtta veckor. Livräddarens vardag börjar prick klockan kvart i åtta då skolchefen slår på gonggongen. Gemensam fysträning och obligatoriskt dopp i havet väntar, både för dem som jobbar på stationen och för dem som går utbildningen. Därefter är det frukost innan hälften av livräddarna går på förmiddagsskiftet på stranden som börjar klockan tio. – Klockan två tar det andra gänget vid och håller på fram till klockan sex. Sedan har vi gemensam middag och genomgång av vad som hänt under dagen, berättar Lars Jansson. Varje livräddare har omkring en kilometer strand att sköta. En vacker högsommardag kan det komma upp emot 45 000 badgäster. Då kan livräddarna räkna med att få ta hand om bortsprungna barn, skador från brännmaneter och folk i utström. – Nu var det länge sedan någon förolyckades, men visst har vi haft drunkningstillbud och badgäster som plötsligt har drabbats av sjukdomar på stranden. De flesta gäster är i alla fall vaksamma och vi brukar få mycket hjälp, jag tror till och med att det räcker med vår närvaro för att de ska tänka till. Även dagar då solen gått i moln och det regnar småspik patrullerar livräddarna stranden. – Det är alltid någon på stranden, oavsett väder. Det är bara att bita ihop. Sammanlagt tror jag att vi på skolan har omkring tre timmars badtid varje dag. Hanna Johansson hanna.a.johansson@dn.se 08-738 10 00


"Även andra EU-länder måste ta flyktingansvar"

Summary: Migrationsminister Tobias Billström inför möte i dag med EU:s migrationsministrar: EU-länderna måste ta sitt ansvar för de Irakflyktingar som inte kan ta sig ifrån flyktinglägren. Vid dagens ministerrådsmöte i Bryssel kommer EU:s medlemsstater att uppmanas låta fler flyktingar i Iraks grannländer få bosätta sig i EU-länder. Omkring två miljoner Irakflyktingar lever under svåra förhållanden i Syrien och Jordanien. Det behövs därför ett större engagemang från EU:s medlemsstater i UNHCR:s vidarebosättningsprogram för att ge fler ett välbehövligt skydd i Europa, men även i Iraks grannländer. Under det svenska ordförandeskapet i EU nästa höst kommer vi att prioritera vidarebosättning inför EU:s nya gemensamma asylsystem, skriver migrationsminister Tobias Billström.

I dag ska EU:s migrationsministrar diskutera ett förslag som uppmanar EU:s medlemsstater att åta sig att ge irakiska flyktingar skydd genom så kallad vidarebosättning. Sverige har under ett och ett halvt år drivit på för att EU ska ta ett större ansvar för de irakiska flyktingarna och välkomnar att ett förslag till handling nu förs fram. Det är dock viktigt att detta omsätts i konkreta åtgärder och inte stannar vid diskussionsbordet. Vidarebosättning är ett viktigt instrument för att ge särskilt utsatta grupper, för vilka ingen hållbar lösning finns, skydd. Det innebär i allmänhet att en stat ställer upp med en flyktingkvot som sedan utnyttjas i nära samarbete med FN:s flyktingkommissariat, UNHCR. UNHCR är det organ som har den största kompetensen att på plats i flyktingläger världen över ange vilka som är i störst behov av skydd och verka för att de blir vidarebosatta i ett land där varaktigt skydd kan ges. UNHCR har länge vädjat om att fler länder ska ställa upp med kvoter för att täcka det omfattande behov som finns, inte minst när det gäller irakiska flyktingar. Sverige har en lång tradition av samarbete med UNCHR och är en av de största bidragsgivarna. Sverige är också det land i EU som tar emot flest kvotflyktingar. Över fem miljoner människor befinner sig på flykt undan våldet i Irak, vilket gör det till en flyktingkatastrof som i numerära tal är en av de största i modern tid. Hälften av de irakier som flytt, det vill säga två och en halv miljoner, är på flykt inom Irak. Lika många har lämnat landet, och flytt till framför allt grannländerna Syrien och Jordanien. Det är svårt att fastställa exakt hur många irakier som befinner sig i dessa länder, men uppskattningsvis finns enbart i Syrien en och en halv miljon irakier och i Jordanien fler än 500 000. Situationen för dem som flytt har under lång tid varit besvärlig och behovet av stöd till de båda länderna är stort, vilket representanter från såväl regeringarna som frivilligorganisationer vittnade om under mitt besök i regionen förra våren. En viktig signal från EU vore därför att medlemsstaterna ställer upp och vidarebosätter en del av de personer som befinner sig där och är i störst behov av skydd. Sverige är kanske det EU-land som tagit störst ansvar för dem som flytt. Av de irakier som ansökte om asyl i Europa under 2007 lämnade 60 procent in sin ansökan i Sverige. Fyra städer i Sverige - Södertälje, Stockholm, Göteborg och Malmö - har var för sig tagit emot fler irakiska flyktingar än vad hela USA gjort. Det har ställt stora krav på mottagandet i Sverige, framförallt i de kommuner dit flest söker sig. Det ställer också krav på att vi har en rättssäker och effektiv asylprocess för att avgöra vilka som uppfyller kraven för att få skydd i Sverige och vilka som måste återvända. För att hjälpa dem som är mest utsatta och som inte kan ta sig från flyktinglägren är vidarebosättning ett viktigt komplement till asylsystemet och det råder inget tvivel om att EU kan göra mer, till exempel genom att fler länder tar en större del av ansvaret. I februari förra året lyfte jag frågan om EU:s ansvar för de människor som flytt våldet i Irak i ministerrådet. Sedan dess har små steg tagits. Bland annat har EU gett ekonomiskt stöd till Syrien och Jordanien samt till de länder i EU dit flest irakier har kommit, däribland Sverige. Detta är bra, men på ett och ett halvt år borde mer ha kunnat göras. I dag har unionen en stor chans att visa omvärlden att Europa kan erbjuda de mest utsatta skydd. I det initiativ som ska diskuteras vid dagens ministerråd i Bryssel uppmanas medlemsstaterna att samarbeta med UNHCR och åta sig att vidarebosätta irakiska flyktingar som befinner sig i grannländerna. Samtidigt hänvisas till möjligheten att få stöd från EU-fonder för kostnaderna för detta. Vid sidan av detta har FN:s flyktingkommissarie bjudit in EU-kommissionen att delta i ett vidarebosättningsprojekt i Iraks grannländer. Sammantaget kan detta ses som ett embryo till ett europeiskt vidarebosättningssystem, något som Sverige förespråkat sedan länge. Det finns irakiska minoritetsgrupper i och utanför Irak som är mer utsatta än andra. Ett sådant exempel är palestinierna, som nu för andra gången blivit fördrivna från sina hem. Vid vårt besök i Bagdad i september förra året träffade jag och utrikesminister Carl Bildt företrädare för över tio minoritetsgrupper som alla vittnade om sina svårigheter. Vidarebosättning är ett utmärkt sätt att se till att just de mest skyddsbehövande ges skydd, till exempel utsatta minoritetsgrupper. Större engagemang från EU:s medlemsstater i UNHCR:s vidarebosättningsprogram skulle vara ett välkommet sätt att ge fler skydd i Europa. Sverige och fem andra medlemsstater erbjöd i vintras stöd, hjälp och kunskapsutbyte till de länder som idag inte har någon erfarenhet av samarbete med UNHCR. Under det svenska ordförandeskapet i EU nästa höst kommer vi att prioritera arbetet med vidarebosättning i samband med utformningen av EU:s gemensamma asylsystem. EU står nu i begrepp att ta ett stort steg framåt i denna fråga, det är välkommet. Detta får dock inte överskugga att även andra länder, som till exempel USA, har ett stort ansvar för den uppkomna situationen. Den diskussionen måste också föras, men blir mer trovärdig om EU kan visa prov på ett mer kraftfullt och gemensamt agerande. Tobias Billström


