”Goda bakterier kommer att bli framtidens medicin”

Summary: Bakterier spelar en avgörande roll för vår hälsa. Nu kommer allt fler larm om att vår ”hygieniska” livsstil kan orsaka fetma, allergi, diabetes och inflammatoriska sjukdomar. Också hjärnan kan påverkas, tror forskaren Martin Blaser.

När vi ligger i mammas mage bär vi inte på några bakterier alls. Det är vid förlossningen och strax därefter som vi invaderas av miljoner bakterier och svampceller. Det är också vid födseln och under de kommande första åren som det livsviktiga samspelet mellan våra mikroorganismer och vårt immunsystem grundläggs. Det säger Martin Blaser som är en av de världsledande forskarna när det handlar om det mänskliga ”mikrobiomet” och dess betydelse för vår hälsa och kognition. Förra veckan var han i Stockholm för att prata om sin nya bok ”Maktlös medicin – antibiotikaresistens och vår hotade överlevnad”. Vi träffar honom på förlaget Fri tanke i Gamla stan. Dagen efter ska han medverka vid en vetenskaplig konferens vid Karolinska institutet och prata om varför vi i dag står inför ett hot mot kroppens mikroorganismer som saknar motstycke i vår historia. Mikrobernas historia har tidigare framför allt handlat om upptäckterna av de farliga sorterna. Det är naturligtvis fantastiska upptäckter som har hjälpt oss att bekämpa farliga sjukdomar. Men nu kommer allt mer information som handlar om de goda bakterierna och deras livsviktiga funktion. – Det är relativt ny kunskap. Det har skett en enorm inhämtning när det gäller bakteriernas betydelse och hur de påverkas negativt av vår moderna livsstil. Den stora boven i dramat är överanvändningen av antibiotika. – Eftersom den så effektivt har skyddat oss mot sjukdomar som tidigare kunde döda oss, används den i dag som ett skyddande paraply så snart det finns minsta lilla risk om att det kan komma en regnskur. Riskerna med det handlar inte bara om antibiotikaresistens, menar Martin Blaser. Fler och fler människor drabbas av fetma och diabetes. Allt fler får astma och allergi, glutenintolerans och inflammatoriska tarmsjukdomar ökar hela tiden, säger han. – Det är tillstånd som har ökat parallellt sedan andra världskriget och det finns i dag mycket som tyder på att de kan vara orsakade av förändringar i vårt mikrobiom. 1977 var han nybliven docent i infektionssjukdomar och såg att de bakterier som lever i oss använder olika redskap för att komma undan vårt immunförsvar. För att de ska kunna bedriva sin egen verksamhet kan de både skada och skydda oss, beroende på omständigheterna. Ett exempel är magbakterien helicobacter pylori som kom att tillhöra Martin Blasers främsta forskningsområde. Det finns studier som tyder på att människan har varit bärare av den ända sedan urminnes tider. – Tills den i början av åttiotalet kunde kopplas till magsår och läkare började utrota den, säger Martin Blaser. I mitten av 90-talet kom det sedan studier som visade att det är en bakterie som kan göra nytta hos barn. Ända sedan dess har Marin Blasers team försökt utröna om förlusten av denna uråldriga bakterie kan ligga bakom några av de ökande sjukdomar som vi ser i dag. Forskningsläget är fortfarande så oklart, för att inte säga kontroversiellt, att Martin Blaser säger att det finns läkare som har slutat lyssna på vad han säger. – Men jag tror att jag har tiden på min sida, säger han och skrattar. Det finns mycket som tyder på att helicobacter pylori är både en bra och en dålig bakterie, säger han. Och det finns studier som tyder på att den kan skydda barn mot bland annat astma och vissa infektioner. – Hos äldre verkar det däremot som om den ökar risken för magcancer. En av de förändringar som oroar många forskare är att antalet fall av glutenintolerans, celiaki, har mer än fyrdubblats sedan 1950. Delvis kan ökningen förklaras med att vi i dag är mer medvetna och diagnostiserar mer. Men Martin Blaser berättar om studier som tyder på att det kan finnas ett samband med högt intag av antibiotika. Enligt honom finns det i dag också en hel del som tyder på att mikroberna som vi erhåller vid födseln, och sedan bygger upp, påverkar hjärnan och kognitionen. Särskilt under de första åren i livet när hjärnan utvecklas som mest. – Vi vet att det finns en koppling mellan kemiska reaktioner som händer i magen och det som händer i hjärnan. Bland annat talar mikroberna om för cellerna i magen att tillverka eller inte tillverka signalsubstansen serotonin. Serotonin påverkar hjärnan och hjälper till att reglera inlärning, sinnesstämning och sömn. – Så mycket som åttio procent av signalsubstansen serotonin som finns i kroppen kommer från celler i magen, säger Martin Blaser. Om överanvändningen av antibiotika ligger etta på listan med orsaker till förändringarna i vårt mikrobiom, så placerar han det ökande antalet kejsarsnitt som en god tvåa på listan. Enligt Martin Blaser tyder en samlad bedömning av den vetenskapliga litteraturen på att barn som fötts med kejsarsnitt löper en ökad risk för att drabbas av fetma, diabetes, allergi, celiaki och astma. Han förklarar varför det är så fördelaktigt att födas den vanliga vägen: I mammas mage har vi alltså inga bakterier i oss eller kring oss. När vattnet går strömmar den sterila vätskan ut genom slidan och sveper med sig bakterier därifrån och ut på mammans kropp. När barnet passerar slidan förses det med bakterier. Fostret vrids sedan så att barnets mun passerar mammans analöppning och tar upp mikrober från hennes tarm. – Fram till ganska nyligen gjorde alla människor den resan. Vi plockade upp mikrober från mamman, som plockat upp dem från sin mamma som plockat dem från sin och så vidare, förklarar Martin Blaser. När barnet är ute sätter det sin mun, som är full av bakterier, mot mammans bröstvårta och börjar suga. Det gör att bakterier hamnar i den första bröstmjölken som barnet får i sig. Bröstmjölken har beståndsdelar som favoriserar vissa bakterier före andra. – Som art har människan utvecklats för att samarbeta med dessa ”good guys”, som i gengäld hjälper oss genom att programmera vårt immunsystem och ämnesomsättning. Martin Blaser är övertygad om att läkare i framtiden inte bara kommer att undersöka barnen, utan också det som finns i deras blöjor. För att ta reda på vilka mikrober som finns där, och vilka som eventuellt saknas och som kan behöva ersättas. – Jag hoppas att det hinner hända under min livstid. Min far firade just sin 99:e födelsedag, så jag har gott hopp om det, säger han och skrattar. Men först måste vi veta mer exakt vilka de goda bakterierna är. I dag vet vi vilka några av dem är, men långt ifrån alla, säger han. – När vi vet mer så kommer de att bli framtidens medicin. Jag tror inte att de sorter av probiotika som finns på hyllorna till försäljning i dag är särskilt adekvata och verksamma, säger Martin Blaser. Han menar också att det är fel att som en del tro att immunförsvaret hos barn kan stimuleras enkelt till exempel genom att låta dem ha kontakt med husdjur eller vistas i lantbruksmiljö. – Då kommer de i kontakt med bakterier som hör hemma hos andra djurarter och inte har någon djupare förankring i människans utvecklingshistoria. I stället bör vi se till de mikrober som har livnärt sig i och på just våra mänskliga kroppar under årtusenden, säger han. Föräldrar måste lära sig att förstå vilka nackdelar som finns med att ge barn antibiotika, särskilt under de första tre åren när barnets mikrobiom utvecklas och formas, menar Martin Blaser. Även om det är den tidiga perioden i livet som är mest känslig, så kan det finnas risker med att skriva ut antibiotika till vuxna, varnar han och berättar om två stora studier som har kommit de senaste åren, med omkring en miljon vuxna. Personer som hade utvecklat diabetes hade i större utsträckning fått antibiotika i anslutning till insjuknandet. Martin Blaser menar att vi bara har sett början. För trettio år sedan vara det inte många som kände till klimathotet. Men kunskaperna har ökat och nu har vi börjat agera. – På samma sätt måste vi minska användningen av antibiotika och kejsarsnitt. Det vi har gjort mot vår planet, gör vi nu mot våra kroppar. Martin Blaser är professor i mikrobiologi vid New York University School of Medicine. Han är en av världens främsta experter på antibiotikaresistens och har precis kommit ut med boken ”Maktlös medicin. Antibiotikaresistens och vår hotade överlevnad” (Fri tanke förlag). Martin Blaser har forskat på bakteriernas påverkan på vår hälsa i över 30 år, och är i dag chef för the Human Microbiome Program vid New York University. 1. Minska överförskrivningen av antibiotika. Särskilt när det gäller barn måste man tänka sig för. Lindriga infektioner hos barn går för det mesta över av sig själva. 2. Undvik kejsarsnitt om det är möjligt. Om det är nödvändigt, överväg att använda ”gasvävsmetoden”. Då stoppas en kompress i mammans slida, där den suger upp bakteriefullt sekret, som sedan stryks över barnets hud och mun. Metoden innebär en viss infektionsrisk men Martin Blaser tror ändå att den kan bli standardförfarande om några år. 3. Använd tvål och vatten i stället för bakteriedödande medel som handsprit till vardags, särskilt när det gäller barn. Risken är att du tar bort för mycket av de nyttiga bakterier som kan hjälpa dig att bekämpa de farliga. Avstå från rengöringsmedel med bakteriedödande verkan. När vi föds och strax därefter så invaderas vi av biljontals mikroorganismer. De utgör ett skiftande ekosystem som har utvecklats i samspel med vår art under årtusendena. Då startar det livsviktiga samspelet mellan mikroorganismerna och immunsystemet. De påverkar också ämnesomsättningen och den kognitiva utvecklingen. En vuxen människas kropp fungerar som värd för 100 biljoner bakterier och svampceller som livnär sig i och på våra kroppar. De finns överallt på huden, i munnen, näsan och öronen, i matstrupen, i magen och framför allt i tarmen. Tillsammans väger de 1,5 kilo och rymmer kanske 10 000 olika arter. Vi har alla en egen kombination, som en mikrobiell signatur. Om vi kysser någon eller har samlag invaderas vi av mängder av mikroorganismer. Men efter bara några minuter är vi oss själva igen vad beträffar sammansättningen. Inte heller omläggning av kosten påverkar sammansättningen mycket.


Varför ska bilar stå gratis på allmän mark?

Summary: Det är inte en rättighet att en enskild bilist ska ta allmän mark till sin egen fördel. Ska man använda allmän dyrbar mark ska man betala för den som för allt annat. Bilen är inte det enda som ska få plats på våra gator.

Är det en rättighet att ta allmän mark för egen del? Bilen nämns ofta som ett dominerande inslag i vår vardag, att det är en frihet att kunna ta sig, att vardagen ska kunna gå ihop, att det är bekvämt, kollektivtrafiken är översvämmad, man ska kunna handla med barn. Det finns många skäl till att bilen är användbar och omtyckt. Men det finns även andra åsikter om bilen: den tar plats, den belamrar våra gator, den släpper ut avgaser, den bidrar till dålig luftkvalitet. Det känns rimligt att lägga en avgift på parkering och höja avgifterna för parkering. Varför har det blivit en rättighet att ta allmän mark? Vanligtvis när man använder allmän mark söker man tillstånd och det betalas en avgift under en viss period för en viss kvadratmeter. Alla uteserveringar, alla event, alla byggfirmor, oavsett vem, betalar när allmän mark ska användas. Varför behöver inte en enskild individ betala när den parkerar på allmän mark? Cecilia Brinck (M), oppositionsborgarråd samt vice ordförande i Trafiknämnden, har tidigare skrivit att ”Många stockholmare är beroende av sin bil för att få vardagen att gå ihop, inte minst i ytterstaden. Det är utsläppen som ska bekämpas inte bilarna”. Vad säger att vardagen inte går ihop för att det läggs en avgift på parkering. Självklart blir det dyrare, men det är ingen rättighet att andra ska få betala för att ens vardagsliv ska gå ihop. Lorenz Berglund ställer frågan på DN åsikt ”Våra bilar måste parkeras i stan, var ska vi annars ställa dem?” Svaret är enkelt; vi ställer de på samma plats, men betalar för oss. Många vill parkera i staden. Är efterfrågan hög, ökar priset. Varför ska staden ge bort fri mark till enskilda bilägare, det är inte rimligt. Cykel, buss och bil ska få plats på våra gator, varför ska någon som åker en buss lida för att bussen inte kommer fram på grund av parkerade bilar eller varför ska en cyklist tvingas ut i körfält i blandtrafik för att en remsa parkerade bilar ska få plats, när en cykelbana istället kunde fått plats. Tio parkerade bilar är långt mer mycket egoistiskt tänkande än 100 cyklister som vill komma fram, eller 0,18 m2 per stående i en buss.


