Klänningarna som alla väntar på

Summary: Det är två veckor kvar till årets största svenska galafest, Nobelmiddagen. Vem syr kungligheternas klänningar i år? DN Söndag lyfte på chiffong och pärlbroderad spets hos några av de förnämsta ateljéerna på jakt efter årets kreatör. Ola Rundlöf. Tygagentensom håller i alla trådarna Göran Alfredsson: Klänningarna ska överraska Pär Engsheden. Hemligast av dem alla Lars Wallin: Gästerna borde glittra lite mer

Text: anna-stina lindén ivarsson foto: sara moritz Hemligt. Hemligt. Hemligt. Det är fortfarande det allenarådande budskapet när det gäller prinsessornas klädsel. Hovet tiger som muren, nästan. Frågor måste insändas skriftligen och efter en vecka kommer svar per e-post: vad prinsessorna har på sig får vi veta först på Nobeldagen. Det mest överraskande är nog att kungahuset inte har någon stylist. Nej, svarar presstjänsten, kungafamiljen bestämmer själva vad de kommer att ha på sig. ”Det är klart att man planerar tillsammans. Målet är att de ska komplettera varandra.” Här är de kungliga damerna som ska stå bredvid varandra i full galaklädsel och granskas av hela världen. Att inte ett proffs är inkopplat som stöd i klädfrågan är lite märkligt. Lägger man ihop ett och annat framkommer dock att det nog finns en liten stab där på slottet som grejar och donar med prinsessornas delikata garderobsproblem. Tygprover och modellskisser utväxlas diskret, inga kunder nämns med namn, men när uttryck som ”personen i fråga” och ”lillasyster” surrar i luften, vet alla vilka som åsyftas. Kronprinsessan Victoria bär gärna svensk design, vilket hedrar henne. Genom åren har hon låtit sy upp mycket hos Stockholms förnämsta skräddare. Även prinsessan Madeleine syr ofta i Sverige, om hon inte köper färdigt. Det gjorde hon förra året, då hon bar en klänning från Laurèl. ”Det finns många duktiga designrar i Sverige, därför finns det självklart en ambition att stödja svensk design”, skriver hovet. När vi ringer upp några kreatörer som tidigawre varit bland de utvalda svävar de på målet. Jo, visst syr de Nobelklänningar, men till kungahuset? Nej, det kan man inte kommentera. Kunder skyltar man inte med. – Jag har inte hört något ännu, svarar Lars Wallin som var kreatören bakom Victorias klänning 2006. Tänk om hon kanske går utanför de etablerade Östermalmsstigarna och engagerar någon av de nya mer experimentella kreatörerna, till exempel hyllade Helena Hörstedt? Det vore ett radikalt grepp. – Nej, jag har inga beställningar på Nobelklänningar, svarar Helena Hörstedt. Men skaffa en Nobelfestbiljett åt operasångerskan Anna Larsson, så ska du få se på en passande klänning som jag har gjort! ANNA-STINA LINDÉN IVARSSON skriver om mode i DN Söndag. sondag@dn.se Lisa Fredriksson: Jag har sytt till Victoria flera gånger I tjugo år drev Lisa Fredriksson butik och ateljé Entré på Mäster Samuelsgatan i Stockholm, men stängde förra året. Nu har hon sabbatsår och tar egentligen inga uppdrag. Inför Nobelfesten blev dock lockelsen för stark och hon sa ja till några få. – Här har jag fått fria händer att göra det absolut snyggaste, det är roligt, säger Lisa Fredriksson och berättar om en klänning i knallröd sidenorganza där hon lagt ner åtskilliga timmar på att brodera livet med spets och swarovskikristaller. Kjolen är stor och vid med flera lager av tyllunderkjolar. Men visa den för DN:s läsare – nej, det får hon inte för kunden. Är det något för kronprinsessan månne? – Nej, jag har sytt till Victoria flera gånger. Från det att hon tog studenten och till för ett par år sedan. Men inte nu. Största överblicken över vad som möjligen kan vara på gång i stadens syateljéer har Ola Rundlöf. Spindeln i nätet, tygagenten, som är så gott som ensam på banan vad gäller att leverera de exklusiva festtygerna som kan kosta 6 000–7 000 kronor metern! Sidentyger, pärlbroderade spetsar och chiffonger … Ola Rundlöf har flera tusen tygprover från de främsta tillverkarna i världen att välja bland. Han har varit i branschen sedan slutet av 1960-talet och levererar inte bara till Sverige. När vi ringer sitter han i bilen på väg till Norge för att visa tyger för kungahuset där. Teatrar och artister är andra stora kunder. – Jovisst är det lite löjligt med att allt är så hemligt, säger Ola Rundlöf och skrattar luttrat. Fast lojal är han. När han vet att kungahuset intresserat sig för ett visst tyg tar han undan det för att ingen annan ska köpa samma. (Det har faktiskt inträffat att Victoria en gång skådade en liknande klänning rakt över middagsbordet, dock ej på Nobelfesten.) – Nej, trender vill jag inte uttala mig om, säger Ola Rundlöf. Blir det fel så skyller folk på mig och det vill jag inte vara med om! – Jag var med på den tiden då adeln bjöd till söndagsmiddag i smoking, säger Göran Alfredsson, som med sina 28 yrkesår är veteran i branschen. Han är utbildad vid Chambre Syndicale i Paris och driver sedan många år butik och ateljé Thalia på Karlagatan i Stockholm, och har syateljé i Thailand. Att kungahuset hör till kundkretsen är ingen hemlighet. Victorias myndighetsklänning, som finns utställd på slottet, är Göran Alfredssons verk. Han har också sytt till prinsessan Madeleine. Artister och teatrar är andra kunder. – Nobel är inte den största festen, vi har mycket mer att göra runt vårens och sommarens alla bröllop, säger Göran Alfredsson, som var mannen bakom Filippa Reinfeldts Nobelklänning förra året. Har han den uppgiften i år också? – Det säger jag inte. Ingen kund vill skylta med sin klänning, den ska förstås vara en överraskning. Hos de kunder där lyxkonfektion från Gucci, Dior och Lanvin är vardagsmat och därmed lättidentifierad, återstår bara en sak om man vill vara unik: beställ ett personligt designat plagg. Bor man dessutom på Rivieran och har sin kreatör i Sverige, ja då kan man känna sig tryggt exklusiv. Pär Engsheden har sådana kunder. Han har också kunder vars livvakter väntar i bilen utanför ateljén vid provningar. Har han då några Nobelklänningar på gång? – Några är det, men färre än tio, och troligen någon vid honnörsbordet, svarar Pär Engsheden och skrattar. Han är den mest hemliga av de kungliga hovleverantörerna. Och så vill han att det förblir. – Jag har inget behov av att synas och det har inte mina kunder heller, de är redan kända, säger Pär Engsheden och visar oss det arbetssätt som är hans – drapering. En speciell skrädderiteknik där han inte använder pappersmönster utan ”skulpterar” fram modellen direkt på kroppen i ett oblekt bomullstyg. Det blir en så kallad toile, ett tredimensionellt ”mönster” efter vilken han sedan låter sy den riktiga klänningen. – Många människor förstår inte riktigt hur mycket ett måttsytt plagg kan åstadkomma för figuren. Jag kan lyfta fram dina fördelaktiga sidor och tona ner de du tycker mindre om, säger Pär Engsheden och visar det omsorgsfulla underarbetet i en aftonklänning, det som skiljer skrädderi från färdig konfektion. Visst kostar en klänning femsiffriga belopp, men som Pär citerar en kund ”Det blir ändå mycket billigare än plastikkirurgi!” Det var Sveriges meste glamourleverantör, Lars Wallin, som sydde Victorias Nobelklänning förra året. Lars har just flyttat till nya lokaler på Humlegårdsgatan, till en stor sekelskiftesvåning där han tar emot i varmröd ullkostym (ur den egna herrkollektionen). Det är mycket nu, han står för två hundra kostymer till en helaftonsbalett på Operan med premiär i mars och han gör scenkläder till den kinesiska artisten Wei Wei som ska sjunga på OS-invigningen. Nästa år lanserar han både parfym och makeupserie. Några Nobelklänningar hinner han också med. Vad tycker han om glamnivån på festernas fest? – Jag tycker nog att gästerna kunde vara lite djärvare. Glittra lite mer. Satsa mer på släp och vidd i kjolarna, säger Lars Wallin som för några år sedan blev inbjuden av teve för att kommentera Nobelgästernas klänningar. – Jag fick en mindre chock. Där kom kvinnor i ankellånga klänningar till promenadskor! På frågan om vilken som är årets färg svarar Lars Wallin ”vinrött”, snabbt och tveklöst. Kommer Victorias klänning att vara vinröd i år? Lars Wallin vet ingenting.


Danmark går före

Summary: Ännu en folkomröstning om euron kommer att hållas i Danmark. För svenska politiker blir det allt svårare att tiga om EMU.

Beskedet från Danmark om en ny folkomröstning om EMU gav upphov till snabba och förutsägbara reaktioner på andra sidan Sundet. En folkomröstning i Sverige är inte aktuell under mandatperioden, bedyrades det. Men finansministern kunde inte helt undertrycka en egen uppfattning. - Om Danmark skulle gå med betyder det att Sveriges kostnader för att stå utanför ökar, konstaterade Anders Borg. Det är en krass finansministersynpunkt, men Borg och många andra svenska politiker som av självbevarelsedrift beslutat sig för att inte vidröra frågan om en eventuell folkomröstning vet förstås att ett danskt ja omedelbart skulle föra upp frågan om euron högt på den politiska dagordningen. Fram till dess ligger man lågt. I dag saknas såväl intresse som beredskap att föra debatten. EMU är svårbemästrad och explosiv materia och danskarna vet det bättre än de flesta. 1992 sade de nej till Maastrichtfördraget som gjorde EG till den ekonomiska och politiska unionen. Först efter det att ett antal undantag, däribland för EMU, hade framförhandlats röstade de året därpå ja till EU. När politikerna trodde att inställningen till euron blivit mer positiv och utlyste en folkomröstning år 2000 blev det nej igen. När nu ytterligare en sjuårsperiod har förflutit vågar sig alltså Anders Fogh Rasmussen på ännu ett försök. Den danske statsministern kan som sina företrädare när det senaste gången begav sig notera att väljarnas inställning till euron blivit mer positiv. Opinionsmätningar visar att en majoritet vill byta valuta. Men det gjorde de också i början av folkomröstningskampanjen 2000. Kombinationen EU och folkomröstningar är ett betydande risktagande. När svenskarna 1994 tog ställning till EU stod det och vägde ända fram till valdagen. 2003 röstade vi nej till EMU med kraftig majoritet. 2005 sade fransmän och holländare nej till förslaget om en ny EU-konstitution. Vad säger att de notoriskt upproriska danskarna inte skulle ge igen en fjärde gång mot etablissemanget? Fogh Rasmussens huvudskäl lyder att undantagen för bland annat EMU och försvarssamarbetet utgör en belastning. Kronan skuggar ändå euron, varför inte gå med i EMU och slippa avgifter och krångel? I utrikespolitiken tvingas danska förhandlare lämna rummet så fort försvarssamarbete diskuteras - opraktiskt och skadligt för nationella intressen. Så långt följer nog väljarna med sin statsminister men att tvingas börja kompromissa om immigration, gränsövervakning och andra polisiära och juridiska frågor kan bli svårare att acceptera. Samtidigt innebär EU:s nya fördrag att samarbetet inom de områdena ökar. Regeringen, som vill låta folketinget rösta om fördraget, har därför att välja mellan att överge sina undantag och att stå utanför fler samarbetsområden. Något datum för folkomröstning har inte angetts, bara att den ska hållas inom de närmaste fyra åren. Osäkerhet råder också om väljarna ska rösta på varje undantag eller på ett paket där samtliga ingår. En paketlösning kan förefalla logisk men ökar troligen risken för nationalistiska argument och ännu en nejseger. Anders Fogh Rasmussen har just vunnit en tredje valseger och vill utnyttja sin auktoritet i väljarkåren. Men att föra in Danmark i EMU lär sätta hela hans politiska skicklighet och övertalningsförmåga på prov. Hur han går till väga och med vilka argument kommer att följas med stor uppmärksamhet bland svenska politiker. Snart, kanske snarare än de föreställer sig, blir deras självvalda tystnad om EMU omöjlig att upprätthålla.