"Vi bildar borgerlig grupp för att stoppa FRA-lagen"

Summary: Femton tunga borgerliga politiker startar nätverk mot FRA-lag: Uppmanar regeringen att riva upp lagen redan innan den träder i kraft. Regeringen arbetar just nu med en tilläggsproposition som handlar om att komplettera FRA-lagen med nya kontrollorgan. Det hjälper inte - fler vakande nämnder förändrar inget i sak, så länge en verklig granskning i praktiken är omöjlig att genomföra. Regeringen måste se till att FRA-lagen aldrig träder i kraft. En ny parlamentarisk utredning måste tillsättas för att få fram en lag för FRA, som verkligen tillgodoser människors berättigade krav på integritet. Problemet med FRA-lagen är inte dess intentioner, problemet är att den skapar en kontrollapparat utan de granskningsfunktioner som är nödvändiga från rättssäkerhetssynpunkt, skriver femton ledande borgerliga politiker.

Allt fler borgerliga riksdagsledamöter vill att FRA-lagen ska slopas. Det nya nätverket Borgerligt nej till FRA-lagen uppmanar nu regeringen att riva upp FRA-lagen redan i höst, samtidigt som en ny parlamentarisk utredning får till uppgift att ta fram en signalspaning som är acceptabel från integritetssynpunkt. Att låta oppositionen göra FRA-lagen till valfråga vore politiskt självmål. Värnandet av individens okränkbarhet och frihet är och bör förbli borgerliga kärnfrågor. Målet för nätverket Borgerligt nej till FRA-lagen är att alliansregeringen ska riva upp den nya signalspaningslagen redan innan den träder i kraft. FRA har bedrivit elektronisk övervakning sedan andra världskriget, framför allt genom att lyssna på radio- och satellitkommunikation. Den nya FRA-lagen ger myndigheten möjlighet att analysera all kabelburen kommunikation som passerar landets gränser. Det betyder att i princip varje e-postmeddelande, telefonsamtal eller sms kan bli föremål för myndighetens analys. Det är inga fel på motiven, vi ställer helhjärtat upp på målet att kartlägga och förebygga olika typer av hot mot Sverige och svenskar i utlandet. Det avgörande är att man frångår den viktiga rättssäkerhetsprincipen att enbart brottsmisstänkta ska kunna utsättas för integritetsinskränkningar av staten. Riksdagens konstitutionsutskott har konstaterat att FRA-lagen innebär ett "allvarligt ingrepp i den personliga integriteten och den grundlagsskyddade rätten till förtroligt meddelande". Problemet med FRA-lagen är inte dess intentioner, problemet är att den skapar en kontrollapparat utan de granskningsfunktioner som är nödvändiga från rättssäkerhetssynpunkt. Den som blir felaktigt granskad av FRA kommer aldrig att få reda på detta och ännu mindre kunna beviljas skadestånd i efterhand. Alla förstår att lagens syfte är bra. Det är utformningen det är fel på. Världshistorien är tyngd av hemliga statliga kontrollapparater som av olika skäl och under vissa omständigheter har börjat tillämpa sina egna lagar. FRA-lagen ska stärka statens skydd mot "yttre hot". En spaningsorganisation med ett så vitt definierat arbetsområde, som dessutom har tillgång till varje enskild medborgares kommunikation, måste kunna granskas. Många människor känner stark olust inför tanken på att varje telefonsamtal och e-postmeddelande över huvud taget kan - notera "kan", inte "kommer att" - nagelfaras av staten. För att lugna oss kritiker upprepar FRA-lagens förespråkare gång på gång budskapet att just våra meddelanden och telefonsamtal aldrig kommer att granskas. "Såvida fru Karlsson inte kommunicerar med al-Qaida eller försöker sälja anrikat uran i Teheran är Försvarets radioanstalt inte ett dugg intresserad av hennes e-mejl", sade en tjänsteman på försvarsdepartementet i en offentlig utfrågning. Fraser som denna gör det uppenbart att man helt missar kritikens kärna. Den nya signalspaningslagen ger ett fåtal personer i kretsen kring FRA alltför lösa tyglar på bekostnad av individens integritet och rättssäkerhet. Genom att ta till sig av kritikernas argument och ompröva sin ståndpunkt har allt fler riksdagsledamöter som röstade ja eller var utkvittade den 18 juni visat både öppenhet och mognad. Regeringen arbetar just nu med en tilläggsproposition som handlar om att komplettera FRA-lagen med nya kontrollorgan. Det hjälper inte - fler vakande nämnder och kommittéer förändrar inget i sak, så länge en verklig granskning i praktiken är omöjlig att genomföra. Nätverket Borgerligt nej till FRA-lagen hoppas att regeringen lyssnar på sina vänner och sin omvärld. Regeringens handlingsutrymme är stort - "i princip kan alltihop börja om från noll" har vice ordföranden i riksdagens försvarsutskott Rolf Gunnarsson (m) nyligen konstaterat i en tidningsintervju. I stället för otillräckliga kontrollorgan bör höstens tilläggsproposition innehålla ett förslag om att FRA-lagen omprövas redan innan den träder i kraft. Samtidigt kan en ny parlamentarisk kommitté tillsättas, med uppgiften att ta fram förslag till nya och rättssäkra spaningsmetoder som stärker Sveriges skydd mot yttre hot utan att innebära oacceptabla integritetskränkningar. Moderaterna: Stefan Andersson, oppositionsråd Ljusdal Fredrik Bergkvist, oppositionsråd Norrköping Per Hagwall, ordförande Brommamoderaterna Centerpartiet: Per Ankersjö, ordförande Centerpartiet Stockholm och ordförande för nätverket Borgerligt nej till FRA-lagen Magnus Andersson, förbundsordförande Centerpartiets ungdomsförbund Muharrem Demirok, partistyrelseledamot Jonny Lundin, partistyrelseledamot Erik Hultin, initiativtagare till Centeruppropet Folkpartiet: Frida Johansson-Metso, förbundsordförande Liberala ungdomsförbundet Camilla Lindberg, riksdagsledamot Kerstin Weimer, länsförbundsordförande Jämtland-Härjedalen Mathias Sundin, oppositionsråd Norrköping Kristdemokraterna: Christina Doctare, läkare, författare och samhällsdebattör, tidigare Sveriges representant i Europarådets kommitté mot tortyr Charlie Weimers, förbundsordförande Kristdemokratiska ungdomsförbundet Anders Wijkman, ledamot Europaparlamentet, tidigare ordförande för Datalagskommittén


