Jonas Åkerlund: ”För mig finns bara fullt av eller på”

Summary: Madonna, Lady Gaga och Rolling Stones. Världens största popstjärnor vill alla arbeta med Jonas Åkerlund. Med över 500 filmer i sitt cv vill han nu satsa mer på långfilm. DN Söndags fick en sällsynt intervju med den medieskygge filmregissören i Los Angeles.

Vi sitter i var sin fåtölj på Chateau Marmont: ett 1930-talshotell mitt på Sunset Boulevard, mest bekant för sina kända gäster. Det var Greta Garbos favorithotell, skandalomsusade artisten Lindsay Lohan bodde här under sina vildaste år och skådespelaren John Belushi knarkade ihjäl sig i trädgården vi ser ned på från fönstret. Jonas Åkerlund, som vanligt klädd i helsvart: bikerjeans, jacka och slokhatt, sippar på en lemonad och vinkar till var och varannan gäst som går förbi. Han bor i en villa uppe i bergen med sin fru Bea och tvillingarna Eddie och Billie, 2,5 år, ett par minuter härifrån, men träffas hellre i ”sitt andra hem”. Han är kanske världens mest framgångsrika musikvideoregissör och har blivit hyllad för sitt arbete med Madonna, Lady Gaga, Rolling Stones, Britney Spears och Rammstein. För att nämna några. Ofta är det dessa artistnamn som kommer på tal när Jonas Åkerlund omnämns i medierna. Att han också är både reklam- och långfilmsregissör talas det mindre om. Totalt har Jonas regisserat omkring 500 olika filmer. Senaste biofilmen, ”Horsemen”, hade premiär för två år sedan. Just nu arbetar han med nästa långfilm: ”Small apartments” med bland andra Billy Crystal, Johnny Knoxville, James Caan, och framför allt Matt Lucas, mest känd som skallig och rullstolsbunden i humorserien ”Little Britain”. – Man kan nog kalla det för en komedi, men inte den typ vi är vana att se Matt Lucas i. Den här filmen blir betydligt mörkare, säger Jonas och rättar till sin svarta hatt. Förra året styrde han 38 olika filmprojekt vilket innebar 89 flygavgångar – ett tempo som han hållit i snart 15 år. – Jag jobbar alltid oerhört hårt och mycket, med det är först när jag kommer in i en sådan här produktion, får jobba med långfilmsmanus och riktiga skådisar, som jag blir påmind om hur mycket jag älskar mitt jobb, säger Jonas Åkerlund och gungar sitt glas så att isen skallrar. Det har tagit två år att få till den här intervjun. Jonas kalender är överfull, och han trivs med det. Dessutom håller han sig borta från medier så gott han kan och ger knappt några intervjuer alls. Men han verkar vare sig nervös eller stängd där han sitter tillbakalutad i sin fåtölj. – Jag bestämde mig tidigt för att inte bli någon kändiskille, och ångrar många intervjuer jag givit. Det är mina filmer som är intressanta, inte jag som person, säger han. För 24 år sedan regisserade Jonas Åkerlund sin första musikvideo, för svenska metalbandet Candlemass. Då hade han själv drömt om att bli rockstjärna under hela sin uppväxt i Bromma, hunnit med en vända till London med sitt band Bathory, men till slut lagt trumpinnarna på hyllan och just funnit sin talang hos filmproduktionsbolaget Mekano i Stockholm. Efter att ha visat sig vass vid klippbordet tog han nästa steg och lyfte upp en kamera. Uppdragen började hagla in: Roxette och The Cardigans, H & M och Wasa knäckebröd. Svenska artister och varumärken föll pladask för Jonas orädda och estetiska bildspråk. 1997, tio år efter sin första musikvideo, slog han igenom internationellt med omtalade videor för The Prodigy och Madonna. Sedan dess har han pendlat mellan sin gamla kulturkåk i centrala Stockholm och flådiga hotellrum runt om i världen, och det dröjde inte länge innan artister som Britney Spears och Lady Gaga började höra av sig stup i kvarten och tjata om samarbeten. – På sätt och vis blev det ju som jag drömde ändå, jag jobbar med musik men inte som artist, säger Jonas. I september 2008 kraschade den globala ekonomin. Storföretag, såväl biltillverkare som skivbolag, höll hårt i sina pengar. Det rådde allmänt en negativ inställning i världen, inte minst här i USA, och folk i de flesta yrkesgrupper oroade sig för att jobben skulle försvinna. Inte Jonas Åkerlund. I stället för att oroa sig över vilka uppdragsgivare som skulle skära ned sina budgetar fick han en ”enorm energikick”: – Jag bestämde mig efter finanskraschen för att vända på det och i stället bli ännu mer produktiv, och har jobbat väldigt mycket sedan dess, säger Jonas entusiastiskt. Han säger sig inte påverkas kreativt av konjunktursvajningar eller världskatastrofer. Däremot satte finanskraschen spår i hans pass, då konsekvensen blev fler resor, allt mer utspridda över världskartan. – Min verksamhet krävde plötsligt att jag skulle arbeta överallt i stället för på bara en marknad. Innan hade jag varit väldigt fokuserad på USA och Frankrike. Nu jobbar vi lika mycket i Kina, Tyskland, England och Argentina. Jonas säger ”vi” och syftar dels på sitt stora entourage – assistenter, barnflickor och produktionsteam – men framför allt på sig själv och frun Bea. Hon är en välkänd stylist och kostymör i Hollywood. När hon följde med skådespelaren Mickey Rourke, som hans personliga stylist, till filminspelningen av Jonas Åkerlunds långfilmsdebut ”Spun”, för nio år sedan, träffades de två för första gången. Sedan dess arbetar makarna Åkerlund ihop flera gånger om året. Hur är det att jobba så mycket med sin fru? – Vi har det som allra bäst när vi jobbar tillsammans. Då får vi vara nära varandra, och kreativt funkar vi skitbra ihop – hon är så grymt duktig. Jag är alltid ledsen när jag inte har henne på jobbet och saknar henne då. Vi funkar bäst hemma också under de perioderna, annars är vi så mycket isär, osynkade och inne i olika världar. Vilka konflikter kommer från att jobba med varandra? – Inga alls. Vi har inget rollspel mellan varandra, varken på jobbet eller hemma, vilket är skönt. Det är nog vanligt att man har det i relationer. Vi kör bara jäkligt raka puckar. Bägge är kreativa, gillar att jobba och kan inte tänka oss ett annat liv. Sedan är vi båda bra på att vara lediga och hänga med barnen också, när det passar. Vad gör du när du är ledig? – Det händer sällan, men när jag är ledig gör jag ingenting. Mitt och Beas liv är fyllt av sena nätter, resor, hotell och middagar, så vi längtar inte efter att vara lediga för att kunna resa eller gå på en fin restaurang, det är vår vardag. – Jag kanske låter som en bulldozer när jag talar om allt vad vi gör, men egentligen har vi ett rätt angenämt liv. Det är sällan man ser oss stressade. Något som sipprar fram under intervjun, och som jag fått höra från folk som arbetat med Jonas, är att han har ett starkt självförtroende: vet vad han gillar, vad han vill ha, och kan på sekunden avgöra när en filminspelning är färdig. Håller han med om detta påstående? – Jag har snarare alltid trott att jag har dåligt självförtroende, men när du säger det så där så. Han skrattar och vrider lite på sig. – Jag kan ha gott självförtroende på jobbet, men ibland är jag bara bra på att låtsas. Och jag har haft läs- och skrivsvårigheter hela mitt liv. Det gav mig taskigt självförtroende som barn, jag var rädd för skolan och allt sådant där. Men det var nog rätt vanligt i min generation, i dag verkar skolvärlden vara mer lyhörd för individer. Jonas ska köra till flygplatsen och hämta huvudrollsinnehavaren i hans nya film, Matt Lucas, och måste gå. Han säger hejdå till personalen på Chateau Marmont och vi bestämmer ny träff på Santa Monica Beach två dagar senare. Strax efter lunch kommer Jonas Åkerlund rullandes ned mot stranden i sin enorma stadsjeep. Givetvis är den svart. Och att termometern nu visar 26 grader, och himlen är klarblå, hindrar inte honom från att även i dag klä sig i svarta byxor, jacka och hatt. Lättklädda strandbesökare vänder sig om efter den två meter långa skugga som sveper över stranden. – Jag är ingen strandperson direkt. Jag gillar att bada men har aldrig solat i hela mitt liv, säger han. Jonas berättar att Matt Lucas nu har kommit i ordning på sitt hotell och att inspelningen av independentfilmen ”Small apartments” snart ska inledas. – Hela långfilmsvärlden känns oerhört lockande för mig nu, det är min främsta prioritet och vad som ger mig störst kickar. Vi siktar på att ha ”Small apartments” klar i början av nästa år och sedan väntar flera nya projekt. Jag skulle jäkligt gärna göra en långfilm i Sverige också, med internationella ambitioner, det skulle behövas, säger han medan vi stegar upp för trapporna mot nöjesfältet på Santa Monica Pier. Exakt vad som blir nästa stora filmprojekt är inte klart. Jonas ligger i startgropen tilll flera olika filmer, men kan inte säga än vad som faktiskt blir av. – Folk har i alla fall börjat fatta att jag inte vill göra ”X-Men 4” och sådana actionfilmer. Men jag är väldigt ödmjuk inför mina uppdrag och blir barnsligt glad, till och med förvånad, då jag får ett nytt jobb. Det är alltid ett tecken på att jag har jobbat hårt. Vilken av dina 500 filmproduktioner är du mest stolt över? – Det är svårt att säga, mycket av det jag gör är färskvara. Musikvideor ska funka för stunden, inte leva i evighet. Men en del saker är mer tidlösa. Som min dokumentär om Madonna. Jag lade ned så jävla mycket själ i den, särskilt i efterarbetet. Jag levde som en grottmänniska i över ett år, bara satt och klippte film. Det hantverket – vad filmen säger, hur den ser ut, hur hon framstår – det är jag sjukt stolt över. Du har sagt att Madonna, tillsammans med Per Gessle, är den artist du blivit bäst vän med. Hur funkar det, brukar ni ses och grilla, eller vad gör ni? – Haha, nej, vi ses och käkar men grillar tyvärr inte så mycket. Hon var här för ett par veckor sedan, då sågs vi. Egentligen är jag inte alls mån om att en jobbrelation ska övergå till vänskap, men när man jobbat ihop så länge faller det sig naturligt. Eftermiddagssolen steker upp strandpromenaden och Jonas tar av sig sin pälsklädda läderjacka. Vi går bort mot hotellet Shutters där han strax ska in i nästa möte: en ny idé ska pitchas till ett tv-bolag. Den här gången ”något som har med musik att göra”. Jonas säger att han själv inte vet var idéerna kommer ifrån längre, att han helt slutat inspireras av andra. Förr var modevärlden, musik och film givna inspirationskällor. I dag utgår han enbart från en egen vision. Är det inte då just ”det goda självförtroendet”, som vi talat om tidigare, som krävs för att man ska fortsätta följa sina idéer? – Äh, så bra självförtroende har jag inte, men jag litar på mina instinkter. Som regissör kan man välja att spela säkra kort och alltid veta vem som kommer att gilla ens film. Eller så kan man vara lite mer konstnärlig och göra som man känner. Då är det omöjligt att bara göra bra grejer. Alla mina favoritregissörer gör dåliga filmer ibland, det vågar jag också. Gör man bara bra grejer är det ett tecken på svaghet och osäkerhet. Vad har du gjort som är dåligt? – Inget som är skitdåligt, men självklart är inte alla 500 filmerna bra. Jag kommer inte på något exempel, men det har varit projekt där förväntningarna varit höga, tajmningen fel och jag har tagit konstiga beslut. Då blir resultatet något som inte funkar. När är du som allra bäst? – När jag har mycket att göra. Min drivkraft handlar bara om kreativitet, något jag måste göra. Jag älskar att dra i gång nya projekt och ofta överlappar de varandra. När allt rullar på då kan jag få hur mycket som helst gjort. Att producera mycket är visserligen inte ett ändamål i sig, men jag har alltid trivts bra med mycket på mitt bord. Jag är ingen gråzonsmänniska. För mig är det alltid fullt av eller fullt på. Jonas Åkerlund Yrke: Regissör. Ålder: 45 år. Bakgrund: Har gjort reklamfilm och musikvideor i 24 år. Slog igenom i USA med videon till Madonnas ”Ray of light”. Har gjort långfilmerna ”Spun”, ”Horsemen” och dokumentären ”I’m going to tell you a secret”. Familj: Har tvillingarna Eddie och Billie, 2,5, med sin fru Bea, stylist och kostymör. Och barnen Love, 16, och Mini, 9, från tidigare äktenskap. Gör just nu: En ny långfilm med bland andra Matt Lucas, James Caan och Billy Crystal. ”Small apartments” har premiär nästa år. 1975 Börjar spela trummor hemma i Bromma, upptäcker mina hjältar Black Sabbath. 1983 Bor i London, driver ett solarium, partajar och är säker på att bli hårdrocksstjärna. 1988 Börjar jobba på produktionsbolaget Mekano. Filmklippning blir min stora passion. 1990 Jag börjar regissera. 1994 Min son Love föds, startar produktionsbolag. 1997 Jobbar med Madonna; en relation som fortfarande lever och öppnade dörrarna i Los Angeles. 2001 Min första långfilm ”Spun” har premiär på Sundancefestivalen. Succé i USA men ingen i Sverige förstår filmen. 2007 Nedladdning förändrar musikindustrin – svårt att hitta motivation för musikvideor. 2010 Ett av mina mest kreativa år med allt från stora reklamfilmer till balettfilm med Mats Ek. Lady Gaga gör att det är kul med musikvideor igen. 2011 Framtiden ser grym ut. Min film ”Small apartments” är nästan klar och jag har två hemliga långfilmer bokade direkt efter. 07:00 Ingen söndag är någonsin den andra lik. Det finns inga rutiner över huvud taget i mitt liv. Drömmen är sovmorgon, hänga med barnen, kolla en film och käka in-n-out burger men det händer inte så ofta. Just denna söndag kom jag hem på morgonen efter en natts inspelning. Hög adrenalinnivå efter hysteriskt roliga scener med Matt Lucas och Juno Tempel. Sov ett par timmar. 12:00 Klädprovning med Peter Stormare. Han såg ut som en sliskig italienare. 15:00 Telefonkonferens och massor av mejl. 17:00 Bomben i poolen hemma i Hollywood Hills. 18:00 Käkar med våra tvillingar Billie och Eddie. 20:00 Möte med en skådis (”säger inte vem, hehe”) i mitt andra vardagsrum på Chateau Marmont. 22:00 Mer mejlskrivande. 01:00 Kollar en film. Jag försöker att se en film om dagen. Just denna söndag ser jag Gaspar Noes mästerverk ”Enter the void”. 03:00 Sover några timmar innan jag ska vara på inspelningsplatsen klockan sju på morgonen i östra LA.  5 bra hotell enligt Jonas 1. Chateau Marmont, Los Angeles. ”Vi bodde där i fem år på raken. Nu bor vi i ett hus bredvid, och använder lobbyn som ett andra vardagsrum.” 2. The Bowery Hotel, New York City. ”Har alltid samma rum där och känner mig som hemma.” 3. Hotel Costes, Paris. ”Grymt spa. Är min bas i Paris.” 4. The Raleigh, Miami. ”Miamis skönaste pool. Esther Williams-sviten har varit mitt rum i många år.” 5. Hotel du Cap, Antibes. ”Bor alltid här under Cannes festivalveckor.”


