”Svensk polis förvanskar bevisning i rättegångar”

Summary: Statsåklagaren Nils-Eric Schultz och advokaten Peter Althin i gemensamt angrepp: Polisens metoder kan få Europadomstolen att underkänna Sverige som rättsstat. Sedan mitten av 90-talet har polis, alltför ofta i samarbete med vissa åklagare, undanhållit bevisning för domstolar och åklagare i hundratals fall. Syftet är att skydda informatörer i kampen mot brottsligheten. Det finns inget stöd i lagen för detta agerande. Trots det har sådana ”okonventionella arbetsmetoder” använts systematiskt och varit förankrade i till exempel Stockholmspolisens högsta ledning. I vart fall en försvarsadvokat förbereder nu att föra sin klients talan till Europadomstolen. Chansen att de svenska metoderna skulle vinna gehör hos Europadomstolen måste bedömas som obefintlig, skriver advokat Peter Althin och statsåklagare Nils-Eric Schultz.

Det finns inte något undantag från Europakonventionen, eller den svenska rättegångsbalken, om att allt för fallet väsentligt ska läggas fram för domstolen vid brottmål för att det ska bli en rättvis rättegång, en ”fair trial” . Men sedan mitten av 1990-talet har polisväsendet i några av landets större städer, alltför ofta i samarbete med vissa åklagare, undanhållit bevisning för domstolar och försvarare i sannolikt hundratals fall. Medvetet felaktiga polisanmälningar och beslagsprotokoll har upprättats. Väsentlig dokumentation om hur provokationer och tillslag har gått till har gömts undan eller förstörts. Polischefer har egenmäktigt fattat beslut om provokationer som bara åklagare får besluta om, och vittnen har gömts undan. Allt det här har skett i namn av att polisen skyddar sina informatörer och infiltratörer. Döljer att privatpersoner som arbetar för polisen haft avgörande betydelse för att till exempel narkotika har kunnat beslagtas och att brottslingar kunnat gripas, åtalas och dömas. Vad man inte framför från polisens sida är att man därmed också döljer det som riskerar att bedömas som egna grova tjänstefel, menedsbrott, övergrepp i rättssak och osant intygande, i samband med den här hanteringen. Det finns inget lagstöd för det här agerandet. Inga sekretessregler, nödregler eller ens extrema undantag som ger polis eller åklagare rätt att gömma undan bevisning för domstolarna och försvaret.Chefs-JO Mats Melin har i en nyligen presenterad utredning avseende det här agerandet, liknat situationen med Vilda Västern, i meningen ”laglöst land” . Justitiekansler Göran Lambertz har i såväl teve som radio under de senaste veckorna framfört att polisen genom det här agerandet gör sig till ”en stat i staten” . Hårda ord som står i bjärt kontrast till den förskönande bild länspolismästare Carin Götblad gav av samma polisiära metoder i en artikel på DN Debatt (22/3 2005). JO slog i sin utredning fast att den misstänkte och domstolen ska ha full insyn i alla utredningar, och det ska även gälla i utredningar där så kallade okonventionella metoder förekommit, medan Götblad i debattartikeln angav sina skäl för att hemlighålla information om sådana metoder samt om förekomsten av informatörerna i de olika utredningarna. Redan genom att jämföra JO:s krav på insyn och Götblads (polisens) uppfattning att vissa polisiära åtgärder av olika skäl måste mörkas framgår att de båda synsätten är helt oförenliga. I boken, ”Hanteraren” , som kom ut i dagarna redogör författaren och rättsjournalisten Dick Sundevall detaljerat för bland annat en sekretessbelagd utredning, som visar vad som utspelar sig i ”laglöst land” . Hur grova brottslingar går fria för att polisen döljer bevisning som tillkommit med alltför ”okonventionella metoder” . Hur andra döms i fall där infiltratörer och provokationer haft avgörande betydelse, men där domstolen, försvarare och ibland även åklagare inte informerats om att väsentlig bevisning gömts undan eller förstörts. De här så kallade ”okonventionella arbetsmetoderna” har varit systematiserade och förankrade i högsta ledningen för Stockholmspolisen – och är så än i dag. Inget tyder på att något väsentligt förändrades när Carin Götblad tillträdde som länspolismästare och bytte ut ledningen för länskriminalen. Verksamheten pågår med i stort sätt samma metoder i dag, och antalet utbetalningar per år till informatörer och infiltratörer har ökat med 73 procent under Götblads ledning.Det enda fall där det fullt ut kommit fram hur polisen agerat med sådana här metoder gällde hälerimålet efter tavelkuppen mot Nationalmuseum. Det resulterade i att Högsta domstolen (HD) i december 2007 helt frikände de män som tidigare dömts till fyra års fängelse i tingsrätten. HD ansåg inte att det kunde föras i bevis att männen hade utfört brottet om de inte hade blivit utsatta för den provokation som polisens gillrade fälla innebar. Hur många andra har på felaktiga grunder dömts till långa fängelsestraff som de nu avtjänar Och hur många grova brottslingar som polisen har haft bevis mot, har frikänts för att polisen, med eller utan åklagares medverkan, gömt undan bevisning som framkommit med felaktiga metoder I vart fall en svensk försvarare förbereder nu att föra sin klients talan till Europadomstolen. Denne försvarare har försökt få Riksåklagaren att agera för resning för sin klient sedan det framkommit att denne varit föremål för en provokation genom en av polisen betald infiltratör. Någon information om provokationen lämnades aldrig till försvararen, och domstolarna fick således aldrig någon möjlighet att pröva om provokationen skulle ha någon inverkan i skuld- eller påföljdsdelen. Dokumentationen i förundersökningsmaterialet uppfyllde inte heller de krav som lagstiftningen stadgar. För respekten för svenskt rättsväsende anser vi att man så långt det är möjligt borde försöka undvika en prövning av ”den svenska modellen” i Europadomstolen. Att tro att denna skulle vinna gehör vid en sådan prövning måste enligt vår uppfattning bedömas som obefintlig. Vilken företrädare för svenska staten skulle vilja ställa sig upp och inför Europadomstolens ledamöter förklara att man i Sverige anser att undanhållande av information om informatörer och provokativa åtgärder för misstänkta, försvarare och domstol skulle vara förenligt med såväl svensk lag som Europakonventionens artikel 6 Resultatet av en talan till Europadomstolen torde i stället bli att fokus kommer att riktas mot Sverige och att den uppfattning man internationellt haft om landet som en rättsstat med stor sannolikhet skulle komma att få sig en kraftig törn. Den syn på Sverige som ett laglöst land i Vilda Västern som JO gett uttryck för kommer att sprida sig i internationella medier och juridiska tidskrifter och det skulle kunna komma att ta väldigt många år innan en sådan stämpel tvättas bort. Åklagare, polischefer och polisbefäl kan inte misstänkas för lagbrott utan att det utreds förutsättningslöst. De ska som alla andra medborgare åtalas och dömas om de begår brott. I en del omskrivna fall, som till exempel det så kallade Gotlandsärendet, tyder alltför mycket på att det från länspolismästarens och den operativa chefens sida kan ha handlat om såväl grovt tjänstefel som mened. Vad som kanske är mest anmärkningsvärt är att varken JO, JK eller RÅ tycks anse att det finns något skäl för rättsväsendet att agera för att de personer som inte fått en rättvis rättegång trots allt ska få en sådan. Är de möjligen helt omedvetna om att ett viktigt inslag i informatörshanteringen är att inte heller dessa organ ska ha möjlighet att granska verksamheten Kanske behövs någon form av sanningskommission för att reda ut och tvätta den här byken Ytterligare en utredning som likt JO:s enbart konstaterar att det begås många olagligheter i kampen mot brottsligheten är inte tillräckligt. Om inte ett agerande från polischefers sida som liknas vid ”laglöst land” får konsekvenser innebär det att vederbörande utan påföljder kan fortsätta med sina ”okonventionella metoder” . Så här kan det inte få fortgå, vilket det gör – här och nu. Peter Althin Nils-Eric Schultz