Nej till socialdemokraternas parkeringspolitik

Summary: Moderaterna anser att den socialdemokratiskt ledda majoritetens parkeringspolitik försvårar och fördyrar för stockholmarna. De måste stå till svars för sitt bristfälliga ledarskap som låter stockholmarna stå för nota genom höjda parkeringsavgifter.

Den nya parkeringsplan som den socialdemokratiskt ledda majoriteten röstade igenom i kommunfullmäktige i juni innebar bland annat att kostnaden för boendeparkering höjs, att tiderna utökas och att boendeparkering införs i nya områden. Dessutom beslutade man om nya regler för funktionshindrade och för MC/moped. Vi moderater delar Lorenz Berglunds uppfattning om att de nya parkeringsreglerna som drabbar stockholmarna inte är acceptabla. Däremot delar vi inte uppfattningen att förslaget drivits igenom utan större protester. Flera manifestationer har arrangerats, bland annat av handikapporganisationer och MC-organisationer. Vi moderater har också varit mycket tydliga i vår kritik, ända sedan förslaget först presenterades för ungefär ett år sedan. Vi är överens med majoriteten om framkomligheten i staden. Kapacitetsstarka trafikslag (kollektivtrafik, cykel) ska prioriteras, rörlig trafik ska prioriteras framför stillastående trafik. Men till skillnad från majoriteten inser vi att även människor som bor i Stockholms innerstad kan ha behov av att äga och köra bil. Vår uppgift som politiker är inte att försvåra och fördyra människors tillvaro. I ett uttalande tidigare under hösten har även trafikborgarrådet öppnat för att skrota boendeparkeringen helt och hållet. Det skulle innebära att parkeringsavgifterna höjs kraftigt, utöver den höjning som redan beslutats. En parkering i vissa lägen i innerstan skulle kunna kosta över 14 000 kronor i månaden, något vi är starkt kritiska till. Vi undrar om Socialdemokraterna enbart ser detta som ett sätt att lägga vantarna på ännu mer av stockholmarnas pengar och därigenom öka stadens intäkter? Den socialdemokratiskt ledda majoriteten har på väldigt kort tid höjt avgifter och dessutom höjt skatten. Deras ambition verkar vara att avskräcka människor från att bo och leva i Stockholm. För många stockholmare är bilen nödvändig för att vardagen ska gå ihop, de kör bil för att de måste – inte för att de tycker det är roligt. Vi anser att det ska vara enkelt att bo och leva i Stockholm oavsett vilka olika behov varje enskild stockholmare har. Stockholm ska vara en stad som präglas av mångfald. Det är stadens styrka, därför ser vi med stor skräck på politiker som istället fokuserar på att stockholmarnas behov och levnadsmönster ska begränsas och se lika ut. Majoriteten har valt att strunta i stockholmarnas behov av fungerande lösningar på vardagslogistiken. Vi tycker inte heller det är rimligt att införa boendeparkering i delar av ytterstaden där det inte finns någon trängsel. Det finns områden i ytterstaden där boendeparkering är motiverat, områden i närförort där det i dag är svårt att hitta parkeringsplats. Men den s-ledda majoritetens parkeringspolitik går mycket längre än så. Det är bara klåfingrigt, och ett rätt oblygt sätt att kraftigt öka stadens parkeringsintäkter. Nu får stockholmarna betala för socialdemokraternas bristfälliga ledarskap. Det är inte acceptabelt att låta stockholmarna stå för notan, varken med plånböckerna eller genom att få ett krångligare vardagsliv. Det ska vara enkelt att vara stockholmare.


Nej, du kan inte bli precis vad du vill

Summary: Alla drömmar kan inte gå i uppfyllelse, hur gärna vi än vill och hur hårt vi än jobbar. Våra chanser att nå framgång och lycka avgörs till stora delar av faktorer som vi inte kan påverka själva.

”If you can dream it, you can do it”. “Det enda som står mellan dig och framgång är din egen vilja att lyckas.” Flödena i sociala medier svämmar över av snärtiga sägningar om hur ingenting är omöjligt, att vi är ”masters of our own destiny” och att med hårt arbete kan vem som helst lyckas med vad som helst. I kvällstidningarnas helgbilagor får vi tips på hur vi kan affirmera oss själva till nya personliga rekord i precis vad som helst, samt insikter om hur världens mest framgångsrika människor lyckats bli sådär in i vassen framgångsrika. Det enda som begränsar oss är vår egen fantasi, och med rätt inställning finns inga motgångar som vi inte kan vända till möjligheter. Steve jobs sa en gång, att: ”Everything around you that you call life was made up by people that were no smarter than you. And you can change it, you can influence it, you can build your own things that other people can use.” Och det är verkligen ett fantastiskt citat. Tankeväckande, inspirerande och fascinerande på alla sätt och vis. Tyvärr dock, så är det inte sant. Åtminstone inte för de flesta av oss. För sanningen är den att hur gärna vi än vill, hur mycket vi än kämpar, hur positiv attityd vi än har och hur många Steve Jobs-citat vi än lär oss utantill – så kommer sannolikheten att våra drömmar ska gå i uppfyllelse att till stor del avgöras av faktorer som vi inte har någon som helst chans att själva påverka. Faktorer som t.ex. var vi föds, vilka som är våra föräldrar, eller kanske vilka som var våra lärare och klasskamrater i skolan. För att inte tala om våra gener, talanger och i vilken utsträckning vi får behålla vår fysiska och psykiska hälsa. Och så klart – vilka drömmar vi har. För det faktum att de stora drömmarna (som att bli fotbollsproffs, rockstjärna, best seller-författare eller Nobelpristagare) är förunnat endast ett begränsat fåtal, kan de flesta skriva under på och acceptera. Men även den mest alldagliga ambition – som många kanske skulle ta för givet – kan samtidigt vara hopplöst ouppnåeligt från någon annan. Som till exempel att få bli förälder, att bli frisk från en sjukdom, att ha tak över huvudet eller att få leva ett liv fritt från våld, förtryck och fattigdom. Så vad vill jag säga med allt detta? Att vi ska lägga oss ned platta och sluta kämpa, eftersom vi ändå inte är något annat än ohjälpliga offer för omständigheter och tillfälligheter? Nej, så klart inte. Vi ska självklart kämpa hårt, efter vår egen bästa förmåga. Vi ska alltid sträva efter att vara den bästa version av oss själva vi bara kan och inte vara rädda för att följa vårt hjärta och våra passioner. Men – vi behöver förstå och acceptera det faktum att vi lever i en i många avseenden orättvis värld, där någon föds frisk och någon annan sjuk. Där någon är stor och någon är liten. Någon upptäcker en gudabenådad talang och hamnar i ett sammanhang där hen kan utveckla den och bli bäst i världen, och någon annan hinner inte med mer än att efter bästa förmåga göra rätt för sig, och förhoppningsvis få ihop till räkningarna i slutet av månaden. Och en tredje kanske inte ens har möjlighet att på egen hand skaffa tillräckligt med mat för dagen för att slippa gå hungrig. Med en ödmjuk inställning till allas våra olika förutsättningar och talanger – och en insikt om slumpens påverkan på dessa förutsättningar – så kommer vi i mycket större utsträckning att kunna acceptera och respektera varandras olikheter. Vi kommer att kunna förlåta varandras tillkortakommanden och sluta attackera dem som vi inte tycker lever upp till våra egna ideal. Och vi kommer att kunna glädjas åt våra egna och andras framgångar, utan att känna ett behov av att anklaga eller beskylla någon – vare sig oss själva eller andra människor i vår närhet – varje gång det inte blir riktigt sådär alldeles fantastiskt som vi hade drömt om.


Bortgifta barn överges

Summary: Socialtjänsten hjälper vuxna män att behålla greppet om barn som de gift sig med. Det hade varit otänkbart om barnen fötts i Sverige.

Hur många gånger kan man säga att man tar ett problem på allvar utan att göra någonting åt det? Det är inte längre någon nyhet att barnäktenskap accepteras av svenska kommuner och myndigheter. Migrationsverkets egen utredning har visat att asylsökande barn har bemötts som ena halvan av ett gift par, snarare än som barn med rättigheter. På samma sätt har socialtjänsten i flera kommuner valt att placera barn i samma bostad som hennes inte sällan vuxne man – trots att barnäktenskap är olagligt. Men till skillnad från Migrationsverket, som har påbörjat ett arbete för att förbättra rutinerna kring de här barnen, fortsätter socialtjänsten att lämna bortgifta barn hos deras män. En förklaring finns i Socialstyrelsens onödigt diffusa riktlinjer, vilket riksdagsledamoten Tina Ghasemi (M) och Stockholms oppositionsborgarråd Anna König Jerlmyr (M) påpekade i SvD tidigare i veckan. Den som tar del av Socialstyrelsens instruktioner ser att ”barnets bästa ska vara avgörande” när det beslutas var det ska bo, och att det ska ske ”en bedömning i varje enskild situation”. Bedömningen ska grundas på en rad olika frågor, däribland om paret har gemensamma barn, hur ”omständigheterna” ser ut – vad man nu väljer att tolka in i det – och vad barnet själv vill. Riktlinjerna är inte bara lite luddiga, de är så diffusa att de går att använda för att fatta helt olika beslut. Socialtjänsten i Jönköping har tolkat det som att flickan i regel ska placeras med maken, medan ansvariga i Göteborg har dragit slutsatsen att barnet ska separeras från sin man. Så vilken bedömning är då korrekt utifrån riktlinjerna? Det förblir oklart även det. Besluten har nämligen inte stött på patrull – alldeles oavsett hur de har sett ut. Den myndighet som ansvarar för tillsynen är Ivo, Inspektionen för vård och omsorg. Men Ivo saknar statistik på hur många fall som tidigare har granskats. Eva Kågström, nationell samordnare för barnfrågor på myndigheten, känner inte till ett enda. Däremot pågår just nu tre ärenden, berättar hon. Att granskningarna fram till nu har varit obefintliga, och att det även efter årets avslöjanden fortfarande är så få, beror på att granskningar inleds efter att en anmälan har kommit in. Trots de stora skillnaderna inom landet har ingen tillsyn av gruppen som helhet skett. Vissa samhällsproblem kan framstå som mer eller mindre olösliga. Men detta hör inte dit. Socialtjänsten behöver varken sanktionera barnäktenskap eller hjälpa vuxna män att behålla greppet om bortgifta barn när de kommer till Sverige. Det borde vara en självklarhet. Medvetna politiska ställningstaganden och myndighetsbeslut har lett fram till dagens situation. Bristande riktlinjer, godtyckligt fattade beslut och minimal uppföljning har lagt grunden för en situation som aldrig skulle ha accepterats om barnen var födda i Sverige. Var är ansvariga politikers engagemang för de här barnen? Att regeringen inte agerar för att säkerställa att de här mycket utsatta barnen behandlas bättre är en skandal. Det är inte längre någon nyhet att barnäktenskap accepteras av svenska kommuner och myndigheter.


Susanne Ljung: Hillary Clintons grindvakt och ”extradotter” vet hur man klär sig personligt

Summary: Med sin självsäkra och djärva stil är Hillary Clintons assistent Huma Abedin en av de mest välklädda kvinnorna i maktens Washington.

