”Lena Ek måste ta hänsyn till fattigas behov av el”

Summary: Dagens klimatförhandlingar i Doha. För att en global överenskommelse om klimatet ska kunna nås krävs att de rika länderna tar hänsyn till fattiga länders behov av mera el. De kan göras genom att de rika länderna subventionerar förnybar energiproduktion i fattigare länder, skriver Naturskyddsföreningens Svante Axelsson.

När miljöminister Lena Ek (C) landar i Doha i dag har hon som företrädare för ett rikt land i klimatförhandlingarna ett stort ansvar. Jordens klimat är på väg att bli fyra grader varmare, enligt en ny rapport från Världsbanken. Samtidigt lever var femte invånare på klotet under så knappa förhållanden att de ännu inte har fått tillgång till el. För att de fattiga länderna ska få en genväg till billig, förnybar energi måste Sverige dels öronmärka pengar till den så kallade gröna fonden, dels upprätta bilaterala avtal direkt med länder. Om fattiga människors behov inte tas på allvar så minskar förutsättningarna för en global överenskommelse för klimatet. Det kräver stora investeringar i förnybar energi så att länderna i syd kan gå direkt på hållbara energilösningar, utan att passera fossila bränslen. En lösning på detta är garantipriser, så kallade feed-in-tariffer. Principen är enkel och beprövad och används redan i en rad länder i syd. Genom att ge ett garantipris för förnybar el som levereras ut på nätet kan både privata och offentliga investerare räkna hem en vinst som de inte skulle göra om de konkurrerade med fossil energi på marknadens villkor. Samtidigt kan denna annars ibland dyrare energi säljas till konsumenter för ett pris som även fattiga människor och länder klarar av att betala. Skillnaden i det pris konsumenten betalar och producentens ersättning är en subvention som bekostas av industriländerna, enligt principerna i klimatkonventionen. För att införa systemet i många utvecklingsländer behöver världens länder komma överens om att betala för det till en global energifond, den så kallade gröna fonden. Fonden beslutades under klimatförhandlingarna i Cancún i Mexico för två år sedan för att skapa rejäla resurser för att finansiera klimatprojekt i de fattigare länderna och bygga upp system för att stödja de u-länder som drabbas av klimatförändringarna. Genom garantipriser blir investeringar i förnybar energi plötsligt högintressanta. Garantipriser innebär därför möjligheter för näringslivet, inte minst i Sverige, att bidra till omställningen. Fler jobb, företagsvinster och skatteintäkter i i-länderna ökar viljan att satsa pengar. Men en större tillgång till el stimulerar också till jobb och företagsvinster i u-länderna. Systemet har också den stora fördelen att det minskar risken för korruption eftersom subventionen betalas ut först när den fossilfria elektriciteten levereras. När Lena Ek sätter sig i förhandlingarna i dag måste hon lägga upp pengar på bordet för att möjliggöra en genväg till fossilfri utveckling för de fattiga länderna. Andra EU-länder lär göra det. Det är en nyckelfråga för att skapa ökat förtroende mellan fattiga och rika. Sverige bör också acceptera att kommande koldioxidskatt på flyg och sjöfart kan gå direkt till den globala miljöfonden utan att passera det svenska finansdepartementet. Det ger nämligen stabila intäkter till den gröna omställningsfonden. Sverige är ett av de länder som i dag blockerar öronmärkta pengar till den gröna fonden, vilket försvårar förhandlingarna eftersom just öronmärkning av skatteintäkter är en förutsättning för att säkra inkomster för de länderna i Syd. Men det går också att börja i mindre skala. Sverige kan gå före på egen hand och skapa lokala garantipriser i väntan på att den globala fonden får medel. Lena Ek skulle kunna satsa direkt på förnybar el i ett enstaka land eller region, till exempel Kenya, som redan har systemet för feed-in-tariffer men saknar medel. Inför klimatmötet uppmärksammade Lena Ek i veckan det lönsamma med att skärpa EU:s klimatmål för att minska utsläppen och hejda den globala uppvärmningen. Det är därför obegripligt att Sverige inte stöder Storbritanniens förslag att helt enkelt skrota 1,7 miljarder utsläppsrätter. Det skulle i praktiken minska EU:s utsläpp med 30 procent i ett slag. Det skulle också vara ett köttben att lägga upp på förhandlingsbordet i Doha för att visa de rikare ländernas goda vilja. Men Sverige stöttar inte detta förslag. Det är skamligt. Att skrota utsläppsrätter är oerhört billigt eftersom det just nu finns överskott av utsläppsrätter och priset är så lågt som ca 7 öre per kg utsläpp. En skrotning av utsläppsrätter skulle också öka priset på resterande utsläppsrätter vilket är bra för ländernas statsintäkter och ökar lönsamheten i att investera i förnybar energi. FN:s klimatförhandlingar är det forum världen har för det helt nödvändiga globala klimatarbetet. Genom egna utsläppsminskningar och satsningar på gröna fonden har Sveriges och EU:s politiska ledare en unik möjlighet att vara den region som lyckas överbrygga spänningarna mellan de rika länderna och de fattiga. Det skulle vara ett steg på väg bort från både den ekonomiska krisen och klimatkrisen. Svante Axelsson, generalsekreterare Naturskyddsföreningen


Grundlag under stress

Summary: Det bästa man kan säga om Egyptens nya förslag till konstitution är att det kunde ha varit värre.

Alla vet att det är dyrt att anlita billiga hantverkare. För Egypten gäller i dag följande sanning: En grundlag blir inte bättre än de människor som arbetar fram den – däremot kan den bli sämre om de får för lite tid. Landets nya förslag till konstitution, som röstades igenom i en maratonsession natten till fredagen, kunde förvisso ha varit värre. Men bra är utkastet inte, mycket på grund av att det togs fram i sedvanligt egyptiskt kaos. Oppositionella, som kristna, liberaler och kvinnor, har i protest mot islamistisk dominans hoppat av rådet som skrivit förslaget. Arbetet och omröstningen skedde dessutom under stor brådska, vilket ytterligare delat nationen och fått kritiker att kalla konstitutionen ett hafsverk. Och dessutom: den röstades igenom till ekot av våldsamma demonstrationer mot Muslimska brödraskapets president Muhammad Mursi som nyss lagt fram sina kontroversiella dekret som ger honom mer makt. För att gjuta olja på protestvågorna talar Mursi om sina dekret som ”precisionskirurgi” för att rädda Egypten. Vari precisionen består hade andra bedömare synnerligen svårt att se, snarare framstod det som att bota nageltrång genom att amputera armen. Presidenten lovar att slopa dekreten så snart en ny konstitution finns på plats, men det är en tidpunkt ännu skriven i stjärnorna. Oppositionen avser nämligen att rösta nej i folkomröstningen om grundlagen, som ska ske om ett par veckor. Och kanske vore det lika bra. Förslaget har nämligen allvarliga brister, vilket bland andra människorättsorganisationen Human Rights Watch pekar på. Till exempel slås fast att Egyptens försvarsminister inte får vara civil, vilket gör att militärens roll som stat i staten, skyddad för civil insyn, säkras. Den nya grundlagen innehåller visserligen en paragraf om yttrandefrihet, men det är enligt två andra stycken förbjudet att förolämpa individer och profeter. Förutom att de är motsägelsefulla strider formuleringarna mot internationella mänskliga rättigheter. Kristna och judar garanteras fortsatt religionsfrihet i landet – en ”frihet” som många kan vittna om är starkt begränsad i praktiken – men det sägs inget om andra minoritetsreligioner. Likaså finns stora frågetecken vad gäller kvinnornas rättigheter, bland annat en paragraf som talar om kvinnans plikter gentemot sin familj. Den bästa nyheten i förslaget till grundlag är att presidentens maktinnehav begränsas till två mandatperioder, eller 8 år. Det är ett gigantiskt demokratiskt framsteg för ett land vars förre (icke valde) president var planterad på tronen i tre decennier. Nu hoppas Muhammad Mursi och Brödraskapet att, trots kritiken, kunna mobilisera sina väljare än en gång och få igenom den haltande grundlagen. Om han lyckas med det kvarstår en ännu större utmaning, landets ekonomi. Med ett budgetunderskott på 11 procent av BNP och minskande turistinkomster ställs hoppet till ett lån på 35 miljarder kronor från Internationella valutafonden. För den egyptiska väljaren är nämligen ekonomin en betydligt viktigare fråga än sharialagar, religiösa rättigheter och försvarsministerns tidigare yrke. Plånboksfrågorna lär avgöra Mursis politiska framtid.


”Kärnkraft nödvändig för att bromsa temperaturökningen”

Summary: Tysk felprioritering. Tyskland har beslutat att avveckla kärnkraften. I stället producerar man el i kolkraftverk, med enorma koldioxidutsläpp som följd. Det är fel väg att gå. Ska vi ta klimathotet på allvar behövs kärnkraften i Tyskland, Sverige och övriga världen, skriver Stephan Pomp, professor i tillämpad kärnfysik.

I dagarna är världens ledare återigen samlade för att diskutera klimatfrågan. Denna gång är det i Doha, Qatar, där miljöminister Lena Ek, hennes tyska motsvarighet Peter Altmaier och många fler under FN:s paraply ska hitta lösningar på hur man säkerställer att den globala temperaturökningen stannar under två grader Celsius. Tyvärr verkar deras ansträngningar redan från början vara dömda att misslyckas. Dels för att Världsbankens nyss släppta rapport varnar för att temperaturökningen riskerar att bli hela fyra grader under detta århundrade. Och dels för att det kommer att bli svårt att övertyga andra länder om behovet av att minska sina växthusgasutsläpp om Tyskland, som ligger på en sjätte plats i den globala utsläppsligan, följer upp sitt beslut att stänga sina kärnkraftverk till år 2022. Det tyska beslutet om kärnkraftavveckling bejublas av många inom miljörörelsen. Men är det verkligen ett bra beslut för klimatet? Är det verkligen etiskt försvarbart att avveckla kärnkraft istället för kolkraft? Borde inte Tyskland, där varje producerat kilowattimme elektricitet orsakar cirka 20 gånger högre koldioxidutsläpp än i Sverige, prioritera stängningen av sina fossila kraftverk? Svaret på den sista frågan borde rimligen vara ett ja – oavsett vad man tycker om kärnkraftens långfristiga vara eller ickevara. Att Tyskland ändå föredrar att stänga kärnkraftverken har förstås sina orsaker. Det handlar om Merkels politiska överlevnad – i sviterna efter Fukushima – men också om att bevara den betydande och statligt subventionerade kolgruvsindustrin. Och detta samtidigt som man kan visa upp en gigantisk satsning på sol- och vindenergi. Det handlar alltså om en win-win-win-situation för den tyska regeringen. Men bra för klimatet är det inte. En nationell satsning på sol- och vindenergi – där flera tiodels procent av Tysklands BNP varje år kommer att investeras – är på många sätt beundransvärd. Det kan ju vara värt att pröva vad de så kallade alternativa energislagen förmår, och att se om Tysklands elproduktion och elnät klarar av den planerade snabba och storskaliga omställningen. Men det handlar också om att göra tuffa val. Och tyvärr prioriterar Merkel och hennes Tyskland helt fel när kärnkraften fasas ut. En satsning med målsättningen att stänga merparten av kolkraftverken – vilka i dag tillsammans med gas- och oljekraftverk står för runt 60 procent av Tysklands elproduktion – hade däremot varit värd en stående ovation. Där hade industrilandet Tyskland kunnat visa vägen och att klimatfrågan är viktig. I stället stänger man kärnkraftverk som producerar el med mycket låga koldioxidutsläpp och annonserar, utan att möta större protester, byggandet av nya kolkraftverk. Att detta förhärligas av den stora merparten inom miljörörelsen är svårt att begripa. I det globala perspektivet, som måste tillämpas i miljöfrågor, lägger man de facto över ansvaret på andra länder att reducera utsläppen av växthusgaser. Ofta handlar det om länder i exempelvis Afrika och Asien som har svårt att minska sina utsläpp – och som tvärtom kan ha behov av att öka dessa i syfte att höja levnadsstandarden. Några hårda och lätt kontrollerbara siffror är på sin plats. Enligt International Energy Agency (IEA) är medelvärdet för hur mycket koldioxidutsläpp en kilowattimme el orsakar 22 gram för Sverige och 468 gram för Tyskland (åren 2008–2010). Sverige producerar cirka hälften av sin el från vattenkraft och den andra hälften från kärnkraft. Tyskland använder till 60 procent fossilkraft. Motsvarande siffra för Frankrike, som har cirka 75 procent kärnkraft, ligger på 77 gram. Polen, med nästan bara kolkraft, ligger på hela 798 gram medan Danmark, med världens högsta andel vindkraft, ligger på 385 gram per kilowattimme el. Att Danmark ligger så högt är inte vindkraftens fel, utan beror på att man föredrar det fossila framför nukleär baskraft. Med tanke på dessa siffror och det allt större klimathotet borde miljörörelsen ta sig en funderare. Man borde åtminstone omvärdera sina prioriteringar istället för att med blind eufori heja på Tysklands fossila vägval. Glädjande steg i rätt riktning noteras i Storbritannien, där namnkunniga personer som George Monbiot numera argumenterar för kärnkraft och där tidningen The Independent nyligen kunde berätta att företrädare för både vindkraft- och kärnkraftsindustrin för första gången tillsammans uppmanade premieministern David Cameron att skärpa lagstiftningen i syfte att begränsa koldioxidutsläppen från elproduktionen. I Tyskland är det tyvärr andra tongångar. Den redan verkställda avstängningen av nästan hälften av alla tyska kärnkraftverk har lett till ökad användning av fossilkraft och ökar därmed Tysklands koldioxidutsläpp. I en rapport av den grönfärgade Heinrich Böll Stiftung lyckas dock skribenten Craig Morris med konststycket att hävda att Tyskland faktiskt har rätt att öka sina utsläpp eftersom man alldeles säkert kommer att uppfylla Kyotoprotokollets mål och hävdar dessutom att handeln med utsläppsrätter säkerställer att koldioxidutsläppen är begränsade. Är det slutet på den gröna rörelsen? Betyder det att man är nöjd med nuvarande utsläppshandel och menar att denna handel kommer att rädda länder som Bangladesh från allt värre översvämningskatastrofer när både Arktis och Grönlandsisen håller på att helt smälta bort? Betyder det att man menar att Kyotoprotokollet kommer att begränsa ökenutbredningen runtom i världen och förhindra fler värmeböljor som numera nästan årligen orsakar tusentals döda även i Europa? Jag hävdar inte att kärnkraft är helt problemfri. Precis som med alla teknologier behöver säkerheten förbättras. Men kärnkraft är en kraftfull energikälla med mycket låga koldioxidutsläpp per kilowattimme och bör därför spela en betydande roll i den globala energiförsörjningen. Därför hävdar jag att vi, om vi tar klimathotet på allvar och tänker globalt, behöver kärnkraft såväl i Sverige, Tyskland och övriga världen. Det är bara att hoppas att den breda miljörörelsen inser detta när tid är.  Stephan Pomp, professor i tillämpad kärnfysik vid Uppsala universitet, tysk och svensk medborgare