Skakig svensk resa

Summary: På kort tid har den svenska kronan förlorat stort i värde mot dollarn och euron. Ensam är inte stark när det blåser på valutamarknaderna.

Den amerikanska ekonomin befinner sig i den värsta krisen sedan 1930-talet. Banksystemet skakar, det är svårt att låna pengar och New York-börsen har den senaste månaden fallit brant. Men den som följer dollarns utveckling märker inte av någon ekonomisk kris. Den amerikanska valutan har tvärtemot stärkts på sistone. I början av oktober nådde den sin högsta notering mot euron på ett år, och sedan dess har uppförsresan fortsatt. För svenskar som handlar med USA är förändringen dramatisk. Från 6,3 kronor för en dollar i slutet av augusti till 7,9 kronor denna vecka. För krisdrabbade Volvo personvagnar, som är tungt beroende av försäljningen på den amerikanska marknaden, är utvecklingen positiv. Men vad som är bra för Volvo är inte nödvändigtvis bra för Sverige. Importerade varor blir dyrare, vilket spär på inflationen, och svenskarnas sparande minskar i värde relativt andra länder. Hur ska man förstå det som nu sker Gåtan handlar inte om kronan utan om dollarn. Konventionell ekonomisk visdom säger att ett land som befinner sig mitt i en allvarlig kris bör uppleva en försvagning av sin valuta. För detta talar såväl tillståndet i den amerikanska finansiella sektorn som underskottet i USA:s handel med omvärlden. Ändå har dollarn stärkts, vilket förvånat många ekonomer. Berkeleyprofessorn Barry Eichengreen, expert på finansiella kriser, menar att förstärkningen bara är tillfällig. När det stormar på världens marknader är ryggmärgsreflexen att köpa dollar. Detta skedde till en början också i augusti 2007 när subprimekrisen bröt ut, påminner Eichengreen. Men så snart investerarna förstår vidden av de amerikanska problemen kommer dollarn åter att sjunka i värde. Det är möjligt. Samtidigt ser det ganska mörk ut i både Europa och Asien, vilket får den amerikanska ekonomin att inte framstå i lika dålig dager. Trots turbulensen på Wall Street tycks människor världen över fortfarande ha ett stort förtroende för USA som ekonomisk stormakt. Vad som kommer att ske med dollarn är därför en öppen fråga. Att förutspå rörelser på valutamarknaderna är notoriskt svårt. För svenskar är dock vissa rörelser mer bekanta än andra. Medan världens valutor tappat mark mot dollarn har den svenska kronan befunnit sig i en särskild strykklass. Den har inte bara förlorat mot dollarn utan mot flera stora valutor. En euro kostade i veckan 10 kronor; för två månader sedan var växelkursen 9,3 kronor. Bilden blir än mer dyster om man betraktar kronans utveckling sedan 1990-talets början. Hur blev det så här Fundamenta i svensk ekonomi är ju starka: statens budget visar överskott, banksystemet är förhållandevis stabilt, vi exporterar mer än vi importerar. Och ändå faller kronan. De senaste dagarna har flera tekniska förklaringar lanserats. Men hur man än vrider och vänder på problemet går det inte att komma ifrån det historiska mönstret att kronan tar stryk när det stormar på de internationella valutmarknaderna. Det har skett förr, och det sker även nu. Under folkomröstningen om euron 2003 varnade ja-sidan för risken att stå utanför ett stort valutaområde. Och forskningen kring den finansiella globaliseringen har de senaste åren mer och mer betonat samma sak: ett medlemskap i en stor valutaunion kan ses som en försäkring mot finansiella störningar. Just nu måste regeringen och Riksbanken koncentrera sig på den omedelbara krishanteringen. Men när de värsta vindarna blåst över kommer även Sverige att behöva dra slutsatser från höstens finansiella turbulens. Att åter pröva en anslutning till euron framstår som naturligt. DN