”S-ledningen måste ta täten för att avveckla kärnkraften”

Summary: SSU:s ordförande: Den nya partiledningen måste bekänna färg och tydligt visa att den säger nej till kärnkraft.Tyskland och metallarbetarna i IG Metall har rätt. Kärnkraften är inte framtid, den är dåtid och fungerar som stoppkloss för utvecklingen av förnyelsebara energialternativ. Svenska Metall som kongressar nästa helg har chansen att ompröva sin konservativa kärnkraftsiver. Socialdemokratin måste tydligt ta täten för att avveckla kärnkraften, skriver Jytte Guteland.

Nu avvecklar Tyskland sin kärnkraft. I en partiöverskridande överenskommelse beslutade Tyskland att kärnkraften i landet ska vara avvecklad till 2020. Det tyska beslutet borde fungera som en lysande ledstjärna för Sverige. När en stor industrination som Tyskland vill ställa om och modernisera sig, borde Sverige förstå att vi riskerar hamna i kölvattnet om vi inte hänger på. En avveckling av den svenska kärnkraften skulle lyfta fram ny teknik, skapa nya jobb och bidra till ett säkrare och mer hållbart samhälle. Den som säger sig stå för ett allmänintresse i Sverige måste därför stå för en avveckling av kärnkraften. Socialdemokraterna måste nu tydligt ta täten för avveckling av kärnkraften. IF Metall, som är det mest kärnkraftsvänliga LO-förbundet, har chansen att använda sin kongress den 17–20 juni till att ompröva sin konservativa kärnkraftsiver och i stället satsa på en tydlig förnyelsebar energipolitik. IF Metall kan genom sin kongress både bokstavligt och bildligt ge Socialdemokraterna ny energi i det politiska förnyelsearbetet. ”Kärnkraften har ingen framtid... den är inte heller lämplig som en övergångsteknologi, tvärtom står den i vägen för nya och innovativa lösningar samt en framtidsorienterad omstrukturering av energiutbudet.” Citatet kommer från IG Metall, de tyska metallarbetarnas fackförbund. IG Metall har rätt. Kärnkraften är inte framtid, den är dåtid. Det tyska beslutet spås innebära en enorm injektion för förnybar energi och energieffektivisering. Financial Times skrev att en tysk avveckling kommer att starta en europeisk boom för teknik inom förnyelsebar energi och energibesparingar. IG Metall gör helt rätt när förbundet värnar sina medlemmars chanser till nya och bättre jobb. Den som däremot vill värna nostalgi, gammal teknik och särintressen gör helt rätt i att stå upp för kärnkraften. Kärnkraften fungerar utmärkt som stoppkloss för utveckling av förnyelsebara energialternativ. Likt en mur står kärnkraften i vägen för innovationskraften kring förnyelsebar energi. Trots allt detta har Sverige låst fast sig vid kärnkraften. Det är svårt att förstå varför såväl den svenska regeringen som Svenskt Näringsliv så tydligt vänder sig emot allmänintresset att avveckla kärnkraften (de senare manifesterade sin trötta hållning på DN Debatt 7 juni). Kanske beror kärnkraftsivern på att särintressena har lobbat väldigt aktivt kring kärnkraften. Kanske beror den på en oförmåga att förstå hur framgång föds, det vill säga genom långsiktiga investeringar och visioner. Oavsett vilket så är det illa att ”Landet framgång” som så ofta tidigare haft förmågan att se möjligheterna runt hörnet, nu förvandlats till ”Landet lagom” där det främsta målet är att hålla i skattekronorna varje dag utan viljan att förbättra positionerna för framtiden. Det är inte bara regeringen som är bakåtsträvande kring kärnkraften. Också IF Metall agerar som sagt kortsiktigt, när de håller fast vid en utdöende födkrok, utan insikten att morgondagens jobb kräver en ständig strukturomvandling. För att säkra en modern svensk industri måste Sverige släppa nostalgin och välja morgondagens investeringar. Det värsta med den konservativa hållningen som IF Metall visar upp kring kärnkraften är att den förhindrar Socialdemokraterna från att agera modernt och progressivt kring frågan. Socialdemokraterna håller därför just nu en otydlig lagomlinje mellan regeringen och miljöpartiet. Det duger inte. Sveriges största parti har alltid haft förmågan att se möjligheterna runt hörnet. Svik inte den traditionen. Den nya partiledningen behöver visa tydlighet om kärnkraften nu. Sverige ska inte ligga i kölvattnet. Vi ska leda utvecklingen. Jytte Guteland Förbundsordförande SSU


”Totalt fel att SR prioriterar flödesradio”

Summary: Genom satsningar på nyheter, granskning, lokal närvaro, utrikesbevakning, kultur, webb och mobilutbudet är Sveriges Radio i dag starkt. Vi bär upp public serviceuppdraget med bevisad trovärdighet och kvalitet. Förre dokumentärchefen Bosse Lindquists påstående att vi prioriterar flödesradio är totalt fel, skriver programdirektören Björn Löfdahl i en replik.

Sveriges Radio satsar på nyheter, fördjupning och granskning, lokal närvaro, mångfald, utrikesbevakning och kultur. Förre dokumentärchefen Bosse Lindquists påstående (DN Debatt 31/5) om att vi prioriterar flödesradio är totalt fel. Våra satsningar heter ”Ekonomiekot Lördag” om världsekonomin, ”Kosmo”, kultur med internationell utblick, ”P4 Kultur” med kulturföreteelser i hela landet, ”Hjärtslag”, om människans relation till musiken, ”Musikguiden” de ungas journalistiska guide i musiken, ”P4 Junior” med dagliga nyheter för barn, ”Sist med den senaste”, en satsning på humor skriven av kvinnor, ”Korrerapporten”, nytt utrikesmagasin för unga. Vi har nya initiativ när det gäller nyskriven dramatik för barn på svenska och minoritetsspråk, och specialbeställda verk av kvinnliga kompositörer. Vi har inrättat fyra nya utrikeskorrespondenter; en för global ekonomi, en ung korrespondent, en global kulturkorre, och en förstärkning av bevakningen i södra Europa. Vi har nu den starkaste utrikesbevakningen i Norden. Program som Konflikt och Kaliber har också förstärkts, och vi har inrättat en redaktör för den undersökande journalistiken som leder satsningar i hela företaget. Inom webb och mobil har vi skapat nya sajter och stärkt innehållet; nyhetswebben har lyfts rejält, vi har skapat en ”Kulturportal” och en ”Vetenskapsportal” för att hjälpa publiken att hitta. Ändå anser Bosse Lindquist att vi minskar mångfalden i utbudet genom att satsa på flödesradio istället för det fördjupande. Han vill spara bort lokala kanaler som ”en alltmer likformig röst i etern”. Har han lyssnat? Lokala nyheter, aktualiteter och kulturbevakning skapar den spegling av hela landet som är ett av Sveriges Radios uppdrag. Bevakningen når närmare och djupare in bland människor och områden som hos andra ligger i medieskugga. Publiken i P4 utgör mer än halva den publik som ger Sveriges Radio sin stora legitimitet, är mer mångskiftande utifrån kulturell, ekonomisk och social bakgrund än någon annan av Sveriges Radios kanaler. Så är ledningen för Sveriges Radio ett hot mot företaget som Bosse Lindquist påstår? Enligt Mediaakademiens årliga mätning är Sveriges Radio det mest trovärdiga medieföretaget i landet sedan några år. Dessutom anser andra bedömare att Sveriges Radio är bra: Varje år går ett tiotal av de finaste priserna till våra medarbetare. Som Victoria Gaunitz och Gunnar Bolin som fick Stora Journalistpriset 2010. Men visst har vi sparat. Vi har sparat överallt – utom i utrikesbevakningen. Men besparingarna beror inte på ledningen. De beror istället på att inkomsterna för uppdraget ökat med två procent årligen sen 2002, undantaget 2010 då de ökade med tre, medan kostnaderna ökat betydligt mer. Drygt 200 miljoner har sparats bort, och det har drabbat alla. Vi är mer än 200 färre och självklart märks det. Alla chefer och medarbetare i alla delar av Sveriges Radio har fått kavla upp ärmarna för att konstruktivt klara uppgiften – och lyckats! Sveriges Radio i dag är starkt och bär upp public serviceuppdraget med bevisad trovärdighet och kvalitet. Publikutvecklingen har vänt efter många års nedgång. Det har skett genom satsningar på nyheter, fördjupning och granskning, lokal närvaro, utrikesbevakning och kultur, liksom webb och mobilutbudet – allt för att Sveriges Radio ska bära sitt demokratiserande uppdrag i framtiden. Björn Löfdahl, programdirektör Sveriges Radio


”Vi ska granska våra råd om mässlingen”

Summary: Påståendet att Vidarkliniken ger farliga råd om mässlingen bygger på föreställningen att vi kategoriskt är emot vaccinering. Detta stämmer inte. Men när föräldrar, som själva valt att inte vaccinera sina barn kommer till oss, ger vi råd för att undvika komplikationer. Vi välkomnar granskningen och kommer att kritiskt granska våra egna råd, skriver företrädare för Vidarkliniken i en replik.