Gotland - en kärlekshistoria

Summary: Hänförd. Det blev författaren Mari Jungstedt första gången hon besökte Gotland. Här finner hon inspirationen och härifrån kommer hennes stora kärlek - maken Cenneth. Följ med deckarförfattaren till hennes smultronställen på Gotland.

T vå avgörande kärlekar har drabbat Mari Jungstedt, och båda verkar livslånga. Den ena är kärleken till Gotland, den andra är till maken Cenneth. Kunde det vara bättre än att han var gotlänning? - Redan som barn var jag på Gotland och blev alldeles hänförd. Nu är jag på ön fyra fem månader om året. Mari möter vid det nästan färdiga huset på södra Gotland. Hon ser ut som en bild av svensk sommar, klädd i vita byxor och med vinden fladdrande i den tunna blusen och det långa håret. Helt nära nybygget finns den ursprungliga stugan kvar, den som Cenneths föräldrar tidigare haft. Trädgården är som en kal fläck i ett tallskogsområde. När de tog över stället lät de hugga ner hur många träd som helst för att få mer ljus. Här är familjen varje sommar. Mari är glad. - Vi firade tioårig bröllopsdag i går. Cenneth gick runt och pussade på mig hela tiden, fnissar hon. Det är här hon skrivit sina böcker, den ena bästsäljaren efter den andra, och det är här på Gotland hon hittar sin inspiration. - Jag får som en bild i huvudet och sedan spinner jag vidare kring den. Researchen gör storyn, kan man säga. Från början vet jag inte hur historien ska sluta. När Mari berättar om sitt liv är det som om hon delar upp det i två delar - före och efter. Vändpunkten kom för sjutton år sedan. Tiden innan hade hon mest flackat runt, geografiskt, relationsmässigt och även i yrkeslivet. Det var ingen dålig tid, men hon var rastlös. - Men plötsligt var det som att alla bitar föll på plats! Jag kom in på journalisthögskolan på en reservplats efter flera försök. Och där träffade jag Cenneth. Han har fått mig att tro på kärleken! Han var så enveten redan från början och det behövde jag. Hans inställning var mer "det är ingen idé att du håller på", vi har varit ett självklart par sedan dess. Medan de ännu pluggade hann de få första barnet, och när dottern bara var fyra månader var det dags för nästa graviditet. Sonen föddes strax efter att de blivit färdigexaminerade och det blev en lite turbulent tid innan de båda fått jobb. - Ja, herregud! Vi var jättefattiga och bodde i en etta. Sedan flyttade vi ut till ett sommarhus med utedass i Nacka. Det var primitivt men låg vackert vid en sjö. Mari och Cenneth fick jobb som journalister och familjen fick det snart bättre. Cenneth byggde ett nytt hus i Nacka. Standarden höjdes. Redan från början tillbringade de mycket tid på Gotland, främst i hans föräldrars stuga. Lugnet och naturen fick Maris inspiration att få ivriga vingar. - Jag ville skriva en bok men visste inte riktigt hur jag skulle börja - hur skriver man första meningen? Det gav sig, och resten är rena framgångssagan. Mari är rasande produktiv, läsarna älskar henne. Kriminalromanerna utspelar sig på Gotland, även de som aldrig varit på ön kan få lokalkännedom genom att läsa dem. För alla sommargotlänningar och bofasta är de roligt att känna igen platserna - kanske sker nästa mord i grannhuset? Gotland skapar stämningen och Mari Jungstedt delar gärna med sig av sina upplevelser och intryck. Till DN listar hon elva personliga smultronställen. - Fast favoritplatser på ön finns det nästan hur många som helst!


”Medier låter sig luras av Gröna bilisters kampanjer”

Summary: Motorjournalist klandrar medier för flathet gentemot professionell lobbyist: Gröna bilisters utspel ligger helt i linje med uppdragen för en pr-firmas kunder. Gröna bilisters talesman Mattias Goldmann är till vardags yrkeslobbyist på den stora pr-firman Westander i Stockholm. Men få journalister tycks se något publicistiskt problem med att hans utspel ligger helt i linje med de uppdrag som hans pr-firma har från sina kunder. Att föreningen historiskt har band till etanolindustri sägs inte när Gröna bilister avfärdar kritiken mot etanolbränsle. Inte heller ifrågasätts att en förening med drygt tusen medlemmar får miljonbelopp av skattemedel för sina kampanjer. Gröna bilisters genomslag framstår mer och mer som ett praktexempel på när man sänker garden inför något man uppfattar som ideellt, skriver Lasse Svärd reporter vid DN-Motor.

