Designer leker med japanska traditioner

Summary: Modeutställningen ”Kimono Fusion” tar avstamp i den traditionella japanska kimonon för att sedan kasta sig in i moderna trender och subkulturer.

Lösögonfransar i form av fjärilar, rosa peruker och manga. Östasiatiska museets japanska modeutställning ”Kimono Fusion” utgår från den traditionella kimonon för att sedan bubbla vidare in i dagens japanska subkulturer och modetrender. Resultatet är en vild blandning av praktfulla mönster, traditionellt hantverk, kitschiga lösnaglar, designade vuxenleksaker och zeninspirerade kollektioner av några av Japans hetaste unga designer och konstnärer. Bakom projektet står Rekostylisterna Aia Jüdes och Sanna Gebeyehu som båda har ett stort Japanintresse. – Den japanska modekulturen är så otroligt spännande just för att det är en sådan prakt och helt galna fusioner. Särskilt intressant är att de blandar det traditionella med det moderna. Man klipper i gamla kimonor och skapar nytt mode av tyget, säger Aia Jüdes. Ett annat fenomen är ”cosplay”, som går ut på att klä ut sig i mangainspirerade kläder. Kläderna i utställningen är inspirerade av gamla samurajdräkter, men benskydden och de andra krigarattiraljerna har ersatts av fluffiga detaljer. – Japan är ett strikt samhälle där man ska hålla sina känslor för sig själv, och därför skapas andra forum där de får släppa ut allt det där de håller inne, och då blir det gärna extremt. De älskar att blanda det läskiga med det gulliga och är helt besatta av små detaljer. Det gör att det är väldigt kul att gå runt i Tokyo. Det är så lekfullt; vuxna läser manga och samlar på leksaker. I Sverige är vi mycket ängsligare, säger Aia. Hur kommer det sig att japanerna leker så med sitt kulturarv? – Japan var isolerat under 300 år, och när landet öppnades slängde de av sig kimonon och klädde sig som vi i väst. Nu har trenden vänt och man vill ta vara på sina traditioner igen. Kommer vi att se en liknande utveckling i Sverige? – Det har redan börjat hända. Skansen och näverväskor börjar bli hippt och häromdagen föreslog en kille jag arbetar med i ett graffitiprojekt att vi skulle måla tredimensionell kurbits. ”Kimono fusion”, Östasiatiska museet, Skeppsholmen, t o m 10 januari 2010.


Dokumentär om att vara homosexuell i en hederskultur

Summary: SVT visar i oktober dokumentären "Sämre än djur" – om att vara homosexuell i en hederskultur i Sverige.

Han lever i fruktan för sitt liv. Hon gör det otänkbara och lever ut sin kärlek till en annan kvinna. Pappan försöker rädda familjens heder. Dokumentärfilmen "Sämre än djur" handlar om flator, bögar och hederskultur i Sverige. - För mig är hon inte en människa, hon är värre än ett djur. Hon är inte en människa och hon är inte ett djur, hon är sämre, säger pappan till en av huvudpersonerna i dokumentären. Filmen ska inledningsvis visas på biografer runtom i landet med efterföljande samtal för att sedan visas i SVT söndag 4 oktober. "Sämre än djur" är gjord av Oscar Hedin/Laika Film & Television i samarbete med SVT med stöd av SFI. Dokument inifrån: "Sämre än djur" SVT2 söndag 4 oktober kl. 20.00 Filmen kommer att visas på följande biografer: Rio (Stockholm) 28/9 och 29/9. Spegeln (Malmö) 30/9. Roy (Göteborg) 30/9. Mer information om biovisningarna finns här: http://www.laikafilm.se


”350 kr mer i månaden för studenterna nästa år”

Summary: Regeringens höstbudget: Studiemedlen – både låne- och bidragsdelen – höjs från den 1 januari 2010. Från 2011 höjs även det så kallade fribeloppet med 30 000 kr.Sverige har ett av världens mest generösa studiestöd. Ändå har många studenter svårt att få ekonomin att gå ihop. Regeringen presenterar därför i budgeten en studiemedelsreform i två steg. Från 1 januari 2010 höjs studiemedlen med 430 kr per månad medan det så kallade fribeloppet höjs med cirka 30 000 kr från 1 januari 2011. Förslaget innebär i praktiken att en student med fullt studiemedel får 350 kr mer i månaden – på grund av att det så kallade prisbasbeloppet sänks under 2010. Det skriver utbildningsminister Jan Björklund och högskole- och forskningsminister Tobias Krantz.

Sverige har ett av världens mest generösa studiestöd. Vid internationella jämförelser utmärker sig vårt land tydligt. I en studie av 15 länder som genomfördes för några år sedan var Sverige det land som hade högst ekonomisk tillgänglighet till högre utbildning, tack vare generösa bidrag, stora lånemöjligheter och låga utbildningskostnader. En nyligen publicerad rapport från den ekonomiska samarbetsorganisationen OECD bekräftar den övergripande bilden. Ändå har många studenter det svårt att få ekonomin att gå ihop. I november 2007 tillsatte regeringen en utredning, den studiesociala kommittén, med uppgift att bland annat analysera det svenska studiestödet. I sitt betänkande, som presenterades i mars i år, pekade kommittén på att endast var femte student upplever att studiemedlen helt täcker levnadskostnaderna under studietiden. Nästan hälften bedömer att studiemedlen inte alls är tillräckliga för att täcka deras omkostnader. Det har skett stora förändringar över tid. År 1990 ansåg 96 procent av studenterna att deras studie- och levnadskostnader helt eller till stor del täcktes av studiemedlen. Den studiesociala kommittén visar också att studiemedlen under flera år har halkat efter prisutvecklingen för studenter. Det beror framför allt på att boendekostnaderna har ökat mer än andra priser. Kostnaderna för att bo är en särskilt stor del av just studenternas utgifter. Alliansregeringen presenterar därför i årets budget en studiemedelsreform – ett paket med reformer i två steg – för att förbättra studenternas ekonomiska situation. Det första steget utgörs av en höjning av studiemedlen från den 1 januari 2010. Året därpå kommer det andra steget i form av höjt fribelopp för studenter. Fribeloppet anger nivån på de inkomster som en student kan ha utan att studiemedlen trappas ned. Sju av tio studenter på universitet och högskolor har studiemedel för att klara sin försörjning. Studiemedlens totalbelopp är avgörande för att studenterna ska kunna täcka sina levnads- och studiekostnader under studietiden. Med detta i åtanke föreslår regeringen att studiemedlen höjs den 1 januari 2010 med cirka 430 kronor per månad. Framför allt höjs lånedelen med cirka 390 kronor per månad för att på så sätt skapa ett tydligt tillskott till studenternas totalekonomi. Studiebidraget justeras upp med 40 kronor per månad. Studiemedlens nivå är dock kopplad till prisbasbeloppet, precis som många andra stödsystem. När priserna har gått upp i samhället under senare år har studiemedlen ökat automatiskt. Till följd av de i dagsläget svaga prisförändringarna sänks prisbasbeloppet för ovanlighetens skull nästa år. Utan åtgärder från regeringens sida skulle det ha inneburit en sänkning av studiemedelsnivån. Regeringens förslag om höjda studielån och justering av studiebidraget innebär att en student som har fullt studiemedel får 350 kronor mer i plånboken varje månad. Från den 1 januari 2011 höjs dessutom fribeloppet för studenter med cirka 30 000 kronor. Regeringens förslag innebär att fribeloppet beräknas höjas från dagens 107 000 kronor till cirka 136 400 kronor per kalenderår för en heltidsstudent I praktiken betyder det att en student skulle kunna tjäna cirka 23 500 kronor per månad under två sommarmånader och dessutom jobba en del helger med en lön på upp till 8 900 kronor per månad utan att det minskar studiemedlen. Det innebär att de allra flesta studenter med normala extrainkomster täcks in av förändringen. Höjningen av fribeloppet är angelägen av flera skäl. Det är en viktig princip att det ska löna sig att arbeta också för studenter. Studenter som i dag arbetar vid sidan av studierna drabbas inte sällan av betydande marginaleffekter. Också vid förhållandevis måttliga inkomster trappas studiemedlen ned. Den signal som samhället hittills har sänt ut har varit mycket märklig, när den student som frivilligt har velat ta ett större eget ansvar för sin försörjning har straffats. Nu blir det ändring på det. Tanken bakom det svenska studiestödets konstruktion är att den som studerar på heltid får studiemedel under terminerna men förväntas försörja sig på annat sätt under sommaren. Höjningen av fribeloppet kommer därför att ha särskilt stor betydelse för de studenter som inte har föräldrar eller andra närstående som kan hjälpa till med försörjningen. Höjt fribelopp har därmed också en tydlig rättviseprofil. Kostnaden för den studiemedelsreform som alliansregeringen nu presenterar ligger på omkring 200 miljoner kronor. Reformen finansieras i hög grad av höjda expeditions- och påminnelseavgifter för dem som inte längre studerar. Expeditions- och påminnelseavgifterna har varit oförändrade sedan 1990-talet. Expeditionsavgiften höjs från 100 kronor till 120 kronor per år och påminnelseavgiften från 120 kronor till 200 kronor. Förbättrade ekonomiska förhållanden för dagens studenter finansieras därigenom av dem som har jobb och en tryggare ekonomisk situation. Det är rimligt och rättvist. Ett väl utbyggt offentligt studiestöd är ett väsentligt inslag i en ambitiös och framsynt utbildningspolitik. Det är intresse och fallenhet som ska avgöra om människor väljer akademiska studier, inte tjockleken på den egna eller föräldrarnas plånbok. Det är en fråga om att ge alla människor, oavsett social och ekonomisk bakgrund, likvärdiga chanser att genom egen ansträngning förverkliga sina ambitioner. Men det handlar också om att Sverige inte har råd att ha en situation där människor låter bli att satsa på högre utbildning av ekonomiska skäl. Med den reform vi presenterar i dag fortsätter upprustningen av Sverige som kunskapsnation. Jan Björklund utbildningsminister (FP) Tobias Krantz högskole- och forskningsminister (FP)


”Detta lärde vi oss av Lehman Brothers konkurs”

Summary: Ledande ekonomer ett år efter finanskrisens början: Sverige har goda skäl att aktivt delta i skapandet av nya regelverk för finansmarknaderna.Den 15 september 2008 försattes den amerikanska investmentbanken Lehman Brothers i konkurs. Konsekvenserna var förödande även om de direkta följderna för svenska banker i termer av kreditförluster blev begränsade. Alla fick svårt att låna när de internationella bankmarknaderna frös till is. Vad har vi då lärt oss av Lehmans kollaps? En lärdom är att man bör förenkla för staten att reda upp en kris. En idé är att tvinga finansiella institutioner att upprätta egna begravningsplaner. Det behövs också radikala förändringar av bland annat bankernas kapitaltäckningsregler, skriver ekonomerna Hans Fahlin, Per Strömberg och Pehr Wissén.