På DN Debatt (7/6) påstås att Vidarkliniken ger farliga råd om mässling. Vi vill först slå fast att Vidarkliniken inteavråder från vaccinering mot mässling för barn. Vidarkliniken har ingen BVC-verksamhet och inga uppdrag kring vaccinationsprogrammet för barn. När föräldrar, som själva valt att inte vaccinera sina barn, kommer till oss med frågor kring behandling kan vi dock ge information och råd för att undvika komplikationer. Vi välkomnar nu granskning av denna hållning och kommer också att kritiskt granska våra egna råd kring mässling. Debattartikeln är dock felaktig och vilseledande på flera punkter. Artikelförfattaren kritiserar särskilt starkt uppgiften att vid mässling försöka sprida ut mässlingutslag över en större hudyta genom försiktig borstning. Det kallar han barnmisshandel, men är i själva verket en praxis inom den europeiska traditionella medicinen för att minska risken för komplikationer. Påståendet att Vidarkliniken ger farliga råd bygger mycket på föreställningen att vi kategoriskt är emot vaccinering, vilket alltså är fel. Smittskyddsinstitutets rekommendationer är den självklara utgångspunkten. Men med massvaccineringen mot svininfluensan i färskt minne, med dess oförutsedda bieffekter och därpå ändrade rekommendationer, kan man förstå föräldrarnas oro för vaccination. Det påstås att vi har fel när vi säger att det inte finns långsiktiga jämförelser mellan risken för komplikationer av mässling respektive risken för biverkningar av vaccinet. Tyvärr har vi rätt. Artikelförfattaren skrämmer i onödan upp föräldrar genom att gissa att uppemot 100 barn per år skulle dö i Sverige utan vaccin. Fakta är att dödligheten i mässling var nästan obefintligredan innan vaccinet introducerades här. Detta berodde främst på bättre levnadsstandard. I utvecklingsländerna måste man vaccinera för att rädda liv. Dessutom visar vetenskapliga studier att barn som gått igenom mässlingen verkar ha mindre allergier - västvärldens största barnsjukdom. Studier visar också att barn i samband med mässling tycks utvecklas motoriskt och psykologiskt. Det sambandet kallar artikelförfattaren för en teologisk fråga men är för oss en viktig forskningsfråga. Felaktigt hävdas att vi bedriver religiös medicin som inte ska finansieras med offentliga skattemedel. Den antroposofiska integrativa vården som Vidarkliniken bedriver baserar sig på forskning, utvärdering och omfattande klinisk erfarenhet. Det finns tusentals legitimerade vårdgivare vid stora antroposofiska sjukhus i Europa varav ett universitetssjukhus, samt på mindre sjukhus som Vidarkliniken. Vidarkliniken avråder alltså ej föräldrar att vaccinera sina barn mot mässling men erbjuder dialog med föräldrar som bestämt sig för att inte vaccinera. Detta gör vi i egenskap av Nordens enda sjukhus med samlad kunskap om integrativ antroposofisk medicin och med våra patienter i centrum. Jackie Swartz Styrelseledamot Vidarkliniken Barnpsykiater Doktorand Uppsala Universitet


”Sveriges advokatsamfund får inte svassa för kungen”

Summary: Sveriges advokatsamfund har offentligt tagit kungens parti i kungaskandalen och dömt ut hans antagonister. Detta har skett utan att vare sig bevis lagts fram eller rättegång hållits. Detta är en omöjlig position för den organisation som företräder samtliga landets försvarsadvokater. Anne Rambergs uttalande från förra veckan – som backats upp av ordföranden Tomas Nilsson – är oförenliga med hennes roll som generalsekreterare. Nu finns bara en väg för Anne Ramberg och Advokatsamfundet: Backa från uttalandet och erkänn övertrampet. Annars finns ingen annan utväg än att avgå, skriver Per E Samuelson.

Advokatsamfundets generalsekreterare Anne Ramberg citeras på den egna hemsidan (från SVT:s Aktuellt i förra veckan): ”Man kan inte lita på kriminella. Kungahuset måste ha rätt.” Jag nåddes av nyheten om Anne Rambergs märkliga uttalande på lördagsmorgonen den 4 juni genom att mobiltelefonen i mitt hotellrum i Barcelona började ringa ilsket gång på gång. Jag svarade inte. Jag var på semester. När jag till slut lyssnade av svararen trodde jag först inte mina öron. Inte kan väl Anne Ramberg ha trampat så snett, tänkte jag. Uttalandet är ju djupt olämpligt. Och det från flera olika utgångspunkter. För det första har naturligtvis Advokatsamfundet – en förening som huvudsakligen ska agera fackförening åt landets advokater – ingen som helst anledning att ta ställning till frågan om kungen ljuger när han säger att han inte varit på en tvivelaktig nattklubb en gång för väldigt länge sedan. För det andra är det en grundläggande regel att man som advokat aldrig ska döma någon på förhand. Men här dömer Anne Ramberg i direktsändning i tv. Kungahuset måste ha rätt! Varför och på vilket underlag avkunnas denna dom? Och vad har Anne Ramberg för grund för att peka ut kungens antagonister som ”kriminella”? Vad vet hon om dem, annat än det som stått att läsa i medierna? Vad lägger Anne Ramberg egentligen in i ordet kriminella? Kan en tidigare dömd person aldrig ha rätt? Varför kan inte dessa utpekat kriminella i så fall få chansen att visa att de den här gången kan ha rätt? Det tycks faktiskt som om generalsekreteraren i Advokatsamfundet inte ens tycker att hon behöver låta båda parter komma till tals, innan hon tar ställning i skuldfrågan. Hon avfärdar dem i direktsändning, till synes utan annat underlag än sin egen åsikt. Ett sådant agerande strider mot allt vad advokater står för och mot försvararens grundläggande roll i samhället. Anne Rambergs uttalande är egentligen bara begripligt från en enda utgångspunkt: om hon hade varit kungens egen advokat! Men som generalsekreterare bedriver Anne Ramberg ingen advokatverksamhet. Och har inga klienter. Av ovan nämnda skäl var det för mig uppenbart att uttalandet var oförenligt med Anne Rambergs roll som generalsekreterare i Advokatsamfundet. Jag öppnade datorn och läste tidningarnas nätupplagor. Där såg jag att erfarna försvararkolleger – Leif Silbersky och Claes Borgström – redan hade uppmanat Anne Ramberg att ta tillbaka sitt uttalande och klargöra att uttalandet inte var gjort i hennes egenskap av generalsekreterare i Advokatsamfundet, utan att hon uttalat sig som privatperson. Jag räknade kallt med att Anne Ramberg skulle backa och lät saken bero. Vem som helst kan göra ett dumt uttalande och man ska inte göra en höna av en fjäder. Därefter har saken tagit en allvarlig vändning. Det började med att Anne Ramberg – till min stora förvåning – stod fast vid sina uttalanden: ”De får ha vilka åsikter de vill, jag ser inte problemet. Varken med mina åsikter eller att jag är vän till kungafamiljen.” (Aftonbladet den 5 juni) Och så har – den 7 juni 2011 – ordföranden i Advokatsamfundet, advokat Tomas Nilsson, till yttermera visso backat upp uttalandena och ställt sig helt bakom Anne Rambergs uttalande. Han skriver i en artikel på Advokatsamfundets webbplats: ”Som brottmålsadvokat har jag alltid haft följande utgångspunkt. Om det påstås att en person har begått ett brott och personen förnekar detta, ska hans eller hennes förnekande godtas tills det finns övertygande bevisning i skuldfrågan.[...] Påståendena om kungen gäller inte att statschefen skulle ha begått något brott. Men jag anser bestämt att samma principiella förhållningssätt bör tillämpas när någon utpekas som klandervärd i sitt levnadssätt och detta förnekas av den utpekade.” Problemet med Tomas Nilssons artikel är att han beskriver just vad Anne Ramberg borde ha gjort men inte har gjort. Hon har inte hållit skuldfrågan öppen ”tills det finns övertygande bevisning”. Tvärtom har hon tagit ställning för kungen och mot kungens motparter innan någon bevisning har presenterats. I och med Tomas Nilssons uttalande – publicerat under rubriken ”Advokatsamfundets ordförande ger sitt stöd till generalsekreteraren” – synes Advokatsamfundet som organisation tveklöst ha ställt sig bakom Anne Ramberg. Sveriges advokatsamfund har alltså offentligt tagit kungens parti i kungaskandalen: Kungen måste tala sanning! Och dömt ut kungens antagonister: Man kan inte lita på kriminella. Detta har skett utan att vare sig bevis lagts fram eller rättegång hållits. Detta är en omöjlig position för den organisation som företräder samtliga landets försvarsadvokater. Vi som försvarar ”kriminella” var och varannan dag. Vi kan inte ha ett advokatsamfund som utan bevis agerar som om de vore ombud för kungahuset. Och som utan bevis och rättegång dömer ut alla ”kriminella” som människor man inte kan lita på. Frågan är vad man ska göra nu? Claes Borgström har sagt att han överväger att kräva Anne Rambergs avgång. Jag säger så här: Advokatsamfundet får under inga förhållanden uppfattas som en organisation som svassar för kungahuset. Skuldfrågan har i och för sig ingen betydelse för min ståndpunkt, men betänk ett ögonblick om framtiden kommer att utvisa att kungen ljög och de kriminella talade sanning. Hur gestaltar sig i så fall Anne Rambergs osakliga uppbackning av kungahuset i oträngt mål? Nej. Enligt min mening finns det bara en väg fram för Anne Ramberg och Advokatsamfundet: Backa från uttalandet. Erkänn att det var ett olyckligt övertramp. Ett felsteg. Sådant som händer. Men backar man inte; står man fast vid att det är i sin ordning att Advokatsamfundet utan bevis och rättegång tar ställning för ena parten i en viktig samhälls- och rättsfråga som man inte har det minsta med att göra; ser man inte problemet, ja då finns det ingen annan utväg än att avgå. Mitt besked blir: Backa eller avgå! Per E Samuelson Försvarsadvokat


”Här är vårt alternativ till regeringens misslyckande”

Summary: Regeringens arbetsmarknadspolitik har misslyckats. Stora grupper av långtidsarbetslösa sitter nu fast i det som kallas Fas 3. Människor utnyttjas och arbetar utan ersättning. Samtidigt har 7 av 10 arbetsgivare svårt att få tag i rätt kompetens. Vi socialdemokrater kan aldrig acceptera att arbetslösa lämnas i passivitet. Den som har fel kompetens ska senast inom 90 dagar erbjudas relevant yrkesutbildning. Vi vill också öka volymen av arbetsmarknadsutbildningar i bristyrken, införa utbildningsvikariat i vården och fler lönebidrags- och plusjobb. Vår linje visar tilltro till människors förmåga och står mot regeringens passivitet, skriver Håkan Juholt och Ylva Johansson.

