I valet mellan Merkel och Putin

Summary: Vissa ledare blir symboler för ett sätt att se på samhället och politiken. En gång stod Mussolini mot Lenin. Vår tids motpoler är Angela Merkel och Vladimir Putin.

I vår globala kultur, där enkla modeller används för att skapa reda bland så många invecklade ting, förkroppsligar Tysklands förbundskansler Angela Merkel och Rysslands president Vladimir Putin motsatta arketyper av nationellt ledarskap. Sådana ikoner kan ofta ses i par med en kontrasterande bild – yin och yang. Tillsammans erbjuder de ett tydligt val mellan skilda världsåskådningar. Så har det varit under föregående perioder av politiska och ekonomiska påfrestningar. Otaliga människor vände blicken mot antingen Benito Mussolini i Italien eller Vladimir Lenin i Ryssland för att utforma framtiden efter första världskriget då demokratiska politiska system föll sönder. På 1920-talet intalade Mussolini många som betraktade landet utifrån att han hade konstruerat det bästa sättet att organisera samhället, ett som övervunnit anarkin och självförstörelsen som ligger latent i den traditionella liberalismen. Under Mussolini var Italien ändå integrerat i världsekonomin, och korporatismen med sina anspråk på att skapa harmoni mellan arbete och kapital tycktes förebåda en framtid utan klasskonflikter och hårda politiska strider. Mussolinis fascistiska internationalism imiterades överallt, från Oswald Mosleys Brittiska fascisters förbund till Corneliu Zelea Codreanus Järngarde i Rumänien. I Kina försökte kadetterna vid Whampoas militärakademi lansera en kinesisk rörelse, ”Blå skjortorna”, besläktad med Mussolinis Svartskjortor och Hitlers paramilitära Brunskjortor. Mussolinis motsats var Lenin, den internationella vänsterns ledstjärna. I hela världen definierade sig vänsterns folk efter hur mycket de beundrade eller ogillade den sovjetiske ledarens hänsynslöshet. Liksom Mussolini påstod sig Lenin bygga ett klasslöst samhälle där politiska konflikter tillhörde det förflutna. Dagens ledare brottas med globaliseringens politik, och i den debatten står Merkel och Putin för två vägar framåt: öppenhet respektive slutenhet. I Europa definierar sig politiska ledare efter sin inställning till det ena eller det andra. Ungern och Turkiet är båda sårbara för ryska geopolitiska manövrar, men regeringschefen Orbán och president Erdogan har gått med i Internationella Putinsällskapet. Marine Le Pen har i Frankrike etablerat sig som Merkels motsats. Hon leder högerpopulistiska Nationella fronten och tar sig antagligen till den andra omgången i nästa års presidentval. Le Pen anser att Merkel utnyttjar EU till att påtvinga resten av Europa sin vilja, inte minst Frankrike och dess olycklige president Hollande. Tysklands generösa flyktingpolitik sägs vara en ursäkt för att importera ”slavar”. I Storbritannien hävdar Nigel Farage att Merkel är ett större hot mot Europas fred än Putin. Premiärminister Theresa May däremot följer Merkels exempel, åtminstone i sin förhandlingsstil. Hennes första stora politiska tal snuddade bara vid folkomröstningen om Brexit som förde henne till makten, och hon lovade att arbeta för ”medbestämmande” – personal i företagens styrelse – som är en avgörande del av Tysklands samhällskontrakt. Putin och Merkel är fixpunkter inte bara i Europas kompass. Donald Trump stämplade nyligen Hillary Clinton som ”Amerikas Merkel”, och i en hashtag på Twitter satte han likhetstecken mellan Merkel och Clinton. Liksom Le Pen och Ukip placerar han Merkels invandringspolitik i den politiska debattens centrum. Merkel vill föra en ”feminin” och inkluderande diplomati, Putin vill ha ”maskulin” konkurrens och konfrontation. Putin står för längtan efter ett idealiserat förflutet, Merkel för tron på att världen kan förbättras med effektiv politisk ledning. Putin vill se ett Eurasien enat kring social konservatism, auktoritärt styre och ortodox religion. Han hyllar en lätt moderniserad version av 1800-talsfilosofen Konstantin Pobedonostsevs tredelade politiska recept: ortodoxi, autokrati och nationalitet. Merkel framträdde som en tydlig global ledare under skuldkrisen i euroområdet, när hon sågs som en ganska nationalistisk försvarare av tyska ekonomiska intressen. Hon tog plats på nytt när hon sommaren 2015 bemötte protester mot sin invandringspolitik med att Tyskland var ”ett starkt land” som skulle ”klara det”. Men egentligen är denna ”nya” Merkel inte alls ny. 2009 kritiserade hon öppet påve Benedictus för att ha ämnat upphäva nattvardsförbudet för en biskop som förnekade Förintelsen, och 2007 tog hon emot Dalai Lama trots officiella protester från Kina. Merkel och Putin framträder som politiska ikoner just när globaliseringen står vid ett vägskäl. Putin vill ha ett alternativ till globaliseringen, Merkel vill rädda den med starkt ledarskap, kompetent hantering och engagemang för universella värderingar och mänskliga rättigheter. 1920-talets globala ledargestalter inspirerade till rop på våldsam politisk förändring. Sådant språk aktar man sig för i dag. Men valet mellan inkluderande integration och exkluderade upplösning slipper vi inte undan. Översättning: Margareta Eklöf Copyright: Project Syndicate Putin står för längtan efter ett idealiserat förflutet, Merkel för tron på att världen kan förbättras med effektiv politisk ledning.


Så kan du förebygga vanliga magproblem

Summary: För mycket kaffe och en snabblunch framför datorn. Stress kan förvärra problem med magen, men inte orsaka dem, säger överläkaren Marie Carlson.

Marie Carlson är överläkare på mag- och tarmmottagningen på Akademiska sjukhuset och ordförande för Svensk gastroenterologisk förening. Hon pekar på att det finns några enkla knep för att förebygga vanliga magproblem. Det viktigaste är att äta regelbundet och varierat. – Frukost, lunch, middag och gärna mellanmål däremellan om man är hungrig. Men inte för stor middag på kvällen, då hinner inte kroppen bryta ned maten innan det är sovdags, säger Marie Carlson. Har du lätt för att få sura uppstötningar bör du även undvika fet mat, choklad och alkohol på kvällen eftersom dessa ämnen öppnar den övre magmunnen som bidrar till problemet. Måltiderna ska helst intas på samma tider varje dag. – Det är vanligt att hoppa över lunchen när man är stressad, men undvik det. Det är också viktigt att ge sig tid att sova ordentligt. – Vila är viktigt för hela kroppen. Är man stressad och därför inte sover ordentligt ökar nivån av stresshormoner som påverkar både immunförsvaret och magen negativt, säger Marie Carlson. Rökning, fet mat och mycket alkohol är dåligt för magen. I övrigt tycker Marie Carlson inte att livsmedel ska undvikas i förebyggande syfte. – Då kan man i stället få brister. Det är bättre att känna efter hur just du reagerar på olika livsmedel. Är du till exempel ofta gasig kan du fundera på vad du ätit som satt i gång det och dra ner på just det. Lök och kål ger ofta mycket gas. Därför är rekommendationen att äta fiberfattigt och fettsnålt vid problem med gasig mage. Det är individuellt hur vi reagerar på olika livsmedel och det varierar också efter hur vi mår i övrigt. I vissa perioder kan magen därför vara extra känslig. – Stress orsakar till exempel inte magproblemen, men det förvärrar dem, säger Marie Carlson. Det kan vara bra att ta hjälp av en dietist för att reda ut vilka livsmedel som försätter magen i uppror, menar hon. En varierad kost bidrar till en god bakterieflora i tarmen. För att snabba på tillförseln av goda bakterier är probiotika bra. Det finns i mjölkprodukter som fil och yoghurt och mjölksyrade grönsaker och går också att köpa som kapslar. – Vi har miljontals bakterier i tarmarna som ska skydda oss men ibland hamnar de i obalans, till exempel efter en antibiotikakur, och då är det bra att på ett eller annat sätt återföra de goda bakterierna. För den som inte har problem med magen är det däremot mer osäkert om probiotika har någon större effekt. Vid problem med förstoppning ska man äta mycket fibrer. – Katrinplommon får fart på magen. Det kan både vuxna och barn äta. Messmör är också bra, det kan blandas i välling till små barn. Det finns också preparat mot förstoppning som säljs receptfritt på apoteken. Men om inget av det hjälper tycker Marie Carlson att man ska vända sig till en läkare för att få hjälp. Vill det sig riktigt illa och du drabbas av en matförgiftning är du i första hand tvungen att genomlida förloppet och vänta på att magen rensat ut sig själv. För personer som i övrigt är friska brukar det gå över på två tre dagar. Går det inte över, eller om du just har varit utomlands, bör du kontakta din vårdcentral för att ta prover. Då kan en antibiotikakur behövas. – I övrigt är det viktigaste att ersätta den vätska man förlorar. Antingen genom att koka egen vätskeersättning eller köpa det som brustabletter på apoteket, säger Marie Carlson. De flesta magproblem är ofarliga. Men ibland är det nödvändigt att söka professionell hjälp för att utesluta att en sjukdom eller inflammation i magen orsakar symtomen. Det kan vara om avföringen innehåller slem eller blod eller om en diarré inte ger med sig. Det finns inga entydiga resultat som pekar på om kaffe är bra eller dåligt för magen. Olika studier ger olika svar. – Där måste man känna efter själv. Studier visar att kaffe är bra för vissa saker i kroppen och dåligt för andra. Men det är vanligt att folk besväras av sura uppstötningar av för mycket kaffe, säger Marie Carlson. Du bör kontakta din vårdcentral för dina magproblem om du har: blod i avföringen. feber i samband med diarré. mycket ont i magen. slem i avföringen. avföring som är svart. fler än tre diarréer per dag i fyra veckor. matförgiftning och just har varit utomlands. ofrivilligt gått ned mycket i vikt. en förstoppning som inte går över trots försök med fibrer och receptfria preparat. Källa: Vårdguiden


Summary: REPLIK. Jag delar SJ:s ambition (DN Debatt 11/9) om att få till ett fungerande tågsystem i Sverige till etthundra procent. Men om de uppenbara kapacitetsbristerna som finns i dag inte blir lösta så riskerar höghastighetstågen att bli en gökunge som tränger undan andra viktiga satsningar eller befintlig trafik, skriver Gustav Hemming, miljö- och regionplaneringslandstingsråd i Stockholms läns landsting.