Bakom varje mäktig kvinna står en ännu mäktigare assistent. I Hillary Clintons fall heter denna assistent Huma Abedin och betraktas inte bara som ett under av effektivitet när det gäller att fungera som den amerikanska presidentkandidatens grindvakt och alltiallo, hon anses även vara en av Washingtons mest välklädda kvinnor. Till skillnad från många andra, som i tysthet verkar bakom de politiska kulisserna i Washington DC, är Huma Abedin inte rädd för att synas i kläder som väcker uppmärksamhet. Hon klär sig gärna i starka färger och djärva mönster och har aldrig stuckit under stol med att hon hellre bär plagg från modehus som Prada, Vera Wang och Alexander McQueen, än konventionella kontorskläder från klädkedjor. Hon har ett stort antal väskor från kända märken. Men framför allt kan hon konsten att kombinera plagg, oavsett prislapp, med färgstarka accessoarer som ger en personlig prägel. Det är en mycket modern stil. Det är ingen tillfällighet att två av de få intervjuer Huma Abedin har gjort under åren har varit för amerikanska Vogue. Tidningens chefredaktör Anna Wintour är en av hennes stora supportrar. Uppskattningen är ömsesidig. ”Hon får det omöjliga att se lätt ut”, som Huma Abedin sade i den amerikanska podcasten ”Call your girlfriend” i våras. Det är många som säger detsamma om henne. Inte minst efter dokumentären ”Weiner”, en film som följer hennes dåvarande make, den före detta kongressledamoten Anthony Weiner, under hans kampanj för att bli New Yorks borgmästare 2013. Staden var då redo att ge honom en andra chans, efter att han två år tidigare ertappats med att ha skickat bilder på det resliga innehållet i sina kalsonger till unga kvinnor via sin telefon. Men under kampanjens – och filmens – gång gör han det igen. Huma Abedin behåller fattningen på ett imponerande sätt, oklanderligt klädd och med rödmålade läppar. Hennes svarta hår blänker. Ryggen är rak. ”Hon är magnifik, hon strålar av elegans och förnuft”, som The New York Review of Books beskrev henne. Hennes arbetsgivare, Hillary Clinton, är inne på samma spår. ”Ingen har kommit nära hennes grace, intellekt och ödmjukhet under de tjugo år som jag sett henne utvecklas från praktikant, hjälpreda och rådgivare till att bli en i toppen av min presidentkampanj”. De har arbetat tillsammans sedan 1996 då en drygt 20-årig Huma Abedin sökte, och fick, ett oavlönat praktikantjobb i Vita huset som en av assistenterna till Hillary Clinton, som då var presidenthustru. Sedan dess har hon inte lämnat hennes sida. Många har kallat henne för Hillary Clintons extradotter. Kaliforniens guvernör Gavin Newsom har däremot beskrivit henne som ”en politisk schweizisk armékniv”. Han imponeras av hur hon har örat mot marken, drar smarta slutsatser, jobbar snabbt och kommunicerar så folk begriper. Men så är Huma Abedin också drillad sedan barnsben i att klara av alla sorters situationer. Hon är uppvuxen med akademiska föräldrar med rötter i Indien och Pakistan. När hon var liten flyttade familjen från Michigan till Jeddah i Saudiarabien, där hon gick i brittiska internationella skolor. På George Washington University i USA läste hon journalistik. Hon talar flera språk flytande. Själv säger Huma Abedin att hon ofta har funderat på vad hon skulle jobba med om hon inte hamnat inom politiken. För de som imponerats av hennes självsäkra stil är svaret förstås inte överraskande: ”jag skulle nog ha arbetat med mode”, säger hon. Susanne Ljung är journalist och programledare för det hyllade mode- och kulturprogrammet ”Stil” i Sveriges Radio. Hon medverkar i Lördagsmagasinet varje vecka. Samtidigt som Huma Abedin fick en praktikplats hos presidenthustrun Hillary Clinton i Vita husets östra flygel 1996, så fick en annan praktikant i uppgift att jobba för president Bill Clinton i den västra. Hon hette Monica Lewinsky. Den amerikanske modeskaparen Oscar de la Renta designade brudklänningen då Huma Abedin 2010 gifte sig med Anthony Weiner. Han fick fria händer. I Boken ”Oscar de la Renta: His Legendary World of Style” kallar hon den för: ”det mest utsökta konstverk jag har burit i hela mitt liv”. Vogue är inte den ena modetidning som omfamnat Huma Abedin. 2013 skrev hon en artikel i amerikanska Harper’s Bazaar där hon försvarade sin dåvarande man Anthony Weiner. Rubriken? ”The Good Wife”. I augusti år tog hon ut skilsmässa.


”Därför pratar Trump och Clinton inte om politik”

Summary: Annan demokratisyn. Skillnaden mellan vårt demokratiska system och USA:s är avgrundsdjup. Här väljer vi en riksdag som ska avspegla folkviljan. Där får folket i val endast bestämma vem som ska leda det. Inte så konstigt då att kandidaterna inte pratar politik med varandra utan i stället går till angrepp på person, skriver Torbjörn Tännsjö.

Många svenska kommentatorer har ställt sig undrande till personangreppen i den amerikanska presidentkampanjen. Varför kastar de bara skit på varandra? Varför diskuterar de inte politik? Denna undran bygger på ett missförstånd. Det är inte meningen att de ska diskutera politik. Det amerikanska politiska systemet är radikalt annorlunda än det svenska. Här kan vi förvänta oss politiska ställningstaganden från de som kandiderar i allmänna val. I USA har politiken en minst sagt underordnad roll. Det är så deras politiska system är konstruerat. Högtidstal till demokratins försvar undanskymmer de viktiga skillnaderna mellan olika politiska system, som brukar klumpas samman som demokratiska. Det är en avgrundsdjup skillnad mellan det system vi tillämpar i Sverige och det man tillämpar i USA. Denna skillnad är skapad och upprätthålls med stöd av olika politiska institutioner vilka vilar på radikalt olika demokratiska ideal. Jag ska här koncentrera intresset till idealen. Demokratin i Sverige, liksom i stora delar av det kontinentala Europa, bygger på vad man kunde kalla en populistisk tanke om det demokratiska politiska systemet. Systemet är så utformat att det ska möjliggöra för folket att genom parlament och regering styra sig självt. Man kan säga att den representativa demokrati vi tillämpar är ett försök att efterlikna en radikal direkt demokrati. Blir vi för många i en stat kan vi inte, som filosofen Rousseau tänkte sig demokratin, mötas under ekarna, resonera, framställa förslag för att sedan rösta om dem. Men genom att rösta på politiska partier, vilka företräder olika politiska ideologier, kan folket välja en riksdag, som representerar det. Partierna tillkännager sina ståndpunkter i valkampanjen och diskuterar dessa ståndpunkter med varandra. En riksdag väljs som är hyggligt representativ för hur folk i gemen tänker i politikens huvudfrågor. Det proportionella valsystemet borgar för att så sker. Notera att riksdagen ger plats också för minoriteter. Denna riksdag utser en regering, ansvarig för sin politik inför riksdagen, vilken företräder folket. Det blir då rimligt att säga att all offentlig makt utgår från folket. Visst, det kan uppstå ett glapp mellan representanter och folk. Ibland är detta helt oskyldigt. De vi utser att företräda oss får tid och tillfälle att tänka djupare på de frågor de ställs inför. Det kan få dem att inta genomtänkta uppfattningar som avviker ifrån våra ogenomtänkta. Men man kan då förmoda att vi skulle tänka som de, om vi fick tid och hade lust att ägna frågorna den uppmärksamhet de gör. Glappet mellan folk och representanter kan vara av mera elakartad natur. Det kan ha att göra med att representanterna lämnar folkets vardagliga verklighet, skaffar sig privilegier och åsikter förknippade med särintressen. Men då detta händer kan ju vi, folket, i princip engagera oss i partierna och ersätta dessa representanter med andra. Den nordamerikanska demokratin har andra ideologiska rötter. Det finns framför allt en tänkare, som lyckats artikulera denna ideologi väl, den österrikiske ekonomen och politiske tänkare Joseph Schumpeter. Han skrev om saken i boken ”Capitalism, Socialism, and Democracy” (1943). Många statsvetare i USA har arbetat i hans efterföljd. Schumpeter insisterade på att tanken om demokrati som folkstyrelse är konfys. Det är varken önskvärt eller möjligt för folket att styra sig självt genom de politiska institutionerna. Folkets uppgift i en demokrati är endast att bestämma vem som ska leda det. Mellan valen bör det inte förekomma någon ”political back seat driving”, som han uttrycker saken. Schumpeters kritik mot tanken om demokrati som folkstyre är komplex. Han menar att idén om en folkvilja är metafysiskt nonsens. Men framför allt är det ett problem att människor, även om begreppet om en folkvilja vore begripligt, inte har några politiska uppfattningar. I folkets breda lager härskar apati och politisk okunnighet. Det gör inget, säger Schumpeter, om vi bara inte inbillar oss att vanligt folk ska sköta politiken. Vi är bra på att sköta våra egna privata angelägenheter, men illa funtade att tänka kring politikens huvudfrågor. Ett bra politiskt system besvärar oss alltså inte med sådant. Men är i så fall demokrati över huvud taget möjlig? Jo, i en devalverad, man kunde säga nordamerikansk, mening: demokrati råder om folket i ett system av någorlunda öppen konkurrens utser sin ledare, varken mer eller mindre. Detta är alltså vad som händer framför våra ögon i USA just nu. Men då ligger det i sakens natur att ledaren inte väljs på grundval av några politiska meriter. Det vore ju också besynnerligt om politikens alla komplexa frågor kunde reduceras till ett binärt val mellan två individer. Så är det alltså inte heller tänkt. Det är verkligen personerna som står, och som bör stå, i centrum i en amerikansk presidentvalskampanj. Schumpeter noterar cyniskt att det är rimligt att förvänta sig att kandidaterna ska vaskas fram ur ett snävt socioekonomiskt skikt. Många har sett det som ett problem att kandidaterna i ett amerikanskt presidentval tillhör samma privilegierade skikt. Schumpeter ser detta som en dygd hos systemet. Han tycks tänka sig att inom detta skikt finns dugliga ledare. Och då en ledare efter en period tvingas möta väljarna på nytt hålls hon vital och styr kompetent – eller byts ut mot någon annan ur samma skikt. Det finns, menar jag, en djup paradox i Schumpeters tankegång. Om folket inte duger till att styra sig självt politiskt, varför ska det då betros med uppgiften av välja vem som ska styra det? Här lurar den stora faran, tänker jag, med en politisk tradition som den amerikanska, där ”vanligt folk” inte betros med uppgiften att styra sig självt. Amerikanerna förlorar då också förmågan att klokt välja sina ledare. Ja, många ids ju inte ens möta upp vid valurnorna, då uppdraget begränsats till ett val mellan två personer. Vi bör vara glada att vi inte har den amerikanska formen av demokrati i vårt land. Och vi må bäva för hur det amerikanska valet ska utfalla. Men hur vi än tänker om detta bör vi sluta förundra oss över att kandidaterna inte pratar politik med varandra. Om de hade gjort det, snarare än att gå till angrepp på person, skulle de helt ha missuppfattat sin roll i systemet. Torbjörn Tännsjö, professor i praktisk filosofi vid Stockholms universitet Schumpeters kritik mot tanken om demokrati som folkstyre är komplex. Han menar att idén om en folkvilja är metafysiskt nonsens. Men framför allt är det ett problem att människor, även om begreppet om en folkvilja vore begripligt, inte har några politiska uppfattningar.


Vården fokuserar på mammor: ”Pappor känner sig utanför och osynliga”

Summary: Många män känner sig uteslutna i samband med graviditet och förlossning, visar forskning. Om papporna blev mer delaktiga skulle det ha positiva effekter på både barnets, mammans och deras egen hälsa, säger forskaren Michael Wells.