Vi socialdemokrater presenterar här de investeringar för nya jobb som är vårt alternativ till regeringens misslyckande med Fas 3. Trots en god ekonomisk utveckling har arbetslösheten tillåtits bita sig fast. Nu är var tredje arbetslös långtidsarbetslös. Ungdomsarbetslösheten är bland de högsta i Europa. På grund av att de arbetslösa saknar den kompetens som företagen efterfrågar, får de inte de jobb som växer fram. I nuläget karaktäriseras svensk arbetsmarknad av en oförmåga att matcha lediga jobb med arbetssökande som har rätt kompetens. Vi socialdemokrater står för en kunskapsbaserad ekonomi. Sverige ska konkurrera med höga förädlingsvärden, högt kunskapsinnehåll, forskning och innovationskraft – inte med låga löner och billiga produkter. Sverige behöver en aktiv näringspolitik med en ambitiös innovationspolitik. Med kloka investeringar nu kan vi bygga Sverige starkare inför nästa lågkonjunktur. Alla som kan ska arbeta. Men regeringen förvägrar människor arbete och egen försörjning genom att låsa in arbetslösa i passivitet och återvändsgränder i stället. Stora grupper av långtidsarbetslösa sitter nu fast i den misslyckade arbetsmarknadspolitiska åtgärd som kallas Fas 3. Människor utnyttjas och arbetar utan ersättning. Trots detta har regeringen vägrat att göra några förändringar. Vi sätter nu press på regeringen. I dag kommer riksdagen att besluta om ett stopp för nya anvisningar till Fas 3 och kräva att regeringen återkommer och redovisar hur den löst missförhållandena. Regeringens arbetsmarknadspolitik har misslyckats. Kombinationen av hög arbetslöshet och många obesatta jobb är unikt hög just nu. 7 av 10 arbetsgivare har svårt att få tag i rätt kompetens när de vill nyanställa. Trots en stark uppgång med många nya jobb på arbetsmarknaden så hänvisas rekordmånga arbetslösa till återvändsgränden Fas 3. Regeringens egna prognoser visar att antalet stiger från 26.000 till 50.000 inom de närmaste åren. Men Fas 3 leder inte till jobb! Bara 1–2 procent av deltagarna i Fas 3 går till jobb eller studier. När ska långtidsarbetslösa få jobb om inte nu när arbetsgivarna vill nyanställa? Regeringen säger nej till utbildningslinjen i jobbpolitiken. Arbetslösa får inga möjligheter att få den kunskap som krävs för att kunna matchas mot de lediga jobb som skapas. Tre av fyra platser inom arbetsmarknadsutbildningen har tagits bort och volymen är nere i historiskt låga 3.800 platser. Inom vuxenutbildningen har var femte utbildningsplats tagits bort. Vi kan aldrig acceptera att arbetslösa lämnas i passivitet. Alla måste få hjälp och stöd för att komma i jobb med egen försörjning. Det är arbetsmarknadspolitikens uppgift att se till att arbetsgivare får den arbetskraft som de behöver och rusta arbetslösa så att de kan ta de lediga jobben. Höga ambitioner i välfärden kräver fler människor i arbete. Nu krävs en ny politik som sätter jobben främst och som visar tilltro till människors förmåga. Alternativet är en stor strukturarbetslöshet och vidgade klyftor. Vårt alternativ: • Den som blir arbetslös och behöver hjälp för att kunna få ett jobb ska få stöd från Arbetsförmedlingen från första dagen. En ny rapport från regeringens eget Institut för arbetsmarknadspolitisk utvärdering (IFAU) visar att arbetsförmedlarnas roll för stöd och rådgivning i kombination med den kontroll som regelbundna besök ger är ett effektivt sätt att få arbetslösa i jobb. Arbetsförmedlingen ska kunna erbjuda långtidsarbetslösa regelbundna och kvalificerade möten med handläggare. • Den sökandes kunskaper och yrkesfärdigheter ska dokumenteras genom validering som ska kunna erbjudas alla som behöver det. I dagens läge med stora mismatch-problem på arbetsmarknaden måste vi ta tillvara och synliggöra alla arbetslösas kompetens snabbt och effektivt. • Kvalitet i arbetsmarknadspolitiska program ska alltid värnas. Åtgärder ska leda till arbete och egen försörjning. Den som har fel eller gammal kompetens i förhållande till vad som krävs på arbetsmarknaden ska senast inom 90 dagar rekommenderas/erbjudas relevant utbildning antingen inom den yrkesinriktade arbetsmarknadsutbildningen eller inom reguljär yrkesutbildning. Jobb- och utvecklingsgarantin måste innehålla effektiva och kvalificerade insatser som leder till jobb och inte till förvaring. Praktik, anställningsstöd, utbildning och starta eget-stöd ska aktivt erbjudas. Åtgärder som inte leder till arbete/studier måste omprövas. • Öka volymen av arbetsmarknadsutbildningar riktade till bristyrken. Regeringens eget expertorgan Finanspolitiska rådet har, tillsammans med många andra ledande ekonomer, rekommenderat kraftigt utökade volymer. IFAU pekar på att dagens arbetsmarknadsutbildningar leder till jobb i väsentligt högre utsträckning än under 90-talet. • Bygg ut den reguljära vuxenutbildningen och yrkesutbildningen. Utbildning är den enskilt viktigaste åtgärden för att stärka individens möjligheter på arbetsmarknaden och rimmar väl med den stora kompetensbrist som av demografiska skäl snart kommer att finnas inom många branscher. • För att skapa en vård av högsta klass behövs arbetskraft med bästa möjliga kompetens. Inför utbildningsvikariat inom vård- och omsorg som ger personalen möjlighet till nödvändig kompetensutveckling samtidigt som en långtidsarbetslös får möjlighet till ett vikariat inom en viktig framtidsbransch. Vi är övertygade om att de allra flesta som i dag är långtidsarbetslösa kan få jobb på den reguljära arbetsmarknaden, givet att rätt insatser sätts in och att dagens goda konjunkturläge med stark efterfrågan på arbetskraft håller i sig. Men vi vet också att det finns personer som trots utbildning och aktiva insatser ändå har stora svårigheter att få ett jobb på den reguljära arbetsmarknaden. För oss är det en självklarhet att de också ska ges möjlighet att arbeta på rimliga villkor. De ska inte hänvisas till gratisarbete i Fas 3 utan erbjudas riktiga men subventionerade och anpassade jobb. Det kan till exempel handla om lönebidragsanställningar kopplade till kultursektorn eller också om plusjobb inom kommuner och landsting. Vi vill även införa plusjobb i ideell sektor. Vi vill utöka OSA – offentligt skyddade anställningar – riktade till personer med psykiska funktionshinder och Gröna jobb som bidrar till förbättrad yttermiljö i miljonprogramsområdena. Vi drivs av en människosyn som inte ger upp om en enda människa och en vetskap om att vår gemensamma välfärd är beroende av full sysselsättning. Nu står vår linje för arbete och utbildning mot regeringens politik för passivitet och återvändsgränder. Håkan Juholt partiledare för Socialdemokraterna Ylva Johansson arbetsmarknadspolitisk talesperson för Socialdemokraterna


”Andra modeller ger fler jobb än jobbskatteavdragen”

Summary: Efter fem år med jobbskatteavdraget som förhärskande doktrin är det dags för en ordentlig diskussion om det svenska skattesystemet. Fores har därför bjudit in två av Sveriges främsta skatteforskare – Lennart Flood och Åsa Hansson – för att analysera effekterna. De riktar kritik mot att fortsätta låta avdraget styra den ekonomisk-politiska kursen. Enligt deras analys är det inte längre säkert att avdraget leder till ett ökat arbetsutbud, då de ökande nettoinkomsterna kan leda till att individer i högre grad prioriterar att vara lediga. Analyserna visar att det finns andra, effektivare alternativ som Sverige borde pröva, skriver Martin Ådahl och Harald Edquist.

Jobbskatteavdraget har inte bara varit sinnebilden för regeringens politik alltsedan Alliansen vann valet 2006. Det har också dominerat agendan för det svenska politiska systemet, en huvudlinje i ekonomisk politik som alla aktörer behövt förhålla sig till. Statsminister Fredrik Reinfeldt och finansminister Anders Borg har gjort det till en tradition att varje augusti, i båten på väg till statsministerns sommartal i Vaxholm, redogöra för prognoserna och argumenten som visar på nyttan med avdragets gradvisa upptrappning. Halvvägs in i 2011 har fyra steg genomförts, med en total sänkning av inkomstskatterna om nära 80 miljarder kronor. Ett femte jobbskatteavdrag för omkring 12 miljarder införs 2012, därefter har Reinfeldt öppnat för ett sjätte. Med åren har allt fler kritiska röster i ekonomkåren ifrågasatt vilka effekter jobbskatteavdraget haft för arbetslösheten och arbetsutbudet. Kritiken varierar, men ett argument hörs allt oftare: efter fyra avdragssteg ökar alltjämt arbetsutbudet, men med avtagande styrka eftersom incitamenten att arbeta redan är tydliga. Dessutom leder det inte till växande efterfrågan på arbetskraft. Medan tillväxten varit högre i Sverige än i många andra länder efter finanskrisen har inte arbetslösheten minskat med mer än ungefär en procentenhet, från 9,0 procent till 8,1 procent. Regeringens egen prognos är att arbetslösheten ligger under 5 procent 2015 – en siffra som framstår som väl teoretisk. Trots goda tillväxttal och exceptionellt sett starka statsfinanser efter en genomgången kris, måste regeringen göra mer för att dämpa arbetslösheten. I stället för en levande diskussion om det svenska skattesystemet, som lyssnar till ledande experter, smalnas frågan av i budgetförhandlingarna till en enda väg bestående av ytterligare jobbskatteavdrag. Alternativen, även de som är föremål för regeringens egna utredningar, bemöts sällan i sak utan avfärdas med summariska referenser till interna beräkningar och egenhändiga sammanfattningar av forskningsläget. För att öppna en diskussion om andra skattevägar till fler jobb har Fores vänt sig till två av Sveriges främsta skatteforskare. Detta för att analysera effekterna av jobbskatteavdraget och ge andra förslag på hur reformutrymmet kan användas för att minska arbetslösheten och öka Sveriges konkurrenskraft. Detta har resulterat i två delrapporter som vi publicerar kommande vecka, som riktar initierad kritik mot att fortsätta låta jobbskatteavdraget styra den ekonomisk-politiska kursen. Författarna, professor Lennart Flood vid Göteborgs universitet och docent Åsa Hansson vid Lunds universitet, anser att avdraget blivit en för kostsam skattereduktion. De menar att det finns flera alternativ som skulle kunna ha en större effekt på såväl sysselsättningen som det totala arbetsutbudet i ekonomin i form av arbetade timmar. De ger regeringen rätt i att jobbskatteavdraget ger ökade incitament för personer som befinner sig utanför arbetsmarknaden att ta ett arbete. Men deras analys visar att det inte längre är säkert att avdraget leder till ett ökat arbetsutbud, då den ökande nettoinkomsten riskerar leda till att individer i högre grad prioriterar att vara lediga. Båda anser också att jobbskatteavdraget har en konstruktion som gör det komplicerat för många löntagare att förstå hur det fungerar och som därför gör att de inte ändrar sitt beteende. Medan författarna är relativt ense i sin kritik går de skilda vägar i de alternativ de föreslår. I viss mån representerar de två huvudlinjer i debatten om det svenska skattesystemet. Flood pläderar för att den svenska skattemodellen ska förenklas så långt som möjligt. Skattesystemet har sedan ”Århundradets skattereform” i början av 1990-talet återigen komplicerats med ett lapptäcke av hundratals undantag och särlösningar, menar han. Krav på en ny skattereform har framförts av bland andra förre finansministern Kjell-Olof Feldt i en rapport för Globaliseringsrådet, liksom Finanspolitiska rådet i sin rapport från maj 2011. I stället skissar Flood på en modell som går så långt som möjligt mot likformiga skatter, att införa en proportionell skatt på 25 procent för arbetsinkomster, kapital, arbetsgivaravgifter och moms. Exempel på skatter som skulle kunna införas för att underlätta finansieringen är marknadsvärdesbaserad fastighetsskatt, avskaffade ränteavdrag, reavinstbeskattning på 25 procent utan uppskov, inga avdrag för privat pensionssparande, avskaffade rot- och rut-avdrag, höjda miljöskatter samt avskaffade reseavdrag. Även om denna renodlade modell inte är politisk genomförbar i dagsläget, är det ett tankeexperiment som visar vad som är möjligt. Slutligen visar Flood att det forskats för lite om sänkta arbetsgivaravgifter som ett effektivare alternativ till sänkt inkomstskatt, men att lite tyder på att den minskade lönekostnaden omvandlas helt till högre löneökningar. Därmed skulle det finnas en direkt effekt på efterfrågan på arbete. Åsa Hansson står för den andra huvudfåran, att i stället för att göra om dagens system i grunden justera det på bästa möjliga sätt. Den linjen har i annan form också drivits av finansdepartementets egen expertutredare, ekonomen Peter Birch Sørensen (DN Debatt 31/5 2010). Hansson menar att avdraget i dag inte skapar tillräckligt tydliga incitament för dem med högre inkomster att jobba mer. För att undvika höjda marginalskatter skulle jobbskatteavdraget kunna riktas till grupper som är överrepresenterade i utanförskap och där tillhörigheten till den gruppen inte går att påverka genom förändrat beteende. Exempelvis skulle avdraget kunna ges till ensamstående föräldrar med hemmavarande barn, eller till långtidsarbetslösa och invandrare. Vidare anser Hansson att ett riktat jobbskatteavdrag borde kombineras med avskaffande av värnskatten samt sänkt kapitalinkomstskatt. Det sistnämnda skulle stärka det direkta familjeägandet i svenska företag – den typ av ansvarstagande folkhemskapitalism som varit en bärande del i svensk ekonomisk historia. Sammantaget visar de båda rapporterna på vilka problem som är förknippade med att göra fler steg i jobbskatteavdraget. Det finns andra skattealternativ som skulle kunna leda till ökad sysselsättning och ökat arbetsutbud, samtidigt som de är mindre kostsamma. Efter fem år med jobbskatteavdraget som förhärskande doktrin är det dags för en ordentlig diskussion om det svenska skattesystemet. Det kan bli avgörande för hur snabbt arbetslösheten kan pressas ned. Det behöver inte handla om att vara för eller emot skattesänkningar, utan hur dessa skattesänkningar ska utformas. Martin Ådahl, vd Fores Harald Edquist, ekonomie doktor och forskningsledare, Fores Fores • Fores är en grön och liberal tankesmedja. • Miljö och marknad, migration, företagandet i civilsamhället, integritet, jämställdhet och global demokratisering är några av de frågor Fores jobbar med. •Martin Ådahl grundade nyhetsmagasinet Fokus där han också var chefredaktör. Han har varit senior economist på Riksbanken och utrikesredaktör på Finanstidningen. •Harald Edquist är ekonomie doktor från Handelshögskolan i Stockholm. Han har tidigare varit forskningsledare vid Studieförbundet Näringsliv och Samhälle och forskare vid Institutet för Näringslivsforskning. Källa: Fores.