"Kärnkraft nödvändig för att bromsa temperaturökningen"

Summary: Tysk felprioritering. Tyskland har beslutet att avveckla kärnkraften. Istället producerar man el i kolkraftverk, med enorma koldioxidutsläpp som följd. Det är fel väg att gå. Ska vi ta klimathotet på allvar behövs kärnkraften i Tyskland, Sverige och övriga världen, skriver Stephan Pomp, professor i tillämpad kärnfysik.

I dagarna är världens ledare återigen samlade för att diskutera klimatfrågan. Denna gång är det i Doha, Qatar, där miljöminister Lena Ek, hennes tyska motsvarighet Peter Altmaier och många fler under FN:s paraply ska hitta lösningar på hur man säkerställer att den globala temperaturökningen stannar under två grader Celsius. Tyvärr verkar deras ansträngningar redan från början vara dömda att misslyckas. Dels för att Världsbankens nyss släppta rapport varnar för att temperaturökningen riskerar att bli hela fyra grader under detta århundrade. Och dels för att det kommer att bli svårt att övertyga andra länder om behovet av att minska sina växthusgasutsläpp om Tyskland, som ligger på en sjätte plats i den globala utsläppsligan, följer upp sitt beslut att stänga sina kärnkraftverk till år 2022. Det tyska beslutet om kärnkraftavveckling bejublas av många inom miljörörelsen. Men är det verkligen ett bra beslut för klimatet? Är det verkligen etiskt försvarbart att avveckla kärnkraft istället för kolkraft? Borde inte Tyskland, där varje producerat kilowattimme elektricitet orsakar cirka 20 gånger högre koldioxidutsläpp än i Sverige, prioritera stängningen av sina fossila kraftverk? Svaret på den sista frågan borde rimligen vara ett ja - oavsett vad man tycker om kärnkraftens långfristiga vara eller ickevara. Att Tyskland ändå föredrar att stänga kärnkraftverken har förstås sina orsaker. Det handlar om Merkels politiska överlevnad - i sviterna efter Fukushima - men också om att bevara den betydande och statligt subventionerade kolgruvsindustrin. Och detta samtidigt som man kan visa upp en gigantisk satsning på sol- och vindenergi. Det handlar alltså om en win-win-win situation för den tyska regeringen. Men bra för klimatet är det inte. En nationell satsning på sol- och vindenergi - där flera tiodels procent av Tysklands BNP varje år kommer att investeras - är på många sätt beundransvärd. Det kan ju vara värt att pröva vad de så kallade alternativa energislagen förmår, och att se om Tysklands elproduktion och elnät klarar av den planerade snabba och storskaliga omställningen. Men det handlar också om att göra tuffa val. Och tyvärr prioriterar Merkel och hennes Tyskland helt fel när kärnkraften fasas ut. En satsning med målsättningen att stänga merparten av kolkraftverken - vilka i dag tillsammans med gas- och oljekraftverk står för runt 60 procent av Tysklands elproduktion - hade däremot varit värd en stående ovation. Där hade industrilandet Tyskland kunnat visa vägen och att klimatfrågan är viktig. Istället stänger man kärnkraftverk som producerar el med mycket låga koldioxidutsläpp och annonserar, utan att möta större protester, byggandet av nya kolkraftverk. Att detta förhärligas av den stora merparten inom miljörörelsen är svårt att begripa. I det globala perspektivet, som måste tillämpas i miljöfrågor, lägger man de facto över ansvaret på andra länder att reducera utsläppen av växthusgaser. Ofta handlar det om länder i exempelvis Afrika och Asien som har svårt att minska sina utsläpp - och som tvärtom kan ha behov av att öka dessa i syfte att höja levnadsstandarden. Några hårda och lätt kontrollerbara siffror är på sin plats. Enligt International Energy Agency (IEA) är medelvärdet för hur mycket koldioxidutsläpp en kilowattimme el orsakar 22 g för Sverige och 468 g för Tyskland (åren 2008-2010). Sverige producerar cirka hälften av sin el från vattenkraft och den andra hälften från kärnkraft. Tyskland använder till 60 procent fossilkraft. Motsvarande siffra för Frankrike, som har cirka 75 procent kärnkraft, ligger på 77 g. Polen, med nästan bara kolkraft, ligger på hela 798 g medan Danmark, med världens högsta andel vindkraft, ligger på 385 g per kilowattimme el. Att Danmark ligger så högt är inte vindkraftens fel, utan beror på att man föredrar det fossila framför nukleär baskraft. Med tanke på dessa siffror och det allt större klimathotet borde miljörörelsen ta sig en funderare. Man borde åtminstone omvärdera sina prioriteringar istället för att med blind eufori heja på Tysklands fossila vägval. Glädjande steg i rätt riktning noteras i Storbritannien, där namnkunniga personer som George Monbiot numera argumenterar för kärnkraft och där tidningen The Independent nyligen kunde berätta att företrädare för både vindkraft- och kärnkraftsindustrin för första gången tillsammans uppmanade premieministern David Cameron att skärpa lagstiftningen i syfte att begränsa koldioxidutsläppen från elproduktionen. I Tyskland är det tyvärr andra tongångar. Den redan verkställda avstängningen av nästan hälften av alla tyska kärnkraftverk har lett till ökad användning av fossilkraft och ökar därmed Tysklands koldioxidutsläpp. I en rapport av den grönfärgade Heinrich Böll Stiftung lyckas dock skribenten Craig Morris med konststycket att hävda att Tyskland faktiskt har rätt att öka sina utsläpp eftersom man alldeles säkert kommer att uppfylla Kyotoprotokollets mål och hävdar dessutom att handeln med utsläppsrätter säkerställer att koldioxidutsläppen är begränsade. Är det slutet på den gröna rörelsen? Betyder det att man är nöjd med nuvarande utsläppshandel och menar att denna handel kommer att rädda länder som Bangladesh från allt värre översvämningskatastrofer när både Arktis och Grönlandsisen håller på att helt smälta bort? Betyder det att man menar att Kyotoprotokollet kommer att begränsa ökenutbredningen runtom i världen och förhindra fler värmeböljor som numera nästan årligen orsakar tusentals döda även i Europa? Jag hävdar inte att kärnkraft är helt problemfri. Precis som med alla teknologier behöver säkerheten förbättras. Men kärnkraft är en kraftfull energikälla med mycket låga koldioxidutsläpp per kilowattimme och bör därför spela en betydande roll i den globala energiförsörjningen. Därför hävdar jag att vi, om vi tar klimathotet på allvar och tänker globalt, behöver kärnkraft såväl i Sverige, Tyskland och övriga världen. Det är bara att hoppas att den breda miljörörelsen inser detta när tid är. Stephan Pomp, professor i tillämpad kärnfysik vid Uppsala universitet, tysk och svensk medborgare.


”Gud får inte vara med när skolan samlas i kyrkan”

Summary: Olaglig påverkan. Advent står för dörren och då återkommer alltid debatten om skolan kan samlas i kyrkan. Vårt svar är ja – om det inte finns några religiösa inslag i ceremonin. Ytterst är det rektorn som ska hantera situationen. Därför har vi tagit fram en juridisk vägledning för rektorerna, skriver Anna Ekström och Claes-Göran Aggebo på Skolverket.