Den 15 september 2008 försattes investmentbanken Lehman Brothers i konkurs. Den initiala reaktionen var blandad. Vissa oroade sig för vilka konsekvenser detta kunde få. Andra tyckte dock att det var bra att en stor aktör fick ta konsekvenserna av att den hamnat i ekonomiskt trångmål. I ett antal tidigare fall hade staten räddat aktörer som fått problem. Detta spred en stämning av att man kunde göra hur dåliga affärer som helst och bli räddad med skattebetalarnas pengar. Ekonomer kallar fenomenet ”moral hazard”. Det leder till att det görs mer ansvarslösa affärer än vad som är bra för ett samhälle.Därför hade det ett värde att de amerikanska myndigheterna lät Lehmans gå i konkurs. Konsekvenserna för världsekonomin blev emellertid förödande. Den internationella marknaden för lån mellan banker upphörde fungera. Likaså marknaden för kommersiella lån till företag. Den kraftiga kreditsammandragningen fick stora konsekvenser för den globala reala ekonomin. Aktiemarknaderna över hela världen förlorade cirka en fjärdedel av sitt värde på några veckor. Varför fick Lehman-konkursen sådana dramatiska och oväntade konsekvenser? För det första visade sig Lehman Brothers konkursbo vara oerhört mer komplext än vad man förväntat sig. Långivare som trodde att de hade en fordran på Lehman Brothers moderbolag visade sig ha lånat till något av Lehmans otaliga dotterbolag runt om i världen, där det blev oklart vilka tillgångar som hörde till vilket dotterbolag. Hedgefonder som ville ha tillbaka aktier deponerade hos Lehman fick beskedet att dessa tyvärr lämnats som säkerhet för något annat lån. De fick ställa sig i kö med andra fordringsägare. Dessutom medförde Lehmans komplicerade lånekedjor och derivattransaktioner att det blev svårt att bedöma vilka som i slutändan satt på Lehmans kreditförluster. För det andra hade många på marknaden förväntat sig att den amerikanska staten skulle rädda Lehman från konkurs. När marknaden nu insåg att institutioner av Lehmans kaliber kunde tillåtas gå under skapade detta en osäkerhet. Finansiella institutioner vågade inte längre låna ut till varandra och företag med kreditlinor hos banker såg till att snabbt utnyttja dessa. Resultatet blev en akut likviditetskris, som bara kunde lösas med massiva likviditetstillskott från världens centralbanker. För att återställa sin likviditet och sitt kapital ströp bankerna nyutlåning till företag och hushåll och började försöka sälja av finansiella tillgångar. Tyvärr var investerarna själva också tvungna att få in kapital, eller också väntade de på nästa storbankskonkurs där de skulle kunna köpa tillgångar till ett ännu lägre pris. Obalansen mellan säljare och köpare ledde till kraftiga prisfall vilket i sin tur minskade värdet av de finansiella institutionernas tillgångar, ökade deras skuldsättning, och gjorde det än mer akut att få in nytt kapital och sälja tillgångar. Ingen finansiell marknad gick förskonad i denna globala likviditetstorka, inte heller den svenska. En av de första lärdomarna av Lehmans konkurs var att det inte var meningsfullt att upprätthålla det tvådelade amerikanska bankregleringssystemet. Lehman var en investmentbank och hade att följa mindre stränga regler än kommersiella banker. Det stod nu klart att de samhälleliga konsekvenserna av en kollaps var mycket stora, oavsett typ av bank. En andra lärdom var att man bör förenkla för staten att reda upp en kris. En idé är att tvinga finansiella institutioner att upprätta sina egna ”begravningsplaner”, där de kan visa regleraren en plan för en kontrollerad nedläggning av sin verksamhet. Mera kontroversiella förslag är att införa en storleksgräns för banker, eller begränsa den verksamhet som får bedrivas av de banker som anses systemkritiska. Ett problem med sådana begränsningar är att de kan snedvrida konkurrensen och leda till att finansiella funktioner övertas av institutioner som inte faller under regleringen, vilket minskar statens insyn i systemrisker. Det framstår i efterhand som tydligt att de amerikanska myndigheterna inte hade insikt i hur komplext nätverket av kopplingar mellan Lehman Brothers och andra finansiella institut världen över var. Det framtida regelverket torde därför behöva kompletteras med krav på högre transparens avseende beroenden gentemot såväl interna som externa motparter. En annan åtgärd är att flytta en väsentlig del av de transaktioner som under senare år skett på bilateral basis mellan banker och deras motparter, så att dessa i stället handhas av clearinginstitut. En mekanism bakom krisen är att de finansiella institutionernas egenintresse inte nödvändigtvis är tillräckligt för att hindra dem från att ta systemrisker, eftersom staten alltid kommer att tvingas bära en stor del av kostnaderna när en systemkritisk finansiell institution fallerar, medan ledning och aktieägare behåller vinsterna om risktagandet bär frukt. Det räcker därför inte med att se till att finansiella institutioner agerar i aktieägarnas intressen, utan det kan behövas regleringar som ser till att risktagandet minskar och att skattebetalarna skyddas. En väg som just nu diskuteras är att införa begränsningar av bonus för att minska incitamenten för spekulation. Det råder oenighet om hur detta borde genomföras. Det är långt ifrån klart att ett system med mer långsiktiga bonusprogram verkligen påverkar risktagandet. Bland investmentbankerna var Lehman Brothers den institution som hade det mest långsiktiga kompensationsprogrammet, och Lehmans anställda förlorade enorma belopp då deras aktier blev värdelösa. Det råder större enighet om att det behövs radikala förändringar i de kapitaltäckningsregler som bestämmer hur mycket skulder en finansiell institution kan ta på sig givet riskerna i sin tillgångsportfölj. Två aktuella förslag är att tvinga banker att bygga kapitalbuffert i goda tider (ett system som prövats i Spanien) eller att bankerna skall finansiera sig med upplåning som konverteras till aktiekapital i en kris. Det kommer även att krävas övervakande myndigheter som ser till hela det globala systemets stabilitet, vilket dock leder till snåriga problem vad gäller avgränsningen mellan nationella och internationella myndigheters ansvarsområden. Beslutet att sätta Lehman Brothers i konkurs togs i USA. De direkta konsekvenserna för svenska banker av konkursen i termer av kreditförluster var begränsade. Däremot påverkades de svenska bankerna när de internationella bankmarknaderna frös till is. Alla fick svårt att låna. Den ekonomiska nedgången som kom i kölvattnet på konkursen träffade Sverige med full kraft. Trots att beslutet att sätta Lehmans i konkurs var amerikanskt så var konsekvenserna knappast uteslutande amerikanska. Sverige har därför goda skäl att delta mycket aktivt i skapandet av nya regelverk för de finansiella marknaderna. Regelverkens utformning är av stor betydelse för den framtida ekonomiska utvecklingen i Sverige. Utformningen av regelverken blir en balansgång mellan att agera snabbt medan handlingsviljan är hög och att ta tid på sig så att besluten blir korrekta. Det finansiella systemet är komplext. Dåliga regler är ofta sämre än inga regler alls. Det finns skäl att inte skynda fortare än att vi känner oss säkra på att vi har hittat en bättre uppsättning regler än de som ledde fel. Hans Fahlin Clinical research fellow, Institutet för finansforskning, SIFR Per Strömberg professor Handelshögskolan i Stockholm föreståndare SIFR Pehr Wissén adjungerad professor Handelshögskolan i Stockholm, Clinical research fellow SIFR huvudsekreterare Finansmarknadskommittén


Skola, miljö, skatter och ideologi viktigt i valet

Summary: Sakfrågorna är viktigast när man ska bestämma sig för ett parti, tycker både förstagångsväljarna Linn och David och pensionären Sven-Erik. Men för offentliganställda Åsza i Västerbotten är ideologin viktigast. Skolan och miljön Skatterna Ideologin

Omkring en halv miljon svenskar får rösta i ett riksdagsval för första gången nästa år, eller drygt 7 procent av valmanskåren. För Linn Larsson och David Junhager är sakfrågorna helt avgörande. – För mig som ännu pluggar är skolfrågorna viktiga, säger Linn. Men också sjukvården, att sjuksyrrorna som gör ett så viktigt jobb får ordentligt betalt för det. David nämner några andra frågor: – Att det finns bostäder är viktigt för oss ungdomar. Och miljön, det handlar ju om framtiden. De är båda 18 år och går andra året av tre på livsmedelsprogrammet på Enskede Gårds gymnasium. När de gått ut är de färdigutbildade bagare och konditorer. Ingen av dem tar upp jobben som en viktig fråga, trots hög arbetslöshet bland ungdomar. – Det är stor brist på bagare och konditorer, säger David. Så för oss finns det jobb när vi går ut skolan. En gång tidigare har de faktiskt röstat: i EU-valet i juni. Det var svårt att välja parti då, tycker båda. – Det mesta man läste handlade bara om de två stora partierna, säger Linn. Man fick inte veta så mycket om de andra. Men de var ju också med i tv-debatterna, till exempel? – Ja, om man är så intresserad att man sitter och tittar på dem så ... (skratt) Till slut bestämde de sig i alla fall: Linn för Socialdemokraterna, David för Miljöpartiet. Men de är helt öppna för att byta till något annat parti i riksdagsvalet och båda vill sätta sig in i frågorna och politiken mer till dess. Hur viktig är ideologin? Inte viktig alls, menar båda. – Jag vet knappt vad ideologi betyder, säger Linn. Personerna då? Vilka som är partiledare? Inte heller det är viktigt, tycker de. – Det spelar ingen roll om till exempel en sverigedemokrat skulle vara jättetrevlig. Jag skulle inte rösta på dem i alla fall, säger Linn. Omkring 1,7 miljoner väljare nästa år är pensionärer, vilket är omkring 24 procent av valmanskåren. – Det bör politikerna beakta, säger pensionären Sven-Erik Larsson, 74 år. Sakfrågorna är helt avgörande när han bestämmer vad han ska rösta på i riksdagsvalet. – Först kommer äldreomsorgen, säger han. Sedan kommer skatterna. I tredje hand åldersdiskrimineringen. Sven-Erik Larsson är aktiv i Sveriges pensionärsförbund, SPF, ordförande i Stockholmsdistriktet, och brukar rösta borgerligt. Ibland byter han parti. Han ger alliansregeringen godkänt för dess jobb hittills, utom på en punkt: för pensionärerna har ekonomin blivit sämre än för andra. Det beror dels på den så kallade bromsen i pensionssystemet. På grund av den ekonomiska nedgången slår den till 2010 vilket betyder minskade statliga pensionsutbetalningar. Dels beror det på att det jobbskatteavdrag som gett mer pengar i plånboken för dem som jobbar inte motsvaras av ett pensionsskatteavdrag. Han har inget emot, påpekar han, att det ska löna sig att arbeta. – Men då ska det också löna sig att ha arbetat tidigare. Äldreomsorgen är ändå viktigast, sådant som att man själv ska kunna välja sitt boende utan att vara beroende av en biståndsbedömare. Eller att man lätt ska kunna komma fram till sin husläkare. Hur stor roll spelar ideologin för Sven-Erik Larsson när han väljer parti? – Ingen, svarar han bestämt. Personerna då? – De spelar en viss roll. Säg att sakfrågorna bestämmer till 80 procent, personerna till 20. Att borgerligt sinnade pensionärer i besvikelse skulle rösta på de rödgröna i valet tror han inte. Men han har börjat höra allt fler säga: ”I nödfall får vi rösta på Sverigedemokraterna.” – De känner att de inte kan rösta på vare sig alliansregeringen eller den nuvarande oppositionen. De är frustrerade över att regeringen inte ens ställer i utsikt en förbättring för pensionärerna. Ideologin är viktigast när kommunanställda Åsza Eberhardson från Vännäs bestämmer sig för hur hon ska rösta. Men samtidigt betyder sakfrågorna i valrörelsen alltmer. – Jag skulle nog kunna byta parti mellan blocken, säger hon. Hon tar emot i sitt lilla kontor i kommunhuset i Bjurholm. I hela sitt liv har hon varit offentliganställd. Hon har jobbat i kök i äldreboende, som fritidsledare, vikarierat som lärare och arbetat inom hemtjänsten och handikappomsorgen. I dag är hon enhetschef för två särskilda boenden i Bjurholm, tre mil från Vännäs där hon är bosatt. – Det viktigaste inom politiken är etik och moral och synen på människan. Det är fundamenten. Att jag tycker så beror nog på min bakgrund, säger Åsza Eberhardson som är uppvuxen i Storuman i Västerbottens inland. Visst finns det flera partier som har stråk av hennes ”tänk” – det upptäckte hon för några år sedan när hon läste allas partiprogram. Ändå finns det skillnader – viktiga skillnader, menar hon. – Den lilla människan är alltid förloraren. Men samtidigt behöver hon inte en storebror som talar om för henne hur hon ska tänka och göra. Man ska visa alla människor samma respekt, oavsett ålder, utbildning, yrke och härkomst, säger hon och fortsätter: – När man själv har gjort en form av klassresa, från arbetarklass till medelklass, så vet man att det här med position har betydelse. Jag förstår att de som aldrig har befunnit sig på gräsrotsnivå vänder sig till de partier som beskriver deras verklighet. Ändå kan Åsza Eberhardson tänka sig att byta parti. – Om ett parti lyfter fram en fråga i valrörelsen som appellerar till mig skulle jag nog kunna vara lättfotad, även om det skulle sitta hårt inne, säger hon. De tyngsta sakfrågorna är vård, skola och omsorg. Där behövs mer resurser, tycker hon. – Jag röstar inte på samma parti i alla val, så jag kan tänka mig att byta parti. I kommunvalet röstar jag till exempel på person före parti. Just förhållningssättet är lika viktigt när det gäller politikerna på nationell nivå. Men där är det svårare att veta säkert, menar hon. – Man får titta på partiledardebatterna och hur de framstår i övriga medier. Förra valet såg jag hellre Fredrik Reinfeldt som statsminister än Göran Persson. Reinfeldt hade en mer sympatisk framtoning och pratade utan ovanifrånperspektiv. Det är viktigt att politiker är ärliga, toleranta och respektfulla, tycker Åsza Eberhardson. – De ska inte svänga sig med högtravande och överslätande ord utan uppriktigt erkänna om de gjort fel och sedan sikta framåt. Och de ska ha visioner, det är viktigt. Samtidigt är de bara människor och ibland kan jag tycka att politikerna har omänskliga krav på sig. Mats Carlbom mats.carlbom@dn.se 08-738 24 21 ANNIKA RYDMAN annika.rydman@vindeln.net 070-226 55 35


”Gårdsförsäljning av vin blir möjlig inom kort”

Summary: Systembolagets nytillträdda vd: Gårdsförsäljning av vin går att förena med svensk alkoholpolitik.Starka skäl talar emot att i Sverige tillåta den typ av gårdsförsäljning av till exempel vin som förekommer på kontinenten. Men genom att utveckla Systembolagets service och introducera e-beställning på vår hemsida ser vi en möjlighet att möta önskemålen från allmänheten och gårdsproducenterna. Planen är att göra det möjligt för semestrande gårdsbesökare att beställa gårdsproducerat vin via vår nya e-beställningstjänst. Varorna kan sedan hämtas i någon av Systembolagets 412 butiker, antingen på semesterorten eller hemmavid, skriver Magdalena Gerger.