Ny hjälp för sömnlösa på nätet

Summary: Sömnstörningar är ett växande folkhälsoproblem. Nästa vecka inleder Apoteket en stor kampanj för att få svenska folket att sova bättre. Bland annat startas en sömnbehandling på nätet.

På söndag upphör sommartiden och vi får en "extra" timme att sova ut på. Och det kan behövas. För det bli allt vanligare med sömnstörningar i Sverige. Apoteket har undersökt svenska folkets sömnvanor - och resultaten presenteras inom kort. Men Insidan kan redan i dag berätta att 10 procent av de tillfrågade uppger att de alltid eller nästan alltid sover dåligt. Det skulle innebära att cirka 740 000 svenskar lider av ständiga sömnproblem. Bara 20 procent svarade att sömnen alltid är bra. Undersökningens resultat går i samma riktning som de slutsatser sömnforskare kommit fram till i vetenskapliga studier. Professor Torbjörn Åkerstedt är verksam vid Stressforskningsinstitutet och Karolinska institutet. Han berättar att mellan 1993 och 2003 dubblerades antalet svenskar som klagar över störd sömn, från drygt 10 till över 20 procent. Det placerar Sverige i topp i Europa. Kvinnor har oftare sömnproblem än män. Och den grupp där besvären ökar snabbast är ungdomar och unga vuxna, där talar forskarna om en fyrdubbling. - En hel generation riskerar att få sömnstörningar. Problem med sömnen är ett allvarligt folkhälsoproblem som kan vara en direkt orsak till en lång rad sjukdomar. Torbjörn Åkerstedt säger att de som lider av sömnsvårigheter har svårt att få hjälp. Landstingen satsar lite pengar på behandling av dessa problem, och bristen på kompetenta psykoterapeuter är stor. Men nu startar Apoteket en sömnbehandling på internet som bygger på kbt, kognitiv beteendeterapi. Programmet tar åtta veckor att gå igenom och omfattar lika många avsnitt. Dessa innehåller bland annat information om sömn och sömnproblem, samt olika hemuppgifter som går att ladda ned på datorn och skriva ut. Där finns också en sömndagbok och en sömnprofil att fylla i vilket ger en bild av om, och hur i så fall, problemen förändras. Kognitiv beteendeterapi har visat sig vara en effektiv metod för att komma till rätta med insomningssvårigheter som pågått en längre tid. Sex av tio som genomgått behandling med kbt anser att de blivit hjälpta och fått en bättre sömn. På måndag inleder Apoteket den stora höstkampanjen om sömnproblem. Inför den har man tillsammans med bokförlaget Brombergs tagit fram "Goda sömnboken", som bland annat förklarar hur sömnen fungerar och innehåller praktiska tips för att komma till rätta med sömnsvårigheterna. Eva Fernvall är varumärkesdirektör på Apoteket och ansvarig för kampanjen. - Kostens och motionens roll för en god hälsa har uppmärksammats, men sömnens lika stora betydelse för att vi ska må bra lyfts inte fram tillräckligt i debatten. Genom vår kampanj hoppas vi att rikta fokus på alla dem som har mer eller mindre allvarliga sömnproblem, säger Eva Fernvall. Genom annonser i teve, dagspress och internet presenteras det nya kbt-verktyget på nätet. I butikerna kommer kampanjen inte att märkas lika mycket, även om Apoteket lanserar en ny snarksprej. Det är inte ett läkemedel, utan en mousse som mjukgör slemhinnorna och underlättar andningen. Orsakerna till att man får sömnproblem skiftar. Stress är en förklaring, men det kan också handla om hormonella störningar, mineralbrist med mera. En del lider också av sömnapné som medför långa andningsuppehåll och gör att man inte känner sig utvilad på morgonen. Christina Stenberg är legitimerad kognitiv psykoterapeut och arbetar i Södertälje. Många av dem som söker upp henne har sömnproblem. - Flera säger att de lider av stress, ångest eller depression som i sin tur gör att de har svårt att sova. Även livskriser efter en skilsmässa eller när en nära anhörig är svårt sjuk eller har avlidit kan orsaka sömnproblem, säger Christina Stenberg. Personer med långvariga sömnproblem är ofta fast i invanda mönster - "onda cirklar" - som upprepas dygn efter dygn. Kanske ligger de och ältar problem på jobbet och i relationer i stället för att sova. Oron för att inte lyckas somna kan också vara en orsak till problemen. - De som vill ha hjälp upplever ofta att takten på deras arbetsplatser skruvats upp, och känner samtidigt krav att vara aktiva på fritiden. Om man samtidigt är förälder kan det till slut bli för mycket. Det är så många "måsten" och "borden" i livet, säger Christina Stenberg. När någon söker hjälp för sina sömnsvårigheter börjar hon att intervjua: "Hur länge har dina problemen varat? Har du svårt att somna in? Vaknar du flera gånger per natt? Vaknar du tidigt för att sedan inte kunna somna om igen?" Därefter brukar hon presentera olika fakta