Advent nalkas och med det debatten om skolans relation till kyrkan. Det är en fråga som ofta väcker starka känslor. Det visar sig inte minst genom att Skolverket inför skolavslutningar och advent brukar kontaktas av skolor som vill ha vägledning för att kunna uppfylla skollagens krav att skolan ska vara icke-konfessionell. Att den svenska skolan är icke-konfessionell slås fast i skollagen som riksdagen har beslutat om. Det är det vi alla har att förhålla oss till. Att skolan är icke-konfessionell innebär att det inte får förekomma religiösa inslag som till exempel bön, välsignelse eller trosbekännelse i utbildningen. Eleverna ska inte behöva utsättas för religiös påverkan i skolan. Fristående skolor med konfessionell inriktning undantas delvis från regeln. Att elever i grundskolan har skolplikt och är skyldiga att delta i skolans verksamheter, som till exempel avslutningar och samlingar i advent, ger ytterligare en dimension till frågan. Skolverket har slagit fast att det är möjligt att ha skolavslutning i kyrkan och att en präst kan medverka. Kravet är att det inte får förekomma konfessionella inslag. Men är det då möjligt att över huvud taget ha en samling i kyrkan i advent som ju i sig är en religiös högtid? Vi menar att det är möjligt. En sådan samling får dock inte rymma religiösa inslag som bön, välsignelse, trosbekännelse, predikan eller annan form av förkunnelse. Det är därför inte tillåtet att ha en adventssamling i kyrkan om prästen förmedlar religiösa budskap. Det kan förstås uppfattas som motsägelsefullt – en religiös högtid utan religiösa inslag. Men med dagens lagstiftning så är det den enda lösningen för att kunna förena skolors vilja att samlas i kyrkan med lagstiftningens krav. Det är begripligt att den här frågan väcker debatt och starka känslor. Nationell lagstiftning ställs mot lokala viljor och intressen. Föräldrar som vill att deras barn ska få vara i kyrkan ställs mot föräldrar som inte vill att deras barn ska vara kyrkan. Skolans uppdrag att förmedla kunskap ställs mot kyrkans uppdrag att förmedla den kristna tron. Det är förståeligt om en präst inte kan acceptera att skolan dikterar vad han eller hon får säga och göra i sitt ämbete. Men det är rektorn som har ansvaret för innehållet även när skolan har en samling i kyrkan. Det ansvaret kan aldrig överlåtas till kyrkan. Om inte skolan och kyrkan kan komma överens så måste rektorn avstå från att ha samlingen i kyrkan. Däremot har vi självklart inga synpunkter på om kyrkan vill anordna en frivillig samling för elever, föräldrar och skolpersonal utanför skoltid och utanför skolans verksamhet. Det är rektorn som beslutar och som behöver hantera situationen. Därför har vi tagit fram en juridisk vägledning som ger rektorn en bra grund att utgå ifrån. Den anger inte hur skolan ska göra i varje enskild detalj eller tänkbar situation. Det är bara rektorn som kan och ska göra en bedömning av hur just deras skola ska utforma en eventuell adventssamling i kyrkan. I den återkommande debatten inför skolavslutningar och advent brukar det framföras flera argument som snarare skapar förvirring än klarhet. Det finns därför anledning att redan nu försöka reda ut en del missförstånd. Ett vanligt argument är att Skolverket gör en allt för strikt tolkning av lagstiftningen. Men faktum är att lagstiftningen inte ger utrymme för en friare tolkning. Det får inte förekomma konfessionella inslag i skolan. Vi anser dock att det är förenligt med bestämmelserna att en skola har en samling i kyrkan vid advent, förutsatt att det inte förekommer konfessionella inslag. Ytterligare ett argument som brukar dyka upp är att eleverna ska lära sig om religion i skolan och att lagen därför inte förhindrar konfessionella inslag vid religiösa högtider och skolavslutningar. Det stämmer att elever ska lära sig om kristendomen och andra religioner i skolan. Men det är stor skillnad på att få kunskap om religioner i undervisningen och att tvingas delta i religiös utövning. Ett tredje argument är att de ska vara frivilligt att delta i en skolsamling i kyrkan. Men en sådan samling är en del av utbildningen och därför något alla elever ska delta i. Ibland hörs också argumentet att Skolverket ska låta skolorna själva avgöra hur man vill göra. Och det är precis det vi gör. Det är rektorn som ska besluta om skolan ska anordna adventsfirande i kyrkan och vad det ska innehålla. Men rektorn ska förstås fatta ett beslut som följer lagen. Vårt uppdrag är att ge rektorerna vägledning så att de kan göra just det.  Anna Ekström, generaldirektör, Skolverket Claes-Göran Aggebo, undervisningsråd, Skolverket


Korta vägen till en bra anställning

Summary: ”Korta vägen”, ett halvår med skräddarsydd utbildning och praktik för att lotsa in utländska akademiker på rätt arbetsmarknad, finns nu hos ett tjugotal utbildningsanordnare runt om i landet. Bland annat vid Stockholms universitet.

En tredjedel av dem som invandrat till Sverige brukar sägas ha akademisk bakgrund, i dag omkring 375 000 personer. Men det tar i snitt sju år innan en akademiker från ett annat land etablerar sig på den svenska arbetsmarknaden. Och efter 10 till 19 år arbetar fortfarande bara hälften med något som motsvarar deras utbildning. Många känner sig tvungna att börja om från början. 2010 var nära en tredjedel av de 80 000 som läste på grundvux invandrade akademiker. – Med tanke på alla 40-talister som är på väg att gå i pension är det ju ett väldigt slöseri med resurser, påpekar projektledaren Alexander Riquelme Oskarsson på länsstyrelsen i Västra Götaland, en av de myndigheter i Västsverige som för tre år sedan gick samman för att lotsa invandrade högskoleutbildade rätt. Projekt Utländska Akademikers facit är betydligt bättre: ett halvår efter deltagandet befinner sig sju av tio i arbete, praktik, eget företagande eller högre studier. Nära fyra av tio har ett jobb med klar anknytning till sin utländska högskoleutbildning. Framgångsreceptet är att samla myndigheterna – Arbetsförmedlingen, Migrationsverket, länsstyrelsen, kommunerna med flera – kring en insats. Och den fokuserar på yrkesanpassad svenska, individuella utbildningskompletteringar, och kurser i till exempel presentationsteknik och olika dataprogram. Parallellt görs praktik hos en arbetsgivare i en av de sex utbildningsanordnarnas nätverk. – Får man inte rätt insatser inom en femårsperiod kommer man inte tillbaka till ett jobb inom sitt yrkesområde. Därför är en bättre samordning mellan de olika aktörerna avgörande, så att inte de här personerna går vilse i systemen, säger Alexander Riquelme Oskarsson. I dag finns Korta vägen på flera ställen i landet, och utbildningsanordnarna förenas i ett nationellt nätverk. För att kunna söka till Korta vägen vid Stockholms universitet måste du vara inskriven på Arbetsförmedlingen och gå via din handläggare. Du ska ha minst tre års akademiska studier utomlands. I höstas antogs 75 deltagare från över 30 olika länder. I Uppsala startade en första utbildningsomgång i april i år med 17 nyanlända läkare, jurister, ekonomer och ingenjörer. Flera av deltagarna har redan fått jobb. Sju av tio får arbete Projektet Utländska akademiker har sedan 2009 hjälpt cirka 550 ingenjörer, tekniker, ekonomer och sjukvårdsutbildade i Västsverige att få in en fot på rätt arbetsmarknad. Sju av tio deltagare är ett halvår efter kursen i arbete, praktik, eget företagande eller högre studier. 37 procent har ett jobb med klar bäring på sin utländska högskoleutbildning. Metoden Korta vägen, ett halvår med skräddarsydd utbildning och praktik för att lotsa in utländska akademiker på rätt arbetsmarknad, finns nu hos ett tjugotal utbildningsanordnare runt om i landet. Bland annat vid Stockholms och Uppsala universitet. Invandrade akademiker kan också hitta relevant information om sitt yrke och utbildning på Sacos webbsida ”Omstart”.


Europas tyska hjärta

Summary: Åtskilliga länder har mardrömmar förknippade med Tyskland. Men ansvar och historia gör att den lilla stormakten inte kan vända Europa ryggen.

Det sägs att historien inte upprepar sig, men ideligen verkar den återvända till samma grundläggande situationer och konstellationer. I mer än hundra år har Europa varit intensivt sysselsatt med Tyskland. Landet i Europas mitt – denna senkomna nation – har alltsedan just nationalismen blev vår politiska överideologi på det ena eller andra sättet präglat den europeiska historien. Det skulle också kunna beskrivas som hur vi försökt parera och skydda oss emot ett land som kallats för stort för Europa, men för litet för världen. Innan 1914 skedde det medelst traditionella avtal och allianser. Tyskland skulle tämjas med fredliga medel. Men efter första världskriget förklarades Tyskland skyldigt: landet skulle nu bestraffas. Det skedde genom drastisk avrustning, landavträdelser och stora skadestånd. Fransk revanschlusta och så småningom brittiskt appeasement visade sig dock snart som förödande, inte bara för Tyskland utan också för Europa. Ty mer än till fred bidrog de till Adolf Hitler. Efter 1945 byttes strategi igen. Versailles symboliserade nu det totala haveriet för Europas Tysklandspolitik. Att landet efter Hitler var besegrat, förstört och demoraliserat i grunden kan ha bidragit till att stämma strategerna mildare. Tyskland skulle inte längre bestraffas – i stället “bäddas in” i det Europa landet är för stort för. Den tyska kol- och stålindustrin knöts ekonomiskt samman med den franska; ett framtida krig gjordes så mer eller mindre omöjligt. Och tyskarna lärde sig tänka mer ”europeiskt” än alla vi andra; inte därför att de är bättre än vi utan därför att de tvingades till det. Denna nya Tysklandspolitik var i nästan ett halvt århundrade så framgångsrik att till exempel unga svenskar är övertygade om att fred är något lika självklart som Kalle Anka på julafton. Men hela denna europeiska efterkrigsordning skulle sättas ur spel när kommunismen gick under. Ty murens fall innebar för Frankrike och Storbritannien minst lika mycket Tysklands återförening som kommunismens sammanbrott i Europa. Tyskland var tillbaka, stort och mäktigt, och både François Mitterrand och Margaret Thatcher drabbades av något som liknade panik. Vi har glömt det nu – och då det begav sig försvann alltsammans i allmän segeryra och Europaretorik. Men Mitterrand fick Helmut Kohl att ge upp den tyska D-marken i utbyte mot den europeiska euron. Svårt var det inte: Kohl tillhör den kanske sista generation av tyska politiker som utan reservationer sätter likhetstecken mellan tyska och europeiska intressen. Euron – “tekniskt” illa genomtänkt i vad som kallas ett icke optimalt valutaområde – skulle bli Europas nya instrument att hålla Tyskland i schack. Särskilt länge har detta nya försök att “valla in” Tyskland inte fungerat. Landet håller helt enkelt på att återigen bli för stort och mäktigt för resten av Europa. Och vad som händer runt om i världen förstärker denna utveckling. Globaliseringen går fram över (Syd-) Europa som en slåttermaskin, traditionella jobb försvinner, några nya kommer inte till. Produkter och varor likvärdiga våra erbjuds till avsevärt mycket lägre priser av länder vi européer ofta fortfarande förknippar med folklore och exotik; till och med Mallorca och grekiska badstränder har fått utomeuropeisk konkurrens. Inte minst Sydeuropa blöder. Europeiska länder som är bättre på att skapa arbetslöshet och skulder än något att exportera ska samtidigt dela valuta med Tyskland. Det skapar inomeuropeiska spänningar där Tyskland ännu en gång verkar ha Europas öde i sina händer. Och gårdagens andra europeiska “stormakter”? Frankrike tiger och försöker övertyga oss om att man hör hemma vid Tysklands sida, inte bland dem som blöder. Det senare vore en fransk mardröm. Och Storbritannien överväger ännu en gång att lämna Europa för att direkt kvalificera sig för en globaliserad värld: inte omvägen över ett Europa alltmer beroende av Tyskland. Det senare en brittisk mardröm. Mitterrands euro har fjättrat Tyskland till resten av Europa i vad som bokstavligen förtjänar beteckningen ödesgemenskap. Globaliseringen utsätter den nu för ett första, skoningslöst test. Och Tysklands val – kanske mer dilemma än val – tycks bestå i att antingen lämna eurogemenskapen eller att bli dess skattmästare. Men att vända Europa ryggen är för tyskarna sannolikt omöjligt av skäl som har med både ansvar och just historia att göra. Dessutom vore det liktydigt med den tyska Alleingang som varje gång slutat i katastrof. Återstår så att punga ut med slantarna, alltså den europeiska Transferunion som är tyskarnas speciella mardröm. Och det handlar då inte om att betala för länder som tillfälligt kommit på obestånd, inte ens om ett land som Grekland, knappast mer än febertermometern i Europas anus. Ty dagens skuldberg och bristande konkurrensförmåga är inte problemet utan misstanken att det finns eurostater som inte ens är reformerbara, oförmögna till tillräcklig ekonomisk tillväxt, följaktligen bara skenbart på akuten, egentligen redan i långvård. Detta är vad den tyska mardrömmen ytterst handlar om. Om att över euron och utan rimlig tidshorisont tvingas betala för de européer som inte klarar av att göra det själva – och om att tillsammans med dem marginaliseras i en värld där det i framtiden inte kommer att finnas någon plats för sådana långvårdspatienter.


Minichefen: ”Vi ser inte andra bilmärken som rivaler”

Summary: Kay Segler är chef för Mini. Han anser att nya Paceman är för Mini vad modellen X6 är för BMW.

