Män och kvinnor måste få jämlika pensioner

Summary: Speciellt män tror att vi lever i ett jämställt samhälle, men så är det inte. Vårt pensionsystem är uppbyggt så att många kvinnor har svårt att leva på vad de får ut varje månad. Detta måste ändras.

I Sverige i dag finns över 200.000 pensionärer som får ut så lite pension att de hamnar under EU:s fattigdomsgräns. Detta trots att de jobbat och slitit ett helt arbetsliv. Vårt nya pensionssystem har gjort det oerhört svårt för framför allt kvinnor som jobbar en del av livet deltid att få ut en pension som går att leva på. Tidigare räknades pensionen på de 15 bästa åren. Många hamnar på en pension mellan 5.000–10.000 kronor per månad. Vem kan leva på det? Dessutom betalar 1,9 miljoner pensionärer efter Alliansregeringens år vid makten mer i skatt än vad vanliga löntagare gör. Den rödgröna regeringen har visserligen täppt igen hålet något men det är långt ifrån tillfredsställande. Många pensionärshushåll har under åren 2007–13 betalat 100 000 kronor i skatt mer än ett förvärvsarbetande hushåll med samma inkomster. Kvinnor dubbelbestraffas också genom att de förväntas leva längre. Då får de mindre pension per månad än vad männen får. En helt horribel lösning. Till sist är den stora orättvisan att kvinnors inkomster bara är 81 % av männens (SCB 2013). Det blir visserligen bättre men går det i den här takten tar det över 50 år innan lönerna närmar sig varandra. Speciellt vi män tror att vi lever i jämlikt samhälle men alla de här sakerna pekar istället på en klar bild av ett oerhört ojämlikt och orättvist samhälle. Det är nu dags att lyfta de här frågorna upp på dagordning och verkligen sätta fart. 1. Se över pensionssystemet och se till att alla får en pension man kan leva på och som ger män och kvinnor lika pension utan hänsyn till hur länge man lever. 2. Ta bort “pensionärsskatten” direkt. Pension är uppskjuten lön och ska beskattas som sådan. 3. Tillsätt en kriskommission som gör en nationell handlingsplan och tar bort skillnader i lön mellan könen. Med tanke på hur länge det sett ut så här så är lösningarna säkert inte lätta. Ibland kommer de att kosta. Kanske måste skatten höjas? Kanske måste vi män avstå vårt utrymme till förmån för kvinnorna? Det viktiga är dessa frågor nu blir konkreta och åtgärdas. Det går om man bara vill och “politik är att vilja”.


Summary: Meningen med det allmänna pensionssystemet är att det ska ge pensioner som det går att leva på, men i dag klarar systemet inte av det ens efter ett helt arbetsliv, skriver Christina Rogestam.

Håkan Svärdman, Folksam, tar på ett förtjänstfullt sätt upp flera allvarliga brister i pensionssystemet (DN Debatt 3/6), som de sjunkande pensionsnivåerna för både dagens och framtidens pensionärer. Folksams reformförslag täcker stora delar av systemet, vilket i sig understryker behovet av en större systemförändring. Det är bra, från SPF Seniorerna vill vi gå ännu längre och se en utvärdering av hela pensionssystemet. Vad som däremot är mindre bra är att ansvariga politiker i riksdag och regering vare sig vill erkänna bristerna eller har några som helst förslag för att komma till rätta med dessa. Grundproblemet är att pensionssystemet är underfinansierat och inte klarar av att betala ut rimliga pensioner. Om inget görs kommer begreppet fattigpensionärer, som hör till det förra seklets början, att återigen bli alltför gängse. För att få in mer pengar i systemet behövs bland annat, som Folksam också föreslår, höjda pensionsavgifter och en stegvist höjd pensionsålder som åtföljs av höjda åldersgränser i socialförsäkringen och las. Men systemförändringar tar tid – detta skulle få effekt först om en generation eller senare. Samtidigt är situationen akut för dagens äldre och för dem som går i pension de närmaste 10-15 åren – de drabbas hårt av pensioner som det knappt går att leva på. De senaste 10 åren har lönerna ökat med närmare 20 procent, och bostadspriserna med liknande tal, medan pensionerna stått helt still räknat i dagens penningvärde. I dag ligger den totala genomsnittspensionen på cirka 16 300 kronor brutto, eller runt 12 600 kronor netto. Samtidigt ligger EU:s gräns för risk för fattigdom på 11 800 kronor netto. Under denna gräns lever i dag över 300 000 svenska pensionärer enligt Eurostat – ungefär var sjätte pensionär. Den som arbetat heltid i 40 år med snittinkomst ”belönas” alltså av pensionssystemet med en nettoinkomst bara strax över gränsen för fattigdom. Den som jobbat lika många år men med lägre lön hamnar på fattigdomsstrecket, och pensionen måste då stöttas upp av grundskyddet i form av garantipension och bostadstillägg. Detta är ovärdigt ett välfärdsland som Sverige. Långsiktiga åtgärder behövs – hela systemet måste utvärderas och det måste in mer pengar i systemet. Men det brådskar med förändringar på kort sikt för dagens och de kommande årens pensionärer. Folksam föreslår till exempel att den kortaste uttagsperioden för tjänstepensioner bör höjas, vilket vi instämmer i. Därutöver menar SPF Seniorerna att följande skulle få snabb effekt: • Ordentliga skattesänkningar på pensionsinkomster. • Kraftigt höjt tak i bostadstillägget. • Ta bort bromsens negativa effekter så att bördorna delas lika mellan generationerna. • En engångshöjning av nivåerna i både inkomst- och garantipensionen Själva meningen med ett allmänt pensionssystem är att det ska ge pensioner som det går att leva på. I dag klarar inte systemet av att betala ut rimliga pensioner ens efter ett helt arbetsliv. 3 juni 2016 Debattartikeln Håkan Svärdman, Folksam: ”Tio förslag för att rädda de sjunkande pensionerna” Replik Christina Rogestam, SPF Seniorerna: ”Akut med snabba åtgärder i pensionssystemet” Läs fler artiklar på DN Debatt


Arbetslösheten sjunker, varför är ni ledsna? frågade statsminister Stefan Löfven i förra söndagens direktsända partiledardebatt i SVT. Statistiken ger stöd för hans påstående. I april var 51 000 färre personer arbetslösa jämfört med året innan. Arbetslösheten låg på 7,3 procent, en minskning med 1 procentenhet. Det är en ganska imponerande prestation, med tanke på att regeringen Löfven knappt har fått bedriva någon ekonomisk politik sedan den tillträdde. Men som statsministern påpekade: Varför vara besviken? Den svenska arbetsmarknaden har utvecklats väl de senaste tio åren, trots finanskrisen. Sedan 2006 arbetar ungefär 600 000 fler personer i Sverige. Jo, vi har haft befolkningstillväxt under samma period. Men utvecklingen ser även god ut när man mäter antalet sysselsatta som andel av befolkningen, särskilt i ett internationellt perspektiv. Få motsvarande länder kan uppvisa något liknande, vilket speglar en stark underliggande ekonomi. Förra året steg BNP i Sverige med hela 4,2 procent. Jag besökte Finland i förra veckan, och från andra sidan Östersjön märks kontrasten tydligt. Finländarna har faktiskt skäl att vara lite ledsna, för att tala löfvenska. Den finska ekonomin har inte ens återhämtat sig sedan finanskrisen 2008–2009. BNP ligger ännu under de gamla toppåren och tillväxten fortsätter att vara svag. Arbetslösheten låg i april på 9,8 procent, samtidigt som Finland det senaste decenniet inte behövt hantera någon omfattande invandring. Det har Sverige gjort. I det korta perspektivet försämrar det jämförelsen för svensk del, eftersom det tar tid för flyktingar att träda in på arbetsmarknaden. Ändå har vår ekonomi klarat sig mycket bättre. Tur eller skicklighet? De borgerligas eller socialdemokraternas förtjänst? Det mest rättvisande svaret på bägge frågor är det tråkiga ”både och”. Bra lag brukar ha tur – såväl Göran Persson som Fredrik Reinfeldt hade exempelvis tur som inte fick sin vilja igenom i eurofolkomröstningen 2003. Att Sverige till skillnad från Finland behöll den egna valutan gynnande vår exportindustri när vi navigerade oss igenom finanskrisen. Finland har de senaste åren också påverkats negativt av närheten till Ryssland, vars ekonomi tyngts av västliga sanktioner och fallande olje- och gaspriser. Men i det långa perspektivet avgör inte kortsiktiga svängningar på valutamarknaden nationers välstånd. Vad Vladimir Putin får för infall har betydelse om man handlar mycket med Ryssland. Men i det långa loppet bestäms inte ekonomins och arbetsmarknadens styrka av Kremls nycker. I stället gäller den gamla sanningen att mödosamt slit lönar sig i längden. De senaste 25 åren har socialdemokratiska och borgerliga regeringar ägnat sig åt ett växelvis reformarbete. I debatten har konfrontationen ofta varit hård, men sett i backspegeln är det mer som förenat än som skiljt de två blocken åt. Avregleringar, budgetsaneringar, nya spelregler för den ekonomiska politiken, arbetsmarknadsreformer – ingen enskild förändring förklarar varför Sverige gått bra. Men de sammantagna åtgärderna har gett resultat. Och framgången har många fäder. När Fredrik Reinfeldt vill missionera om sin arbetslinje i Europa, vilket han i veckan berättade i en DN-intervju, har han skäl att vara lite mallig, även om alliansregeringen begick vissa misstag och lämnade en del reformarbete ogjort – inte minst på integrationsområdet. Siffrorna hade inte sett så bra ut i dag om det inte varit för Fredrik Reinfeldts och Anders Borgs ekonomiska politik. Inte heller hade utgångsläget för de båda varit så gott om inte Göran Persson sanerat statsfinanserna i slutet av 1990-talet och Carl Bildts regering på sin tid liberaliserat delar av den tidigare hårt regleringstyngda svenska ekonomin. I Finland ser man med avund på hur svensk arbetsmarknad fungerar. Vad är det man betraktar som ett föredöme? Vissa skulle peka på hur arbetsmarknadens parter för 20 år sedan kom överens om det stora industriavtalet, som sedan dess utgjort normen för svensk lönebildning. Det har gett Sverige en stadga och utrymme för lokal flexibilitet som Finland saknar. Lönesättningen är mindre politiserad. Andra skulle peka på att Sverige öppnat upp för arbetskraftsinvandring, vilket varit till stor nytta för många snabbväxande företag i storstäderna. Internationaliseringen av svensk ekonomi har tilltagit. Finland har å sin sida fastnat i en gammal industristruktur och inte lyckats ta sig ur sitt beroende av Nokia, som i dag är en spillra av sitt forna jag. Inför valet 2014 gjorde Socialdemokraterna gällande att Sverige hade gått sönder. Inför valet 2006 lyckades alliansen etablera bilden att det mesta i Göran Perssons rike gick åt fel håll. Såväl Reinfeldt som Persson tvingades lämna statsministerrollen under viss bitterhet. Båda kände sig missförstådda; det är maktens lott. Men bakom valpropagandan fanns en mer nyanserad verklighet. Varför är ni ledsna? frågar Löfven. Ja, kanske därför att känslan nu är att mycket står stilla, samtidigt som problemen växer. Regering och riksdag låser varandra, det saknas majoritet för någon tydlig politik. Under Göran Perssons sista tid växte sysselsättningen rejält, men väljarna bekymrade sig ändå för utanförskapet på arbetsmarknaden. Under Fredrik Reinfeldts sista år började arbetslinjen ge riktigt goda resultat, men tröttheten med alliansen tilltog. Politik är inte en objektiv tävlan i offentlig statistik. Om väljarna känner sig ledsna beror det på att regeringen har misslyckats med att inge dem hopp. Peter Wolodarski Peter Wolodarski: Vi uppskattar våra ledare först när de avgått. För den som tittar på ekonomisk statistik framstår Sverige som en framgångssaga. Men i väljarkåren råder andra stämningar. Peter Wolodarski: Bitter eftersmak när det skålas för svensk tryckfrihet. 2016 riskerar bli året då västra Sverige i ett slag förlorar sina morgontidningar. Det hade inte behövt bli så här. Peter Wolodarski: Varningslamporna blinkar ännu en gång från Wien. I dag riskerar en högernationalist att väljas till president i Österrike. Det är ett tydligt tecken i tiden.