om sömn. Den ökade kunskapen brukar i sig innebära att problemet blir hanterbart och att oron minskar. Christina Stenberg träffar de hjälpsökande vid cirka fyra tillfällen med en veckas mellanrum. Efter att problemet ringats in - exempelvis med hjälp av en sömndagbok - får klienten olika hemuppgifter. Det kan handla om att testa olika tekniker för mindfullness, en sorts träning i att vara kroppsligt och medvetet närvarande i nuet. Eller att ändra på olika vanor och rutiner. Några månader senare sker uppföljande möte med en utvärdering om sömnvanorna förbättrats. Den som har störd sömn kan också välja att träffas i en grupp som möts sju gånger. Deltagarna får personligt utformade hemläxor. Det kan handla om att inte ta en tupplur i soffan på kvällen, att inte ligga kvar i sängen om man inte kan sova och att under dagen försöka gå ned i varv genom att hitta naturliga pauser. Mot slutet av natten är de flesta lättväckta. Då är det lätt att börja grubbla över kommande dag och olika problem. Christina Stenberg försöker lära ut tekniker där det gäller att följa andningen och låta tankarna vandra i väg. - Det är svårt, men många klarar det och blir hjälpta. Och om de kommer in i nya perioder av sömnstörningar blir de inte lika oroliga, de vet att de har tekniker för att förbättra sin sömn. Alla varelser sover. Till och med Alla varelser sover. Till och med encelliga djur behöver vila. En vuxen person behöver i genomsnitt cirka sju timmars sömn per natt. Sovrumstemperaturen bör inte ligga över 18 grader om man har ett normaltjockt täcke. Prestationen försämras om man sover tre timmar för lite. Detta märks mer om man vaknar för tidigt än om man somnar för sent. Om man inte sover alls utan håller sig vaken kan prestationsförmågan efter ett dygn vara halverad. Efter två sömnlösa dygn är den i botten. Efter första natten utan sömn minskar förmågan att fatta komplicerade beslut som kräver nytänkande. I vissa fall kan det motverkas genom ansträngning, om uppgiften inte tar för lång tid. Efter andra natten utan sömn hjälper ingen ansträngning. Efter två dygn utan sömn, eller efter några veckor med kort eller störd sömn, får man inte plats med ny information i minnet. Sömnbrist hos föraren är en mycket vanlig orsak till trafikolyckor. Den som somnar dagtid på fem minuter eller mindre i ett mörkt, tyst rum är onormalt sömnig. Många människor som söker hjälp för att de sover för lite är inte sömniga. Detta hänger troligen samman med den psykiska och fysiska uppvarvning som ofta ses hos personer med sömnproblem. Extremt kort (mindre än fyra timmar) eller extremt lång (mer än elva timmar) eller extremt dålig sömn är förenad med förhöjd sjuklighet och dödlighet. Immunförsvaret försvagas, vilket ökar mottagligheten för infektioner. Störd sömn ökar också risken för diabetes, hjärt-kärlsjukdom och utbrändhet. Tuppluren är guld värd – om den inte är för lång. För att övervinna tillfällig trötthet kan cirka tjugo minuters sömn vara lagom. Sextio minuter är olämpligt, eftersom väckningen då troligen inträffar mitt i djup-sömnen. Den som verkligen lider av sömnbrist bör vara försiktig med tupplurar, annars kan det bli svårare att somna på kvällen. Den som sover ytligt tror gärna att sömnen har varit kortare eller mer bruten än den varit. Det gör att graden av sömnstörning nästan alltid överdrivs (omedvetet) av den som drabbas. Man sover alltså i allmänhet bättre än vad man tror. Källa: "Goda sömnboken" (Apoteket och Brombergs) skriven av medicinjournalisten Helene Wallskär och professor Torbjörn Åkerstedt. Apoteket lät drygt tusen personer Apoteket lät drygt tusen personer svara på frågor om sina sömnvanor. En av tio uppgav att de alltid eller nästan alltid sover dåligt – och endast två av tio att de alltid sover bra. Detta innebär i sin tur att åtta av tio inte alltid sover bra. Var tredje i denna grupp oroar sig ofta eller ibland för att de ska kunna somna. Det innebär att uppskattningsvis 1,8 miljoner svenskar är oroliga för sin sömn. Kvinnor över 50 år är mer drabbade av sömnproblem än andra grupper. Närmare var fjärde person ligger och tänker på skolan eller jobbet när de försöker sova. Var tredje person uppger att de blir lättirriterade och sura när de sovit dåligt och lika många anger att de får svårt att koncentrera sig. Trots att många har någon form av sömnsvårigheter har sju av tio inte gjort något alls för att komma till rätta med sina problem. Bara en av tio har sökt läkarhjälp. Svenskarna sover som bäst när de inte känner någon stress, som på semestern eller under helgerna. Källa: Apoteket och Synovate I januari och februari i år publicerade Insidan flera artiklar om svenska folkets växande sömnproblem.