I Sverige uppmuntras pappor att ha en viktig roll i sina barns födelse och uppfostran och ta ut en större del av föräldraledigheten. – I verkligheten ser det inte ut så. Många pappor känner sig exkluderade samband med graviditet och förlossning, säger Michael Wells, forskare vid institutionen för folkhälsovetenskap på Karolinska institutet. Michael Wells har granskat 62 studier som gjorts i Sverige mellan 2000 och 2015 och konstaterar att många män bara känner sig symboliskt inkluderade i samband med att de ska bli pappor. – En stor minoritet, mellan en tredjedel till hälften, beroende på undersökning, känner sig inte inkluderade i samband med graviditeten och sina barns födelse, säger Michael Wells. Den samlade bilden i studierna är att även mammornas negativa upplevelser i första hand handlar om hur pappan behandlats i samband med hennes graviditet och förlossning. – Den främsta orsaken till att kvinnor byter barnmorska är att pappan negligerats, säger Michael Wells. Han menar att detta börjar inom mödravården innan barnet föds och fortsätter hela vägen genom förlossning och eftervård på BB och åren därefter på barnavårdscentralen. En av de senare studierna om pappors upplevelser har gjorts av Margareta Johansson, barnmorska sedan 20 år och forskare vid institutionen för kvinnors och barns hälsa vid Karolinska institutet. Hon har vid fyra olika tillfällen låtit fäder svara på frågor om sina upplevelser under graviditet, förlossning och det första året som förälder. Hon kan bekräfta den samlade bilden att många pappor känner sig utanför och tycker att mödravården måste bli bättre på att inkludera medföräldern. – Det har betydelse för både barnets och mammans hälsa. Och det behövs inte så mycket för att medföräldern ska känna sig delaktig. Det kan handla om att barnmorskan tänker på det tonfall, ansiktsuttryck och ögonkontakt som hon använder i mötet, säger Margareta Johansson. Enligt Michael Wells är vissa äldre sjuksköterskor och barnmorskor väldigt traditionella och ser graviditet och barnafödande som en värld för kvinnor. – Visst är det kvinnan som föder, men båda ska bli föräldrar, säger Michael Wells. Pappor upplever ofta att de ställs utanför. De får inga frågor, och känner sig osynliggjorda. Hela familjen har allt att vinna på att pappan blir mer involverad, menar Michael Wells.   Till exempel har det visat sig att om pappan är positiv till amning eller negativ till rökning så ammar mamman längre och har en mindre benägenhet att röka. – Men det är bara mamman de pratar med om rökning, snus och alkohol. En pappa som har ett alkoholberoende eller röker hemma påverkar barnets liv och hälsa minst lika mycket. På BB reagerar papporna – och mammorna – enligt forskningen på att pappan inte får övernatta efter förlossningen. I stället lämnas mamman ensam kvar utan det stöd hon skulle behöva från sin partner. Läs mer: Nyblivna fäder kan också bli deprimerade Margareta Johansson säger att det är viktigt att medföräldern får vara huvudperson för sin partner vid förlossningen och känna en trygghet i den uppgiften. Om pappan är lugn och trygg så underlättar det anknytningen till barnet. I sin forskning har hon bland annat tittat på vad nyblivna fäder är oroliga för. – En tredjedel av papporna är oroliga för hur de ska kunna ge sitt barn en god uppfostran, hur föräldraskapet kommer att påverka parrelationen och hur de ska hantera att få mindre fritid. Ekonomin vållar också en stor oro, säger Margareta Johansson. Michael Wells menar att pappornas negativa upplevelser i samband med graviditet och förlossning får konsekvenser för relationerna i familjen och jämställdheten i hela samhället. – Problemet är att de tar det som ett tecken på att de ska ta ett steg tillbaka och inte vara så engagerade i sina barn. Då kommer de i förlängningen att ta ut mindre föräldraledighet, vabba mer sällan och låta mamman bli ”experten” på barnen, säger Michael Wells. Har du någon personlig erfarenhet av det som papporna berättar i studierna? – Första gången vi mötte en barnmorska hälsade hon inte ens på mig! Efter 45 minuter sade hon plötsligt att detta inte är något ställe för män och att blivande pappor bara följer med för att kontrollera sin partner. Forskning är en sak, att uppleva verkligheten är något helt annat. Men den barnmorska vi fick sedan var fantastisk. Det ser mycket olika ut, säger Michael Wells.


Vi är vallokalens amatörer

Summary: DN 27/10 2016. Svenska val har en slapphet i regelverk och genomförande som inte är värdigt en utvecklad demokrati. Vi har mycket att lära av våra grannländer.

Är det något vi svenskar är bra på så är det att vara bäst. På jämställdhet, miljövård och inte minst demokrati. Tror vi i alla fall. Cirka 70 procent av den svenska befolkningen hade år 2014 ganska eller mycket stort förtroende för Valmyndigheten, enligt SOM-institutets undersökning. Det rimmar väl med bilden av vårt land som ett demokratiskt föredöme. I vår regeringsform slås fast att riksdagen väljs genom fria, hemliga och direkta val. Och för att vi fritt ska kunna välja vad vi vill rösta på är just valhemligheten, alltså att ingen annan vet vad vi röstar på, en grundförutsättning. Valet 2014. Foto: TT Inte undra på att den tyske läkaren Christian Dworeck blev förvånad när han år 2014 för första gången skulle rösta i Sverige, och upptäckte att vem som helst kunde se vilka valsedlar han plockade med sig in i båset. Han valde att skriva till EU-kommissionen, som först inte ville tro att det var sant. Men det är inte bara Dworeck som upprörts över hur val går till i Sverige. Internationella valövervakare har kritiserat systemet, och 2014 rapporterade Aftonbladet att nazister trängt sig in i flera vallokaler, filmat personer som tog valsedlar och stulit andra partiers valsedlar. Kritikerna pekar också på mindre dramatiska saker, som att par går in i röstbåset tillsammans, och att väljare fotograferar vad de gör där inne för att lägga upp på sociala medier. Det förefaller kanske vara harmlösa trevligheter, men kan lika gärna vara resultatet av tvång och köpta röster. Kritiken mot det svenska valsystemet ledde till att regeringen förra hösten tillsatte en utredning som ska se över hur valsedlar tillhandahålls samt föreslå nya regler till valet 2018. Utredningen som presenteras inom kort förväntas föreslå att valsedlarna flyttas in i röstbåsen. På så sätt kan man plocka de man vill utan andras nyfikna blickar. Det vore en välkommen förändring, men tar inte bort risken för att enskilda partiers valsedlar stjäls. Tvärtom skulle den typen av sabotage bli svårare att upptäcka, såvida man inte låter någon ansvarig kontrollera att alla valsedlar finns på plats varje gång någon har varit i båset. Ett sådant förfarande verkar väl omständligt. Bristen på valhemlighet är emellertid inte det enda problemet med vårt nuvarande system. Något som uppmärksammades på onsdagens DN Debatt av statsvetaren Johan Karlsson Schaffer, verksam vid Göteborgs universitet och Universitetet i Oslo.   Inför varje svenskt val produceras ett stort antal valsedlar. 2014 var siffran över 560 miljoner. Det är ett stort slöseri med både pengar och resurser, men som Karlsson Schaffer lyfter fram också ett säkerhetsproblem. Ju fler valsedlar som cirkulerar, desto större risk att någon extra hamnar i urnan. Det finns en slapphet i regelverket och genomförandet av det svenska valet som inte är värdigt en utvecklad demokrati. Visst ska valet kännas tillgängligt för alla, men det betyder inte att det ska vara vardagligt. Val är demokratins högtidsstund, och bör behandlas som sådan. Karlsson Schaffer visar i sin artikel att vi inte behöver åka längre än till andra sidan Östersjön för att hitta bättre sätt att förrätta val. I Finland finns information om partiernas kandidater anslagen inne i båsen, och medborgaren behöver bara notera en siffra på valsedeln. I Litauen finns alla partier i stället på samma valsedel och väljaren kryssar för det hen vill rösta på. Personröster avläggs genom att väljaren anger numret för den önskade kandidaten.   Men valhemligheten behöver även skyddas på andra sätt. I Storbritannien är det förbjudet både att publicera bilder på när man röstar och att diskutera politik med andra människor i vallokalen. För den som vill skydda valhemligheten framstår dessa regler som självklara. Jämfört med Sverige är de dock stränga. Den svenska bristen på regler är en svaghet i vårt system, men att vi inte tycker oss behöva dem är samtidigt ett tecken på hur stabil vår demokrati är. För de allra flesta av oss är det så självklart att svenska val är fria, att vi inte funderar så mycket över formerna. För att så ska fortsätta vara fallet måste vi emellertid se till att valsystemet är det bästa möjliga. Det måste garantera frihet från andras påverkan för alla röstberättigade. Något som inte är en självklarhet ens i Sverige, även om vi gärna vill tro det. 27 oktober 2016 Läs fler artiklar. Till DN:s ledarsida


Det är dags kunna rösta via internet

Summary: Sverige behöver ett nytt digitaliserat system för att hantera våra allmänna val. Låt Sverige fortsätta att stå på framkanten när det gäller digitalisering.

Det återstår nu knappt två år till nästa val och det börjar bli dags att fundera över de rutiner som understödjer att Sverige kan hålla allmänna val och folkomröstningar. Slående är att hela grunden för hur allmänna val går till, bygger på manuella rutiner. Jag har själv suttit som valförrättare i de senaste två valen och en av de vanligaste frågor man fick i vallokalen var : Kan man rösta på nätet? Nej, det kan man inte. Varför? Ja, det kan man undra. Ett av de stora problemen i dag är hanteringen är alla förtidsröster (tidigare kallat poströsterna). Under årens lopp har förtidsröstningen växt till en tung administrativ böra för valförrättarna. För även förtidsrösterna tas om hand under valdagen - av den vallokal som den röstande tillhör. Det är en kamp mot klockan att försöka hinna hantera förtidsrösterna under dagen. Förtidsrösterna skapar onödig byråkrati. Svenska folket har ändrat sin attityd till valdagen. Valsöndagen är inte längre helig, utan röstandet är något man vill få undanstökat så snabbt som möjligt innan valdagen. Förtidsröstandet är bekvämare och man kan använda söndagen till något annat. Att Sverige som en ledande IT-nation i världen har ett manuellt pappersbaserat valsystem kan tyckas vara något beklämmande i vår så annars digitaliserade värld. Varför nu inte göra något åt det? Troligtvis behöver detta göras stegvis, varför det nu finns en ypperlig möjlighet att ta första steget mot ett digitaliserat valsystem till riksdagsvalet 2018. Hur konstruerar man då ett digitaliserat valsystem som också skulle kunna tillåta röstning över nätet? Det kräver en genomtänkt struktur med höga säkerhetskrav och behov av kryptering. En sådan lösning går att konstruera med hjälp av den teknik som ligger bakom internetvalutan Bitcoins. Tekniken kallas för Blockkedjor. Praktiskt skulle det kunna fungera på ett sådant sätt att de som önskar rösta digitalt tankar ner en ”Valplånbok”. I denna finns då de val som medborgaren har rätt att deltaga i. När sedan röstningen genomförs, överförs rösterna i de olika valen till Valmyndigheten, säkrad via krypteringsnycklar. Tekniskt sker detta över nätet, men vill man sedan av demokratiskäl behålla röstning på vallokaler och andra neutrala platser, kan man givetvis göra det. En digital plattform för genomförande av val, har många fördelar, bland annat följande: Ett snabbare valresultat. Säkrare hantering av röstlängder och felaktigheter i samband med avprickning. Färre ej godkända valsedlar på grund av exempelvis dubbla valsedlar i kuvert. Förenklat arbete för valarbetarna. Kunna nå utlandsboende svenskar på ett enklare sätt. Ökad demokrati genom att även kunna distribuera valsedlar för mindre partier. Enklare kunna administrerar andra val som till exempel lokala folkomröstningar som inte nödvändigtvis måste ske samtidigt med allmänna val. Högre kostnadseffektivitet i genomförande av valet. Det finns givetvis skäl också att ifrågasätta det digitala med tanke på vad man brukar kalla för det digitala utanförskapet. De medborgare som inte klarar av den digitala tekniken. Över tiden kommer kunskapen att förändras och i valet 2018 kommer de första ”millennials” att rösta, det vill säga personer som är födda på 2000-talet. Denna generation har en helt annan syn på att använda digitala hjälpmedel. Ett rätt infört nytt valsystem sker stegvis och använder det digitala och det manuella i kombination.


”?Valsedelssystemet äventyrar inte bara rösthemligheten”

Summary: Förslag inom kort. Vi kommer snart att slippa ta valsedlar när andra ser på. Men det svenska valsedelssystemet har fler problem. Det är dyrt, det leder till stort svinn, mängden sedlar ökar risken för fusk och små partier riskerar att missgynnas. Vi borde titta på våra grannländer som har bättre system, skriver forskaren Johan Karlsson Schaffer.