Vi behöver en bred och djuplodande debatt om framtidens infrastruktur och hur den ska finansieras, därför är SJ:s inlägg på DN Debatt välkommet. Sverige behöver en rejäl utbyggnad av järnvägens kapacitet. Jag är övertygad om att infrastrukturen i hela landet behöver utvecklas och moderniseras för att klara av att ställa om till ett utsläppsfritt samhälle och möjliggöra tillväxt och livsmöjligheter oavsett bostadsort. När nya larmrapporter om eftersatt underhåll och sänkta hastigheter på järnvägen har kommit i dagarna så kan vi dock inte stirra oss blinda på utredningar och tänkta restider. Ett nytt tågsystem måste också fungera i verkligheten och ta hänsyn till där det verkliga behovet finns och inte bara hos långväga pendlare. Det är långt fler människor som reser med SL:s pendeltåg än som dagligen pendlar mellan storstadsregionerna. Det förslag på höghastighetsbanor som diskuteras bortser helt från att det redan är trångt på spåren i Stockholm- och Mälardalsregionen. Att få in höghastighetståg på befintliga spår närmast regionkärnorna i Stockholm, Göteborg, Malmö skulle försvåra arbetet med att bygga ut den regionala pendeltågstrafiken markant. Om höghastighetstågen ska bli något som över huvud taget går att acceptera så måste det till nya pengar och fungerande lösningar för pendeltågstrafiken i Mälardalen och Mellansverige. Att SJ helt bortser från detta är beklagligt och jag hade förväntat mig ett större och tydligare samhällsansvar från ett statligt bolag. Förutom det regionala perspektivet så förtjänar det internationella perspektivet att tas upp. Stockholm är, som en attraktiv storstadsregion med ICT- och life science-kluster beroende av bra internationell tillgänglighet. Att kopplingen till Arlanda med nya spår helt saknas är en allvarlig brist. Likaså att alternativa projekt som exempelvis en ny stambana till Oslo eller fyrspår för pendeltåg till Uppsala inte har övervägts. Regionförstoring är bra, men om de uppenbara kapacitetsbristerna som finns inte blir lösta så riskerar höghastighetstågen att bli en gökunge som tränger undan andra viktiga satsningar eller befintlig trafik. Oavsett hur eller om höghastighetstågen genomförs så behövs det investeringar för att bygga bort flaskhalsar och bättre trimma och underhålla befintliga spår. Problemen i dagens tågtrafik löses inte genom satsningar som blir klara tiotals år framåt i tiden. Miljöargumenten förtjänar även de att diskuteras. Det är väl känt att bara koldioxidutsläppen av byggandet av en helt ny höghastighetsjärnväg skulle överstiga miljövinsterna nästan oavsett hur man beräknar förflyttning av transporter från bil och flyg till tåg. Krafttag för att höja kollektivtrafikresandet i Sveriges större städer skulle förmodligen lösa fler problem med utsläpp, trängsel och andra miljöproblem än vad höghastighetstågen förväntas göra. Det är ingen som är emot höghastighetstågen av princip. Ett genomförande måste dock präglas av seriositet och lösningar som inte hindrar Stockholms eller andra storstadsregioners konkurrenskraft och förutsättningar att utvecklas. Att SJ förespråkar en lösning i kraftigt behov av kompletteringar och utan att ens nämna mångmiljardbeloppen som det skulle kosta att bygga höghastighetsbanan gör att deras debattinlägg tyvärr andas mer av naivitet och önsketänkande än välbeprövad realism. 11 september 2016 Debattartikel Jan Sundling, styrelseordförande SJ och Crister Fritzson, vd SJ: ”?Tåg kan gå var sjätte minut mot Malmö eller Göteborg” Repliker Maria Bratt-Börjesson, docent, KTH; Harry Flam, professor emeritus, Stockholms universitet; Lars Hultkrantz, professor, Örebro universitet; Per Kågeson, pensionerad professor, KTH och Jan-Eric Nilsson, professor, VTI: ”Jättestor nytta, men ännu större kostnad” Gustav Hemming, miljö- och regionplaneringslandstingsråd i Stockholms läns landsting: ”Höghastighetsbanan riskerar bli en gökunge” Fredrik Larsson, expert inom järnvägscertifiering, medlem i Den skandinaviska magnettågsgruppen: ”Så korta restider är inte möjliga” Slutreplik från Jan Sundling och Crister Fritzson: ”Samhällsnytta svårfångad med kalkyler” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Min vuxna dotter verkar tycka att allt jag gör och säger är fel”

Summary: Hon älskar sin dotter, men känner att hon aldrig duger i dotterns ögon. Ibland känns det nästan som att de är rivaler. Hur ska hon göra för att de ska få en bättre relation?

Fråga: Jag skulle så gärna vilja vara en tillräckligt bra mamma, men jag känner att jag aldrig räcker till för min äldsta, nu vuxna, dotter. Hon är en fantastisk yrkeskvinna, vacker, en vänlig själ, fixar allt och ställer upp och jag älskar henne men allt jag gör och säger verkar vara fel. Jag duger helt enkelt inte. Och ändå känner jag att det är ju jag som fostrat henne till att bli kritisk och granskande. Ibland känns det nästan som om vi vore rivaler. Men vad har vi att vara rivaler om? Skulle vilja tala ut med henne, men känner mig för feg för en konfrontation. Har alltid varit rädd för konflikter. Jag skulle så gärna vilja ha en varm och innerlig relation med henne. Vad gör jag för att komma dit? Undrar en mamma som gjort så gott hon kunnat! Svar: Hej! Det är svårt för dig som det är nu i relationen till din dotter. Att känna att man inte duger i en nära och kär relation är mycket smärtsamt. Min första reflektion när jag läste ditt brev var att när ditt brev kommer att läsas i DN kommer så många mammor och döttrar att känna igen sig! Mamma- och dotterrelationen är speciell till sin karaktär. Den kan rymma närmast unika känslor av närhet och värme, av solidaritet och förståelse kvinnor emellan. Men även svårhanterliga rivalitetskonflikter och starka känslor av besvikelse och ilska. Du undrar vad du kan göra för att få ”varm och innerlig relation” till din dotter. Jag ska strax ge dig några råd utifrån det som inom psykologin kallas för kommunikationsfärdigheter – något som kan låta ganska tekniskt, men som lite mer vardagligt uttryckt handlar om att använda annorlunda sätt att förhålla oss till varandra och samtala än de gängse. Sätt som gör att vi kan undvika de kommunikationsfällor som ställer till det för oss. Men låt mig först resonera om varför ingen annan relation än den mellan dotter och mamma verkar kunna röra sig så mellan djup kärlek och stor ilska. Det är en myt att mammor och döttrar inte är rivaler. Snarare är det tvärtom. En psykologisk iakttagelse är att det i relationen mellan mammor och döttrar ofta finns inbyggt en maktdimension, som kretsar kring att få varandras godkännande. För dottern handlar det om att få veta att hon duger. För mamman att hon är en god mamma. Den amerikanska professorn i sociolingvistisk, Deborah Tannen, har analyserat samtal mellan mammor och döttrar och hittat flera särdrag hos dem. Hon har bland annat skrivit boken ”Den där kan du väl inte ha? Att förstå hur mödrar och döttrar samtalar”. Hennes slutsats är att inga andra samtalar som mor och dotter. Hon använder sig av begreppet metabudskap för att förklara varför det kan bli så komplicerade och laddade samtal. Hon menar att ett samtal mellan en mamma och hennes dotter inte bara är de ord som sägs just då, utan att det är summan av flera olika samtal, varav vissa ligger långt tillbaka i tiden, och av det som uppfattas finnas mellan orden. Här är ett exempel: ”Men skulle det inte passa bättre med en enkel grönsallad till den här varmrätten?” Det kan verka som en oskyldig replik, men dottern eller mamman (beroende på vem som sagt repliken) kan uppfatta det som att hon får återigen får veta att ”jag vet bättre”. Och en oproportionerlig ilska eller ledsenhet uppstår, som för den andra framstår som både orättvis och förbryllande. En del mammor beskriver det i Deborah Tannens studier som att de känner att de balanserar som på en knivsegg i samtalen med sina döttrar. Jag föreslår att du frågar dig om din dotter är en kritisk och felsökande person enbart i relation till dig. Om svaret är ja är det möjligen så att du och din dotter är indragna i ett maktspel. Ett första steg kan då vara att du accepterar att det finns ett granskande av varandra i era möten, en rivalitet er emellan. Från din sida kretsar det kanske kring ”avvisa mig inte”, och från din dotter ”kritisera mig inte” eller vice versa. Titta lite närmare på det som händer. Hur ser rivaliteten ut? Jag vet inte om du känner igen dig i detta, men enligt min erfarenhet finns mellan mammor och döttrar närmast en upptagenhet kring frågan om likheter och olikheter dem emellan som kan utlösa känslor av rivalitet. Det är som bekant så att det enda vi kan förändra är oss själva. Så, om vill du gå vidare i den här riktningen, fundera på vad din rivalitet och konkurrens med din dotter kanske består av för känslor och tankar. Vad du vill du rätta till hos din dotter; livsstil, värderingar, tycke och smak och annat kanske? Var ärlig mot dig själv, och tillåt dig att ge plats även för det som känns olustigt att behöva upptäcka. Nästa steg kan vara att du aktivt väljer att ha acceptans för era olikheter, och härigenom slutar att säga och göra det som kanske triggar din dotter att känna att hon behöver försvara sig genom att vara kritisk till dig. Det kan också vara så att din dotter mer överlag är en kritisk person, och att det provocerar dig. En färdighet du kanske kan ha nytta av i era samtal i sådana lägen är SOAL, ”stanna upp, observera, acceptera och låt gå” för att förebygga att det blir ett ställningskrig. Här är ett exempel på hur det kan låta när något den andra säger triggar en stark känsla: Stanna upp: Vilken känsla har du, arg, ledsen, rädd eller vad, och hur känns det i kroppen? Observera: Var kvar i känslan ett tag, och agera inte på den. Lär i stället känna den. Acceptera: Tillåt dig att känna det du känner, men trassla inte in dig i känslan, säg dig att känslor bara är känslor, och påminn dig om att den kommer att minska ganska snart om du låter den vara. Låt gå: Släpp känslan, låt den glida iväg, som ett moln på himlen, eller ett löv på vattnet, och rikta istället uppmärksamheten fullt ut på den andre och det hon pratar om. Det som kan ge dig kraft och styrka att tillämpa SOAL är att du påminner dig om att du gör det här för att relationen är viktig för dig. Att detta kan leda till att du låter bli att gå i försvar när hon kritiserar dig, eller att du låter bli att kritisera henne. Detta kan leda till att ni närmar er varandra eftersom motsatsen till att känna sig kritiserad är att känna sig accepterad och detta är något vi alla behöver. Du skriver att du skulle vilja ”tala ut” med din dotter, men att du är ”för feg för en konfrontation”. Ett sätt att kunna kommunicera utan att det behöver leda dit är att använda korfattade jag-budskap. Det skulle kunna låta så här från dig: ”Jag blir bekymrad och lite ledsen när du kritiserar mig” (sätt ord på dina känslor). ”Jag förstår att det jag sa gjorde dig ledsen” (visa att du kan förstå och ta ditt ansvar för det som hände). ”Jag vill så gärna att våra samtal kan bli bättre” (var positiv). ”Vad kan jag göra för att lyckas med det?” (använd öppna frågor för att tillsammans kunna hitta lösningar). Och ett sista förslag, varför inte prova att vara ännu mer bekräftande i förhållande till din dotter? Visa med ord och handlingar din uppskattning av henne, ge henne din odelade uppmärksamhet när hon efterfrågar den, ge henne glada överraskningar, och erbjud din hjälp utan att hon efterfrågat den. Eller med andra ord, öka trevlighetskvoten i era möten. Det är en myt att mammor och döttrar inte är rivaler. Snarare är det tvärtom.


Summary: Vi kommer att föreslå Liberalernas landsmöte att ta ställning för ett stopp för religiösa friskolor i Sverige. Det betyder att tillstånd till nya sådana skolor inte får ges. Befintliga konfessionella skolor ska inte heller ges tillstånd att utöka antalet elever, skriver företrädare för Liberalerna.