X6 är ett snyggare alternativ till X5. Paceman är ett läckrare alternativ till syskonet Countryman eller för den del den vanligaste Minin. Paceman är modellversion nummer sju av Minibilar, enligt Kay Seglers sätt att räkna. Den lilla serien av finskåpvagnen Clubvan (som baseras på kombin Clubman) räknas inte. Sedan nystarten för elva år sedan har det rullat ut så där 2,5 miljoner Minibilar. Man skulle kunna tänka sig att Mini skulle komplettera utbudet med större bilar. Men det anser inte Kay Segler: – Vi växer genom att få nya kunder. Och det betyder att Mini nu finns på över 100 marknader, senast också i folkrika länder som Indien, Indonesien och Nigeria. Han ser ingen internkonkurrens med BMW:s minsta modeller. – Märkena positioneras olika. Mini är för de trendiga. – Mini ligger främst. Där ändrar det sig hela tiden. Kunderna har öppna sinnen. Och vi vill ge nya perspektiv – inte vara fyrkantiga. Kay Segler vill inte peka ut någon konkurrent till märket: – Vi ser inte andra bilmärken som rivaler. Vi är ett vänligt och inbjudande märke. Mini är mer än en bil. Vi har inspirerat andra bilmärken. Världen blir alltmer Mini. Säljmål då? – Det har vi inte. Märket måste leva och växa hos återförsäljarna. Blir det en mindre Mini, en mini-Mini? Han drar på svaret, funderar, berättar att det är svårt att göra en ännu mindre bil utan att kunderna då förväntar sig lägre pris, och då måste man pruta på material med mera. Han låter avvaktande. Och säger sedan: – Vi har fler idéer än vi kan realisera. Ny generation av Mini? – Det blir 2014. Vilken är Minibossens egen favorit? – Jag gillar John Cooper Works (Minis egen trimfirma). Deras Paceman är min nummer ett.


Slutet på en era i modevärlden

Summary: Nicolas Ghesquière slutar som Balenciagas chefdesigner. Beskedet chockade modevärlden. Kvar står ett arv från vår tids kanske mest inflytelserika designer.

”Det handlar om nu. För mig är det definitionen av mode. Det kan bestå längre än så, men du måste verkligen arbeta för att vittna om din tid, att säga, ’detta är nu’”. Så beskrev Nicolas Ghesquière sitt skapande nyligen, i en intervju på Style.com. En intervju som visade sig bli den sista han gav som chefdesigner på Balenciaga. Förra veckan bokstavligen chockades modevärlden av beskedet att Nicolas Ghesquière och Balenciaga går skilda vägar, efter 15 år tillsammans. På bloggar och i pressen kallades det slutet på en era där Ghesquière transformerat modehuset Balenciaga och gjort sig själv till en av nollnolltalets mest inflytelserika designer. Från de stora modeskaparna ner till budgetkedjorna har modebranschen konstant hämtat inspiration från Ghesquière och hans Balenciaga. – Ungefär som den ursprungliga designern Cristobal Balenciaga kommer betydelsen av Ghesquières mode överleva modeskaparen själv, och helt säkert tjäna som en referens för vår tid, menar Kristopher Arden-Houser, modeskribent för bland annat Vogue. – Hans vision stod för mer än snabba trender - en tidlös, konceptbaserad skönhet. Under Ghesquière har huset Balenciaga likställts med progressivt, tankeväckande men konsumentvänligt mode. Fransosen Nicolas Ghesquière var bara 25 år när han tillsattes som Balenciagas chefdesigner 1997. Därifrån gick hans karriär som inflytelserik designer spikrakt uppåt. Hans känsla för skulptur, färg och struktur blev snabbt en favorit bland moderedaktörerna. Och när Balenciaga i nollnolltalets början lanserade sin kända ”motorcycle”-väska och den fotograferades på Kate Moss arm, spriddes Balenciagas namn över världen. Just den dyra statusväskan är en av många trender Ghesquière ofrivilligt eller uppsåtligt skapat på posten hos Balenciaga. Leggings, extrema skor och uppsvinget för otraditionella tyger som neopren, plast och läder är andra influenser som letat sig från Balenciaga ner till gatan. Ghesquières mode når ut för att han har lyckats ringa in och förhöja vad det innebär att vara kvinna idag, menar modekonsulten Laird Borrelli-Persson. – Ghesquière såg alltid framåt och hade en mycket tydlig och individuell ståndpunkt på Balenciaga, berättar hon. – Inte bara var hans koncept tydliga och genomförandet utsökt, men han skapade för en kvinna som är sofistikerad, modern, aktiv och vital – inte bara ett romantiserat feminint ideal. Så vad händer nu? Som vanligt i modevärlden ges ingen officiell förklaring varför Ghesquière lämnat eller vart han är på väg. Det viskas om att det var avundsjuka mot Hedi Slimane och de betydligt friare tyglar han fått på Saint Laurent – med samma ägare som Balenciaga – som fick Ghesquière att säga hej då. Ett annat rykte är att Ghesquière skulle ha vägrat att förhandla om ett samarbete med H&M. Men klart står att det här varken betyder slutet för Ghesquière som modeskapare eller Balenciaga som modehus. The show must go on. – Som efterträdere på Balenciaga skulle jag älska att se en överraskning – särskilt en ung talang, i samma anda som när Ghesquière anställdes som 25-åring, säger Kristopher Arden-Houser. – Och vad gäller Nicolas Ghesquière skulle jag inte bli förvånad av att se hans eget namn sytt i en sidenetikett mycket snart. Agnes Braunerhielm Modevärlden talar om … Kungakläder på postorder Samarbeten. Modevärlden tröttnar aldrig på samarbeten. Nu har det svenska hovets favoritdesigner Pär Engsheden (som gjorde prinsessan Victorias brudklänning) skapat en safariinspirerad skjortklänning för Ellos. Det är det första plagget i en serie möten med skandinaviska kreatörer, enligt företaget. Svenska under Bieber-feber. Underklädesföretaget Vicoria’s Secret gillar svenskt. När man höll sin årliga modevisning fanns tre svenskor på catwalken: Frida Gustavsson, Dorothea Barth-Jörgensen och Elsa Hosk. Den ungerska modellen Barbara Palvin stal rubrikerna efter backstage-mys med Justin Bieber. Weekday nylanserar W. Weekday satsar på ett nytt koncept. ”Fade to W” som designas av olika gästmodeskapare. Först ut är Stine Goya. Konceptet ska kännas mer feminint. – Jag vet inte om jag vill använda ordet “sexig”, men det finns något distinkt i det här feminina och skarpa, säger Elinor Nystedt, konceptansvarit på Weekday. Citatet ”Vanligtvis slutar sagan med att flickan får sin prins. Min saga startade så fort äktenskapet var över.” Diane von Fürstenberg skapade sin omlottklänning för att markera sitt oberoende när hon skilde sig från Prince Egon von Fürstenberg.


”Den blödande dagspressen behöver omställningsstöd nu”

Summary: Det är bra att det nuvarande presstödet ses över. Samtidig är det ett problem att det nya systemet börjar gälla först om fyra år, vilket är en evighet i vår bransch. Om inget konkret inträffar före 2017 är risken stor att flera klassiska tidningar faller bort. Så krass är situationen, skriver företrädare för landets S-tidningar.

Att tidningsbranschen är under stor förändring är varken någon nyhet eller hemlighet. Pappersupplagorna går långsamt ner för dagspressen. Riktningen är digital. Omvärlden har förändrats, det innebär att tidningsföretagen också måste förändras. Vi som är chefer på S-tidningarna i Sverige har förstås ett stort ansvar i det förändringsarbete vi dagligen driver för att hitta vägar för att nå ut med vår journalistik och att finansiera den verksamheten även digitalt i framtiden. Hur länge papperstidningen kommer att leva kan ingen exakt svara på. Det viktiga för oss är att vi även i framtiden – oavsett plattform – ska leva vidare för att främja konkurrensen och den viktiga mångfalden inom dagspressen. Det stora problemet är att vi just nu befinner oss i moment 22 ur ett företagsekonomiskt perspektiv. Just nu pågår en översyn av det statliga stödet till dagspressen. Arbetet leds av en presstödskommitté, med Hans-Gunnar Axberger som ordförande och tolv ledamöter från samtliga riksdagspartier. Vi välkomnar den översynen, eftersom nuvarande presstödssystem kom till på 70-talet och därför är föråldrat och inte alls i paritet med den rådande situationen för dagspressen. Problemet med översynen av presstödet är tidsaspekten. Det nya presstödet, som av allt att döma kommer att bli teknikoberoende, börjar gälla först januari 2017, det vill säga över fyra år fram i tiden. Fyra år är en evighet i en bransch där förändringarna sker i rasande takt. Vi som dagligen arbetar med dessa frågor i ständig förändring med såväl konjunkturella som strukturella framåtblickande problemlösningar, har svårt att sia om hur mediebranschen ytterligare har förändrats fyra år fram i tiden. Presstödskommitténs arbete är om möjligt ännu svårare. Enligt regeringens direktiv ska kommittén presentera sina förslag redan 31 augusti 2013. Genomförandet av förslagen ligger emellertid flera år framåt i tiden. Svårigheterna ligger bland annat, som vi ser det, i att presstödskommittén undersöker möjligheterna till ett plattformsoberoende presstöd i framtiden. Ingen kan fullt ut greppa den tekniska utvecklingen och veta vilka plattformar som finns om fyra i år. Ingen kan heller exakt svara på om mediebranschens nuvarande problem är av konjunkturell eller strukturell karaktär – eller kanske både och. Medborgarna har rätt till mångfald. Presstödets syfte är att stärka en levande demokrati och ska medverka till att medborgare har tillgång till allsidig nyhetsinformation och mångfald inom opinions- och åsiktsförmedling. Vi anser att dagspressen har en särskild betydelse för detta. Inte minst när det gäller lokala och regionala samhällsfrågor. Presstödet bör även stimulera affärsutveckling, utveckling av distribution och teknik samt startande av nya tidningar. Att förändra en klassisk tidningsorganisation så att den blir mer digital och på bästa sätt möter framtiden, i syfte att bibehålla presstödets intentioner, är en kostsam process. I det moment 22 vi nu befinner oss är risken stor för ständiga osthyvlingar när det gäller personalkostnader. Risken är också stor att detta i sin tur drabbar journalistiken och mångfalden vilket vi i slutändan ser som en fara för demokratin. Den långsiktiga risken är att flera klassiska tidningsföretag kommer att dö sotdöden innan de nya presstödsreglerna träder i kraft. Därför föreslår vi att presstödskommittén får ett tilläggsdirektiv i sin översyn av presstödssystemet. Det är nu dags att på allvar aktualisera frågan om ett omställningsstöd till dagspressen. Dessa tankar har tidigare även förts fram av bland andra Sveriges Radios tidigare vd Mats Svegfors och Utgivarnas vd Jeanette Gustafsdotter. För ett antal år sedan tvingades Presstödsnämnden använda krediten för att betala ut presstöd till alla S-tidningar. I dag har flera tidningar förlorat delar av sitt presstöd, vilket innebär att nämnden numera har ett överskott i kassan. Om ingenting konkret inträffar före 2017 är risken stor att Presstödsnämnden har väldigt gott om pengar, eftersom flera klassiska tidningsföretag då kan ha fallit bort. Så krass är situationen. Därför föreslår vi nu ett omställningsstöd enligt följande punkter: Höj det nuvarande presstödet i rena krontal fram till år 2017. Det behövs också ett fortsatt distributionsstöd, som inkluderar regionala transporter. Sänk gränsen på 12 000 exemplar. Enligt nuvarande regelsystem måste en landsortstidning med sex dagars utgivning ha en upplaga på minst 12 000 exemplar för att få fullt driftstöd på 16,8 miljoner kronor per år. Under den nivån minskar stödet med 1,4 miljoner för varje 1 000 exemplar i tappad upplaga. Många S-tidningar är i dag runt – eller under – 12 000 exemplar, vilket gör att varje tappad prenumerant innebär stora ekonomiska förluster. Med tanke på att nuvarande system är föråldrat bör denna gräns sänkas till 9 000 exemplar under övergångstiden. För att frigöra pengar för utveckling söker många av oss samarbeten med forna tidningskonkurrenter när det gäller den ”enklare” och icke opinionsbildande journalistiken. Det nuvarande presstödssystemet hindrar dessa ambitioner. För att få presstöd måste en dagstidning enligt nuvarande regelverk ha minst 55 procent unikt material. Den gränsen är statisk och alltför begränsande. Ekvationen går helt enkelt inte ihop, eftersom det krävs en relativt stor personalstyrka för att lyckas producera så pass mycket eget material i den egna tidningen. Vi föreslår därför att denna 55-procentsregel ändras under övergångstiden. De tidningar som har mer än 55 procents unikt material bör få ett högre presstöd. De tidningar som inte har resurser och ekonomisk möjlighet att ha minst 55 procents material och till exempel väljer att ha 25 procents eget material bör få presstöd efter det. Vi tror på en fortsatt levande dagspress. För mångfaldens och demokratins skull. Ulrika Obstfelder Peterson Ordförande i Pres(s)gruppen och vd, Värmlands Folkblad Håkan Johansson Vice ordförande i Pres(s)gruppen och vd, Sydöstran och Östran/Nyheterna Marie Hillbom Chefredaktör, Folket Lotta Lindqvist Chefredaktör, Östran/Nyheterna Gunilla Persson Redaktionschef, Östran/Nyheterna Daniel Nordström Chefredaktör, Folkbladet Västerbotten Peter Franke Chefredaktör, Värmlands Folkblad Widar Andersson Vd/Chefredaktör, Folkbladet Norrköping Sven Johansson Chefredaktör, Arbetarbladet Lennart Mattsson Chefredaktör, Länstidningen Östersund Gunnar Svensson Chefredaktör, Sydöstran Matti Lilja Tidningschef, Piteå-Tidningen Anders Ingvarsson Chefredaktör, Dagbladet Mats Larsson Redaktionschef, Dala-Demokraten Kalle Sandhammar Chefredaktör, NSD


”Extra lärarstöd ska höja skolor med låga resultat”

Summary: Skolpolitisk utmaning. Allt fler elever lämnar grundskolan utan gymnasiekompetens. För att vända trenden krävs insatser som inbegriper både arbetsstruktur och undervisning på skolor med låga kunskapsresultat. Nästa år kommer vi att genomföra extra satsningar på de skolor i Stockholm där behoven är som störst, skriver skolborgarrådet Lotta Edholm (FP).