Richard Swartz: Ärans och hjältarnas språk

Summary: Jag ser ut från bussen och häpnar: Barristaan, Treat, Sandys Fridays, Bull & Bear, Lagerhaus, Coop. Svenska språket har försvunnit – och språkvetarnas tal om utveckling gör mig bara mer fundersam.

Då och då sitter jag på bussen mellan Norrtull och Stureplan och eftersom jag är den sista fria människan – alltså utan mobiltelefon – har jag gott om tid att vara där jag är i stället för virtuellt någon annanstans. Som nästan den ende i bussen kan jag i lugn och ro ägna mig åt att beundra det vackra Stockholm. Vad jag ser är jag nöjd med. I vad som är långt mer än ett halvt århundrade har min barndomsstad längs denna sträcka förblivit nära nog oförändrad. Byggnader, gatornas sträckning, den majestätiska Engelbrektskyrkan i sin osannolika höjd, också flera träd där jag som slyngel ristade något i barken. Bara stadens människor från då är borta eller böjda och skrumpna till oigenkännlighet, men inget att göra något åt då ett människoliv är försvinnande kort jämfört med vad en stad kan hoppas på. Och ändå är det något som inte är som förr och det tog mig tid att upptäcka vad det var. Det handlar om hur Stockholm uttrycker sig i skrift: i skyltar, i sin ljusreklam eller affischering. Det svenska språket är borta. Det har nästan utplånats. Eller borde jag skriva förträngts? Jag ser ut från bussen och häpnar över vad jag ser och läser.   Håll i er nu! Barristaan, Treat, Sandys Fridays, Bull & Bear, Lagerhaus, Coop (låt vara med Konsum på sladden), Hair Style Education, Zara Home, Subito, Love all. Serve all, Brot, La Taberna, Harlyday, Café Nestro, Pub the Doors, Caffè Bar Cucina, Berg Gallery, Nice frozen Cocktail, Nikon, Peak Performance, Savanahs, Coffehouse by George, plötsligt en språklig hybrid som Lilla Garden (indisk restaurang) eller rena mystifikationer som Via Vai, Go Choo eller Nam Kang. Jag skulle kunna fortsätta länge till, ett och annat har jag dessutom kanske inte återgivit helt korrekt, men en anständig tidning ägnar sig inte åt textreklam. Slående är att Wasa Rör AB, Herrekipering, Tehuset Java eller Dahlbergs Bilskola 80 år (dessa 80 år – i många år – som neonreklam) framstår som språkliga artefakter från en annan tid. Men i vår verkar det inte längre finnas någon plats för det språk i vilket de hör hemma. Spetsar jag öronen och försöker lyssna till samtalen – inte i bussen utan mellan passagerarna och deras mobiltelefoner – kan jag höra hur ett främmande språk, som alltid tycks vara engelska, har nästlat sig in i svenskan. Inte bara enstaka ord utan hela fraser och vändningar, av mitt öra uppfattade som organiskt inbäddade i modersmålet. Det gör mig fundersam. Där jag bor vore något liknande otänkbart. I Wien håller det lokala språket stånd mot engelskan. Någon invänder att tyskan är ett så mycket större språk än svenskan. Men just detta är min poäng. Ty kan ett litet språk som vårt tillåta sig att så sorg- och aningslöst umgås med andra och större? Utan att riskera att just själv försvinna, i bästa fall reduceras till folkloristiskt idiom eller ornament på någon fasad? Ibland hör eller läser jag vad våra språkvetare har att säga om saken. Det gör mig ännu mer fundersam. I stället för om risken att försvinna talar de om språkets utveckling. Varje förändring, språkliga fusioner eller nyskapelser, presenteras nästan alltid som berikande, som den kreativitet eller fantasi som bör bejakas. Dialekter och rinkebysvenska skulle demonstrera att vårt modersmål lever och har hälsan. För egen del tror jag det är en förenkling av vad som är långt mer motsägelsefullt och problematiskt än så. Ty små språk – och svenskan är ett mycket litet språk – dör ofta ut. Ideligen. I en globaliserad värld sker det nästan dagligen, som på Nya Guinea. Ibland tar det längre tid, som med svenskan i Finland. Men eftersom språk sällan försvinner per dekret eller för att vi får tungan skuren ur munnen lägger vi sällan märke till det förrän det är för sent. Större delen av mitt liv har jag levt långt bort från den svenska som är det enda språk jag någorlunda behärskar och som med åren blir allt sämre. Hemma i Wien får jag nöja mig med att läsa och skriva svenska; modersmålet har jag i ögat och i handen, nästan aldrig i munnen eller i örat. Det är inte särskilt mycket. Följaktligen blir min svenska allt stelare, alltmer blodfattig och benägen till minnesförlust. Och ändå är denna svenska det enda språk jag har. Min tyska är säkert långt bättre än den engelska mina svenska medpassagerare på bussen tror sig tala, men den räcker inte till; den låter mig inte bli mer än ett slags evig gäst i den tyska (eller österrikiska) verkligheten. Det är också anledningen till att jag personligen oroar mig över den svenska i Sverige som blir alltmer lös i köttet, uppblandad och approximativ. Ty det är det enda instrumentarium jag besitter för verklig förståelse och för gemenskap med mina medmänniskor, något som förutsätter den klarhet och precision som tillåter oss att mena samma sak med vad vi säger eller skriver. Vill vi inte slå vakt om sådant kan vi lika gärna helt byta språk. Men det är förstås bara en lek med ord. Dagens svenskar skulle inte ens kunna börja sin egen vardag med engelska. Vad heter gräddfil på engelska? Eller nagelfil? För att nu inte tala om de begrepp som ligger till grund för vår moderna civilisation och som vi väl litet till mans tvekar om också på ärans och hjältarnas språk. Richard Swartz är journalist, författare och fristående kolumnist i Dagens Nyheter. richard.swartz@chello.at


”Förbjud surrogathandel med barn köpta i utlandet”

Summary: Växande miljardindustri. ?Det räcker inte att säga att surrogatmödraskap inte ska tillåtas i Sverige. Argumenten mot är mycket starka. För att leva upp till internationella åtaganden måste Sverige införa ett förbud mot surrogathandel som också gäller barn köpta i utlandet, skriver fem forskare och jurister.

?Det räcker inte att säga att surrogatmödraskap inte ska tillåtas i Sverige. För att leva upp till internationella åtaganden måste Sverige införa ett förbud mot surrogathandel som även ska gälla barn köpta i utlandet. Lagstiftning är det bästa sättet att motverka efterfrågan av surrogatarrangemang och på detta sätt säkra såväl kvinnors som barnens rättigheter. Utredningen om utökade möjligheter till behandling av ofrivilligt barnlösa presenterar i sitt slutbetänkande SOU 2016:11 en gedigen analys av så kallat surrogatmoderskap. Surrogatmoderskap, som innebär att en kvinna upplåter sin kropp och blir gravid med den uttalade avsikten att hon efter födseln ska lämna barnet ifrån sig, ges här en ordentlig genomgång. Utredningens slutsats är att surrogatmoderskap inte ska tillåtas i Sverige. Slutsatsen är den logiska konsekvensen av genomgången av argument för och emot. Skaderiskerna som påvisas är mycket stora, både för den kvinna som utnyttjas för graviditet och förlossning och för det barn som kommer till under dessa omständigheter. Båda är att se som offer när denna nu tillgängliga teknik får bestämma gränserna för en ny människas tillkomst. Det finns alltså mycket goda skäl för utredningens ståndpunkt. I själva verket är de så goda och så starka att slutsatsen – att verksamheten inte ska tillåtas – inte är tillräcklig. Slutsatsen måste bli att surrogatarrangemang ska förbjudas. Utredningen har inte haft direktiv att överväga om surrogatarrangemang ska göras brottsliga. I betänkandet tas detta ändå upp. Utredningen stannar vid att de inte bör straffbeläggas, alltså inte förbjudas. Den ståndpunkten är, menar vi, inte försvarlig med hänsyn till vad som är känt om verksamheten. Surrogatmoderskap är en växande global och kommersiell industri som omsätter miljardbelopp. Surrogatkliniker och olika associerade företag försöker ständigt etablera sig i nya och framför allt fattiga länder för att finna surrogatmödrar. När vissa länder stänger sina marknader för utländska köpare på grund av korruption och den exploatering av kvinnor och barn som uppstått, till exempel i Indien och Thailand, har industrin flyttat till andra ofta ännu fattigare och mer korrupta länder där en marknad med kvinnor och barn går att etablera. Parallellt med detta försöker surrogatkliniker och olika associerade företag i växande grad etablera sig för att hitta köpare i Sverige och andra västländer. I april 2016 öppnade till exempel den första utländska förmedlingen av kommersiellt surrogatmödraskap i Stockholm. Det finns stora pengar att tjäna på detta. För att avgöra hur Sverige ska agera måste resonemangen tas i rätt ordning. Det går inte, som ofta sker, att som argument mot ett förbud anföra att det ju förekommer och kommer att förekomma även om det aktivt förbjuds. Om detta vore ett acceptabelt argument skulle rimligen hela vår brottskatalog kunna skrotas. Straffbud uppställs för att vi inser att ett visst förfarande är så skadligt att det måste förbjudas vid straffhot, inget annat räcker. Så har vi i Sverige resonerat på område efter område. Det avgörande är att hålla fast vid att detta är en riskfylld och gravt skadegörande verksamhet. De medicinska och psykologiska skaderiskerna är väl dokumenterade. Risken att kvinnor utnyttjas är uppenbar. Surrogatmoderskap är i sin grundläggande form en fråga om människohandel. Ett stort antal internationella instrument, som Sverige åtagit sig att följa, uppställer sådana krav på oss att vi är skyldiga att aktivt motverka surrogatarrangemang. Att köpa eller ”hyra” en annan människas organ är oförenligt med människovärdet. Att inte förbjuda köp av ett blivande barn är helt ologiskt när enligt svensk lag en adoption av ett framfött barn mot ersättning är förbjuden (4 kap. 6 § Föräldrabalken). För så kallade altruistiskt surrogatmoderskap gäller att det aldrig kan säkerställas att ingen ersättning utgått. Avsikten med en reglering är att tydligt signalera att surrogatarrangemang aldrig är en lösning på efterfrågan på barn. Ett förbud ska utformas utifrån detta. Att det krävs ett straffansvar är klart. I italiensk lag (12 art. 6 § lag nr. 40, 19 februari 2004), statueras fängelsestraff och skadeståndansvar för var och en som i någon form främjar surrogatarrangemang. Liksom i den svenska bestämmelsen om sexköp måste det här klargöras att kvinnan som utnyttjas inte är brottslig. Hon är ett brottsoffer. Straffansvar ska däremot träffa alla som främjar ett surrogatarrangemang: beställare, organisatörer av verksamheten, personer som tillhandahåller könsceller och embryon etc. Ett straffbud kan placeras i Brottsbalkens sjunde kapitel, Om brott mot familj. Där finns nu bland annat brotten förvanskande av familjeställning och obehörigt utverkande av samtycke eller tillstånd till adoption av barn. Straffskalan bör inte innehålla böter då ett bötesstraff lätt kan bli betraktat som endast ännu en kostnad för beställarna. Det nya brottet kan rubriceras främjande av surrogatmoderskap. Det ska inte krävas så kallat dubbel straffbarhet, alltså att förfarandet också är ett brott i det land där det begås. Konflikter som uppstår när barn kommer till i surrogatarrangemang måste lösas. Bestämmelserna i Föräldrabalken ska här ge stöd för den ordning som måste upprätthållas. En kvinna som bär och föder ett barn ska rättsligt vara barnets moder. En särskild regel om att det är så moderskapet bestäms infördes i Föräldrabalken (1 kap 7 §) när äggdonation blev tillåten år 2003. Så ska det också vara om kvinnan använts som surrogat. Att enbart inrikta sig på att lösa de uppkomma situationerna riskerar att underlätta surrogatverksamhet. Då lever Sverige definitivt inte upp till FN:s Barnkonvention som kräver av oss att verka för barnets bästa. När nu Barnkonventionen ska bli svensk lag måste en lagreglering som förbjuder surrogatarrangemang snabbt tas fram. Något annat vore ett svek mot barn och mot de allt fler kvinnor som är offer för denna moderna form av människohandel. Claes Gustafsson, professor emeritus i industriell ekonomi och organisation, KTH Yvonne Hirdman, professor emerita i historia, Stockholms universitet Tobias Hübinette, docent och lektor i interkulturella studier, Karlstads universitet Madeleine Leijonhufvud, professor emerita i straffrätt, Stockholms universitet Barbro Sjöqvist, advokat, Advokatbyrå Barbro Sjöqvist AB I april 2016 öppnade till exempel den första utländska förmedlingen av kommersiellt surrogatmödraskap i Stockholm. Det finns stora pengar att tjäna på detta.