”Allt fler långtidssjuka blir av med sitt jobb”

Summary: Kommunals Ylva Thörn presenterar ny undersökning: Uppsägningar av sjuka allt vanligare samtidigt som två av tre anser att arbetsmiljön gör anställda sjuka.Mer än var tredje medlem av LO:s största förbund menar att arbetsgivarnas attityd till långtidssjuka hårdnat de senaste två åren. 27 procent upplever att långtidssjukskrivna även sägs upp i större utsträckning än för två år sedan, trots att ohälsan beror på jobbet. Hela 63 procent anser att arbetsmiljön påverkat hälsan negativt. Samtidigt upplever 75 procent att Försäkringskassans attityd till långtidssjuka har hårdnat de senaste åren. Vi behöver arbetsgivare och en försäkringskassa som ger människor möjligheter till arbete i stället för att pressa bort dem från jobbet, skriver Kommunals ordförande Ylva Thörn.

Samhällsdebatten om arbetsmiljö, ohälsa och sjukförsäkringar har fått en stark slagsida mot att öka pressen på den sjuke genom striktare regler och sänkt ersättning. Retoriken handlar nu om hårdare krav, men aldrig hör man någon tala om att den som är sjuk har några rättigheter. Debatten har åtföljts av strängare beslut som försvagar den anställde. Reglerna i sjukförsäkringen har blivit klart skarpare mot den som inte kan arbeta på grund av sjukdom. Samhällets insatser för arbetarskydd har försämrats på lång sikt genom att arbetslivsforskningen monterats ned. Resurserna för Arbetsmiljöverket har skurits ned kraftigt. I Kommunal ser vi en lika tydlig som allvarlig trend där arbetsgivare rensar bort de sjukskrivna anställda man anser inte duger. Enligt min mening är kopplingen mellan det som sker ute på arbetsplatserna och den nya politiska retoriken tydlig. Den cyniska hanteringen av långtidssjuka på arbetsplatserna legitimeras av de allt hårdare attityderna till sjuka människor från regering och riksdag de senaste åren. Jag kan i dag redovisa helt nya resultat från en stor riksrepresentativ undersökning bland medlemmar i Kommunal. 2 302 personer från hela Sverige har svarat på en enkät om hur sjuka bemöts på arbetet. Många människor har tidigare aldrig hört talas om att långtidssjuka kan bli av med sitt arbete. Nu ser vi i Kommunal landet runt att fler arbetsgivare säger upp eller köper ut sjukskrivna. Självförtroendet hos den som blir av med jobbet rasar givetvis. Vår nya undersökning bekräftar att uppsägningar av sjuka blivit allt vanligare. 27 procent av medlemmarna i undersökningen upplever att långtidssjukskrivna sägs upp i större utsträckning i dag än för två år sedan. Den obarmhärtiga hanteringen av sjuka människor blir desto mer motbjudande av att många av de långtidssjuka har en ohälsa som har sitt ursprung på jobbet. Två av tre (63 procent) av deltagarna i undersökningen anser att arbetsmiljön påverkar arbetskamraters hälsa negativt. Långtidssjukfrånvaron är tre gånger större för Kommunals kvinnliga medlemmar än för samtliga anställda på arbetsmarknaden. Den som har varit sjuk länge behöver ofta särskilda insatser från arbetsgivaren för att kunna börja jobba igen. Det kan handla om rehabilitering, anpassning av arbetet eller förändrade arbetsuppgifter. I debatten har det sagts många vackra ord om rehabilitering men utan koppling till vad som sker ute på arbetsplatserna. Den som är sjuk i dag möter ökade krav men ser inte till någon rehabilitering. De initiativ som tagits för bred samverkan mellan myndigheter för rehabilitering ger ännu inte resultat. En kommun eller ett landsting har så många anställda med så skiftande arbetsuppgifter att det måste vara möjligt att hitta andra arbetsuppgifter. Så många som varannan deltagare i undersökningen (44 procent) upplever dock att det inte erbjuds tillräckligt med stöd till långtidssjuka. På en direkt fråga upplever drygt var tredje (37 procent) att arbetsgivarens attityd till långtidssjuka har hårdnat de senaste två åren. Vi befarar att arbetsgivare i en begynnande lågkonjunktur först vill bli av med dem som är sjukskrivna. Om många arbetsgivare nu intagit en skarpare attityd mot anställda som är sjuka så bleknar det i relation i jämförelse med vad som hänt med Försäkringskassan. Nära dubbelt så många som anser att arbetsgivaren har blivit hårdare har märkt motsvarande försämring från Försäkringskassan. Tre av fyra i vår undersökning (75 procent) upplever att Försäkringskassans attityd till långtidssjuka har hårdnat de senaste två åren. För att summera. Många av de långtidssjuka inom välfärdsyrkena har en ohälsa som kan kopplas till jobbet. De anställda upplever att stödet för att långtidssjuka ska kunna komma tillbaka i jobb har blivit sämre. Attityden från arbetsgivaren men framför allt Försäkringskassan har blivit tuffare de senaste åren. Resultatet är att allt fler långtidssjukskrivna förlorar sitt jobb. Detta är ett klockrent recept för ökad utslagning från arbetsmarknaden. Det är inte en värdig behandling av människor som lagt många av sina bästa år på att ge andra en trygg välfärd. I stället för att se människors möjligheter att bidra och ge dem stöd för att de ska kunna göra det pågår nu en ganska brutal bortsortering av människor som inte är önskvärda. Självkänslan hos en långtidssjuk som förlorar sitt arbete körs i botten. Hur ska den långtidssjuke som förlorar sitt arbete ha en chans att kunna få ett nytt jobb på arbetsmarknaden? Jag har personligen varnat socialförsäkringsminister Cristina Husmark Pehrsson (m) för effekterna för de sjuka av den väg som regeringen slagit in på. Riksdagsbesluten från i somras med försämringar i sjukförsäkringen har ännu inte fått fullt genomslag. Men enligt min uppfattning beror en stor del av de hårdare åtgärderna mot sjuka på att ansvariga ute på fältet följer de signaler man får uppifrån. Domen kommer att bli skarp mot de beslutsfattare som bär ansvar för denna ökade hårdhet mot människor som har det svårt. Resultatet av vår undersökning visar på en förtroendekris mot behandlingen av långtidssjuka. Kommunal vill nu medverka i öppen och konstruktiv diskussion om hur vi kan återskapa en arbetsmiljö, sjukförsäkring och rehabilitering som fungerar. Vi behöver skapa arbetsplatser som människor inte blir sjuka av. Varför är det så tyst om att många jobb, inte minst inom vård och omsorg, fortfarande sliter ut de anställda? Vi behöver konstruktiva åtgärder för att den som varit sjuk länge ska komma tillbaka. Hur kan vi acceptera en politik som går ut på att driva bort sjuka från jobbet i stället för att göra det möjligt för dem att komma tillbaka? Samhället måste skapa system för utbildning och omställning till andra arbetsuppgifter för dem som behöver det. Arbetsförmedlingen måste få ökade resurser för att klara sitt uppdrag. Vi kräver en effektiv samverkan mellan arbetsgivare, fack, Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen. Vi behöver arbetsgivare och en försäkringskassa som ger människor möjligheter i stället för att pressa bort dem från jobbet och ge dem sänkt ersättning. Vem tror att utslagningen från arbetsmarknaden minskar och fler kommer i arbete om man tar jobbet ifrån de långtidssjuka? Vi behöver en rättsäkerhet för den som är sjuk. Den som är sjuk har också rättigheter. Många sjukskrivna upplever att beslut om deras framtid, av myndigheter och arbetsgivare, fattas över deras huvuden utan att de har någon verklig möjlighet att påverka. Vi behöver skapa ett arbetsliv där även den som blivit sliten av hårt arbete är välkommen. Vårt samhälle blir fattigare om många människor hindras från att bidra efter förmåga. Äldre arbetstagares kompetens måste tas till vara och inte kastas bort. Den som är äldre kanske inte klarar lika tunga arbetsuppgifter som tidigare men har erfarenheter och kompetens som bör föras vidare till de unga som nyanställs. Vi behöver välfärdsjobb som kan rekrytera unga människor. Välfärdens verksamheter står inför stora rekryteringsbehov. Om vi ska lyckas anställa så många unga människor som krävs måste välfärdsjobben erbjuda goda arbetsvillkor. Välfärdssektorn måste visa att man tar väl hand om de anställda man har för att kunna rekrytera tillräckligt många framöver. Kort sagt. Vi måste få ett stopp på utslagningen från arbetslivet. I stället måste vi skapa ett inkluderande arbetsliv där alla människor kan bidra. Det behövs en rimlig balans mellan de rättigheter, krav och skyldigheter som riktas mot den sjuke, arbetsgivaren och samhället. Ylva Thörn


En kunglig, ruskig mil

Summary: I skottarnas huvudstad Edinburgh vimlar det av häxor och elände i gränderna. Ju värre desto bättre, tänker pubägare och guider. Följ med på en vandring längs The Royal Mile.