Sverige upplever den största flyktinginvandringen sedan andra världskriget. Vårt land har tagit ett stort ansvar för att ge människor en fristad. Flera kommuner är nu hårt ansatta och många familjer förpassas till storstädernas förorter, där barn växer upp i trångboddhet, utan att se vuxna gå till jobbet, där bidragsberoendet är stort och där flertalet inte talar svenska. Några förorter har blivit enklaver präglade av religiös fundamentalism och där liberala värderingar trängs undan. I Sverige har jämställdhetskampen pågått i över 100 år, varje reform sedan rösträtten har handlat om att ge mer av samma rättigheter och möjligheter till kvinnor som män. Många nyanlända kommer från länder som har en helt annan syn på jämställdhet, som vuxit upp i hederskulturer där patriarkala värderingar styr och där mannen anses överordnad kvinnan. Det skapar utmaningar. Segregationen är i dag påtaglig och riskerar att öka. Utvecklingen sätter fingret på att integration är den centrala frågan för Sverige under överskådlig tid. Integrationen börjar i skolan. Det är i skolan som barn, oavsett sin bakgrund, ska ges möjligheter och livschanser. Skolans kompensatoriska uppdrag innebär att ge alla barn en likvärdig utbildning och jämna ut förutsättningar. I skolan ska barnen rustas för en framtid som ansvarstagande medborgare med de rättigheter och skyldigheter som det innebär att leva i ett demokratiskt land. Den svenska skolans värdegrund, som tydliggörs i läroplanen, vilar på värden som individens frihet och jämställdhet mellan kvinnor och män. Skolans värdegrund speglar de liberala värderingar som kittar samman vårt samhälle. Friskolereformen från början av 90-talet ökade både mångfalden av skolor och valfriheten för föräldrar. Det är en av de största frihetsreformerna i modern tid. Reformen har möjliggjort för invandrade barn i utsatta områden att välja skola på annan ort, vilket i sig skapat livschanser som dessa barn annars varit utan. Liberalerna kommer att ta strid för valfriheten som nu hotas när den rödgröna regeringen och Vänsterpartiet avser att kraftigt begränsa möjligheten för företag att driva välfärd. Utredaren Ilmar Reepalu har flaggat för ett mycket långtgående förslag som kan komma att slå undan benen för en hel sektor. Vi anser att företag ska få bidra till att utveckla svensk välfärd, däremot ska det ske en ägarprövning för att utesluta både oseriösa och kortsiktiga ägare inom skolan. Med friskolereformen ökade också antalet religiösa friskolor, i dag har Sverige drygt 60 så kallade konfessionella friskolor. Inför kommande år har Skolinspektionen att ta ställning till flera ansökningar om nyetableringar. Tyvärr riskerar de religiösa friskolorna att bli en samlingspunkt för nyanlända barn som än mer isoleras från det svenska samhället. De kommer under sin skolgång att möta färre elever med svenska som modersmål än vad de gjort på en icke-konfessionell skola. Istället för att bli en brygga in i det svenska samhället riskerar skolan att bli en enklav som isolerar de barn som mest av alla behöver integreras i det svenska samhället. Vår uppgift i en tid när integration behövs mer än någonsin är att ge dessa barn fler möjligheter att bli en del av det svenska samhället. Då är skolan avgörande. En liberal utgångspunkt är att skolan ska vara fri från religiös påverkan, principen om att alla barn har rätt till en allsidig kunskap baserad på vetenskaplig grund är viktig. Enligt gällande lagstiftning måste även de religiösa friskolorna följa den svenska läroplanens värdegrund. Dilemmat är dock att många föräldrar väljer dessa skolor just för att de vill ge sina barn en kulturell och religiös värdegrund. Det är svårt att med inspektioner motarbeta otillåten religiös påverkan. Hur värderingar förmedlas låter sig inte lätt inspekteras. Det går att granska lokaler, jämföra resultat på matteprov och räkna antalet behöriga lärare, men det är svårt att inspektera vilka värderingar som finns bakom en verksamhet. Därför är det viktigt vem som äger och driver en friskola. Det är rimligt att anta att aktörer som har en religiös värdegrund också ofta har en drivkraft att inte bara ge barnen kunskap utan också främja en speciell religiös och kulturell livsåskådning. För att ge barnen möjlighet att integreras och på riktigt få ta del av den värdegrund som den svenska läroplanen tydliggör så kan vi inte blunda för de riskmoment som gör att barn istället hamnar i utanförskap. Vi kan inte stillasittande se på när barn riskerar att få en allt längre startsträcka in i det svenska samhället. Skolan får aldrig bli en förlängning av föräldrarnas kulturella och religiösa uppfattningar – den svenska skolan ska vara en fristad från just detta. Integrationen börjar i klassrummet i mötet mellan nyanlända elever och det svenska samhället. Framtidens utmaningar för vårt land och behovet av att stävja utanförskap och segregation och ge fler barn livschanser och möjligheter i det svenska samhället gör att vi nu omprövar vår politik. Vi kommer att föreslå Liberalernas landsmöte att ta ställning för ett stopp för religiösa friskolor i Sverige. Det betyder att nya tillstånd till nya sådana skolor inte får ges. Det måste också innebära att befintliga konfessionella skolor inte ges tillstånd att utöka antalet elever. Sverige står inför den största integrationsutmaningen någonsin. Därmed blir skolans kompensatoriska uppdrag, att utjämna våra barns olika förutsättningar, än viktigare. Det handlar om barns rätt till utbildning och att garantera att alla barn tar del av de liberala värden som den svenska läroplanen vilar på. Skolan kommer ha en avgörande roll för att ge nyanlända barn en plats i samhället och skapa möjligheter och livschanser också för dem. 12 september 2016 Debattartikel Jan Björklund (L), partiledare; Gulan Avci (L), ordförande för Liberala Kvinnor; Fredrik Malm (L), integrationspolitisk talesperson och Christer Nylander (L), gruppledare och vice ordförande i Utbildningsutskottet: ”Vi vill sätta stopp för fler religiösa friskolor i Sverige” Repliker Birgitta Ohlsson (L): ”Straffa inte Hillelskolan för att andra missköter sig” Företrädare för Kristna friskolerådet: ”Vill Liberalerna förkasta Europakonventionen?” Företrädare för kristna friskolor: ”Kristna skolor bryter segregationen” Slutreplik från Liberalerna: ”Alla barn har rätt till objektiv utbildning” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”?Tåg kan gå var sjätte minut mot Malmö eller Göteborg”

Summary: Gör södra Sverige till en storregion. En höghastighetsjärnväg som gör det möjligt att resa Stockholm–Göteborg på 2 timmar och Stockholm–Malmö på 2,5 är avgörande för hur många som kommer att välja tåget. Med längre restider blir överflyttningen av resenärer för liten, vilket gör att klimatmålen inte nås, skriver företrädare för SJ.

Höghastighetsjärnväg kan ge oss en restid på två och en halv timme Stockholm-Malmö och två timmar Stockholm-Göteborg. I rusningstid skulle det gå ett höghastighetståg var sjätte minut från Stockholm mot Malmö eller Göteborg. I motsatt riktning blir det en avgång var tolfte minut mot Stockholm från både Malmö och Göteborg. För de större städerna längs sträckan - exempelvis Norrköping, Linköping och Jönköping - innebär detta en avgång var femtonde minut – i vardera riktningen. Med kraftigt kortade restider och högfrekvent tidtabell blir det en storregional pendling, ett nytt resande som i praktiken innebär en sammansmältning av regionerna i södra delen av Sverige och gör att internationella storföretag vill förlägga sina huvudkontor här istället för exempelvis Berlin, München, Bryssel eller Manchester. Enligt SCB:s prognoser kommer Sveriges befolkning att öka till närmare 12 miljoner invånare 2035. Det ställer stora krav på att Sveriges infrastruktur utvecklas. Sveriges miljö- och klimatmål förutsätter mer järnväg. Sverige har höga ambitioner när det gäller miljö och klimat och är internationellt pådrivande. Regeringens vision är att Sverige år 2050 inte ska ha några nettoutsläpp av växthusgaser i atmosfären och en prioritering om att fordonsflottan ska vara fossiloberoende 2030. Hela 78 procent av den svenska oljeimporten går till transportsektorn. Om Sverige ska uppnå såväl nationella som globala klimatmål behöver utsläppen från transportsektorn sänkas betydligt och här är järnvägens roll avgörande. Effektivt och klimatsmart. Järnvägen har en unik förmåga att hjälpa många människor att förflytta sig. Ett dubbelspår har samma kapacitet som en bilväg med femton filer. På ett av dessa spår kan i storleksordningen 1 000 personer var tredje minut nå samma destination. I våra stadskärnor där transportbehovet är som störst är detta inte fysiskt möjligt med något annat transportslag. Järnvägen bidrar till att utveckla samhällen och gör dessa mer tillgängliga, i meningen kortare restider mellan hem, arbete, studier, fritid, släkt och vänner. Ur var och ens perspektiv, ett väsentligt bidrag till ökad livskvalitet. Regioner förstoras, ekonomisk tillväxt stimuleras och både den enskildes och samhällets välstånd ökar. Höghastighetsbanorna är lösningen. Som både Trafikverket och den tidigare och nuvarande regeringen konstaterat finns såväl ett omedelbart som ett framtida behov av mer järnvägskapacitet. Länge har järnvägens kapacitet varit oförändrad samtidigt som gods- men främst persontransporterna har ökat dramatiskt, bara sedan början av 2000 med över 80 procent. Kostymen är för länge sedan urvuxen. En höghastighetsjärnväg skulle ha tillräckligt stor kapacitet för att både klara av att betydligt fler väljer tåget framför andra trafikslag och de ökade resbehov som följer av befolkningstillväxten. När de långväga personresorna flyttar över till höghastighetståg, frigörs kapacitet på befintliga stambanor. Det handlar sammanlagt om en möjlig tredubbling av godstrafiken på järnväg och - inte minst viktigt - en ökad och i flera avseenden utvecklade regionala och lokala trafiksystem för persontrafik på dessa banor. Dessutom blir det avsevärt enklare att nå uppsatta mål om att få tåg att gå i tid om vi kan undvika att blanda olika tågtyper som har olika hastigheter. Restidens längd är avgörande för hur många som väljer tåget. All internationell erfarenhet visar entydigt att vid 2,5 timmars restid blir tåget det självklara resesättet och vid 2 timmars restid blir tåget helt dominerande. Målsättningen för ett svenskt höghastighetssystem med 2,5 timmes restid Stockholm – Malmö och två timmars restid Stockholm – Göteborg ligger helt i linje med detta. För att nå dessa restidsmål krävs att tågen kan köras i 320 km/h. Om vi i Sverige skulle nöja oss med 250 km/h blir restiden mellan Stockholm och Malmö i stället cirka 3,5 timmar. Betydligt fler kommer då att välja andra sätt att resa. Överflyttningen av resenärer blir för liten, effekten uteblir och klimatmålen blir inte möjliga att nå. Ett tåg var sjätte minut. För att möta så kraftiga resandeökningar som 2 timmars restid Stockholm-Göteborg och 2,5 timmars restid Stockholm-Malmö skulle ge räknar SJ med att det i rusningstid avgår ett höghastighetståg var sjätte minut från Stockholm till Göteborg eller Malmö. Från Göteborg respektive Malmö blir det en avgång var tolfte minut mot Stockholm. För de större städerna längs sträckan – exempelvis Norrköping, Linköping och Jönköping – innebär detta en avgång var femtonde minut, i vardera riktningen. Linköpingsbon kommer till både Göteborg och Stockholm på en timme. Bor man i Jönköping tar det 40 minuter till Göteborg och en timme och tio minuter till Malmö. Östra, västra och södra Sverige kommer i praktiken att växa ihop till en arbetsmarknadsregion och ökningen i konkurrenskraft kommer vara avsevärd. Istället för att storstäder och tätortsregioner i södra Sverige konkurrerar med varandra så kan de som en gemensam storregion konkurrera med andra starka regioner såsom Berlin, München, Bryssel och Manchester. Vi har sett tydliga exempel på denna utveckling tidigare. I Mälardalen har restiden mellan arbete och hemmet i de flesta fall kunnat reduceras till en timme eller kortare, vilket gjort att fler valt att pendla. Restiden har konkret förändrat tiotusentals människors och familjers liv. Stad eller landsbygd, vid kust eller skogsgläntor, möjligheterna ökar och i gengäld har kommunerna visat att de klarar av att leverera den service som efterfrågas. Överallt växer det och nya bostäder byggs i alla ändar av regionen. Arbetsmarknaderna finns i Linköping, Gävle, Norrköping, Västerås eller Uppsala, och pendlingen ökar i alla riktningar, inte bara mot huvudorterna. Öresundsbron är ett annat exempel hur effektiva kommunikationer har förändrat förutsättningar till det bättre i en hel landsända. Två stora regionala arbetsmarknader har kunnat sammanföras med enorma möjligheter för alla som bor där. Regionförstoring handlar i praktiken om att kortare restider skapar dynamik, nya mönster, möten, samarbeten, tillväxt och välstånd. Höghastighetsjärnvägar är rätt för Sverige. Sverige behöver en transportinfrastruktur som stödjer en fortsatt positiv utveckling av landet och dess internationella konkurrenskraft. Vi anser att en investering i höghastighetsjärnvägar som möjliggör en restid på 2 timmar Stockholm-Göteborg och 2,5 timmar Stockholm-Malmö är avgörande för att säkerställa att infrastrukturen möter framtida transportbehov. Den kommer också att starkt bidra till realiseringen av de ambitiösa klimatmålen och knyta samman regionerna i den södra delen av landet till en storregion. En hög tillgänglighet av snabba och bekväma resor bidrar till en fortsatt positiv utveckling av landets konkurrenskraft, samtidig som var och en får ökad livskvalitet. Vi har sett tydliga exempel på denna utveckling tidigare. I Mälardalen har restiden mellan arbete och hemmet i de flesta fall kunnat reduceras till en timme eller kortare, vilket gjort att fler valt att pendla. Jan Sundling, styrelseordförande SJ Crister Fritzson, vd SJ


Hur ska jag få en bättre relation till min dotter?