Möjligheten för gårdsproducenter att sälja till exempel vin direkt till besökare, så kallad gårdsförsäljning, diskuteras nu. Bakgrunden är önskemål från jordbruksnäringen och andra om att få möjlighet till sådan direktförsäljning, alltså direkt över disk, av alkoholdrycker. Frågan som stöts och blöts är om en sådan försäljning skulle vara helt förenlig med den restriktiva alkoholpolitiken, det svenska detaljhandelsmonopolet och EG-rätten. Den alkohollagsutredning som presenterades i våras kom till slutsatsen att gårdsförsäljning inte bör tillåtas. Mot bakgrund av riksdagens tydliga ståndpunkt att värna det svenska detaljhandelsmonopolet gör jag och Systembolaget samma bedömning som alkohollagsutredningen. Starka skäl talar emot att i Sverige tillåta den typ av gårdsförsäljning som förekommer i länder där man saknar både detaljhandelsmonopol och restriktiv alkoholpolitik. Utgångspunkten för Systembolagets verksamhet är uppdraget att vara ett instrument i regerings och riksdags uttalade mål att minska alkoholskadorna. Vidare ska vi inom ramen för det alkoholpolitiska uppdraget också utveckla och anpassa vår service. God service är avgörande för att bibehålla det höga förtroende som kunder och allmänhet i dag har för Systembolaget. Ett exempel på en sådan serviceutveckling är att vi på Systembolaget inom kort kommer att introducera e-beställning på vår hemsida. På samma sätt närmar vi oss frågan om gårdsförsäljning, det vill säga att inom ramen för alkoholpolitiken se hur vi kan utveckla vår service. Genom att vidareutveckla formen för e-beställning ser vi en möjlighet att möta de önskemål som finns på en utökad service för gårdar och deras besökare. Planen är att möjliggöra för exempelvis semestrande gårdsbesökare att vid besök på gården kunna beställa gårdsproducerat vin via vår nya e-beställningstjänst. Varorna hämtas i någon av Systembolagets 412 butiker, antingen på hemorten eller där kunden befinner sig. Det kan tyckas oproblematiskt att den som besöker en svensk gårdsproducent skulle ha möjlighet att direkt köpa med sig några flaskor, på samma sätt som den som besöker en fransk, tysk eller spansk vingård. Alkohollagsutredningens slutsats var en annan. Gårdsförsäljning i Sverige skulle till exempel inte vara förenlig med EG-rättens regler om icke-diskriminering av utländska producenter menade utredningen. Därmed skulle en av de EG-rättsliga förutsättningarna för det svenska detaljhandelsmonopolet ryckas undan, stick i stäv med regeringens och riksdagens uttalade ambitioner på alkoholområdet. Jag har sedan jag tillträdde i våras fört en dialog med många människor, med kunder, leverantörer, företrädare för intresseorganisationer och politiska intressen, med såväl förespråkare som kritiker av gårdsförsäljning. Min övertygelse efter dessa samtal är att Systembolaget inom ramen för sitt uppdrag kan medverka till att utveckla servicen för gårdar och deras besökare på ett sätt som möter den servicenivå som traditionellt erbjuds vid gårdsförsäljning. Denna service kan vi dock utveckla på ett sätt som inte riskerar att hamna i konflikt med EG-rätten eller få konsekvenser som på andra sätt går på tvärs med regeringens och riksdagens uttalade alkoholpolitiska mål. I en opinionsundersökning som vi låtit göra framgår att svenska folket är allmänt positivt till gårdsförsäljning. Samtidigt tror en majoritet att gårdsförsäljning skulle bidra till ökade alkoholskador och sämre kontroll. En majoritet av svenska folket är dock emot gårdsförsäljning om det äventyrar detaljhandelsmonopolet. Det är resultat som inte överraskar mot bakgrund av det höga stöd som vi av andra undersökningar vet att detaljhandelsmonopolet har. Senaste Sifo-mätningen visar att Systembolagets monopol stöds av närmare sju av tio svenskar. Stödet har ökat stadigt under hela 2000-talet. Finland, som har ett detaljhandelsmonopol som liknar det svenska, har sedan tio år en mycket begränsad form av gårdsförsäljning över disk som gör det möjligt för vissa finska producenter att sälja lokalt producerade bärviner. Kan Sverige införa något liknande? Sannolikt inte, och min bedömning är att också den finska gårdsförsäljningen skulle få svårt att klara en EG-rättslig prövning, utan att detaljhandelsmonopolet ifrågasätts. När det gäller Finland och gårdsförsäljning finns skäl att klargöra några fakta. För det första att den finska gårdsförsäljningen ännu inte är EG-rättsligt prövad. För det andra att det är EG-domstolen, och inte EU-kommissionen, som har att göra denna prövning. Så länge det inte har skett en domstolsprövning är frågan alltså inte avgjord. För det tredje är det noterbart att kommissionen har ifrågasatt den finska gårdsförsäljningen, vilket kan komma att resultera i en prövning vid domstolen. Den europeiska spritindustrins samarbetsorganisation, CEPS, har dessutom riktat kritik mot Finland. I ett brev till den finska regeringen och EU-kommissionen pekar CEPS på vad man anser vara otillåten diskriminering av utländska producenter till förmån för finska producenter. Till bilden hör också den riktning som märks på EU-nivå, där allt fler länder tar alkoholens skador på större allvar och inför fler restriktioner. Det märks inom ramen för EU:s gemensamma arbete, men också på utvecklingen i enskilda länder. Ett exempel är de brittiska konservativa som just lagt fram ett förslag om höjda alkoholskatter i syfte att minska det brittiska samhällets höga kostnader för alkoholrelaterat våld. Samtidigt som folkhälsoskäl och EG-rättsliga skäl talar emot gårdsförsäljning har jag stor förståelse för flera av de argument som producentintressen och andra för fram. Även om effekterna inte ska överdrivas skulle gårdsförsäljning sannolikt kunna bidra till att utveckla intresset för mat och dryck och vara till nytta för landsbygdens utveckling. Min övertygelse är att vi med utgångspunkt i ovan beskrivna serviceutveckling och dialoger, kan medverka till att möta gårdarnas och besökarnas förväntningar, utan att riskera att hamna i konflikt med EG-rätten. Med utgångspunkt i svenskarnas starka stöd för detaljhandelsmonopolet och uttalade politiska ambitioner och mål ser jag fram emot en fortsatt konstruktiv dialog med berörda för att ytterligare utveckla Systembolagets service, också på det här området. Magdalena Gerger verkställande direktör Systembolaget AB


Summary: Systembolagets nytillträdda vd: Gårdsförsäljning av vin går att förena med svensk alkoholpolitik. Starka skäl talar emot att i Sverige tillåta den typ av gårdsförsäljning av till exempel vin som förekommer på kontinenten. Men genom att utveckla Systembolagets service och introducera e-beställning på vår hemsida ser vi en möjlighet att möta önskemålen från allmänheten och gårdsproducenterna. Planen är att göra det möjligt för semestrande gårdsbesökare att beställa gårdsproducerat vin via vår nya e-beställningstjänst. Varorna kan sedan hämtas i någon av Systembolagets 412 butiker, antingen på semesterorten eller hemmavid, skriver Magdalena Gerger.

Möjligheten för gårdsproducenter att sälja till exempel vin direkt till besökare, så kallad gårdsförsäljning, diskuteras nu. Bakgrunden är önskemål från jordbruksnäringen och andra om att få möjlighet till sådan direktförsäljning, alltså direkt över disk, av alkoholdrycker. Frågan som stöts och blöts är om en sådan försäljning skulle vara helt förenlig med den restriktiva alkoholpolitiken, det svenska detaljhandelsmonopolet och EG-rätten. Den alkohollagsutredning som presenterades i våras kom till slutsatsen att gårdsförsäljning inte bör tillåtas. Mot bakgrund av riksdagens tydliga ståndpunkt att värna det svenska detaljhandelsmonopolet gör jag och Systembolaget samma bedömning som alkohollagsutredningen. Starka skäl talar emot att i Sverige tillåta den typ av gårdsförsäljning som förekommer i länder där man saknar både detaljhandelsmonopol och restriktiv alkoholpolitik. Utgångspunkten för Systembolagets verksamhet är uppdraget att vara ett instrument i regerings och riksdags uttalade mål att minska alkoholskadorna. Vidare ska vi inom ramen för det alkoholpolitiska uppdraget också utveckla och anpassa vår service. God service är avgörande för att bibehålla det höga förtroende som kunder och allmänhet i dag har för Systembolaget. Ett exempel på en sådan serviceutveckling är att vi på Systembolaget inom kort kommer att introducera e-beställning på vår hemsida. På samma sätt närmar vi oss frågan om gårdsförsäljning, det vill säga att inom ramen för alkoholpolitiken se hur vi kan utveckla vår service. Genom att vidareutveckla formen för e-beställning ser vi en möjlighet att möta de önskemål som finns på en utökad service för gårdar och deras besökare. Planen är att möjliggöra för exempelvis semestrande gårdsbesökare att vid besök på gården kunna beställa gårdsproducerat vin via vår nya e-beställningstjänst. Varorna hämtas i någon av Systembolagets 412 butiker, antingen på hemorten eller där kunden befinner sig. Det kan tyckas oproblematiskt att den som besöker en svensk gårdsproducent skulle ha möjlighet att direkt köpa med sig några flaskor, på samma sätt som den som besöker en fransk, tysk eller spansk vingård. Alkohollagsutredningens slutsats var en annan. Gårdsförsäljning i Sverige skulle till exempel inte vara förenlig med EG-rättens regler om icke-diskriminering av utländska producenter menade utredningen. Därmed skulle en av de EG-rättsliga förutsättningarna för det svenska detaljhandelsmonopolet ryckas undan, stick i stäv med regeringens och riksdagens uttalade ambitioner på alkoholområdet. Jag har sedan jag tillträdde i våras fört en dialog med många människor, med kunder, leverantörer, företrädare för intresseorganisationer och politiska intressen, med såväl förespråkare som kritiker av gårdsförsäljning. Min övertygelse efter dessa samtal är att Systembolaget inom ramen för sitt uppdrag kan medverka till att utveckla servicen för gårdar och deras besökare på ett sätt som möter den servicenivå som traditionellt erbjuds vid gårdsförsäljning. Denna service kan vi dock utveckla på ett sätt som inte riskerar att hamna i konflikt med EG-rätten eller få konsekvenser som på andra sätt går på tvärs med regeringens och riksdagens uttalade alkoholpolitiska mål. I en opinionsundersökning som vi låtit göra framgår att svenska folket är allmänt positivt till gårdsförsäljning. Samtidigt tror en majoritet att gårdsförsäljning skulle bidra till ökade alkoholskador och sämre kontroll. En majoritet av svenska folket är dock emot gårdsförsäljning om det äventyrar detaljhandelsmonopolet. Det är resultat som inte överraskar mot bakgrund av det höga stöd som vi av andra undersökningar vet att detaljhandelsmonopolet har. Senaste Sifo-mätningen visar att Systembolagets monopol stöds av närmare sju av tio svenskar. Stödet har ökat stadigt under hela 2000-talet. Finland, som har ett detaljhandelsmonopol som liknar det svenska, har sedan tio år en mycket begränsad form av gårdsförsäljning över disk som gör det möjligt för vissa finska producenter att sälja lokalt producerade bärviner. Kan Sverige införa något liknande? Sannolikt inte, och min bedömning är att också den finska gårdsförsäljningen skulle få svårt att klara en EG-rättslig prövning, utan att detaljhandelsmonopolet ifrågasätts. När det gäller Finland och gårdsförsäljning finns skäl att klargöra några fakta. För det första att den finska gårdsförsäljningen ännu inte är EG-rättsligt prövad. För det andra att det är EG-domstolen, och inte EU-kommissionen, som har att göra denna prövning. Så länge det inte har skett en domstolsprövning är frågan alltså inte avgjord. För det tredje är det noterbart att kommissionen har ifrågasatt den finska gårdsförsäljningen, vilket kan komma att resultera i en prövning vid domstolen. Den europeiska spritindustrins samarbetsorganisation, CEPS, har dessutom riktat kritik mot Finland. I ett brev till den finska regeringen och EU-kommissionen pekar CEPS på vad man anser vara otillåten diskriminering av utländska producenter till förmån för finska producenter. Till bilden hör också den riktning som märks på EU-nivå, där allt fler länder tar alkoholens skador på större allvar och inför fler restriktioner. Det märks inom ramen för EU:s gemensamma arbete, men också på utvecklingen i enskilda länder. Ett exempel är de brittiska konservativa som just lagt fram ett förslag om höjda alkoholskatter i syfte att minska det brittiska samhällets höga kostnader för alkoholrelaterat våld. Samtidigt som folkhälsoskäl och EG-rättsliga skäl talar emot gårdsförsäljning har jag stor förståelse för flera av de argument som producentintressen och andra för fram. Även om effekterna inte ska överdrivas skulle gårdsförsäljning sannolikt kunna bidra till att utveckla intresset för mat och dryck och vara till nytta för landsbygdens utveckling. Min övertygelse är att vi med utgångspunkt i ovan beskrivna serviceutveckling och dialoger, kan medverka till att möta gårdarnas och besökarnas förväntningar, utan att riskera att hamna i konflikt med EG-rätten. Med utgångspunkt i svenskarnas starka stöd för detaljhandelsmonopolet och uttalade politiska ambitioner och mål ser jag fram emot en fortsatt konstruktiv dialog med berörda för att ytterligare utveckla Systembolagets service, också på det här området. Magdalena Gerger verkställande direktör Systembolaget AB Magdalena Gerger Magdalena Gerger är född 1964 och tillträdde som vd för Systembolaget våren 2009. Hon är civilekonom och har tidigare varit senior vice president på Arla Foods. Hon har i Storbritannien arbetat som marknadsdirektör och divisionschef i företag som Nestlé, ICI Paints och Procter & Gamble. Hon är styrelseledamot i Ikea och var under två år styrelseledamot i Svenska spel. Hon bor i Stockholm, är gift och har två barn.