"Sju av tio rektorer har slutat sedan 2001"

Summary: Ny undersökning avslöjar massflykt från skolledarbefattningar: Mindre än var tredje rektor är kvar med samma uppdrag hösten 2007 som de hade läsåret 2001/2002. Hela 71 procent av landets grund- och gymnasieskolor har bytt chef åtminstone en gång sedan 2001. Det visar en ny undersökning som Sveriges Skolledarförbund har gjort av hur många rektorer som lämnat sina uppdrag under en sexårsperiod. Varje gång en rektor lämnar sitt jobb handlar det om betungande omställningar och anpassningar inom en omfattande verksamhet. En viktig förklaring till de alltför täta rektorsbytena är den höga arbetsbelastningen. Den enda lösningen är att generellt minska storleken på den verksamhet som rektor ansvarar för, det vill säga att tillsätta fler rektorer som kan dela på ansvaret. Det skriver Lars Flodin, ordförande för Sveriges Skolledarförbund.

I mars 2007 presenterade Sveriges Skolledarförbund en undersökning som visade att 43 procent av rektorerna hade lämnat yrket under 2000-talet. Men verkligheten visar att det är betydligt fler än så. Vi har gått vidare och gjort en mer djuplodande undersökning av hur många rektorer som lämnat sina uppdrag under en sexårsperiod. Skillnaden består i att vi denna gång gjort en heltäckande undersökning i 28 slumpvis utvalda kommuner, från norr till söder, däribland Stockholm. I den förra undersökningen ingick endast sådana rektorer som var medlemmar i Sveriges skolledarförbund. Denna gång ingår samtliga rektorer. Tillsammans representerar kommunerna 12 procent av de svenska skolorna på grundskole- och gymnasieskolenivå, vilket är ett fullt acceptabelt statistiskt urval. Genom att jämföra vem som var rektor för de skolor som fanns i de angivna kommunerna år 2001 med samma uppgift för år 2007 har förbundet kunnat göra en beräkning av hur många rektorer som fortfarande var ledare för samma verksamhet sex år senare. Totalt har förbundet följt upp utvecklingen för 472 rektorer i grund- och gymnasieskola. Totalt har 71 procent av rektorerna lämnat sin skola sedan 2001. Varje gång handlar det om att en verksamhet ska byta operativ chef med allt vad det innebär av omställningar och anpassningar. Det är inte ovanligt att organisationer tappar fart under och efter ledningsbyten. Det talas ibland i skoldebatten om att lärare som grupp kan vara en svårstyrd yrkeskår. Mot bakgrund av att ledningen på skolan så ofta byts ut är det kanske inte så förvånande att lärarna ser det som nödvändigt att vara självständiga och i stor utsträckning styra sig själva. "Skolledningar kommer och går men lärarkollegiet består" är en inte helt osann bild av utvecklingen på många skolor. För att få en bild av varför rektorerna lämnat sina befattningar har förbundet följt upp de skolor där man inte hade samma rektor idag som år 2001 och frågat om orsaken till att rektor lämnat sitt uppdrag. Det kan till exempel handla om att man erbjudits ett mer ansvarsfyllt arbete någon annanstans i kommunen eller att man bytt till en annan skola eller arbetsgivare där man hellre ville arbeta. Men det handlar också om ovanifrån beslutade omorganisationer och omplaceringar på grund av att man blivit sjuk eller liknande. Med tanke på rektorskårens ålderssammansättning är det naturligtvis inte helt ovanligt att rektorer går i pension, men av den totala gruppen pensionärer arbetade endast 9 procent hela vägen fram till 65-årsdagen. Undersökningen har visat att endast 29 procent av rektorerna är kvar med samma uppdrag hösten 2007 som de hade läsåret 2001/02. Det innebär alltså att 71 procent av verksamheterna har bytt chef åtminstone en gång under perioden. Det är viktigt att komma ihåg att undersökningen inte säger något om det har skett ytterligare byten på vissa rektorsposter under den granskade perioden. Vissa verksamheter kan mycket väl ha bytt rektor fler gånger än en. Den verkliga omsättningshastigheten bland rektorer i de undersökta kommunerna kan därmed i praktiken vara ännu högre än vad denna undersökning visar. Det är svårt att få fram de faktiska orsakerna till att rektor lämnar sin skola. Vi vet att endast 10 procent har gjort det därför att de gjort någon form av karriär. För övriga kan det handla om mindre positiva omständigheter som utbrändhet, sjukdom eller att man av olika skäl inte längre orkat med arbetet som rektor. Att så många som 71 procent har lämnat sin skola de senaste sex åren är dock i sig själv en alarmerande uppgift. Om det vore så att rektorerna allmänt trivdes och kände att hon/han hade goda arbetsbetingelser och en bra arbetsmiljö, skulle siffran vara betydligt lägre. Regeringen och de statliga myndigheterna på skolområdet har vid ett flertal tillfällen påpekat att landets skolledare inte i tillräcklig utsträckning tar sitt ansvar som pedagogiska ledare och som ledare för kvalitetssäkring och ständigt förbättringsarbete inom verksamheterna. Jag menar att det, mot bakgrund av den bild vår nya undersökning ger, går att ifrågasätta om det överhuvudtaget finns rimliga möjligheter för rektor att ta det ansvaret. Den höga arbetsbelastningen för rektorerna är en förklaring till de alltför täta rektorsbytena på många skolor. Ibland framförs det i debatten förslag till lösningar på rektors arbetssituation som skulle innebära att vissa ansvarsområden plockas bort från rektors bord. Vi tror inte att det är rätt väg att gå. För att kunna uppfylla sitt uppdrag enligt skollag och läroplaner behöver rektor övergripande ansvar och långtgående befogenheter. Lösningen är istället att generellt minska storleken på den verksamhet som rektor ansvarar för. Det vill säga att helt enkelt tillsätta fler rektorer som kan dela på ansvaret. Sverige har generellt sett en låg chefstäthet och skolan har exceptionellt få ledare. Rektorer ansvarar ofta för personalgrupper med 40-50 personer, ibland ännu fler. Jag menar inte att landets rektorer ska låsas in på sina tjänsterum ända till pensionsdagen. Rektorer måste självfallet kunna göra karriär och byta arbetsuppgifter som alla andra yrkesgrupper. En viss rotation på chefsbefattningar är även eftersträvansvärd för att stimulera innovation och nytänkande i organisationer. Men det är fullt relevant att ifrågasätta om dagens situation, med de täta chefsbyten som undersökningen påvisar, är sund. Förbundets syfte med att lyfta fram dessa resultat är självfallet att värna om de människor som tar på sig det stora ansvar som ett skolledaruppdrag innebär, många av dem är medlemmar i vårt förbund. Men minst lika viktigt är vad de täta chefsbytena betyder för kvaliteten på verksamheten och i slutänden elevernas trivsel och lärande. Är den nuvarande situationen verkligen förenlig med skolans målsättningar? Arbetsmiljöverket menar att skolans huvudmän inte tar sitt arbetsgivaransvar och inte stöder rektor i sin roll. Tvärtom innebär rektorernas arbetssituation att de ofta inte har möjlighet att fullt ut ta sitt arbetsmiljöansvar. En av de viktigaste orsakerna till detta är att omsättningen av rektorer är alldeles för stor, säger Arbetsmiljöverket. På vissa orter har Arbetsmiljöverket konstaterat att det förekommer en omsättning av rektorer på 140 procent de senaste 1,5 åren! Skolan är Sveriges största arbetsplats med 235.000 anställda och 1,4 miljoner elever. Jag ser med oro på den mycket höga omsättningen av rektorer. Detta är ett av skolans största problem och måste uppmärksammas och åtgärdas av ansvariga politiker på alla nivåer. Detta är de skyldiga våra elever. Det ska vara attraktivt och lockande att vara rektor. Men då måste också förutsättningarna för rektorsuppdraget vara goda - arbetsvillkor och löner för rektorer måste vara konkurrenskraftiga gentemot samhället i övrigt. LARS FLODIN


”Sju av tio rektorer har slutat sedan 2001”

Summary: Ny undersökning avslöjar massflykt från skolledarbefattningar: Mindre än var tredje rektor är kvar med samma uppdrag hösten 2007 som de hade läsåret 2001/2002.Hela 71 procent av landets grund- och gymnasieskolor har bytt chef åtminstone en gång sedan 2001. Det visar en ny undersökning som Sveriges Skolledarförbund har gjort av hur många rektorer som lämnat sina uppdrag under en sexårsperiod. Varje gång en rektor lämnar sitt jobb handlar det om betungande omställningar och anpassningar inom en omfattande verksamhet. En viktig förklaring till de alltför täta rektorsbytena är den höga arbetsbelastningen. Den enda lösningen är att generellt minska storleken på den verksamhet som rektor ansvarar för, det vill säga att tillsätta fler rektorer som kan dela på ansvaret. Det skriver Lars Flodin, ordförande för Sveriges Skolledarförbund.

I mars 2007 presenterade Sveriges Skolledarförbund en undersökning som visade att 43 procent av rektorerna hade lämnat yrket under 2000-talet. Men verkligheten visar att det är betydligt fler än så. Vi har gått vidare och gjort en mer djuplodande undersökning av hur många rektorer som lämnat sina uppdrag under en sexårsperiod. Skillnaden består i att vi denna gång gjort en heltäckande undersökning i 28 slumpvis utvalda kommuner, från norr till söder, däribland Stockholm. I den förra undersökningen ingick endast sådana rektorer som var medlemmar i Sveriges skolledarförbund. Denna gång ingår samtliga rektorer. Tillsammans representerar kommunerna 12 procent av de svenska skolorna på grundskole- och gymnasieskolenivå, vilket är ett fullt acceptabelt statistiskt urval. Genom att jämföra vem som var rektor för de skolor som fanns i de angivna kommunerna år 2001 med samma uppgift för år 2007 har förbundet kunnat göra en beräkning av hur många rektorer som fortfarande var ledare för samma verksamhet sex år senare. Totalt har förbundet följt upp utvecklingen för 472 rektorer i grund- och gymnasieskola. Totalt har 71 procent av rektorerna lämnat sin skola sedan 2001. Varje gång handlar det om att en verksamhet ska byta operativ chef med allt vad det innebär av omställningar och anpassningar. Det är inte ovanligt att organisationer tappar fart under och efter ledningsbyten. Det talas ibland i skoldebatten om att lärare som grupp kan vara en svårstyrd yrkeskår. Mot bakgrund av att ledningen på skolan så ofta byts ut är det kanske inte så förvånande att lärarna ser det som nödvändigt att vara självständiga och i stor utsträckning styra sig själva. ”Skolledningar kommer och går men lärarkollegiet består” är en inte helt osann bild av utvecklingen på många skolor. För att få en bild av varför rektorerna lämnat sina befattningar har förbundet följt upp de skolor där man inte hade samma rektor idag som år 2001 och frågat om orsaken till att rektor lämnat sitt uppdrag. Det kan till exempel handla om att man erbjudits ett mer ansvarsfyllt arbete någon annanstans i kommunen eller att man bytt till en annan skola eller arbetsgivare där man hellre ville arbeta. Men det handlar också om ovanifrån beslutade omorganisationer och omplaceringar på grund av att man blivit sjuk eller liknande. Med tanke på rektorskårens ålderssammansättning är det naturligtvis inte helt ovanligt att rektorer går i pension, men av den totala gruppen pensionärer arbetade endast 9 procent hela vägen fram till 65-årsdagen. Undersökningen har visat att endast 29 procent av rektorerna är kvar med samma uppdrag hösten 2007 som de hade läsåret 2001/02. Det innebär alltså att 71 procent av verksamheterna har bytt chef åtminstone en gång under perioden. Det är viktigt att komma ihåg att undersökningen inte säger något om det har skett ytterligare byten på vissa rektorsposter under den granskade perioden. Vissa verksamheter kan mycket väl ha bytt rektor fler gånger än en. Den verkliga omsättningshastigheten bland rektorer i de undersökta kommunerna kan därmed i praktiken vara ännu högre än vad denna undersökning visar. Det är svårt att få fram de faktiska orsakerna till att rektor lämnar sin skola. Vi vet att endast 10 procent har gjort det därför att de gjort någon form av karriär. För övriga kan det handla om mindre positiva omständigheter som utbrändhet, sjukdom eller att man av olika skäl inte längre orkat med arbetet som rektor. Att så många som 71 procent har lämnat sin skola de senaste sex åren är dock i sig själv en alarmerande uppgift. Om det vore så att rektorerna allmänt trivdes och kände att hon/han hade goda arbetsbetingelser och en bra arbetsmiljö, skulle siffran vara betydligt lägre. Regeringen och de statliga myndigheterna på skolområdet har vid ett flertal tillfällen påpekat att landets skolledare inte i tillräcklig utsträckning tar sitt ansvar som pedagogiska ledare och som ledare för kvalitetssäkring och ständigt förbättringsarbete inom verksamheterna. Jag menar att det, mot bakgrund av den bild vår nya undersökning ger, går att ifrågasätta om det överhuvudtaget finns rimliga möjligheter för rektor att ta det ansvaret. Den höga arbetsbelastningen för rektorerna är en förklaring till de alltför täta rektorsbytena på många skolor. Ibland framförs det i debatten förslag till lösningar på rektors arbetssituation som skulle innebära att vissa ansvarsområden plockas bort från rektors bord. Vi tror inte att det är rätt väg att gå. För att kunna uppfylla sitt uppdrag enligt skollag och läroplaner behöver rektor övergripande ansvar och långtgående befogenheter. Lösningen är istället att generellt minska storleken på den verksamhet som rektor ansvarar för. Det vill säga att helt enkelt tillsätta fler rektorer som kan dela på ansvaret. Sverige har generellt sett en låg chefstäthet och skolan har exceptionellt få ledare. Rektorer ansvarar ofta för personalgrupper med 40–50 personer, ibland ännu fler. Jag menar inte att landets rektorer ska låsas in på sina tjänsterum ända till pensionsdagen. Rektorer måste självfallet kunna göra karriär och byta arbetsuppgifter som alla andra yrkesgrupper. En viss rotation på chefsbefattningar är även eftersträvansvärd för att stimulera innovation och nytänkande i organisationer. Men det är fullt relevant att ifrågasätta om dagens situation, med de täta chefsbyten som undersökningen påvisar, är sund. Förbundets syfte med att lyfta fram dessa resultat är självfallet att värna om de människor som tar på sig det stora ansvar som ett skolledaruppdrag innebär, många av dem är medlemmar i vårt förbund. Men minst lika viktigt är vad de täta chefsbytena betyder för kvaliteten på verksamheten och i slutänden elevernas trivsel och lärande. Är den nuvarande situationen verkligen förenlig med skolans målsättningar? Arbetsmiljöverket menar att skolans huvudmän inte tar sitt arbetsgivaransvar och inte stöder rektor i sin roll. Tvärtom innebär rektorernas arbetssituation att de ofta inte har möjlighet att fullt ut ta sitt arbetsmiljöansvar. En av de viktigaste orsakerna till detta är att omsättningen av rektorer är alldeles för stor, säger Arbetsmiljöverket. På vissa orter har Arbetsmiljöverket konstaterat att det förekommer en omsättning av rektorer på 140 procent de senaste 1,5 åren! Skolan är Sveriges största arbetsplats med 235 000 anställda och 1,4 miljoner elever. Jag ser med oro på den mycket höga omsättningen av rektorer. Detta är ett av skolans största problem och måste uppmärksammas och åtgärdas av ansvariga politiker på alla nivåer. Detta är de skyldiga våra elever. Det ska vara attraktivt och lockande att vara rektor. Men då måste också förutsättningarna för rektorsuppdraget vara goda – arbetsvillkor och löner för rektorer måste vara konkurrenskraftiga gentemot samhället i övrigt. LARS FLODIN