Summary: Mamman älskar sin dotter, men känner att hon aldrig duger i dotterns ögon. Ibland känns det nästan som att de är rivaler. Hur ska hon göra för att de ska få en bättre relation? Här svarar psykologen Liria Ortiz på DN-läsarens frågor.

Fråga: Jag skulle så gärna vilja vara en tillräckligt bra mamma, men jag känner att jag aldrig räcker till för min äldsta, nu vuxna, dotter. Hon är en fantastisk yrkeskvinna, vacker, en vänlig själ, fixar allt och ställer upp och jag älskar henne men allt jag gör och säger verkar vara fel. Jag duger helt enkelt inte. Och ändå känner jag att det är ju jag som fostrat henne till att bli kritisk och granskande. Ibland känns det nästan som om vi vore rivaler. Men vad har vi att vara rivaler om? Skulle vilja tala ut med henne, men känner mig för feg för en konfrontation. Har alltid varit rädd för konflikter. Jag skulle så gärna vilja ha en varm och innerlig relation med henne. Vad gör jag för att komma dit? Undrar en mamma som gjort så gott hon kunnat! Svar: Hej! Det är svårt för dig som det är nu i relationen till din dotter. Att känna att man inte duger i en nära och kär relation är mycket smärtsamt. Min första reflektion när jag läste ditt brev var att när ditt brev kommer att läsas i DN kommer så många mammor och döttrar att känna igen sig! Mamma- och dotterrelationen är speciell till sin karaktär. Den kan rymma närmast unika känslor av närhet och värme, av solidaritet och förståelse kvinnor emellan. Men även svårhanterliga rivalitetskonflikter och starka känslor av besvikelse och ilska. Du undrar vad du kan göra för att få ”varm och innerlig relation” till din dotter. Jag ska strax ge dig några råd utifrån det som inom psykologin kallas för kommunikationsfärdigheter – något som kan låta ganska tekniskt, men som lite mer vardagligt uttryckt handlar om att använda annorlunda sätt att förhålla oss till varandra och samtala än de gängse. Sätt som gör att vi kan undvika de kommunikationsfällor som ställer till det för oss. Men låt mig först resonera om varför ingen annan relation än den mellan dotter och mamma verkar kunna röra sig så mellan djup kärlek och stor ilska. Det är en myt att mammor och döttrar inte är rivaler. Snarare är det tvärtom. En psykologisk iakttagelse är att det i relationen mellan mammor och döttrar ofta finns inbyggt en maktdimension, som kretsar kring att få varandras godkännande. För dottern handlar det om att få veta att hon duger. För mamman att hon är en god mamma. Den amerikanska professorn i sociolingvistisk, Deborah Tannen, har analyserat samtal mellan mammor och döttrar och hittat flera särdrag hos dem. Hon har bland annat skrivit boken ”Den där kan du väl inte ha? Att förstå hur mödrar och döttrar samtalar”. Hennes slutsats är att inga andra samtalar som mor och dotter. Hon använder sig av begreppet metabudskap för att förklara varför det kan bli så komplicerade och laddade samtal. Hon menar att ett samtal mellan en mamma och hennes dotter inte bara är de ord som sägs just då, utan att det är summan av flera olika samtal, varav vissa ligger långt tillbaka i tiden, och av det som uppfattas finnas mellan orden. Här är ett exempel: ”Men skulle det inte passa bättre med en enkel grönsallad till den här varmrätten?” Det kan verka som en oskyldig replik, men dottern eller mamman (beroende på vem som sagt repliken) kan uppfatta det som att hon får återigen får veta att ”jag vet bättre”. Och en oproportionerlig ilska eller ledsenhet uppstår, som för den andra framstår som både orättvis och förbryllande. En del mammor beskriver det i Deborah Tannens studier som att de känner att de balanserar som på en knivsegg i samtalen med sina döttrar. Jag föreslår att du frågar dig om din dotter är en kritisk och felsökande person enbart i relation till dig. Om svaret är ja är det möjligen så att du och din dotter är indragna i ett maktspel. Ett första steg kan då vara att du accepterar att det finns ett granskande av varandra i era möten, en rivalitet er emellan. Från din sida kretsar det kanske kring ”avvisa mig inte”, och från din dotter ”kritisera mig inte” eller vice versa. Titta lite närmare på det som händer. Hur ser rivaliteten ut? Jag vet inte om du känner igen dig i detta, men enligt min erfarenhet finns mellan mammor och döttrar närmast en upptagenhet kring frågan om likheter och olikheter dem emellan som kan utlösa känslor av rivalitet. Det är som bekant så att det enda vi kan förändra är oss själva. Så, om vill du gå vidare i den här riktningen, fundera på vad din rivalitet och konkurrens med din dotter kanske består av för känslor och tankar. Vad du vill du rätta till hos din dotter; livsstil, värderingar, tycke och smak och annat kanske? Var ärlig mot dig själv, och tillåt dig att ge plats även för det som känns olustigt att behöva upptäcka. Nästa steg kan vara att du aktivt väljer att ha acceptans för era olikheter, och härigenom slutar att säga och göra det som kanske triggar din dotter att känna att hon behöver försvara sig genom att vara kritisk till dig. Det kan också vara så att din dotter mer överlag är en kritisk person, och att det provocerar dig. En färdighet du kanske kan ha nytta av i era samtal i sådana lägen är SOAL, ”stanna upp, observera, acceptera och låt gå” för att förebygga att det blir ett ställningskrig. Här är ett exempel på hur det kan låta när något den andra säger triggar en stark känsla: Stanna upp: Vilken känsla har du, arg, ledsen, rädd eller vad, och hur känns det i kroppen? Observera: Var kvar i känslan ett tag, och agera inte på den. Lär i stället känna den. Acceptera: Tillåt dig att känna det du känner, men trassla inte in dig i känslan, säg dig att känslor bara är känslor, och påminn dig om att den kommer att minska ganska snart om du låter den vara. Låt gå: Släpp känslan, låt den glida iväg, som ett moln på himlen, eller ett löv på vattnet, och rikta istället uppmärksamheten fullt ut på den andre och det hon pratar om. Det som kan ge dig kraft och styrka att tillämpa SOAL är att du påminner dig om att du gör det här för att relationen är viktig för dig. Att detta kan leda till att du låter bli att gå i försvar när hon kritiserar dig, eller att du låter bli att kritisera henne. Detta kan leda till att ni närmar er varandra eftersom motsatsen till att känna sig kritiserad är att känna sig accepterad och detta är något vi alla behöver. Du skriver att du skulle vilja ”tala ut” med din dotter, men att du är ”för feg för en konfrontation”. Ett sätt att kunna kommunicera utan att det behöver leda dit är att använda korfattade jag-budskap. Det skulle kunna låta så här från dig: ”Jag blir bekymrad och lite ledsen när du kritiserar mig” (sätt ord på dina känslor). ”Jag förstår att det jag sa gjorde dig ledsen” (visa att du kan förstå och ta ditt ansvar för det som hände). ”Jag vill så gärna att våra samtal kan bli bättre” (var positiv). ”Vad kan jag göra för att lyckas med det?” (använd öppna frågor för att tillsammans kunna hitta lösningar). Och ett sista förslag, varför inte prova att vara ännu mer bekräftande i förhållande till din dotter? Visa med ord och handlingar din uppskattning av henne, ge henne din odelade uppmärksamhet när hon efterfrågar den, ge henne glada överraskningar, och erbjud din hjälp utan att hon efterfrågat den. Eller med andra ord, öka trevlighetskvoten i era möten. Här hittar du fler råd från psykologerna Liria Ortiz och Martin Forster


”Inte aktuellt ändra svenska säkerhetspolitiska doktrinen”

Summary: Militär alliansfrihet. Att förändra den svenska säkerhetspolitiska doktrinen skulle uppfattas som dramatiskt och omvälvande. Därför är det inte aktuellt med några tvära kast i den svenska säkerhetspolitiken. Sveriges militära alliansfrihet bidrar till stabiliteten i vårt närområde, skriver statsråden Margot Wallström och Peter Hultqvist.