"Så ska vi göra Sverige till ett bättre land att leva i"

Summary: De rödgröna samlar sig inför valet: Nu går vi vidare med en gemensam politik för ett modernare Sverige. Sverige ska bli ett bättre land att leva i. Vi tänker nu gemensamt vidareutveckla en politik som möter samhällsutmaningarna på sju områden. Det handlar bland annat om att vända tolv procents arbetslöshet till full sysselsättning, att satsa på Sverige som kunskapsnation, att ta fram ett handlingsprogram för klimatarbetet, att stoppa de ökande klyftorna och att stå upp för en skattefinansierad välfärd av hög kvalitet. I god tid före valet 2010 lägger vi fram resultatet av vårt arbete – en gemensam regeringsplattform, skriver Mona Sahlin, Peter Eriksson, Maria Wetterstrand och Lars Ohly.

Det är snart ett år till valet, och alternativen i svensk politik blir allt mer tydliga. Sverige behöver en regering som tror på framtiden och har en politik för att möta de stora utmaningarna i vår tid; den höga och växande arbetslösheten, klimatförändringarna och de växande sociala klyftorna. Sedan vårt samarbete inleddes har vi rödgröna ingått över 40 överenskommelser, långt mer än vad någon annan opposition presenterat så långt före ett demokratiskt val. Detta samtidigt som de borgerliga partierna ännu inte lämnat besked om vilken politik de vill driva under nästa mandatperiod. Vi ökar nu takten i vårt arbete för en ny regering. I dag arrangerar vi en gemensam rödgrön familjedag i Kungsträdgården i Stockholm. Vi samlar delar av Organisations- och Kultur-Sverige för att ta del av deras engagemang för hur ett bättre Sverige ska byggas. Tillsammans med alla som bor i Sverige vill vi bygga en bred koalition för en bättre framtid. Vi tror på Sverige. Vårt land har en historia av att gå före på många samhällsområden. Vi har effektivt kombinerat en god ekonomisk utveckling med full sysselsättning och en bra välfärd för alla. Vi behöver bygga vidare på en sådan framgångsmodell. Globaliseringen och den tekniska utvecklingen ställer krav på nya lösningar och nya idéer. I det arbetet måste vi ompröva en del av de politiska verktyg som vi tidigare använt. Finanskrisen visar att den politik som den moderatledda regeringen lutar sig mot snarare är en del av problemet än en del av lösningen. Sverige halkar efter med en moderatledd regering. Arbetslösheten är i dag högre i Sverige än i EU. Sverige leder inte längre miljöutvecklingen. Vår välfärdsmodell utarmas då regeringen vägrat att ge tillräckliga resurser till skolan och vården. Vi vill modernisera Sverige så att vi åter står starka i det globaliserade kunskapssamhället. Sverige ska bli ett bättre land att leva i. Ett land som investerar i utbildning och som ger alla möjligheter att nå sin fulla potential. Ett land där vi vågar möta framtiden genom att investera i miljövänlig energi och ta ansvar för klimatkrisen i Sverige och internationellt. Vi rödgröna partier tänker nu gemensamt vidareutveckla en politik som möter samhällsutmaningarna på sju områden: Arbetslösheten. Arbetslösheten är regeringens stora misslyckande och framtidens stora utmaning. Det handlar om att vända tolv procents arbetslöshet till full sysselsättning. Det kräver en ansvarsfull ekonomisk politik med tydliga prioriteringar. Vi vill investera i människor så att de kan ta nya jobb när ekonomin vänder. Vi ser stora behov av att utveckla arbetslivet genom att stärka de anställdas inflytande och få bort osunda arbetsmiljöer. Vi vill också se en nära samverkan mellan stat och näringsliv för att stimulera moderna konkurrenskraftiga företag. Vår gemensamma arbetsgrupp för jobb och ekonomi kommer i början av nästa år att presentera ett gemensamt rödgrönt program för nya och bättre jobb. Kunskapssamhället. Sverige ska konkurrera med kunskap och inte med låga löner. Då krävs bra skolor och att kunskapen kommer alla till del. Vi vill satsa på Sverige som kunskapsnation där allas rätt till bra utbildning garanteras och där goda möjligheter till fort- och vidareutbildning senare i livet är en självklarhet. Vår gemensamma välfärdsarbetsgrupp får därför i uppdrag att arbeta fram gemensamma förslag på utbildningssatsningar. Entreprenörskap för företagande och nya jobb. Sverige ska vara ett land där kreativa entreprenörer och företagare har bra förutsättningar att lyckas förverkliga sina drömmar. Det är i små företag som många av framtidens jobb finns. Vi ger därför ett särskilt uppdrag till vår arbetsgrupp för jobb och ekonomi att ta fram ett gemensamt program för småföretag. Klimatomställningen. Svenska företag ska vara först att ta fram framtidens teknik och driva på den globala utvecklingen. Vi har redan presenterat ett gemensamt klimatprogram med 40 procents minskning av utsläppen i Sverige till 2020. Satsningar ska göras på ny förnybar energi. Ökade investeringar i hållbara transporter ger minskade utsläpp, fler jobb och högre tillväxt. Gröna investeringar skapar både jobb på kort sikt och stärker Sveriges konkurrenskraft. Denna mandatperiod innebär fyra förlorade år för klimatarbetet. Vi ger nu vår gemensamma arbetsgrupp för klimat och miljö i uppdrag att ta fram ett handlingsprogram för grön omställning och på hur Sverige ska bli världsledande på grön teknik som vi direkt kommer att genomföra om vi vinner valet 2010. De ökande klyftorna. Regeringens politik har medvetet ökat klyftorna i Sverige. Den rikaste fjärdedelen av befolkningen har fått nästan hälften av de borgerliga skattesänkningarna. Den fattigaste fjärdedelen har bara fått drygt sex procent. Män har gynnats framför kvinnor. Pensionärer tvingas nu betala högre skatt än löntagare. Inför valet 2010 kommer vi att presentera en gemensam politik för att bryta dessa orättvisor. De försäkringslösa. De senaste tre åren med den moderatledda regeringen har lämnat stora hål i våra försäkringssystem. Vi har fått en allt större grupp försäkringslösa människor, ett samhällsproblem som är växande. En halv miljon människor har tvingats ut ur a-kassan. Tiotusentals människor riskerar dessutom att nu tvingas ut ur sjukförsäkringen. Dagens system fungerar inte och allt för många människor ramlar mellan stolarna eller tvingas helt lämna försäkringssystemet. Vi rödgröna partier menar att alla ska ges möjlighet att arbeta efter förmåga – arbetslinjen ska gälla. Vår gemensamma välfärdsarbetsgrupp får därför i uppdrag att arbeta fram en ny modell för att våra försäkringssystem ska ta tillvara människors möjligheter och vilja att arbeta. Arbetslöshetsförsäkringen måste stärkas så att människor kan ställa om till nya jobb. Kvaliteten i välfärden. Vi står upp för en skattefinansierad välfärd av hög kvalitet. Tydligare och likvärdiga krav ska ställas på alla utförare. Välfärd ska komma alla till del och fördelas efter behov. Vi sätter människors valfrihet framför företags valfrihet att etablera sig där det är mest lönsamt. Välfärdsarbetsgruppen får i uppdrag att till nästa vår presentera kvalitetsprogram för välfärden som vi ska genomföra om vi vinner valet 2010. Detta är några av de besked som vi kommer att leverera framöver. Våra sex gemensamma arbetsgrupper kommer under våren att presentera ytterligare gemensam politik. I god tid före valet 2010 lägger vi fram en gemensam regeringsplattform. Vi vet att Sverige kan bättre. Vi vet att alla mår bättre av ett samhälle som håller ihop. Nu väntar vi på besked från de fyra borgerliga partierna om vad de vill med Sverige de kommande åren. Hittills har deras politik skapat allt färre jobb och ökade klyftor. Mona Sahlin (S) Peter Eriksson (MP) Maria Wetterstrand (MP) Lars Ohly (V) Rödgrön opposition I oktober 2008 meddelade Socialdemokraterna och Miljöpartiet att de siktade på en gemensam koalitionsregering efter valet 2010. Att Vänsterpartiet lämnats utanför samarbetet väckte dock häftiga protester bland många socialdemokrater. Efter nya förhandlingar fick även Vänsterpartiet i januari vara med. En gemensam valplattform ska läggas fram våren 2010. Men de tre partierna kommer att lägga fram egna valmanifest.


Varning för notan

Summary: Stockholm behöver inte bara nya motorvägar. Det krävs också bättre kollektivtrafik och förtätning av bebyggelsen. Priset för Förbifart Stockholm riskerar att bli högt.