"Fel att fotbollsklubbar gallrar bort tioåringar"

Summary: Allt fler föräldrar hör av sig till Stockholms fotbollförbund och är kritiska mot klubbar som genomför elitsatsningar bland barn. Lena Holzman, mamma till tioårige Ruben, är en av dem som reagerat.

Forskarna varnar idrottsklubbar för att placera de bästa pojkarna och flickorna i samma lag. En del hävdar till och med att en tidig specialisering motverkar syftet att få fram så många bra spelare som möjligt. Och Riksidrottsförbundet (RF) menar att barn måste få idrotta på sina egna villkor. De måste få "leka" och ha roligt när de tävlar och spelar matcher. Först senare i livet ska de börja tävla på allvar. Men allt fler tränare och ledare genomför en elitsatsning redan bland tioåriga pojkar och flickor. De verkar tro att detta ger bästa resultatet - både för själva klubbarna och för de enskilda barnen. Lena Holzman är en av många föräldrar som reagerat på den tilltagande utslagningen och tävlingshetsen inom barnidrotten. Hennes son Ruben, född 1997, spelade under flera år i ett pojklag i Stockholm. I våras spreds ett rykte om att de bästa spelarna i laget skulle ingå i en elitsatsning. - Att dela in små barn i bra och dåliga är förkastligt. Elitsatsningar innebär ju också att fungerade grupper där pojkarna trivs slås sönder, säger Lena Holzman. Tidigare i år presenterade två studenter på Gymnastik- och idrottshögskolan (GIH) en studie om vad som hänt med Stockholms fotbollstalanger födda 1983 till 1989 - både på och utanför planen. Resultatet visar att en tidig elitsatsning påverkade många av spelarna negativt. I de tidiga tonåren skiljer sig den fysiska utvecklingen mycket mellan olika individer. Enligt studien kan täta utgallringar i den åldern leda till att många avbryter sin elitsatsning. Man missar talanger på vägen för att de inte håller måttet just när gallringen sker - om de fortsatt att spela ett par år skulle de kanske ha blivit mycket framgångsrika. Sociologen Tomas Peterson, professor i idrottsvetenskap med samhällsvetenskaplig inriktning, är knuten till Högskolan i Malmö. - Egentligen behövs inga vetenskapliga belägg för att slå fast att elitsatsningar bland barn är huvudlöst, både för dem som är duktiga och dem som är mindre duktiga. Att säga till ett barn som är nio eller tio år att han eller hon inte duger är förkastligt, fortsätter Tomas Peterson. Det är att svika barnen och att strunta i att alla deras förmågor ännu inte hunnit visa sig. Och vilken pojke eller flicka orkar komma tillbaka om han eller hon någon gång blivit ratad så tidigt i livet? Under tre år följde Tomas Peterson och hans medarbetare knappt tusen fotbollsungdomar. De fann bland annat att den viktigaste faktorn för att bli uttagen till elitläger och senare ungdomslandslaget är när på året man är född. - Om man är född tidigt på året ligger man fysiskt före de andra i samma åldersklass. Det är något man inte kan påverka, det är svårt att träna sig till fysisk mognad. Tomas Peterson fann vidare att de flesta barn söker sig till idrotten tillsammans med kompisar, eller för att kompisarna redan finns där. Man vill idrotta och ha kul tillsammans. Han påpekar att det viktigaste skälet till att barn slutar med sitt idrottande är att kompisarna inte längre är med i samma lag. - Klubben, tränare och ledare, kanske tar det med jämnmod att några spelare lägger av. Man har ju ändå fått fram en "guldklimp". Men ofta försvinner dock även denna på väg mot eliten - och då har ju klubben inte vunnit någonting. Det är bättre att ha en stor bredd hela vägen. I rapporten "Toppningsstudien" granskar Eva-Carin Lindgren och Hansi Hinic vid Högskolan i Halmstad bland annat barns upplevelser av "toppningar". En toppning innebär att en eller flera spelare i ett lag får fördelar under en match. De spelar mer än sina kamrater, har kanske en på förhand given plats i laget eller får spela på positioner som upplevs som mer attraktiva. I rapporten, som presenterades 2005, ifrågasätter forskarna från Halmstad om toppningar främjar Riksidrottsförbundets direktiv för barnidrott. Enligt dessa ska idrott i unga år bygga på lek, och att alla deltar på samma villkor. Ett av idrottsrörelsens främsta mål att främja en bättre självkänsla och en positiv personlighetsutveckling bland alla barn. Något tidiga toppningar kan motverka. Forskarna från Halmstad fann vidare att motivationen att idrotta och vara fysiskt aktiv minskar hos dem som inte inte blir utvalda. Det leder till sämre hälsa i denna grupp. Lena Holzman, som reagerade på elitsatsningen i sin sons lag, bor på Söder i Stockholm. När Ruben var sju år började han spela i ett av Hammarbys pojklag tillsammans med flera kamrater från skolan. Kompisarna i laget gick ofta hem till varandra före träningarna för att äta middag. Föräldrarna hjälptes också åt med att skjutsa barnen till och från träningar eller matcher, säger Lena Holzman. När hon anade att Ruben inte skulle finnas med bland dem som skulle plockas ut i klubbens elitsatsning och inte få spela med sina kamrater vände hon sig till handbollsklubben Bolton. Hon ville att det skulle finnas ett alternativ till fotbollen. - I Bolton framhöll ansvariga att någon toppning i klubbens lag inte sker förrän pojkarna är tretton år. De ställde sig mycket frågande till att välja och vraka bland tioåringar, berättar Lena Holzman. Christian Lacotte är pappa till en av pojkarna som tidigare spelade fotboll med Ruben. Han tycker att Hammarby är väldigt orienterat mot att vinna, leken är nedtonad. - Jag tror att självkänslan och självförtroendet försämras hos unga killar som får höra att de inte duger, de upplever sig lätt mindre värda som människor. En annan förälder säger att hennes äldste son råkade ut för en elitsatsning, en toppning, i en annan fotbollsklubb när han var tio år. - Många klubbar kommer med dubbla budskap. På hemsidor och i andra sammanhang hyllas leken och den sociala samvaron. Men i verkligheten kommer elitsatsningen väldigt tidigt, säger hon. - Klubbarna ska inte medverka till att pojkar och flickor som är tio år och inne i en väldigt känslig period i livet sorteras in i "bra" eller "dåliga", just när de ska forma sitt eget jag. Flera föräldrar i Hammarby och andra klubbar tycker att det är känsligt att föra fram kritik mot elitsatsningen till tränare och and-ra ansvariga. Lena Holzman, som öppet protesterade mot toppningen i sonen Rubens lag, har förståelse för om en elitklubb vill få fram duktiga unga spelare som senare kan ta en plats i A-laget. Men urvalet sker alldeles för tidigt. Hennes äldste son, Tobias, spelar handboll för Bolton. Han har fyllt tretton, och kan ta sig själv till träningar och matcher. - Som tioåring hade Tobias inte haft någon chans att bli uttagen till ett toppat lag. I dag är han en duktig målvakt, mycket tack vare tränarna i Bolton som stärkt hans självförtroende. Vad tycker då Ruben om det som hände i hans lag? Mamma Lena berättar att han inte sagt så mycket, men det märks att han gärna skulle ha velat fortsätta spela fotboll med sina närmaste vänner. - För mig handlar det om vilka värderingar de vuxna i olika klubbar förmedlar till barnen, om etik och moral, om idrottens fostrande roll i samhället. Hur reagerar Hammarby på kritiken? På klubbens hemsida står inget om att spelarna ska delas in i olika grupper redan i tioårsåldern. Greger Casselborg är sportchef i Hammarby fotboll: - Lagen i den aktuella åldersgruppen har varit för stora och ohanterliga. Inför nästa säsong kommer de därför att delas upp. Men det är inte fråga om någon toppning. Hur ser du själv på att klubbar genomför toppningar bland barn? - Det är upp till de enskilda klubbarna att avgöra vad som är bäst. Föräldrarna DN talat med säger att leken, lagandan, kamratskapet och det sociala ansvaret visserligen betonas på Hammarbys hemsida. Men ledare och tränare poängterar ändå hela tiden att det handlar om en elitsatsning och att pojkarna måste börja "leverera". Ruben Holzman har slutat med fotbollen. I stället deltar han med liv och lust i träningar och matcher på handbollsplanen - utan att behöva uppleva någon toppning. Än. Barnfotbollen och ungdomsfotbollen Barnfotbollen och ungdomsfotbollen ska: ge möjlighet till utveckling i den takt som passar var och ens fysiska, psykiska och sociala förutsättningar. se matchen som ett inlärningstillfälle och motverka toppning och utslagning. Hämtat ur "Spela, lek och lär", Svenska Fotbollförbundets riktlinjer för barn- och ungdomsfotboll.


”Bilden av IT-yrkena måste ändras för att locka kvinnor”

Summary: Sätt upp mål för hur många tjejer som ska läsa teknikinriktade IT-utbildningar på högskolenivå. Stöd kvinnor som vill starta eget. Förändra bilden av IT-jobben. Sträva efter att synligöra kvinnor som jobbar med IT. Det är några av de 40 förslag till åtgärder som ska leda till ökad jämställdhet i den svenska IT-branschen.