”Demokrati inte så viktigt för dagens unga svenskar”

Summary: Ny omskakande studie: Mer än var fjärde ung svensk tycker att det vore ”ganska eller mycket bra” om Sverige var odemokratiskt och styrdes av en stark, diktatorisk ledare.I den senaste World Values Survey-undersökningen i Sverige – genomförd bland 1 208 slumpvis utvalda medborgare – finner vi att många unga svenskar är beredda att sälja sina demokratiska fri- och rättigheter. Hela 21 procent av 18–29-åringarna kan tänka sig att byta parti för en mindre summa pengar. I den här gruppen finns också en föreställning om att demokrati inte spelar så stor roll. 26 procent tycker att det vore ganska eller mycket bra om Sverige styrdes av en stark ledare som inte behövde bry sig om demokratiska val. Det här är ett hot mot demokratins grundvalar, skriver statsvetaren och forskningsledaren Staffan I. Lindberg.

I Tunisien, Egypten, Jemen, Libyen, och nu senast Syrien, kämpar och dör den unga generationen för rösträtt och demokrati. Kampen för demokratiska rättigheter i vårt eget land ligger inte så långt tillbaka i tiden. I Ådalen 1931 dödade svensk militär 5 demonstranter och skadesköt än fler. Andra världskriget innebar en befrielse från Mussolini och Hitler för många länder i Europa, men var början på en 45-årig diktatur för andra. Frihet och rättvisa har aldrig varit gratis. I den senaste World Values Survey-undersökningen som vi genomförde i Sverige under februari–april 2011, ställde vi för första gången frågor om det som kan kallas politisk korruption. Jag har medverkat till att utveckla dessa frågor för att undersöka hot mot demokratin i afrikanska och andra länder. Bland 1 208 slumpvis utvalda medborgare i Sverige finner vi att så många som 7 procent skulle kunna tänka sig att lägga sin röst i riksdagsvalet på den politiker som ”erbjuder en mindre summa pengar eller annan gåva”. Som en jämförelse kan nämnas att motsvarande siffra är 9 procent i Ghana – ett land där den vetenskapliga litteraturen ofta menar att demokratin undermineras av att det ”bara handlar om pengar”. Men i Sverige är det mest unga människor som på detta sätt är beredda att sälja sina demokratiska fri- och rättigheter. Hela 21 procent av 18–29 åringar uppger att de kan tänka sig att byta parti och lägga sin röst på den som ger dem en mindre summa pengar. Detta är generationen som blivit vuxen efter kalla krigets slut och demokratins seger över kommunismen. Endast 2,5 procent av dem som är 40 år eller äldre svarar likadant. En annan illustration: Om en riksdagskandidat från ett annat parti fixar ett jobb åt personen i fråga eller någon i hans eller hennes närhet, är 28 procent av den yngre generationen redo att ge bort sin röst. Samtidigt finns det i denna grupp av unga medborgare en föreställning om att det inte spelar så stor roll om de lever i en demokrati eller inte. För nästan 23 procent av 18–29-åringarna är detta inte så viktigt. 26 procent tycker att det vore ganska eller mycket bra om Sverige styrdes av en ”stark ledare som inte behöver bry sig om riksdagen eller val”. De äldre i Sverige som haft diktaturer in på livet har en helt annan bild av värdet av demokrati. För 97 procent av dem är det mycket viktigt att de lever i ett demokratiskt styrt land. Hur kan detta komma sig? En möjlighet är den hypotes som min 16-åriga dotter lade fram: – Alla pratar så mycket om hur bra det går ekonomiskt för Kina och hur bra de har det, och ingen talar om fattigdomen och förtrycket på landsbygden, så de kanske får intrycket att diktatur inte är så farligt. Kanske det. Det är viktigt att notera att denna grupp unga inte är extremister utan kommer från alla politiska partiers sympatisörer. De har jobb och grundläggande utbildning i ungefär samma utsträckning som andra och samma grad av förtroende för institutioner som kyrka, universitet och försvar och olika typer av organisationer. De är varken mer eller mindre villiga att vara aktiva i olika former av protester och demonstrationer. Exakt vad orsakerna är vet vi inte. Men låt mig spekulera i några möjligheter. Man kan till en början undra vilken demokratilära den yngre generationen fått sig till livs i grundskola och gymnasium? En historielös, mekanisk syn på demokratin (och marknadsekonomin) som inte tar upp dess normativa grundvalar, antagligen. Man måste då fråga sig vem som har utbildat dagens lärare i samhällskunskap och historia att servera en sådan demokratisyn. Det är bara att konstatera att vi på universitet, speciellt inom statsvetenskap, som utbildar de blivande lärarna i historia och samhällsvetenskap i så fall bär ett tungt ansvar. Vi kan också notera att den här gruppen unga har betydligt lägre förtroende för politiska partier och politiker och att de läser dagstidningar och ser nyheter på tv i betydligt mindre utsträckning än andra. I stället får de sin information främst från twitter och facebook. De politiska partierna från vänster till höger verkar alltså också ha misslyckats. Avsaknaden av politisk debatt baserad på tydliga ideologiska skillnader, där socialdemokratin talat om skattelättnader och högern fått utrymme att bli arbetarparti, kanske sänt budskapet att valet mellan partier inte spelar någon roll. Också tv och dagspressen, som ska informera medborgarna för att demokratin ska fungera, verkar ha misslyckats att nå dessa unga medborgare. Hur ser journalisterna och redaktörerna på sitt ansvar? Faktum kvarstår. En relativt stor grupp unga medborgare i Sverige kan vara beredda att sälja sina demokratiska rättigheter för en mindre summa pengar. Många av dem tycker inte att det spelar så stor roll om vi har demokrati eller inte. Samtidigt som diktaturer i Mellanöstern och Nordafrika rämnar under trycket från de ungas krav på rösträtt, ser vi oroande hot mot demokratins grundvalar i Sverige. Staffan I. Lindberg forskningsledare för World Values Survey-Sweden, forskare vid Quality of Government Institute, docent vid Statsvetenskapliga institutionen Göteborgs universitet


”Min cancer blev en kurs i empati”

Summary: Läkaren har sin roll i vården, patienten sin. Men vad händer när läkaren blir patient? ”Även om jag redan tidigare förstod hur omtumlande ett cancerbesked är, så var jag inte på den våglängden då”, säger bröstcancerläkaren Svetlana Bajalica Lagercrantz som blev patient på sin egen klinik.

Som cancerläkare på Radiumhemmet har Svetlana Bajalica Lagercrantz mött många bröstcancerpatienter. Hon har lämnat cancerbesked, hon har varit tvungen att berätta för kvinnor att deras sjukdom spritts och inte kan botas. Men hon har också sett många bli friska efter behandling. I oktober förra året fick Svetlana, då 44 år, veta att hon själv hade bröstcancer. – Det kändes surrealistiskt, jag fick overklighetskänslor. Jag var förhållandevis ung, hade inga riskfaktorer och ingen känd ärftlighet. Till att börja med var hon säker på att förändringen som synts på mammografibilderna var något godartat. Sedan trodde hon att det bara handlade om ett förstadium till cancer. Men så var det inte. Svetlana har genomgått operation och cellgiftsbehandling. Cancern är borta, men hon behandlas nu med antikroppar var tredje vecka i ett år för att förebygga återfall. – Jag ser mig inte som sjuk, men jag är lite tilltufsad av cellgiftsbehandlingen, den var tuff. Under hela behandlingen har Svetlana jobbat deltid på Radiumhemmet. Hon ser sin egen sjukdom och behandling som ett slags överkurs i empati, säger hon. – Fast jag har nog haft det ganska väl förspänt och har sluppit en del onödig oro. Mina kunskaper har varit till hjälp för mig. Jag visste exempelvis hur viktigt det är att ha alla kort på bordet innan man bestämmer hur man ska behandla, att några veckors väntan inte spelade någon roll rent medicinskt. Psykiskt kan väntan vara mycket jobbig, nästan förlamande för många patienter. Att Svetlana jobbar på samma klinik där hon får behandling känns också som en trygghet. – Jag är inne i flödet, jag vet att det fungerar. Jag har aldrig oroat mig för att inte få rätt behandling, utan varit trygg i att jag fått den bästa behandlingen som finns att tillgå. Svetlana har fått ökad förståelse för hur känslig och utsatt man är som patient. Hon vet hur små detaljer, som minspel eller några ogenomtänkta ord, kan sätta i gång oroliga fantasier. – En vass ton kan sänka en rejält, och det är inte precis vad man behöver när man kämpar för att ta sig igenom sin sjukdom och behandlingsbiverkningar. Det är viktigt att läkaren får i gång en bra kommunikation med patienten, inte bara ger ”information”. Ett bra bemötande, en känsla av att vårdgivaren bryr sig, gör verkligen stor skillnad, säger Svetlana. – Att få besked om en allvarlig sjukdom som cancer är omtumlande. Det visste jag tidigare också, men i dag känner jag av det på ett annat sätt, jag var inte riktigt på den våglängden innan. Även kontinuitet i kontakten, att patienten får träffa samma läkare varje gång, betyder mycket. – Annars måste man som patient berätta samma saker gång på gång. Det kan ge intrycket att ingen riktigt har koll, och öka ångesten. På universitetskliniker med undervisning kan det vara svårt att hålla kontinuiteten, men det går att få till det bättre än i dag. Som läkare behöver man egentligen se till patientens hela livssituation, tycker Svetlana. – Hur är det med familj, jobb, sjukskrivning? Hur upplever patienten fysiska förändringar, att kanske tappa håret? Det är så mycket som påverkas av sjukdomen, barnens kompisar kan till exempel undra och ställa frågor. Dagens cancerbehandling innebär många, ofta svåra och iögonenfallande biverkningar, som patienterna och deras familjer behöver stöd för att ta sig igenom. Den stora utmattningen som drabbar många cellgiftsbehandlade är omöjlig att förstå om man inte upplevt den – och den syns inte utanpå. – Det finns många till synes små grejer som är viktiga för patienten som man kanske inte tänker på i vården. Att behöva gå på en extra provtagning kan vara jättebesvärligt. Likaså att ta sig till apoteket bara för att upptäcka att doktorn har glömt att skicka dit receptet. Är du annorlunda som läkare nu när du har egen erfarenhet? – Det skulle du egentligen fråga patienterna om. Men jag tror att jag framför allt har fått större förståelse för hur väsentligt det är att man verkligen deltar aktivt i samtalet när man träffar sina patienter, säger Svetlana. För läkaren är patientbesöken vardag, för patienten kan det handla om något som känns livsavgörande. Även om all vårdpersonal är viktig så behöver patienten få tillräckligt mycket tid med sin läkare. – För att kunna etablera kontakt behövs utrymme. På trettio minuter hinner man ge information, men inte alltid kommunicera. Rent medicinskt skulle jag säkert kunna ta emot 20–30 patienter om dagen, men vilken vårdkvalitet vill vi ha? Hur trevligt är det med en doktor som slänger sig direkt på brösten för undersökning, eller som djupdyker i patientens ändtarm utan att hinna hälsa först? Och hur troligt är det att patienten följer den läkarens råd? Att utveckla vårdgivarnas förmåga till kommunikation, och ge det patientnära samtalet mer utrymme, är väldigt viktigt för att höja vårdkvaliteten, menar Svetlana. Svetlana bloggar om sin cancer och sin behandling. För henne är det viktigt med öppenhet, sjukdom är ingenting att skämmas över. Men hennes främsta syfte med bloggen är att avdramatisera sjukdom och behandlingar och visa att man kan gå igenom en sådan period utan enorm ångest. – Alla är vi olika personligheter, och jag tror inte att läkare generellt är mindre oroliga än andra när de drabbas av sjukdom. Men själv är jag inte någon särskilt ångestdriven person. För många blir ångesten en extra börda under den jobbiga behandlingstiden. Kan någon bli hjälpt av min blogg är jag glad, säger Svetlana. – Sjukdomen är inget som jag har valt. Men jag försöker vända situationen till min fördel, och om möjligt hjälpa andra. Jag vill inte vara ett offer för sjukdomen, utan själv ta kommandot.


”Så kan vi pensionera kungen och avskaffa monarkin till 2014”

Summary: Jag föreslår att regeringen under den här mandatperioden lägger fram en proposition till riksdagen som jämställer familjen Bernadotte med oss andra medborgare. Om ett beslut tas under denna mandatperiod kan nästa beslut tas 2014 och därmed kan vi som land lägga ner monarkin och Carl Gustaf Bernadotte kan, precis som alla andra medborgare, pensioneras, skriver journalisten Ann Lagerström.