I går baxades den västliga kringfartsleden ännu en liten bit mot sitt förverkligande. Regeringen fattade då beslutet att tillåta bygget av motorvägen som i sin nu aktuella variant kallas Förbifart Stockholm och sträcker sig från Skärholmen i söder till Häggvik i norr. Stockholm växer och Essingeleden är överfull. Frågan är därför inte om regionen behöver en ny stor trafikled utan när den ska byggas och hur mycket den kan få kosta. Av Förbifart Stockholms totala längd på 21 kilometer ska 17 kilometer gå i tunnel. Det är bra för miljön på Lovön men blir dyrt och komplicerat. Kostnaden beräknas nu till dryga 27 miljarder kronor. Det är mycket pengar. Sannolikheten talar dessutom för att slutnotan blir betydligt högre. Stora infrastrukturprojekt vilar nästan alltid på glädjekalkyler, för det är ju lättare att få klartecken när priset hålls nere. När projekten är i gång och kalkylerna spricker är det svårt för alla inblandade att backa. Just den svagheten delar dock motorvägsprojekten med de stora järnvägsbyggena. Tunneln genom Hallandsåsen är det stora skräckexemplet. Även det pågående bygget av Citybanan är ett tekniskt och ekonomiskt högriskprojekt. Grundfrågan är hur man tänker sig Stockholms framtid. Vad kan en ny motorväg väster om Essingeleden betyda för regionens utveckling? Prognoserna pekar mot en befolkningsökning i Stockholmsregionen på 25 procent under det kommande kvartsseklet. Den täta stadsbebyggelsen integreras alltmer med glesare områden runt omkring. Därmed får vi en växande andel biltrafik, oavsett om Förbifart Stockholm byggs eller inte. Kollektivtrafiken får, framför allt på tvären i regionens yttre delar, svårt att tillgodose de alltmer skiftande kommunikationsbehoven. Förbifart Stockholm skulle få en sådan utvidgad region att fungera bättre. Den nya leden skulle också motverka att Stockholmsregionen klyvs i två separata arbetsmarknader. Det är annars vad som händer när befolkningen växer och de befintliga nord-sydförbindelserna över Saltsjön och Mälaren korkas igen. Men även om det inte är Förbifart Stockholm som är den drivande kraften i vare sig utglesningen eller biltrafikens tillväxt, så kan detta projekt förstärka trenden. Att bara bygga motorvägar är ingen långsiktig lösning på en växande regions transportbehov. Det visar de amerikanska städernas utveckling. Finns det inte attraktiva kollektiva färdmedel, sker inte tillväxten genom att närliggande delar förtätas och blir delar av staden utan genom att förortsområden tillkommer i allt vidare cirklar. Medan statskärnorna tynar tillbringar människorna allt större del av sitt liv på motorvägarna. Men Sverige är inte USA. Om Förbifart Stockholm kompletteras med andra, motverkande åtgärder går det att förhindra att utvecklingen blir densamma hos oss. Stadsplaneringen måste självklart förbli inriktad på förtätning av områden i stadens utkant. Dessutom krävs utbyggnad av spårtrafiken och högre kvalitet på de tjänster kollektivtrafiken erbjuder. Tid är inte allt. Komfort och tillförlitlighet värderas minst lika högt av resenärerna. Förbifart Stockholm kan alltså ge ett positivt bidrag till regionens utveckling. Men inte om den blir så dyr att kollektivtrafikinvesteringarna trängs ut. Gårdagens regeringsbeslut lär inte bli det slutgiltiga svaret på frågan om Förbifart Stockholm ska byggas.DN 4/9 2009


”Ekonomin blir bättre än vad Riksbanken spår”

Summary: Riksbanksveteran: Dålig kvalitet i Riksbankens prognoser leder till sämre ekonomiska beslut. De officiella prognoserna från Riksbanken och Konjunkturinstitutet är för närvarande mycket orealistiska. En anledning är Riksbankens prognosmodell som inte är färdigutvecklad och baserar sig på ett mycket begränsat dataunderlag. Tillväxten i BNP blir mycket högre 2010 – drygt 4 procent jämfört med 1,5–2 procent i de officiella prognoserna – och minskar sedan något 2011. Synen på arbetsmarknaden är också alldeles för pessimistisk. Arbetslösheten kommer inte att öka så mycket mer i år. Nästa år sjunker den, skriver nationalekonomen och tidigare prognosmakaren på Riksbanken Bengt Assarsson.

Den 3 september i fjol höjde Riksbanken sin styrränta med 0,25 procentenhet till 4,75 procent. Underlaget för detta beslut bestod i prognoser om bland annat utvecklingen av BNP och inflationen. Riksbanken trodde då på en framtida hög inflationstakt och på en måttlig nedgång i BNP-tillväxten. Den andra draken på det ekonomiska prognosområdet, Konjunkturinstitutet, tog åtminstone lika fel. Sedan dess har vi fått uppleva en recession och hur de ekonomiska prognosmakarna kraftigt reviderat sina prognoser. Det är därför berättigat att ifrågasätta kvaliteten på de ekonomiska prognoserna och om de prognoser som görs i dag är bättre än rena gissningar. Enligt min uppfattning finns det systemfel i de prognoser som levererats av Riksbanken och Konjunkturinstitutet (jag kallar dessa för officiella prognoser). De prognoser som presenteras just nu lider också av dessa fel. Mina egna prognoser görs med en modell som, till skillnad från de officiella prognoserna, inkluderar både finansiella marknader och traditionella realekonomiska variabler. I fjol sommar indikerade min modell en stagnation i ekonomin (på grund av fall i tillgångspriser) medan de officiella prognoserna, som sagt, förutsåg en mindre nedgång i tillväxttakten i BNP. Låt mig nu förklara varför de officiella prognoserna slagit så fel och varför de i nuläget är orealistiska. Makroekonomisk teori och makroekonomiska prognoser är en instabil vetenskap. Under de senaste 30 åren har det delats ut flera Nobelpris till forskare inom detta fält, med diametralt motsatta uppfattningar. Således tilldelades Nobelpriset 1976 till monetaristen Milton Friedman och prisen 1977, 1980, 1981, 1987 och 2001 till keynesianerna Ohlin, Klein, Tobin, Solow och Akerlof samt prisen 1995 och 2004 till nyklassikerna Lucas, Kydland och Prescott. Den främsta skillnaden mellan de båda första och den senare gruppen av teorier är att den förra direkt bygger på makroekonomiska samband medan den senare utgår från enskilda konsumenters och företags beteenden, det vill säga mikroekonomiska samband. I de senare modellerna, som dominerat utvecklingen de senaste åren, beskrivs beteendet matematiskt exakt för de enskilda aktörerna, vilket i praktiken innebär att modellerna blir tekniskt komplicerade och därför till sitt omfång måste begränsas starkt. Risken är därför stor att man missar något verkligt väsentligt. Tyvärr har man på många håll i världen, på många centralbanker och organisationer som IMF, kommit att använda de här modellerna i full skala, trots att de inte är färdigutvecklade och i många avseenden har stora brister. Riksbankens modell RAMSES är en sådan liten modell med mycket begränsat dataunderlag (cirka 12 variabler) i jämförelse med de modeller som tidigare användes, till exempel BASMOD som jag själv ansvarade för (cirka 200 variabler). I Riksbankens värld kan aktie- eller fastighetsmarknad falla med 50 procent utan att det i stort sett händer någonting i deras modell. Än mindre indikerar deras modell om dessa marknader är rätt värderade eller, som var fallet i början av förra året, kraftigt övervärderade. Det är här uppenbart att man missat sambanden mellan de finansiella (tillgångspriser) och de reala marknaderna (produktion, sysselsättning, inflation med mera) och kraftigt underskattat den ekonomiska nedgången. Enligt uppgift hävdade analytiker på Riksbanken så sent som i våras att den nuvarande ekonomiska nedgången är en ”produktivitetschock”. I relativt färskt minne har vi också de svenska makropolitiska missgreppen under 90-talskrisen. Man behöver därför inte vara särskilt konspiratoriskt lagd för att misstänka att stora misstag ännu en gång kan ha gjorts inom detta område. I min värld är det relativt lätt att förklara de officiella prognosmisstagen med att man missbedömt utvecklingen på de finansiella marknaderna. Jag kunde visserligen inte heller förutse styrkan i den ekonomiska nedgången, men hade, räknat från förra året, mycket mer realistiska prognoser än de officiella. När tillgångspriserna – främst på aktier och fastigheter – ändras får det stor betydelse för hushållens konsumtion och företagens investeringar och påverkar därmed den realekonomiska utvecklingen. Även om man inte exakt kan förutsäga när övervärderade tillgångspriser kommer att falla kan man med relativt stor säkerhet identifiera stora över- eller undervärderingar. Det är till exempel inte mycket svårare än att förutsäga förändringar i hushållens konsumtion (halva BNP). Givet att man använder en modell som tar hänsyn till dessa samband har man alltså goda förutsättningar för sina prognoser. Redan i juli i fjol kunde en stagnation i ekonomin förutses. De officiella prognoserna var däremot alldeles för optimistiska långt in på hösten. I en artikel i SvD i november 2008 (http://www.bassarsson.com/SVD-20081115.pdf) föreslog jag att Riksbanken snabbt skulle sänka räntan till högst 1 procent. Jag förutsåg dock redan då, vilket även påpekades på DN Debatt månaden efter (http://www.bassarsson.com/DN_081205.pdf), att ekonomin skulle komma att vända relativt snabbt under andra halvåret i år. Detta hänger i hög utsträckning samman med hur tillgångsmarknaderna förväntades utvecklas. Således har både börsen och fastighetspriserna utvecklats i linje med mina prognoser men tvärtemot många experters bedömningar (se http://www.bassarsson.com/e24_bopriser.pdf). Även här gäller att dessa experter inte tar hänsyn till hur den övriga ekonomin utvecklas i ett enda sammanhang, till exempel samtidigt gör prognoser för ränte- och inkomstutveckling (arbetslösheten är marginell i sammanhanget). Mot denna bakgrund dristar jag mig påstå att de officiella prognoserna för närvarande är mycket orealistiska. Det var för knappt ett år sedan lätt att se att ekonomin skulle vända andra halvåret 2009. Många yrvakna prognoser ser det nu, när det redan har inträffat! Man ligger även fel när det gäller prognoser för de kommande två åren. Tillväxttakten i BNP blir mycket högre 2010 (drygt 4 procent i stället för 1,5–2 procent i de officiella prognoserna) än vad de flesta tror, för att minska något 2011. Synen på arbetsmarknaden är också alldeles för pessimistisk. Arbetslösheten kommer inte att öka så mycket, enbart de närmaste månaderna, för att minska under nästa år. Mina prognoser förutsätter att Riksbanken höjer räntan med 1 procentenhet under nästa år. Det är rimligt att tro det när banken så småningom upptäcker att ekonomin utvecklas bättre än väntat. Några prognoser, till exempel från Svenskt Näringsliv och från IMF, tror att svensk ekonomi kommer att återhämta sig senare, och långsammare, än i andra länder. Det är också fel. Svensk ekonomi kommer att återhämta sig något snabbare än USA och EMU-länderna. Den ekonomiska politikens beslut beror i hög utsträckning på ekonomiska prognoser. Även företag och hushåll påverkas. Dålig kvalitet i prognoserna ger sämre ekonomiska beslut. Just nu är risken överhängande att ekonomins aktörer lockas till alltför stor pessimism. Bengt Assarsson docent och lärare i nationalekonomi vid Uppsala universitet. Bengt Assarsson Bengt Assarsson är nationalekonom, född 1950. Han doktorerade i Lund 1984 och är docent och lärare i nationalekonomi vid Uppsala universitet. Han är konsult och rådgivare i nationalekonomi och har under 11 år arbetat med prognosmodeller och prognoser vid Sveriges riksbank. Han har haft utredningsuppdrag för bl a SCB, finansdepartementet och SKTF och har deltagit som expert i flera statliga offentliga utredningar.


”Sverige behöver akut 1 500 nya allmänläkare”

Summary: Läkarförbundet: Politikerna har misslyckats med att skapa hållbara arbetsvillkor på vårdcentralerna. Under många år har politikerna avstått från att satsa på primärvården. Det har lett till att det blivit svårt att rekrytera unga läkare. De väljer i stället andra specialiteter med bättre arbetsförhållanden och där kolleger inte går på knäna. Förutom bättre arbetsvillkor och fler läkare – det krävs i dag 1 500 nya heltidsarbetande allmänläkare – behövs en omorganisation och effektivisering av vården och högre kvalitet i läkarutbildningen. Det skriver Läkarförbundets ordförande Eva Nilsson Bågenholm.