– Men att få kvinnor jobbar på svenska IT-företaget är inte bara en demokratifråga. Det påverkar också tillväxtmöjligheterna för branschen negativt, säger Annika Vänje, ordförande i den arbetsgruppen som tagit fram ett förslag till handlingsplan för ökad jämställdhet. Andelen kvinnor i den svenska IT-branschen måste öka. Det är en jämställdhetsfråga, men det handlar också om branschens framtida tillväxt. Det är en av slutsatserna i handlingsplanen ”Jämställd IT-utveckling för ökad tillväxt” som nyligen överlämnades till IT-minister Åsa Torstensson. – Forskning visar att heterogena grupper är mer kreativa än homogena grupper. Därför skulle teknikutvecklingen gynnas om det fanns fler kvinnor i branschen, och därmed skulle också möjligheterna för fortsatt tillväxt öka, säger Annika Vänje som i ett drygt år varit ordförande i en arbetsgrupp som av förra regeringen fick i uppdrag att ta fram ett förslag för att öka jämställdheten i branschen. Kompetensbrist är i dag ett stort problem för svenska IT-företag. Och för de som aktivt vill rekrytera kvinnor är det extra tufft. En förklaring hittar man på de tekniskt inriktade IT-utbildningarna på landets universitet och högskolor. – I fjol var 13 procent av studenterna som kom ut från utbildningarna tjejer. Samtidigt var bara 3–5 procent av studenterna i de första årskurserna tjejer. IT-utbildningarna tycks alltså ha tappat i dragningskraft hos unga kvinnor. 10 av punkterna i det föreslagna åtgärdsprogrammet handlar därför om hur trenden ska vändas. – Vi föreslår bland annat att särskilda medel avsätts till kvinnliga forskare, och att man sätter upp rekryteringsmål för lärartjänsterna, så att fler lärare och handledare är kvinnor, säger Annika Vänje. Tanken är att fler kvinnliga förebilder på de tekniska universiteten ska intressera fler tjejer att börja plugga. Ett annat förslag är ett mål för antagningen av studenter: Senast 2012 bör minst 15 procent av de studenter som börjar plugga på de teknikinriktade IT-utbildningarna vara kvinnor. – Min känsla är att företagen i näringslivet är väl medvetna om problemen, och gärna skulle rekrytera fler kvinnor. Men man upplever utbildningarna som en flaskhals. På lärosätena är man inte lika medvetna om hur viktigt det är att få fler tjejer att utbilda sig inom IT. Ett konkret antagningsmål skulle därför kunna fungera som en piska för lärosätena att anstränga sig i rekryteringsarbetet. Men även om Annika Vänje upplever att medvetenheten om jämställdhetsproblemet är relativt hög i näringslivet saknas kunskap om hur förändring kan ske. Därför har ett antal åtgärdsförslag utarbetats för företagen i branschen. Hälften av de 40 punkterna riktar sig till dem. – De spelar bland annat en viktig roll för hur bilden av IT-yrkena ser ut. Vi tror att det är viktigt att förmedla att IT-jobb inte bara handlar om att sitta hukad framför en skärm. Men förslagen till näringslivet handlar också om hur man organiserar det egna företaget, bland annat för att se till att fler kvinnor klättrar uppåt. – Det kan låta banalt, men det kan vara så enkla saker som att fundera på hur man placerar de anställda i lokalerna, och se till att det finns naturliga mötesplatser, som en kaffebar, säger Annika Vänje och förklarar varför: – Särskilt på små företag har informella nätverk en stor betydelse för den fortsatta karriären. Ofta är det tyvärr så att kvinnor inte har en naturlig väg in i de nätverken, och då kan så små åtgärder bidra till att öka de informella kontakterna. De återstående tio förslagen är samhällsövergripande, och riktar sig bland annat mot regeringen och branschorganisationer. Ett av förslagen är att se över de företagsstöd som Nutek erbjuder. – Nutek har redan i dag program för att stödja kvinnors företagande. Vi föreslår att det får särskild inriktning mot företagande i IT-branschen. Det är ett sätt att se till att kvinnor hamnar på beslutsfattande positioner och som företagsägare i branschen, säger Annika Vänje. Anders Thoresson ekonomi@dn.se 08-738 10 00


Svenska vintrender växlar fort

Summary: Den svenska vinmarknaden är extremt rörlig och i år har det gått snabbare ännågonsin. Australien är den stora vinnaren, medan Portugal fallit ifrån.

År 2007 har varit ett år med stora förändringar på den svenska vinlistan. Vi konsumenter har väl inte märkt något, men så är det också vi som orsakat det hela. Aldrig, tror jag, har det framgått så tydligt att efterfrågan på vin är extremt rörlig i Sverige. I det finns både vinnare och förlorare. Allra mest har Nya Zeeland avancerat, i procent räknat. Nära två tredjedelar ökade försäljningen under årets första nio månader. I liter är detta vinland emellertid fortfarande en småtting. Ettan, Australien, säljer sextio gånger mer vin i Sverige. Australierna har också gjort en spurt som heter duga. Försäljningen har i år ökat med mer än en tredjedel. Tala om succé! Men säg den lycka som varar. Australien har i flera år lidit av svår torka. I somras, det vill säga när det var vinter där nere, kom regnet. Men då var det redan för sent för årets skörd som även den hotar att bli mager. Lagren är tömda och nu hotar stora prishöjningar. Sveriges mest sålda flaskvin, röda2006 Hidden Rock Petit Verdot Cabernet Sauvignon(nr 12174, 56 kr) som nyligen parallellt även släppts i box, tvingades till en femtonprocentig prishöjning i oktober. Samma gäller över hela linjen och kommer med stor sannolikhet att påverka försäljningen negativt framöver. Historien upprepar sig i så fall. Det är inte första gången det australiska vinet tappat ledningen på vinlistan. Australien gjorde entré på Systemet 1979. Två år senare uppgick den svenska vinimporten från Australien till knappa sextio tusen liter. Därefter tog det fart och 1986 var försäljningen uppe i två miljoner liter. Då var Sverige världens största köpare av vin från Australien, mycket beroende på australiernas beredvillighet att tillgodose Vin- & Spritcentralens omåttliga behov av bulkvin för buteljering här. Halva den dåvarande australiska vinskörden skeppades hit. Toppen nåddes 1993 med sexton miljoner liter. Sedan gick botten ur och fem år senare hade man tappat tre fjärdedelar av försäljningen. Vägen tillbaka har varit mödosam, men härom året släppte det. I år slås det gamla rekordet med besked. Systembolagets inköp grundar sig på statistik. Detta förstärker trender och rörlighet. När det går bra för ett vinland, så lanseras många nyheter. Det accelererar framgången och ökar på så sätt efterfrågan ännu mer. Den svenska vinmarknaden är extremt nyhetsfixerad, ytterligare förstärkt av Systembolagets kalendermässiga lanseringar och vinjournalisternas läsaranpassade bedömningar. Så långt borde alla vara nöjda, om inte principen är den motsatta åt andra hållet. Det vinmärke, smaktyp eller vinland som inte följer trenden stramas åt successivt. Dels genom att förnyelsen av sortimentet uteblir, men även genom Systembolagets modulbyggande av sortimentet. Utan nyheter minskar också mediernas intresse. Ett exempel är det sydafrikanska2004 Jacobsdal Pinotage(nr 22055, 110 kr) som länge hört till Systemets allra mest köpvärda rödviner. Försäljningen har följaktligen gått konstant uppåt och Sverige utgör i dag denna producents viktigaste marknad. Men stigande försäljning räcker inte när snittet för den modul vinet ligger i ökat snabbare. Resultatet har blivit att vinet halkat ner i butikstäckning, vilket obönhörligt leder till minskad försäljning – trots att vinet ständigt får positiva recensioner. Ekvationen och logiken är svår att förstå för en utomstående, men just nu funderar importören på olika åtgärder. Ett lägre pris borde öka försäljningen, men då stiger också konkurrenskraven. En prishöjning gör i stället att vinet får bättre butikstäckning, vilket kan ge positiva försäljningssiffror. Systembolagets inköpspolitik har blivit ett räknenissarnas mästerverk, men motverkar samtidigt också sitt eget mål: att ge svenska folket de bästa tänkbara dryckerna till lägsta möjliga pris. Sägas ska dock att Systembolagets nya inköpsledning är medveten om problemet, tack och lov. Ett vinland som drabbats hårt är Grekland, som Söndag tidigare rapporterat. Numera återfinns detta vinland under gruppen ”övriga” i Systembolagets statistik. I princip har monopolet dragit åt alla kranar och nu krävs specialåtgärder för att Grekland inte ska försvinna helt. Ett annat land som vänt nedåt på ett sätt som känns besvärande är Portugal. Detta är ett vinland med egen profil och en vinindustri som gått framåt med stormsteg. Den portugisiska vinindustrin förstod dock alltför sent betydelsen av lådvin på den svenska marknaden. Flask-nyheterna har inte precis varit få, men sällan i stora volymer eller i prislägen där framgången blir upphetsande. Portugals nedgång är till stor del beroende på ett enda märke:Periquita(nr 2574, 63 kr). Denna storsäljare håller sedvanlig klass, ändå har försäljningen dalat. Det är tyvärr ingen överraskning, redan för fem år sedan påpekade jag för vinmakaren att detta vin nått sin kulmen och att framtiden därför skulle gå utför. Bakom ligger en stor förändring av gamla tiders konsumtionsmönster. Historiskt har vinmärken haft nästan oändliga produktcykler. De nya konsumenterna köper emellertid inte vin på slentrian. Prisvärdet är nyckelordet och nyfikenheten är stor. Här är Sverige en trendsättare och utvecklingen är densamma på andra expanderande marknader med USA i spetsen. För Periquitas del har utvecklingen kunnat motverkas genom en medveten satsning på hög kvalitet, en skicklig modernisering av smaken och en långsiktig breddning av varumärket. Inte minst det senare, genom trelitersboxen och delvis även genom en vitvinsvariant och en parallell prestigevariant, har satt fokus på detta märke som länge tillhört vinjournalisternas favoriter. I längden blir detta ändå konstgjord andning. Inte bara Periquitas upphovsmän arbetar i dag frenetiskt för att få lansera nya viner. Det krävs dock mer än kvalitet och marknadsföring. Här handlar det om politik. Frågan är hur Systembolaget skulle klara en EU-debatt när försäljningen rusar rakt uppåt för Nya världen, medan Europa riskerar att hamna i bakvattnet? EU klubbade förra veckan årets bidragspaket för vinindustrin. Det är en dyrbar nota. Över en halv miljard euro ska EU stödja vinindustrin med under det kommande året. Spanien får störst bidrag, följt av Frankrike, Italien och Portugal. Målet är inte bara att minska arealen, utan också att höja kvalitet och efterfrågan. Det har länge förvånat mig att EU inte ställer politiska krav på Sverige och de andra monopolländerna i detta avseende. Inköpspolitiken gynnar knappast Europas vinbönder, trots att där finns en uppsjö av goda viner som kan konkurrera i både pris och volym. I stället toppas vinförsäljningen av Australien och Sydafrika. Chile är ett annat vinland i Nya världen som jag räknar med kommer att avancera starkt under kommande år. De australiska prishöjningarna är rena rama startraketen för det chilenska vinet. Räkna med fortsatt rörlighet på vinlistan. Omväxling förnöjer! Bengt-Göran Kronstam


Resor till Burma trots varningar

Summary: Resebyrån Läs och Res genomför sin planerade resa till Burma trots att UD avråder från resor dit. Men frågan är om reseförsäkringen gäller.

– Försäkringsskyddet gäller, menar Christian Jutvik, ägare till resebyrån Läs och Res. – Det gör det inte, svarar Länsförsäkringar. Resan till Burma i februari planerades innan oroligheterna i Burma bröt ut, och innan UD avrådde från att resa dit. Christian Jutvik delar inte UD:s riskbedömning, och på resebyråns hemsida uppmanar han inbokade resenärer att stå fast vid sina planer. – Det är inte farligare att resa till Burma i dag än tidigare, säger han. Han tonar också ned farhågorna för att resenärer som drabbas av till exempel stöld eller skador under resan skulle gå miste om försäkringsersättning. – Det gäller bara om skadan har uppkommit som en direkt följd av oroligheterna, säger han. Ulrika Etsare på Länsförsäkringar håller inte med. – I och med att UD avrått gäller inte resedelen i hemförsäkringen, säger hon. Det spelar ingen roll hur skadan eller förlusten har uppkommit. Folksam tillämpar delvis andra regler. – Om en skada eller förlust inte har något med den politiska situationen att göra betalar vi, säger hon. Men det gäller inte om man till exempel deltar i en demonstration och blir skadad. Christian Jutvik medger att det kan bli svårt att avgöra när en olycka ska anses vara direkt knuten till den politiska situationen. Läs och Res erbjuder sina resenärer en ersättning på upp till 50 000 kronor om försäkringsbolagen skulle neka ersättning. Att skydda sig med en extra reseförsäkring som specifikt avser Burma är problematiskt. Reseförsäkringsbolaget Europeiska tecknar till exempel över huvud taget inga försäkringar gällande länder som UD avrått från. Mats Holmberg mats.holmberg@dn.se


”Skolorna ska helst arbeta förebyggande”

Summary: Kameraövervakning får inte vara skolornas enda metod för att möta hot och våld, varnar Arbetsmiljöverkets generaldirektör Mikael Sjöberg. Skolorna måste skapa rutiner och arbeta förebyggande. Men åtta av tio skolor lever inte upp till de kraven, visar verkets inspektioner. Kan kameraövervakning minska riskerna för hot och våld i skolan?