The Royal Mile - den kungliga milen - kallas de sex gatstumpar som tillsammans leder från Slottet i Edinburgh ner till Palatset och ska utgöra en skotsk mil, 1.807 meter. Som uppförsbacke är The Royal Mile som gjord för att kompensera en skotsk hotellfrukost på gröt, ägg, haggis, blodkorv, bönor, svamp, flingor, te och marmelad. Som nedförslut erbjuder The Royal Mile med sina gatstenar en av världens mest sympatiska turistpromenader. Edinburgh har varit skottarnas huvudstad sedan 1437 och har fortfarande alla tecken på en huvudstad, även om mycket annat skötts från London sedan några sekler tillbaka. Högst upp på bergets topp ligger slottet - the Castle, uttalas Kassel, inte Kaaasel. Det är stort, ståtligt och blickar ner över en stadsbebyggelse av trånga gränder, mörka gårdar och sägner från svunna tider. Där i en port vid The Royal Mile kan man ansluta sig till en fuktig, mörk och prisbelönt vandring under husen i den smala, täckta gränden Marys Kings Close. I hundratals år rann skulor, avföring, kemikalier från garvare och blod från slaktare nedför de smala gränderna till en sjö som sedermera fylldes igen och blev stadens mest grönskande park. Knappt har man sedan förenat sig med en litterärt inriktad pubwalk på bar- och shoppingstråket Grassmarket förrän man stöter ihop med en häxa i ett prång. Otaliga skådespelare och andra begåvningar försörjer sig som underhållande guider. Vid sidan av litterär verksamhet verkar mord, rån och våldtäkt vara de säkraste genvägarna till turistisk ryktbarhet i Edinburgh. Man tar en pint på Maggie Richardsons pub och läser på menyn att Maggie övergavs av sin man, fick barn med en annan, dränkte barnet, blev upptäckt och hängd. Så får man en pub uppkallad efter sig i Edinburgh. Alldeles nedanför slottet vid The Royal Mile finns Scotch Whisky Experience, där man för en kostnad av 100-300 kronor får följa den ädla drycken från ax till pava och smutta på en hutt som avslutning. Tindrande whiskykännare står på kö. Andra nöjer sig med Veckans whisky för tre pund glaset. Eller haggis med rotmos och whiskysås. Vidare i vimlet nedför The Royal Mile når man St. Giles Cathedral och rader av butiker som saluför kiltar, plädar, sjalar, hattar och mössor i de skotska mönstren. I ett prång vid East Entry hittar man med viss tur den trivsamt trånga puben Jolly Judge. The Royal Mile korsar genomfartsgatan North Bridge där bussarna passerar. Några kvarter till höger har man ett stort kirurgmuseum - efterfrågan på nyss nedgrävda lik var en gång omättlig. På the Bagpipes Galore, verkstad och butik vid The Royal Mile kan man köpa sig en egen säckpipa från cirka sju tusen kronor och uppåt. På Childrens museum blir man stående i begrundan inför detaljrika gamla dockskåp och stora modelltåg. I ombonat murriga Tolbooth Tavern från 1820 kan man sedan ta en ale hos några vänliga damer bakom kranarna. Eller kaffe och fudge - marsipanartad kola med whiskysmak bland annat - i The Fudge House, ett hemkolakokeri på samma sida. The Royal Mile slutar vid Hollyrood House Palace, kungliga palatset med Queens Gallery där drottning Elizabeth dubbar riddare en gång om året. Vill man sedan äta något annat skotskt än haggis så ska man ta in ett väl sammansatt skaldjursfat på Café Royal, ett gnistrande kristallpalats med eget spöke och angränsande pub där ett kompakt myller av stadens chicaste professionals övergår till vin när de släckt törsten med ale. Resa dit: Ryanair flyger fyra dagar Resa dit: Ryanair flyger fyra dagar i veckan, kampanjpris för närvarande från 1 krona per sträcka. Sterling flyger två gånger i veckan, 599 kronor enkel. Buss från flygplatsen tar cirka 25 minuter och stannar på gatan The Mound som gränsar till järnvägsstationen mitt i city. Bussfärden kostar 3 pund enkel, 5 pund tur och retur. Bo: Hostels från 80 kronor natten, sök på hostelworld.com/edinburgh eller hostels.com/edinburgh. Bed & breakfast från 400 kronor per person, sök på scottishaccomodationindex.com/edinburgh. Hotell nära flygbussen exempelvis Royal British Hotel eller Old Waverley Hotel. Stadsbuss kostar 1 pund per resa. Dagskort kostar 2,5 pund. Klimatpåverkan: Kalkylatorn på dn.se/kollaresan visar att en flygresa Stockholm–Edinburgh t/r orsakar utsläpp av 0,3 ton koldioxid som kostar 32 kr att kompensera. DN Resor kompenserar för alla sina flygutsläpp.


Konstrecension: Mary Ellen Mark

Summary: Mary Ellen Marks fotografier av funktionshindrade barn på Island utstrålar värdighet och värme. DN:s Maria Lantz ser en märkvärdig utställning som får henne att gråta – av glädje.