?I dag presenterar regeringens särskilde utredare Krister Bringéus expertrapporten om Sveriges internationella samarbeten inom försvars- och säkerhetspolitiken. Expertrapporten var en del av den försvarsöverenskommelse som gjordes mellan regeringen och Moderaterna, Centerpartiet och Kristdemokraterna. Regeringen kommer att fullfölja de riktlinjer som riksdagen fastställde i samband med det försvarspolitiska inriktningsbeslutet våren 2015. Sveriges säkerhetspolitik syftar ytterst till att garantera landets politiska oberoende och självständighet. Hävdandet av vårt lands suveränitet och territoriella integritet är en nödvändig förutsättning för att vi ska kunna uppnå målen för vår säkerhet. Vi ska verka för att förebygga krig och konflikter samt skydda svensk handlingsfrihet vid politisk, militär eller annan påtryckning. Samhällets funktionalitet ska skyddas. Säkerhet byggs solidariskt tillsammans med andra och hot mot fred och säkerhet avvärjs i gemenskap och samverkan med andra länder och organisationer. Vår strategi bygger i huvudsak på tre delar: 1Militär alliansfrihet. Genom vår militära alliansfrihet så klargörs en i grunden defensiv profil. Vårt mål är att våra gränser ska respekteras och att bidra till avspänning i vår del av Europa. Vi vill på ett tydligt sätt bidra till att skapa stabilitet och förutsägbarhet, också geopolitiskt. Att förändra den svenska säkerhetspolitiska doktrinen skulle självfallet uppfattas som dramatiskt och omvälvande. Det skulle ha en direkt effekt på det säkerhetspolitiska läget i vår del av Europa. Därför är det inte aktuellt med några tvära kast i den svenska säkerhetspolitiken. Sveriges militära alliansfrihet bidrar i positiv mening till den säkerhetspolitiska stabiliteten i vårt närområde. 2Uppgradering av den svenska militära förmågan. Mot bakgrund av det försämrade säkerhetsläget är det nödvändigt att stärka den svenska försvarsförmågan. Därför ökar den militära övningsverksamhet och ny och uppdaterad materiel tillförs Försvarsmakten. Den breda uppslutningen i Sveriges riksdag kring försvarsbeslutet för perioden 2016 till 2020 är en mycket viktig plattform att bygga på. Särskilt viktig är etableringen av en stridsgrupp på Gotland som har en strategisk betydelse för säkerheten och stabiliteten i Östersjön. En höjd svensk militär förmåga är nödvändig för att höja försvarströskeln, men också för att ge en tydlig signal till omvärlden att vårt land tar sitt säkerhetspolitiska ansvar. 3Fördjupade internationella samarbeten. De allt bredare bilaterala och multilaterala samarbeten som Sverige bedriver har en stabiliserande effekt i vårt närområde. Samarbetet med Finland, där vi också påbörjat en operativ planering för situationer bortom fredstida förhållanden, är ett sätt att ta ett bredare ansvar för säkerheten. Detta är ett samarbete som noterats internationellt som ett nytt sätt att i vår del av Europa möta säkerhetsutmaningarna. Samarbetsavtalet med Danmark liksom fördjupade samarbeten med de baltiska länderna, Polen, Storbritannien och USA bidrar till att stärka säkerhetssamarbetet kring Östersjön, men också att göra den nödvändiga transatlantiska länken mycket tydlig. Sveriges och Finlands engagemang inom Natos partnerskap är något som bidrar till vår säkerhet men också till en höjd militär förmåga. Det nordiska samarbetet (NORDEFCO) skapar ett nordiskt nätverk som genom åren genomfört över 100 samarbetsprojekt. Vårt syfte är att från en militärt alliansfri position bygga ett säkerhetsnätverk kring Sverige. För att bygga detta nätverk starkt och hållfast behöver vi också använda oss av hela bredden av våra säkerhetspolitiska instrument, som diplomati, medling och förtroendeskapande åtgärder, i syfte att bidra till avspänning och stabilitet i Europa och i vårt närområde. Den Europeiska unionen är den viktigaste utrikes- och säkerhetspolitiska plattformen för Sverige. Ett enat och starkt EU, med en principfast och handlingskraftig utrikespolitik, är av grundläggande betydelse för Sveriges säkerhet. EU:s nya globala strategi, som Sverige varit pådrivande för och hjälpt till att forma, visar att medlemstaterna i ljuset av det försämrade säkerhetsläget är beredda att stärka sitt samarbete om utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken. Sverige ska vara aktivt i detta arbete. Vårt agerande ska vara förutsägbart och metodiskt. Det är det bästa sättet att från svensk sida gagna stabiliteten i vår del av Europa. Men det är inte detsamma som om vi ska vara passiva. Den ryska aggressionen mot Ukraina och den olagliga annekteringen av Krim, i strid mot folkrätten, har rubbat den europeiska säkerhetsordningen. Det finns inget acceptabelt försvar eller motiv för det ryska agerandet och det måste hållas i minnet när vi bedömer vilka mått och steg som ska vidtas i framtiden. Den ryska ledningen har visat att man på ett oberäkneligt sätt är beredd att använda militär makt för att nå sina politiska syften. Ryssland är det enda land i vårt närområde som visat att man med militära medel är beredd att ändra ett grannlands gränser. I denna säkerhetspolitiska miljö är det viktigt att manövrera på ett sätt som förenar politiska grundvärderingar och respekt för internationell rätt med tydlighet och beslutsamhet. För Sverige är värnandet av de normer, principer och åtaganden som utgör den europeiska säkerhetsordningen viktiga säkerhetspolitiska frågor och en förutsättning för att kunna bygga långsiktig fred, stabilitet och säkerhet i Europa. Vårt engagemang inom FN, där vår plats i säkerhetsrådet kommer att ge oss ytterligare en plattform, samt inom ramen för den europeiska säkerhetsorganisationen OSSE, är viktiga delar i detta arbete. Det vi gör måste ha en trovärdighet och vara väl avvägt och balanserat i sin helhet. Sverige ska vara ett land som tydligt uppfattas ta det nya säkerhetspolitiska läget på allvar. En förändring av Sveriges säkerhetspolitiska linje i sig skulle leda till instabilitet och osäkerhet i vår del av Europa. Under de borgerliga regeringsåren tonade den yttersta politiska ledningen ned de säkerhetspolitiska utmaningarna i vårt närområde. Man ville inte ta till sig den djupare innebörden av den nationalistiska retoriken, den ökade övningsverksamheten eller satsningarna på rustning intill den dag som den ryska annekteringen av Krim var ett faktum. De borgerligas uppvaknande blev brutalt och yrvaket. Det finns anledning att hålla detta i minnet när nu borgerliga företrädare argumenterar för Natomedlemskap och försöker rehabilitera sig genom högstämda tonlägen. Ett medlemskap i Nato kan inte ersätta effekterna av den minskade militära förmåga som i många år präglade politiken. Här finns en hemläxa att göra och där är det försvarspolitiska beslutet grunden för att bygga trovärdighet. I den tid vi nu lever i så handlar det om att hitta dagens förnuftiga balanser. Kombinationen av militär alliansfrihet, höjd nationell försvarsförmåga och fördjupade samarbeten är vårt sätt att hantera utmaningarna vi står inför utan att bidra till ökad spänning i vårt närområde. Ett medlemskap i Nato kan inte ersätta effekterna av den minskade militära förmåga som i många år präglade politiken. Här finns en hemläxa att göra och där är det försvarspolitiska beslutet grunden för att bygga trovärdighet. Margot Wallström (S), utrikesminister Peter Hultqvist (S), försvarsminister


Carl Johan von Seth: Gjutjärn möter Trump-teflon i omöjlig valdebatt

Kvällens ämne var säkerhetspolitik. Åhörarna var en samling veteraner, och förloraren blev nog främst NBC-ankaret Matt Lauer som inte lyckades särskilt väl med uppgiften att blottlägga de två världar som USA måste välja mellan. Däremot blev det ännu tydligare vad kandidaterna är gjorda av, i en annan bemärkelse. Donald Trumps teflonpersonlighet är fortfarande vinnande. På de befängda uttalandens topplista återfinns flera från Trump inom just utrikes- och försvarspolitiken. Men inget fastnar. Och inget blev heller utrett under tv-utfrågningen. Hans plan för att besegra IS sades fortfarande vara topphemlig. Nu talar Trump samtidigt om att be 30 generaler att skissera en strategi åt honom. Presidentkandidaten hoppades: kanske får rådgivarna en snilleblixt. Men den egna visdomen och kunskapen bedömer han trots allt vara överlägsen. Väljarna serveras ömsom rena lögner – som att Trump var emot Irakinvasionen när George W Bush inledde den – och ömsom galna idéer. Till exempel att USA borde konfiskera andra länders oljereserver. Han upprepade att Putin är en bättre ledare än Obama, men utfrågaren lyckades inte bita sig fast. För Hillary Clintons del tog onsdagens grillning sin början i hennes mejlaffär. Samtidigt fortsätter följetongen om Clintonfamiljens välgörenhetsstiftelse, fastän det som rapporteras på sin höjd är indicier om ruttenhet. Episoder i det förflutna har bränt fast som på det strävaste gjutjärn. Minsta lilla frågetecken tycks häfta vid Hillary Clinton, och de omger hennes kampanj med ett os. I en ny mätning av CNN anser fler väljare att Donald Trump är en ärlig och tillförlitlig person. Är det mediernas fel? Förklarar sexism hennes bekymmer? Eller den egna oförmågan att bemöta misstro mot hennes person? Säkert en kombination. Valdebatten blir i vilket fall en ryslig historia. Kvällens ämne var säkerhetspolitik. Åhörarna var en samling veteraner, och förloraren blev nog främst NBC-ankaret Matt Lauer som inte lyckades särskilt väl med uppgiften att blottlägga de två världar som USA måste välja mellan. Däremot blev det ännu tydligare vad kandidaterna är gjorda av, i en annan bemärkelse. Donald Trumps? teflonpersonlighet är fortfarande vinnande. På de befängda uttalandens topplista återfinns flera från Trump inom just utrikes- och försvarspolitiken. Men inget fastnar. Och inget blev heller utrett under tv-utfrågningen. Hans plan för att besegra IS sades fortfarande vara topphemlig. Nu talar Trump samtidigt om att be 30 generaler att skissera en strategi åt honom. Presidentkandidaten hoppades: kanske får rådgivarna en snilleblixt. Men den egna visdomen och kunskapen bedömer han trots allt vara överlägsen. Väljarna serveras ömsom rena lögner – som att Trump var emot Irakinvasionen när George W Bush inledde den – och ömsom galna idéer. Till exempel att USA borde konfiskera andra länders oljereserver. Han upprepade att Putin är en bättre ledare än Obama, men utfrågaren lyckades inte bita sig fast. För Hillary Clintons? del tog onsdagens grillning sin början i hennes mejlaffär. Samtidigt fortsätter följetongen om Clintonfamiljens välgörenhetsstiftelse, fastän det som rapporteras på sin höjd är indicier om ruttenhet. Episoder i det förflutna har bränt fast som på det strävaste gjutjärn. Minsta lilla frågetecken tycks häfta vid Hillary Clinton, och de omger hennes kampanj med ett os. I en ny mätning av CNN anser fler väljare att Donald Trump är en ärlig och tillförlitlig person. Är det mediernas fel? Förklarar sexism hennes bekymmer? Eller den egna oförmågan att bemöta misstro? Säkert en kombination. Valdebatten blir i vilket fall en ryslig historia.Hillary Clinton förbereder nu den första tv-duellen mot Donald Trump. Och hon borde bäva. I alla fall om onsdagens tandemutfrågning med de båda presidentkandidaterna erbjöd en försmak av den debattserie som inleds inom kort. Kvällens ämne var säkerhetspolitik. Åhörarna var en samling veteraner, och förloraren blev nog främst NBC-ankaret Matt Lauer som inte lyckades särskilt väl med uppgiften att blottlägga de två världar som USA måste välja mellan. Däremot blev det ännu tydligare vad kandidaterna är gjorda av, i en annan bemärkelse. Donald Trumps? teflonpersonlighet är fortfarande vinnande. På de befängda uttalandens topplista återfinns flera från Trump inom just utrikes- och försvarspolitiken. Men inget fastnar. Och inget blev heller utrett under tv-utfrågningen. Hans plan för att besegra IS sades fortfarande vara topphemlig. Nu talar Trump samtidigt om att be 30 generaler att skissera en strategi åt honom. Presidentkandidaten hoppades: kanske får rådgivarna en snilleblixt. Men den egna visdomen och kunskapen bedömer han trots allt vara överlägsen. Väljarna serveras ömsom rena lögner – som att Trump var emot Irakinvasionen när George W Bush inledde den – och ömsom galna idéer. Till exempel att USA borde konfiskera andra länders oljereserver. Han upprepade att Putin är en bättre ledare än Obama, men utfrågaren lyckades inte bita sig fast. För Hillary Clintons? del tog onsdagens grillning sin början i hennes mejlaffär. Samtidigt fortsätter följetongen om Clintonfamiljens välgörenhetsstiftelse, fastän det som rapporteras på sin höjd är indicier om ruttenhet. Episoder i det förflutna har bränt fast som på det strävaste gjutjärn. Minsta lilla frågetecken tycks häfta vid Hillary Clinton, och de omger hennes kampanj med ett os. I en ny mätning av CNN anser fler väljare att Donald Trump är en ärlig och tillförlitlig person. Är det mediernas fel? Förklarar sexism hennes bekymmer? Eller den egna oförmågan att bemöta misstro? Säkert en kombination. Valdebatten blir i vilket fall en ryslig hi


Summary: REPLIK. Det är tråkigt att ärendet Macchiarini, utöver allvarliga konsekvenser för patienter och anhöriga, medfört obehag och nesa för Harriet Wallberg. Hon tycks inte se att det beror på att hon har ett ansvar, skriver Sten Heckscher.