Läkarbristen debatteras livligt. För i dag krävs tveklöst fler utbildningsplatser på läkarprogrammet. I dag saknas inte mindre än 1 500 heltidsarbetande allmänläkare. Dagens brist på exempelvis allmänläkare, psykiatriker och geriatriker drabbar ofta särskilt utsatta patienter. Hög säkerhet för patienten är det viktigaste för oss läkare. Vi vill kunna ge så god vård som möjligt. Situationen inom sjukvården är i dag ansträngd, inte minst inom primärvården. För patienterna räcker det inte med fler läkare, det krävs också att de har rätt kompetens. Redan i dag är studenterna missnöjda över att inte få utföra många av de uppgifter de förväntas kunna som läkare. En enkät, som Medicine studerandes förbund regelbundet genomför, visar att de praktiska momenten har uppenbara brister. Patienternas hälsa riskeras när läkare under sin utbildning aldrig utfört grundläggande moment som att gipsa, hålla fri luftväg eller suturera. Nästan var fjärde student på kirurgikursen uppger att de inte tillgodogjort sig den praktiska kunskap som förväntas av dem. Det krävs mer resurser till fler utbildningsplatser för att inte kvaliteten på utbildningen ska urholkas än mer. Utan hög kvalitet på utbildningen hotas patientsäkerheten. För att alls kunna ge invånarna vård har vissa vårdcentraler varit tvungna att ta in tillfälligt inhoppade stafettläkare. Oftast har de gjort ett bra jobb i en tuff miljö. Här uppstår dock ett uppenbart problem med den så viktiga, fasta och kontinuerliga läkarkontakten, inte minst för många äldre patienter. Därför finns det fog för upprörda känslor bland patienter och deras anhöriga. Märkligt nog stämmer många ansvariga sjukvårdspolitiker in i kritiken; ett problem de själva åstadkommit genom sin oförmåga att skapa hållbara anställningsvillkor. Läkarförbundets distriktsläkarförening har frågat sina medlemmar varför de valt att bli stafettläkare. De skäl som anses viktigast är möjlighet att styra över sin arbetstid, dålig arbetsmiljö på den arbetsplats de lämnade, men givetvis också en bättre lön. Att läkare skulle vara en speciell sorts giriga människor stämmer uppenbarligen inte. Bristen på 1 500 allmänläkare kräver fler utbildade doktorer. Men det räcker inte. Om inte arbetsvillkoren blir bättre spelar det inte någon roll hur många läkare som utbildas. Att jobba ensam som fast anställd med många tillfälliga kolleger ger en tung arbetsbörda. En ond spiral skapas med ännu fler vakanser och fler hyrläkare. Under många år har politiker avstått från satsningar på primärvården. Detta trots att vi vet att det är ett kostnadseffektivt sätt att ge god vård till medborgarna. Därför har det blivit svårt att rekrytera unga läkare till arbetsplatser där kollegerna går på knäna. I stället har de valt andra specialiteter med bättre arbetsvillkor. Det behövs också en omorganisation och effektivisering av vården. En förändring som innebär att läkare får stöd av administrativ personal så att tid frigörs till mer direkt patientarbete. Landstinget i Östergötland har räknat ut att 1,5 miljoner arbetstimmar kan omvandlas från administration till patientvård om personalen får arbeta med det de är utbildade för. Omräknat motsvarar det arbetsinsatsen hos cirka 18 000 sjuksköterskor och läkare under ett år. I slutet av 90-talet analyserade Socialstyrelsen omfattningen av det administrativa arbetet i hälso- och sjukvården. Resultatet visade att flera moment i vården inte är ändamålsenliga eller kostnadseffektiva. Den ekonomiska krisen under 90-talet innebar att en stor del av vårdbiträden, undersköterskor och läkarsekreterare bortrationaliserades från sjukvården. Deras arbetsuppgifter överfördes till sjuksköterskor och läkare. Konsekvensen är i dag en orimligt stor administrativ börda för den kvarvarande vårdpersonalen och dåligt utnyttjande av den medicinska kompetensen. Alltså en både kortsiktig och ineffektiv besparing med läkarbrist som följd. I kvällens ”Uppdrag granskning” i SVT blir Läkarförbundet anklagat för att vilja hålla nere antagningsvolymen till läkarutbildningen för att pressa upp lönerna. Det är inte första gången beskyllningen kommer, förhoppningsvis är det den sista. När jag själv började läsa medicin i mitten av 80-talet såg arbetsmarknaden för läkare annorlunda ut. Då var många med mig oroliga för om vi skulle få jobb efter studierna. Universiteten informerade oss om att vi möjligen skulle kunna bli allmänläkare – alternativet var arbetslöshet. Det fanns en äkta och stark oro i läkarkåren att Sverige utbildade för många läkare. Läkarförbundets utbildningspolitik grundade sig på de faktiska förhållanden som då rådde. I dag är situationen en annan och förbundets politik likaså. År 2007 ändrade vi inriktning när vi såg att de effektiviseringar som vi under lång tid efterfrågade inte räckte. Sedan 70-talet har förbundet gjort undersökningar som visar en tydlig ökning av tillgången på läkare. Dessvärre har efterfrågan allt som oftast underskattats. En förklaring är att landstingen anställde fler läkare än vad de egentligen hade råd med – vilket gjorde att den av Läkarförbundet befarade arbetslösheten aldrig infann sig. En annan förklaring är att arbetsuppgifter inom vården förändras över tid och förskjuts mellan olika yrkesgrupper. För att klara framtidens läkarförsörjning behövs fler utbildningsplatser. Det behövs även ett effektivt utnyttjande av läkararbetskraften med minskad administrativ börda samt en effektivt organiserad sjukvård där alla gör det de är bäst på. Det krävs dessutom en omfördelning av resurser till den nära vården. Sist, men inte minst, behöver vårdgivarna bli attraktiva arbetsgivare. Eva Nilsson Bågenholm ordförande i Sveriges läkarförbund 34 000 läkare i dag Antalet yrkesverksamma läkare i Sverige har nästan femfaldigats på 50 år. År 1960 fanns 7 000 läkare, vilket gjorde 1 060 invånare per läkare. Antalet läkare har successivt ökat till 34 000 år 2009, vilket ger 277 invånare per läkare. Läkarutbildningen är en reglerad utbildning. Regeringen beslutar om antalet platser. Socialstyrelsen och Högskoleverket bedömer tillgången på läkare. Jämfört med andra länder har Sverige en förhållandevis hög läkartäthet. Källa: Läkarförbundet


Unga lotsar unga till vuxenliv

Summary: ”Ge mig vingar som bär” är ett projekt i Uppsala där äldre ungdomar med funktionshinder stöder yngre på väg ut i vuxenlivet.

Ludwig Persson är 19 år, men mentalt är han på ett sätt äldre, säger han. – Som funktionshindrad hoppar man lätt över tonårstiden. Och därmed också de viktiga misstagen man behöver göra då. Jag har mest varit tillsammans med vuxna och valt bort jämnåriga. Jag får börja om från början. Ludwig har en medfödd cp-skada som bland annat gör att han använder rullstol om han behöver ta sig någon längre sträcka. Under hela uppväxten har han haft många vuxna omkring sig, assistenter och olika lärare som stöttat honom. Men han har inte haft någon förebild när det gäller att leva med funktionshinder. Nu vill han själv på sikt bli mentor för yngre funktionshindrade. – För mig hade det nog i alla fall delvis varit till hjälp att ha en mentor, en förebild, med liknande funktionshinder. Någon som kunde visat att det faktiskt är möjligt att göra det man vill, säger Ludwig. Ludwig har tillsammans med andra unga vuxna funktionshindrade gått en mentorsutbildning i projektet ”Ge mig vingar som bär” i Uppsala. Projektet, som finansieras med pengar från Allmänna arvsfonden, drivs av Riksförbundet för rörelsehindrade barn och ungdomar (rbu) tillsammans med habiliteringen i Uppsala. Förebilden är en modell från Toronto i Kanada där man utvecklat arbetet med att underlätta övergången till vuxenlivet för unga med funktionshinder. Projektet i Uppsala vänder sig till unga mellan 12 och 15 år och deras föräldrar, och unga vuxna med rörelsehinder involveras som blivande mentorer. Många av ungdomarna har cp-skador eller ryggmärgsbråck. För unga med rörelsehinder är det på flera sätt krångligare än för andra att ta klivet in i vuxenlivet, säger projektledaren Eva-Lena Söderlund, arbetsterapeut på habiliteringen i Uppsala. De behöver ofta mer stöd och vägledning från omgivningen för att kunna leva ett självständigt liv och ta till vara sina rättigheter. De behöver få diskutera tillsammans med jämnåriga, få kunskaper om vad funktionsnedsättningen innebär, och hitta strategier som fungerar i vardagen. – Numera vet man också att många av ungdomarna med den här typen av rörelsehinder även har kognitiva svårigheter, det kan till exempel handla om problem med minnet, med koncentration, impulskontroll och planering, säger Eva-Lena Söderlund. Det är en viktig kunskap som vi har med i projektet. Funktionshindrade ungas problem i övergången till ett vuxet liv har varit kända länge, och på habiliteringen i Uppsala har man haft ungdomsgrupper sedan i början av 1990-talet, berättar Eva-Lena Söderlund. – Men vi har inte jobbat lika strukturerat som vi gör nu i projektet. ”Ge mig vingar som bär” har ett utbildningsmaterial, hämtat från Kanada, där ungdomarna bit för bit jobbar med olika frågor, både praktiska och känslomässiga. Det kan bland annat handla om diagnoser, kontakter med vården, självkänsla och relationer. Parallellt med gruppträffarna för de unga i projektet har de äldre ungdomarna gått i mentorsutbildningen. Då och då har äldre och yngre träffats och haft olika aktiviteter ihop, till exempel vid terminsavslutningar och på lägerveckor. Så småningom är det meningen att de yngre ska välja en mentor från de äldre grupperna. Olivia Lindqvist, 14 år, är rullstolsburen på grund av en cp-skada. Hon tycker att det har varit både roligt och värdefullt att vara med i projektet. – Man får träffa sina kompisar, och lär känna nya. Även om det kan vara svårt att hinna med, alla har mycket med skolan, så tycker jag att det är värt det. På träffarna har Olivia fått många tips och idéer som funkar, säger hon. – Ibland talar vi om svåra saker, som självförtroende. Jag har inte haft några stora problem, men jag tycker ändå att det har varit bra. Snart ska Olivia välja en mentor. – Jag tror att det är väldigt bra att ha kontakt med någon äldre i samma situation, någon som själv vet hur det är, säger hon. Petra Järvdal, 36 år, har gått mentorsutbildningen och tycker att den gett henne mycket, inte bara inför det kommande mentorskapet: – Jag fick en förfrågan på vuxenhabiliteringen, och sade ja. Sen tänkte jag: Vad har jag gett mig in på, kan jag bli mentor eller kommer jag att göra bort mig totalt? Men utbildningen har varit jättebra. I min grupp var vi bara tjejer, och det har varit bra för mig att prata bland annat om självkänsla och självbild i en tjejgrupp. Jag känner att jag lärt mig att säga ifrån mer. När Petra, som har en cp-skada, själv var i tonåren var självkänslan ”inte på topp”, säger hon. – Det var väldigt jobbigt att komma in i vuxenvärlden och plötsligt börja ta eget ansvar. Jag skulle ha behövt någon som peppade mig, som sa ”det här klarar du”. Nu känns det jättebra och kul att bli mentor, tycker Petra. – Jag känner mig inte alls orolig för det längre. Jag hoppas att jag kommer att kunna vara ett bra stöd, och att vi ska kunna göra saker tillsammans, som att gå på bio eller restaurang. Har Petra något allmänt råd, utifrån sina egna erfarenheter, till yngre funktionshindrade? – Att man ska vara envis, och inte ge upp fast det känns som om man vill göra det, säger Petra. Ludwig ser också fram emot att bli mentor, men känner att han har en bit kvar dit. – Jag känner att jag först måste förstå så mycket själv, man kan inte lära någon annan om man inte själv har kunskaper, säger Ludwig. Mentorskapet är komplicerat. Det viktigaste är nog att mentor och adept passar bra ihop. Det är också viktigt med frågor kring hur pass ”vänskaplig” relationen ska vara, är det skillnad mellan mentorskap och vänskap? Det där får man lära sig efter hand. Ludwig funderar mycket på hur man kan lära ut problemlösning. – Som mentor ska man inte bara kliva in och säga ”så här gör man”. Jag hörde ett ordspråk som gick ut på att om någon är hungrig ska man inte ge honom en fisk, utan lära honom att fiska. Som förebild vill Ludwig visa att man inte ska sätta gränser på grund av funktionshindret, säger han. – Jag har själv kommit långt, och klarat sådant som omgivningen varit skeptisk till att jag skulle klara. Jag spelar golf och rullstolsbasket, och jag har tagit körkort. Jag vill säga: ”sätt inte upp gränser för att det ser ut som om det inte går, utan ta i stället reda på vilken väg du kan gå för att uppnå det du vill.” Mentorskapet en kanadensisk idé Projektet ”Ge mig vingar som bär” i Uppsala har en kanadensisk förebild. På Bloorview MacMillan Children’s Centre i Toronto i Kanada, får barn med fysiska funktionsnedsättningar stöd. En viktig del är program som ska lotsa ungdomarna in i vuxenlivet, ”transition” som övergången kallas. Förberedelserna och planeringen inför vuxenlivet måste börja tidigt, menar man på centret. Metoderna bygger bland annat på att barnen lär sig fatta egna beslut redan från tidig barndom, att de får göra egna val och ta konsekvenser, att de lär sig att själva kommunicera med sina läkare, att de lär sig att sköta vardagssysslor och förbereds på att bli aktiva medlemmar i samhället. Man arbetar långsiktigt tillsammans med barnens föräldrar. För tonåringar finns olika ”vuxenförberedande” kurser med både praktiska och känslomässiga teman.