– I vissa fall kan den göra det, till exempel i stora skolor där det är svårt för vuxna att vara närvarande. Kameror kan vara ett verktyg för att skapa ordning, men det får inte vara det enda. Vad har de för fördelar? – De ökar risken för upptäckt. Och det är enklare att identifiera i efterhand vad som har hänt och vilka som gjort vad. Vad har kameraövervakning för nackdelar? – Den är integritetskränkande för elever, precis som för alla and-ra som övervakas. Man får se den som ett av flera verktyg. Kamera-övervakning är ingenting som Arbetsmiljöverket förordar, men vi är inte heller negativa till den. Hur påverkar det elever att få sin integritet kränkt? – Det finns en kultur och tradition här i landet där många upplever det som negativt att känna sig övervakad. Jag har inte själv upplevt att min integritet har blivit kränkt, men jag förstår att det kan kännas obehagligt. Hur påverkar kameraövervakning klimatet i skolan? –  Om den införs som enda lösning, i stället för andra åtgärder, så kommer det att upplevas mer som en kontrollskola. Därför får den inte vara det enda medlet mot hot och våld. I Skåne finns övervakningskameror utanför 77 skolor och förskolor, i Stockholms län, som är större, bara i 47. Varför är det så olika? –  Vi har sett att metoder för att lösa brister i arbetsmiljön lätt sprider sig i närområdet. Om övervakningen fungerar bra så tror jag att närliggande skolor tar det till sig och att de känner stöd från politikerna. Arbetsmiljön i skolan är ju ytterst en politisk fråga. Hur bör skolorna hantera hot och våld? – För det första ska de göra en riskbedömning på den egna skolan. För det andra bör de skapa rutiner för hur skolan ska hantera de situationer som kan uppstå. För det tredje krävs rutiner för första hjälpen och krisstöd med fokus på dem som farit illa, utifall att det värsta skulle hända. Men de inspektioner som vi har genomfört under året visar att åtta av tio skolor brister i detta. Det är ett stort problem. Vad leder bristerna till? – Om inte grundarbetet är gjort så är risken mycket större att våld eller hot om våld blossar upp på en skola. Om de identifierar riskerna kan de också arbeta förebyggande. Enligt er statistik har anmälningarna om hot och våld i skolan ökat kraftigt de senaste åren. Vad beror det på? –  En del beror nog på en ökad medvetenhet om problemet som leder till att händelserna oftare anmäls. Den andra förklaringen är att vi har ett hårdnande samhällsklimat. Vi har också en intensiv politisk diskussion om skolan nu. Kanske har det funnits brister i allmänna skolpolitiken som leder till problem. Då menar jag inte bara oordning och oreda, utan i sin yttersta förlängning också hot och våld. Vi ser också att samarbetet mellan polis, socialtjänst och föräldrar brustit när det gäller ungdomar med problem. Hur ser du på risken att det som hände på Jokelaskolan i Finland den 7 november skulle kunna hända här? –  Skolorna måste i sitt förebyggande arbete fundera på den risken – hur tragiskt det än är. Det är viktigt att försöka se och identifiera det som händer på internet, men det är främst en fråga för polis och socialtjänst. Det finns skolor som överväger att installera metalldetektorer. Är det en bra lösning? –  Jag har hört talas om det. Jag hoppas att Skolverket och kommunerna noga tänker igenom om det är en skola vi vill ha. Arbetsmiljöverket har ju inte ansvar för vilken typ av skola vi ska ha i det här landet, men som förälder känner jag mig väldigt kluven inför tanken att mitt barn ska gå in genom en metallbåge. I min egenskap av generaldirektör för Arbetsmiljöverket ställer jag väldigt hårda krav på en trygg och säker arbetsmiljö för elever och personal och då kan det ju tyvärr komma att bli den här typen av medel. Om skolorna väntar för länge med att ta sig an problemen är risken stor att åtgärderna blir för drastiska. Skolor som följer rutinerna och arbetar förebyggande slipper ofta det. Men har man slarvat kan man hamna i metalldetektorer. Ewa Stenberg ewa.stenberg@dn.se 08-738 24 25 Läs mer om lagstiftningen kring kameraövervakning på sidan 10.


"Regeringsrätten kränker enskilda i vartannat mål"

Summary: Centrum för rättvisa kräver staten på skadestånd: Regeringsrättens oacceptabla handläggningstider skapar svåruthärdliga konsekvenser för enskilda och företag. Av de drygt 7 000 mål som pågick i Regeringsrätten i slutet av oktober hade cirka hälften väntat mer än nio månader, det vill säga längre än den maximala tid som Regeringsrätten ska klara av frågor om prövningstillstånd på. 404 av dessa fall hade väntat mer än 1 år och 11 månader, vilket kan leda till att Sverige fälls i Europadomstolen. Därför överlämnar i dag Centrum för rättvisa skadeståndskrav till svenska staten för tre personer vilka tvingats vänta flera år för att få sina fall prövade. Avsikten är att agera blåslampa på det svenska rättssystemet så att fler slipper att drabbas på samma sätt i framtiden. Det skriver Clarence Crafoord och Gunnar Strömmer, chefsjurist respektive verkställande ledamot i Centrum för rättvisa.

I svenska domstolar ligger för närvarande cirka 150 000 fall och väntar på att avgöras. I över 90 procent av fallen väntar enskilda på att domstolen ska agera och många av fallen präglas av orimligt långa handläggningstider. För att ett avgörande i domstol ska betraktas som rättssäkert krävs att det är korrekt, att skälen för avgörandet är begripliga, att lika fall ska ha avgjorts lika och att avgörandet skett inom rimlig tid. När det gäller kravet på rimlig tid uppvisar domstolar och andra rättsvårdande myndigheter stora brister, ofta på ett sätt som gör att rättsäkerheten urholkas för enskilda. Konsekvenserna kan bli förödande. På ett mänskligt plan är det ofta svåruthärdligt att år ut och år in inte veta vad som gäller i en viktig rättssak. Ekonomiskt kan det bli minst lika allvarligt. I flera uppmärksammade fall på senare år har till exempel småföretagare gått i konkurs i väntan på beslut från rättsvårdande instanser, trots att de till slut har fått rätt i sak. Europadomstolen har reagerat skarpt. Av de 39 fall, i vilka Sverige har fällts av Europadomstolen genom åren, handlar en fjärdedel om kränkning av rätten till rättegång inom skälig tid. Europadomstolen har gått så långt att den talat om de långa väntetiderna som ett allvarligt hot mot själva rättsstaten. Domstolsverket har år efter år aviserat extrapengar för att lindra de mest akuta problemen. Men den uthålliga effekten har uteblivit. Av årsredovisningen för 2006 från Sveriges Domstolar framgår att domstolarna i Sverige har svårt att uppfylla de verksamhetsmål som ges av regeringen angående handläggningstider. Landets två högsta dömande instanser, Högsta domstolen och Regeringsrätten, har själva fått sätta upp sina mål för handläggningstiderna. Under 2006 klarade Högsta domstolen två av åtta mål. Regeringsrätten klarade inte ett enda av sina nio uppsatta mål. Regeringsrättens domare avgör visserligen lika många fall per capita som domare i andra domstolar. Men uppenbarligen är Regeringsrätten som helhet inte på långa vägar dimensionerad för sin uppgift. Detta får allvarliga konsekvenser inte bara för de enskilda som drabbas utan även för vårt lands rättssystem. Regeringsrätten ska genom sin praxis ge vägledning åt svenska förvaltningsdomstolar, men denna viktiga uppgift inom rättsskipningen undermineras alltså genom orimliga väntetider. Vi har granskat väntetiderna i samtliga 7 156 mål som pågick i Regeringsrätten i slutet av oktober 2007. Bara 113 av dessa handlade om sakfrågan medan så gott som samtliga av de återstående 7 043 fallen handlade om beslut i fråga om prövningstillstånd - det vill säga om ett fall över huvud taget ska tas upp till prövning. Ett av Regeringsrättens mål är att klara av frågor om prövningstillstånd inom nio månader. Men nära hälften av de fall som granskades - 3 389 stycken för att vara exakt - hade väntat mer än nio månader, varav 2 535 hade väntat mer än ett år. 1998 fälldes Sverige av Europakommissionen (vid den tiden förstainstans till Europadomstolen) på grund av att det tagit Regeringsrätten ett år och elva månader att avgöra frågan om prövningstillstånd i ett mål om patent. I slutet av oktober i år hade 404 fall väntat i mer än 1 år och 11 månader på besked om prövningstillstånd, det vill säga längre än vad Europakommissionen ansåg vara en kränkning av rätten till rättegång inom skälig tid i Europakonventionen. Detta betyder att det finns åtminstone 404 potentiella fall av kränkningar av rätten till rättegång i Regeringsrätten - enbart när det gäller fall om prövningstillstånd. Härutöver tillkommer alla fall som ligger i Regeringsrätten där enskilda drabbats av långsam handläggning i tidigare skeden, det vill säga hos myndigheter eller lägre rättsinstanser. Granskningen visar att under den senaste tioårsperioden har sammanlagt tusentals enskilda drabbats av orimligt långa handläggningstider i Regeringsrätten på ett sätt som strider mot Europakonventionen. Mot den här bakgrunden överlämnar Centrum för rättvisa i dag för tre personers räkning skadeståndskrav på upp till 100 000 kronor vardera till svenska staten. Dessa personer har fått vänta mellan två och tre år på besked om Regeringsrätten tänker ta upp deras fall till prövning. Om inte staten frivilligt tillmötesgår kraven kommer staten att stämmas vid tingsrätt. Det första fallet gäller en privatperson som nekats bygglov för ett garage vid sommarstugan i Mellbystrand. Regeringsrätten tog nästan tre år på sig för att besluta att inte ta upp hans fall till prövning. Det andra fallet gäller en biodlare i Göteborg som har fått vänta i två år på besked från Regeringsrätten om domstolen tänker pröva hans fall om import av 20 bidrottningar från Tjeckien - hittills har domstolen inte gjort någonting åt hans ärende vilket har försvårat för hans verksamhet som biodlare. I det tredje fallet har en filmföretagare i Uppsala tvingats vänta i tre år i Regeringsrätten på besked om licens för en svartkrutsrevolver för filminspelningsändamål - trots att han redan fått rätt i både länsrätten och kammarrätten. Till slut beslutade Regeringsrätten att inte ta upp fallet. Mannen fick alltså rätt, men som en konsekvens av den långa väntetiden har företaget lagts i malpåse. Europadomstolen i Strasbourg har fastslagit att enskilda inte ska behöva vända sig dit för att få en kränkning prövad, utan att detta ska kunna ske i en vanlig nationell domstol eller motsvarande myndighet. I de tre pilotmål som Centrum för rättvisa initierar i dag har Regeringsrätten inte vidtagit någon åtgärd över huvud taget under fallens väntan på beslut i fråga om prövningstillstånd. Problemet är vanligt förekommande. Det följer också av Europadomstolens praxis att enskilda som får sin rätt till rättegång inom skälig tid kränkt i Sverige har rätt till skadestånd i en nationell domstol eller hos justitiekanslern. I en dom från 2005 har Högsta domstolen bekräftat att enskilda som drabbas av oskäligt långa handläggningstider har rätt till skadestånd av i princip motsvarande storlek som i Europadomstolen även vid prövningar i svenska domstolar. Totalt handlar det om mångmiljonbelopp i möjliga skadeståndskrav. Genom att driva dessa fall vill de drabbade både få den kompensation som de har rätt till och agera blåslampa på rättssystemet så att fler slipper drabbas på samma sätt som de i framtiden. Centrum för rättvisa kommer för sin del att följa upp granskningen av Regeringsrätten med nya granskningar av handläggningstider i andra domstolar och myndigheter. Det finns till exempel tydliga indikationer på att problemen inom polis- och åklagarväsendet är åtminstone lika allvarliga som inom domstolsväsendet. De tre pilotmål som lämnas in i dag kommer därför med säkerhet att följas av fler skadeståndskrav. Om det ska det bli någon ändring måste kränkningarna uppmärksammas, enskilda måste reagera och det måste bli konsekvenser för staten. clarence crafoord gunnar strömmer


”Regeringsrätten kränker enskilda i vartannat mål”

Summary: Centrum för rättvisa kräver staten på skadestånd: Regeringsrättens oacceptabla handläggningstider skapar svåruthärdliga konsekvenser för enskilda och företag.Av de drygt 7 000 mål som pågick i Regeringsrätten i slutet av oktober hade cirka hälften väntat mer än nio månader, det vill säga längre än den maximala tid som Regeringsrätten ska klara av frågor om prövningstillstånd på. 404 av dessa fall hade väntat mer än 1 år och 11 månader, vilket kan leda till att Sverige fälls i Europadomstolen.Därför överlämnar i dag Centrum för rättvisa skadeståndskrav till svenska staten för tre personer vilka tvingats vänta flera år för att få sina fall prövade. Avsikten är att agera blåslampa på det svenska rättssystemet så att fler slipper att drabbas på samma sätt i framtiden. Det skriver Clarence Crafoord och Gunnar Strömmer, chefsjurist respektive verkställande ledamot i Centrum för rättvisa.