I valet 2018 kommer svenska väljare att få välja valsedlar i avskildhet, eftersom valsedlarna kommer att placeras inne i valbåset, enligt ett förslag som regeringens utredare lär lägga fram inom kort. Att stärka valhemligheten är lovvärt, men risken finns att Sverige försitter en chans att åtgärda flera allvarliga brister i det svenska valsedelssystemet. Valhemligheten är central i den svenska demokratin. Den slås fast i Regeringsformen (3:1) och i internationella människorättsavtal som Sverige ratificerat. Om demokratin ska kunna förverkliga folkviljan, måste väljarna kunna uttrycka sin vilja fritt, utan att behöva frukta otillbörlig påverkan. Rösthemligheten skyddar också mot korruption, genom att väljarens röst inte kan knytas till belöning eller bestraffning. Men det har varit dåligt beställt med rösthemligheten i svenska val på grund av hur valsedelshanteringen ser ut. I vallokalen förväntas väljaren i full öppenhet botanisera bland partiernas valsedlar. I valet 2014 trängde sig nazister in i en vallokal i Stockholm och filmade väljare som plockade åt sig valsedlar, i en annan vallokal stal de samtliga andra partiers valsedlar. Det är bara extrema exempel på hur det svenska valsedelssystemet bjuder in till missbruk och misstag. Internationella valövervakare har kritiserat systemet. EU-kommissionen krävde förra året att Sveriges regering förklarar hur valhemligheten säkerställs, sedan väljare klagat över bristen på valhemlighet i Europaparlamentsvalet 2014. Väljaren ska inte själv behöva se till att rösten förblir hemlig; det är myndigheternas skyldighet att garantera valens hemlighet. Som ett svar på kritiken lär alltså regeringens utredare nu föreslå att Sverige ska införa valbås av den typ som används vid val i Norge, där valsedlarna återfinns inne i själva röstbåset. Förslaget skulle lösa de mest graverande bristerna i valhemligheten i svenska val. Det kan dessutom leda till mer ordning och reda i vallokalen, eftersom det rationaliserar bort ett moment – där väljaren plockar åt sig valsedlar – i röstningsprocessen. Men det finns andra problem som nya valbås inte skulle lösa. 1. För det första är det dyrt att anskaffa nya valbås. I valet 2014 hade Sverige 5 837 vallokaler och 3 095 röstningslokaler för förtidsröstning. Dessutom kunde svenska medborgare rösta på ett antal svenska ambassader och konsulat i utlandet. Om var och en av drygt niotusen lokaler ska ha fyra till sex valbås, som lär kosta cirka 5 000 kronor styck, landar notan enbart för inköpen på mellan 180 och 270 miljoner kronor. 2. För det andra medför det svenska valsedelssystemet också ett oförsvarligt svinn. I valet 2014 var drygt 7,5 miljoner röstberättigade i vart och ett av de tre valen (riksdag, landsting, kommun). Totalt trycktes det upp över 560 miljoner valsedlar, eller i snitt drygt 25 valsedlar per röstberättigad – 538 miljoner fler valsedlar än röster som skulle avläggas. Svinnet är inte bara en ekonomisk fråga. Med så många valsedlar i omlopp ökar också risken att de hamnar på avvägar. Hur skyddar vi oss mot faran att några av de 538 miljonerna överflödiga valsedlar hamnar i valurnan? I de flesta demokratier betraktas valsedeln som en värdehandling, där varje vallokal inte mottar fler valsedlar än vad de har väljare i röstlängden. När valsedlar bokstavligen behandlas som pappersskräp riskerar också valhandlingen att förlora i symboliskt värde. 3. För det tredje löser inte nya valbås problemet med att valsedlar försvinner, tar slut eller inte distribueras som de ska. I valet 2014 förekom en mängd sådana missöden på val- och röstningslokaler runt om i landet, och de tycks ha drabbat samtliga partier. Partierna förväntas nämligen själva förse vallokalerna med namnvalsedlar, och små partier förväntas själva distribuera även partivalsedlar. Väljare har också vittnat om hur valförrättare felaktigt uppgett att de får nöja sig med att rösta på något annat parti när det saknats valsedlar för det parti de avsett rösta på. En grupp väljare som drabbats av det svenska valsedelssystemet är den växande gruppen utlandsröstande. I riksdagsvalet 2014 var totalt 136 130 röstberättigade folkbokförda i utlandet och cirka 50 000 av dessa röstberättigade lär ha avgivit röster. Den som röstar i utlandet har vanligen ingen möjlighet att rösta på person, eftersom det åligger partierna att distribuera namnvalsedlar till röstningslokaler i utlandet, utan förväntas i så fall själv beställa namnvalsedlar från partierna. Att partierna åläggs att distribuera namnvalsedlar (och små partier partivalsedlar) begränsar både friheten i valet, eftersom väljarens tillgång till valsedlar beror på partiernas resurser och organisation, och likheten i valet, eftersom väljarna inte tillförsäkras en likvärdig möjlighet att avlägga personröst. Det är därför beklagligt om Sverige inte bara skulle försitta ett tillfälle att förbättra valsedelssystemet, utan också bygga in sig i ett system som vidareför andra allvarliga brister. Så vad är alternativen? Om vi istället ser till våra grannländer finns där valsedelssystem som både säkrar valhemligheten och som undgår flera problem med det svenska systemet. Danmark har enhetsvalsedlar, där samtliga partier och kandidater finns på en förtryckt valsedel. I Finland finns informationen om partiernas kandidater anslagen inne i valbåset, så att väljaren bara behöver notera en siffra på sin valsedel. I Litauen, som nyligen gick till val, kryssar väljaren för ett parti på valsedeln och skriver därefter upp numret för de kandidater hen vill personrösta på. Valde Sverige en sådan lösning skulle vi troligen slippa investera i nya valbås. Vi skulle också spara in kostnaden för att i varje val trycka upp mer än 500 miljoner fler valsedlar än vad som ska avges. Men framför allt skulle vi garantera att valsedelssystemet inte underminerar den hemliga och fria röstningen och att alla röstberättigade har lika möjlighet att rösta på både parti och person. Något annat anstår inte ett land som gör anspråk på att vara ett av världens mest demokratiska. Johan Karlsson Schaffer, docent i statsvetenskap och universitetslektor, Institutionen för globala studier, Göteborgs universitet samt forskare vid Norsk senter for menneskerettigheter, Universitetet i Oslo Väljare har också vittnat om hur valförrättare felaktigt uppgett att de får nöja sig med att rösta på något annat parti när det saknats valsedlar för det parti de avsett rösta på.


”Släpp tanken på att dela in Sverige i storregioner”

Summary: Felaktiga utgångspunkter. Man kan inte utgå från att all offentlig förvaltning på regional nivå kan stöpas i samma form. I stället bör två skilda utredningar göras. Dels bör man söka en bra organisation för sjukvården. Och dels utreda hur den statliga förvaltningen på regional nivå lämpligen bör organiseras, skriver fyra fd landshövdingar.

Så länge vi kan minnas har frågan om länsindelningen och organisationen av den offentliga förvaltningen på regional nivå diskuterats. Utredning efter utredning har lagts fram, resultaten har till slut blivit några halvmesyrer. Resten har lagts åt sidan. Nu är ett nytt förslag ute på remiss. Där buntas länen ihop utan, tycks det, annan tanke än att varje region ska ha ungefär samma folkmängd. Det är en egendomlig tanke. Också detta förslag bör därför läggas till handlingarna utan åtgärd. De direktiv som legat till grund för alla dessa utredningar har haft felaktiga utgångspunkter. Man kan inte och bör inte utgå från att all offentlig förvaltning på regional nivå kan stöpas i samma form. Nästa försök bör därför delas upp i två ansatser. Dels en utredning som uteslutande tar fasta på att hitta en bra organisation för sjukvården och dels en som tar sig an hur den statliga förvaltningen på regional nivå lämpligen bör organiseras. Det finns åtminstone fyra skäl för ett omtag: 1 Sjukvårdens organisation. Det är uppenbart att befolkningsunderlaget i ett antal landsting är för litet för den mest avancerade sjukvården. Det har länge varit ett sakligt skäl bakom förslagen om ändrad länsindelning och därmed också gränsdragning för de landsting som är huvudmän för sjukvården. Men det som är bra organisation för sjukvården är inte självklart optimal ordning för all regional förvaltning. De båda frågorna bör därför hållas isär. Vad som är optimal organisation för sjukvården är inte självklart. Mycket talar emellertid för att staten bör bära huvudansvaret för den högre sjukvården medan kommunerna eller kommunalförbund görs till huvudman för primärvården. Man behöver inte dela åsikten om statens ansvar för att ändå inse att frågan om regionindelning bör börja med att finna en rationell organisation för sjukvården. 2 Spridd statlig förvaltning. Ett genomförande av det nu aktuella förslaget med sex storregioner innebär en stark koncentration av statliga myndigheter. Det är i själva verket en centralisering av gigantiska mått. Det strider helt mot idén om decentraliserad statlig förvaltning, som varit en vägledande princip under lång tid och omfattats av en bred politisk majoritet. Det nu aktuella förslaget innebär att 15 län försvinner. Femton residensstäder blir av med sin länsstyrelse. Det rör direkt tusentals sysselsatta och indirekt många fler och det reducerar dessa städers förmåga att attrahera annan sysselsättning. Om den föreslagna nedläggningen skulle bli av kommer därför omedelbart krav resas på kompensation av annan statlig verksamhet. Det är i så fall centrala ämbetsverk eller delar av dem som kan komma i fråga. Eller att vissa av länsstyrelsernas arbetsuppgifter får ligga kvar i de övergivna residensstäderna. Vad har man då uppnått? Inget annat än stor oreda. 3 Närhet, rättssäkerhet och identitet. En bärande idé för all offentlig förvaltning bör vara att beslut ska tas så nära berörda människor som möjligt. Kravet på närhet måste självfallet vägas mot kravet på sparsamhet, rationalitet och kompetens. Inget av dessa krav tillgodoses i det aktuella förslaget där till exempel människor i Sörmlands skärgård och i norra Dalarnas fjällvärld förs samman i samma län. Det gör det naturligtvis omöjligt för en förvaltning att ha kännedom om lokala förhållanden. För varje frågeområde finns en ”kritisk massa” som behöver uppnås för att förena dessa krav. Den är olika stor för olika frågeställningar. Att hitta avvägningen mellan kraven på rättssäkerhet, sparsamhet och en sådan närhet till medborgarna som ger kännedom om lokala förhållanden är grannlaga. En lösning på dilemmat är samarbete över länsgränser när ett frågeområde blir för litet för att upprätthålla kompetens och ekonomisk rationalitet. En ofta förbisedd fråga när administrativa gränser diskuteras är hänsynen till näringsgeografisk och kulturhistorisk identitet. Man bör ha respekt för människors behov av att känna samhörighet med den landsända man bebor. Landskapen, vars gränser aldrig beslutats av någon politisk instans, har till exempel i århundranden gett människor sådan identitet. Att bortse från kulturhistoriska band och spontan näringsgeografisk samverkan när administrativa gränser dras kan motverka sitt syfte. Behovet av sådan hemortskänsla är viktigare i dag än någonsin. 4 Håll Sverige samman. Överordnat allt detta är frågan hur en offentlig förvaltning idag bör se ut som har att effektuera de demokratiska instansernas beslut. Den ska väga samman lokala, nationella och globala hänsyn och intressen. Tre nivåer är givna: Kommunerna bör handha beslut och genomförande så långt det är försvarbart med hänsyn till ekonomi och kompetens. Riksdag och regering krävs för att hålla samman gemensamma svenska intressen. EU och FN-organ blir allt viktigare för att lösa frågor där nationen är för liten. Till dessa tre nivåer bör medborgarna kunna välja sina företrädare och kunna utkräva ansvar för fattade beslut. Hur ansvaret bör fördelas mellan dessa nivåer kan inte låsas fast en gång för alla. Det får avgöras från tid till annan. Det är emellertid angeläget att Sveriges företrädare i internationella organ kan tala med kraft för hela nationen. Det finns därför gränser för hur mycket beslutsmakt staten bör överföra till lägre respektive högre nivå. Det är möjligt att en översyn av kommungränserna behöver ske för att också de minsta kommunerna ska klara av sina uppgifter. Ett överförande av befogenheter till sex regionala parlament och förvaltningar skulle successivt omvandla Sverige till en federation av delstater. Det skulle splittra nationen och lämna stora delar av landet utan närvaro av statlig förvaltning. Det finns inte något som talar för att den ekonomiska utvecklingen i landet skulle påskyndas av en sådan reform. Och det finns inte heller något som tyder på att den skulle vara efterlängtad hos den stora allmänheten. Vårt entydiga råd är därför att lägga också det nu aktuella utredningsförslaget till handlingarna och börja om med den begränsade men stora frågan hur svensk sjukvård skall kunna ges en betryggande organisation. Ingemar Eliasson, fd statsråd och landshövding Per-Ola Eriksson, fd riksdagsman, generaldirektör och landshövding Birgit Friggebo, fd statsråd och landshövding Björn Rosengren, fd statsråd och landshövding Ett överförande av befogenheter till sex regionala parlament och förvaltningar skulle successivt omvandla Sverige till en federation av delstater. Det skulle splittra nationen och lämna stora delar av landet utan närvaro av statlig förvaltning.