Föreningebn Gröna bilister har lyckats nå en position i miljöbilsdebatten som medierna bör fundera närmare kring. Föreningens talesman Mattias Goldmann, som till vardags är yrkeslobbyist på den stora pr-firman Westander i Stockholm, tycks ha i det närmaste fritt tillträde till en rad redaktioner. En sökning på hans namn plus etanol ger närmare 1 000 träffar, varav flera hundra i landsortstidningar och i riksmedier, framför allt i radio och teve. Hans budskap förmedlas ofta utan kritiska frågor om vem som säger vad och varför. Få tycks se något publicistiskt problem med att Goldmanns utspel ligger helt i linje med de uppdrag som hans arbetsgivare har från sina kunder. Bland dessa finns Lantmännen Energi, som driver etanolfabriken i Norrköping. I uppdraget sägs att Westander ska bedriva ”opinionsbildning och påverkan för en kostnadseffektiv ökning av andelen biobränslen för fordonsdrift” . Goldmanns uppdrag är, enligt Westanders hemsida, att vara ”projektledare för en rad klimat- och trafikrelaterade uppdragsgivare” . Som talesman för Gröna bilister har Goldmann skrivit otaliga inlägg i landsortstidningar som svar på etanolkritiska insändare. En tydlig linje i svaren är att ibland medge vissa brister, men alltid understryka etanolens fördelar. För att ge vetenskaplig tyngd åt argumentet om klimatnyttan med etanol hänvisar Goldmann konsekvent till Naturvårdsverket, Vägverkets och Konsumentverkets årliga skrift ”Index över nya bilars klimatpåverkan” . Där sägs att etanolbilarna ger en minskad klimatpåverkan med 57 procent. Vad han inte säger är att skriften producerats av hans egen arbetsgivare Westander i samråd med en arbetsgrupp från berörda verk. Inte heller nämner han den reservation som arbetsgruppen fört in i rapporten. ”Det är dock viktigt att betona att beräkningarna baseras på antaganden, och inte utgör ställningstaganden från myndigheterna om etanol- och gasbilarnas klimatnytta” . Den 13–14 juni presenterade Gröna bilister resultaten i den egna rankningen av ”Miljöbästa bil 2008” . Föreningen lockade redan i förhandsannonseringen med att juryns arbete skulle skildras av TV 4 och att SVT skulle sända när vinnarbilen (Ford Focus) körde ett varv runt banan inför finalen i tävlingen STCC i Göteborg den 14 juni. I det följande pressmeddelandet står att vinnarbilen släpper ut endast 59 gram fossil koldioxid per kilometer, medan genomsnittet i Sverige för alla nya bilar är 181 gram. Siffran 59 gram har inte stöd någonstans. Etanol är inte ett certifierat bränsle och därför finns inga officiellt vedertagna siffror över hur stora utsläppen blir. Därför anges alltid utsläppen från etanolbilar med de värden som gäller för bensindrift. Detta är bakgrunden till att Saab i flera länder tvingats dra tillbaka sina påståenden i reklamen om att deras etanolbilar är gröna och bra för miljön. Saab kan inte styrka detta och får därför inte marknadsföra sig på det viset. Goldmanns arbetsgivare Westander har inte bara Lantmännen som kunder. Bland övriga märks Taxi 020, som Gröna bilister lyfter fram bland goda gröna exempel. Gröna bilister har också nära historiska band till etanolindustrin. Etanolkoncernen Sekabs koncernchef Per Carstedt satt under 2004 och 2005 i föreningens styrelse. Carstedt leder inte bara Sekab, han har också starka familjeband till bilkedjan Carstedts Bil, som säljer Ford. Till storsäljarna hör Gröna bilisters favoritbil Ford Focus, som vunnit omröstningen ”Miljöbästa bil” varje år sedan 2006. Kritiken mot etanol har intensifierats det senaste halvåret. Bland forskarna råder i stort sett samsyn om att dagens etanol gjord av spannmål inte är hållbar, vare sig ekonomiskt eller miljömässigt. Detta budskap fick riksdagens trafikutskott i en hearing så sent som i våras. Finns det någon trend i alla dessa rapporter är det att klimatnyttan med etanol, även den som är gjord av sockerrör, minskar med nya effektivare analysmetoder, som tar hänsyn även till indirekta markeffekter. Just nu pågår en intensiv global debatt om biodrivmedlens roll i matprisökningarna. Gröna bilisters strategi tycks vara att tona ned dessa kopplingar och i stället peka på andra förklaringar till att priserna stiger. Föreningen har varit direkt avvisande till andra alternativa drivmedel som exempelvis metanol genom förgasning. Den tekniken ger enligt forskarna (bland annat i Oljekommissionen) väsentligt större drivmedelsutbyte av insatt råvara jämfört med etanol av cellulosa, som är huvudspår i Sekabs strategi. Och som Gröna bilister hyllar. Mattias Goldmann var tidigare aktiv i Miljöpartiet, samma parti som var med och drev igenom den starkt kritiserade pumplagen. Den tvingar större mackar att investera i minst en pump med alternativt drivmedel. Eftersom det kostar tiofalt mer att bygga en gaspump jämfört med en etanolpump väljer nästan alla etanol. Det har gett svåra inlåsningseffekter på bränslemarknaden i ett enda alternativt bränsle, något som många instanser varnade för i remissrundan. Gröna bilister har inte sett problemet på det sättet. Tvärtom, utbyggnaden av antalet etanolpumpar applåderades flitigt i olika utspel. Inte heller har föreningen gjort något för att få ned bränsleförbrukningen i etanolbilarna. I tider när allt fokus ligger på bränslesnålare bilar har etanolbilarnas genomsnittliga förbrukning ökat med närmare 20 procent sedan 2004 (Vägverket). I en mycket påkostad kampanj valde föreningen i stället att rikta udden mot bensinbilars förbrukning (finansierad av Naturvårdsverket 2005) Med så få medlemmar som Gröna bilister har (1 100 enligt egna uppgifter från 2006) räcker inte avgifterna långt, särskilt som föreningen håller sig med bemannat kansli, aktuell hemsida och producerar mängder av informationsmaterial. Finansieringen säkras med offentliga bidrag. Under tre år uppgick stödet enbart från Vägverket till 1,3 miljoner kronor. Det motsvarade närmare 1 200 kronor per medlem. Föreningen har också lyckats få omfattande stöd från Naturvårdsverket (1,46 miljoner kronor sedan 2004) och från Konsumentverket. Man kan med fog säga att föreningens kampanjer till övervägande del finansieras av skattemedel.Detta faktum och Mattias Goldmanns dubbla roller gör det svårt att värdera föreningens utspel. Vem säger vad och varför Vilken hatt har Goldmann på sig när han säger att vi ska åka Taxi 020 Westanders Gröna bilisters Taxi 020:s Eller när han i Gröna bilisters namn i teve säger att etanol ger 57 procents klimatnytta Talar han bara för föreningen eller samtidigt för Sekab Eller enbart för Westander Det här problemet gäller naturligtvis inte bara Goldmann, utan hela föreningen. Var det i själva verket Naturvårdsverket som drev kampanjen mot bensinbilarna Var det samma verk som beslutade att inte engagera sig i etanolbilarnas skenande förbrukning Att byrån Westander och i synnerhet dess miljölobbyist Mattias Goldmann gläds över uppmärksamheten i alla medier är inget konstigt. Säkerligen är många pr-människor avundsjuka över vad de åstadkommit. Problemet ligger på de medier som inte ställer några kontrollfrågor om vad föreningen står för, vilka dess representanter egentligen är och vilka som har intressen av att deras budskap förs ut. Även de statliga verkens synnerligen generösa stöd till en så liten förening kan ifrågasättas. Gröna bilisters genomslag i medierna framstår mer och mer som ett praktexempel på hur det kan gå när man sänker garden inför något man uppfattar som ideellt, i detta fall en förening som bäddar in sitt budskap i ett förment grönt skimmer. LASSE SWÄRD


Gotland - en kärlekshistoria

Summary: Hänförd. Det blev författaren Mari Jungstedt första gången hon besökte Gotland. Här finner hon inspirationen och härifrån kommer hennes stora kärlek – maken Cenneth. Följ med deckarförfattaren till hennes smultronställen på Gotland.