I svenska domstolar ligger för närvarande cirka 150 000 fall och väntar på att avgöras. I över 90 procent av fallen väntar enskilda på att domstolen ska agera och många av fallen präglas av orimligt långa handläggningstider. För att ett avgörande i domstol ska betraktas som rättssäkert krävs att det är korrekt, att skälen för avgörandet är begripliga, att lika fall ska ha avgjorts lika och att avgörandet skett inom rimlig tid. När det gäller kravet på rimlig tid uppvisar domstolar och andra rättsvårdande myndigheter stora brister, ofta på ett sätt som gör att rättsäkerheten urholkas för enskilda. Konsekvenserna kan bli förödande. På ett mänskligt plan är det ofta svåruthärdligt att år ut och år in inte veta vad som gäller i en viktig rättssak. Ekonomiskt kan det bli minst lika allvarligt. I flera uppmärksammade fall på senare år har till exempel småföretagare gått i konkurs i väntan på beslut från rättsvårdande instanser, trots att de till slut har fått rätt i sak. Europadomstolen har reagerat skarpt. Av de 39 fall, i vilka Sverige har fällts av Europadomstolen genom åren, handlar en fjärdedel om kränkning av rätten till rättegång inom skälig tid. Europadomstolen har gått så långt att den talat om de långa väntetiderna som ett allvarligt hot mot själva rättsstaten. Domstolsverket har år efter år aviserat extrapengar för att lindra de mest akuta problemen. Men den uthålliga effekten har uteblivit. Av årsredovisningen för 2006 från Sveriges Domstolar framgår att domstolarna i Sverige har svårt att uppfylla de verksamhetsmål som ges av regeringen angående handläggningstider. Landets två högsta dömande instanser, Högsta domstolen och Regeringsrätten, har själva fått sätta upp sina mål för handläggningstiderna. Under 2006 klarade Högsta domstolen två av åtta mål. Regeringsrätten klarade inte ett enda av sina nio uppsatta mål. Regeringsrättens domare avgör visserligen lika många fall per capita som domare i andra domstolar. Men uppenbarligen är Regeringsrätten som helhet inte på långa vägar dimensionerad för sin uppgift. Detta får allvarliga konsekvenser inte bara för de enskilda som drabbas utan även för vårt lands rättssystem. Regeringsrätten ska genom sin praxis ge vägledning åt svenska förvaltningsdomstolar, men denna viktiga uppgift inom rättsskipningen undermineras alltså genom orimliga väntetider. Vi har granskat väntetiderna i samtliga 7 156 mål som pågick i Regeringsrätten i slutet av oktober 2007. Bara 113 av dessa handlade om sakfrågan medan så gott som samtliga av de återstående 7 043 fallen handlade om beslut i fråga om prövningstillstånd – det vill säga om ett fall över huvud taget ska tas upp till prövning. Ett av Regeringsrättens mål är att klara av frågor om prövningstillstånd inom nio månader. Men nära hälften av de fall som granskades – 3 389 stycken för att vara exakt – hade väntat mer än nio månader, varav 2 535 hade väntat mer än ett år. 1998 fälldes Sverige av Europakommissionen (vid den tiden förstainstans till Europadomstolen) på grund av att det tagit Regeringsrätten ett år och elva månader att avgöra frågan om prövningstillstånd i ett mål om patent. I slutet av oktober i år hade 404 fall väntat i mer än 1 år och 11 månader på besked om prövningstillstånd, det vill säga längre än vad Europakommissionen ansåg vara en kränkning av rätten till rättegång inom skälig tid i Europakonventionen. Detta betyder att det finns åtminstone 404 potentiella fall av kränkningar av rätten till rättegång i Regeringsrätten – enbart när det gäller fall om prövningstillstånd. Härutöver tillkommer alla fall som ligger i Regeringsrätten där enskilda drabbats av långsam handläggning i tidigare skeden, det vill säga hos myndigheter eller lägre rättsinstanser. Granskningen visar att under den senaste tioårsperioden har sammanlagt tusentals enskilda drabbats av orimligt långa handläggningstider i Regeringsrätten på ett sätt som strider mot Europakonventionen. Mot den här bakgrunden överlämnar Centrum för rättvisa i dag för tre personers räkning skadeståndskrav på upp till 100 000 kronor vardera till svenska staten. Dessa personer har fått vänta mellan två och tre år på besked om Regeringsrätten tänker ta upp deras fall till prövning. Om inte staten frivilligt tillmötesgår kraven kommer staten att stämmas vid tingsrätt. Det första fallet gäller en privatperson som nekats bygglov för ett garage vid sommarstugan i Mellbystrand. Regeringsrätten tog nästan tre år på sig för att besluta att inte ta upp hans fall till prövning. Det andra fallet gäller en biodlare i Göteborg som har fått vänta i två år på besked från Regeringsrätten om domstolen tänker pröva hans fall om import av 20 bidrottningar från Tjeckien – hittills har domstolen inte gjort någonting åt hans ärende vilket har försvårat för hans verksamhet som biodlare. I det tredje fallet har en filmföretagare i Uppsala tvingats vänta i tre år i Regeringsrätten på besked om licens för en svartkrutsrevolver för filminspelningsändamål – trots att han redan fått rätt i både länsrätten och kammarrätten. Till slut beslutade Regeringsrätten att inte ta upp fallet. Mannen fick alltså rätt, men som en konsekvens av den långa väntetiden har företaget lagts i malpåse. Europadomstolen i Strasbourg har fastslagit att enskilda inte ska behöva vända sig dit för att få en kränkning prövad, utan att detta ska kunna ske i en vanlig nationell domstol eller motsvarande myndighet. I de tre pilotmål som Centrum för rättvisa initierar i dag har Regeringsrätten inte vidtagit någon åtgärd över huvud taget under fallens väntan på beslut i fråga om prövningstillstånd. Problemet är vanligt förekommande. Det följer också av Europadomstolens praxis att enskilda som får sin rätt till rättegång inom skälig tid kränkt i Sverige har rätt till skadestånd i en nationell domstol eller hos justitiekanslern. I en dom från 2005 har Högsta domstolen bekräftat att enskilda som drabbas av oskäligt långa handläggningstider har rätt till skadestånd av i princip motsvarande storlek som i Europadomstolen även vid prövningar i svenska domstolar. Totalt handlar det om mångmiljonbelopp i möjliga skadeståndskrav. Genom att driva dessa fall vill de drabbade både få den kompensation som de har rätt till och agera blåslampa på rättssystemet så att fler slipper drabbas på samma sätt som de i framtiden. Centrum för rättvisa kommer för sin del att följa upp granskningen av Regeringsrätten med nya granskningar av handläggningstider i andra domstolar och myndigheter. Det finns till exempel tydliga indikationer på att problemen inom polis- och åklagarväsendet är åtminstone lika allvarliga som inom domstolsväsendet. De tre pilotmål som lämnas in i dag kommer därför med säkerhet att följas av fler skadeståndskrav. Om det ska det bli någon ändring måste kränkningarna uppmärksammas, enskilda måste reagera och det måste bli konsekvenser för staten. CLARENCE CRAFOORD GUNNAR STRÖMMER


"Unga människor i Sverige begår allt grövre brott"

Summary: Länspolismästare Carin Götblad varnar för tilltagande ungdomsbrutalitet: På senare tid har vi sett mycket unga människor begå väldigt grova brott. Svenska ungdomar begår fler och värre brott än ungdomar i övriga Norden. Det framgår av en färsk undersökning av ungdomskriminalitet i de fyra nordiska huvudstäderna. Samtidigt blir de våldsbrott som ungdomar begår allt grövre, även bland mycket unga människor. Att våldet i vissa ungdomskretsar har blivit en del av en kultur är en direkt farlig utveckling. Tonåringars spärrar mot att ta till våld minskar och de tar med sig sin syn på våld in i andra sammanhang. Mot denna utveckling förslår inte fler repressiva insatser av polisen, utan det är nödvändigt att föräldrar och andra vuxna engagerar sig aktivt i arbetet mot ungdomskriminaliteten. Det skriver Stockholms länspolismästare Carin Götblad.