Det svenska skolväsendet har under de senaste åren genomgått en mycket omfattande omdaning. Med behöriga lärare, ökad utvärdering av elevernas kunskaper och tydligare regler för trygghet och studiero har grunden lagts för en modern kunskapsskola. Samtidigt är jag den första att erkänna att vi fortfarande har en lång väg att gå med vad som kanske är den största skolpolitiska utmaningen – att lyfta resultaten i de skolor där flest elever saknar gymnasiebehörighet. Det råder ingen brist på studier som stärker tesen om en segregerad skola. Skolverket konstaterade i rapporten ”Likvärdig utbildning i svensk grundskola?” att spridningen mellan såväl elevers som skolors studieresultat ökar i svenska, engelska och matematik. Rapporten visade att samtidigt som andelen elever som når de högsta betygen ökar, så ökar andelen obehöriga till gymnasieskolan. I Stockholms stad finns det 67 kommunala högstadieskolor. I 17 av dessa är gymnasiebehörigheten lägre än 70 procent. Enligt Skolverkets statistik har antalet skolor i hela landet med färre än 70 procent gymnasiebehöriga elever ökat från 34 till 94 de senaste tio åren. En stor andel av dessa är kommunala och ligger i storstadsområdena Stockholm, Göteborg och Malmö. Ansvaret för att öka gymnasiebehörigheten i de sämst presterande skolorna ligger alltså i hög grad hos skolpolitiker i landets största kommuner. Stockholms stad har under de senaste åren genomfört en rad reformer i syfte att öka förutsättningarna för de elever och skolor som når lägre kunskapsresultat. Bland annat ett nytt socioekonomiskt resursfördelningssystem där faktorer som föräldrarnas utbildningsbakgrund samt hur länge eleven gått i svensk skola väger mycket tungt. Läxhjälp, sommarskola och lördagsgymnasium garanteras från 2013 alla elever som inte når kunskapsresultaten. Ett tionde skolår har införts som möjlighet för dem som inte når gymnasiebehörighet i årskurs nio. Men det behövs än mer genomgripande åtgärder för att vända trenden för de skolor som i dag har de lägsta kunskapsresultaten. Det måste också finnas bättre möjligheter för elever som inte når målen att få den tid som krävs för att komma ifatt. I Stockholm finns utmärkta exempel på framgångsrikt arbete med extra skolår redan i låga åldrar. I fortsättningen ska det extra skolåret erbjudas alla elever som behöver extra tid. Detta gäller inte minst elever som kommer till Sverige sent under skoltiden. För att öka likvärdigheten och se till att alla skolor i Stockholms stad har samma förutsättningar att förmedla kunskap kommer det att genomföras extra satsningar under 2013 på de skolor där resultaten är lägst i staden. Vi kommer att göra djupanalyser tillsammans med skolorna med de lägsta resultaten. Dessa ska leda till en ”turn around-plan” för varje enskild skola som inbegriper både arbetsstruktur och undervisning. Lärarna ska ges kompetensutveckling genom bland annat lärarcoacher och rektorerna ges stöd från centrala förvaltningen för att lyckas vända trenden och höja kunskapsresultaten. Det är viktigt att både se till den direkta undervisningssituationen i klassrummet och strukturerna på skolan i sin helhet. För att ge en bättre bild över skolutvecklingen ska resultaten prognostiseras av skolorna varje månad. Detta ger utbildningsnämnden en unik möjlighet att följa utvecklingen. Vilka åtgärder som höjer kunskapsresultaten mest ska särskilt utvärderas, framför allt i de skolor som har lägst resultat. Av denna anledning har vi redan inlett arbetet med att starta den mottagningsenhet som ska ta emot nyanlända elever. Den ska avlasta Stockholms skolor genom att verifiera nyanlända elevers kunskaper så att de snabbt kan gå in i undervisning på rätt nivå. I skolor som tar emot många nyanlända elever innebär detta en stor resursbesparing som då kan läggas på undervisning. Stöd i samverkan med socialtjänsten är också avgörande för att lärarna ska få mer tid och kraft att ägna åt undervisningen. En likvärdig skola är en fundamental del av det svenska samhället. Nu är det högsta prioritet att höja de skolor som behöver det allra mest, om vi ska lyckas hålla ihop Skol-Sverige. Lotta Edholm (FP), skolborgarråd, Stockholms stad


”Helt fel låta Almqvist gå”

Summary: Vi uppmanar alla i SD att att försvara Erik Almqvist, en våra mest kompetenta politiker. I stunder som dessa krävs slutna led, inte öppen splittring. Att vända eldsjälar ryggen i ett desperat försök att gardera sig mot mediedrev är helt fel väg att gå.

Eriks agerande för två och ett halvt år sedan var både omdömeslöst och oförsvarligt. Hans politiska karriär har fått sig en rejäl törn. Dock får inte det snedsteg som Erik begick i berusat tillstånd under en pressad valrörelse kantad av hot och våld överskugga den fantastiska politiska gärning han ligger bakom. Erik är en av Sverigedemokraternas mest kompetenta politiker och hans potential är långt ifrån nådd. Det vore en stor förlust för hela partiet om Erik skulle tvingas lämna sin riksdagsplats. Nu uppmanar vi alla i partiet att stötta en vän och kollega även i svåra tider, snarare än att låta media agera självutnämnda domare. Efter några timmars intensiv medial krigföring kom så beskedet att Erik avgår från alla sina uppdrag efter samtal med partiledningen. Att så impulsivt frånta framträdande partiföreträdares förtroendeuppdrag är inte att ta ansvar, det är att falla för mediernas drev. Det är samma typ av mediedrev som partiet tidigare vindbitet stod upp emot. Här krävs is i magen och några djupa andetag innan man fattar långtgående och ofta irreversibla beslut om att avveckla människors framtid i det parti de arbetat för i åratal. En organisk tillväxt i partiet sker definitivt inte genom uteslutningar eller uppmaningar till avgång. Strukturer förändras långsamt så våra metoder måste också vara långsiktiga. Resultatet av det långsiktiga arbetet är att partiet blivit mer professionellt, mer vältaligt och mer förtroendeingivande. Det har inte skett genom repressiva metoder mot dess egna företrädare, utan genom en kamratlig lojalitet som varit så stark att media hittills huggit i sten i sina ständiga försök att splittra oss. Allt är självklart inte perfekt, och det är det heller ingen som påstår. Övertramp ser vi allvarligt på, men de åtgärder som vidtas måste vara genomtänkta, konstruktiva och proportionerliga. Vi måste vara så pass modiga och självsäkra att vi ställer oss bakom de människor som lagt ner själ och hjärta i partiet och fört det framåt till den position det befinner sig i dag. Att vända eldsjälar ryggen i ett desperat försök att gardera sig mot mediedrev är helt fel väg att gå. Ett sådant förhållningssätt, där fokus ligger på de misstag en människa begår, riskerar att leda till en situation där många utesluts eller lämnar partiet. Det behövs ett positivt fokusskifte, där människor ges möjlighet att växa - ibland enligt metoden två steg framåt ett steg bakåt - och därmed bli ännu bättre företrädare för vårt parti. Det går inte att lära av sina misstag om allt ens förtroende förbrukas redan vid ett första snedsteg. I stunder som dessa krävs därför slutna led, inte öppen splittring. Vårt partis väg kommer att vara lång, krokig och stenig. Den kommer att vara tuffare än något annat partis. Vi har blivit invalda i Sveriges Riksdag inte för att kompromissa, inte för att vika oss, utan för att göra Sverige till ett bättre land. Vårt viktigaste redskap för att nå upp till våra mål är självklart ett starkt parti, och då måste frågan ställas: är vi ett starkare eller ett svagare parti utan Erik Almqvist? Jimmie Åkesson talade i förra valrörelsen om en speciell SD-anda. Den andan möjliggjorde sedan partiets största framgång någonsin - riksdagsinträdet. Åkesson sammanfattade den enligt följande: “Det handlar inte om hur hårt du slår. Det handlar om hur hårt du kan bli slagen och fortsätta röra dig framåt. Hur mycket du kan ta och ändå röra dig framåt. Det är så du vinner.” och hänvisade till hur den var som allra starkast i det SDU som då leddes av just Erik Almqvist och som höll ihop under extrem yttre press. Vi står fast vid SD-andan så som den formulerades av Jimmie Åkesson i valrörelsen. Vi ställer upp för våra vänner i med- och motvind, vi kastar inte ut barnet med badvattnet, vi låter inte media slå in kilar mellan bästa vänner. Våra politiska motståndare i media har nu fått ner Erik på knä genom en anstormning utan dess like, men han är långt ifrån slagen. Vår uppgift både som medmänniskor och som sverigedemokrater måste vara att försvara Erik, att hjälpa honom upp och se till att han kan fortsätta röra sig framåt som den exceptionellt duktiga politiker han är. Det är så vi vinner. Gustav Kasselstrand Förbundsordförande Sverigedemokratisk Ungdom (SDU) William Hahne Vice förbundsordförande Sverigedemokratisk Ungdom (SDU)


”Sverigedemokraterna är ett fascistiskt parti”

Summary: Problematisk terminologi. En ny fascism firar triumfer i Europa. Det gäller inte minst Sverigedemokraterna, som avancerar i ett land där fascismen hittills har varit svag. Dagens begreppsförvirring måste upphöra och det är dags att benämna SD korrekt i det offentliga samtalet, skriver historikern och journalisten Henrik Arnstad.