Så smakar nya svala Australien

Summary: Nya världens viner är i förändring. I Australien görs allt mindre av de runda, fylliga och fruktsöta viner som vi har vant oss vid.

När vinlandet Australien slog igenom i Europa under 1980 och -90-talet var det två druvor som dominerade exporten: shiraz och chardonnay. ”Aussiestilen” var betydligt rundare, fylligare och sötare än vinerna vi var vana vid. Chardonnay från Australien var lätt att plocka ut i en provning tack vare sin smöriga ekfatskaraktär, tropiska frukt och blygsamma syra. Shiraz, eller blandningar där druvan var med, osade av eukalyptus, mörk choklad och björnbärssylt. Det var tydligt att dessa viner kom från soliga breddgrader och det var troligtvis också därför vi omfamnade dem. Under de senaste tio åren har den globala trenden långsamt vänt. Vi dricker svalare viner med lägre alkohol, lägre fruktsötma och mindre ekfatskänsla vilket har fått många producenter att tänka om. – De gamla varianterna av aussie shiraz och chardonnay har faktiskt blivit svåra att få tag på. Särskilt bland mindre producenter är det tydligt att man vill göra viner i en svalare och mer syradriven stil, säger Mark Davidson från Australian Wines vid ett utbildningsbesök i Sverige. Det finns flera sätt att ändra stilen på vin, både i vingården och i produktionen. Genom att skörda druvorna tidigare blir sockerhalten lägre och för att göra det stramare kan man pressa hela druvklasar, så kallade ”whole bunches”. Användandet av ekfat eller ekchips fungerar både som smak- och syresättare. Ju hårdare rostning av faten desto mer smak av choklad, kaffe och rök i vinet. I Australien är det dessutom tillåtet att tillsätta syra och socker för att justera smakbalansen. – Visst händer det att viner justeras för att få en bra balans, men det är framför allt bland större producenter och deras stormarknadsviner, säger Mark Davidson och understryker att seriösa vinmakare undviker detta för att de hellre visar upp en årgångsförändring än döljer den. Den bild vi svenskar har av Australien som vinland beror i högsta grad på Systembolagets inköpare. Endast en bråkdel av landets viner och dess 65 vinregioner når hit. Drew Lambert, vinskribent för Winewankers.com, flyttade nyligen till Sverige och följer utvecklingen här med stort intresse. – Det är tufft att ta sig in på den svenska marknaden. I England har de nya coola vinerna från Australien redan slagit igenom stort och om du frågar mig, har vi som vinland otroligt mycket mer att erbjuda, särskilt bland prisvärda viner. Hemma exploderar matscenen just nu. Och då kommer den här typen av elegantare viner verkligen till sin rätt. Under det senaste halvåret har en bråkdel av det nya Australien börja dyka upp i beställningssortimentet. Några av mina favoriter hittar du i grafiken här intill.


Norge storsatsar på el med vätgas

Summary: Oslo. 50 000 vätgasbilar inom tio år och förbud mot försäljningar av nya bensin- och dieselfordon 2025. De norska världsmästarna på elbilar har satt upp nya mål. – Det handlar om politisk vilja och någon måste ta täten, säger Ola Elvestuen.

Det är en hektisk eftermiddag för ordföranden i Stortingets miljö- och energiutskott när han låter sig fotograferas vid en laddstolpe inte långt från Oslos paradgata Karl Johan. Det är samma dag som Norges konservativa regering lagt sin budget. De presenterade utsläppsmålen är inte till Ola Elvestuens belåtenhet. Liberala Venstre, där han är vice partiledare, har länge kämpat i miljöfrågor och kan ta åt sig del av äran för att Norge utnämnts till inofficiell världsmästare i elbil. Efter en liten nedgång ökar försäljningen igen och nästan var femte ny bil som säljs i landet är en elbil. Stortinget har satt upp mål om att inga nya privatbilar som säljs 2025 ska drivas av bensin eller diesel. Om tio år ska det finnas 50 000 vätgasdrivna fordon på norska vägar och 100 mackar för tankning. Statliga Enova, som stöttar smarta energi- och miljölösningar, har i dagarna gett 20 miljoner i bidrag till mackkedjan Uno-X för att fortsätta utbyggnaden. Ola Elvestuen poängterar att vätgas inte bara handlar om personbilar och att utvecklingen av bränsleceller kommer att leda till ett allt bredare användningsområde. – Många menar ju att personbilarna främst kommer att vara batteridrivna medan vätgasen främst kommer att finnas i tunga transporter och då talar vi inte bara lastbilar utan även sjöfart, ett spännande område, säger Elvestuen. Per Wassén, vd på Powercell, som utvecklar bränsleceller, sade nyligen i en DN-intervju att batterielbilar bara är en parentes. Det tror inte Elvestuen. – Jag ser ingen motsättning mellan batterier och bränsleceller. Det finns plats för båda lösningarna och det kommer att ske mycket utveckling på de här områdena under den gröna omställning som måste genomföras, säger han. Det mesta som har med bil att göra i Norge är dyrt. Den tidiga satsningen runt sekelskiftet på statliga subventioner har gjort elbilen överkomlig i pris. Fri parkering, slopad vägtull och tillåtelse att köra i kollektivfil är andra fördelar. Men det var först efter 2007 när utbyggnaden av laddstolpar tog fart som även försäljningen av elbilar gjorde det. I fjol passerade antalet sålda elbilar 50 000. Andelen laddbara personbilar 2015 var 22,4 procent av nybilsförsäljningen, den överlägset högsta siffran i världen. I Sverige låg den på 2,5 procent. Norska elbilsföreningen har som uttalat mål att antalet elbilar 2020 ska vara en kvarts miljon. Elvestuen säger att det hela tiden varit privatbilister som drivit på utvecklingen i Norge och att man lyckats nå utanför den mest miljömedvetna kundkretsen. Det beror på att fördelarna med miljöbilen alltid varit stora. Han tror att det bara är en tidsfråga innan försäljningen tar fart även i andra länder. – Det är inte längre nischprodukter, nu är det huvudprodukter. När vi får in de stora aktörerna kommer utvecklingen ta fart, säger Elvestuen. Kritikerna menar att kostnaden för miljöbilssubventionerna inte motsvarar nyttan. Elvestuen tycker att de missar poängen. – Ser man till antalet ton i minskade utsläpp gör det kanske inte det, men det handlar om att ta första steget på en väg som alla förr eller senare måste ta, en total förändring på ett av det svåraste området när det gäller att reducera utsläpp. Varför tror du att Norge lyckats bättre med det här än Sverige? – Det handlar om politisk vilja, säger han och tillägger att det kanske också kan vara av betydelse att Sverige har en stor biltillverkare som inte förrän förra året bestämde sig för att ha eldrift som alternativ i hela modellprogrammet. Medan vi vandrar tillbaka till Stortinget passerar vi den ena elbilen efter den andra. De känns igen för att deras registreringsnummer börjar med EL. I rusningstrafiken börjar det bli trångt i Oslos kollektivfiler. Elvestuen tycker att det är ett mindre problem. Han förklarar att elbilisternas fördelar inte kan vara för evigt, men att det bör vara kvar ett tag till för att inte tappa tempo i teknikskiftet. Själv då, är det el, laddhybrid eller vätgas som gäller? Miljöbilens förkämpe skakar på huvudet. – Jag äger ingen bil. Jag går, cyklar och åker kollektivt, säger han. Jag ser ingen motsättning mellan batterier och bränsleceller. Ola Elvestuen Det finns cirka 2,5 miljoner registrerade fordon i Norge. Andelen elbilar är 2,5 procent och ökar snabbt. Några förmåner för elbilsägare i Norge: Ingen registreringsavgift. Kraftigt reducerad årsavgift. 50 procent rabatt på tjänstebilsbeskattning. Gratis parkering på de flesta kommunala p-platser. Gratis passering vid vägtullar. Ingen avgift på vägfärjor (som Norge har många av). Får köra i kollektivfilen.


Summary: REPLIK. Att vi, som ?Ulf Danielsson med flera föreslår (DN Debatt 21/10), skulle avstå från att satsa på att utveckla teknik för att avskilja och lagra koldioxid från biogena utsläpp är att spela med klimatet. Med största sannolikhet kommer vi att behöva åstadkomma negativa utsläpp, skriver Filip Johnsson, Chalmers.

Ulf Danielsson med flera skriver (DN Debatt 21/10) att vi inte kan förlita oss på negativa utsläpp för att begränsa den globala uppvärmningen till väl under 2 grader i enlighet med Parisöverenskommelsen. Författarna tar upp det akuta i klimatfrågan och de stora utmaningar som finns för att få ner utsläppen, samtidigt som de varnar för att förlita sig på att använda metodik där kol binds i marken. Det går att hålla med om mycket av det som skrivs i artikeln: Det är oklart hur mycket biomassa som kan förväntas tillföras jordens globala energisystem och dessutom hur det kan säkerställas att biomassasystemen består över tid, då det skulle krävas enorma mängder biomassa. Det finns också en risk att man förlitar sig på negativa utsläpp i framtiden och tar detta som en intäkt att göra mindre nu. Artikeln är dock ologisk i sina slutsatser: Att vi inte ska förlita oss på negativa utsläpp och att det enda försvarbara är att man omedelbart börjar minska utsläppen i snabbare takt än vad som hittills planerats. För det första är det knappast fråga om att förlita sig på negativa utsläpp utan istället att alla åtgärder behövs och det snabbt – minskad energianvändning, mer förnybart, ändrad markanvändning samt avskiljning och lagring av koldioxid från fossila (CCS) och biogena (BECCS) utsläpp (och kanske kärnkraft om ekonomi och acceptans tillåter det). Trots en glädjande utveckling under de senaste decennierna med kraftig tillväxt av energi från förnybara resurser i vissa regioner runt om i världen så har den fossila andelen av den globala primärkonsumtionen av energi inte minskat någonting, utan är fortfarande över 80%. Här pekar allt på att såväl CCS som BECCS behövs, annars måste det mycket snabbt till en global överenskommelse att lämna de fossila bränslena outnyttjade i de länder som sitter på stora resurser av dessa. I praktiken innebär detta att det måste till en kostnad att släppa ut koldioxid som är tillräckligt hög så att fossilrika länder antingen väljer att lämna sina fossila resurser i backen eller tillämpar CCS och att man dessutom utnyttjar möjligheten till avskiljning från biogena utsläpp med BECCS där detta är en möjlighet. Det är naturligtvis lätt att hålla med om att man omedelbart ska börja minska utsläppen i snabbare takt än vad som hittills planerats. Men en sådan ståndpunkt riskerar att bli ett slag i luften, speciellt när det kommer från svenskt håll. Minskningen har inte ens börjat globalt sett och i Sverige har vi inga fossila resurser. Däremot finns det i storleksordningen 30 miljoner ton biogena utsläpp i Sverige som skulle kunna avskiljas med BECCS, vilket kan jämföras med Sveriges totala fossila utsläpp på ungefär 55 miljoner ton. Utveckling av BECCS tekniken bör därför vara en möjlighet för Sverige, där Sverige dessutom skulle kunna bidra till teknikutveckling och tekniköverföring till andra länder, i ett framtida samhälle som förhoppningsvis utvecklas i enlighet med Parisöverenskommelsen, och där det är mycket troligt att det på sikt behövs netto negativa utsläpp. Att – som författarna föreslår - inte satsa på att utveckla BECCS tekniken - är verkligen att spela med klimatet då vi alltså med största sannolikhet kommer behöva åstadkomma negativa utsläpp. Författarna kallar BECCS för geoengineering vilket känns vilseledande. Den stora geoengineeringen är det som vi håller på med här och nu, när koldioxiden släpps ut rakt ut i atmosfären. 21 oktober 2016 Debattartikel Sju forskare: ”Oansvarigt välja oprövad teknik för att rädda klimatet” Repliker Filip Johnsson, professor Uthålliga energisystem, Chalmers: ”Ologiska slutsatser om negativa utsläpp” Peter Sylwan, vetenskapsjournalist: ”Nytt sätt att odla kan fånga koldioxid” Anders Lyngfelt, professor, Energi och miljö, Chalmers: ”Respektlös argumentation utan kunskaper” Henrik Karlsson, Biorecro: ”Sverige måste börja nu med negativa utsläpp” Slutreplik från sju forskare: ”Ansvarslöst fördröja omställningen till fossilfritt” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Viktigast är att skydda Sverige

Summary: DN 20/10 2016. Det är dumt att fnysa åt åtgärder för att hjälpa terrorresenärer tillbaka till samhället. De är inte till för terroristen utan för Sverige.