Att vi som är medborgare i det här landet lägger ner så mycket pengar och energi på en enda familj vars livsstil bygger på en saga är ohållbart, oavsett om det handlar om bröllop eller kungens eventuella snedsteg. Monarkin tillhör en annan tid, en tid då man trodde att det fanns avsevärda skillnader mellan människor beroende på vilken familj de fötts i. En tid före den deklaration om de mänskliga rättigheterna som FN antog 1948. Att vi i dag fortfarande har en familj som i lag och tradition behandlas olika än alla andra familjer i landet strider inte bara mot ett modernt sätt att tänka utan också mot FN:s stadga och vår egen regeringsform som slår fast att ”den offentliga makten ska utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet”. Jag föreslår därför att regeringen under den här mandatperioden lägger fram en proposition till riksdagen som jämställer familjen Bernadotte med oss andra medborgare. Om ett beslut tas under denna mandatperiod kan nästa beslut tas 2014 och därmed kan vi som land lägga ner monarkin och Carl Gustaf Bernadotte kan, precis som alla andra medborgare, pensioneras. Så här skulle det kunna gå till. Som pensionär får Carl Gustaf och Silvia Bernadotte ett apanage i form av en pension, storleken bestäms av riksdagen. Carl Gustaf och hans familj äger redan Solliden på Öland och har därför inga bostadsproblem och de får förstås behålla alla sina privata pengar och tillhörigheter. De slott, den konst och andra tillgångar som inte ägs av kungen eller hans familj privat stannar i statens ägo. I samband med detta tillsätter regeringen en ny statlig tjänst i samma tradition som landshövdingarna, men med hela landet som ansvarsområde, en övergripande ambassadör för landet Sverige. Tjänsten löper på tio år i taget och har i stort sätt samma arbetsuppgifter som kungahuset har i dag: Internationell representation, pompa och ståt, stöd till näringslivet, ideella organisationer etc och olika former av evenemang där staten behöver vara representerad. Den tillsatta tjänstemannen/tjänstekvinnan och hans eller hennes familj har tjänstebostad på Drottningholm och kontor på Slottet. Regeringen tillsätter den nya tjänsten med ett undantag, den första som får jobbet på tio är Victoria Bernadotte. Hon är den enda i landet som är specialutbildad för just den här tjänsten och skulle, om hon sökte den, ha stora chanser att få den. 2024 ska dock tjänsten omprövas, för att sedan prövas vart tionde år. Victoria får som ambassadör lön och en rimlig budget som täcker hennes nya tjänst under de år hon innehar den. Som avgångsvederlag vid avträdet från drottningtiteln får hon behålla sin bostad Haga slott och sina privata tillgångar. Från och med 18 års ålder och fram till att hon får sitt första arbete med lön 2014 får hon tillräkna sig en rimlig pension. Daniel Bernadotte, som i och med den här reformen förlorar prinstiteln kan åter kan bli en vanlig man, och parets eventuella barn, får inga särskilda privilegier. Daniel får en rimlig pensionsavsättning för de år han verkat som prins. Madeleine och Carl Philip Bernadotte förlorar också sina forna rättigheter den dag monarkin läggs ner. De får behålla sina privata tillgångar, och sina lägenheter i de fall de i dagsläget tillhör staten, de får som Victoria och Daniel en rimlig pensionsavsättning för de år de verkat som kungliga och får under de första tio åren ett rimligt apanage. Efter det har de samma rättigheter och skyldigheter som alla andra medborgare i Sverige. Deras kommande barn har inga särskilda privilegier. Om detta genomförs kan vi i Sverige från och med år 2024 för första gången räkna oss som ett modernt demokratiskt land där alla medborgare räknas som lika och har samma rättigheter och skyldigheter och därmed följer vi vår egen regeringsform och FN:s mänskliga rättigheter. Ann Lagerström journalist


”Om Tyskland kan avveckla kärnkraften kan även Sverige”

Den svenska regeringen har öppnat för nya kärnkraftsreaktorer i Sverige. Det statliga bolaget Vattenfall har uttalat sig berett att delta i sådana satsningar. Samtidigt går utvecklingen i omvärlden åt motsatt håll. Beslutet från den konservativa regeringen i Europas största ekonomi att avveckla kärnkraften på tio år kommer att följas med intresse på många håll. Viljan till ett energisystem som varken litar till fossila bränslen eller uran har lett till en imponerande snabb utbyggnadstakt av förnyelsebar energiproduktion och helt nya industrigrenar i Tyskland. Att en exportberoende industrination som på många sätt liknar Sverige fattar detta beslut gör i förlängningen den svenska regeringens linje ohållbar. Tysklands beslut ökar trycket på regeringen att dra egna slutsatser av härdsmältan i Fukushima, men utmanar också direkt ägarpolitiken för statliga Vattenfall. Genom ägandet av Vattenfall har svenska folkets pengar satsats på kärnkraft och kolkraft i Tyskland. Men det beslut som den tyska regeringen nu fattat gör de svenskägda kärnkraftverken i Krümmel och Brunsbüttel i praktiken värdelösa. Det rör sig om en stor kapitalförstöring till följd av missriktad och korsiktig spekulation som skilda regeringar tillåtit Vattenfalls ledning att ägna sig åt. De båda reaktorerna är gamla och det rimliga antagandet redan när Vattenfall tog över ägandet 2001 var att de skulle avvecklas inom tio år. Nu står de mycket riktigt stilla och kommer sannolikt aldrig starta igen. Enligt bolaget självt förlorar Vattenfall – och det svenska folket – tio miljoner kronor per dag på dessa verk. Sedan 2007 är de sammanlagda förlorade intäkterna 15 miljarder kronor. Även investeringarna i tysk kolkraft kommer att innebära stora förluster för Vattenfall, i takt med att kostnaderna för utsläppsrätter stiger. Allvarligast är kanske att Sveriges förtroende på miljöområdet skadas när det statligt ägda energibolaget genererar mer koldioxidutsläpp än vad hela Sverige som land gör. Svenska regeringen säger sig vara orolig för att Tyskland nu skulle öka kolanvändningen. Men det är inga andra än statliga Vattenfall som nu vill öppna två nya kolkraftverk i Tyskland. Om man på allvar bryr sig om den tyska kolanvändningen är det Vattenfall som måste styras att ställa om från kol till förnybart. Vattenfalls kortsiktiga strategi i Tyskland har lett in i en ekonomisk och miljömässig återvändsgränd. Med en ny ägarpolitik skulle Vattenfall kunna bli ett viktigt verktyg som tar en ledande roll i att skapa ett helt förnybart energisystem i Sverige och bidrar till utvecklingen även utomlands. Vattenfall bör ges nya ägardirektiv, med ett tydligt mål att ställa om verksamheten till 100 procent förnybar elproduktion. Förra året vattnade i stället regeringen ur skrivningarna om energiomställning i Vattenfalls ägardirektiv. Den svenska regeringens undfallenhet i energipolitiken kontrasteras tydligt mot Tysklands stora självförtroende. Det senare har växt ur de handfasta investeringar i förnybar energiproduktion som nu gett en plattform att fasa ut kärnkraften. Till 2020 kommer Tyskland enligt den europeiska energimyndigheten få 30 procent av sin elproduktion från vindkraft. Det är nästan fyra gånger mer än vad den svenska regeringens politik bedöms leda till. Sverige har med andra ord en del att lära av Tyskland. Där har man bland annat använt sig av ett fastprissystem som gett en långsiktigt hållbar grund för nya elproducenter. Med ett sådant system kan varje medborgare och företag bli elproducent eller starta ett eget elbolag, eftersom elnätbolagen måste ta emot deras elektricitet och betala fasta priser för den. För de större investeringarna har fastprissystemet inneburit att riskkapital blivit tillgängligt. Ett fastprissystem för ny förnybar elproduktion kan utvecklas i kombination med det svenska systemet med elcertifikat. Systemet har gett de tyska hushållen och företagen möjlighet att snabbt räkna hem investeringar i egna elproduktionsanläggningar. Kostnaden för fastprissystemet är i dag inte högre än tio kronor per hushåll och månad. Kostnaden för nyinstallerad solenergi har halverats på fem år. Tyskland har genom systemet på kort tid blivit världsledande på el både från vindkraft och från solceller. När ny solcellsteknik utvecklades vid Uppsala universitet saknades på grund av de uteblivna investeringarna kapital att industrialisera tekniken i Sverige. I stället finns i Thalheim en fabrik med 500 anställda som producerar solceller utifrån de svenska patenten. Industrin för produktion av förnyelsebar energi har totalt skapat över 130.000 nya arbetstillfällen i Tyskland. Att den svenska regeringen i stället för en tydlig politik för förnybar energi har öppnat för att bygga ny kärnkraft gör att Sverige går miste om investeringar i några av de snabbast växande industrierna i världen. De svenska kärnkraftverken är gamla och bör ges en omfattande säkerhetsöversyn på samma sätt som i Tyskland och många andra länder. I en motion väckt med anledning av olyckan i Fukushima (DN Debatt 8/4) har vi föreslagit att de fyra äldsta reaktorerna som byggdes före 1980 omedelbart genomgår en säkerhetsöversyn, och att Sverige avvecklar två reaktorer under mandatperioden. Energimyndigheten bedömer att Sverige kommer ha ett elöverskott på 23 TWh till år 2020, det motsvarar hälften av vår kärnkraftsel. Sverige har därutöver goda geografiska förutsättningar för bland annat vindkraft och vågenergi. Vi har goda möjligheter till ett ökat och hållbart nyttjande av bioenergi. Vi har en tradition av industriell utveckling, en växande miljötekniksektor och ett stort gemensamt ägt bolag, Vattenfall, som kan användas i energiomställningen. I samband med renoveringen av miljonprogrammets bostäder kan stora energieffektiviseringsvinster göras, samtidigt som solcellsutbyggnaden kan ta fart. Sverige har helt enkelt ännu bättre villkor för ett helt förnybart energisystem än Tyskland. Om Tyskland kan avveckla kärnkraften kan även Sverige. Det den tyska regeringens beslut visar är att det avgörande är vilken politisk vilja man har. Åsa Romson språkrör Gustav Fridolin språkrör Lise Nordin energipolitisk talesperson Miljöpartiet de Gröna Tysklands beslut att avveckla kärnkraften utmanar direkt den svenska regeringens politik för statliga Vattenfall. Genom ägandet av Vattenfall står svenska folket med två kärnkraftverk i Krümmel och Brunsbüttel som i praktiken blivit värdelösa. Sedan 2007 har Vattenfall/svenska folket förlorat 15 miljarder på verken. Vattenfall vill nu öppna två nya kolkraftverk i Tyskland. Om regeringen på allvar bryr sig om den tyska kolanvändningen måste Vattenfall ges nya ägardirektiv med målet att ställa om till 100 procents förnybar elproduktion. Det handlar om politisk vilja. Om Tyskland kan avveckla kärnkraften kan också Sverige, skriver Åsa Romson, Gustav Fridolin och Lise Nordin.


”Därför måste stockholmarna vara med i arbetet kring stadens utveckling”

Summary: Vi kommer nu som ledande företrädare för Folkpartiet i de stadsutvecklande nämnderna att inleda ett brett arbete kring Arkitektur Stockholm där stockholmarna är välkomna att delta. Det är trots allt stockholmarna som bor, arbetar och tillbringar sin fritid i staden, skriver Daniel Forslund, Mark Klamberg, Björn Ljung och Madeleine Sjöstedt.