Förutvarande rektor vid Karolinska institutet (KI) Harriet Wallberg är nog den som får hårdast kritik i den granskning av KI och Macchiarini som vi presenterade i måndags. Kritiken har också fått långt gående följder för henne. Det är därför förståeligt att hon vill komma till tals. Hon gör det i form av ett våldsamt angrepp på mig personligen. Men låt mig börja med sakfrågan. Wallberg var den som hösten 2009 fångade upp Macchiarini och drev på för att han skulle knytas till KI som gästprofessor. Underlydande uppfattade det som att beslutet redan var fattat och bara skulle expedieras. Kärnan i kritiken mot Wallberg är att hon, trots mycket tydliga varningssignaler som bevisligen nådde henne, lät rekryteringen tuffa på, inte önskade någon redovisning av det uppseendeväckande material om Macchiarini som redan fanns på KI och inte heller begärde den ordentliga utredning av ärendet som varje ansvarsfull chef skulle ha beställt. Allt detta är noggrant och otvetydigt dokumenterat i vår rapport. Några exempel från ett mail till Wallberg: ”Fram tonar en komplex och blandad bild”. Det finns positiva omdömen från London (där han aldrig varit anställd) men negativa från Florens och Barcelona (där han arbetat). Svårigheter till samarbete, särpräglad personlighet, svårt att acceptera motgångar och åsikter som inte sammanfaller med hans egna och svårt att värdera åsikterna om hans moraliska vandel och om att hans ”indikationsställningar” var för riskfyllda. Allt detta borde ha väckt Wallbergs nyfikenhet och lett till en önskan att få veta mer. Då hade hon direkt fått ytterligare information om Macchiarini som redan fanns på KI: Ovarsamhet vad gäller att handskas med sanningen, avsaknad av kollegialitet, dåligt hänsynstagande till patienter och anhöriga, bristande respekt för både faktiska och moraliska regler. Hon skulle fått veta att riktigheten av hans cv hade satts i fråga och att ”om hans forskning vet vi egentligen ingenting” förutom vad som fanns förtecknat. Hon skulle också ha fått veta bland annat att Macchiarini nyligen hade bedömts icke kompetent för en professur i Florens, att han uppgavs sakna omdöme och inte bryr sig om etiska tillstånd. Det står också klart att Wallberg, trots att hon påstår motsatsen, aktivt verkade för att Macchiarini efter de första åren skulle bli kvar på KI, helst i en fast professur. Detta dokumenteras noga i vår rapport som Wallberg alltså knappast kan ha läst eftersom hennes artikel också på den punkten är så missvisande. Wallberg hänger upp sitt resonemang på att vanorna vid KI inte nämnvärt avviker från de vid andra lärosäten, bland annat ett där jag varit ordförande i styrelsen. Inte heller detta sandlådeargument har någon vidare bärkraft. Enligt vad vi redovisar i vår rapport är det vanliga att kräva sakkunnigutlåtanden, om den tänkte gästen inte i närtid har varit anställd som professor eller har sakkunnigprövats vid ett trovärdigt lärosäte. Så var inte fallet med Macchiarini som så vitt vi vet aldrig hade haft någon fast professur eller över huvud taget någon fast akademisk anställning någonstans. På oklara grunder sakkunnigbedömdes han inte heller vid KI. En sådan situation avviker dramatiskt från andra rekryteringar av gästprofessurer vid svenska lärosäten. Med den oroande information KI och Wallberg redan hade om Macchiarini kan rekryteringen knappast avfärdas som det enkla rutinärende Wallberg tycks vilja se det som. Det är tråkigt att ärendet Macchiarini, utöver allvarliga konsekvenser för patienter och anhöriga, medfört obehag och nesa för Harriet Wallberg. Hon tycks inte se att det beror på att hon har ett ansvar. 8 september 2016 Debattartikel Harriet Wallberg, tidigare rektor vid KI: ”??Heckschers rapport är missvisande och undermålig” Repliker Sten Heckscher, har lett den externa granskning som gjorts av Macchiarini-ärendet på uppdrag av Karolinska Institutets styrelse: ”?Wallbergs sandlådeargument imponerar inte” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Alla presidentens små män

Summary: Det är storstädning i Kreml. Ut åker de som har kunnat tala med president Putin som jämlikar. In kommer yngre funktionärer som har honom att tacka för allt. Ryssland träder in i förbindelseofficerarnas tid.

Rysslands president Vladimir Putin har metodiskt rensat ut sina närmaste och långvarigaste medarbetare. Det senaste, men säkerligen inte sista, offret är Sergej Ivanov, före detta försvarsminister och tidigare KGB-tjänsteman (som Putin själv), som just har tvingats avgå som Kremls stabschef. Ivanov har haft ganska stort inflytande över utformningen av politiken men ersätts av en tandlös trotjänare, protokollchefen Anton Vaino. Den reformsinnade utbildnings- och forskningsministern Dmitrij Livanov har fått lämna plats åt Olga Vasiljeva, en ansiktslös apparattjik och en av få kvinnor på en sådan post. Hon är känd endast för sina stalinistiska åsikter (ungefär som om Frankrikes president skulle ge en funktionär på mellannivå i Nationella fronten ett viktigt ministerium). Som vanligt kommer Putin inte med någon förklaring till dessa förändringar och ger kremlologerna – som har fått nytt liv under honom – ett tydligt mönster men föga annat att arbeta med: De som tidigare talade med presidenten som jämlikar får gå och de som han har skapat och som har honom att tacka för sin karriär stiger in. Varför just nu? Enligt en medlem av Putins inre krets under de första åren av hans regim är den senaste utrensningen bara ett uttryck för presidentens uppfattning om effektiv styrning. Vid ett möte på den tiden med presidentens regionala vakthundar – med uppdrag att hålla ett öga på regionguvernörerna – frågade någon hur Putin ville beskriva dessa sändebuds roll. ”De ska vara en sorts … förbindelseofficerare”, blev svaret. Putins underlydande ska vara lojala, lyda order som soldater och effektivt föra suveränens vilja vidare ner i befälskedjan. Det förklarar det nya gardets sammansättning – teknokrater och officerare från militären och säkerhetsetablissemanget, så kallade siloviki – som Putin trimmar in att bli den nya ryska eliten efter presidentvalet 2018. Och ingen ska låta lura sig: att Putins nya elit är relativt ung betyder inte att den blir mer liberal. Ingen enda av de nyutnämnda hyser något som ens tillnärmelsevis liknar en liberal åskådning. De har över huvud taget inga ideologiska engagemang eller strävanden. De är bara vad den Kremltrogne tjetjenske krigsherren Ramzan Kadyrov kallar ”Putins soldater”. De gamla medarbetarna avlägsnas under olika förevändningar och på olika sätt. Ivanov, som många för tio år sedan trodde skulle efterträda Putin, fick en ny tjänst som ”Presidentens specielle representant för miljövård, ekologi och transport”. Chefen för Federala tullmyndigheten Andrej Beljaninov lämnade sitt ämbete i skam och nesa sedan polisen gjort en razzia i hans överdådiga privatbostad och gått därifrån med skokartonger fulla av sedlar. Putin vet att hans gamla stallbröder är trötta, ineffektiva, ofta omåttligt rika och ogenerat korrumperade, och det är inte vad han behöver för en ny presidentperiod. Det han behöver är sina lite yngre ”förbindelseofficerare” som verkställer hans order utan att ställa frågor. De ser redan sig själva som lojala underlydande, och till skillnad från det gamla gardet väntar de sig inte att presidenten ska vara deras vän. Ingen vet vad det blir av resten i det gamla gardet. Några, som Sergej Tjemezov, vd i det statliga högteknologi- och försvarsföretaget Rostec, och Kremls ”grå eminens” Igor Setjin, arbetande ordförande i det statliga oljebolaget Rosneft – sitter kvar i maktpositioner och visar inga tecken på att ämna avgå självmant. Men Putin har gott om tid att driva sin vilja igenom: det är 18 månader till presidentvalet och så följer ännu en sexårsperiod. Till dess utser han en ärkekonservativ utbildningsminister och kompletterar på så vis sitt militärpräglade nya garde med tjänstemän i medelhög ställning med orubbligt isolationistiska och imperialistiska åsikter. Detta äventyrar inte bara de få liberaliseringar som dröjer sig kvar sedan Boris Jeltsins ämbetstid utan också de få sociala förbättringar som har skett under hans eget välde. Putins sluga självbevarelseinstinkt tycks vara det enda som hindrar honom från att avskeda de få lojala liberaler som alltjämt har viktiga ekonomiska poster i hans regering. Där återfinns ministern för ekonomisk utveckling Alexej Uljukajev, finansminister Anton Siluanov och centralbankschefen Elvira Nabiullina. Även om dessa personer blir kvar under Putins nästa presidentperiod kommer han inte att utse en framträdande liberal, till exempel den förre finansministern Aleksej Kudrin, till Dmitrij Medvedevs efterträdare som regeringschef. Den personalpolitik han nu bedriver tyder på att han väljer en anemisk underhuggare – någon som Vaino. En sak är säker: vi får inte se Rysslands utrikes- och inrikespolitik förändras på länge än, och den bestäms enbart och uteslutande av Putin. Presidentämbetet är den enda institution i Ryssland i dag som inte har urholkats, så det är presidenten som kommer att fatta samtliga viktiga politiska beslut. Alla andra är bara förbindelseofficerare. Översättning: Margareta Eklöf Copyright: Project Syndicate En sak är säker: vi får inte se Rysslands utrikes- och inrikespolitik förändras på länge än. Andrej Kolesnikov är rysk journalist och författare, verksam vid tankesmedjan The Carnegie Moscow Center.


Rätt prioriteringar behövs i förskolan

Summary: Förskolan i Stockholms stad står inför många utmaningar. Dessa frågor måste prioriteras före en utökning av antalet timmar i förskolan för barn till föräldralediga.

Förutom att antalet barn i förskoleålder väntas öka med 10.000 barn de kommande åtta åren så är bristen på utbildade förskollärare och lokaler påtaglig. Att i det läget prioritera alla barns, inklusive barn till föräldralediga, rätt till heltid på förskolan slår fel. Den S-ledda majoriteten bör istället fokusera på att stärka förskolan utifrån befintliga förutsättningar. För Moderaterna är minskade barngrupper, fler pedagoger och ökad kvalitet det väsentliga inom förskolan. Självklart ska barn till föräldralediga kunna nyttja förskolan, men Stockholms stad har redan i dag generösa regler med 30 timmars förskola per vecka, jämfört med de nationella riktlinjerna på 15 timmar. Samtidigt är det många förskolor och verksamheter som inte når upp till målen om barngruppernas storlek och förskolor som tvingas stänga när de vräks eller när byggloven för fastigheterna går ut. Trots detta har den S-ledda majoriteten inte presenterat en plan för hur man avser komma tillrätta med dessa utmaningar. Reformen som finansborgarrådet Karin Wanngård (S) nu förespråkar beräknas i runda slängar kosta 100 miljoner kronor, beräknat på beslut i andra närliggande kommuner, vilket är en väsentlig kostnad. Det är provocerande att Karin Wanngård dessutom deklarerat att personalfrågan inte kommer att bli ett problem då Stockholms stad helt enkelt får anställa lite fler förskollärare. Detta visar på en stor okunskap kring hur situationen på förskolorna ser ut i dag, bara Stockholms stad behöver anställa 600 förskollärare per år för att klara av att vidhålla samma nivåer som i dag, det motsvarar samtliga förskollärare som utbildas per år i hela Stockholmsregionen. Moderaterna tycker att Stockholms stad istället ska prioritera frågan fler utbildningsplatser för förskollärare och i samband med det utreda möjligheten för staden att i samarbete med universiteten verka för en uppdragsutbildning av förskollärare. En viktig faktor för att stärka förskolläraryrkets attraktivitet är att införa karriärslärartjänster även inom förskolan, vi har därför prioriterat denna fråga i vår budgetreservation. Vidare bör långsiktig planering för förskoleutbyggnaden, vilket inkluderar dimensionering för att klara de växande barnkullarna men också för hur man ska hantera de paviljongetableringar med tillfälliga bygglov som finns runt om i Stockholm och som riskerar att behöva lägga ner inom kort, prioriteras. Detta är alla frågor som måste prioriteras före en utökning av antalet timmar i förskolan för barn till föräldralediga.


Nortons filosofiska memoarer: Håkan Nesser om sina djurs särdrag

Summary: För några år sedan dog Håkan Nessers älskade hund Norton. Nu har husse skrivit Nortons memoarer. ”Få saker överraskade honom. Jag inbillar mig att han var filosofiskt lagd”, säger Håkan Nesser.