Två avgörande kärlekar har drabbat Mari Jungstedt, och båda verkar livslånga. Den ena är kärleken till Gotland, den andra är till maken Cenneth. Kunde det vara bättre än att han var gotlänning – Redan som barn var jag på Gotland och blev alldeles hänförd. Nu är jag på ön fyra fem månader om året. Mari möter vid det nästan färdiga huset på södra Gotland. Hon ser ut som en bild av svensk sommar, klädd i vita byxor och med vinden fladdrande i den tunna blusen och det långa håret. Helt nära nybygget finns den ursprungliga stugan kvar, den som Cenneths föräldrar tidigare haft. Trädgården är som en kal fläck i ett tallskogsområde. När de tog över stället lät de hugga ner hur många träd som helst för att få mer ljus. Här är familjen varje sommar. Mari är glad. – Vi firade tioårig bröllopsdag i går. Cenneth gick runt och pussade på mig hela tiden, fnissar hon. Det är här hon skrivit sina böcker, den ena bästsäljaren efter den andra, och det är här på Gotland hon hittar sin inspiration. – Jag får som en bild i huvudet och sedan spinner jag vidare kring den. Researchen gör storyn, kan man säga. Från början vet jag inte hur historien ska sluta. När Mari berättar om sitt liv är det som om hon delar upp det i två delar – före och efter. Vändpunkten kom för sjutton år sedan. Tiden innan hade hon mest flackat runt, geografiskt, relationsmässigt och även i yrkeslivet. Det var ingen dålig tid, men hon var rastlös. – Men plötsligt var det som att alla bitar föll på plats! Jag kom in på journalisthögskolan på en reservplats efter flera försök. Och där träffade jag Cenneth. Han har fått mig att tro på kärleken! Han var så enveten redan från början och det behövde jag. Hans inställning var mer ”det är ingen idé att du håller på” , vi har varit ett självklart par sedan dess. Medan de ännu pluggade hann de få första barnet, och när dottern bara var fyra månader var det dags för nästa graviditet. Sonen föddes strax efter att de blivit färdigexaminerade och det blev en lite turbulent tid innan de båda fått jobb. – Ja, herregud! Vi var jättefattiga och bodde i en etta. Sedan flyttade vi ut till ett sommarhus med utedass i Nacka. Det var primitivt men låg vackert vid en sjö. Mari och Cenneth fick jobb som journalister och familjen fick det snart bättre. Cenneth byggde ett nytt hus i Nacka. Standarden höjdes. Redan från början tillbringade de mycket tid på Gotland, främst i hans föräldrars stuga. Lugnet och naturen fick Maris inspiration att få ivriga vingar. – Jag ville skriva en bok men visste inte riktigt hur jag skulle börja – hur skriver man första meningen Det gav sig, och resten är rena framgångssagan. Mari är rasande produktiv, läsarna älskar henne. Kriminalromanerna utspelar sig på Gotland, även de som aldrig varit på ön kan få lokalkännedom genom att läsa dem. För alla sommargotlänningar och bofasta är de roligt att känna igen platserna – kanske sker nästa mord i grannhuset Gotland skapar stämningen och Mari Jungstedt delar gärna med sig av sina upplevelser och intryck. Till DN listar hon elva personliga smultronställen. – Fast favoritplatser på ön finns det nästan hur många som helst! Charlotta von Zweigbergk sondag@dn.se MARI JUNGSTEDT Aktuell: Har just släppt sin sjätte bok ”Den mörka ängeln” . Familj: Maken Cenneth, journalist. Barnen Rebecka, 16, och Sebastian, 15. Bor: På Södermalm i Stockholm, men nästan halva året vid Björkhaga på Gotland.


”Undvikandet av solljus har blivit en hälsorisk”

Summary: Läkare varnar för en epidemi av autism: För lite solljus kan vara en avgörande faktor bakom den dramatiska ökningen av autism i Sverige. Halva befolkningen i Sverige lider av brist på D-vitamin. Genom att använda solskydd och undvika solljus, som ger oss ett nödvändigt tillskott av D-vitamin, utsätter man sig för en ökad risk för ohälsa trots att målet är det motsatta. Mörkhyade människor är mer drabbade, eftersom det krävs mer solljus för att D-vitaminet ska bildas i huden. Skillnaderna i sol mellan Sverige och Somalia kan mycket väl vara orsaken till att autism bland somaliska barn har blivit så mycket vanligare i Sverige än i det gamla hemlandet. Vi bör omgående starta en massiv informationskampanj om riskerna med D-vitaminbrist, skriver överläkarna Susanne Bejerot och Mats Humble.