Nyligen presenterades resultatet av arbetet med Arkitektur Stockholm, vilket kommer att gå ut på samråd under sommaren. Arkitektur Stockholm är en strategi för stadens gestaltning som beskriver hur arkitekturen kan användas som verktyg i stadens fortsatta utveckling. Förslaget innehåller många bra idéer på områden som är viktiga för Stockholms utveckling, men på vissa områden faller den platt. Att planera och utveckla en växande stad som Stockholm handlar om att finna en balans och att alltid se till helheten. Som ansvarsfulla politiker med ansvar för att bygga framtidens Stockholm måste vi balansera ett ständigt ökande behov av bostäder, arbetsplatser och infrastruktur med en långsiktigt hållbar, trivsam och vacker stad. Risken är annars att vi bygger miljöer som i framtiden kan visa sig vara både oattraktiva, ineffektiva, otrygga och oekonomiska. Det gynnar ingen, allra minst stockholmarna. Det är därför viktigt att huvudstaden inte utvecklas byggnad-för-byggnad, då är risken stor att arvet vi lämnar till framtidens stockholmare blir ett virrvarr av mer eller mindre spektakulära byggnader som alla konkurrerar om uppmärksamheten i stadsmiljön. Då får vi ett fulare Stockholm, som endast kommer att illustrera avsaknaden av genomtänkta helhetslösningar. För oss stockholmsliberaler finns det ingen motsatsställning mellan höga ambitioner i bostadsbyggandet och ansvarstagandet för stadens skönhet och kulturhistoriska värden. Tyvärr, har inte den insikten präglat alla förslag och beslut de senaste åren. Att förstöra Riddarfjärdens vattenspegel genom förslag på ett flytande hotell, okänsliga förtätningsförslag på parkmark eller mycket höga hus i känsliga miljöer är några exempel på spektakulära men illa genomtänkta byggprojekt. Det ursprungliga Slussenförslaget hade till exempel flera brister som tack vare Folkpartiets starka synpunkter nu omarbetats till det bättre. Vi accepterar varken skyskrapor i den centrala stenstaden eller att byggnadsordningen (vilken ger vägledning för hur plan- och bygglagens allmänna regler om stadsbild, byggnaders egenart och helhetsverkan, miljövärden m m ska tillämpas i Stockholm) slopas, vilket vissa partier argumenterar för. Vi är också oroliga för att Stockholms city nu ”jäser” på höjden i exempelvis Klarakvarteren, där avsaknaden av ett helhetsgrepp över området leder till att det på vissa hus byggs på flera nya våningar medan andra har kvar samma byggnadshöjd. Det är därför glädjande att stadsbyggnadsborgarrådet vill öka helhetstänkandet kring stadens utveckling. Vi vill dock gå ett steg längre och ta fram heltäckande program för stadsdelarna, i både innerstaden och ytterstaden, för att beskriva hur de kan utvecklas. Ska vi utveckla Stockholm på ett klokt och hållbart sätt krävs det att vi nu tar ett helhetsgrepp, och att strategin Arkitektur Stockholm inkluderar lokala områdesplaner över innerstadens och ytterstadens stadsdelar. Dessa program bör utgå från byggnadsordningens sätt att förhålla sig till de karaktärsdrag som ger Stockholm dess skönhet. Det är först i en sådan genomtänkt stadsplaneringsstruktur som djärv och nyskapande arkitektur kan få sin rätta plats, när vi bygger för de kommande århundradena. Ska vi bygga mycket måste vi bygga smart. Precis som stadsbyggnadsborgarrådet anser vi att det är viktigt med ett fördjupat samarbete mellan alla berörda intressenter när staden växer och utvecklas. Men viktigast av allt är inte samråd med byggbranschen, det är samråd med stockholmarna! Stockholmarna ska självklart vara med och bestämma över sina bostadsområden. Vi välkomnar därför förslaget i Arkitektur Stockholm om att staden ska bredda sin dialog med invånarna, bland annat genom att staden utvecklar nya former för kommunikation. Till exempel föreslås att användandet av sociala medier i dialogarbetet i olika stadsutvecklingsprojekt utvecklas. Det tycker vi är en bra idé. Men vi tror att en annan sak är än viktigare. Vi vill att stockholmarnas alla åsikter ska tas in mycket tidigare i processen än i dag, både när det gäller att planera nya och förtäta befintliga områden. Konflikten mellan det nya och det gamla Stockholm behöver inte vara så hård som den ofta blir. Vi är övertygade om att vi genom ett mer öppet förhållningssätt kan hitta de gemensamma nämnare som trots allt ofta finns hos dem som är starkt engagerade för sin stadsdel. När olika synsätt redan på ett tidigt stadium diskuteras i ett öppet samtal mellan stockholmarna, byggherrarna och stadsplanerarna kan många av de motsättningar som i dag uppstår undvikas. Vår förhoppning är att en öppen medborgardialog gör det möjligt att hitta en gemensam berättelse om det område eller stadsdel som ska utvecklas. Stockholm är en levande stad som måste förändras med nya tiders behov, men det ska ske med beaktande av stadens själ och stockholmarnas kunskap och kärlek till sin egen stad. Vi kommer nu som ledande företrädare för Folkpartiet i de stadsutvecklande nämnderna att inleda ett brett arbete kring Arkitektur Stockholm där stockholmarna är välkomna att delta via en öppen samrådsprocess på webben (http://fpstockholm.wordpress.com). Redan nu vill ange några riktlinjer: • Vi menar att staden måste ta fram lokala områdesplaner för både innerstadens och ytterstadens stadsdelar. Endast om vi tar ett helhetsgrepp kring stadens utveckling kan vi klara att hålla hög kvalitet när vi bygger mycket under kort tid. • Stockholms stadsplaneringsprocess måste bli mer lyssnande på ett tidigare stadium, bland annat genom att pröva nya planeringsmetoder tillsammans med invånarna (till exempel genom att utöka användningen av sociala medier). Stockholm är till för sina invånare. Det är trots allt stockholmarna som bor, arbetar och tillbringar sin fritid i staden. Därför ska de givetvis vara med från första början när vi utvecklar staden. Om vi menar allvar med att vi vill bygga en skandinavisk världsstad för framtiden är detta två av flera aspekter som vi som ansvarstagande lokalpolitiker måste ta hänsyn till. Daniel Forslund (FP) gruppledare exploateringsnämnden Mark Klamberg (FP) gruppledare trafiknämnden Björn Ljung (FP) gruppledare stadsbyggnadsnämnden Madeleine Sjöstedt (FP) kultur- och fastighetsborgarråd


”Välfärden klarar inte att möta svenskarnas krav”

Summary: Sverige uppfattas ofta som själva sinnebilden för en välfärdsstat. Men SEB:s nya välfärdsindex visar överraskande att vi är det nordiska land där befolkningen har lägst tilltro till trygghetssystemen. Mest nöjda är danskarna, följda av finländarna och norrmännen. Har svenskarna högre förväntningar än grannarna? Eller är välfärden bättre i de andra nordiska länderna? Oavsett vilket är det uppenbart att svenskarna inte är nöjda med den välfärd som erbjuds. Svaren tyder på att många svenskar är redo för en fördjupad diskussion om glappet mellan kraven på välfärdens institutioner och vad de förmår att leverera, skriver Jens Magnusson.

Sverige har en lång välfärdshistoria. Den allmänna pensionen fyller snart 100 år. Bara några år yngre är arbetsskadeförsäkringen. Reform efter reform har under ett sekel bidragit till att Sverige ofta uppfattas som själva sinnebilden av en välfärdsstat. När ett nytt välfärdsindex nu presenteras är det därför överraskande att Sverige hamnar sist i Norden. Undersökningen visar att Sverige är det nordiska land där befolkningen har lägst tilltro till välfärden och trygghetssystemen. Bara i en enda av de tolv undersökta kategorierna hamnar Sverige högst. SEB:s välfärdsindex visar i vilken utsträckning som svenskar, danskar, norrmän och finländare känner sig trygga med att få tandvård, sjukvård, utbildning samt barn- och äldreomsorg av hög kvalitet. Även frågor om det ekonomiska stödet vid arbetslöshet, föräldraledighet, pensionering och vid sjukdom ingår i indexet. När alla bedömda välfärdsområden vägs samman, ligger Danmark i täten med välfärdsindex 59, Finland får 56, Norge 55 och Sverige 51. På välfärdens olika delområden varierar topplistan. Här följer resultaten på ett urval av dessa. Tandvården får högsta betyg i svenskarnas syn på välfärden. Det finns ett utbrett förtroende för tillgången till tandvård av hög kvalitet. Även i de nordiska grannländerna får tandvården höga betyg. Danmark når högst index (78) före Sverige (73), Norge (70) och Finland (69). När svenskarna får ge omdöme om kvaliteten i vården blir betyget relativt högt, men trots det hamnar vi efter våra tre nordiska grannländer. Också på vårdområdet är det danskarna som noterar högst index (74). De anger i högre utsträckning än grannländerna att man får vård av hög kvalitet: Norge (71), Finland (70) och sist Sverige (68). En kategori där Finland toppar är synen på barnomsorg och skola. Här har de intervjuade fått frågan om de är trygga med att respektive lands barnomsorg och skola håller hög kvalitet. Kanske är det inte så konstigt att finländarna är nöjda eftersom de i exempelvis de internationella PISA-studierna bedöms ha en skola med mycket bra prestationer. Finlands index när det gäller skola är överlägset högst (71), Norge och Danmark ligger i mitten (båda 57) och Sverige hamnar lägst (54). Den enda kategori där Sverige placerar sig högst är synen på föräldrapenningen och barnbidraget. Sverige och Norge har en föräldrapenning som ligger nära varandra när det gäller nivå och längd, men taket för ersättningen är högre i vårt västra grannland. Norge har alltså ett system som är bitvis mer generöst, men trots det är svenskarna mer nöjda med den ekonomiska tryggheten för föräldrar. Sverige toppar (index 59), medan Danmark (56) och Norge ligger strax efter (54) och finländarna är minst tillfreds med stödet till föräldrar (50). Index för sjukförsäkringen är lägst i Sverige (43). Danskarna upplever störst trygghet (59) följt av Norge (58) och Finland (54). Till skillnad från Sverige har varken Danmark, Norge eller Finland karensdag i sjukförsäkringen. Men den stora skillnaden består i hur ersättningen ser ut på sikt. I Sverige trappas den ned efter ett år från knappt 80 till knappt 75 procent av årsinkomster under 7,5 basbelopp. I Finland är ersättningsnivån lägre. Norge och Danmark har mer generösa sjukförsäkringar än Sverige och Finland. Norge har också ett högre tak. Svenskarna har den lägsta tilltron till att man får den pension man behöver. Indexet för Sverige (43) hamnar betydligt lägre än i Danmark (58) som är det land där invånarna mest litar på att de får den pension man behöver, även om Danmarks siffror också är relativt låga. Norge (50) och Finland (49) ligger nära det nordiska snittet. Vad som ligger bakom det låga förtroendet för pensionerna i Sverige besvarar inte SEB:s välfärdsindex. Troligen speglar dock resultatet både den långsiktiga tendensen med successivt sjunkande pensioner och de senaste två årens rapportering om bromsen i pensionssystemet som slagit till och sänkt pensionerna omedelbart. Sverige har också lägst index (43) bland de nordiska länderna vad gäller att känna sig trygg med att få socialbidrag från kommunen om det behövs. Danmark (49) och Norge (45) ligger i mitten och här är det Finland som ligger högst (54). Danskarna noterar det högsta indexet (50) när det gäller trygghet med ersättning vid arbetslöshet. Norge och Finland (båda 48) ligger strax efter Danmark, medan svenskarna ligger klart efter och alltså noterar lägst index (36). De senaste åren har den danska så kallade flexicurity-modellen på arbetsmarknaden uppmärksammats i den svenska debatten. Den svenska ersättningen vid arbetslöshet bygger på en nedtrappning efter en viss tids arbetslöshet. I Norge får man en lägre ersättning, men taket är högre. I Finland börjar ersättningen på runt 60 procent av lönen, men sjunker med ökad inkomst. Den danska flexicurity-modellen bygger på hög ersättning, men mer osäkra anställningsvillkor. Allra lägst tilltro i undersökningen har uppmätts angående möjligheterna att få hjälp för att komma tillbaka i arbete. Undersökningens lägsta index alla kategorier ger svenskarna på denna fråga (34). Finland toppar (50), därefter Danmark (49) och Norge (44). Det vi har fångat här är attityderna. Vår studie ger inte svar på varför attityderna är som de är. Har svenskarna högre förväntningar än andra? Eller är det faktiskt så att välfärden är bättre hos våra nordiska grannar? Det är svårt att se något direkt samband mellan satsningarna på de olika välfärdsområdena och omdömena i undersökningen. Enligt Eurostat är Norge det land som per capita lägger mest pengar på sociala skyddsnät, följt av Sverige, Danmark och sist Finland. Trots detta är det danskarna som är mest nöjda med välfärden. Oavsett vad som ligger bakom attityderna manar siffrorna och jämförelsen till eftertanke. Hur ska vi se på framtidens välfärd? Varför stämmer inte den service vi får överens med de förväntningar vi har? Det är uppenbart att svenskarna inte är nöjda med det som erbjuds dem. Skillnaden mellan vad skatteinkomsterna kan bära och vad folk önskar få ut är stor. Och den skillnaden kommer att växa framöver när försörjningsbördan blir tyngre och kraven höjs med en åldrande befolkning. Svaren tyder på att många svenskar är redo för en fördjupad diskussion om glappet mellan kraven på välfärdens institutioner och vad de förmår att leverera. Välfärdsstudier från SEB och andra visar att det kan finnas en ny grogrund för ett sådant samtal. Undersökningar visar att svenskarna prioriterar välfärden så högt att de kan tänka sig att komplettera offentliga system med egna lösningar för att få större trygghet inför arbetslöshet, ålderdom och sjukdom. Inte för att svenskarna på ideologisk grund dömer ut offentlig finansiering av välfärden, utan för att önskemålen är större än vad det allmänna erbjuder. Jens Magnusson välfärdsekonom, SEB SEB:s välfärdsindex Sedan 2005 har SEB kartlagt och analyserat människors attityder i den årliga så kallade Välfärdsbarometern. I år ingår SEB:s välfärdsindex för första gången. Det bygger på tolv olika frågor om tilltron till välfärds- och trygghetssystemen. De intervjuade har fått gradera sin attityd till dessa frågor på skalan ett till tio, där tio motsvarar högsta möjliga förtroende. Resultaten har vägts samman till ett index som kan variera mellan 0 och 100. 2.509 intervjuer genomfördes med hjälp av Demoskop under april 2011 i Danmark, Finland, Norge och Sverige. Källa: SEB


”Upp till bevis, Jan Björklund!”