Hunden Norton, en rhodesian ridgeback, dog för några år sedan. Hans husse, författaren Håkan Nesser, skrev om Nortons upplevelser i New York och England i en antologi som hette ”Tio hundar och en katt” som gavs ut 2009. Några år senare fick förlaget veta att Norton hade dött och bad Håkan Nesser att skriva en fortsättning, eftersom hans text i antologin hade lyckats röra så många läsare. Han lät sig övertalas och skrev en fortsättning som nu ges ut som egen bok med titeln ”Nortons filosofiska memoarer” på Brombergs förlag. Det som skiljer den från andra hundböcker är att författaren har försökt se tillvaron ur hundens perspektiv. Berättaren är alltså Norton. – På något sätt var det intressantare att skriva om honom på det sättet, säger Håkan Nesser på telefon från Gotland, där han bor tillsammans med sin familj samt en ny hund som heter Hudson. De har också en katt och flera hästar, höns och ankor. – Vi människor har ju en tendens att förmänskliga våra djur genom att projicera våra egna förväntningar och önskningar på dem. De stämmer naturligtvis inte med verkligheten, säger Håkan Nesser. Men tar genast tillbaka vad han just har sagt. Egentligen kan vi ju inte veta så mycket om detta. En människa kan vara lika främmande för en annan människa som för en hund, resonerar han. – Jag förutsätter ju på något sätt att ”det som är botten i dig är botten också i andra”, som Ekelöf skriver. Men det går ju inte att kolla hur mycket vi egentligen förstår varandra. Håkan Nesser vet ju inte vad hans hund Norton hade för tankar. Men ändå förstod de varandra. Kanske lika mycket, eller till och med mer, än vissa människor förstår varandra ur vissa aspekter.   Håkan Nesser skrev Nortons filosofiska memoarer eftersom han tyckte att hunden hade lyckats förmedla något om sitt inre liv till honom. – Det fanns något som man kan kalla förståelse. Vi var överens eller inte överens om vissa saker. I de tassemarkerna gick det att skriva utifrån hans synvinkel, inbillar jag mig. Att Norton skulle vara filosofiskt lagd menar Håkan stod skrivet i hans uppträdande. Han utstrålade en sorts stoiskt lugn och hetsade sällan upp sig. I stället tänkte han efter, eller låg och funderade, innan han bestämde sig för att ”okej, jag går väl med på det här”. Hunden som han har nu heter Hudson och är en kanaanhund, efter det historiska landet i nuvarande Mellanöstern. Hudson ser ut litet som en långbent räv. När han blir glad så går svansen i snabba cirklar som på en väderkvarn, berättar Håkan. Norton kunde lyfta på ett ögonbryn och slå ett slag med svansen för att visa att något var ”okej”. Men han var inte den som gick till överdrift. I stället sände han signaler om att han hade förstått världen och att det var få saker som kunde överraska honom. – Därför inbillar jag mig att han var filosofisk, för att han var tillfreds och tyckte att man skulle ta saker med ro. Hade han kunnat röka pipa så hade han gjort det. Det var inte bara Håkan och hans familj som tyckte att Norton utstrålade världsvana. Det var många som påpekade att han verkade avspänd i alla möjliga lägen. Aldrig någonsin var han aggressiv. Nortons lugn gjorde också att han blev väldigt berest. Håkan kunde ta med honom på bokturnéer i främmande länder utan att han visade det minsta missnöje. Håkan Nesser bor på Gotland men har också en liten lägenhet i Gamla stan i Stockholm. Hans nuvarande hund Hudson tycker att det är bedrövligt att vara i stan. Det visar han genom att stoppa svansen mellan benen och gny för minsta lilla. Norton däremot fann sig i vilka miljöer som helst. Han bodde i Uppsala i två år innan familjen flyttade till New York, där de bodde i två år innan de byggde ett hus på Gotland. – De säger ju att New York inte är någon stad att ha hund i. Men vi promenerade i Central Park på morgnarna. Det tyckte han var kul. Norton var också nöjd när de bodde i London i flera år samt i Exmoor i sydvästra England med sina vidsträckta hedar, berättar Håkan. De reste mycket med bil genom Europa. Norton var på bokturnéer i Holland och Tyskland och hade inga problem med att bo på hotell. Om Håkan skulle hålla i något evenemang så lade sig Norton bara på sängen tills husse kom tillbaka och tog ut honom på en kort kvällspromenad. – Norton lade sig lika gärna i en skinnsoffa som ute på en äng, kändes det som. När han kom upp i åttioårsåldern fick han alltmer krämpor. Han hade svårt att gå i trappor och till slut hade han svårt att resa sig upp. Det förfärliga med att ha hund är att man nästan alltid måste bestämma när den ska dö, eftersom det är väldigt få hundar som dör naturligt, enligt Håkan. – Ibland är det en av anledningarna till att vissa hundägare inte orkar skaffa någon ny, för att de inte orkar ta det beslutet igen. Till slut bestämde de sig för att kalla på veterinären. Norton var lugn och mådde bra när veterinären kom och gav honom först två lugnande sprutor och sedan den dödliga. – Jag och min fru höll om Norton när han somnade in. Men sedan är ju kroppen kvar. Då ska man bära ut den till veterinärens bil. Och sedan gå tillbaka till lägenheten. – Jag har aldrig haft panikångest. Men så vitt jag förstår så var det nära den gången. Den känslan gick nästan inte att hantera. Den trofasthet som har byggts upp under åren. Hunden litar på en till hundra procent. Så gör man det här. – Jag vet ju att det är min egen projicering. Åldrande och död är naturligt för en hund. En del av sorgearbetet för mig blev att skriva om honom. Håkan Nesser berättar också om en av sina hästar, Safir, som han tycker är extra intressant. Medan de andra hästarna går och betar nere vid stranden, kan Safir ställa sig och titta ut mot havet i en timme. – Han är vad som brukar kallas för en ”introvert” häst. Det ser man i vissa detaljer. Han kan till exempel frysa och låsa sig på det här viset, som för att stänga ute vissa saker och fundera. Då flyttar Safir öronen på ett visst sätt. Han blinkar nästan inte men han kan titta åt olika håll. Och munnen rör sig. Då vet man att han är alert i skallen och upplever någonting, enligt Håkan. Han kanske bara viftar bort flugor? – Ja, kanske står han där för att det blåser från havet och doftar på ett speciellt sätt. Det kan göra att han slipper flugorna, så klart. Att kalla en häst för introvert är inget som Håkan Nesser är ensam om. För att kunna närma sig en häst på rätt sätt, är det viktigt att veta att djuren fungerar väldigt olika. – En extrovert häst kommer gärna fram och nosar och är nyfiken, ibland så mycket att du måste hålla bort den. En introvert däremot kommer inte fram lika gärna. Vissa hästar är också mer känslomässiga medan andra är mer reflekterande och analytiska, säger Håkan. De förstnämnda analyserar inte lika mycket och har en starkare flykttendens. Det här är skillnader som Håkan också ser mellan Norton och hans efterföljare Hudson. – Man kan ju tro att en häst är en häst. Men de beter sig väldigt olika sinsemellan, på samma sätt som hundar, säger Håkan Nesser. Tanken har föresvävat honom att kanske en dag även skriva hästen Safirs memoarer. Håkan Nesser Bor: Mest på Gotland, Furillen, samt i Gamla stan i Stockholm. Djur: Hunden Hudson och katten Elliott. Sex hästar: tre islänningar och tre föl, av olika slag. En skock höns och några ankor. ”Min fru kan namnen på dem alla, men tyvärr inte jag.” Läs mer!”Människans bästa vän Läs mer! ”Människans bästa vän förstår mer än du tror.” Forskaren Per Jensen berättar om hur du med några enkla trick kan lära känna din hund på djupet. dn.se/insidan


Att vara heltid på förskolan gynnar inte barnen

Summary: Syskon till föräldralediga behöver inte heltid på förskolan. Låt föräldrarna ha en större del än förskolan av barnets vakna tid.

Häromdagen var Karin Wanngård med i SVT och berättade att föräldralediga mammor och pappor ska få rätt att lämna syskon i förskolan på heltid. Varför då? Kan en förälder bara förälder till ett barn i taget? Barnen till föräldralediga i Stockholm får redan gå i förskola i snitt sex timmar per dag/trettio timmar i veckan. Varför ska dessa barn vistas i förskolan fler timmar? Det måste väl vara kvaliteten på vistelsen, inte antalet timmar, som är det viktiga? Eller? Att vistas fler timmar på förskolan minskar naturligtvis barnets samvaro med den hemmavarande föräldern och det nya syskonet. När ska dessa knyta an? När barnen sover? Jag tycker det är väldigt bra att barnen har möjlighet till dessa trettio timmar med pedagogisk verksamhet och social samvaro. Det är timmar med intensiv samvaro med andra, barn och vuxna, med många tillfällen till skratt, glädje och nya insikter, liksom konflikter och tårar. Vem påstår/tror att barnen utvecklas mer av att utöka denna sociala tid? När ska barnen få tid till återhämtning och reflektion, kunna bjuda hem en kompis på tu man hand, odla nära relationer till några få? När de nu har förmånen att ha en förälder hemma, då är det väl sådant vi ska uppmuntra. Detta finns det också forskning om! Nu föreslår ni att våra yngsta medborgare (1-6-åringar) i Stockholm ska få "förmånen" att vistas längre tid i sina redan stora barngrupper (runt 20 st +personal). Jag frågar igen: varför då? Vad är det för forskning som påstår att barn mår och utvecklas bättre av att vistas längre än de gör i dag, samtidigt som en förälder är hemma med ett annat syskon? Vad är själva idén? Och vad grundar den sig på? Att förskolan är bättre än föräldrarna? Var tog tanken med att förskolan och hemmet kompletterar varandra vägen? Varför ska förskolan ha/ta en större del av barnens vakna tid än tiden med föräldrarna, när det inte behövs? Vänd på steken och tala om för föräldrar hur viktiga de är istället! Vi som arbetar i förskoleverksamheten vet att barnen inte behöver fler timmar i förskolan. Vi arbetar inte från kl 6.30 till kl 18 allihop! Vi går på schema. Färre personal när det är färre barn, fler personal när det är flest bar - vilket just nu är mellan kl 9-15. Fler barn utanför dena tidsrymd är lika med färre personal per barn, eller hur!? I mina öron låter det inte alls som att förslaget har barnens bästa för ögonen. Men möjligtvis framtida väljare, eller? Detta är inte ett bra förslag! Det gynnar inte barnen! Lägg pengarna på det som är nödvändigt i stället: mindre barngrupper och fler pedagoger.


Hur ska vi få vår lilla dotter att kunna knyta an till andra vuxna?

Summary: Hon är 1,5 år gammal och ska börja förskolan i höst. Men hon är mycket reserverad mot andra vuxna. Hon panikskriker, och går inte att trösta, så fort föräldrarna är borta en halv minut. Finns det några tips inför inskolningen?