Förekomsten av autism och andra autismliknande tillstånd har dramatiskt ökat på senare år, inte bara i Sverige utan även i andra västländer. I dag beräknas närmare en procent uppfylla kriterierna för detta neurobiologiska funktionshinder. Orsaken till tillståndet förefaller vara multifaktoriellt men den genetiska faktorn är betydande medan psykologiska orsaksfaktorer synes vara försumbara. Sverigesomalier har döpt autism till ”den svenska sjukan” eftersom autism har blivit ett vanligt inslag bland somaliska barn under senare år. De frågar sig själva varför, i hemlandet var autism uppenbarligen inte vanligt. Miljöfaktorer måste således beaktas som en faktor i sammanhanget. Mässlingsvaccination har tidigare utpekats som en möjlig utlösare hos det lilla barnet, något som dock har avvisats av vetenskapssamhället. Men inte desto mindre vill många sverigesomalier ta det ”säkra före det osäkra” varför vi kan förvänta oss en mässlingsepidemi när nu många avstår ifrån vaccination av rädsla för att utlösa en autism. Tyvärr kan mässling i sig leda till hjärnskador och hjärnsjukdomar. Det synes därför angeläget att försöka stävja rädslan för mässlingsvaccinering och brett angripa andra mer troliga orsaker till den ökande förekomsten av autism i befolkningen. Orsaken (eller orsakerna) till den ökande autismen bör sökas bland avgörande miljöfaktorer som skiljer Sverige från Afrika och som drabbar somalier i större utsträckning än andra invandrargrupper. En sådan faktor kan vara solljus och effekten av solljus. Solljus är den ojämförligt viktigaste källan för bildandet av D-vitamin. D-vitamin är avgörande för skelettuppbyggnad men låga D-vitaminnivåer är också relaterade till benskörhet, hjärt- och kärlsjukdom, autoimmuna sjukdomar som ms och diabetes, tjocktarms- och bröstcancer liksom till depression hos äldre. På våra extremt nordliga breddgrader får vi endast tillräckligt solljus för att bilda D-vitamin under några korta sommarmånader vilket förklarar att ungefär halva den svenska befolkningen lider av D-vitaminbrist utifrån internationella referensvärden under vinterhalvåret. Genom att sola på sommarhalvåret bygger vi upp ett förråd som dock bara nödtorftigt räcker under vinterhalvåret. D-vitaminnivåerna i blodet sjunker således gradvis under hösten för att nå sitt minimum i mars, när vårtrötthet och depressioner breder ut sig i befolkningen. Fet fisk som sill, strömming, makrill och lax hör till våra få betydande kostkällor för D-vitamin och denna kosthållning har säkert historiskt sett bidragit till att hålla de värsta bristtillstånden borta. Hos mörkhyade människor krävs betydligt mer solljus för att D-vitamin ska kunna bildas i huden. Kombinationen täckande klädsel och mörk hy synes särskilt olycklig, inte minst om personen inte heller äter fet fisk. Vi kan utan vidare förvänta oss att en inte försumbar del av den svenska befolkningen som antingen är mörkhyad eller klär sig i täckande klädsel lider av mer eller mindre svår D-vitaminbrist. Studier av pakistanier som bor i Oslo, arabiska kvinnor i Danmark och mörkhyade svenskar styrker detta påstående. Men även ljushyllta svenskar som undviker att vistas i direkt solljus och följer direktiven om att använda solskydd i soligt väder utsätter sig sannolikt för en ökad risk för ohälsa, trots att målet är det motsatta.Tyvärr kommer det att ta tid att undersöka sambandet ohälsa och D-vitaminnivåer i Sverige och vetenskapligt bevisa att D-vitamintillskott behövs för befolkningen. Man kan visserligen mäta 25-hydroxy-D-vitamin (förrådsformen av D-vitamin) med ett enkelt blodprov men det kostar några hundra kronor och utan klar indikation kommer många läkare att dra sig för att låta verksamheten stå för dessa extra kostnader. Men även då D-vitaminbristen är bevisad står läkaren utan möjlighet att förskriva D-vitamin i de doser som kan normalisera D-vitaminnivåerna (det vill säga minst 2000 IE/dygn) eftersom apoteken inte tillhandahåller det. Varför finns inte adekvata doser D-vitamin på apoteket kan man fråga sig. Ja det beror på de berömda marknadskrafterna: D-vitamin går inte att patentera, således finns inte mycket pengar för Läkemedelsindustrin att tjäna på produkten. För att Läkemedelsverket i sin tur skall kunna godkänna D-vitamin i adekvat dos som ett läkemedel krävs att ett läkemedelsföretag betalar för en sådan ansökan. Så har inte skett hitintills. Socialstyrelsen har heller inte utfärdat riktlinjer för hur befolkningens bristfälliga D-vitaminnivåer skall behandlas, och om de i dag börjar att fila på dessa kommer de sannolikt att färdigställas först 2012 mot bakgrund av den tidsåtgång som myndigheten behöver för publicera nya riktlinjer. Slutligen ger inte heller Livsmedelsverket några råd eftersom deras uppgift inte är att ge råd avseende sjukdomsbehandling. Men D-vitamin i adekvata doser, det vill säga 2000 IE/dag går att inköpa till ett billigt pris på närmaste hälsokostbutik; där har man nämligen uppmärksammat den vetenskapliga litteraturen om D-vitaminets hälsobefrämjande effekter och ser en potentiell marknad. I dag kan vi inte utesluta att D-vitaminbrist är en starkt bidragande orsak till den så kallade autismepidemin. Sambandet går att undersöka vetenskapligt men det kommer att ta flera år. Frågan som följer är – har vi råd med det Vårt svar är ett entydigt nej. Det är varken ekonomiskt eller etiskt försvarbart. Vi bör omgående starta en massiv informationskampanj riktad till hela befolkningen som löper risk för D-vitaminbrist, särskilt till dem som tillhör högriskgrupperna. Alla fertila kvinnor bör rekommenderas D-vitaminkapslar lika självklart som vi i dag förordar folsyra som ett sätt att förhindra ryggmärgsbråck hos fostret. Om fyra år kan vi med viss säkerhet uttala oss om ett ökat D-vitaminintag minskar förekomsten av autism i befolkningen eller inte, och under denna tid har Socialstyrelsen förhoppningsvis kunnat ta fram ändamålsenliga och etniskt kulturellt anpassade riktlinjer för D-vitaminbehandling i befolkningen. D-vitamin är ofarligt i doser om 2000 IE per dag, så vad väntar vi på Susanne Bejerot, överläkare, med dr, Norra Stockholms psykiatri Mats Humble, överläkare, Värmdö psykiatriska mottagning


Summary: Läkare varnar för en epidemi av autism: För lite solljus kan vara en avgörande faktor bakom den dramatiska ökningen av autism i Sverige.Halva befolkningen i Sverige lider av brist på D-vitamin. Genom att använda solskydd och undvika solljus, som ger oss ett nödvändigt tillskott av D-vitamin, utsätter man sig för en ökad risk för ohälsa trots att målet är det motsatta. Mörkhyade människor är mer drabbade, eftersom det krävs mer solljus för att D-vitaminet ska bildas i huden. Skillnaderna i sol mellan Sverige och Somalia kan mycket väl vara orsaken till att autism bland somaliska barn har blivit så mycket vanligare i Sverige än i det gamla hemlandet. Vi bör omgående starta en massiv informationskampanj om riskerna med D-vitaminbrist, skriver överläkarna Susanne Bejerot och Mats Humble.