”Nya ministern hotar svensk grundforskning”

Summary: Forskaruppror i Vetenskapsrådet: Forskningsminister Tobias Krantz nya förslag går stick i stäv med hans egna utfästelser om fri forskning.Regeringens förslag om hur Vetenskapsrådet ska organiseras innebär en drastisk försämring av förutsättningarna för grundforskningen i Sverige. Ämnesråden ska i högre grad styras att stödja forskning inom strategiskt viktiga områden, vilket medför fler politikerinitierade program och mindre fokus på den grundläggande forskningen – helt emot den avsikt forskningsministern uttalade på DN Debatt den 7 juli. Vi är övertygade om att förslaget leder till ökad politisk styrning och minskat forskarinflytande, skriver 52 ledamöter av Vetenskapsrådets fem ämnesråd.

Den 7 juli skrev den nytillträdde högskole- och forskningsministern Tobias Krantz på DN Debatt under rubriken ”Politikerna ska inte lägga sig i forskningen” att forskarnas inflytande i Vetenskapsrådet ska stärkas och att principen om akademiskt självstyre ”är en ledstjärna i regeringens forskningspolitik”. Svenska forskarsamhället applåderade högskole- och forskningsministerns budskap. I artikeln aviserade ministern ett förslag om Vetenskapsrådets (VR) organisation. Under semestertiden kom så en remisspromemoria med titeln ”Nya regler om Vetenskapsrådet och ämnesråden, m.m.” där kommande förändringar i VR:s organisation presenteras. Kanske låter ett förslag om ny organisation föga upphetsande och kan ses som en teknikalitet. Men så är det inte! Konsekvenserna kan bli ödesdigra. I det aktuella förslaget framhålls VR:s överordnade roll att främja och stödja grundläggande forskning av högsta vetenskapliga kvalitet. Paradoxalt nog, och tvärtemot vad ministern framfört, innebär förslaget en drastisk försämring av förutsättningarna för den grundläggande forskningen i Sverige och för VR:s förankring i forskarsamhället. Hur kan det bli så? Låt oss förklara. VR spelar en mycket viktig roll för forskarnas möjlighet att bedriva grundforskning, det vill säga den grundläggande och långsiktiga forskning där nyttan kanske visar sig först efter många år. Tidigare investeringar i grundforskning har skapat stora intäkter för vårt land genom att bland annat framgångsrika läkemedels- och medicintekniska bolag bildats. VR ansvarar, på regeringens uppdrag, för en klok och öppen fördelning av resurserna till grundforskning. Detta bygger på att den bästa forskningen stöds, oavsett område och inriktning. De formella besluten om vilka som skall få anslag tas av VR:s olika ämnesråd och kommittéer, grupper av etablerade forskare som av sina kolleger valts att representera dem i VR. Genom en bred forskarrepresentation i såväl styrelse som ämnesråd och kommittéer åtnjuter VR i dag ett starkt förtroende bland svenska forskare och har en god samhällsförankring. Organisationsförslaget innebär att man frångår VR:s huvuduppgift att stödja grundläggande forskning av högsta kvalitet. Ämnesråden ska i högre grad styras att stödja forskning inom strategiskt viktiga områden. Detta medför fler politikerinitierade strategiska program och mindre fokus på den grundläggande forskningen, helt emot ministerns uttalade avsikt. Vi anser att det inte är VR:s uppgift att koordinera grundforskning med tillämpad forskning och innovationer. Förslaget avser också att öka VR:s styrelses förmåga att arbeta framåtsyftande, att kraftsamla och prioritera resurser till strategiskt viktiga områden och att främja ämnesöverskridande forskning. Det är oroande att man avser uppnå detta genom att kraftigt minska antalet ledamöter i VR:s styrelse. Endast fem av nio ska ha ”hög vetenskaplig kompetens”, ett reellt minskat forskarinflytande jämfört med i dag. Enligt förslaget ska styrelsen även besluta om fördelning av medel mellan ämnesråden och kommittéerna och mellan olika stödformer. Detta är frågor för vilka den decimerade styrelsen inte kan förväntas ha nödvändig kompetens. Kvaliteten i VR:s arbete äventyras! VR:s styrelse behöver fler ledamöter än det av regeringen föreslagna antalet. Också i ämnesråden vill regeringen kraftigt minska antalet ledamöter utan att ange annat skäl än att ”effektiva styrelser” inte bör ha för många ledamöter. Men ämnesråden är inte vanliga styrelser utan gemensamma organ för forskarsamhället där kompetens, förankring och trovärdighet spelar en central roll. Förslaget innebär att endast ämnesrådet för medicin skall ha allmänrepresentanter. Vår erfarenhet är att allmänrepresentanter tillför viktig kompetens och bör därför ingå i alla ämnesråd. Regeringens förslag skulle innebära att dagens breda ämnesmässiga kompetens och starka förankring i forskarsamhället raseras. Färre ledamöter gör verksamheteten mer sårbar. Möjligheten att genomföra olika uppdrag inom VR och i internationella forskningsråd minskar. Det lagda förslaget är en radikal förändring från nuvarande system där de anslagsfördelande organen varit mer självständiga enheter och där forskare från olika delar av ämnesområdet gemensamt utarbetat strategier för forskningen inom sitt område. Risken är stor att felaktiga beslut tas på grund av politiska nycker och hugskott. Detta försvagar ytterligare den långsiktiga grundforskningen. Ämnesråden behöver fler ledamöter än nu för att fullgöra sina uppgifter! I dag finns för varje ämnesråd en forskare som huvudsekreterare, och som har vetenskapligt ansvar för verksamheten och är föredragande vid dess sammanträden. Huvudsekreteraren är en ytterst betydelsefull person, både som ämnesrådets främste tjänsteman och som koppling mellan forskarsamhället och myndigheten VR. Men också huvudsekreterarfunktionen vill regeringen utan sakliga skäl förändra och försvaga. Varför? Det är knappast för att öka forskarnas inflytande i VR eller för att stärka den vetenskapliga autonomin. Högskole- och forskningsministern skriver på DN Debatt att han ”vill absolut inte medverka till en utveckling där forskarsamhället känner sig styrt från politiskt håll”. Det aktuella förslaget är ett flagrant exempel på just det Tobias Krantz vill undvika. Vi är övertygade om att förslaget leder till ökad politisk styrning, minskat forskarinflytande och urholkning av svensk grundforskning. En forskning som är av fundamental betydelse för både Sveriges vetenskapliga position i världen och för framtida innovationer och industriell utveckling i Sverige. Tänk om, Tobias Krantz! Ämnesrådet för medicin: Stefan Lohmander, professor, Lil Träskman Bendz, professor, Mats Ulfendahl, professor, Marie Wahren-Herlenius, professor, Sven Enerbäck, professor, Lena Carlsson, professor, Ulf Lerner, professor, Sven Bergström, professor, Lena Kjellén, professor, Birgitta Heyman, professor, Anders Blomqvist, professor, Ulrika Sehlstedt, tekn dr, Charli Eriksson, professor. Ämnesrådet för humaniora och samhällsvetenskap: Li Bennich-Björkman, professor, Göran Collste, professor, Elisabet Engdahl, professor, Fredrik Bergström, ek dr, Ulrika Knutsson, kulturredaktör, Lars Håkan Svensson, professor, Maria Ågren, professor, Malin Åkerström, professor, Christer Lundh, professor, Mats Ekström, professor, Åsa Gunnarsson, professor, Erik Carlson, professor, Birgitta Winberg, präst, Ola Wikander, översättare, Johan Widén, professor, Karin Aronsson, professor, Susanne Lundin, professor. Kommittén för forskningens infrastrukturer: Dick Heinegård, professor, Erik Elmroth, docent, Hans-Ake Gustafsson, professor, Henrik Oscarsson, docent, Juni Palmgren, professor, Susanne Holmgren, professor. Ämnesrådet för natur- och teknikvetenskap: Ann-Christin Paul, verkställande direktör, Barbara Cannon, professor, Kerstin Johannesson, professor, Mats Eriksson, verksamhetschef, Mats Olofsson, FoU-chef, Mats Viberg, professor, Svante Björck, professor, Yvonne Brandt Andersson, professor. Utbildningsvetenskapliga kommittén: Sangeeta Bagga-Gupta, professor, Donald Broady, professor, Tomas Englund, professor, Mats Engwall, professor, Per-Olof Erixon, professor, Staffan Larsson, professor, Erik Mellander, fil dr, Lena Tibell, docent.


”Så blir du säker i denosäkra klimatdebatten”

Summary: Filosofiprofessor: Fokuseringen på klimatfrågan har skapat en förvirrad diskussion som i förlängningen kan hota beslutsamheten att göra något åt saken.Vem har rätt om klimatets utveckling? Jag sätter min tilltro till FN:s klimatpanel, men det finns högljudd kritik mot slutsatserna om en farlig uppvärmning av jorden. De vetenskapliga frågorna om hur klimatet påverkas av koldioxidutsläpp kan för tillfället inte avgöras med säkerhet. Den diskussion vi kan föra handlar om hur vi praktiskt ska hantera situationen trots frånvaron av säker kunskap, skriver filosofiprofessorn Folke Tersman som just givit ut ”Tillsammans, en filosofisk debattbok om hur vi kan rädda vårt klimat”.