Miljörörelsens krav är i högsta grad realistiska

Summary: Sverige bör fortsätta ta miljöansvar och utifrån tyska statens premisser medverka till en gradvis omställning av energinätet till förnyelsebart, istället för att genomföra en försäljning till ett företag som vill storsatsa på ny kolkraft och som helt saknar miljöpolicy. Det finns hållbarare alternativ än kolkraft och det behövs politisk handlingskraft för att utvidga dessa för att kunna täcka samhällets energibehov.

Jag skulle vilja klargöra några saker som jag uppfattar att Simon Grunditz missförstått. Jag är också mycket medveten om att många länder är beroende av fossila bränslen och att en ögonblicklig nedsläckning givetvis skulle få stora praktiska konsekvenser. Men ingen har heller förespråkat att kolkraften ska stängas över en natt. Det önskvärda scenariot är tvärtom en gradvis avveckling av kolkraften parallellt med en utökning av hållbar energiframställning kompletterat med energieffektivisering i samhällets alla sektorer för att minska det totala energibehovet. På detta sätt är det ingen som plötsligt blir arbetslös och ingen som står utan el, utan det sker en gradvis omställning till hållbarhet. Däremot behöver detta arbete skyndas på, och detta är en av poängerna i våra protester; det krävs politisk handlingskraft för att nå hållbarhet innan vi tänjt på planetens gränser så att de spricker. Sen så är ju en nedsläckning av nuvarande kolkraft inte vad som diskuteras just nu. Det som diskuteras är huruvida Vattenfall ska sälja verksamhet till ett företag som vill utvidga och öppna ännu fler gruvor (vilka skulle ge upphov till motsvarande Sveriges övriga utsläpp under 25 år) eller om Sverige ska ta klimatansvar och se till att detta kol stannar i marken – Vattenfall har nämligen beslutat att inte öppna fler gruvor än redan existerande. Vad som händer med den verksamhet som redan finns är en senare fråga. Att det är upp till tyska folket vad som händer i Tyskland är såklart sant. Men att Sverige undviker en försäljning till ett företag som faktiskt helt saknar miljöpolicys utan helt enkelt fortsätter driva verksamheten som förut, utifrån tysk politiks spelregler, ser jag faktiskt inga problem med. Jag tror att Vattenfall har större kapacitet att ta ansvar för vår gemensamma miljö än ett företag utan miljöpolicys, därför bör vi i detta skede behålla kolkraften. Sen är det upp till tyska folket att bestämma vilken typ av energipolitik man vill föra och vi som ägare i kraftverk får rätta oss efter de reglerna. Om tyskarna bestämmer att de vill att den kol vi nu äger och vill hålla kvar i marken ska brytas blir detta en situation vi får ta ställning till då (detta är dock osannolikt då tyska staten inte gett uttryck för att vilja utvidga verksamheten på det sätt som EPH vill). En viktig poäng är också att vi delar på samma planet och utsläpp som råkar ske på den yta som kallas Tyskland också påverkar alla som lever på jorden. Jag delar absolut inte heller bilden av att miljörörelsen på något sätt skulle vara oinsatt i problematiken kring hållbarhetsmålens praktiska utförande. Det finns helt klart massor kvar att göra, och detta är lite min poäng: Det som krävs är politisk handlingskraft, för som Grunditz påpekar har vi i dagsläget inte tillräcklig kapacitet i det förnybara energisystemet – men vi ser också ett kraftigt uppsving i exempelvis vindkraften. Att politiker tar fasta på den potential som finns och arbetar för att inrikta energinätet på förnyelsebart är inte bara nödvändigt, det är också i högsta grad ett realistiskt krav. Något jag inte heller förstår är vad som menas med att miljörörelsen skulle använda sig av känsloargument för att få människor att genomföra så kallade meningslösa handlingar. Vilka argument som skulle vara dessa så kallade känsloargument mottar jag gärna en förklaring på. Och att genomföra protester som denna som vänder hela Sveriges blickar mot regeringshuset i detta viktiga beslut är allt annat än meningslöst – det är jätteviktigt att människor vet vad som pågår.


”Hjärnan belönar ofta ett girigt beteende”

Summary: Girighet, del 2. Vad är det som får vissa personer att ta så stora risker även när vinsten är liten? Det förvånade reportern Tobias Hammar, som har upplevt många drev mot giriga makthavare. Han gav sig ut på en resa i ”girighetens landskap” och skrev en bok.

Panamabrev, fackpampar som festar för medlemmarnas pengar, förmånliga fallskärmar och enorma bonusar - många tycker att girigheten har ökat i Sverige. Stämmer det? Om en före detta politiker visar tecken på att roffa åt sig lite extra pension vaknar rovdjursinstinkten bland landets journalister. Likaså om direktörer utformar förmånliga bonusprogram åt sig själva eller om fackliga företrädare förlustar sig för medlemmarnas pengar. När någon visar tecken på en uppseendeväckande girighet drar jakten i gång. Journalisten Tobias Hammar har på olika tidningsreaktioner följt en rad olika drev när direktörer, politiker och fackpampar skott sig på andra människor. I flera år funderade han över begreppet girighet och till slut skrev han en bok i ämnet. – Innan jag skrev min bok blev jag många gånger förvånad över att människor i samhällets toppskikt riskerade så mycket juridiskt och socialt för så lite. Hur tänkte de egentligen? Ta försäkringsbolaget Skandia som exempel, säger Tobias Hammar. Där utformade direktörerna ett bonusprogram som var värt cirka två miljarder. – Så låter samma direktörer arbetsgivaren betala för renoveringen av sina privata lägenheter för några tiotals miljoner, en blygsam summa i det stora sammanhanget. Blev de fartblinda? Kanske kulturen som de var en del av fördunklade deras omdöme, säger Tobias Hammar. Hans bok har titeln ”Girighet. Vetenskapliga perspektiv på varför mycket vill ha mer” (Studentlitteratur). Den är en undersökning av vad som driver människors habegär. Till sin hjälp tog Tobias experter på neurologi, teologi, evolutionsbiologi och filosofi. Hittade ni något svar på vad som styr att en del blir giriga? – Jag upptäckte att den bild jag bar med mig ofta var grovt förenklad, en bild formad av dramaturgin i medierna. Så menar till exempel sociologen Oskar Engdal vid Göteborgs universitet att personer som begår ekonomiska brott ofta bara försöker upprätthålla en yttre fasad som de egentligen inte har råd med. – Det är inte vinsten som lockar den ”girige” menar Oskar Engdal, utan risken att mista det man redan har och förlora sitt sociala anseende, påpekar Tobias Hammar. Vad är då girighet? – Girighet är ett svårfångat begrepp där svaret ofta bara står för ens personliga uppfattning. Det finns till exempel ingen forskning om vad girighet egentligen är. Men om vi ändå försöker borra lite djupare i ämnet? – Då skulle jag vilja svara att girighet handlar om ett överdrivet självintresse, ett överdrivet habegär eller en överdriven självhävdelse. Man kan tala om ”pro-self” i stället för ”pro-social”, det vill säga att man tänker för mycket på sig själv och för lite på andra. Tobias Hammar gjorde två iakttagelser i samband med sina studier om girighet. Den girige måste för det första passera en moralisk gräns för vad som anses acceptabelt. – Den här gränsen är flytande beroende på vilka normer som för tillfället gäller i samhället eller i den subkultur, den grupp, som man tillhör. Girigheten ska också inverka negativt på andra människor, fortsätter Tobias Hammar. Den ekonomiska vinningen ska medföra att andra människor blir lidande. Var kommer då girigheten ifrån? – Svaret är som så många gånger när det gäller oss människor: arv och miljö, natur och kultur. Vi har en biologisk disposition att vara både egoistiska och altruistiska, änglar och demoner. Vad vi blir styrs av generna, uppväxten och kulturen – Alla kan vi bli giriga i andras ögon, men inte i allas ögon och särskilt inte i våra egna. Hur tänker du då? –  Ett exempel är direktörerna som låter bolaget renovera sina lägenheter, eller beviljar sig själva enorma bonusar eller pensionsavtal, utan att se det som särskilt märkligt. Eliten i ett samhälle jämför sig med andra elitskikt, inte med vanligt folk. Och det kan leda till en moralisk uppluckring. Under sin resa för att utforska girigheten träffade Tobias Hammar neuroekonomen Christan Ruff vid ett universitet i Zürich i Schweiz. Han menar att girighet uppstår när hjärnan ensidigt fokuserar på den egna nyttan av ett beslut – och glömmer eller bortser från alla andra konsekvenser. En viktig roll för den här typen av tunnelseende spelar hjärnans belöningssystem. När vi får en oväntad belöning känner vi lust och tillfredsställelse. Om detta upprepas trubbas belöningssystemet av och vi behöver mer av samma belöning för att nå samma starka känslor på nytt. – Detta är bakgrunden till det som kallas ”hedonistisk adaption”, att vi snabbt vänjer oss vid en viss livsstil. Vi hamnar i ett starkt begär efter mer, ett begär som kan liknas vid ett kemiskt beroende. I sin bok fokuserar inte Tobias Hammar på detaljerna i olika drev. Han nämner landshövdingen som manipulerade sina representationskvitton, partiledaren som skattefuskade, mutkulturen som växte fram i Göteborg och en rad andra fall – men syftet är inte att rota i de enskilda affärerna.   Tobias Hammar har upplevt den uppjagade stämningen som uppstår på en redaktion i samband med ett drev. Han liknar den vid en form av girighet. – Det finns en rad exempel på reportrar som varit beredda att gå väldigt långt för att nå framgång, få den kick som ett scoop kan innebära. Några har till och med fabricerat fakta och hela berättelser för att bli uppmärksammade. Journalister, både i Sverige och i andra länder, har gjort karriär efter att ha avslöjat giriga politikers, topptjänstemäns eller direktörers agerande. Ibland har det resulterat i Stora Journalistpriset, Guldspaden för årets bästa grävande reportage eller andra utmärkelser. – Samtidigt utgör medierna en viktig vakthund för att stävja giriga beteenden vid sidan av den allmänna moral som råder i ett samhälle. Men påverkar mediernas rapportering synen på girighet? – Vanliga mediekonsumenter tror jag påverkas och drar sig för att utnyttja andra människor för egen vinnings skull. Men bland eliten tror jag att rapporteringen har begränsad effekt. Bland en del direktörer tror jag att det till och med kan vara en fjäder i hatten att bli uppmärksammad i de här sammanhangen. Vart är vi då på väg? – I ett längre tidsperspektiv har toleransen mot girighet minskat. Någon Caligula eller Djingis Khan dyker inte upp på den internationella scenen. Men under det senaste decenniet tycker jag mig märka en uppluckring i det typiska svenska normsystemet och synen på girighet. Vad kan det bero på? – Vi lever i ett samhälle som så tydligt premierar konsumtion, perfektionism och prestationer. Många gör allt för att motsvara de normerna, och passerar då gränsen och blir giriga. Efter att ha skrivit bok tänkte Tobias Hammar en del på sina egna drivkrafter. Han funderade över i vilka situationer han känner lust och hur hans eget belöningssystem fungerar. Och så undrade han om det finns det en risk för att hans egen moraliska kompass ska sluta fungera. Är du själv girig? – Ja, jag har det nog i mig. Men mina inkomster är för små för att jag ska kunna använda dem för att roffa åt mig från andra. Däremot kan jag ibland känna lust att fuskåka med spåvagnen hemma i Göteborg för att tjäna några extra kronor. Men då hör jag en röst, den moraliska vakthunden, viska i mitt öra att belöningen inte är värd risken. Girighet Panamabrev, fackpampar som festar för medlemmarnas pengar, förmånliga fallskärmar och enorma bonusar - många tycker att girigheten har ökat i Sverige. Stämmer det? Tidigare delar: Del 1. ”Jag tror ingen skulle hävda att jag är girig” Björn Rosengren är sossen som gick över till näringslivet och blev beskylld för att vara just girig. Del 2. "Hjärnan belönar ofta ett girigt beteende" Vad är det som får vissa personer att ta så stora risker även när vinsten är liten? Det förvånade reportern Tobias Hammar, som har upplevt många drev mot giriga makthavare. Tobias Hammar Har arbetat som reporter på Finanstidningen, Svenska Dagbladet, Dagens Industri och DN. I dag är han copywriter på en reklambyrå.