Antalet brott begångna av ungdomar har ökat under 2000-talet i Stockholms län och kan komma att fortsätta öka. Men det behöver inte betyda att ungdomar är mer brottsbenägna i dag. Förklaringen till den paradoxen är att antalet ungdomar i Stockholms län har ökat betydligt. År 2000 fanns det i länet 114.000 personer i åldrarna 15-20 år. I fjol hade antalet vuxit till drygt 140.000, en ökning med närmare 25 procent. I motsats till övriga landet fortsätter ökningen i Stockholms län under de kommande åren. Stockholmspolisen, och andra, måste planera och ha resurser för att möta denna ökning. För övrigt ökade antalet fällande domar för misshandel under samma period också med nästan 25 procent, väsentligt mer än i övriga riket. Vad betyder det ökande antalet ungdomar i praktiken? Jo, om 10 procent av ungdomarna begår våldsbrott var det år 2000 drygt 11.000, medan det år 2006 skulle ökat till hela 14.000 som begår våldsbrott. Men andelen som begick våldsbrott skulle fortfarande vara 10 procent. Det är en förklaring till att vi i den allmänna debatten kan möta så olika påståenden om hur utvecklingen av ungdomsbrott ser ut. En annan förklaring är densamma som gäller om narkotikamissbruket bland de unga: det är färre som missbrukar men missbruket är tyngre. Kort uttryckt: färre men värre. En nyligen publicerad undersökning visar just på detta. Den handlar om ungdomskriminalitet i de fyra nordiska huvudstäderna, och de svenska tonåringarna var, när det gällde stölder, just färre men värre. Inte lika stor andel av de svenska tonåringarna stal, men de gjorde sig skyldiga till desto fler brott. De flesta pojkar begår brott av något slag. När de blir äldre försvinner brottsligheten för nästan alla. Men några dras in i en kriminell livsstil och brottsligheten eskalerar. Därför måste hela samhället arbeta gemensamt för att förhindra ungdomars rekrytering till en kriminell livsstil. Det är här vi hittar morgondagens avancerade värdetransportrånare. De grövsta brottslingarna kommer inte från ingenstans. De går inte från ett laglydigt liv till grov kriminalitet. Nej, de rekryteras som unga till en kriminell livsstil, gör alltmer avancerade brott och hamnar till slut som ett av målen för våra satsningar mot den organiserade brottsligheten. På senare tid har vi sett mycket unga människor utföra väldigt grova brott. Det gäller till exempel grova rån, bland annat rån mot väktare med penningväskor, de så kallade trottoarrånen. Väktaren angrips på väg mellan bilen och banken/affären. Rånaren får tag i väskan och försvinner på en EU-moped. De våldsbrott som ungdomar begår tenderar att bli grövre. Våldet har i vissa ungdomskretsar blivit en del av en kultur, till exempel de organiserade ungdomslagsmål som blivit allt vanligare under senare år och som har sitt ursprung i fotbollshuliganismen. Att få stopp på dessa är viktigt. Att våldet blivit en del av vissa tonårskretsars kultur är mycket farligt. De unga människor som deltar tar också med sig sin syn på våld in i andra sammanhang. Det blir naturligt och kulturellt accepterat att ta till våld i andra situationer och tonåringarnas spärrar mot att ta till våld minskar. Vi ser att de tonåringar som deltar i dessa slagsmål också alltmer förekommer vid "vanlig" misshandel. När våld blir del av en ungdomskultur blir det oerhört svårt att bekämpa. Att bli bekämpade av polisen gör närmast att kulturen förstärks. Repressiva metoder är ingen framkomlig väg för att i grunden åstadkomma en förändring. I vart fall är det inte tillräckligt. Föräldrar, skolor, fritidsgårdar, sociala instanser, fältassistenter, idrottsklubbar, föräldraorganisationer, politiska ungdomsorganisationer, kyrkor, ja alla dessa och många därtill, måste engagera sig i arbetet för att motverka dessa organiserade slagsmål. Men det ska också sägas att dödligt våld är synnerligen ovanligt. I Sverige händer det en eller två gånger per år att en tonåring dödar en annan tonåring. Ofta handlar det då om personer med allvarliga psykiska problem. Stockholms län befinner sig i stark tillväxt. I fjol ökade antalet invånare med 28.000 personer. På tio år motsvarar detta invånarantalet i hela Malmö stad. Dessutom består inflyttningen i mycket hög grad av unga människor i åldersgruppen 20-29 år. Störst risk för att bli indragna och fastna i en kriminell livsstil har unga marginaliserade pojkar i våra mest utsatta områden. I Stockholms län finns det betydligt fler pojkar i sådan riskzon än i andra delar av landet. Denna sammanlagda bild har fått oss att bland annat vidta följande åtgärder : Dels att skapa möjligheter där vi från polisen kan ställa krav på att många tillsammans tar sitt ansvar och bli mer aktiva i arbetet mot ungdomskriminalitet. Problemen går inte att lösa med enbart polisiära metoder. Vi har till exempel skapat chefssamråd i alla polisdistrikt, där polisledningen samråder och samplanerar med de högsta beslutsfattarna i kommunerna. Dels måste vi lyssna på ungdomarna själva. Sedan två år tillbaka träffar jag regelbundet ett 30-tal tonåringar i Länspolismästarens ungdomsråd som berättar om sin erfarenhet av att vara ung i besvärliga områden. Vilket ger mig ovärderlig vägledning i hur polisen bör jobba och inte jobba. Ungdomsråd byggs nu upp i samtliga polisdistrikt i Stockholms län. Våra 15 nyöppnade poliskontor finns mitt ute i den besvärliga verkligheten och upprättar respekt för lag och ordning, samtidigt som de knyter värdefulla kontakter och bygger förtroende för polisen. Vi har stödcentrum för unga brottsoffer på alla större närpolisstationer och snart också för unga gärningsmän och deras föräldrar. Vi driver Våga Vittna, för att stödja de unga att vittna och anmäla brott. Ett särskilt samarbete med Maria ungdom gör det enklare för behövande ungdomar att få vård och behandling, en sammanhängande kedja från polisingripande till vårdinsats. Vi delar ut belöningar för att uppmuntra civilkurage. Många gånger är det uppenbart unga människor och en överrepresentation av pojkar och män med invandrarbakgrund bland dem som belönas för sina insatser. För att kunna underlätta för vuxna att engagera sig i arbetet mot ungdomskriminaliteten bygger vi ut Polisens volontärer. Visst är ungdomars kriminalitet ett polisiärt problem som ska angripas med polisiära medel. Vi arbetar med repressiva insatser inte minst mot den grova och organiserade brottsligheten. Men i första hand är umgdomskriminaliteten ett samhällsproblem som inte kan lösas med enbart repressiva åtgärder. Vi hör ofta vackra ord med denna innebörd. Den tragiska dödsmisshandeln på Kungsholmen för en tid sedan väckte hos många ett starkt engagemang. Detta måste leva vidare också när de största rubrikerna försvunnit. Att ungdomarna nu själva engagerar sig mot våld är mycket positivt. Men det är oerhört viktigt att vi vuxna svarar upp mot det. Vuxensamhället kommer att sättas på prov under det närmaste året. Var det bara ett tillfälligt känsloutbrott när alla strålkastare var riktade mot det hemska dådet på Kungsholmen? Eller var det en vändpunkt där politiker, föräldrar och andra vuxna bestämde sig för att ta ansvar för våra unga? CARIN GÖTBLAD


”Unga människor i Sverige begår allt grövre brott”

Summary: Länspolismästare Carin Götblad varnar för tilltagande ungdomsbrutalitet: På senare tid har vi sett mycket unga människor begå väldigt grova brott.Svenska ungdomar begår fler och värre brott än ungdomar i övriga Norden. Det framgår av en färsk undersökning av ungdomskriminalitet i de fyra nordiska huvudstäderna. Samtidigt blir de våldsbrott som ungdomar begår allt grövre, även bland mycket unga människor. Att våldet i vissa ungdomskretsar har blivit en del av en kultur är en direkt farlig utveckling. Tonåringars spärrar mot att ta till våld minskar och de tar med sig sin syn på våld in i andra sammanhang. Mot denna utveckling förslår inte fler repressiva insatser av polisen, utan det är nödvändigt att föräldrar och andra vuxna engagerar sig aktivt i arbetet mot ungdomskriminaliteten. Det skriver Stockholms länspolismästare Carin Götblad.

Antalet brott begångna av ungdomar har ökat under 2000-talet i Stockholms län och kan komma att fortsätta öka. Men det behöver inte betyda att ungdomar är mer brottsbenägna i dag. Förklaringen till den paradoxen är att antalet ungdomar i Stockholms län har ökat betydligt. År 2000 fanns det i länet 114 000 personer i åldrarna 15–20 år. I fjol hade antalet vuxit till drygt 140 000, en ökning med närmare 25 procent. I motsats till övriga landet fortsätter ökningen i Stockholms län under de kommande åren. Stockholmspolisen, och andra, måste planera och ha resurser för att möta denna ökning. För övrigt ökade antalet fällande domar för misshandel under samma period också med nästan 25 procent, väsentligt mer än i övriga riket. Vad betyder det ökande antalet ungdomar i praktiken? Jo, om 10 procent av ungdomarna begår våldsbrott var det år 2000 drygt 11 000, medan det år 2006 skulle ökat till hela 14 000 som begår våldsbrott. Men andelen som begick våldsbrott skulle fortfarande vara 10 procent. Det är en förklaring till att vi i den allmänna debatten kan möta så olika påståenden om hur utvecklingen av ungdomsbrott ser ut. En annan förklaring är densamma som gäller om narkotikamissbruket bland de unga: det är färre som missbrukar men missbruket är tyngre. Kort uttryckt: färre men värre. En nyligen publicerad undersökning visar just på detta. Den handlar om ungdomskriminalitet i de fyra nordiska huvudstäderna, och de svenska tonåringarna var, när det gällde stölder, just färre men värre. Inte lika stor andel av de svenska tonåringarna stal, men de gjorde sig skyldiga till desto fler brott. De flesta pojkar begår brott av något slag. När de blir äldre försvinner brottsligheten för nästan alla. Men några dras in i en kriminell livsstil och brottsligheten eskalerar. Därför måste hela samhället arbeta gemensamt för att förhindra ungdomars rekrytering till en kriminell livsstil. Det är här vi hittar morgondagens avancerade värdetransportrånare. De grövsta brottslingarna kommer inte från ingenstans. De går inte från ett laglydigt liv till grov kriminalitet. Nej, de rekryteras som unga till en kriminell livsstil, gör alltmer avancerade brott och hamnar till slut som ett av målen för våra satsningar mot den organiserade brottsligheten. På senare tid har vi sett mycket unga människor utföra väldigt grova brott. Det gäller till exempel grova rån, bland annat rån mot väktare med penningväskor, de så kallade trottoarrånen. Väktaren angrips på väg mellan bilen och banken/affären. Rånaren får tag i väskan och försvinner på en EU-moped. De våldsbrott som ungdomar begår tenderar att bli grövre. Våldet har i vissa ungdomskretsar blivit en del av en kultur, till exempel de organiserade ungdomslagsmål som blivit allt vanligare under senare år och som har sitt ursprung i fotbollshuliganismen. Att få stopp på dessa är viktigt. Att våldet blivit en del av vissa tonårskretsars kultur är mycket farligt. De unga människor som deltar tar också med sig sin syn på våld in i andra sammanhang. Det blir naturligt och kulturellt accepterat att ta till våld i andra situationer och tonåringarnas spärrar mot att ta till våld minskar. Vi ser att de tonåringar som deltar i dessa slagsmål också alltmer förekommer vid ”vanlig” misshandel. När våld blir del av en ungdomskultur blir det oerhört svårt att bekämpa. Att bli bekämpade av polisen gör närmast att kulturen förstärks. Repressiva metoder är ingen framkomlig väg för att i grunden åstadkomma en förändring. I vart fall är det inte tillräckligt. Föräldrar, skolor, fritidsgårdar, sociala instanser, fältassistenter, idrottsklubbar, föräldraorganisationer, politiska ungdomsorganisationer, kyrkor, ja alla dessa och många därtill, måste engagera sig i arbetet för att motverka dessa organiserade slagsmål. Men det ska också sägas att dödligt våld är synnerligen ovanligt. I Sverige händer det en eller två gånger per år att en tonåring dödar en annan tonåring. Ofta handlar det då om personer med allvarliga psykiska problem. Stockholms län befinner sig i stark tillväxt. I fjol ökade antalet invånare med 28 000 personer. På tio år motsvarar detta invånarantalet i hela Malmö stad. Dessutom består inflyttningen i mycket hög grad av unga människor i åldersgruppen 20–29 år. Störst risk för att bli indragna och fastna i en kriminell livsstil har unga marginaliserade pojkar i våra mest utsatta områden. I Stockholms län finns det betydligt fler pojkar i sådan riskzon än i andra delar av landet. Denna sammanlagda bild har fått oss att bland annat vidta följande åtgärder : Dels att skapa möjligheter där vi från polisen kan ställa krav på att många tillsammans tar sitt ansvar och bli mer aktiva i arbetet mot ungdomskriminalitet. Problemen går inte att lösa med enbart polisiära metoder. Vi har till exempel skapat chefssamråd i alla polisdistrikt, där polisledningen samråder och samplanerar med de högsta beslutsfattarna i kommunerna. Dels måste vi lyssna på ungdomarna själva. Sedan två år tillbaka träffar jag regelbundet ett 30-tal tonåringar i Länspolismästarens ungdomsråd som berättar om sin erfarenhet av att vara ung i besvärliga områden. Vilket ger mig ovärderlig vägledning i hur polisen bör jobba och inte jobba. Ungdomsråd byggs nu upp i samtliga polisdistrikt i Stockholms län. Våra 15 nyöppnade poliskontor finns mitt ute i den besvärliga verkligheten och upprättar respekt för lag och ordning, samtidigt som de knyter värdefulla kontakter och bygger förtroende för polisen. Vi har stödcentrum för unga brottsoffer på alla större närpolisstationer och snart också för unga gärningsmän och deras föräldrar. Vi driver Våga Vittna, för att stödja de unga att vittna och anmäla brott. Ett särskilt samarbete med Maria ungdom gör det enklare för behövande ungdomar att få vård och behandling, en sammanhängande kedja från polisingripande till vårdinsats. Vi delar ut belöningar för att uppmuntra civilkurage. Många gånger är det uppenbart unga människor och en överrepresentation av pojkar och män med invandrarbakgrund bland dem som belönas för sina insatser. För att kunna underlätta för vuxna att engagera sig i arbetet mot ungdomskriminaliteten bygger vi ut Polisens volontärer. Visst är ungdomars kriminalitet ett polisiärt problem som ska angripas med polisiära medel. Vi arbetar med repressiva insatser inte minst mot den grova och organiserade brottsligheten. Men i första hand är umgdomskriminaliteten ett samhällsproblem som inte kan lösas med enbart repressiva åtgärder. Vi hör ofta vackra ord med denna innebörd. Den tragiska dödsmisshandeln på Kungsholmen för en tid sedan väckte hos många ett starkt engagemang. Detta måste leva vidare också när de största rubrikerna försvunnit. Att ungdomarna nu själva engagerar sig mot våld är mycket positivt. Men det är oerhört viktigt att vi vuxna svarar upp mot det. Vuxensamhället kommer att sättas på prov under det närmaste året. Var det bara ett tillfälligt känsloutbrott när alla strålkastare var riktade mot det hemska dådet på Kungsholmen? Eller var det en vändpunkt där politiker, föräldrar och andra vuxna bestämde sig för att ta ansvar för våra unga? CARIN GÖTBLAD


"Sorgen kan inte skyndas på"

Summary: En vårdag 1977 tog Bengt livet av sig. Han var 23 år. Först trettio år senare var Niklas Rådström beredd att skriva en bok om saknaden efter sin bästa vän. "Unga människor har ofta inte mognaden att hantera sorg", säger han.