Enligt FN:s klimatpanel (IPCC) står vi som bekant inför en farlig uppvärmning av globen som beror på de koldioxidutsläpp som människan ligger bakom. Många har övertygats av deras argumentation. Men det finns några högljudda kritiker. Resultatet är en förvirrad diskussion som i förlängningen kan hota beslutsamheten att göra något åt saken. Vem har rätt om klimatets utveckling? För min del sätter jag min tilltro till IPCC. Samtidigt är det väl uppenbart att det kan finnas alternativa förklaringar till den bevisning IPCC åberopar; förklaringar som är förenliga med att de dystra prognoserna är felaktiga och vars riktighet inte kan uteslutas med hundraprocentig säkerhet. Med andra ord, bevisningen renderar teorierna på sin höjd en viss sannolikhet, och att en hypotes framstår som sannolik, utifrån ett givet kunskapsläge, garanterar inte att den är sann. Vetenskapshistorien är full av exempel på det motsatta. Om detta borde alla kunna enas. Den intressanta frågan är givetvis vad man ska göra. Om det är sannolikt att ett visst handlande kommer att leda till dåliga konsekvenser så har man skäl att ändra kurs, åtminstone om det finns mindre riskabla handlingsalternativ. Och skälet är starkare ju sämre konsekvenserna skulle vara. Om de skulle vara riktigt dåliga kan detta uppväga att sannolikheten är rätt liten. Att vänta tills man med hundraprocentig säkerhet kan konstatera att de dåliga konsekvenserna kommer att infinna sig är sällan klokt. Denna självklara tanke kan tillämpas på klimatet. Därvid bör man reflektera över flera omständigheter. En rör allvaret hos de tänkbara konsekvenserna. Om vi fortsätter att pumpa in koldioxid och andra växthusgaser i atmosfären i nuvarande takt så kan medeltemperaturen enligt klimatpanelen komma att öka med flera grader fram till nästa sekelskifte. Det skulle leda till en höjning av havsnivåerna vilken i sin tur skulle drabba hundratals miljoner människor på ett förödande vis, till exempel de som lever i låglänta kustområden och floddeltan i Asien. Det krävs bara ett minimum av medkänsla för att inse att vi bör göra vad vi kan för att undvika en sådan utveckling. En annan relevant omständighet rör sannolikheten för att dagens koldioxidutsläpp verkligen kan tänkas ha dramatiska konsekvenser av det slag jag just antytt. Men med tanke på allvaret hos de tänkbara konsekvenserna behöver inte sannolikheten vara särskilt hög. Den kan ändå med råge motivera de åtgärder som enligt IPCC är nödvändiga. En tredje omständigheten rör kostnaderna för åtgärderna ifråga. Att minska koldioxidutsläppen kommer att kräva resurser och pengar. Kanske skulle dessa resurser kunna användas på ett bättre sätt för att förhindra lidande och förbättra folks villkor? Kanske kommer andra och viktigare frågor att glömmas bort? Alla dessa aspekter måste vägas mot varandra i en diskussion om vad vi skall göra. Om sannolikheten för de dramatiska konsekvenserna är mycket liten, och om kostnaden för åtgärderna för att minska koldioxidutsläppen är mycket hög, så kan det vara ett skäl för att nedprioritera dem. Men om åtgärderna å andra sidan också för med sig andra positiva effekter (oberoende av deras inverkan på klimatet) så undergrävs ett sådant resonemang. Och så vidare. Det är sådana frågor vi måste diskutera, gärna med lite större precision än hittills. Om vi utgår från detta perspektiv så kan man fråga sig hur en ”klimatskeptiker” (det vill säga en person som inte tycker att drastiska åtgärder är motiverade) skulle kunna resonera. En möjlighet är att hävda att sannolikheten för de dramatiska konsekvenserna är lika med noll. Det är knappast rimligt. Inte heller är det rimligt att förneka vikten av att undvika de tänkbara konsekvenser som IPCC nämner i sina rapporter. Den möjligheten finns bara för en cyniker som helt struntar i att miljontals människor drabbas av svält, sjukdom och död. Vad som återstår är att hävda att resurserna som åtgärderna kräver är bortkastade. Någon seriös argumentation kring detta från klimatskeptikernas sida ser man emellertid sällan till i dagens debatt. För min del tror jag att utsikterna för en sådan argumentation är dåliga. Många av de åtgärder som föreslås kan nämligen motiveras på andra sätt än utifrån deras betydelse för klimatet. Detta gäller exempelvis fler av de livsstilsförändringar som är på tapeten, såsom att vi bör äta mindre kött. Därigenom skulle folkhälsan förbättras samtidigt som färskvatten och andra resurser skulle kunna sparas och användas på ett vettigare sätt. Detsamma gäller de former för internationellt samarbete som vuxit fram i klimathotets skugga. Ännu fungerar de inte särskilt bra, men viktiga steg har tagits. Denna utveckling kommer att hjälpa oss att hantera andra globala problem, såsom rovdriften på naturresurser. Fokuseringen på klimatfrågan har också haft andra positiva effekter. Medvetenheten om att det är människor i fattiga länder som kommer att betala det högsta priset för uppvärmningen samtidigt som det är människor i den rika världen som bär det största ansvaret för den har fört upp frågor om global rättvisa på agendan. Det finns en lärdom att dra från hanteringen av larmen om fågelinfluensan för ett par år sedan. Även då var det en del som menade att larmen var överdrivna. Och någon pandemi av denna influensa har ännu inte synts till. Samtidigt är det den uppståndelsen vi har att tacka för att vi är så pass väl rustade för den svininfluensapandemi som förväntas drabba Sverige i höst. På ett liknande sätt har den nuvarande mobiliseringen för klimatet effekter som gör att påståenden om bortkastade resurser kan tas med en nypa salt. Hur som helst är det sådana frågor en seriös ”klimatskeptisk” diskussion bör handla om. Därmed kan man kanske få slippa de hemsnickrade teorier med vilka diverse konspirationsteoretiker försöker utmana IPCC:s bedömningar. De vetenskapliga frågorna om hur klimatet påverkas av våra koldioxidutsläpp kan för tillfället inte avgöras med säkerhet. De kan definitivt inte avgöras genom debatten i dagstidningarna. Däremot kan vi föra en fruktbar diskussion om hur vi praktiskt skall hantera situationen trots frånvaron av säker kunskap. Folke Tersman professor i praktisk filosofi, Uppsala universitet


”Så blir du säker i den osäkra klimatdebatten”

Summary: Filosofiprofessor: Fokuseringen på klimatfrågan har skapat en förvirrad diskussion som i förlängningen kan hota beslutsamheten att göra något åt saken. Vem har rätt om klimatets utveckling? Jag sätter min tilltro till FN:s klimatpanel, men det finns högljudd kritik mot slutsatserna om en farlig uppvärmning av jorden. De vetenskapliga frågorna om hur klimatet påverkas av koldioxidutsläpp kan för tillfället inte avgöras med säkerhet. Den diskussion vi kan föra handlar om hur vi praktiskt ska hantera situationen trots frånvaron av säker kunskap, skriver filosofiprofessorn Folke Tersman som just givit ut ”Tillsammans, en filosofisk debattbok om hur vi kan rädda vårt klimat”.

Enligt FN:s klimatpanel (IPCC) står vi som bekant inför en farlig uppvärmning av globen som beror på de koldioxidutsläpp som människan ligger bakom. Många har övertygats av deras argumentation. Men det finns några högljudda kritiker. Resultatet är en förvirrad diskussion som i förlängningen kan hota beslutsamheten att göra något åt saken. Vem har rätt om klimatets utveckling? För min del sätter jag min tilltro till IPCC. Samtidigt är det väl uppenbart att det kan finnas alternativa förklaringar till den bevisning IPCC åberopar; förklaringar som är förenliga med att de dystra prognoserna är felaktiga och vars riktighet inte kan uteslutas med hundraprocentig säkerhet. Med andra ord, bevisningen renderar teorierna på sin höjd en viss sannolikhet, och att en hypotes framstår som sannolik, utifrån ett givet kunskapsläge, garanterar inte att den är sann. Vetenskapshistorien är full av exempel på det motsatta. Om detta borde alla kunna enas. Den intressanta frågan är givetvis vad man ska göra. Om det är sannolikt att ett visst handlande kommer att leda till dåliga konsekvenser så har man skäl att ändra kurs, åtminstone om det finns mindre riskabla handlingsalternativ. Och skälet är starkare ju sämre konsekvenserna skulle vara. Om de skulle vara riktigt dåliga kan detta uppväga att sannolikheten är rätt liten. Att vänta tills man med hundraprocentig säkerhet kan konstatera att de dåliga konsekvenserna kommer att infinna sig är sällan klokt. Denna självklara tanke kan tillämpas på klimatet. Därvid bör man reflektera över flera omständigheter. En rör allvaret hos de tänkbara konsekvenserna. Om vi fortsätter att pumpa in koldioxid och andra växthusgaser i atmosfären i nuvarande takt så kan medeltemperaturen enligt klimatpanelen komma att öka med flera grader fram till nästa sekelskifte. Det skulle leda till en höjning av havsnivåerna vilken i sin tur skulle drabba hundratals miljoner människor på ett förödande vis, till exempel de som lever i låglänta kustområden och floddeltan i Asien. Det krävs bara ett minimum av medkänsla för att inse att vi bör göra vad vi kan för att undvika en sådan utveckling. En annan relevant omständighet rör sannolikheten för att dagens koldioxidutsläpp verkligen kan tänkas ha dramatiska konsekvenser av det slag jag just antytt. Men med tanke på allvaret hos de tänkbara konsekvenserna behöver inte sannolikheten vara särskilt hög. Den kan ändå med råge motivera de åtgärder som enligt IPCC är nödvändiga. En tredje omständigheten rör kostnaderna för åtgärderna ifråga. Att minska koldioxidutsläppen kommer att kräva resurser och pengar. Kanske skulle dessa resurser kunna användas på ett bättre sätt för att förhindra lidande och förbättra folks villkor? Kanske kommer andra och viktigare frågor att glömmas bort? Alla dessa aspekter måste vägas mot varandra i en diskussion om vad vi skall göra. Om sannolikheten för de dramatiska konsekvenserna är mycket liten, och om kostnaden för åtgärderna för att minska koldioxidutsläppen är mycket hög, så kan det vara ett skäl för att nedprioritera dem. Men om åtgärderna å andra sidan också för med sig andra positiva effekter (oberoende av deras inverkan på klimatet) så undergrävs ett sådant resonemang. Och så vidare. Det är sådana frågor vi måste diskutera, gärna med lite större precision än hittills. Om vi utgår från detta perspektiv så kan man fråga sig hur en ”klimatskeptiker” (det vill säga en person som inte tycker att drastiska åtgärder är motiverade) skulle kunna resonera. En möjlighet är att hävda att sannolikheten för de dramatiska konsekvenserna är lika med noll. Det är knappast rimligt. Inte heller är det rimligt att förneka vikten av att undvika de tänkbara konsekvenser som IPCC nämner i sina rapporter. Den möjligheten finns bara för en cyniker som helt struntar i att miljontals människor drabbas av svält, sjukdom och död. Vad som återstår är att hävda att resurserna som åtgärderna kräver är bortkastade. Någon seriös argumentation kring detta från klimatskeptikernas sida ser man emellertid sällan till i dagens debatt. För min del tror jag att utsikterna för en sådan argumentation är dåliga. Många av de åtgärder som föreslås kan nämligen motiveras på andra sätt än utifrån deras betydelse för klimatet. Detta gäller exempelvis fler av de livsstilsförändringar som är på tapeten, såsom att vi bör äta mindre kött. Därigenom skulle folkhälsan förbättras samtidigt som färskvatten och andra resurser skulle kunna sparas och användas på ett vettigare sätt. Detsamma gäller de former för internationellt samarbete som vuxit fram i klimathotets skugga. Ännu fungerar de inte särskilt bra, men viktiga steg har tagits. Denna utveckling kommer att hjälpa oss att hantera andra globala problem, såsom rovdriften på naturresurser. Fokuseringen på klimatfrågan har också haft andra positiva effekter. Medvetenheten om att det är människor i fattiga länder som kommer att betala det högsta priset för uppvärmningen samtidigt som det är människor i den rika världen som bär det största ansvaret för den har fört upp frågor om global rättvisa på agendan. Det finns en lärdom att dra från hanteringen av larmen om fågelinfluensan för ett par år sedan. Även då var det en del som menade att larmen var överdrivna. Och någon pandemi av denna influensa har ännu inte synts till. Samtidigt är det den uppståndelsen vi har att tacka för att vi är så pass väl rustade för den svininfluensapandemi som förväntas drabba Sverige i höst. På ett liknande sätt har den nuvarande mobiliseringen för klimatet effekter som gör att påståenden om bortkastade resurser kan tas med en nypa salt. Hur som helst är det sådana frågor en seriös ”klimatskeptisk” diskussion bör handla om. Därmed kan man kanske få slippa de hemsnickrade teorier med vilka diverse konspirationsteoretiker försöker utmana IPCC:s bedömningar. De vetenskapliga frågorna om hur klimatet påverkas av våra koldioxidutsläpp kan för tillfället inte avgöras med säkerhet. De kan definitivt inte avgöras genom debatten i dagstidningarna. Däremot kan vi föra en fruktbar diskussion om hur vi praktiskt skall hantera situationen trots frånvaron av säker kunskap. Folke Tersman professor i praktisk filosofi, Uppsala universitet FN:s klimatpanel FN:s klimatorgan IPCC etablerades 1988 för att fastställa risken för klimatförändringar orsakade av mänskliga aktiviteter. IPCC tilldelades, tillsammans med Al Gore, Nobels fredspris 2007. IPCC:s ordförande är den indiske forskaren Rajendra K Pachauri. IPCC utför ingen egen forskning. Dess uppgift är att göra utvärderingar av forskningsläget rörande klimatförändringar. IPCC anser det fastslaget att den globala uppvärmningen härrör från mänsklig verksamhet.Källa: Wikipedia