”?Ta människors oro på allvar”

Summary: REPLIK. Jan-Eric Jansson, kristdemokratiskt kommunalråd i Nacka skriver på DN Debatt (29/5) om Nacka-bornas oro över upprättandet av ett HVB-hem för ensamkommande flyktingbarn. En oro som han saknar förståelse för och menar är obefogad. Vi anser att det är ansvariga politikers uppgift att i första hand skydda den egna ortsbefolkningen från kriminalitet i alla dess former, skriver David Bergquist, gruppledare för Sverigedemokraterna i Nacka.

Jan-Eric Jansson, kristdemokratiskt kommunalråd i Nacka, skriver på DN (29/5) en artikel där han beskriver hur invånare i Nacka kommun oroas över upprättandet av HVB-hem för ensamkommande flyktingbarn. Han beskriver invånarnas kritiska reaktioner som "ociviliserat uppträdande" och ser det som att "flyktingbarn får svenskar att förlora sin värdighet". Han frågar sig vidare var den "stora rädslan från vanliga svenskar över att bli granne med ensamkommande flyktingbarn" kommer ifrån. Senare i artikeln besvarar han själv delvis samma fråga genom att ta upp det uppmärksammade knivmordet på västkusten. Men i övrigt saknar Jan Eric Jansson förståelse för invånarnas rädsla och menar istället att den är obefogad. Han hänvisar till sina egna besök på olika HVB-hem i kommunen som enligt Jansson själv ger en betydligt tryggare bild av situationen. Han hänvisar även till att det saknas statistik som visar på att ensamkommande flyktingbarn är mer brottsligt belastade än övriga grupper i samhället. Jan Eric Jansson visar hursomhelst inte upp några egentliga fakta om brottslighet vad gäller ensamkommande flyktingbarn. En stor del av de som trakasserade unga svenska flickor under ungdomsfestivalen i Kungsträdgården förra året var enligt vittnen just ensamkommande flyktingbarn. Det har framkommit trovärdiga uppgifter om stölder i Stockholms stadskärna där ensamkommande flyktingbarn varit delaktiga. Det är dock svårt att få fram tillförlitlig statistik angående brottsbenägenheten för ovanstående grupp eftersom att enskilda polismän och sociala myndighetsutövare mm blivit alltmer restriktiva i att informera om de misstänktas etniska bakgrund av rädsla för att bli anklagade för rasism. Efter det så kallade "zigenarregistret" är polisen och andra myndigheter rädda för anklagelser om att "gå rasisternas ärenden" om de rapporterar sanningsenligt om den verkliga situationen i ovanstående fråga. Benägenheten att anmäla brott har minskat drastiskt sedan 1960-talet. Det finns säkerligen ett mörkertal vad gäller antalet begångna brott. Noterbart är att det tog flera månader innan svensk media rapporterade om de sexuella trakasserierna mot svenska flickor i Kungsträdgården 2015 (till stor del utförda av ensamkommande flyktingbarn). Det var först efter avslöjandet om de sexuella trakasserierna i Köln nyårsnatten 2015/2016 som händelserna i Kungsträdgården uppmärksammades. Med det resonemang som Jan-Eric Jansson för i sin debattartikel så hade dessa övergrepp inte ägt rum i och med att ytterst få anmälningar inkommit till polisen och andra myndigheter. Jan-Eric Jansson menar också att "Vi vågar ju resa utomlands och möta dessa pojkar på gatorna i främmande städer" och att vårt välstånd här i Sverige till stor del är uppbyggt genom handel med främmande och annorlunda kulturer. Vilka gator i främmande städer är det egentligen som Jan-Eric Jansson vandrar på frågar vi oss oroligt. Sverige bygger sitt välstånd på handel med i huvudsak USA och länder inom Europa samtidigt som en bojkott från Mellanöstern och Nordafrika knappast är ett troligt resultat av en restriktivare politik beträffande ensamkommande flyktingbarn från dessa områden. Jan-Eric Jansson tillhör den del av kristdemokraterna som har lagt den kristet orienterade värdekonservatismen åt sidan. Istället argumenteras det för kulturmarxistiska visioner och floskler. Är det att undra över att kristdemokraterna inte får något lyft i väljaropinionen? Sverigedemokraterna i Nacka, till skillnad från kristdemokraten Jan-Eric Jansson, tar människors rädsla på allvar. Vi mörkar inte medvetet och vi anser att det är ansvariga politikers uppgift att i första hand skydda den egna ortsbefolkningen från kriminalitet i alla dess former. Vi tar folkviljan på allvar! 29 maj 2016 Debattartikel Jan-Eric Jansson (KD), kommunalråd i Nacka: ”?Flyktingbarn får svenskar att förlora sin värdighet” Repliker David Bergquist, gruppledare för Sverigedemokraterna i Nacka: ”?Ta människors oro på allvar” Slutreplik från Jan-Eric Jansson: ”Ni bygger en mur av rädslans stenar” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Lag om sommardäck kan rädda liv

Summary: Upp emot en kvarts miljon bilar körs på dubbfria vinterdäck året om, trots larmrapporter om hur mycket sämre de fungerar på sommarvarma vägar. Vinterdäckslagen infördes för att rädda liv. Nu är det dags för en lag om sommardäck på sommaren.

Nollvisionen för döda och svårt skadade på våra vägar är viktig för svenskt trafiksäkerhetsarbete. Varje allvarlig olycka måste betraktas som ett misslyckande. Samtidigt är det viktigt att ta hänsyn till vår miljö. Allt fler svenskar väljer numera dubbfria vinterdäck, helt i linje med myndigheternas önskemål. Dubbfria vinterdäck är ett trafiksäkert alternativ på vintern. Dessvärre visar undersökningar att upp emot en kvarts miljon svenska bilar får behålla vinterdäcken på över sommaren. Kanske för att ägarna vill spara pengar, eller tror att däcken fungerar lika bra året runt. Trenden är ökande. Det är helt lagligt – men farligt. Studier indikerar att odubbade vinterdäck är överrepresenterade i olycksstatistiken sommartid. Vinterdäck har sämre grepp och sämre stabilitet vid en undanmanöver på sommarvarma vägbanor. En nyligen publicerad studie från VTI, Statens Väg- och Transportforskningsinstitut, visar att vinterdäck ger en mellan 15 och 20 procent längre bromssträcka vid sommarväglag, jämfört med sommardäck av motsvarande kvalitet. Detta gäller både på torr och våt vägbana. Andra, fristående inbromsningstester indikerar att skillnaden på bromssträcka mellan vinterdäck och sommardäck på sommaren är ännu större, uppåt 40 procent. Teknikens Värld rapporterade tidigare i år dessutom om ett test där en bil med sommardäck klarar 73,6 km/h innan vattenplaning uppstår, att jämföra med dubbfria vinterdäck, då det blir vattenplaning redan vid 59,5 km/h. Under de senaste tolv månaderna (april 2015–mars 2016) omkom 266 personer i trafiken i Sverige. Under föregående tolvmånadersperiod omkom 258 personer, men över tid har dödsolyckorna minskat rejält: På 50 år har antalet trafikdödade blivit cirka 80 procent färre, trots att antalet bilar flerfaldigats. 1999, två år efter det att riksdagen antagit Nollvisionen om döda och svårt skadade i trafiken, infördes Vinterdäckslagen. Enligt VTI sparades sju till nio liv per år, och ungefär 60 personer färre skadades allvarligt per år, när lagen kom. Nu är det dags att ta nästa steg i trafiksäkerhetsarbetet, och lagstifta om sommardäck, som en självklar åtgärd i arbetet med att lyfta Nollvisionen. Förslagsvis införs förbud mot vinterdäck mellan den 1 juni och den 30 september, om inte vinterväglag råder.


Effektivare vård när robotar och personalen samarbetar

Summary: På Karolinska universitetssjukhuset testas nästa generation robotar som kan arbeta nära människor. Genom att låta en robot ta över vissa arbetsmoment ska sjukvårdspersonal kunna lägga mer tid på patientnära vård.

Robotar används sedan en tid tillbaka i tillverkningsindustrin, men inom sjukvården lyser de fortfarande med sin frånvaro. Men det kan komma att förändras inom kort. ”Automed – Automation inom specialistsjukvård” är ett projekt som genomförs just nu på Karolinska universitetssjukhuset i Stockholm. Tillsammans med partners från industrin och medarbetare från olika verksamheter på sjukhuset ska man titta på hur man kan använda nästa generationen robotar – som är mer flexibla, enklare att programmera och säkrare – för att effektivisera framtidens sjukvård. – Rent generellt är sjukvården en manuell bransch. Syftet med projektet är att titta på hur robotarna kan ta över vissa moment i en arbetskedja som kan vara tunga, farliga och tidsödande för människor att utföra. Det kan exempelvis handla om hanteringen av cytostatika, som används i cancerbehandlingar, och radioaktiva ämnen, säger Annika Thoresson på Innovationsplatsen vid Karolinska universitetssjukhuset. En robot som testas i projektet är Yumi, utvecklad av Abb. Roboten har en kropp som påminner om en människas torso och två armar med griphänder. Noggrannheten är så stor att roboten till och med kan trä sytråd på en nål. Det som gör Yumi unik är att den kan arbeta nära människor. Roboten är försedd med beröringskänslig teknik och vadderade armar, och behöver därför inte stå i en skyddsbur, till skillnad från många industrirobotar. – Att personalen kan jobba nära den utan att det är farligt är en mycket viktig aspekt. Det handlar inte om att robotar ska sköta alla delar i en arbetsprocess. Men genom att den kan ta över vissa moment – exempelvis att rengöra känsliga instrument – kan vi göra hela arbetsflödet mer effektivt. Kritiker menar att automation handlar om att kunna skära ner när på personalen. Hur ser ni på det? – Det är en berättigad fråga. Men ett problem i dag är att vi har mycket personal som gör saker de inte är utbildade till. Det kan röra sig om att sjuksköterskor och läkare måste utförare enklare arbetsuppgifter som exempelvis rapportering. Ett av målen med detta projekt är att se om robotar kan ta över vissa av dessa uppgifter, vilket i sin tur frigör tid för sjukvårdspersonal. Den tiden skulle i stället kunna användas för mer patientnära vård. En annan fördel med dessa robotar är att de är enkla att programmera. Personalen kan ”lära” Yumi enklare rörelser genom att trycka på en knapp och flytta armen i önskad riktning, vilket roboten sedan kommer ihåg. Man håller även på att utveckla ett användargränssnitt som ska kunna göra att sjuksköterskor eller läkare exempelvis kan använda en surfplatta för att skicka instruktioner till Yumi när det gäller mer avancerade rörelser. – Vill man få en större spridning på den här sortens lösningar i framtiden måste det vara enkelt att använda den. Ju mer krångel och högre trösklar, ju högre blir inlärningsbarriären bland personalen. Utföra visst arbete på nattetid när sjukvårdspersonalen gått hem. Ta över okvalificerade uppgifter i exempelvis labbmiljö – exempelvis hanteringen av provrör. Hjälpa med tunga lyft på sjukhus.


”Försäkringsbolag säger nej till barn utan individprövning”

Summary: Stärk konsumenterna. Alla som vill teckna en personförsäkring, till exempel en barnförsäkring eller en sjukförsäkring, ska enligt lagen få en individuell bedömning av sin ansökan. Av min kartläggning framgår att försäkringsbolagen i vissa fall nekar ansökningar utan att göra detta. Konsumenternas ställning behöver stärkas, skriver Gunnar Larsson.