Fascism – ordet är djupt problematiskt. Vi uppfattar det som ett skällsord, som slungas i ansiktet på politiska fenomen vi ogillar. Men det är även benämningen på en specifik politisk ideologi, vilken i dag för första gången av egen kraft representeras i Sveriges riksdag. Sverigedemokraterna når allt fler sympatisörer och därmed är det dags för Sverige att lämna den utbredda okunskapen om fascismen bakom sig. Sverige måste – liksom hela Europa – konfrontera närvaron av en ideologi som kan dominera 2000-talet. Kärnan i den fascistiska ideologin är nationalismen. En folklig ultranationalism, med syfte att rädda nationen undan förfall och degenerering med en nationell återfödelse som konkret politiskt mål. Först måste dock cancersvulsten på nationens kropp bekämpas. För Hitler handlade det om judarna och lösningen var Förintelsen. För SD handlar det om islam, som ska rensas bort – om än inte med hjälp av folkmord. Ska vi begripa SD är det av yttersta vikt att vi förstår optimismen i detta. Fascismen är i dag Sveriges enda framtidstroende politiska rörelse. SD tecknar i vackra färgar ett etniskt rensat, mytiskt och pånyttfött nationalistiskt Sverige inför väljarna. Jämför exempelvis med socialdemokratins pessimistiska nostalgi. Det är därför fascismen går framåt i opinionsmätningarna. I dag lever vi i ett Europa där en ny fascistisk politik firar triumfer. Inte minst gäller det SD, som avancerar i ett land där fascismen alltid tidigare varit svag. Denna nya politik kallas av den internationella forskningen ”neofascism” och är resultatet av ett intellektuellt arbete som startade i Frankrike åren efter 1968. Under intellektuell ledning av filosofen Alain de Benoist formulerade rörelsen Nouvelle Droite (Nya högern) framtiden för fascismen – det gällde att bygga ett nytt politiskt varumärke efter Adolf Hitler, andra världskriget och Auschwitz-Birkenau. Kampen för den egna ”biologiska rasen” dömdes ut, inte minst eftersom vetenskapen lämnat rasbiologin bakom sig. I stället formulerades den nya fascismen: • Det pluralistiska och multikulturella samhället ska avskaffas, till förmån för ett etniskt homogent samhälle. • Den västerländska demokratin – baserad på universella mänskliga rättigheter och individens frihet – ska ersättas av demokrati baserad på idén om ett ”organiskt samhälle”. • Den moderna tidens kosmopolism ska besegras via ett hyllande av autentisk nationell kultur. • Insikt måste nås om att de euroepiska kulturerna befinner sig inför ett akut hot, de har nästan gått förlorade. Multikulturalism och multietnicitet undergräver de homogena kulturella och etniska identiteterna i Europa. • Den nya fascismen ska presenteras som en innovativ tredje väg, mellan traditionell vänster och höger. Strategiskt skulle själva ordet ”fascism” bekämpas – det fick inte användas på grund av dess karaktär av skällsord. När Frankrike som det nya fascistiska föregångslandet praktiskt omsatte Nouvelle Droites tankar i politik via partiet Front National skapades normer som gäller än i dag inom neofascismen. Alla referenser till mellankrigstidens fascism är kliniskt bortopererade liksom den öppna våldsamheten. Ridstövlarna ersattes av lågskor, kopplet av slips. Till och med svenska SD lärde sig småningom läxan (även om gårdagens händelser visar att traditionell biologisk rasism finns kvar under den städade ytan). Men ideologiskt är fascismen fortfarande fascistisk. Rasismen manifesteras – då som nu – utifrån ultranationalismen, i en ständigt pågående förhandling om vilka som inkluderas eller exkluderas. På 1930-talet inkluderades och exkluderades judar skiftande och nyckfullt i uppfattningen om ”nationen” (främsta exemplet är Mussolinis Italien). Tidigare var SD hatiskt antisemitiska och partiledaren pratade om ”judesvin”. I dag inkluderar SD svenska judar i ”nationen”, vilket kan förändras i morgon. Neofascisterna inom SD vill inte avskaffa den parlamentariska demokratin, till skillnad från exempelvis Adolf Hitler. I stället ska majoritetssamhällets tyranni råda, som via demokratiska beslut rasistiskt förtrycker utsatta minoriteter. Neofascismen hotar alltså inte själva det parlamentariska systemet utan grundidén om allas lika värde i en liberal demokrati. Hur ska då de traditionella partierna göra, för att hantera SD och neofascismen? Jag menar att vi faktiskt kan lära av historien. 1. Aldrig samarbeta. De svenska politikerna har gjort helt rätt, som aldrig samarbetat med SD. Den sekund som framför allt den traditionella högern frestas till allianser för att möta vänstern vinner fascismen de riktigt stora framgångarna. Det var så både Hitler och Mussolini nådde makten. 2. Aldrig politiskt läckage. Då och då hörs röster om att ”våga ta debatten”, vilket innebär att köpa SD:s problemformulering. Detta är en livsfarlig väg. Att Tyskland accepterade Hitlers tanke om ”judefrågan” innebar inget bakslag för hans parti, tvärtom. Att ”judarna” diskuterades som samhällsproblem i stället för vad de egentligen var – en samhällsresurs – satte kursen mot katastrofen. 3. Våga använda korrekt terminologi. Enigheten är total inom den internationella expertkåren inom fascismforskningen; de nya europeiska partierna är fascistiska. Dagens begreppsförvirring måste upphöra, det är dags att börja benämna SD korrekt i det offentliga samtalet. Den sista punkten är svårast. Det förefaller smärtsamt, ångestfyllt och traumatiskt för västerlandet att acceptera fascismens återkomst. Inte desto mindre är det viktigt. Hela det svenska politiska spektrat måste tänka om. Både det borgerliga blocket och det rödgröna blocket har en ny huvudfiende – målet är inte att besegra högern eller vänstern. SD:s partisekreterare Björn Söder talar i dag om att nå över 50 procent av väljarna. Fascismen delar inte på makt, fascismen vill ha makten själv. Fascismen har alltid underskattats, men fascismen får aldrig underskattas. Vi har gått in i en ny fascistisk era, men har historiska erfarenheter att dra nytta av inför denna nya tid. Om vi – denna andra gång – vågar se den svartbruna ideologin rakt i ansiktet. Henrik Arnstad, historiker och journalist. Artikelförfattaren har i fem år studerat fascismens ideologi utifrån den moderna internationella forskningen. Utkommer i vår med verket ”Älskade fascism: De svartbruna rörelsernas ideologi och historia” (Norstedts).


Summary: En ny fascism firar triumfer i Europa. Det gäller inte minst Sverigedemokraterna, som avancerar i ett land där fascismen hittills har varit svag. Dagens begreppsförvirring måste upphöra och det är dags att benämna SD korrekt i det offentliga samtalet, skriver historikern och journalisten Henrik Arnstad.

Fascism – ordet är djupt problematiskt. Vi uppfattar det som ett skällsord, som slungas i ansiktet på politiska fenomen vi ogillar. Men det är även benämningen på en specifik politisk ideologi, vilken i dag för första gången av egen kraft representeras i Sveriges riksdag. Sverigedemokraterna når allt fler sympatisörer och därmed är det dags för Sverige att lämna den utbredda okunskapen om fascismen bakom sig. Sverige måste – liksom hela Europa – konfrontera närvaron av en ideologi som kan dominera 2000-talet. Kärnan i den fascistiska ideologin är nationalismen. En folklig ultranationalism, med syfte att rädda nationen undan förfall och degenerering med en nationell återfödelse som konkret politiskt mål. Först måste dock cancersvulsten på nationens kropp bekämpas. För Hitler handlade det om judarna och lösningen var Förintelsen. För SD handlar det om islam, som ska rensas bort – om än inte med hjälp av folkmord. Ska vi begripa SD är det av yttersta vikt att vi förstår optimismen i detta. Fascismen är i dag Sveriges enda framtidstroende politiska rörelse. SD tecknar i vackra färgar ett etniskt rensat, mytiskt och pånyttfött nationalistiskt Sverige inför väljarna. Jämför exempelvis med socialdemokratins pessimistiska nostalgi. Det är därför fascismen går framåt i opinionsmätningarna. I dag lever vi i ett Europa där en ny fascistisk politik firar triumfer. Inte minst gäller det SD, som avancerar i ett land där fascismen alltid tidigare varit svag. Denna nya politik kallas av den internationella forskningen ”neofascism” och är resultatet av ett intellektuellt arbete som startade i Frankrike åren efter 1968. Under intellektuell ledning av filosofen Alain de Benoist formulerade rörelsen Nouvelle Droite (Nya högern) framtiden för fascismen – det gällde att bygga ett nytt politiskt varumärke efter Adolf Hitler, andra världskriget och Auschwitz-Birkenau. Kampen för den egna ”biologiska rasen” dömdes ut, inte minst eftersom vetenskapen lämnat rasbiologin bakom sig. I stället formulerades den nya fascismen: Det pluralistiska och multikulturella samhället ska avskaffas, till förmån för ett etniskt homogent samhälle. Den västerländska demokratin – baserad på universella mänskliga rättigheter och individens frihet – ska ersättas av demokrati baserad på idén om ett ”organiskt samhälle”. Den moderna tidens kosmopolism ska besegras via ett hyllande av autentisk nationell kultur. Insikt måste nås om att de euroepiska kulturerna befinner sig inför ett akut hot, de har nästan gått förlorade. Multikulturalism och multietnicitet undergräver de homogena kulturella och etniska identiteterna i Europa. Den nya fascismen ska presenteras som en innovativ tredje väg, mellan traditionell vänster och höger. Strategiskt skulle själva ordet ”fascism” bekämpas – det fick inte användas på grund av dess karaktär av skällsord. När Frankrike som det nya fascistiska föregångslandet praktiskt omsatte Nouvelle Droites tankar i politik via partiet Front National skapades normer som gäller än i dag inom neofascismen. Alla referenser till mellankrigstidens fascism är kliniskt bortopererade liksom den öppna våldsamheten. Ridstövlarna ersattes av lågskor, kopplet av slips. Till och med svenska SD lärde sig småningom läxan (även om gårdagens händelser visar att traditionell biologisk rasism finns kvar under den städade ytan). Men ideologiskt är fascismen fortfarande fascistisk. Rasismen manifesteras – då som nu – utifrån ultranationalismen, i en ständigt pågående förhandling om vilka som inkluderas eller exkluderas. På 1930-talet inkluderades och exkluderades judar skiftande och nyckfullt i uppfattningen om ”nationen” (främsta exemplet är Mussolinis Italien). Tidigare var SD hatiskt antisemitiska och partiledaren pratade om ”judesvin”. I dag inkluderar SD svenska judar i ”nationen”, vilket kan förändras i morgon. Neofascisterna inom SD vill inte avskaffa den parlamentariska demokratin, till skillnad från exempelvis Adolf Hitler. I stället ska majoritetssamhällets tyranni råda, som via demokratiska beslut rasistiskt förtrycker utsatta minoriteter. Neofascismen hotar alltså inte själva det parlamentariska systemet utan grundidén om allas lika värde i en liberal demokrati. Hur ska då de traditionella partierna göra, för att hantera SD och neofascismen? Jag menar att vi faktiskt kan lära av historien. 1. Aldrig samarbeta. De svenska politikerna har gjort helt rätt, som aldrig samarbetat med SD. Den sekund som framför allt den traditionella högern frestas till allianser för att möta vänstern vinner fascismen de riktigt stora framgångarna. Det var så både Hitler och Mussolini nådde makten. 2. Aldrig politiskt läckage. Då och då hörs röster om att ”våga ta debatten”, vilket innebär att köpa SD:s problemformulering. Detta är en livsfarlig väg. Att Tyskland accepterade Hitlers tanke om ”judefrågan” innebar inget bakslag för hans parti, tvärtom. Att ”judarna” diskuterades som samhällsproblem i stället för vad de egentligen var – en samhällsresurs – satte kursen mot katastrofen. 3. Våga använda korrekt terminologi. Enigheten är total inom den internationella expertkåren inom fascismforskningen; de nya europeiska partierna är fascistiska. Dagens begreppsförvirring måste upphöra, det är dags att börja benämna SD korrekt i det offentliga samtalet. Den sista punkten är svårast. Det förefaller smärtsamt, ångestfyllt och traumatiskt för västerlandet att acceptera fascismens återkomst. Inte desto mindre är det viktigt. Hela det svenska politiska spektrat måste tänka om. Både det borgerliga blocket och det rödgröna blocket har en ny huvudfiende – målet är inte att besegra högern eller vänstern. SD:s partisekreterare Björn Söder talar i dag om att nå över 50 procent av väljarna. Fascismen delar inte på makt, fascismen vill ha makten själv. Fascismen har alltid underskattats, men fascismen får aldrig underskattas. Vi har gått in i en ny fascistisk era, men har historiska erfarenheter att dra nytta av inför denna nya tid. Om vi – denna andra gång – vågar se den svartbruna ideologin rakt i ansiktet. Henrik Arnstad, historiker och journalist. Artikelförfattaren har i fem år studerat fascismens ideologi utifrån den moderna internationella forskningen. Utkommer i vår med verket ”Älskade fascism: De svartbruna rörelsernas ideologi och historia” (Norstedts).