Många har reagerat sedan Sveriges Radios "P1-morgon" nyligen hade ett inslag om svenska återvändare från terrorsekten IS. I programmet uttalade sig Lunds samordnare mot våldsbejakande extremism. Hon resonerade kring hur kommunen bör förhålla sig till människor som vill lämna IS och andra terrororganisationer. Man har en arbetsgrupp som utreder eventuella stödinsatser för avhopparen: "Det skulle kunna vara boendesituationen, ekonomin, skolgången, det handlar om att utreda och titta på vad den individen behöver för att kunna lämna", säger hon. Och ja, att det svenska samhället ska hjälpa exterrorister med ekonomi, bostad och jobb låter onekligen mycket stötande. Man får en bild av hur Ali valsar bort mot kommunhuset direkt från Mosul, slänger sin kalasjnikov i återvinningsstationen vid entrén – lådan för metall – och omedelbart skriver kontrakt på en tvåa med gångavstånd till moskén. Tack och lov är det inte riktigt så det går till. För det första görs det klart och tydligt att ingen ska få hjälp innan rättvisan haft sin gång. Med andra ord: om det finns brottsmisstanke ska den utredas och personen eventuellt åtalas, dömas och avtjäna sitt straff. Först därefter ska stöd kunna sättas in. Numera är det tack och lov straffbart att resa från Sverige till ett annat land för att begå terrorhandlingar, och att ge eller ta emot terroristutbildning. Det går alltså att döma återvändare om man kan bevisa koppling till terror i till exempel Syrien och Irak. Lunds beslut innebär att man ska arbeta på samma sätt vid terroravhopp som när någon lämnar till exempel ett kriminellt mc-gäng eller en nazistisk grupp. Likadant arbetar man i Stockholm, Malmö, Borlänge och Örebro. Det är inte en orimlig metodik. Visst är det A och O att brottslingar måste sona sina brott. Men lika viktigt måste ändå vara vad som bäst gynnar samhället på sikt, vad som är allra mest effektivt för att skydda Sverige och övriga världen mot fortsatt terror. För åtgärderna vidtas inte för terroristens (eller terrorsympatisörens) skull utan för det svenska samhällets. Att i alla lägen tillämpa mer repression riskerar bara att skapa än mer oförsonlighet, än värre brottslighet. Så har alla rasat helt i onödan mot den svenska mjäkigheten gentemot terrorister? Tyvärr inte. Samordnaren i Lund uttalar sig med ett ordval som indikerar att Myndighets-Sverige ännu inte tar rörelser som IS på tillräckligt stort allvar. Man ska "våga avdramatisera och tänka, här är ju Kalle som har den problematiken och vad behöver Kalle för att må bra och för att inte vara i den här miljön?", säger hon. Hon förklarar vidare: "Vi kan ju inte säga att för att du gjorde ett felaktigt val så har du inte rätt att komma tillbaka och leva i vårt samhälle." Det vore tvärtom galenskap att avdramatisera svenskars deltagande i extrema terrorgrupper. Att resa till Syrien och på något sätt, direkt eller indirekt, medverka till krigsbrott, sexslaveri och upprättandet av en medeltida teokrati är inget "felaktigt val" på samma sätt som att i 16-årsåldern vara med och råna en tobaksaffär. De som begått brott under IS eller andra gruppers namn är inte oskyldiga offer för ungdomligt oförstånd. De har av egen fri vilja anslutit sig till det kanske värsta mördarband som världen skådat sedan nazistiska SS dagar. I Danmark dömdes i somras en man till 7 års fängelse för att ha anslutit sig till IS. Domen ansågs historisk eftersom det inte fanns något bevis för att han faktiskt hade deltagit på organisationens sida i stridshandlingar – bara att han "låtit sig värvas" och försökt åka ner för att hjälpa gruppen. En terrorexpert som kommenterar ärendet i Jyllands-Posten kallar det "en win-win för Danmark" och syftar på dels att den kan bli prejudikat för fler domar, dels att den kan avskräcka andra terrorresenärer från att komma hem. Den sista tankegången känns osvensk men är högst rimlig. Det är ren pragmatism. Alla stater har rätt att skydda sig, ju färre IS-krigare som reser tillbaka från Syrien och Irak desto bättre. Förhoppningsvis blir slutresultatet färre terrordåd. Ur den aspekten är det svenska straffet – max två år för att resa från Sverige med syftet att begå terrorhandlingar – alldeles för lågt. Men frågan kvarstår: Vad gör vi med dem som inte kan bindas vid brott? Och dem som har suttit av straffen? Även här bör vi vara pragmatiska. Då är det dumt att fnysa åt åtgärder för rehabilitering tillbaka till samhället. Inte för terroristens skull. För Sveriges.


Män som inte frågar kvinnor frågar inte heller män

Summary: Män är inte bara dåliga på att ställa frågor till kvinnor, de är dåliga på att ställa frågor också till andra män.

Jag har med stort intresse läst om män som inte lyssnar på kvinnor – och framför allt aldrig eller nästan aldrig ställer några frågor till kvinnor. Min reflektion är att jag tror att denna typ av män inte ställer särskilt många frågor till andra män heller. De är helt enkelt uppfyllda av sig själva, och det finns nog betydligt fler egenkära män än kvinnor. Jag tror alltså att den typen av män som är ointresserade av att prata med sin kvinnliga partner, kollega eller vän är inte särskilt intresserad av att prata med sin manliga partner, kollega eller vän heller. Men denna egenskap ligger inte i den manliga kromosomen – utan det finns män som ställer frågor till andra människor, alltså till både män och kvinnor. Jag anser mig själv tillhöra kategorin som ställer frågor. Är dock värdelös på kallprat och mingel, utan ställer frågor och följdfrågor till de som jag kommer lite närmare, eller till dem som jag finner intressanta. Många män verkar vara dåliga på att diskutera, filosofera, fundera högt, tänka högt och reflektera högt. Det blir mer påståenden och korta frågor som man redan vet att det finns enkla korta svar på. Kanske en del frågor egentligen mer ställs för att markera att man redan vet svaret. Mäns brist på förmåga att uttrycka sig verbalt ställer till det på flera och djupare plan än att man inte visar kvinnor respekt genom att konversera dem. I slutändan kan denna brist på förmåga att uttrycka sig leda till våld mot kvinnor, barn och andra män. Verkligt tragiskt.


Vad kan vi lära av Trump?

Summary: I bästa fall är Donald Trump en engångshändelse, en reaktion på den djupaste ekonomiska krisen sedan 1930-talet. I värsta fall förebådar han ett systemskifte.

Som så många andra följer jag med växande förvåning presidentvalskampanjen i USA. Den är som en extremversion av ”House of cards” där varje nytt avsnitt är mer chockerande än det föregående. Valkampanjen är så långt ifrån den debatt man vill se som går att tänka sig. Den handlar mycket lite om politiska sakfrågor och nästan uteslutande om person. Donald Trump framstår med alla normala måttstockar som ovanligt osympatisk och olämplig för presidentposten. Det gäller förstås synen på kvinnor, minoriteter och immigranter men också bristen på utrikes- och säkerhetspolitiska kunskaper, beundran av auktoritära ledare, frånvaron av en sammanhängande politik samt oförmågan att välja goda rådgivare och att samarbeta ens med sitt eget parti. Till det kommer de hätska personangreppen. Därför är det relevant att fokusera på Trumps egen person. Tyvärr leder det ännu längre bort från sakfrågorna och legitimerar därmed en debatt om person just på Trumps egen låga nivå. Trump kan sannolikt inte längre vinna. Men frågan som måste ställas är hur han kunde bli presidentkandidat och hur han fortfarande kan ha 35–40 procents stöd. Vad kan vi lära av det? Den främsta lärdomen är hur viktig en väl fungerande ekonomisk politik är. Roten till Trumps framgång är ekonomisk-politiska misslyckanden. Ett sådant är den låne- och fastighetsprisbubbla i USA som ledde fram till den finansiella härdsmältan 2007–2008. Under den efterföljande ”stora recessionen” steg arbetslösheten till tvåsiffriga tal och många tvingades från sina hem. Ett annat misslyckande är den långsiktiga trenden i USA mot mycket större inkomstojämlikhet. Trump har pekat ut globalisering och frihandelsavtal som orsaken till förlorade jobb. Det ligger en del i det. Enligt etablerad handelsteori tjänar ett land som helhet på frihandel men vinsterna fördelas ojämnt: vissa grupper blir vinnare, andra förlorare om de inte kompenseras. Fast det främsta skälet till den svaga inkomstutvecklingen för lågkvalificerade i USA är inte globaliseringen utan teknologiska förändringar som tycks ha förskjutit efterfrågan från denna grupp till högre utbildade. Handelshinder är dock inte något effektivt sätt att få tillbaka jobb för lågutbildade och att minska inkomstskillnaderna. Mer generösa sociala skyddsnät samt bättre möjligheter till utbildning för ungdomar och omskolning för äldre är långt bättre metoder. Trumps förslag om skattesänkningar för främst höginkomsttagare skulle inte minska, utan öka, inkomstolikheterna. Det mest oroande med presidentvalsdebatten är hur Trump kommer undan med uppenbara osanningar och faktafel. Ibland avser de hans egna uttalanden och handlingar men lika ofta frågor som brottsutveckling och klimatförsämring eller de makroekonomiska konsekvenserna av hans politikförslag. Det har lett till en diskussion om huruvida vi fått en ny typ av post-truth politics där fakta inte spelar så stor roll utan det väsentliga är om påståendena ”känns” riktiga eller inte. Om detta skulle vara en allmän tendens, riskerar politiken att i allt mindre grad vägledas av evidensbaserade val mellan olika alternativ. Det vidgar utrymmet för populism. I USA har den politiska opinionen blivit alltmer polariserad. Medielogiken kan göra en sådan utveckling självförstärkande. Det blir lönsamt för olika medier att vända sig till olika avnämargrupper och att anpassa budskapet till dessas förutfattade meningar, eftersom människor på grund av ”kognitiv lättja” tenderar att föredra sådan information. Det har hävdats att den ökade betydelsen för sociala medier bidrar till polariseringen därför att alltmer information sprids inom nätverk av likasinnade. Googles och Facebooks sökalgoritmer har också anklagats för att styra utbudet av ny information mot sådant som man tidigare ”gillat”. Man kan också se fenomenet Trump som en följd av hur gränsen mellan underhållning och politik luckrats upp. Kanske har den ökade tillgången på underhållning och nöjen via internet och så vidare höjt kraven även på politikens underhållningsvärde, vilket skapar en efterfrågan också på ”politiska underhållare” (om än herostratiska sådana) av Trumps typ. I bästa fall är Trump, liksom Brexitkampanjen och Marine Le Pens framgångar i Frankrike, engångshändelser efter den djupaste ekonomiska krisen sedan 1930-talet. I värsta fall förebådar de ett systemskifte. Man bör då vara mindre orolig för att uppenbart olämpliga personer som Trump ska komma till makten än att mer slipade personer – med mer impulskontroll men med samma förakt för fakta – ska göra det. Vad kan göras för att bekämpa post-truth politics? Det gäller att se till att kostnaden i form av förlorat anseende för den som inte respekterar fakta är hög. ”Normala” politiker kan ge sitt bidrag genom att föra sin debatt på en saklig nivå (vilket Republikanerna inte har gjort). Det kan behövas mer av engagerade frivilligorganisationer med kompetens – och anseende – för oberoende och opartisk kontroll av fakta och evidens som politiker använder: kanske ett Amnesty International för saklighet i den politiska debatten. Handelshinder är inte något effektivt sätt att få tillbaka jobb för lågutbildade och att minska inkomstskillnaderna. är professor emeritus i internationell ekonomi, forskare vid IFN och ordförande i Arbetsmarknadsekonomiska rådet.