Förekomsten av autism och andra autismliknande tillstånd har dramatiskt ökat på senare år, inte bara i Sverige utan även i andra västländer. I dag beräknas närmare en procent uppfylla kriterierna för detta neurobiologiska funktionshinder. Orsaken till tillståndet förefaller vara multifaktoriellt men den genetiska faktorn är betydande medan psykologiska orsaksfaktorer synes vara försumbara. Sverigesomalier har döpt autism till ”den svenska sjukan” eftersom autism har blivit ett vanligt inslag bland somaliska barn under senare år. De frågar sig själva varför, i hemlandet var autism uppenbarligen inte vanligt. Miljöfaktorer måste således beaktas som en faktor i sammanhanget. Mässlingsvaccination har tidigare utpekats som en möjlig utlösare hos det lilla barnet, något som dock har avvisats av vetenskapssamhället. Men inte desto mindre vill många sverigesomalier ta det ”säkra före det osäkra” varför vi kan förvänta oss en mässlingsepidemi när nu många avstår ifrån vaccination av rädsla för att utlösa en autism. Tyvärr kan mässling i sig leda till hjärnskador och hjärnsjukdomar. Det synes därför angeläget att försöka stävja rädslan för mässlingsvaccinering och brett angripa andra mer troliga orsaker till den ökande förekomsten av autism i befolkningen. Orsaken (eller orsakerna) till den ökande autismen bör sökas bland avgörande miljöfaktorer som skiljer Sverige från Afrika och som drabbar somalier i större utsträckning än andra invandrargrupper. En sådan faktor kan vara solljus och effekten av solljus. Solljus är den ojämförligt viktigaste källan för bildandet av D-vitamin. D-vitamin är avgörande för skelettuppbyggnad men låga D-vitaminnivåer är också relaterade till benskörhet, hjärt- och kärlsjukdom, autoimmuna sjukdomar som ms och diabetes, tjocktarms- och bröstcancer liksom till depression hos äldre. På våra extremt nordliga breddgrader får vi endast tillräckligt solljus för att bilda D-vitamin under några korta sommarmånader vilket förklarar att ungefär halva den svenska befolkningen lider av D-vitaminbrist utifrån internationella referensvärden under vinterhalvåret. Genom att sola på sommarhalvåret bygger vi upp ett förråd som dock bara nödtorftigt räcker under vinterhalvåret. D-vitaminnivåerna i blodet sjunker således gradvis under hösten för att nå sitt minimum i mars, när vårtrötthet och depressioner breder ut sig i befolkningen. Fet fisk som sill, strömming, makrill och lax hör till våra få betydande kostkällor för D-vitamin och denna kosthållning har säkert historiskt sett bidragit till att hålla de värsta bristtillstånden borta. Hos mörkhyade människor krävs betydligt mer solljus för att D-vitamin ska kunna bildas i huden. Kombinationen täckande klädsel och mörk hy synes särskilt olycklig, inte minst om personen inte heller äter fet fisk. Vi kan utan vidare förvänta oss att en inte försumbar del av den svenska befolkningen som antingen är mörkhyad eller klär sig i täckande klädsel lider av mer eller mindre svår D-vitaminbrist. Studier av pakistanier som bor i Oslo, arabiska kvinnor i Danmark och mörkhyade svenskar styrker detta påstående. Men även ljushyllta svenskar som undviker att vistas i direkt solljus och följer direktiven om att använda solskydd i soligt väder utsätter sig sannolikt för en ökad risk för ohälsa, trots att målet är det motsatta. Tyvärr kommer det att ta tid att undersöka sambandet ohälsa och D-vitaminnivåer i Sverige och vetenskapligt bevisa att D-vitamintillskott behövs för befolkningen. Man kan visserligen mäta 25-hydroxy-D-vitamin (förrådsformen av D-vitamin) med ett enkelt blodprov men det kostar några hundra kronor och utan klar indikation kommer många läkare att dra sig för att låta verksamheten stå för dessa extra kostnader. Men även då D-vitaminbristen är bevisad står läkaren utan möjlighet att förskriva D-vitamin i de doser som kan normalisera D-vitaminnivåerna (det vill säga minst 2000 IE/dygn) eftersom apoteken inte tillhandahåller det. Varför finns inte adekvata doser D-vitamin på apoteket kan man fråga sig. Ja det beror på de berömda marknadskrafterna: D-vitamin går inte att patentera, således finns inte mycket pengar för Läkemedelsindustrin att tjäna på produkten. För att Läkemedelsverket i sin tur skall kunna godkänna D-vitamin i adekvat dos som ett läkemedel krävs att ett läkemedelsföretag betalar för en sådan ansökan. Så har inte skett hitintills. Socialstyrelsen har heller inte utfärdat riktlinjer för hur befolkningens bristfälliga D-vitaminnivåer skall behandlas, och om de i dag börjar att fila på dessa kommer de sannolikt att färdigställas först 2012 mot bakgrund av den tidsåtgång som myndigheten behöver för publicera nya riktlinjer. Slutligen ger inte heller Livsmedelsverket några råd eftersom deras uppgift inte är att ge råd avseende sjukdomsbehandling. Men D-vitamin i adekvata doser, det vill säga 2000 IE/dag går att inköpa till ett billigt pris på närmaste hälsokostbutik; där har man nämligen uppmärksammat den vetenskapliga litteraturen om D-vitaminets hälsobefrämjande effekter och ser en potentiell marknad. I dag kan vi inte utesluta att D-vitaminbrist är en starkt bidragande orsak till den så kallade autismepidemin. Sambandet går att undersöka vetenskapligt men det kommer att ta flera år. Frågan som följer är – har vi råd med det? Vårt svar är ett entydigt nej. Det är varken ekonomiskt eller etiskt försvarbart. Vi bör omgående starta en massiv informationskampanj riktad till hela befolkningen som löper risk för D-vitaminbrist, särskilt till dem som tillhör högriskgrupperna. Alla fertila kvinnor bör rekommenderas D-vitaminkapslar lika självklart som vi i dag förordar folsyra som ett sätt att förhindra ryggmärgsbråck hos fostret. Om fyra år kan vi med viss säkerhet uttala oss om ett ökat D-vitaminintag minskar förekomsten av autism i befolkningen eller inte, och under denna tid har Socialstyrelsen förhoppningsvis kunnat ta fram ändamålsenliga och etniskt kulturellt anpassade riktlinjer för D-vitaminbehandling i befolkningen. D-vitamin är ofarligt i doser om 2000 IE per dag, så vad väntar vi på? Susanne Bejerot, överläkare, med dr, Norra Stockholms psykiatri Mats Humble, överläkare, Värmdö psykiatriska mottagning


"Undvikandet av solljus har blivit en hälsorisk"

Summary: Läkare varnar för autismepidemi: För lite solljus kan vara en avgörande faktor bakom den dramatiska ökningen av autism i Sverige. Halva befolkningen i Sverige lider av brist på D-vitamin. Genom att använda solskydd och undvika solljus, som ger oss ett nödvändigt tillskott av D-vitamin, utsätter man sig för en ökad risk för ohälsa trots att målet är det motsatta. Mörkhyade människor är mer drabbade, eftersom det krävs mer solljus för att D-vitaminet ska bildas i huden. Skillnaderna i sol mellan Sverige och Somalia kan mycket väl vara orsaken till att autism bland somaliska barn har blivit så mycket vanligare i Sverige än i det gamla hemlandet. Vi bör omgående starta en massiv informationskampanj om riskerna med D-vitaminbrist, skriver överläkarna Susanne Bejerot och Mats Humble.