För tio år sedan infördes lagstiftning som förbjuder försäkringsbolag att neka någon en personförsäkring om det inte finns särskilda skäl för det – en så kallad kontraheringsplikt. Kontraheringsplikten gäller för alla individuella personförsäkringar, det vill säga sjuk-, olycksfalls- och livförsäkringar. Lagstiftningen innebär att försäkringsbolagen ska göra en individuell bedömning av varje ansökan och bara får neka försäkring, eller bevilja en försäkring med någon form av inskränkning eller till en högre premie än normalt, om individens hälsotillstånd motiverar det. Syftet med kontraheringsplikten är att underlätta för personer med funktionsnedsättning eller nedsatt hälsa att kunna teckna en personförsäkring till rimliga villkor. Nu, tio år senare, har jag på regeringens uppdrag följt upp hur försäkringsbolagen tillämpar kontraheringsplikten i praktiken. Min utredning ”Rätten till en personförsäkring – ett stärkt konsumentskydd” visar att försäkringsbolagen är måna om att leva upp till kontraheringsplikten, och att de flesta som ansöker om en personförsäkring får teckna en sådan. Särskilt när det gäller barnförsäkring beviljas en mycket hög andel av alla ansökningar. Samtidigt har utredningen också kunnat konstatera att försäkringsbolagen inte fullt ut lever upp till lagens krav i sin praktiska hantering av försäkringsansökningar. Min kartläggning visar också att det finns konsumentgrupper som fortfarande kan ha svårt att få teckna en personförsäkring till normala villkor, eller att alls få teckna en personförsäkring. Grupper som kan nämnas är personer, särskilt barn, med neuropsykiatriska funktionsnedsättningar (till exempel autism och adhd), barn som har fötts mycket för tidigt och personer med psykisk sjukdom. Jag har mot den här bakgrunden bedömt att konsumentskyddet när det gäller rätten till en personförsäkring behöver stärkas. Av utredningens kartläggning framgår att försäkringsbolagen i vissa fall nekar ansökningar utan att göra den individuella bedömning som lagen kräver. Särskilt i de fall där försäkring beviljas till villkor som är mer inskränkta än de normala, har jag bedömt att försäkringsbolagen ibland brister när det gäller att ta reda på all den information om sökandens hälsa som kan ha betydelse för bedömningen av ansökan. Det förekommer också att den som har nekats en personförsäkring inte får en tillräckligt tydlig motivering till varför. Särskilt när ansökningar om barnförsäkring för barn som har fötts för tidigt nekas, har jag bedömt att försäkringsbolagen ofta ger otillräckliga motiveringar till varför försäkring inte kan beviljas i det enskilda fallet. Dessutom har jag bedömt att det krävs en ökad medvetenhet hos försäkringsbolagen att beslut att neka någon en personförsäkring måste baseras på ett beslutsunderlag som håller hög kvalitet. Det är viktigt att alla försäkringsbolag arbetar aktivt för att hålla sina riktlinjer för riskbedömning uppdaterade när det gäller exempelvis aktuell medicinsk vetenskaplig forskning. När en konsument nekats att teckna en personförsäkring är konsumenten i dag hänvisad till att väcka talan i domstol för att få en objektiv prövning av försäkringsbolagets beslut. Detta är inte en helt tillfredsställande situation, eftersom det är ett stort steg för en konsument att driva ett ärende om rätten till en personförsäkring vidare mot ett försäkringsbolag i domstol. Sedan 2006 har inte heller ett enda ärende prövats rättsligt. Jag föreslår nu lagändringar och andra åtgärder för att stärka konsumenternas ställning på personförsäkringsmarknaden. 1Lagstiftningen rörande rätten till en personförsäkring ska förtydligas. Att försäkringsbolagen inte fullt ut lever upp till lagens krav beror delvis på att gällande reglering i vissa delar är oklar. Därför föreslår jag lagändringar som förtydligar att ett beslut att neka någon en personförsäkring måste baseras på en individuell bedömning av hälsotillståndet hos den som ska försäkras, och att det är försäkringsbolagets ansvar att ta reda på de hälsouppgifter som behövs för en sådan individuell prövning. Det ska också bli tydligare i lagstiftningen att ett försäkringsbolag som nekar någon en personförsäkring måste kunna visa att det finns medicinskt vetenskapligt stöd för de bedömningar som bolaget har baserat sitt beslut på. 2Försäkringsbolagen ska motivera sina beslut. Min utredning visar att vissa försäkringsbolag i dag inte lämnar tillräckligt tydliga motiveringar till personer som har nekats att teckna en personförsäkring. Jag föreslår därför att det i lag införs en skyldighet för försäkringsbolagen att lämna tydliga och begripliga motiveringar när en ansökan nekas eller bara beviljas till annat än normala villkor. Det är en viktig åtgärd för att säkerställa att den som har nekats en personförsäkring ska kunna bedöma förutsättningarna för att driva frågan vidare i förhållande till försäkringsbolaget. 3Tvistlösning i och utanför domstol. Det skulle vara önskvärt om konsumenter, som ett alternativ till att vända sig till domstol, också hade möjlighet att få en enklare, men ändå objektiv och rättssäker, prövning utanför domstol av tvister rörande rätten till en personförsäkring. Jag har därför rekommenderat att Personförsäkringsnämnden, ett tvistlösningsorgan som drivs av försäkringsbolagens branschorganisation Svensk Försäkring, öppnas för tvister rörande rätten till en personförsäkring. Nämndens objektivitet och opartiskhet säkerställs genom dess sammansättning – en ordförande som är jurist med stor domarerfarenhet och ledamöter som till lika delar representerar konsument- och försäkringsintressen. Dessutom föreslår jag att det blir en lagstadgad skyldighet för försäkringsbolagen att informera den som har nekats en personförsäkring om de olika möjligheter som finns att få saken prövad i och utanför domstol. De lagändringar och andra åtgärder som jag föreslår kommer att underlätta för den som vill teckna en personförsäkring att bedöma och ta tillvara sina rättigheter. Regleringen angående rätten till en personförsäkring kommer också att bli mer lättillämpad för försäkringsbolagen. En tydligare och mer lättillämpad reglering avseende kontraheringsplikten för personförsäkring kommer därmed att stärka konsumenternas ställning på personförsäkringsmarknaden. Särskilt konsumentgrupper som kan ha svårigheter att få teckna en personförsäkring kommer med mina förslag att få en stärkt ställning i förhållande till försäkringsbolagen. ?Gunnar Larsson, regeringens särskilde utredare, generaldirektör Kammarkollegiet och fd Konsumentombudsman Det är ett stort steg för en konsument att driva ett ärende om rätten till en personförsäkring vidare mot ett försäkringsbolag i domstol. Sedan 2006 har inte heller ett enda ärende prövats rättsligt.


”Jag känner lärare som blivit fysiskt hotade”

Summary: Föräldrar som försöker påverka sina barns lärare är ett stort problem i betygstider, enligt skolpersonal som DN talat med. Privilegierade föräldrar pekas ut som det största problemet. ”Jag känner folk som blivit fysiskt hotade”, säger läraren och skyddsombudet Mikael Bruér.

Det finns en seriestrip som sprids på nätet i betygstider. I den första rutan, daterad 1960, skäller två upprörda föräldrar på sitt barn, ”De här betygen är fruktansvärda!”. I rutan bredvid, daterad nutid, skriker föräldrar och barn istället tillsammans på läraren, ”De här betygen är fruktansvärda!”. Satirteckningen sammanfattar tydligt hur många uppfattar lärarnas kontakt med föräldrar när det är dags att sätta betyg. I en undersökning som Lärarnas riksförbund gjorde 2014 svarade sju av tio lärare att föräldrar försökt påverka deras undervisning, och hälften av lärarna uppgav att föräldrar hotat dem med att byta skola, eller gå vidare till rektor eller Skolinspektionen, om de inte fick som de ville. Över hälften av lärarna som utsatts tyckte att hoten ökat över tid. En av dem som upplevt föräldrarnas vrede är SO-läraren Mikael Bruér, som undervisar högstadieelever på en skola i Växjö. Första gången han kontaktades av en förälder som ville påverka hans bedömning var 2011. I dag säger han att det är mer regel än undantag, och att i stort sett alla hans kolleger har varit med om det. Han säger att problemen ökar när sommaren närmar sig och betygen ska sättas. – De flesta föräldrar är jättevettiga och ganska medvetna om sina barns styrkor och svagheter. Men det finns en liten klick som reagerar väldigt kraftigt om deras barn får underkänt. Jag har själv blivit uppringd kvart i fem en morgon och utskälld för ett betyg, säger Mikael Bruér. Han är skyddsombud på skolan och säger att han ofta pratar med lärare som blir utsatta av föräldrar. – Jag känner folk som blivit fysiskt hotade. Som har blivit mer eller mindre uppsökta, eller som mött föräldrar som blockerar vägen i matbutiken. Det är en oacceptabel psykosocial arbetssituation, säger han. De upprörda föräldrar som hör av sig tycker ofta att de inte fått någon förvarning om att betygen är i fara, och kräver att barnet ska få komplettera. – Det kan bli ett oöverstigligt berg för läraren när många föräldrar kräver att deras barn ska få komplettera. Men ska inte föräldrar informeras i tid så att man har möjligheten att rädda betygen? – Jo, det ska ske kontinuerligt, men ibland kan det vara en fysisk omöjlighet. Som i mitt eget fall, jag har 440 betyg att sätta. Om jag ska ha en kontinuerlig kontakt med föräldrar så finns det inte tid till annat. Förra året skrev han och skolpersonal från andra delar av landet en debattartikel i Svenska Dagbladet där de varnade för att Skolinspektionen används som hot mot lärare. Det säger även flera andra lärare och rektorer som DN talat med. Foto: TT Anmälningarna till Skolinspektionen har visserligen fyrdubblats de senaste tio åren, men ökningen tillskrivs främst en ökad medvetenhet om att det går att anmäla. Under 2015 kom det in totalt 4.035 anmälningar, varav 108 rörde utvecklingssamtal, utvecklingsplaner och betyg och 239 gällde samarbete mellan skola och hemmet. – Vi kan inte se att det är många föräldrar som anmäler för att de är missnöjda med sina barns betyg. Men det kan ändå vara så att de hotar med det, säger myndighetens presschef Carina Larsson. Enligt Mikael Bruér är det tillräckligt allvarligt. – Jag har själv hotats med anmälan, det är nog så jobbigt. Det leder till att vi dokumenterar saker in absurdum för att hålla ryggen fri. Men bilden av hur hotfulla föräldrar är varierar över landet. I Boden arbetar gymnasieläraren Ann-Christine Norman som aldrig varit med om aggressiva påhopp, och som inte heller hört det från sina kolleger i kommunen. – Vi är å andra sidan Bodens enda gymnasieskola. Det finns inte så mycket att hota med, kanske att flytta till Luleå. Hon tror att föräldrars påtryckningar i hög grad beror på vilken bakgrund de själva har, och att det kanske är vanligare i Stockholms innerstad och andra områden med resursstarka och högutbildade föräldrar. Men hon är orolig att den attityden ska spridas. – Det är viktigt att markera mot. Ska man orka arbeta så länge som jag gjort, i 30 år, så är det viktigt att föräldrarna hjälper och stöttar läraren. Jan Jönsson är rektor på den kommunala Karsby international school i Botkyrka. Även han tycker att det är en stor skillnad på vilka föräldrar som utöver påtryckningar. – Vår skola ligger i ett socioekonomiskt utsatt område. Våra föräldrar skulle i många fall faktiskt ha lagen på sin sida för att kräva mer stöd eller överklaga åtgärdsprogram. Men det gör de i princip aldrig. Sedan har vi den andra, rikare delen av Botkyrka där man överklagar allt möjligt. Det leder till att skolmyndigheterna ägnar mycket tid och resurser åt skolor och elever som kanske inte behöver det, säger Jan Jönsson. Han är politiskt aktiv i Liberalerna och sitter i Stockholms utbildningsnämnd. Även där märker han av skillnaderna i hur föräldrar upplever sin möjlighet att påverka. – Det är inte så att det är från de utsatta områdena som det väller in mejl. Där kan en hel skola läggas ned utan att någon hör av sig. Men om man ska göra om en kulturklass i innerstan, då är det flera sidor långa brev från upprörda föräldrar. Bilden av privilegierade, aggressiva föräldrar går inte att styrka utifrån Skolinspektionens årliga statistik. Men den återkommer i samtal med flera lärare, och i boken ”Djursholm – Sveriges ledarsamhälle” av Mikael Holmqvist, professor i företagsekonomi. I den framgår att föräldrar i det rika området ser lärare som ”servicepersonal” som förväntas ge eleverna höga betyg. DN ringer Tommy Lindström, ordförande i Föräldraalliansen i Stockholms Stad (FISS), för att höra om bilden av Stockholmsbarnens föräldrar stämmer. Organisationen säger att de samlar ett 40-tal föräldragrupper i Stockholm, och arbetar för att stärka föräldrars inflytande i skolan. Är ni Stockholmsföräldrar värre än andra? – Det är olyckligt att det framställs så. Det här är inget jättestort problem, det är bara ett litet antal föräldrar som ställer till det. Problemet är att de är högljudda och ofta resursstarka, säger Tommy Lindström. Hans yngsta son går snart ut gymnasiet, och Tommy Lindström berättar att han själv varit mycket delaktig i kontakten med skolan. Han anser att problemet med övernitiska föräldrar överdrivs. – Lärarfacken har använt den här debatten för att få en bättre situation i skolan och stärka sin status. De säger att de förlorat makten till föräldrar och elever. Men det är inte sant, i den övervägande delen av skolan så fungerar det här bra. Han påpekar att flera undersökningar visar att majoriteten av alla föräldrar är nöjda med sina barns skolor, och att de flesta problemen går att undvika med kontinuerlig kontakt mellan lärare och föräldrar. – Betygstider kan vara första gången som föräldrarna pratar med en lärare. Då kan det bli en spänd situation om föräldrarna inte fått varningssignaler tidigare. Lärarna säger att de inte hinner med det. – Det kan jag ha förståelse för, men då är det en ledningsfråga. Enligt skollagen ska man ha en samverkan med föräldrarna. Jag tror att det är ett större problem om föräldrarna har för lite, än för mycket, kontakt med skolan. Foto i text: Hans Alm, Katarzyna Korza/TT Så säger skollagen om inflytande ”Barn och elever ska ges inflytande över utbildningen. De ska fortlöpande stimuleras att ta aktiv del i arbetet med att vidareutveckla utbildningen och hållas informerade i frågor som rör dem.” Skollagen, 4 kap, 9§. ”Vårdnadshavare för barn i förskolan och för elever i förskoleklassen, grundskolan, grundsärskolan, specialskolan, sameskolan och fritidshemmet ska erbjudas möjlighet till inflytande över utbildningen.” Skollagen, 4 kap, 12§. ”Kvalitetsarbetet på enhetsnivå ska genomföras under medverkan av lärare, förskollärare, övrig personal och elever. Barn i förskolan, deras vårdnadshavare och elevernas vårdnadshavare ska ges möjlighet att delta i arbetet.” Skollagen, 4 kap, 4§. ”Om det vid uppföljning, genom klagomål eller på annat sätt kommer fram att det finns brister i verksamheten, ska huvudmannen se till att nödvändiga åtgärder vidtas.” Skollagen, 4 kap, 7§.