”Vi driver på för ändrade regler”

Summary: REPLIK. Stefan Alvén skriver att Svenska Basketbollförbundet, SBBF, förbjudit slöja och att det inte hör hemma i svensk idrott (DN Debatt 18/10). Jag håller med om mycket i Stefan Alvéns artikel, men vi har inte förbjudit någon att spela utan vi följer det internationella regelverket, skriver Mats Carlson, Svenska basketbollförbundet.

Basketen är bäst på att engagera tjejer med utländsk bakgrund av alla idrotter i Sverige. Vi når en grupp ungdomar som i många andra sammanhang inte hittar in i det svenska samhället. Svensk idrott och svensk basket ska vara öppen för alla. Det är en av våra grundläggande värderingar. Det innebär att alla som vill ska kunna vara med utifrån sina förutsättningar. Alla som vill, oavsett nationalitet, etniskt ursprung, religion, ålder, kön eller sexuell läggning samt fysiska och psykiska förutsättningar, får vara med i föreningsdriven idrottsverksamhet. Det arbetar vi och våra föreningar med varje dag. Precis som Stefan Alvén skriver är det tillåtet att täcka sitt hår i alla barn- och ungdomsserier och distriktsserier förutom Basketettan och Basketligan, förbundsserier där vi är skyldiga att följa det internationella basketbollförbundets (FIBA) regler. Idrotten har en rad regler som är till för att spelet ska fungera på bra sätt. I det ingår regler kring klädsel och utrustning. En del handlar om att spelare och domare enkelt ska kunna skilja lagen åt och att regelbrott ska kunna upptäckas. En annan del handlar om säkerhet. I flera idrotter finns regler som inte tillåter löst hängande plagg eller att man ska ha hjälm för att skydda huvudet. Säkerheten måste alltid gå först, det är vårt ansvar som arrangör av idrotten. Som Stefan Alvén påpekar finns det specialdesignade idrotts-hijab utan fästanordningar och som är av åtsittande stretchmaterial som är vanligt vid idrottsaktiviteter vilket gör att det av säkerhetsskäl inte finns några skäl att inte tillåta hijab. Idrottens och basketens styrka är att den är global. Basket är en världsidrott med 450 miljoner spelare i 213 länder. Reglerna är samma i Sverige, USA, Afghanistan och Vietnam. Reglernas gemensamma språk gör idrotten till en oslagbar integrationskatalysator. Därför är det viktigt att SBBF tillsammans med de andra 212 medlemsförbunden i internationella Basketbollförbundet, FIBA, är överens om hur basket ska spelas. Vi har alltså inte som Stefan Alvén säger, förbjudit någon att spela utan vi följer vår gemensamma regelverk. Med detta globala samarbete som är unikt för idrotten kommer också utmaningar. Internationella matcher och turneringar är fantastiska mötesplatser över gränser. Men för att de ska kunna spelas måste vi vara överens om reglerna för de lag som spelar eller kan komma att spela i internationella turneringar, i Sverige våra landslag och de två högsta serierna för damer och herrar. En sådan regel är att spelarna inte får täcka sitt hår. SBBF:s styrelse kommer att vidare diskutera hur man ska påverka FIBA för att underlätta spel med huvudbonad. En fråga som FIBA just nu utvärderar för eventuella förändringar i regelverket. Vi är säkra på att svensk basket och Sverige blir bättre av mångfald. Svensk basket genomsyras av inkludering. Vi är en jämställd idrott, vi har 48 procent tjejer och 52 procent killar som spelar. Vi är den idrott som är bäst på att locka killar och tjejer med olika bakgrund. En studie från Ung Livsstil visar att basketsporten är den idrott som bäst når upp till RFs mål om jämställdhet och jämlikhet. Vi finns i så kallade socialt utsatta bostadsområden där få andra föreningar verkar. Under 2016 har fler än 20 föreningar arbetat för att ge nyanlända ge snabbare väg in i det svenska samhället. Genom idrotten och basketen bygger vi starka individer som mår bättre, har fler kompisar, upplever möten över gränser. Hos oss växer ungdomar och lär sig att fatta egna beslut – både på basketplanen och i livet. Svensk idrott och svensk basket bygger framtidens Sverige. 18 oktober 2016 Debattartikel Stefan Alvén, advokat och Noha Berhans ombud: ”?Förbud mot slöja hör inte hemma i svensk idrott” Repliker Mats Carlson, ordförande Svenska Basketbollförbundet: ”Vi driver på för ändrade regler” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”?Förbud mot slöja hör inte hemma i svensk idrott”

Summary: Religionsfrihet. Svenska Basketbollförbundet förbjuder 18-åriga Noha Berhan att spela basket i hijab. Beslutet strider mot såväl idrottens regelverk som svensk lagstiftning och bör därför ändras. Noha Berhan är inte muslim eller idrottskvinna, hon är muslim och idrottskvinna, skriver Stefan Alvén, advokat och spelarens ombud.

En grundpelare i svensk idrott är allas rätt att delta. Enligt Riksidrottsförbundets stadgar, som kan sägas vara idrottens grundlag, ska alla som vill vara med i en idrottsförening känna sig välkomna, oavsett nationalitet, etniskt ursprung, religion, ålder, kön eller sexuell läggning. Stadgarna är tvingande regler för svenska idrottsförbund och de tävlingsbestämmelser som antas måste således vara förenliga med dessa. Noha Berhan representerar Huddinge Basket i Basketettan och spelar av religiösa motiv i hijab, en sorts täckande slöja. Men Svenska Basketbollförbundet har nu beslutat att förbjuda spel i hijab i de två högsta basketserierna och Noha kan inte längre vara med och spela. Som skäl för beslutet anges att det Internationella Basketbollförbundet, FIBA, inte tillåter spel i huvudbonad och att Svenska Basketbollförbundet är skyldigt att efterfölja dessa regler även på nationell nivå. Beslutet har mötts av förvåning, dels för att spel i hijab redan är tillåtet på ungdoms- och distriktsnivå i Sverige, dels på grund av att Svenska Basketbollförbundet uppenbarligen anser att man inte behöver följa Riksidrottsförbundets stadgar och övrig lagstiftning. En del är av uppfattningen att idrottens regelsystem står över samhällets rättsliga system, men det är snarare tvärtom. Riksidrottsnämnden som är idrottens högsta domstol har slagit fast att det inte kan komma i fråga att idrottens regelsystem, i ett för demokratin grundläggande avseende, ges en tillämpning som avviker från det som antagits av samhällets lagstiftande församling. Som exempel på detta kan nämnas Svenska Fotbollförbundets beslut år 2009 att inom ramen för yttrandefriheten tillåta en banderoll med texten ”Frige Dawit Isaak”, trots att texten gav uttryck för en politisk manifestation som var förbjuden enligt fotbollens internationella regelverk. Svenska Basketbollförbundet måste alltså i första hand följa svensk grundlag och därefter rätta sig efter idrottens regelverk. I Sverige har vi religionsfrihet, en frihet att ensam eller tillsammans med andra utöva sin religion. Denna frihet framgår av regeringsformen och är absolut. Detta får bland annat till följd att diskriminering på grund av religion är förbjudet, något som även idrotten måste förhålla sig till. Exempelvis vann Diskrimineringsombudsmannen för ett par år sedan ett mål där domstolen slog fast att en ideell idrottsförening som förbjuder träning i huvudbonad gör sig skyldig till indirekt diskriminering. Sverige är också enligt lag bundet av Europakonventionen, som föreskriver att religionsfriheten endast får inskränkas i den omfattning det är nödvändigt i ett demokratiskt samhälle och endast om inskränkningen är proportionell till sitt syfte. Liknande bedömningar görs även inom idrotten och i ett antal avgöranden har idrotten accepterat att idrottsliga regler prövas mot ett proportionalitetskrav och underkänns om de är oproportionerliga. Idrotten bör således hämta ledning från Europakonventionen i frågor som rör religionsfrihet. Ju mer ingripande en åtgärd är i en enskilds rättighet desto mer underbyggd och säkrare måste den vara, annars riskerar åtgärden att vara oproportionell till sitt syfte. När det gäller förbud mot hijab inom basketen har det ursprungligen motiverats av säkerhetsskäl eftersom att skador skulle kunna uppstå med vassa spännen, säkerhetsnålar och långa sjalar som är hårt åtdragna i halsen etcetera. Dagens specialdesignade ”idrotts-hijab” har dock inga fästanordningar och är av åtsittande stretchmaterial som är vanligt vid idrottsaktiviteter. Det är troligtvis därför som så många idrottsförbund numera tillåter hijab. Handboll, fotboll och rugby är några exempel på sådana sporter. Spel i hijab tilläts även i rullstolsbasketen under sommarens Paralympics i Rio och det är dessutom tillåtet i alla svenska basketserier förutom i de två högsta. Att hijab är tillåtet på ungdoms- och distriktsnivå men är förbjudet i Basketligan och Basketettan är svårt att förstå ur ett säkerhetsperspektiv. Antingen är hijab en säkerhetsrisk eller inte, rimligen oberoende av vilken serie man deltar i. Allt detta sammantaget talar med visst fog för att säkerhetsrisken med spel i hijab bedöms vara låg. Mot denna bakgrund och i ljuset av svensk lagstiftning bör det kunna fastställas att förbudet mot hijab i de två högsta basketserierna är en oproportionell och lagstridig inskränkning av den svenska grundlagsskyddade religionsfriheten. Svenska Basketbollförbundet har således inte bara en möjlighet att tillåta spel i hijab, utan snarare en skyldighet utifrån svensk rätt. Sveriges idrottsrörelse utgör kanske den bästa plattformen för integration i vårt samhälle och Svenska Basketbollförbundet är i många sammanhang en förebild i detta avseende. Det finns inte många andra idrottsförbund som engagerar sig så hårt i mångfald- och integrationsfrågor, vilket kanske förklarar varför frågan om slöja på elitnivå kommer upp just inom basketen. Mot bakgrund av den öppenhet och tolerans som vanligtvis finns inom svensk basket vore det välkommet att förbundet tar tydlig ställning för att tillåta spel i hijab, och inte bara hänvisar till FIBA:s regelverk. För detta är en fråga om idrottens grundläggande värderingar och samhällets lagar om mänskliga rättigheter. Oavsett trosuppfattning, och även om vi tycker att slöja manifesterar ett kvinnoförtryck, måste vi stå upp för demokratins grundvalar. För ett angrepp mot en speciell religiös övertygelse är ett angrepp mot allas rätt till religiös övertygelse. Jag uppmanar därför Svenska Basketbollförbundet att snarast ompröva sitt beslut att förbjuda spel i hijab. Det kan göras genom att Förbundsstyrelsen, som högsta beslutande organ då årsmötet inte är samlat, ger en generell dispens. Förbundet bör också aktivt påverka FIBA för en snabbare ändring av deras internationella tävlingsbestämmelser. För svensk idrotts vidkommande bör Riksidrottsstyrelsen kontrollera att beslutet ändras och om inte påkalla ändring av basketens svenska regelverk jämlikt 11 kap 2 § Riksidrottsförbundets stadgar. 18-åriga Noha Berhan tränar fyra till fem gånger i veckan, hon är utbildad basketdomare och drömmer om att bli professionell basketspelare i USA. Trots att basketen är en stor del av Nohas liv hävdar vissa att hon måste välja mellan sin idrott och sin religion, att hon som muslim inte får idrotta med hijab. Men enligt min uppfattning ger både Riksidrottsförbundets stadgar och svensk lagstiftning henne rätt att spela basket i hijab. Noha Berhan behöver alltså inte välja identitet. Hon är inte muslim eller idrottskvinna, hon är muslim och idrottskvinna. Svensk idrott har därför en skyldighet att rätta till beslutet så att Noha Berhan känner sig välkommen igen. Stefan Alvén, advokat och Noha Berhans ombud Spel i hijab tilläts även i rullstolsbasketen under sommarens Paralympics i Rio och det är dessutom tillåtet i alla svenska basketserier förutom i de två högsta.