”Sveriges ambassad i Tokyo ett allhus som måste räddas”

Summary: Ett svenskt kunskapshus. Den svenska ambassaden i Tokyo hotas av försäljning. Om detta sker riskerar Sverige att förlora en stark och välkänd bas för Sverigeaktiviteter i Japan. Min personliga uppfattning är att denna vackra byggnad inte bara ska bevaras, utan fortsätta utvecklas till en effektiv representant för Sverige, skriver Japans ambassadör i Sverige.

Jag läste med förvåning debattartikeln ”Rädda ambassaden i Tokyo” (DN 10/10-2012) om att den svenska ambassadbyggnaden i Tokyo hotas av försäljning. Att som ambassadör få representera sitt land är ett ansvarsfullt och hedrande uppdrag. Högt uppe på önskelistan hos alla ambassadörer finns nog drömmen om ett representativt allhus där ambassadens olika avdelningar ryms och man kan arbeta sida vid sida med landets olika främjandeorganisationer. Ett kunskapshus där diplomater möts, kommersiella och vetenskapliga seminarier och utställningar kan hållas, en mötesplats för såväl utsända affärsmän, lokala intressenter, studenter som andra besökare. Jag skulle vilja gratulera inte bara mina svenska kollegor, utan hela Sverige till att vara ägare till ett sådant Svenskt Kunskapshus mitt i Tokyo, nämligen den svenska ambassaden. Många gånger under mina arbetsår i Tokyo har jag haft anledning att besöka ambassaden och kunnat glädjas åt detta ytterst väl fungerande kunskapshus. I samband med en tjänsteresa till Tokyo i januari i år fick jag tillfälle att hålla ett föredrag under rubriken ”Återhämtningens Sverige” inför en bred publik i Alfred Nobels Auditorium, en föreläsningssal belägen i ambassadbyggnaden. Jag inspirerades av hur väl den svenska regeringen utnyttjar sina lokaler, samtidigt som den förmedlar en positiv uppfattning om det egna landet till det japanska folket. Att sedan huset med sin enastående arkitektur och vackra fasad av svensk granit ligger mitt i centrala Tokyo gör inte saken sämre. Jag har förstått att den unika mark på vilken ambassaden ligger en gång donerades till Sverige av framsynta internationella affärsmän som arbetade i Tokyo. Enligt uppgifterna i debattartikeln är nu en process igångsatt som skulle innebära att detta resurscentrum splittras upp och ambassadens enheter och bostäder sprids ut till olika delar av Tokyo. Om detta sker riskerar man att förlora en stark och välkänd bas för ett varierande och intressant utbud av Sverigeaktiviteter i Tokyo. I jättestaden Tokyo är det svårt att kunna synas och höras i det konstanta bruset. För att nå ut måste man samla sina resurser, inte sprida ut dem. Min avsikt med detta inlägg i debatten är inte på något sätt att föregripa eller lägga mig i regeringens planer. Däremot skulle jag vilja uttrycka min personliga uppfattning om att denna vackra byggnad mitt i Tokyo inte bara ska bevaras, utan också fortsätta utvecklas till en effektiv representant för Sverige i Japan. Yoshiki Watanabe, Japans ambassadör i Sverige


Peter Wolodarski: Det hårda arbetet efter tisdagens guldmedalj.

Summary: Barack Obamas valseger väcker redan krav på förändringar hos Republikanerna. Partiets slutsatser kommer att forma USA:s politiska landskap de kommande åren.

Presidentval rymmer alltid paradoxer. Republikanerna har i flera år försökt måla ut Barack Obama som en europeisk socialist, som expanderar staten och intervenerar i ekonomin. Men i slutändan banade den påstådda ”socialismen” väg för Obamas omval. Det var tack vare räddningspaketet till bilindustrin som han säkrade avgörande röster i delstaten Ohio. Och det var tack vare regeringens omfattande stimulansprogram – finansierat med nya jättelån – som ekonomin befann sig i någorlunda skick lagom till valet. ”Amerikanerna är ideologiskt konservativa men praktiskt liberala”, säger kolumnisten E J Dionne när jag talar med honom dagen efter valet. Så skulle man kunna beskriva väljarna i många demokratier. De flesta av oss söker politiker med ett öppet sinne som kan samarbeta. Idéer och principer är viktiga, men när verkligheten inte stämmer överens med den ideologiska kartan gäller verkligheten. Barack Obamas stöd till bilindustrin var långt ifrån självklart, men begripligt i det djupa nationella krisläge som uppstod 2008–2009. I tisdagens vallokalsundersökning svarade 5 av 10 att staten har tagit på sig för många uppgifter; mer makt borde överföras till företag och enskilda individer. Dessa väljare sympatiserar alltså med kärnan i Republikanernas ekonomiska program, men åtskilliga tycks samtidigt beredda att avvika från principerna när läget så kräver. Både mindre och större stat på en och samma gång. Denna pragmatism är en styrka för USA. Den gör det lättare att vara konstruktiv och bygga vidare på sådant som fungerar. Om Republikanerna tar sig an sina problem med ett öppet sinne kan de snabbt identifiera ett antal saker som inte fungerade i Mitt Romneys kampanj. Det går inte att förolämpa väljare och avfärda 47 procent av den amerikanska befolkningen som hopplöst bidragsberoende. Det går inte att år 2012 ha kandidater till senaten som talar på det mest stötande sätt om kvinnor, abort och våldtäkt. Det går inte att tala illa om invandrare och papperslösa utan att samtidigt förlora sympatier hos viktiga väljargrupper. Traditionellt har exempelvis amerikaner med kubansk bakgrund varit en pålitlig republikansk stödtrupp. I veckan gick merparten av deras röster till Obama, vilket symboliserar en större trend. Presidentvalet 2012 var lika mycket Demokraternas seger som Republikanernas nederlag bland minoriteterna. Mitt Romney blev de vita männens man, medan Barack Obama fick svarta, latinamerikaner och asiater att rösta på Demokraterna. Eftervalsdebattens huvudfråga är den skiftande väljardemografin. Republikanska debattörer talar redan nu om att partiet måste ändra strategi, eftersom den spansktalande delen av befolkningen stadigt växer. Det var inte givet att Obama skulle vinna dessa väljare, ofta konservativa i sin grundsyn. Men Republikanernas sätt att tala om invandring drev latinamerikaner i Demokraternas famn. Sean Hannity, småilsken konservativ programledare på Fox News, indikerade häromdagen att han är beredd att ompröva sin inställning, efter att i åratal ha orerat om hotet från ”illegala främlingar”. Charles Krauthammer på Washington Post skrev i fredags att han förespråkar amnesti till papperslösa, kombinerat med hårdare gränskontroller. Det är inte bara när det gäller invandring som Republikanerna befinner sig på drift. Frågan är hur partiet ska förhålla sig till valets övergripande liberala trender. Parallellt med presidentvalet röstade väljarna i tre delstater ja till att legalisera enkönade äktenskap – en frihetsseger som sänder en viktig signal över hela världen: homosexuellas rättigheter handlar om mänskliga rättigheter. På flera håll sade väljarna ja till en friare syn på bruket av marijuana. Det kan vara början på en nedtrappning av USA:s skoningslösa krig mot knarket, som skickat miljontals till amerikanska fängelser och bidragit till en farlig situation i Mexiko, inte minst i gränstrakterna. Republikanernas slutsatser av valnederlaget kommer att prägla det politiska landskapet framöver. Blir det tokhögern eller klokhögern som anger tonen? Kommer varje form av skattehöjning att betraktas som ett brott mot den heliga skriften? Det är inte bara minoritetsgrupperna som växer i betydelse. Det gäller också kostnaden för den baby boom-generation som föddes på 1940-talet och som börjat gå i pension. På något sätt måste notan för de äldres sjukvård och pensioner betalas. Man kan inte spendera som en välfärdsstat utan att också ta in skatt som en välfärdsstat. I bästa fall kan de senaste årens republikanska inbördeskrig visa sig bli produktivt. Mitt Romney bakbands av en politik som var besvärlig att marknadsföra. Hans kampanj maldes ner av Obamas populistiska och ganska effektiva klassretorik. Vallokalsundersökningen visar att många betraktade Romneys plattform som ett program för de rika. Samtidigt kommer Barack Obama att behöva göra sina kärnväljare besvikna om han på sikt ska få ordning på USA:s statsfinanser. Han har ställt ut dyra löften som blir svåra att hålla. Presidenten kommer aldrig att nå en budgetkompromiss med Republikanerna om han regerar utifrån sina egna aktivisters önskemål. Det handlar om en ständig balans mellan hopp och realism, mellan rättigheter och krav, mellan reformer och besparingar. Inget kommer gratis. Landets välstånd bygger på människors hårda ansträngning, som ett invandrarcitat på Ellis Island utanför Manhattan desillusionerat vittnar om: ”Jag kom till Amerika för att jag hörde att gatorna var belagda med guld. När jag kom hit förstod jag tre saker: för det första var gatorna inte belagda med guld, för det andra var de inte stenlagda alls och för det tredje förväntas jag att stenlägga dem.” Barack Obama vann sin välförtjänta guldmedalj i tisdags, men det tunga arbetet ligger framför honom.


”Breddidrotten i Stockholm får fler och billigare hallar”

Summary: Tre till priset av en. Det finns drygt 500 idrottsföreningar i Stockholm och behovet av idrottshallar är stort. Därför vill Stadshusalliansen satsa på att bygga fler och enklare träningsanläggningar, till en lägre kostnad. Det handlar om funktionella och kvalitativa hallar som motsvarar föreningarnas behov, skriver Regina Kevius (M).

För att möta de behov av idrottshallar som Stockholms drygt 500 idrottsföreningar har ska vi nu satsa på att bygga fler och enklare träningsanläggningar i staden. Hallar som är funktionella, kvalitativa och som motsvarar föreningarnas behov är vår högsta prioritet. Det fastslår Stadshusalliansen i budgeten för 2013. I takt med att Stockholm växer ökar också efterfrågan på idrottsanläggningar och hallar. Varje vecka hör idrottsföreningar av sig och uttrycker sin önskan om fler anläggningar och fler halltider, helst i det område där barnen som utövar idrotten bor. Föreningar som organiserar breddidrotten framför aldrig önskemål om lyxiga hallar, dyrare material eller finare publikytor. De vill framför allt ha grundläggande funktioner som fullstora spelmått, omklädningsrum och förråd. Deras önskan är tydlig: De vill ha fler hallar för pengarna. Idrottsnämndens mål är att fler stockholmare ska bli fysiskt aktiva. Framför allt är det angeläget att barn och ungdomar får möjlighet att röra på sig. Idrottsföreningarna är grunden för idrottslivet i Stockholm och vi i idrottsnämnden har ett stort ansvar för att skapa förutsättningar som gynnar breddidrotten. Behovet av avancerade hallar är begränsat bland föreningar som bedriver breddidrott. Däremot finns en efterfrågan på enklare hallar, inte minst inom handboll, basket och innebandy. Hittills har Stockholms stad oftast byggt idrottshallar som var för sig kostat 60–80 miljoner kronor. Det har resulterat i få och kostsamma anläggningar. Samtidigt är det möjligt att bygga en fullt funktionell och fullstor hall för betydligt lägre summa. På flera håll i länet har kommuner prövat detta med goda resultat. Det borde vara fullt möjligt att bygga för motsvarande kostnader även i Stockholms stad när andra kommuner lyckas pressa kostnaderna. Vi inser att vi måste tänka om och i stället prioritera funktionalitet framför högsta materialkvalitet. Nu vill vi ha två till tre nya hallar till det tidigare priset av en. Stadshusalliansen fastslår i budgeten för 2013 att fler hallar för pengarna är en viktig prioritering. Vi har i år gett idrottsförvaltningen i uppdrag att ta fram förslag på hur man kan bygga enklare hallar. Utgångspunkten när nya hallar byggs ska vara funktion. Hallarna kommer att uppfylla de önskemål som föreningarna har, nämligen standarder för spelmått, funktionella omklädningsrum och förråd. Sådant som barn- och ungdomsidrotten inte efterfrågar, exempelvis viprum och hundratals sittplatser på dubbelsidiga läktare, kommer idrottsnämnden inte att prioritera. På idrottsnämndens senaste sammanträde gick alliansen från ord till handling, vilket resulterade i att nämnden gav idrottsförvaltningen i uppdrag att genast påbörja projekteringen av två enklare fullstora hallar på Stora Mossens IP. Vi kan också konstatera att idrottsanläggningar, i flera sammanhang, byggts som bullerplank. Inte sällan har det krävt omfattande markarbeten till kostnader som gör även den billigaste anläggning dyr. Vi måste därför satsa på att i största möjliga mån bygga nya anläggningar på bra mark som inte kräver ett alltför stort markarbete – på så vis kan vi också hålla kostnaderna nere till förmån för fler hallar. Ett bra exempel är att bygga i anslutning till redan befintliga idrottsplatser så som vi nu beslutat att göra vid Stora Mossen. Målet är att stadens nya anläggningar ska passa en majoritet av stockholmarna. Det främsta syftet med våra framtida hallar är, och ska vara, att tillgodose breddidrottens behov. Enklare hallkonstruktioner är något som fyller behoven för de allra flesta av de 500 föreningar som finns och verkar inom breddidrotten i Stockholm. Denna prioritering gör vi för att få fler träningshallar för pengarna, vilket i sin tur skapar förutsättningar för fler stockholmare i rörelse. Regina Kevius (M), Idrotts- och stadsbyggnadsborgarråd, Stockholms stad


”Har man komplex ska man absolut göra något åt det”

Summary: Första gången Helena gjorde ett skönhetsingrepp var för femton år sedan. Operationen fick hennes självförtroende att växa och sedan dess har hon fixat olika saker i ansiktet och på kroppen. Nu säger Helena att hon ser det som en ynnest att kunna påverka andra att ta steget.