Vi måste inse att tågtrafiken havererat

Summary: Min resa från Malmö till Stockholm med snabbtåg tog nästan tio timmar. Var finns krisberedskapen när en sådan här sak händer? Det känns inte längre säkert att åka med tåg i Sverige.

Vad krävs för vi ska inse att tågtrafiken havererat och är allmänfarlig? Är det först när det inträffar en allvarlig olycka? Förmodligen. Jag blev i går sittandes i fem timmar då ett elfel inträffat strax utanför Flen. Elfelet följdes av signalfel. Dörrarna öppnades till slut som tur var så att vi kunde få lite luft. Personalen sprang i mörkret mellan vagnarna för att försöka informera – högtalarna fungerade ju inte heller – men informationen var knapphändig. Lokföraren stod i telefonkö (!) till Trafikverket. Resan från Malmö till Stockholm med snabbtåget tog nästan tio timmar. Vi anlände efter klockan tre på natten. Första timmen gick ganska bra, alla satt lugnt och väntade. Med tiden följde otålighet och vi började röra på oss i vagnarna. När lösningarna inte fanns började vi hitta dem själva. ”Ser ni bron därborta?” Någon lös med en ficklampa. ”Vi borde kunna ta oss dit och så får SJ ordna med bussar.” En gravid kvinna fick panik och började gråta. ”Jag vill hem. Ta mig härifrån. Jag mår inte bra.” Då jag rest många gånger denna sträcka så är jag van vid stopp. Detta var dock rekord. Jag insåg att det inte bara handlar om tiden man förlorar utan också om att tåget inte känns säkert. Var finns krisberedskapen? Vad händer om det som hände oss sker i en tunnel och alla får panik. Två tågvärdar ska då plötsligt ha hand om flera hundra människor. Det vi passagerare i vagnen där jag satt snabbt blev överens om var att det är dags att sätta punkt. Kör inte tågen längre! Inse att gränsen är nådd! Vi kan inte lappa och laga och låtsas att allt är bra bara för att tågen till slut anländer stationen. Till politiker som har svårt att inse detta och till Trafikverket och SJ som skyller på varandra kan jag bara säga: Testa att sitta inlåst i ett tåg i mörker. Gärna ni alla tillsammans. Det föder nämligen andra tankar. Jag lovar.


Alla vill ha nattåg men ingen vill betala

Summary: Europas nattåg försvinner. Senast är det franska SNCF som vill sluta med nattåg från Paris. I april lade SJ ned de reguljära nattågen till Jämtlandsfjällen. 35 000 personer har skrivit på en protestlista.

I april avgick SJ:s sista reguljära nattåg till Jämtlandsfjällen. Turistföretagen i Jämtland har gjort allt för att få SJ att omprova sitt beslut, utan resultat. På Svenska turistföreningen är man mycket bekymrade och har startat en namninsamling för nattågen, som man menar är ”miljösmarta, tidseffektiva och jobbskapande”. – Nattågen går som en pulsåder genom besöksnäringen i Jämtland. Många av STF:s vandrarhem och fjällstationer ligger längs järnvägen, och jag vet att våra medlemmar har en hög medvetenhet vad gäller miljö och hållbarhet, säger STF:s generalsekreterare Magnus Ling. På kort tid har man fått in över 35 000 namnunderskrifter. – Responsen på kampanjen har varit väldigt positiv, och överraskande stor. Jag tror att det är många som har gått och misströstat över att det dras ned på nattågen till Jämtland, säger STF:s generalsekreterare Magnus Ling. Ni har skrivit till både infrastrukturministern, miljöministern och näringsministern. Vad har ni fått för respons? – Ännu så länge bara en talande tystnad. Nattågen till Jämtland och är bara ett exempel på nedmonteringen av Europas nattågslinjer. Nyligen meddelade tidningen Guardian att franska statens tågbolag SNCF aviserar att lägga ned nästan all sin nattågstrafik från Paris. Den anses inte längre lönsam. För ett par år sedan försvann linjerna Paris–Rom, Paris–Milano, Paris–Madrid, Paris–Barcelona och Barcelona–Zürich. I december 2014 gick de sista nattågen på sträckorna Hamburg–Paris, Berlin–Paris, Berlin–München, Paris, München samt Amsterdam–Prag–Warszawa. Månaden innan försvann City Night Line från Köpenhamn med sovvagnar till Amsterdam, Hamburg, Berlin, Köln München och Prag. Nattåg är ett utmärkt sätt att resa längre sträckor. Man utnyttjar helt enkelt sömnen till att resa. Dessutom slipper man oftast kompletterande transferresor eftersom tåget oftast stannar mitt i byn. Ur ett samhällsekonomiskt perspektiv är det ett säkert och klimatsmart sätt att ta sig fram. Många företag har också riktlinjer för ett hållbart resande. Ändå ser framtiden så mörk ut för dessa nattliga förbindelser. Vad beror det på? Det finns två huvudförklaringar. Den första är konkurrensen från lågprisflyget. När flyget blivit billigare än nattåget väljer många flyget. Den andra förklaringen är EU:s regler om att konkurrensutsätta järnvägstrafiken i alla medlemsländer. Av tradition har järnvägarna i Europa varit samhällets ansvar. Staten i respektive land bestämde vart tågen ska gå och lät helt enkelt sina egna tågbolag köra dit. Nu får de statliga järnvägsbolagen inte längre ha monopol på tågtrafiken, enligt EU:s regler. De ska vara ett tågbolag bland andra och bedriva sin trafik på kommersiell basis. Och då ligger nattågen illa till. De kostar mer att köra än dagtåg, vagnarna kan enbart användas en gång per dygn. Sittvagnar kan göra flera turer varje dag. Dessutom har nattågen högre kostnader för bäddning, tvätt av lakan och städning. Men det finns också ytterligare en förklaring. Turistbranschen i Jämtland har ofta pekat på att SJ inte har velat satsa på nattågen. Besöksnäringen i Jämtland har ökat i flera år, samtidigt som beläggningen på nattågen minskat. Bokningen av nattåg har fungerat dåligt i flera år, vagnarna är gamla och slitna och nytänkandet lyser med sin frånvaro. Många menar helt enkelt att SJ erbjuder en alldeles för dålig produkt. Och när Trafikverket ska bedöma om nattågstrafiken behövs finns inte miljöaspekten alls med bland de faktorer som vägs in. Den frågan verkar inte heller särskilt avgörande för regeringen där tågkramarna i Miljöpartiet har uppdraget som ordförande i trafikutskottet och fram tills nyligen miljöministerposten. Infrastrukturministern Anna Johansson (S) svär sig också fri och säger att regeringen inte ska lägga sig i hur tågbolagen vill köra sina tåg. Alla tycks vilja ha nattåg, men ingen vill ta ansvaret för det. Möten på nattåg: En resa i sovkupé med främmande människor är ett minne för livet. Här möts Marilyn Monroe och Jack Lemmon i filmen ”I hetaste laget”, Albert Finney och John Gielgud i ”Mordet på Orientexpressen” samt The Beatles på Europaresa.


Manliga bibliotekarier bäst på att ta ut föräldradagarna

Summary: Föräldrar i akademikeryrken delar mest lika på föräldrapenningdagarna och manliga bibliotekarier tar ut dubbelt så många dagar som genomsnittet visar ny statistik från Försäkringskassan. – För mig var det en självklarhet att vara föräldraledig, säger bibliotekarien Gustav Nygren.

Bibliotekarier och civilingenjörer är yrken där kvinnor och män delar mest lika på föräldrapenningdagarna, visar statistik från Försäkringskassan över uttaget av föräldrapenning till dess att barnet fyllt två år. Män i kvinnodominerade yrken tar även ut fler dagar än genomsnittet medan män i mansdominerade yrken tar ut färre. I genomsnitt tar en manlig bibliotekarie ut 137 dagar, medan snittet för männen i Sverige är 69 dagar. Gustav Nygren är bibliotekarie på Tranströmerbiblioteket vid Medborgarplatsen. Trots att det var några år sedan han var föräldraledig var det en självklarhet att han och hans fru skulle dela lika på föräldradagarna. – Det var aldrig någon diskussion då vi båda ville vara lediga så mycket som möjligt med barnen. Ekonomin kom i andra hand, och vi såg till att leva så billigt som möjligt. Jag skulle verkligen känna mig blåst om jag hade tänkt att jag skulle förlora något på det karriärmässigt. Varför tror du att just bibliotekarier toppar listan? – Det är ett kvinnodominerat yrke och barn är ständigt på agendan då ett av våra uppdrag är att vara läsfrämjande för barn och ungdomar. Med många kvinnor i yrket finns frågan om föräldraledighet naturligt i jobbet och uppmuntras av ledningen. Det är heller inget höglöneyrke så löneskillnaderna motiverar inte på samma sätt att man skulle skippa att vara hemma för att vi har en hög lön. Gustav Nygren förklarar att det aldrig har varit några problem att vara föräldraledig, trots att han och hans fru valde ett lite annorlunda upplägg när första barnet kom. – Vi var lediga varannan vecka då det passade med min frus jobb. Det gjorde att vi fick samma erfarenheter och förståelse för varandra då man insåg vad det innebar att vara hemma. Sen upprätthölls även kontakten med jobbet på ett annat sätt. Trots att fler par väljer att dela lika på föräldraledigheten går utvecklingen långsamt, enligt Niklas Löfgren på Försäkringskassan. Färre än hälften av alla pappor tar ut fler än de 60 reserverade dagarna fram till barnen fyllt två år och kvinnor står fortfarande för den stora delen av uttaget. Antalet uttagna föräldradagar för kvinnor och män skiljer sig även åt mellan olika yrken, och beror framför allt på utbildningsnivå. – Kvinnor med eftergymnasial utbildning tar i genomsnitt ut färre dagar än kvinnor utan eftergymnasial utbildning. För män är förhållandet det motsatta. Varför delar akademiker mer lika? – Generellt går det mot ett jämlikt uttag inom alla grupper men att det går snabbare bland akademiker kan bero på att de är mer förändringsbenägna, säger Niklas Löfgren. Att män i kvinnodominerade yrken tar ut fler dagar tror han beror på arbetsgivarens attityd och att det finns en större öppenhet på vissa arbetsplatser. – På en kvinnodominerad arbetsplats, som i offentlig sektor, är det nog mer accepterat än i en mansdominerad och privat arbetsplats. En jämställd föräldraledighet tenderar även att smitta av sig på uttaget av den tillfälliga föräldrapenningen, vilket Niklas Löfgren tror beror på att det är en naturlig fortsättning på den jämställda vägen. Hur påverkar de statliga pappamånaderna? – Vi kan se att de här reformerna har snabbat på utvecklingen mot ett mer jämställt uttag då statistiken alltid tar ett hopp när de införs. I de flesta yrkeskategorierna är förhållandet mellan uttaget av föräldrapenning det motsatta för kvinnor och män: tar kvinnorna ut färre dagar så tar männen ut fler, och tvärtom. Yrken med högre utbildning, som fysiker, kemister, civilingenjörer och arkitekter delar föräldrar mest lika. Fysiker och kemister är den grupp där kvinnor tagit ut minst dagar och arkivarier och bibliotekarier är yrken där män tagit ut flest dagar. Män och kvinnor inom ledningsarbete tar i genomsnitt ut få dagar. Bland de män som är verkställande direktörer och verkschefer har i genomsnitt 46 procent tagit ut mindre än fem dagar när barn födda 2013 fyllt två år. Att dela lika är i statistiken definierat som att föräldrarna har tagit ut 40–60 procent av de utbetalda dagarna när barnet fyllt två år. Källa: Försäkringskassan