Summary: Patientnära forskning är den grund som garanterar kvaliteten i svensk sjukvård. Vi hoppas därför att utbildningsministerns utfästelse att forskning bör vara en självklar del i all verksamhet inom hälso- och sjukvården kommer att återspeglas i nästa forskningsproposition, skriver representanter för tio vårdförbund inom Saco i en replik.

Utbildningsminister Jan Björklund vill värna den patientnära forskningen (DN Debatt 24/5). Äntligen! Klinisk forskning är en förutsättning för att säkerställa att den vård som bedrivs är effektiv och för att nya behandlingsformer ska utvecklas. För oss som företräder vårdprofessionerna är detta en hjärtefråga. Patientnära forskning är den grund som garanterar kvaliteten i svensk sjukvård! Det är i dag få som ifrågasätter värdet av klinisk forskning. Men trots denna enighet satsas förvånansvärt lite resurser på klinisk forskning och det är oklart hur den patientnära forskningen ska garanteras i framtiden. En utökning av de statliga så kallade ALF-medlen vore välkommet. Uppföljningen och utvärderingen av hur dessa medel används av landstingen/regionerna måste också skärpas. Fördelningen bör emellertid även fortsättningsvis ske i decentraliserad konkurrens bland annat för att säkerställa att de kliniker som utbildar framtidens vårdpersonal också bedriver högkvalitativ forskning. Från vårdprofessionernas håll har vi vid ett flertal tillfällen pekat på behovet av att stärka den kliniska forskningen. Detta handlar till viss del om resurser men lika viktigt är att se över vårdens och forskningens infrastruktur. Klinisk forskning förutsätter att det finns ett tydligt samarbete mellan traditionella forskningsinstitutioner (universitet och högskola) och hälso-, sjuk- och tandvården. Kopplingen mellan akademin och vårdgivarna behöver förstärkas och det måste bli lättare för forskare att kombinera klinisk verksamhet med forskning. Inte minst för att intressera och attrahera framtidens kliniska forskare. Precis som utbildningsministern konstaterar är det inte bara patienterna som behöver forskningen; forskarna behöver också patienter för att kunna utvecklas! Vi vill också framhålla att klinisk forskning inte enbart innefattar läkemedelsprövning som ministern lyfter fram. Den inkluderar samtliga existerande och nya metoder inom hälso- och sjukvården. Däri forskning om hälsofrämjande insatser i ett led att stärka folkhälsan. Den ökande privatiseringen av hälso-, sjuk- och tandvården innebär en ny utmaning för den kliniska forskningen. Vad händer med forsknings- och utbildningsansvaret när alltmer vård bedrivs i privat regi? Vi menar att utgångspunkten måste vara att forskning angår alla. Ansvaret att bedriva och delta i forskning måste därför åläggas alla vårdgivare – oavsett driftsform. Från vårdprofessionernas sida vill vi för att säkerställa den kliniska forskningen därför ge följande uppmaning till regeringen inför kommande forskningsproposition: • Inför krav på alla vårdgivare att delta i/bedriva klinisk forskning oavsett driftsform • Garantera återväxten av kliniska forskare genom att underlätta för forskningsintresserade att kombinera forskning och klinisk verksamhet • Öka meritvärdet för forskarutbildade genom att stärka incitamenten för forskning Hur den kliniska forskningen ska organiseras och finansieras i framtiden berör inte bara oss som arbetar inom hälso-, sjuk- och tandvården. Tvärtom är det en fråga som berör alla. Vi hoppas därför att utbildningsministerns utfästelse att forskning bör vara en självklar del i all verksamhet inom hälso- och sjukvården kommer att återspeglas i kommande forskningsproposition! Gunilla Klingberg ordförande för Sveriges Tandläkarförbund Christin Johansson ordförande för Akademikerförbundet SSR Lars Ahlin ordförande för Sveriges Psykologförbund Anna Hertting ordförande för Legitimerade Sjukgymnasters Riksförbund Hans Hjelmqvist ordförande för Sveriges Läkarförbunds utbildnings- och forskningsdelegation Tobias Lauritsen ordförande för Legitimerade Kiropraktorers Riksorganisation Lena Haglund ordförande för Förbundet Sveriges Arbetsterapeuter Elisabet Rothenberg ordförande för Dietisternas Riksförbund Thony Björk ordförande för Sveriges Farmacevtförbund Ulrika Guldstrand ordförande för Svenska Logopedförbundet


”Ny bolagsmodell behövs för den svenska elitidrotten”

Summary: Kända idrottsledare: Storklubbar inom fotboll och ishockey är på väg att bli utkonkurrerade internationellt. Nu behövs nytänkande inom Riksidrottsförbundet. Våra främsta föreningar i de mest kommersiella idrotterna – till exempel fotboll och ishockey – halkar efter internationellt. De är i behov av nytt kapital för att kunna konkurrera med omvärldens klubbar och ligor. Under helgens RF-stämma finns det inte förutsättningar att ändra den så kallade 51-procentsregeln, som säger att föreningar som bildar bolag behåller majoriteten av rösterna vid bolagsstämman. Men att inget göra nu kan leda till allvarliga splittringar i idrottsrörelsen. Vi föreslår därför att RF tillsätter en grupp utredare som i bred dialog med politikerna tar fram en ny konkurrenskraftig idrottsmodell, skriver Lars-Åke Lagrell och Lars Liljegren.

Den svenska idrottsrörelsen har lagt fast visionen ”Svensk idrott – världens bästa!” Egentligen är vi inte så långt ifrån visionen, om vi till exempel jämför vårt lilla antal medborgare med det relativt stora antalet medaljer i internationella mästerskap. Och utbredningen är fantastisk och unik. 66 procent (!) av barn och ungdomar i åldern 7–14 år tränar och/eller tävlar i idrott. Låt oss försöka förklara framgångarna och utbredningen. I de demokratiska föreningarna lever det ideella ledarskapet. Om de 600.000 ledarna fick betalt motsvarande en fritidsledarlön för den tid de lägger ned, skulle det kosta, inklusive sociala avgifter, uppemot 20 miljarder per år. Det motsvarar en höjning av kommunalskatten på knappt 1:50. Många ledare och ungdomar sporras av elitidrottens framgångar. Den folkliga förankringen och de demokratiska föreningarna är också en stark politisk kraft. Landets politiker tar hänsyn till önskemålen från landets i särklass största folkrörelse. Vi är stolta och glada över att ha fått vara med i ledningen både för den centrala svenska idrottsrörelsen och för två spännande förbund under många år. Vi vill försvara den svenska idrottsmodellen med demokratiska föreningar, ideellt ledarskap och starkt stöd från stat och kommun. Men samtidigt vill vi utveckla den i en ny tid, då både hoten och möjligheterna är annorlunda. Den breda svenska ungdomsidrotten klarar sig bra vid internationella jämförelser. Landslagskvaliteten är också relativt hög. Men våra främsta föreningar i de mest kommersiella idrotterna, som till exempel fotboll och ishockey, halkar efter. Vi minns till exempel med stor glädje hur IFK Göteborg vann UEFA-cupen 1982 och 1987 och blev bästa europeiska fotbollsklubb. Men det var 29 år sedan. Svenska Fotbollförbundet och Svenska Ishockeyförbundet har under flera år arbetat för att de enskilda förbunden själva ska få fatta beslut om villkoren för så kallade Idrotts AB, eftersom konkurrensen är olika i olika idrotter. I dag gäller den så kallade 51-procentsregeln för de bolag som ägs av föreningarna. Regeln säger att om föreningarna bildar så kallade Idrotts AB, ska föreningen behålla majoriteten av rösterna vid bolagsstämman. Inför helgens stämma i Riksidrottsförbundet, RF, har Riksidrottsstyrelsen föreslagit att reglerna inte ska ändras. 51-procentsregeln ska finnas kvar. Och också i fortsättningen ska RF-stämman fatta beslut om eventuella förändringar, menar Riksidrottsstyrelsen. Det är vår bedömning att det inte finns några förutsättningar att förändra reglerna vid helgens RF-stämma. För många idrottsledare känns detta skönt. En hård diskussion, ibland med högt tonläge, har pågått inom svensk idrott sedan hösten 2010. Lugn och ro ser återigen ut att sänka sig över svensk idrott. Det är ett bedrägligt lugn. Att nu sitta stilla och inget göra kan också splittra svensk idrott. Måndagen, dagen efter RF-stämman, är en ny dag. Ambitionerna i många storklubbar i fotboll och ishockey att söka något nytt för att kunna konkurrera med omvärldens ligor och klubbar lever vidare. Behovet av nytt kapital för att konkurrera med omvärldens klubbar och ligor finns kvar. Och andra lagidrotter kommer med största säkerhet att få motsvarande internationella utveckling på klubbsidan. Att inget göra kan leda till allvarliga splittringar inom främst fotboll och ishockey. Splittring inom den svenska idrottsrörelsens två dominerande och mest kommersiella förbund skadar också svensk idrott. Hela frågan är just nu vilande. De nya besluten om poliskostnaderna och osäkerheten inom momsområdet har medfört att det inte kommer att bildas några Idrotts AB på ett tag. Den tid vi därigenom får bör användas på ett bra sätt. På samma sätt som mindre förbund med sämre kommersiella möjligheter vädjar till de större förbunden att leva sig in i de små förbundens villkor, måste nu de mindre förbunden försöka att leva sig in i till exempel fotbollens och ishockeyns villkor. Svenska Fäktförbundet skrev bland annat så här i remissvaret över förslaget om Idrotts AB: ”Svenska Fäktförbundet har anledning att lyssna noga på de två mest kommersiella förbundens önskemål.” Vi vill utveckla den svenska modellen och använda tiden till nästa RF-stämma 2013 på ett konstruktivt sätt. Därför vill vi att Riksidrottsstyrelsen omedelbart tillsätter en utredning med kompetenta och erfarna idrottsledare. Utredningens uppgift bör vara att hitta en lösning som gör det möjligt att på ett nytt och ändamålsenligt sätt hantera en utomordentligt liten del av svensk idrott. Det handlar om de föreningar som vill ta steget och lägga sin elitverksamhet i bolag där föreningen inte längre har majoritetsinflytande. Utredningsarbetet bör ske i bred dialog med politiska företrädare i stat, landsting och kommuner. De ska veta att vi inte vill använda statens, landstingens och kommunernas stöd till privatbolag, även om de sysslar med idrott. Vi är övertygade om att vi kan hitta en lösning, så att de fåtal föreningar som vill kan ta klivet in i det nya och säga ja till en bättre finansiering. Men de får samtidigt säga nej till den föreningsdemokrati vi vant oss vid. De får säga nej till statligt och kommunalt stöd till exempelvis anläggningar och ungdomsidrott. Och bolag får arbeta på bolagens villkor. På det sättet tror vi att den svenska modellen kan utvecklas. Så kan svensk idrott, redan en av världens bästa, bli ännu bättre. Vi kommer därför vid helgens RF-stämma i Uppsala att yrka att RF-stämman uppdrar till Riksidrottsstyrelsen att tillsätta en kompetent utredningsgrupp som inför RF-stämman 2013 ska framlägga en ny svensk idrottsmodell som har möjlighet att konkurrera på både landslags- och klubbsidan och i både små och stora idrotter. Arbetet bör ske i bred dialog med politiska företrädare, bland annat för att säkerställa att statens, landstingens och kommunernas stöd inte kommer de nya bolagen, utan föreningsmajoriteten, till del. Lars-Åke Lagrell ordförande i Svenska Fotbollförbundet ledamot av Riksidrottsstyrelsen 1991–2007 Lars Liljegren ordförande i Svenska Fäktförbundet ledamot av Riksidrottsstyrelsen 1987–1999 51-procentsregeln Riksidrottsstyrelsen vill behålla den så kallade 51-procentsregeln, som innebär att aktiebolag inte kan få majoritet i idrottsföreningar. Till Riksidrottsmötet 2009 motionerade Fotboll- och Ishockeyförbunden om att specialidrottsförbunden själva skulle få bestämma. Det resulterade i en utredning som kom fram till att gränsen för vad en ideell förening måste äga skulle sänkas från 51 till 34 procent. Det skulle öppna för att aktiebolag skulle kunna få majoritet i föreningar. 51-procentsregeln är en av de frågor som kommer upp vid RF-stämman i Uppsala den 27-29 maj. Källa: TT