Helena har arbetat som frisör i nästan 40 år och har alltid varit mån om sitt utseende. Sedan det första ingreppet för 15 år sedan har hon gjort en rad ”förbättringar”, men exakt vad vill hon inte berätta i tidningen. – Jag är en öppen person och har själv inga problem med mina ingrepp, men det är för mina anhörigas skull som jag vill hålla lite låg profil, säger hon. Helena vill inte heller att vi skriver hur gammal hon är eftersom hon inte tycker att åldern är så viktig, och att det är hennes privatsak. Inspirationen till det första ingreppet kom från en kund. Helena hade på omvägar hört att kvinnan gjort en operation och det väckte hennes funderingar. -När kunden väl kom in på min salong och jag fick se hur fin hon blivit så bestämde jag mig där och då. En sådan operation skulle jag också göra. Jag gick till telefonen och beställde tid för konsultation på en gång. Efteråt var hon otroligt nöjd. – Det var som om en helt ny värld öppnade sig för mig. Jag vågade sträcka på mig. Jag fick ett helt annat självförtroende. När Helena gjorde de första ingreppen var det fortfarande ovanligt med skönhetsoperationer. Hon berättar att personer i hennes omgivning blev rädda och upprörda över att hon lät operera sig. – Men nu för tiden får jag faktiskt bara stöd från omgivningen. I dag är det helt annorlunda. Det är inte längre bara kändisar och filmstjärnor som genomgår den här typen av behandlingar. Och tekniken har blivit så mycket bättre. Många av Helenas vänner och kunder säger att de själva aldrig skulle lägga sig ”under kniven”. – De är rädda för narkosen och för att de ska se otäcka ut efter operationen. Att de ska bli blå och svullna och inte kunna visa sig bland folk. Men de har sett för mycket på tv. Så har det aldrig varit för mig. Innan Helena ska göra ett ingrepp så kollar hon sin fysiska status noga. Hon motionerar, dansar tango och håller koll på blodtrycket. – Vill man se ung ut räcker det inte med operationer, man måste ta hand om hela kroppen. Men varför är det så viktigt att se ung ut? – Jag hade en mamma som var väldigt vacker. Hon tyckte inte att det var roligt att åldras och blev ledsen när hon tittade sig i spegeln och såg hur ansiktet dalade. Hon brukade ta sig för kinderna och säga ”jag är så rynkig”. Så vill jag inte behöva känna. Själv står Helena framför spegeln hela dagarna på arbetet. Hon beskriver hur hon tyckte att det är frustrerande och jobbigt att se kroppen och ansiktet förändras. –Dessutom vill jag jobba några år till, och under den tid jag har kvar som frisör vill jag se snygg ut. Det är få i Helenas ålder som klarar av att arbeta som frisör. Det är ett tungt jobb som sliter på rygg och axlar. – Jag kan ju också känna mig trött, men jag får så mycket tillbaka av kolleger och kunder att det är viktigt för mig att vara kvar i yrkeslivet. Jag tror att om jag kan hålla mig snygg och fräsch till mitt yttre så kan det hjälpa mig att orka med mitt arbete. Men det kostar åtskilliga tusen att hålla sin kropp i trim. Hur får Helena råd? – Jag reser inte så mycket. Det gjorde jag när jag var ung. Och jag är duktig på att spara. Det gäller att ha ett mål. Helena säger att hon har inspirerat flera i sin omgivning att ta steget till operationer de tvekat inför. Hon berättar om olika tillfällen då kunder frågat henne om hon tycker att de ska åtgärda något och hon svarat ja. – Efteråt har de kommit till mig och tackat för att jag var ärlig och stöttade dem. Det är så härligt att göra folk glada. Till dem som säger att de inte har råd svarar jag: ”Hoppa över nästa utlandsresa så får du råd”. Trots att det blir allt vanligare med estetiska behandlingar så är det många som drar sig för att berätta om operationer och ingrepp. Vad beror det på? – Jag tror att det finns starka ideal som säger att man ska duga som man är. Och folk tycker nog att så länge man får vara frisk så ska man inte vara missnöjd med sin kropp. Dessutom känner säkert många att det är för privat att prata öppet om. Helena säger att hon också tycker att det viktigaste är att vara frisk, men att hon inte tycker om att se sig kropp förfalla. Vad känner hon inför att det är så många unga i dag som gör estetiska behandlingar och olika ingrepp? – Jag tycker inte att man ska sätta igång för tidigt. Det är onödigt. Den läkaren jag går hos brukar avråda unga tjejer som han inte tycker behöver göra något. Det tycker jag är seriöst av honom. Har du aldrig känt att du blivit missnöjd med något? – Jag har gjort ett par ingrepp med laser som inte gav några resultat alls och då kände jag mig faktiskt lite lurad eftersom jag hade betalat en hel del pengar. Men annars har jag alltid varit nöjd. När man börjar göra olika behandlingar och märker att resultaten blir bra så fortsätter man. Och har man gjort sig fin på ett ställe vill man fortsätta med nästa för att det inte ska se konstigt ut. Det är som att bli beroende. Är du inte rädd att det blir för många ingrepp, att det går för långt? – Jag är noga med att allt ska se naturligt ut. Min läkare gör alla ingrepp precis efter min kropp och mitt ansikte. Jag vill absolut inte se plastig ut. Helena säger att hon ofta får kommentarer om sitt utseende. Bland annat får hon höra att hon sett likadan ut i alla år. – En granne kom fram till mig och sa ”du åldras ju inte, du ser till och mer yngre ut nu än du gjorde förut. Har du något tips?”. Men då skrattade jag bara. Idag är det, åtminstone teoretiskt sett, möjligt att förändra vad man vill på kroppen. Det finns tekniker för det mesta. Tror du att det kan skapa en press på människor som egentligen inte vill operera sig? – Nej, det tror jag inte. Vissa människor är ju faktiskt hel ointresserade av sitt utseende och då ska de ju få vara det. Och själv så återställer jag ju egentligen bara det som en gång varit. Har man komplex för något så ska man absolut göra något åt det. Men jag tror inte att skönhetsingrepp kan hjälpa den som från början är en trasig person och som mår dåligt av andra skäl. En sådan människa blir nog aldrig nöjd. Då fortsätter man med en massa operationer tills man inte ser klok ut. Men kan det vara så att det inte finns någon plats för det åldrade utseende? – Ingen ser väl fram emot att bli gammal, säger Helena.


”Religiösa barn ska inte befrias från skolplikten”

Summary: Skolan ska vara öppen för alla. Domen i kammarrätten som tillåter konservativt religiösa föräldrar att undervisa i hemmet måste rivas upp. Det finns många barn som får sina speciella behov tillgodosedda. Dessutom ska ett aktivt antimobbningsarbete ske på varje skola, skriver Lotta Edholm och Helene Odenljung (FP).

I förra veckan beslutade kammarrätten i Göteborg att riva upp både stadsdelsnämnden Majorna-Linné och förvaltningsrättens beslut om att inte tillåta hemundervisning för barn som tillhör en konservativ del av en religion. Med motiveringen att barnen eventuellt kan bli mobbade för att de har speciella kläder, de ska be under dagen och få specialkost beviljas hemundervisning av kammarrätten. Effekterna av detta beslut kan bli ödesdigra för barn över hela landet. Det är inte bara i Göteborg det finns konservativt religiösa föräldrar som skulle vilja hålla sina barn hemma från skolan. Den nya skollagen minskade möjligheterna till hemundervisning, tidigare kunde religion vara en anledning, men nu krävs det synnerliga skäl. Detta för att alla barn, oavsett religion, ska få tillgång till en skola som följer läroplanen, har tillstånd från Skolinspektionen och som inspekteras. Skolplikten innebär att alla barn ska gå igenom grundskolan. Även Barnkonventionen slår fast att alla barn har rätt till utbildning och i konventionen kan vi läsa att: ”Undervisningen bör förbereda barnet för livet, utveckla respekt för mänskliga rättigheter och fostra i en anda av förståelse, fred, tolerans och vänskap mellan folken.” Barn har inte bara rätt till sin skolgång – kommunen har en skyldighet att se till att alla barn får tillgång till den. Det finns tusentals skolbarn i kommunala skolor i Sverige som har strikta religiösa regler hemifrån. Bönestunder och kosthållning löses genom dialog mellan föräldrarna och skolan. I Göteborg har oenighet funnits mellan skolan, som anser att föräldrarna ska berätta vad barnen behöver, och föräldrarna, som anser att det inte är deras uppgift att informera skolan. I domen anförs också att nämnden inte presenterat någon plan för hur de ska lösa skolgången. Om föräldrarna inte samarbetar med skolan för att ta fram en lösning för skolgången så är det inte en anledning till att de får hemskola barnen – skolan har då helt enkelt inte den kunskap som behövs. På många håll i världen är rätten att gå i skolan inte alls självklar, än mindre självklart att flickor får den möjligheten. Det kan inte vara okej att vissa elever, ofta flickor, ska hållas hemma från skolan i Sverige för att deras föräldrar inte vill att de kommer i kontakt med samhället. När kammarrätten ger en familj rätt att hålla sina döttrar hemma för att de kan bli mobbade för sina annorlunda kläder fasar vi för var detta ska sluta. Skolan ska vara öppen för alla. Det finns många barn med speciell kosthållning som får sina behov tillgodosedda, och ett aktivt antimobbningsarbete ska ske på varje skola. Ofta handlar dessa fall om föräldrar som till varje pris vill hålla sina barn borta från det öppna samhället och som inte under några omständigheter kommer att vara positiva till skolgång i en skola med barn som inte tillhör samma religiösa grupp. När föräldrarnas ovilja att samarbeta blir en anledning till att tillåta hemundervisning undrar man om man ska skratta eller gråta. Domen får inte bara konsekvenser för barnen i den aktuella familjen, utan också konsekvenser för flertalet barn i Sverige. Snart kommer återigen ett liknande fall upp i förvaltningsrätten i Stockholm. De barnen har inte varit i skolan på många år. Kommer denna dom att vara en anledning till att de hålls borta för alltid? Vad ska vi skolpolitiker säga till dessa barn om 20 år? ”Du fick inte gå i skolan för att du tillhör en religiös grupp” är inte ett acceptabelt svar. Denna dom måste överklagas till Högsta förvaltningsrätten. Det är inte rimligt att skollagens skärpta skrivningar tolkas så att religiösa barn kan befrias från skolplikten. Lotta Edholm (FP), skolborgarråd i Stockholm Helene Odenjung (FP), kommunalråd i Göteborg