Niklas Rådström var tjugtre år när vännen Bengt hoppade från Västerbron i centrala Stockholm. En ung man med lust till livet, men som också var så rädd för livet att han valde döden. I sin nya bok, "En handfull regn" berättar Niklas Rådström om vänskapen med Bengt. Om två pojkar som blev bästa kompisar och följde varandra in i vuxenvärlden. Tills telefonen en dag ringde... Niklas Rådström minns knappt veckorna efter Bengts död. Han beskriver hur han känt ett raseri över det som hände, och att sorgen inte förmått avväpna vanmaktens vrede. Det har flera gånger skrämt honom. - Det är inte meningen att någon ska dö när man är så ung som Bengt och jag var. I den åldern ligger framtiden för en, den är ljus och full av hopp. Där har döden ingen plats och allra minst självmord, säger Niklas Rådström. Unga människor har sällan några erfarenheter att hantera svåra förluster, fortsätter han. Därför saknar de verktyg att bearbeta det svåra fullt ur. Ofta kapslar de i stället in sorgen för att klara att gå vidare i livet. - Unga har bra läkkött, och på ytan ser det ut som de hanterar sorgen smärtfritt. Men om den kapslas in kan den lätt bli en varböld. Och en böld som inte torkar ut påverkar till slut hela kroppen med olika psykiska och fysiska symtom. Enligt Niklas Rådström skapar människor gärna ritualer för att hålla dem vi älskar kvar i livet. Långt efter Bengts död genomförde Niklas själv små ritualer för att hålla vännen levande inom sig. Han åkte till exempel under lång tid aldrig över Västerbron, utan tog andra gator och vägar i stället. Men till slut märkte han att de "magiska försöken" blev tomma, inbäddade i en ceremoniell sorgeprocess som till slut inte hade någon mening. En vårdag långt senare står han vid Bengts grav. Om vännen varit i livet skulle han han ha varit drygt femtio år. Plötsligt minns Niklas Rådström klangen av hans röst, minspelet, oron och skrattet. Han minns händerna. Och mitt bland alla tårar ser hans sin döde väns fötter, kanske från när de satt på bryggan vid sjön i Hultafors. Han skrattar till. I sin bok skriver han att han har försökt tänka sig Bengt som trots allt lycklig någonstans. Han har tänkt att allt bara är ett missförstånd som snart ska redas ut, så att han och vännen kan skratta åt hur tokigt allt kan bli. Men framför graven inser han att det inte går att återkalla något av Bengt. Han är död och kvar finns saknanden. När någon begår självmord väcks extra många existentiella frågor. Vad är egentligen meningen med livet? Känslorna av skuld och skam blir ofta starka. Niklas Rådström har själv upplevt detta. Borde han märkt att Bengt inte mådde bra? Efter minnesstunden på Skogskyrkogården drabbades Niklas Rådström inom loppet av ett halvår av sex dödsfall i sin närhet. Styvsonens pappa, hans egen styvpappa, en av hans bästa vänner ... Sorgen bidrog till att han fick en depression. Psykoanalysens skapare, läkaren Sigmund Freud, såg sorgen som en väg att inse att världen inte längre är densamma utan rymmer en svår förlust. Att sörja är en väg att anpassa sig till det nya livet, där den man älskat inte längre finns kvar. I depressionen, melankolin, verkar den yttre världen vara densamma. Den inre däremot förefaller tömd på liv och utan någon som helst mening. Själv fick Niklas Rådström hjälp av läkare att ta sig ur sitt depressionstillstånd. - Sorg är en naturlig och nödvändig bearbetning som måste få ta tid. När det gäller Bengt var jag ung och gick vidare i livet ganska snabbt. Kanske måste det vara så. Livsglädjen hos en ung människa övertrumfar känslan av sorg. Niklas Rådström tycker att det finns en "förfärande dålig insikt om sorgearbete och dess verkningar hos dem som vi satt att besluta kring samhällets prioriteringar". Senast uttryckt i Socialstyrelsens nya anvisningar för hur länge människor ska få vara sjukskrivna för olika sjukdomar och symtom, till exempel sorgereaktioner. - Sorg är ingen sjukdom, snarare ett friskhetstecken. Men sorgen kan kräva att man är hemma en tid. Den går inte att mäta, och kan inte skyndas på för att politiker vill spara pengar. Sorgen hos en människa som upplever en svår förlust har flera skeenden. För många kan det kännas tryggt att inse att den första chocken övergår i andra faser, tror Niklas Rådström. Förra veckan - på alla helgons dag - var kyrkogårdarna runt om i landet fyllda av människor, gravljus och lyktor. Unga och gamla samlades. Inte för att de måste, säger Niklas Rådström, utan för att de ville hedra sina döda. Hålla kvar dem i minnet och i en mening göra dem levande igen. I slutet av boken "En handfull regn" står följande: "Vad jag än försöker intala mig var Bengts död meningslös och onödig. Bengts död var förgäves. Hans liv var det inte." - Boken är nog en del i min sorgeprocess, en process som aldrig blir klar. Det är inte som när byggmästaren uppför ett nyckelfärdigt hus som är klart när han lämnar över nyckeln till den som ska flytta in. Sorgen finns där alltid - men det gäller att inte fastna i den. Chockfasen. Den startar efter det Chockfasen. Den startar efter det första svåra beskedet. En del skriker rakt ut i sorg och förtvivlan. Andra är samlade, kan fortsätta med det de höll på med som om inget hänt. Kontrollfasen. Den sörjande ska klara av de praktiska frågor som följer efter ett dödsfall: begravning, bouppteckning med mera. Då brukar de flesta hålla tillbaka sina känslor. Efter begravningen upphör lätt det dagliga stödet från omgivningen. Nu börjar den sörjande på allvar att möta sorgen. Reaktionsfasen. Den som drabbats av en svår förlust överväldigas ofta av starka känslor: Ilska, skam, skuld, rädsla, förtvivlan ... Att stänga in sorgen kan påverka det fortsatta välbefinnandet. Bearbetningsfasen. Den sörjande lär sig långsamt att blicka framåt. Ett första tecken kan vara att man för första gången sedan dödsfallet skrattar så att det känns i hela kroppen. Nyorienteringsfasen. Denna fas pågår resten av livet. Man måste alltid leva med sin förlust. Gränsen mellan de olika faserna är inte knivskarp, och en sörjande kan befinna sig i flera av dem samtidigt. Hur ska man möta en sörjande? I chockfasen är omhändertagande A och O. Vid kontakt med sjukvård och polis måste hjälpen komma snabbt, och de som hjälper vara trygga och kunniga. Under reaktionsfasen försöker många trösta. Men det fungerar sällan i akut sorg. I stället handlar det om att förmedla att sorgereaktioner tar tid. Under bearbetningsfasen behövs medmänniskor som följer med på bio, konserter och kanske som ressällskap. Det viktigaste är att inte ta över sådant som sörjande kan klara själv, utan att vara stöttande. Ovanstående bygger på boken "Sorgens olika ansikten" som presenterades den 6 november.


”Sorgen kan inte skyndas på”

Summary: En vårdag 1977 tog Bengt livet av sig. Han var 23 år. Först trettio år senare var Niklas Rådström beredd att skriva en bok om saknaden efter sin bästa vän. ”Unga människor har ofta inte mognaden att hantera sorg”, säger han.

Niklas Rådström var tjugotre år när vännen Bengt hoppade från Västerbron i centrala Stockholm. En ung man med lust till livet, men som också var så rädd för livet att han valde döden. I sin nya bok, ”En handfull regn” berättar Niklas Rådström om vänskapen med Bengt. Om två pojkar som blev bästa kompisar och följde varandra in i vuxenvärlden. Tills telefonen en dag ringde ... Niklas Rådström minns knappt veckorna efter Bengts död. Han beskriver hur han känt ett raseri över det som hände, och att sorgen inte förmått avväpna vanmaktens vrede. Det har flera gånger skrämt honom. – Det är inte meningen att någon ska dö när man är så ung som Bengt och jag var. I den åldern ligger framtiden för en, den är ljus och full av hopp. Där har döden ingen plats och allra minst självmord, säger Niklas Rådström. Unga människor har sällan några erfarenheter av att hantera svåra förluster, fortsätter han. Därför saknar de verktyg att bearbeta det svåra fullt ut. Ofta kapslar de i stället in sorgen för att klara att gå vidare i livet. – Unga har bra läkkött, och på ytan ser det ut som att de hanterar sorgen smärtfritt. Men om den kapslas in kan den lätt bli en varböld. Och en böld som inte torkar ut påverkar till slut hela kroppen med olika psykiska och fysiska symtom. Enligt Niklas Rådström skapar människor gärna ritualer för att hålla dem vi älskar kvar i livet. Långt efter Bengts död genomförde Niklas själv små ritualer för att hålla vännen levande inom sig. Han åkte till exempel under lång tid aldrig över Västerbron, utan tog andra gator och vägar i stället. Men till slut märkte han att de ”magiska försöken” blev tomma, inbäddade i en ceremoniell sorgeprocess som till slut inte hade någon mening. En vårdag långt senare står han vid Bengts grav. Om vännen varit i livet skulle han han ha varit drygt femtio år. Plötsligt minns Niklas Rådström klangen av hans röst, minspelet, oron och skrattet. Han minns händerna. Och mitt bland alla tårar ser han sin döde väns fötter, kanske från när de satt på bryggan vid sjön i Hultafors. Han skrattar till. I sin bok skriver han att han har försökt tänka sig Bengt som trots allt lycklig någonstans. Han har tänkt att allt bara är ett missförstånd som snart ska redas ut, så att han och vännen kan skratta åt hur tokigt allt kan bli. Men framför graven inser han att det inte går att återkalla något av Bengt. Han är död och kvar finns saknanden. När någon begår självmord väcks extra många existentiella frågor. Vad är egentligen meningen med livet? Känslorna av skuld och skam blir ofta starka. Niklas Rådström har själv upplevt detta. Borde han ha märkt att Bengt inte mådde bra? Efter minnesstunden på Skogskyrkogården drabbades Niklas Rådström inom loppet av ett halvår av sex dödsfall i sin närhet. Styvsonens pappa, hans egen styvpappa, en av hans bästa vänner ... Sorgen bidrog till att han fick en depression. Psykoanalysens skapare, läkaren Sigmund Freud, såg sorgen som en väg att inse att världen inte längre är densamma utan rymmer en svår förlust. Att sörja är en väg att anpassa sig till det nya livet, där den man älskat inte längre finns kvar. I depressionen, melankolin, verkar den yttre världen vara densamma. Den inre däremot förefaller tömd på liv och utan någon som helst mening. Själv fick Niklas Rådström hjälp av läkare att ta sig ur sitt depressionstillstånd. – Sorg är en naturlig och nödvändig bearbetning som måste få ta tid. När det gäller Bengt var jag ung och gick vidare i livet ganska snabbt. Kanske måste det vara så. Livsglädjen hos en ung människa övertrumfar känslan av sorg. Niklas Rådström tycker att det finns en ”förfärande dålig insikt om sorgearbete och dess verkningar hos dem som vi satt att besluta kring samhällets prioriteringar”. Senast uttryckt i Socialstyrelsens nya anvisningar för hur länge människor ska få vara sjukskrivna för olika sjukdomar och symtom, till exempel sorgereaktioner. – Sorg är ingen sjukdom, snarare ett friskhetstecken. Men sorgen kan kräva att man är hemma en tid. Den går inte att mäta, och kan inte skyndas på för att politiker vill spara pengar. Sorgen hos en människa som upplever en svår förlust har flera skeenden. För många kan det kännas tryggt att inse att den första chocken övergår i andra faser, tror Niklas Rådström. Förra veckan – på alla helgons dag – var kyrkogårdarna runt om i landet fyllda av människor, gravljus och lyktor. Unga och gamla samlades. Inte för att de måste, säger Niklas Rådström, utan för att de ville hedra sina döda. Hålla kvar dem i minnet och i en mening göra dem levande igen. I slutet av boken ”En handfull regn” står följande: ”Vad jag än försöker intala mig var Bengts död meningslös och onödig. Bengts död var förgäves. Hans liv var det inte.” – Boken är nog en del i min sorgeprocess, en process som aldrig blir klar. Det är inte som när byggmästaren uppför ett nyckelfärdigt hus som är klart när han lämnar över nyckeln till den som ska flytta in. Sorgen finns där alltid – men det gäller att inte fastna i den. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34