Fråga: Jag skulle vilja ställa en fråga om vår dotter som är ett och ett halvt år. Hon är vårt andra barn, med en storebror som är fyra. Hon har inte börjat förskolan än, utan är fortfarande hemma med oss föräldrar. Vi har delat på föräldraledigheten och är, tror vi, stabila och närvarande föräldrar. Våra barn är glada, aktiva, friska, och verkar i familjen må väldigt bra. Så till själva frågan: Vår dotter är oerhört reserverad mot främlingar (vuxna). Hon har varit det sedan fyra månaders ålder, och sedan dess har i princip inga andra vuxna kunnat röra henne utan att hon gråtit. När vi försökt diskutera det med bvc eller personalen på storebrors utmärkta förskola, där lillasyster ska börja, har vi bara fått höra att det växer bort, och att alla barn är så här. Vi upplever dock en distinkt skillnad mot vårt äldre barn, som också varit reserverad, men som kunnat ta till sig nya vuxna som varit trygga och återkommande, och också mot andra blyga barn. Det här är inte blyghet som vi upplever det, hon interagerar gärna med andra vuxna om vi är närmare än de andra vuxna. Vi har naturligtvis försökt exponera henne för sociala situationer med våra vänner, utan att på något sätt tvinga på henne umgänge när hon signalerat att hon inte vill. Nu, när hon är 18 månader, är det stört omöjligt att tänka sig att hon skulle kunna bli bytt på och få en måltid av en annan vuxen. Hon panikskriker och går inte att trösta om vi försvinner en halv minut (och är vi borta flera minuter eskalerar det snabbt och intensivt). Vi oroar oss för inskolningen på förskolan i höst. Vi har fått kommentarer från förvånade vuxna i omgivningen om att detta antingen är för att vi är för mesiga som föräldrar och att det bara är att lämna henne, eller att det handlar om en otrygg alternativt för intensiv anknytning, kommentarer som sårar eftersom de träffar oss mitt i vår oro. Vår dotter får gärna vara blyg, men både för hennes och vår skull skulle hon behöva kunna knyta an till någon/några få andra vuxna. Svar: Jag förstår verkligen er oro, eftersom det finns få saker som är så plågsamma som att lämna ett förtvivlat barn. Samtidigt vill jag påstå att inskolning på förskolan ofta går bättre än man tror. Många barn som hemma visat stark oro över att skiljas från föräldrarna kan oväntat snabbt vänja sig och känna trygghet på förskolan, inte minst när föräldrarna känner förtroende för pedagogerna, vilket ni verkar göra. På samma gång talar era erfarenheter av att försöka lämna er dotter till barnvakter eller andra vuxna emot min förhoppning. Det som ändå gör mig hoppfull är att många barn kan uttrycka stark förtvivlan över att lämna föräldrarnas famn, så länge föräldrarna finns i närheten. Det kan låta hjärtlöst, men det räcker sällan med några minuter för att ett barn ska hinna lugna ned sig och kunna finna trygghet hos andra. Samtidigt kanske det är just den här reaktionen ni brukar få – att andra försöker lugna er och mellan raderna påstå att ni är överdrivet oroliga. Ni kan ju faktiskt ha rätt i er oro – er dotters rädsla för separationer kanske är allvarligare än hos ”normalängsliga” barn och den kommer kanske inte alls att ge med sig som den brukar. Mitt första råd blir därför att återigen prata med pedagogerna inför inskolningen. Be dem att beskriva hur de brukar göra med barn som är mer rädda och förtvivlade än vanligt. Mitt nästa råd är att följa deras råd, givet att de inte verkar helt fel. Utgå från att det kan fungera, för det gör det som sagt ofta även med mycket oroliga barn. Jag ger det rådet eftersom barn uppfattar föräldrars oro, vilket förstås gör det svårare för barnet att känna trygghet med andra vuxna. Det mest grundläggande för en bra inskolning är att pedagogerna är lyhörda och närvarande när de möter barnet. Det låter självklart, men ibland tycker jag att det kommer i skymundan för uppmaningar om att föräldrarna måste ”kapa bandet” och ”släppa taget”. Under inskolningen kan ni försöka uppfatta om ert barn verkar känna sig mer trygg med någon särskild av pedagogerna. Vissa förskolor använder sig av en ”anknytningsperson”. Diskutera hur de gör på er förskola och om det finns möjlighet att byta anknytningsperson ifall er dotter verkar ty sig mer till någon särskild. Det finns också en diskussion om så kallad föräldraaktiv inskolning, vilket innebär att föräldrarna är med några hela dagar för att sedan lämna helt (men vara tillgängliga vid behov). Jag tycker att det finns flera fördelar med den föräldraaktiva inskolningen, givet att den genomförs på ett lyhört sätt. I traditionell inskolning är man kortare stunder på förskolan och föräldrarna ska gradvis dra sig undan alltmer. Upprepade små separationer kan väcka barnets osäkerhet. Det värsta för ett ängsligt barn är oförutsägbarhet – är mamma/pappa på väg att gå nu? Om föräldern i stället är med hela dagar får barnet en chans att utforska miljön och lära känna personal och barn i lugn och ro. Har barnet verkligen hunnit bli tryggt med pedagogerna på bara ett par dagar? Om ni märker efter ett par dagar att det behövs mer tid tycker jag inte att det finns några hinder för att ni är där ytterligare några dagar. Men, när ni sedan ska lämna tror jag att det är bäst att göra ett tydligt avsked och att ni är borta ett par timmar. Det vanliga rådet är att lämningen ska vara snabb och tydlig, eftersom barnets förtvivlan brukar förvärras av utdragna avsked. Hjärtat går förstås itu när man kallhamrat ska kliva ut genom grinden och lämna barnets tårar och skrik bakom sig. Finns det ingen gräns för hur ledset ett barn får bli? Här tycker jag att just lyhördheten är viktig, både hos pedagogen och hos föräldern. Även om man ska försöka göra snabba och tydliga avsked, handlar det också om tajmning. Om avskedet blir för abrupt eller sker när barnet är helt ur balans blir det onödigt jobbigt. Sök därför givetvis upp en pedagog innan avskedet om ingen finns i närheten. Vänta med avskedet tills barnet är engagerat i någon aktivitet eller när pedagogen har fångat dess uppmärksamhet. Gör också avskedet till en ritual – kram och hejdå på samma sätt varje morgon. Vad ska ni göra om er dotter fortsätter att vara förtvivlad på förskolan även efter inskolningen? I det långa perspektivet finns det anledning att vara hoppfull. I en aktuell studie följde man barn under flera år och såg att majoriteten av barn i er dotters ålder med stark separationsångest inte hade mer besvär än andra barn när de var 4–5 år. Och om problemen inte ger med sig av sig själva har kognitiv beteendeterapi visat sig hjälpa större delen av barn som deltar i behandlingen. Jag vill avsluta med att ta upp det du skriver om anknytning. Det är viktigt med en trygg anknytning mellan föräldrar och barn, men beklagligt att detta ofta blir den dominerande förklaringen till att barn har svårt för att bli lämnade, eftersom sambandet inte är så starkt. Forskning om oro och rädsla hos barn pekar på att andra faktorer, som erfarenheter utanför familjen och medfödda egenskaper, har större betydelse. Exempelvis vet man att en del barn är mer avvaktande inför nya situationer från födseln, vilket gör det svårare med separationer. Martin Hjärtat går förstås itu när man kallhamrat ska kliva ut genom grinden och lämna barnets tårar och skrik bakom sig. På www.forster.se/referenser160905 kan du läsa mer om forskningen som diskuteras i svaret.


”Högtekniska ångmaskiner är en förbisedd energikälla”

Summary: Inte bara sol och vind. Moderna ångmaskiner som producerar el och värme med hög verkningsgrad kan vara en del i ett fossilfritt Sverige. Det är en lösning som kan passa vårt skogrika men solfattiga land. Sverige borde bygga demoanläggningar med denna småskaliga och billiga el- och värmeenergilösning, skriver forskaren Per Frankelius.

Intresset för nya energilösningar har exploderat efter att klimatmötet i Paris förra året satte målet om fossilfrihet. Sverige har dessutom bestämt sig för att bli ett föregångsland inom fossilfrihet. Sol och vind har fått stor uppmärksamhet i debatten. En hel del positiv utveckling har också skett. Energimyndigheten har visat att antalet installerade solceller har ökat kraftigt under senare år. Men man kommer inte ifrån att energikällor såsom sol och vind är väderberoende, kan förfula landskapet och har vacklande ekonomiska kalkyler (mot bakgrund av exempelvis senaste skattehöjningen på solel). Att solel bara står för 0,1 procent av Sveriges energianvändning är måhända ett tecken på att det inte är den enda vägen att vandra. I exempelvis södra Tyskland lyser solen betydligt mer. I andra länder såsom Norge viner vinden mer än i Sverige och där finns dessutom bättre platser för vindkraftverk än vad vi har. I Sverige finns också stor vilja att värna kulturlandskapets estetik, och att bespara exempelvis naturskön skärgård från vindkraftsparker. Så var landar vi? Med tanke på att vårt land har och att vinden inte alltid blåser, finns anledning att formulera just vårt lands mål i termer av fossilfria och samtidigt väderoberoende energilösningar. Därutöver vill många undvika att vara i händerna på de stora energiföretagen. När Rusta nyligen byggde sitt centrallager i Norrköping installerade de 125 bergvärmepumpar sannolikt för att slippa bli beroende av elleverantören. Målbilden för svensk energi kan alltså kompletteras med småskaliga lösningar. Monopol och oligopol är sällan positivt för samhällets utveckling. En rad koncept finns när det gäller att lokalt få fram fossilfri värme men då utan krav på att få fram el. Utöver bergvärme finns exempelvis högeffektiva värmepannor som eldas med träpellets eller halm. På transportsidan har fossilfria transporter fått genomslag tack vare pionjärer såsom Energifabriken. Här handlar det om att använda fossilfria bränslen som etanol eller biodiesel. Men om målet är att lokalt och väderoberoende samtidigt producera fossilfri värme och elenergi behövs andra lösningar. Märkligt nog diskuteras inte så många sådana lösningar. Men de finns faktiskt: biogasreaktorer såsom pluggflödesreaktorer i kombination med små gasturbiner, biodieseldrivna motorer kopplade till generatorer och ångturbiner i miniformat (mikroturbiner). Den första av dessa tre lösningar har företaget ED Biogas nyligen installerat i Finspång och det ser ut att vara mycket framgångsrikt. Man skulle till listan ovan kunna lägga till sol- och vindkraft i kombination med batteripaket av en typ som det amerikanska företaget Tesla tillverkar, men sådana lösningar är dyra och bara delvis väderoberoende. ?Ytterligare ett alternativ är att ta hand om restvärme. Men denna metod kan inte sägas vara fossilfri om energin för att producera substratet inte var fossilfri från början. I debatten hörs också röster som hävdar att vi redan har fungerande fjärrvärme. Det ger värme, men dock ingen el. Det finns också kritik mot att stora delar av svensk fjärrvärme baseras på import av sopor från andra länder – som alltså eldas upp här. Vilket knappast rimmar med hållbarhet. I en kommande rapport från forskningsprojektet Grönovation vid Linköpings universitet konstateras att det skulle vara möjligt att lösa energiknuten på ett helt annat sätt, nämligen genom att återuppliva självaste ångmaskinen. Det handlar då inte om den gamla sortens maskiner utan nya högteknologiska varianter. Kanske ler någon när man börja föreslå ångmaskiner. Visst, ångmaskinteknologi har nackdelen att det ger lägre verkningsgrad än många andra koncept. Ångpannor är alltid förenade med viss risk och måste också ha en del tillsyn. Dessa och andra skäl gjorde att ångmaskinen dog ut i mitten av 1900-talet. Så varför föreslå ångmaskiner år 2016? Man brukar säga att verkningsgraden för en ångmaskin endast ligger kring 8 procent. Men den slutsatsen baseras på idén om energiåtgång för uppvärmning av ångan i förhållande till vilken mekanisk kraft man får ut. Om man däremot tar vara på både värmen och arbetet blir verkningsgraden hela 90 procent. Plötsligt blir det gamla konceptet ångmaskin intressant igen, inte minst i ljuset av fossilfrihetsdebatten som inte existerade vid den tid då ångmaskinen dog ut. När det gäller mindre ångturbiner kunde det vara ett alternativ. Men de kan i många fall vara en dyrare lösning än kolvångmaskiner. Nya mikroturbiner är dock under utveckling, exempelvis den från företaget Againity i Östergötand. Internationellt har flera företag utvecklat moderna ångmaskiner. Ett exempel är tyska Conpower, som visade sin maskin på Agritechnica i Hannover 2013. Andra är Spilling, Terrajoule och Cyclone Power Technologies. Det håller på att hända en hel del i världen inom området men Sverige synes helt missat detta i sin omvärldsbevakning. Vilket bränsle skulle man då använda till ångmaskiner? Lantbrukets produkter är sannolikt fel väg, eftersom halm behöver återföras till åkermarken och spannmål behövs till fordonsdrivmedel, mat och foder. Lösningen finns i Sveriges skogar. Exempelvis visade Bengt Nilsson i en uppsats från Växjö universitet att det finns grot (kvistar, grenar, rötter och barr) motsvarande 500 000 ton inom en radie på bara 10 mil runt Värnamo. I svenska skogar finns en skogstillväxt på cirka 110 miljoner kubikmeter per år medan vi bara tar tillvara cirka 80 miljoner kubikmeter. En hel del av det blir dessutom kvar i skogen som grot. Högt uppsatta personer i svensk skogsindustri jag talat med är försiktigt positiva till idén. Ett problem som framförs är transportkostnaden för att få fram träråvaran. Men detta problem behöver inte lösas genom att man etablerar nya bostäder eller småindustrier nära skogsbestånd. En sådan satsning kunde vara en intressant väg för det skogsrika landet Sverige om målet nu är småskalig, fossilfri och väderoberoende energi. Det skulle också gynna landsbygdens utveckling. Varför fastna i paradigmet sol, vind och vatten? Ett så skogsrikt men solfattigt land som Sverige borde bygga demoanläggningar för att visa och utveckla olika sätt att skapa fossilfri, väderoberoende, småskalig och billig el- och värmeenergi. Hur ska vi annars uppnå visionen om att bli ett föregångsland som fossilfritt samhälle? Plötsligt blir det gamla konceptet ångmaskin intressant igen, inte minst i ljuset av fossilfrihetsdebatten som inte existerade vid den tid då ångmaskinen dog ut Per Frankelius, forskare vid institutionen för ekonomisk och industriell utveckling, Linköpings universitet