På Lenas gård får djuren leva för sin egen skull

Summary: Lena Areskog driver Gotlands djurfristad där djur får leva utan att producera något åt människan. Nu vill hon att människor ska bli medvetna om vad som händer med tuppkycklingar i värphönsindustrin.

Hon var sjuksköterska, men det var i ett annat liv. Nu driver Lena Areskog Gotlands djurfristad och har som livsmål att djurindustrin ska upphöra. Hon berättar att hon vill ”ge tuppkycklingen ett ansikte”. Därför köpte hon fjorton tuppkycklingar från ett äggkläckeri strax innan påsk. – Vi här på djurfristaden vill ge djuren ett gott liv och vi vill att de ska ses som de unika individer de är. Vi vill också att djuren här ska bli ett slags ambassadörer för alla de djur som lever i djurindustrin. Min förhoppning är att om människor ser de här tupparna så ska de känna att ”det här att betala med en tuppkycklings liv för att jag ska kunna äta ägg, det är inte ok”, säger hon. Lena Areskog driver en djurfristad på Gotland. Foton: Elisabeth Ubbe För Lena Areskog har det sedan hon var liten varit självklart att värna om dem som är mindre och svagare men det var när 51 får som fanns i hennes närhet skulle skickas till slakt som hon gjorde ett nytt livsval. – Det kom så nära och när jag insåg att jag faktiskt kunde göra någonting så kände jag att jag var tvungen, säger hon. Hon köpte de 51 fåren och 2012 flyttade hon från Stockholm till Gotland. Fler djur har kommit till och Lena Areskog har ett personligt förhållande till vart och ett av dem men den praktiska verkligheten är både tung och kostsam. – Jag hade ingen aning om att det var så svårt att ha lantbruksdjur som husdjur, det är som att hela systemet motverkar det. Vi har haft svårt att få tillgång till betesmark och till och med nekats att köpa foder. Vi blir inte accepterade eftersom vi inte använder djuren som andra gör. • Läs mer: Över fem miljoner nykläckta tuppkycklingar avlivas årligen i värphönsindustrin Gården på östra Gotland är närmast fallfärdig med en söndervittrande yttertrappa, krånglande elektricitet, trasiga vattenledningar och kraterstora hål i ladans tak. Grisen Albert är döpt efter Albert Einstein, eftersom han är så klok. Det finns inte pengar och kraft till att renovera huset och för Lena Areskog är det primära att djuren har det bra. Och om bekvämligheter för människorna lämnar mycket i övrigt att önska så ser djuren välmående ut. Lena Areskog lyfter upp en av de gula dunbollarna. – Det här är Sigge, han är lite extra social, lite extra känslig och väldigt ömhetstörstande, säger hon. Sigge skuttar iväg och ansluter sig till de andra tuppkycklingarna som har tagit plats på och runt labradoren Dennis. – De här tuppkycklingarna är utvecklade för att leva ihop med en mamma, men varken värphönskycklingar eller tuppkycklingar får någonsin uppleva det, säger Lena Areskog. Men på djurfristaden har tuppkycklingarna fått adoptivföräldrar, en av dem är Dennis som godmodigt låter de små kycklingarna klättra omkring på sin rygg och sitt huvud. Lena Areskog berättar vad hon menar med att ge tuppkycklingen ett ansikte.   Det handlar om att hon vill belysa en industriell produktion av värphöns där 15.000 tuppkycklingar varje dag avlivas eftersom de inte fyller någon funktion i äggbranschen. – Ju mindre djur är och ju mer olika oss, desto svårare har vi människor att skapa ett band till dem. Visserligen tycker människor om små, söta djur men det blir ändå lättare accepterat att man dödar väldigt många individer när de är små. Skulle någon döda 15.000 kattungar varje dag så skulle det bli ramaskri, säger Lena Areskog. Skymningen faller och Lena Areskog släpper in kycklingarna i huset och tar en tur runt gården. När hon klappat om grisen Albert och gett hästarna hö klättrar hon över staketet till fårhagen. Hon omringas av får som verkar längta efter en härlig ryggmassage. Det är de vana vid att få när hon kommer och i kväll är det Ramses och Solveig som får en stunds massage innan det är sovdags för alla på gården. Foton i text: Elisabeth Ubbe Gotlands djurfristad Gotlands djurfristad är en ideell förening som startades år 2013 av Lena Areskog, Hugo af Morgenstierna och Linnea Hedblom. Verksamheten finansieras av donationer och genom fadderskap. På gården finns 137 får, fyra hästar, fyra grisar, hundar, katter och höns. Hästar och grisar bor i en nybyggd stallbyggnad. Djurfristaden fick häromdagen utmärkelsen Guldråttan som delas ut av organisationen Djurens rätt.


Summary: REPLIK. Ekonomerna Anna Felländer och Stefan Fölster pekar på de utmaningar det innebär när den digitala produktionen och konsumtionen ska mätas – i den ekonomiska statistiken i allmänhet och i BNP i synnerhet (DN Debatt 8/5). Men artikeln ger en felaktig bild av att SCB och andra statistikmyndigheter har blivit tagna på sängen och inte alls mäter den digitala konsumtionen och produktionen, skriver Ylva Hedén Westerdahl och Michael Wolf, SCB.

Världen är mitt inne i en digital omställning som påverkar alla sektorer i samhället. Vi ser film på Netflix, hyr semesterboende med Air BnB och har tillgång till all världens musik via Spotify. I en artikel på DN debatt den 8 maj pekar ekonomerna Anna Felländer och Stefan Fölster på de utmaningar det innebär när den digitala produktionen och konsumtionen ska mätas, i den ekonomiska statistiken i allmänhet och i BNP i synnerhet. Fölster och Felländer pekar i sin artikel på hur viktigt det är för Sveriges ekonomiska politik att vi lyckas beskriva den ekonomiska aktiviteten i Sverige på ett verklighetstroget sätt. Det är absolut så. Men artikeln ger en felaktig bild av att SCB och andra statistikmyndigheter har blivit tagna på sängen och inte alls mäter den digitala konsumtionen och produktionen. Så är naturligtvis inte fallet. I själva verket handlar en av de livligaste diskussionerna inom det internationella statistiksamfundet just nu om hur företeelser, som digitalisering och delningsekonomi ska redovisas och mätas i ekonomisk statistik och i BNP-måttet. Problemet med de digitala plattformarna är tudelat, dels vad av allt detta som ska ingå i BNP och dels hur det ska fångas och värderas i statistiken. BNP mäter det samlade värdet av varor och tjänster som produceras och utbyts mellan olika aktörer i ekonomin, till exempel de varor och tjänster som hushållen konsumerar. Digitala tjänster som Spotify och Netflix ingår i BNP. De värderas då, precis som andra varor, till tjänsternas marknadspris. Delningstjänster som Air BnB och liknande ingår också även om det finns problem med att uppskatta värdet i vissa fall. BNP är främst ett mått på volymförändringen i den ekonomiska aktiviteten. Med volym menas även prestanda. Det innebär att en mikroprocessor som kan göra 10 miljoner räkneoperationer per minut har dubbla volymen jämfört med en som bara klarar av fem miljoner. I den ekonomiska statistiken ska de här kvalitetsförbättringarna fångas upp med hjälp av prisindex. En högre kvalitet ska, allt annat lika, leda till att prisindex sjunker och därmed till att volymen ökar. Ofta går det bra att göra sådana här värderingar av kvaliteten. Men ibland är det mycket svårt att på ett objektivt sätt göra en explicit värdering av kvalitetsskillnader. Ett exempel är övergången från en egen skivsamling till att utnyttja en tjänst som Spotify. Problemet vi då står inför som statistiker är att väga samman alla skillnaderna mellan gammal och ny teknik till ett tal som anger hur mycket högre nytta för konsumenterna (prestanda) t.ex. Spotify ger, jämfört med att äga skivor. Jämförelsen är särskilt svår när de olika produkternas egenskaper är väsensskilda trots att de fyller samma behov. I dessa lägen är det i praktiken omöjligt att för en statistikmyndighet ge ifrån sig en objektivt explicit uppskattning av skillnaden i kvalitet. Kvalitetsskillnaden uppskattas då indirekt genom att mäta prispressen nedåt på den gamla tekniken när den nya introduceras på marknaden. När båda produkterna handlas samtidigt så bör detta, i en fungerande ekonomi, spegla hur konsumenterna värderar skillnaden i kvalitet. I fallet med smartphones som Fölster och Felländer nämner handlar det om att uppskatta förändringar i befintliga varor och tjänster över tid, till exempel då en gammal modell ersätts med en ny. I det fallet är det lättare, men ändå inte oproblematiskt, att värdera de olika egenskaper som skiljer en ny mot en äldre modell. Det är faktiskt så att mycket av kvalitetsutvecklingen när det gäller mobiltelefoner de senaste åren har kommit in som volymförändring i BNP. Det har under 2000-talet skett ett dramatiskt prisfall på mobiltelefoner genom att kvalitetsförbättringar har gett konsumenterna avsevärt mer för pengarna (se bilden ovan). För den bredare produktgruppen telekomutrustning i BNP motsvarar det en årlig genomsnittlig kvalitetsförbättring med cirka 14 procent. Det innebär att kvalitetsförbättringen av telekomutrustning ökar BNP i genomsnitt med knappt 0,1 procent per år under denna tidsperiod. Mobiltelefonerna, som Felländer och Fölster tar upp i sin artikel är egentligen ett dåligt exempel på det författarna vill framhålla, eftersom SCB här faktiskt gjort stora kvalitetsjusteringar. Det går förmodligen att hitta andra produkter där påståendet att kvalitetsförändringar inte fångas fullt ut stämmer bättre. På SCB är vi angelägna om att ge en rättvisande beskrivning av den ekonomiska utvecklingen. Att mäta det digitala paradigmskiftet är av största betydelse. I vårt ansvar ligger även att väga statistikens kostnader mot den användarnytta som uppnås. Kvaliteten i BNP måttet har liksom mycket annat i vår värld ett pris och där är nog vi och Felländer och Fölster eniga om betydelsen av att denna utmaning måste tas på stort allvar. 8 maj 2016 Debattartikel Stefan Fölster, Chef för Reforminstitutet och adjungerad professor i nationalekonomi vid KTH och Anna Felländer, Digitaliserings- och framtidsekonom, Swedbank: ”?Det digitala paradigmskiftet kräver ny ekonomisk politik” Repliker Ylva Hedén Westerdahl, avdelningschef och Michael Wolf, senior advisor, Nationalräkenskaperna, SCB: ”?Fel om SCB och den digitala omställningen” Maja Fjaestad, statssekreterare på statsrådsberedningen, leder Socialdemokraternas grupp för digital politikutveckling och Darja Isaksson, digital strateg, ledamot av regeringens innovationsråd: ”Använd digitaliseringen för hållbar utveckling” Slutreplik från Stefan Fölster och Anna Felländer: ”Levnadsstandarden ökar också med nollpriser och samarbeten” Läs fler artiklar på DN Debatt


Låt skolomogna leka vidare

Summary: Barn födda i december klarar sig sämre i skolan och i livet än ungar födda på andra sidan nyårsafton. Det visar en ny studie av Försäkringskassan. Måste det vara så?