Förekomsten av autism och andra autismliknande tillstånd har dramatiskt ökat på senare år, inte bara i Sverige utan även i andra västländer. I dag beräknas närmare 1 procent uppfylla kriterierna för detta neurobiologiska funktionshinder. Orsaken till tillståndet förefaller vara multifaktoriellt men den genetiska faktorn är betydande medan psykologiska orsaksfaktorer synes vara försumbara. Sverigesomalier har döpt autism till "den svenska sjukan" eftersom autism har blivit ett vanligt inslag bland somaliska barn under senare år. De frågar sig själva varför, i hemlandet var autism uppenbarligen inte vanligt. Miljöfaktorer måste således beaktas som en faktor i sammanhanget. Mässlingsvaccination har tidigare utpekats som en möjlig utlösare hos det lilla barnet, något som dock har avvisats av vetenskapssamhället. Men inte desto mindre vill många sverigesomalier ta det "säkra före det osäkra" varför vi kan förvänta oss en mässlingsepidemi när nu många avstår ifrån vaccination av rädsla för att utlösa en autism. Tyvärr kan mässling i sig leda till hjärnskador och hjärnsjukdomar. Det synes därför angeläget att försöka stävja rädslan för mässlingsvaccinering och brett angripa andra mer troliga orsaker till den ökande förekomsten av autism i befolkningen. Orsaken (eller orsakerna) till den ökande autismen bör sökas bland avgörande miljöfaktorer som skiljer Sverige från Afrika och som drabbar somalier i större utsträckning än andra invandrargrupper. En sådan faktor kan vara solljus och effekten av solljus. Solljus är den ojämförligt viktigaste källan för bildandet av D-vitamin. D-vitamin är avgörande för skelettuppbyggnad men låga D-vitaminnivåer är också relaterade till benskörhet, hjärt- och kärlsjukdom, autoimmuna sjukdomar som ms och diabetes, tjocktarms- och bröstcancer liksom till depression hos äldre. På våra extremt nordliga breddgrader får vi endast tillräckligt solljus för att bilda D-vitamin under några korta sommarmånader vilket förklarar att ungefär halva den svenska befolkningen lider av D-vitaminbrist utifrån internationella referensvärden under vinterhalvåret. Genom att sola på sommarhalvåret bygger vi upp ett förråd som dock bara nödtorftigt räcker under vinterhalvåret. D-vitaminnivåerna i blodet sjunker således gradvis under hösten för att nå sitt minimum i mars, när vårtrötthet och depressioner breder ut sig i befolkningen. Fet fisk som sill, strömming, makrill och lax hör till våra få betydande kostkällor för D-vitamin och denna kosthållning har säkert historiskt sett bidragit till att hålla de värsta bristtillstånden borta. Hos mörkhyade människor krävs betydligt mer solljus för att D-vitamin ska kunna bildas i huden. Kombinationen täckande klädsel och mörk hy synes särskilt olycklig, inte minst om personen inte heller äter fet fisk. Vi kan utan vidare förvänta oss att en inte försumbar del av den svenska befolkningen som antingen är mörkhyad eller klär sig i täckande klädsel lider av mer eller mindre svår D-vitaminbrist. Studier av pakistanier som bor i Oslo, arabiska kvinnor i Danmark och mörkhyade svenskar styrker detta påstående. Men även ljushyllta svenskar som undviker att vistas i direkt solljus och följer direktiven om att använda solskydd i soligt väder utsätter sig sannolikt för en ökad risk för ohälsa, trots att målet är det motsatta. Tyvärr kommer det att ta tid att undersöka sambandet ohälsa och D-vitaminnivåer i Sverige och vetenskapligt bevisa att D-vitamintillskott behövs för befolkningen. Man kan visserligen mäta 25-hydroxy-D-vitamin (förrådsformen av D-vitamin) med ett enkelt blodprov men det kostar några hundra kronor och utan klar indikation kommer många läkare att dra sig för att låta verksamheten stå för dessa extra kostnader. Men även då D-vitaminbristen är bevisad står läkaren utan möjlighet att förskriva D-vitamin i de doser som kan normalisera D-vitaminnivåerna (det vill säga minst 2000 IE/dygn) eftersom apoteken inte tillhandahåller det. Varför finns inte adekvata doser D-vitamin på apoteket kan man fråga sig. Ja det beror på de berömda marknadskrafterna: D-vitamin går inte att patentera, således finns inte mycket pengar för Läkemedelsindustrin att tjäna på produkten. För att Läkemedelsverket i sin tur skall kunna godkänna D-vitamin i adekvat dos som ett läkemedel krävs att ett läkemedelsföretag betalar för en sådan ansökan. Så har inte skett hitintills. Socialstyrelsen har heller inte utfärdat riktlinjer för hur befolkningens bristfälliga D-vitaminnivåer skall behandlas, och om de i dag börjar att fila på dessa kommer de sannolikt att färdigställas först 2012 mot bakgrund av den tidsåtgång som myndigheten behöver för publicera nya riktlinjer. Slutligen ger inte heller Livsmedelsverket några råd eftersom deras uppgift inte är att ge råd avseende sjukdomsbehandling. Men D-vitamin i adekvata doser, det vill säga 2000 IE/dag går att inköpa till ett billigt pris på närmaste hälsokostbutik; där har man nämligen uppmärksammat den vetenskapliga litteraturen om D-vitaminets hälsobefrämjande effekter och ser en potentiell marknad. I dag kan vi inte utesluta att D-vitaminbrist är en starkt bidragande orsak till den så kallade autismepidemin. Sambandet går att undersöka vetenskapligt men det kommer att ta flera år. Frågan som följer är - har vi råd med det? Vårt svar är ett entydigt nej. Det är varken ekonomiskt eller etiskt försvarbart. Vi bör omgående starta en massiv informationskampanj riktad till hela befolkningen som löper risk för D-vitaminbrist, särskilt till dem som tillhör högriskgrupperna. Alla fertila kvinnor bör rekommenderas D-vitaminkapslar lika självklart som vi i dag förordar folsyra som ett sätt att förhindra ryggmärgsbråck hos fostret. Om fyra år kan vi med viss säkerhet uttala oss om ett ökat D-vitaminintag minskar förekomsten av autism i befolkningen eller inte, och under denna tid har Socialstyrelsen förhoppningsvis kunnat ta fram ändamålsenliga och etniskt kulturellt anpassade riktlinjer för D-vitaminbehandling i befolkningen. D-vitamin är ofarligt i doser om 2000 IE per dag, så vad väntar vi på? Susanne Bejerot, överläkare, med dr, Norra Stockholms psykiatri Mats Humble, överläkare, Värmdö psykiatriska mottagning