Skolmognadsproven skrotades i mitten av 1970-talet. I stället skulle skolan utformas utifrån det enskilda barnets förutsättningar. Ja, tjenare. Verkligheten blev, som många föräldrar vet, en annan. DN har i en artikelserie beskrivit svårigheterna för särbegåvade barn att få sina speciella behov tillgodosedda. Så värst mycket lättare är det sannerligen inte för barn som inte är redo för klassrumssituation eller gängse kursplan. Det visar Försäkringskassan i den nya studien ”Barns relativa ålder och funktionsnedsättning”. Två grupper födda på var sin sida av ett årsskifte granskades utifrån sin användning av fyra förmåner i socialförsäkringen kopplade till funktionshinder: vårdbidrag (som utgår till föräldrar), aktivitetsersättning som utbetalas för att barn som kan behöva längre tid för att fullgöra sin skolgång, förtidspension (som numera också heter aktivitetsersättning) samt assistansersättning. Resultatet visade att decemberbarnen hade en statistiskt signifikant ökad risk för att få ersättning från alla fyra systemen jämfört med de barn som föddes en månad senare. Överrisken varierar mellan 12 och 20 procent. Förklaringen är lika enkel som beklämmande. De barn som kläms ned i en skolbänk innan de är redo löper en stor risk att halka efter. Långt ifrån alla lyckas hämta in klasskamraternas försprång. Den som inte klarar skolan kommer heller inte att vara särskilt efterfrågad på arbetsmarknaden. Eller som Försäkringskassan krasst konstaterar i diskussionsavsnittet: ”Ett antal individer kommer varje år på grund av sitt födelsedatum att riskera ett livslångt utanförskap och en relativ fattigdom.” Så skulle det inte behöva vara. Det finns givetvis ingenting som säger att barn födda i december har sämre kognitiv förmåga än januaribarnen. Låt dem som behöver leka ett år till så att de får en chans att klara av skolan. Varför erbjuds inte den möjligheten oftare? Gissningsvis för att det kostar och för att alla kommuner stretar för att få sin budget att gå ihop. Men de slantar som kommunen sparar på att förvägra skolomogna ett extra år i förskolan riskerar man att få betala i extrastöd. Åtminstone om behoven kläds i lämplig diagnosdräkt. För ännu en dyster konsekvens av förändringen från 1970-talet är att kommunen så långt det är möjligt blundar för det enskilda barnets förutsättningar. Med rätt diagnos kan däremot kommunens skattkista dyrkas upp. På något annat sätt kan man inte förstå Försäkringskassans siffror. För vad kan det finns för medicinska förklaringar till att decemberbarnen tycks så hårt drabbade av adhd, autism och psykisk utvecklingsstörning? Försäkringskassan skriver: ”Nyttan av en diagnos för att få tillgång till stöd i skolan innebär att svårigheterna kan komma att medikaliseras, vilket i nästa steg kan öka sannolikheten för att söka och motta ersättning från socialförsäkringarna. Den relativa åldern vid skolstart har visats ha betydelse för såväl diagnosticering som för behandling av adhd.” Jag ifrågasätter inte diagnosen. Och jag vet att det finns många, både barn och vuxna, som blivit hjälpta av behandling med amfetaminliknande läkemedel. Men om det används som ett alternativ till att vänta ett år med skolan är det något som är galet. Mycket galet. Den som har en historik av ersättning från socialförsäkringarna kan i nästa steg löpa en ökad risk att bli kvar i systemet, skriver Försäkringskassan. Genom att tvinga skolomogna barn till klassrummen sviker vi inte bara de enskilda ungarna, utan vi krattar också manegen för livslångt bidragsberoende. Även den som bara ser till siffror måste inse att detta är hål i huvudet. Därtill står det i strid med skolans uttalade ambition att utjämna skillnader, inte förstärka eller permanenta dem. Alla decemberbarn borde givetvis inte få sin skolstart förskjuten med ett år. Och alla januaribarn borde inte nödvändigtvis börja ”rätt” kalenderår. Men alla barn borde, precis som sägs i alla högtravande högtidstal, behandlas utifrån sina individuella förutsättningar. För vissa kan det betyda något extra lekår, för andra ett lekår mindre eller en lärobok ytterligare. Men det kan rimligtvis inte betyda att barn födda sent på året ska leva sina liv med en psykiatrisk diagnos tryckt i pannan. Skolmognadstest måste vara bättre än att sjukförklara fullt friska barn. Genom att tvinga skolomogna barn till klassrummen krattar vi manegen för livslångt bidragsberoende.


”Intelligens hjälper ofta barn att klara av svårigheter”

Summary: Det finns en felaktig föreställning om att särbegåvade barn skulle må dåligt på grund av sin intelligens. Det menar skolpsykologen Nina Elfström som tycker att det är viktigt att ta reda på om barnens problem beror på något annat, som adhd eller autism.

För smart för skolan? Del 8 Begåvade människor har alltid fascinerat och de lyfts ofta fram som föredömen. Men det finns en annan sida av myntet. Tidigare artiklar publicerades 26, 27, 28/4 samt 3, 5, 10 och 11/5. Det här är sista artikeln i serien. Särbegåvning beskrivs ofta som ett problem som gör att barn far illa i skolan. Man förutsätter ibland att det är deras högre intelligens som är själva orsaken till att de mår dåligt och har problem i sina relationer till lärare och jämnåriga. Skolpsykologen Nina Elfström tycker att man ofta beskriver problem som inte behöver ha med särbegåvningen att göra. I stället kan problemen vara relaterade till psykisk ohälsa och andra svårigheter, till exempel neuropsykiatriska funktionsvarianter som autism eller adhd. – En hög begåvning är en skyddande faktor, och inte en försvårande. Intelligens gör ofta att barn kan klara av eller kompensera för svårigheter som de ställs inför, säger Nina Elfström. Hon bjuder på kaffe i familjens kedjehus i Sundbyberg och säger att hon var tvungen att muta barnen med fika för att de skulle gå med på att bli intervjuade om sin särbegåvning. Äldste sonen Noah är tolv år. Han går i femman men befinner sig på en sextonårings nivå rent intellektuellt. Det är något som hans lärare försöker ta hänsyn till på lektionerna. Teknik läser han med årskursen över, sexorna. – Jag och hans pappa försöker också berika honom genom att låta honom gå kurser i teknik och vetenskap på fritiden. När skolan inte mäktar med att ge honom ytterligare utmaningar, säger Nina. Noah visar oss sina robotar som han nyligen byggde på en robotbyggarkurs vid Studiefrämjandet. Han säger att det är kul i skolan, även om han tycker att lektionerna går alldeles för långsamt. – När läraren pratar brukar jag göra alla uppgifterna som finns i boken. De som behöver mer tid får alltid den tid som de behöver. Men vi som blir klara snabbare måste vänta. Det är då jag börjar snacka, när jag är färdig med allt, säger Noah. För att han inte ska börja klättra på väggarna brukar läraren sticka åt honom extrauppgifter med större utmaningar. När han är färdig med dem går han ibland runt och hjälper de andra tillsammans med en klasskompis som också brukar bli färdig snabbare. Det märks att det är Noah som är den otåliga av syskonen. När fotografen ska ta bilder frågar han ganska snart om vi inte är klara någon gång så att han kan försvinna in på sitt rum och sätta sig vid datorn. Nina berättar att det är vanligt att särbegåvade är understimulerade och uppvisar symptom som ibland kan förväxlas med neuropsykiatriska funktionsvarianter som adhd eller autism. En del särbegåvade hittar också strategier för att dölja en funktionsvariant. För tre år sedan misstänkte Nina att Noah hade någon form av skrivsvårigheter och såg till att det gjordes en utredning – som visade att han har dyslexi. – Det gör att han har svårt för vissa saker, till exempel att komma ihåg namn på städer. Eftersom han har haft så extremt lätt för sig i vissa fall är han inte van vid att behöva plugga, så det kan ställa till det för honom på ett prov. Noahs lillasyster Livia är nio år och uppvisar det för flickor så vanliga beteendet - att försöka smälta in genom att dölja sin särbegåvning. – Tidigare ville hon inte att vi skulle prata så mycket om det. Det har man sett är mer typiskt för flickor, att vara duktiga men tysta och inte sticka ut bland kamraterna, säger Nina. När vi kommer in i Livias rum visar hon oss några av de böcker som hon läser, bland annat ”Odjuret vaknar” av Ola Lindholm. – I skolan så får jag litet svårare uppgifter än de andra i svenska, säger hon. Om de andra varje vecka ska lära sig tio nya ord som de sedan ska kunna förklara betydelsen av i ett förhör, så får Livia skriva en saga där de orden ingår. Både Noah och Livia har många kompisar. Noah blir ofta den som leder och organiserar lekarna. Nyligen samlade han ihop ungarna på gården och lekte ”Hungerspelen”. Livia berättar att hon tycker mest om att klättra i träd och göra olika fantasilekar med sina tjejkompisar. Hon brukar låtsas att hon är en älva. Att särbegåvade av olika anledningar skulle tycka illa om sociala aktiviteter och vara mer introverta än genomsnittet, är ett ganska utbrett missförstånd, enligt Nina. – Det beror på att man så ofta blandar ihop särbegåvning med andra faktorer. Att vara introvert är ett personlighetsdrag som finns i samma utsträckning hos särbegåvade som hos andra. Forskning visar att särbegåvade barn oftare än andra blir ledare på dagis och i skolan. De brukar vara bättre än genomsnittet på att skapa relationer med andra eftersom de kan överblicka och analysera situationer på ett bra sätt, menar Nina. – De är också bättre på vad vi kallar ”mentalisering” som betyder att man kan sätta sig in i och förstå hur andra tänker. Det gör att de ofta kan leka väldigt bra. Nina jobbade tidigare inom Barn- och ungdomspsykiatrin där hon bland annat gjorde neuropsykiatriska utredningar. I dag gör hon begåvningsutredningar, framför allt för att se om barn har en lägre intelligens och därför har rätt att gå i särskola. Men också för att utreda om de är särbegåvade. – Det är viktigt att göra en begåvningstest för att se om barnets frustration i skolan beror på särbegåvning eller något annat. Och att man inte bara försöker gissa sig till om ett barn är särbegåvat. Nina säger att det finns studier som visar att endast hälften av alla barn som är särbegåvade blir upptäckta om läraren bara går efter sitt ett eget tyckande. Det bästa sättet att hitta de särbegåvade är att läraren använder sig av skattningsskalor och sedan kompletterar med ett begåvningstest. Testet som används kallas för WISC-IV. Det tar cirka två timmar att genomföra och består av tio deltester som mäter bland annat verbal förmåga, språklig förståelse, förmåga att se mönster, arbetsminne, snabbhet. Om barnet har ett IQ-värde över 125 så tyder det på särbegåvning. Enligt Skolverket gäller det omkring 5 procent av alla barn i den svenska skolan. En del barn presterar generellt bra över hela spannet, medan andra har en mer specifik särbegåvning inom vissa områden. – Begåvning kan se väldigt olika ut. Det är inte alltid som en särbegåvad elev är kognitivt snabb i alla deltester och har ett arbetsminne som matchar övriga förmågor. De kan vara noggranna i stället. Och då får de sämre resultat på vissa deltester, säger Nina. Därför är det viktigt att identifiera inom vilket område skolan ska höja taket och sätta in insatserna. En del kanske behöver accelerera i språk. Andra kanske har ett svagare arbetsminne och behöver ha stödstrategier som stöttar just det – för att de ska få större tillgång till sin förmåga. En hög begåvning är en skyddande faktor, och inte en försvårande. Nina Elfström, skolpsykolog och trebarnsförälder. Yrke: Skolpsykolog Bor: Sundbyberg Familj: Man och tre barn: Noah, 12 år, Livia 9 år och Theo, 2 år. Läs hela serien på DN.se Vad tycker du? Har du erfarenheter av särbegåvning, egen eller andras? Skriv till oss på insidan@dn.se