Mary Ellen Mark utsågs nyligen till den mest inflytelserika kvinnliga fotografen genom tiderna av en prestigefylld amerikansk fototidskrift. Nu visar hon en ny serie bilder på Nordiska museet. Utställningen ”Underbarn” är en berättelse om svårt funktionshindrade barn och deras vårdare på Island. Mary Ellen Marks fotografiska stil, med rötter i amerikansk och fransk 30-talsrealism, var tongivande inom den internationella konstfotografin fram till mitten av 1980-talet. Som lärare och konstnär har Mary Ellen Mark alltid framhållit ett slags fotografisk moral, ett konstnärligt imperativ som kan beskrivas med orden empati med den utsatta människan. Hennes dokumentära bildserier från indiska bordeller, Moder Teresas välgörenhetsinrättningar och om hemlösa i Seattle är klassiker, men mest känd är hon kanske för serien ”Twins”, fotografier på tvillingar i USA där likheter och olikheter hos tvillingparen framträder på ett ömsint och lätt surrealistiskt vis. Men den empatiska ambitionen är inte alltid helt enkel att förhålla sig till med kameran som redskap. Skillnaden mellan att visa respekt och att utnyttja sitt motiv är ofta hårfin, särskilt när maktförhållandet mellan fotograf och objekt är stort. Med den postkoloniala kritiken under senare år har fotografer som Mary Ellen Mark ofta fått utstå omläsningar och berättigad kritik, så det är inte utan vånda som jag närmar mig ”Underbarn”. Jag är rädd att utställningen skall förmedla obehagliga känslor av voyeurism. Lyckligtvis kommer mina farhågor helt på skam. Island, som åtminstone till alldeles nyligen var ett rikt land, ger förstklassig vård åt sina mest utsatta. Mary Ellen Marks svartvita bilder, traditionellt kopierade och rika på mjuka gråtoner, pekar därför inte på någon brist i vården. I stället berättar bilderna om känslosamma relationer mellan barnen, och mellan barn och personal. De hudnära fotografierna ackompanjeras av dokumentärfilmen om Alexander och hans familj. Filmen, gjord av Mark och hennes make Martin Bell, lägger till en del men det är fotografierna och de korta texterna som berör. På ett ställe förklarar Mark att hon inte vill framställa barnens liv som enkelt och bekymmersfritt, men att miljön är upplyftande eftersom alla är så fyllda av kärlek och värme. Detta är styrkan i utställningen: den handlar om livet bortom utseendefixering, konsumtion, konkurrens och statustänkande. En av vårdarna uttrycker sin lycka över att få arbeta med barnen: ”De här barnen har inte förmåga till någon ondska”, säger hon. Det är en känsla som genomsyrar fotografierna och till och med får mina tårar att trilla. Inte av kletig sentimentalitet utan i glädje över att dessa barn har det bra. Bilden på Bragí som sover och Sandra som kramar sin kompis Kristján river murar av fördomar och försvar, och utgör en direkt koppling till frågor om värdighet och omsorg. Ytterst handlar det om vad vi skall ha vårt samhälle till och vad det innebär att vara människa. Det är märkvärdigt. Konst ”Underbarn” Mary Ellen Mark Nordiska museet visas tom 8/2 -09


Nästa match går mot GI

Summary: Paolo Robertos fastrar i Italien var länge övertygade om att han inte kunde laga mat. I fjol gav han ut en kokbok och på tisdag är det premiär för hans matprogram "Primo Paolo", och fastrarna börjar så sakteliga tänka om.

Paolo Robertos kök är varmt och fullt av barn, böcker och pussar. Den före detta proffsboxaren, politikern, skådespelaren och programledaren, som står vid spisen, lade i fjol ytterligare en titel till de övriga: Kokboksförfattare. Lite otippat kanske. Eller nej, förresten. Nu är det 2008 och varenda kändis med självaktning ska ge ut en egen kokbok. Paolo Robertos var en i mängden. Först. Sedan hände något. Det började pratas, försäljningen som hade stått och stampat tog plötsligt fart. Fler och fler hittade till Paolo och hans italienska fastrar som är huvudpersoner i boken, där mustiga recept blandas med minst lika mustiga släkthistorier. Nu ska boken också bli matlagningsprogram. På tisdag är det premiär för "Primo Paolo" i TV 4 plus, där tittarna får se Paolos fastrar i verkligheten när han lagar mat med dem, blir utskälld och mjölkar bufflar i Maddaloni i södra Italien. Nu är det väl så att det inte bara var fördomsfulla svenskar som tvivlade på Paolos kunskaper i köket. Fastrarna tvivlade också, i allra högsta grad. Länge var de helt övertygade om att det var Paolos fru Lena som stod för all matlagning. - Men nu har jag nog faktiskt kvalat in som "tjock faster", säger Paolo, bjuder på kaffe med anissprit i och förklarar att "faster" inte är något som nödvändigtvis har med släktskap att göra, utan att det snarare verkar vara ett slags hederstitel. - De talar på samma sätt till mig nu som till varandra. Men jag är definitivt fortfarande bara i kvalserien, som en av de sämsta fastrarna, långt ifrån Champions league, förklarar han samtidigt som han ser rätt stolt ut. Historien började när Paolos son Enzo var nyfödd. Paolo ville bevara familjens alla historier åt honom och satte sig och skrev ner dem. - Ett barn utan historia är som ett träd utan rötter, man faller omkull, säger Paolo. Men jag blev så hungrig när jag skrev, och då insåg jag att det riktigt allvarliga, det är ju om jag glömmer hur man lagar mat. Och så kom "Mina fastrars mat" (Albert Bonniers förlag) till. Att fastrarna skulle stå i centrum var självklart. - De har haft stort inflytande på mitt liv och min värdegrund, säger Paolo. De har ju lagat mat sedan de var åtta år, och har 400 års erfarenhet i ryggen. Ända sedan tomaterna kom till Europa har de lagat mat på samma sätt. De vet hur man behandlar råvarorna för att få ut den mesta smaken, konserver och halvfabrikat existerar inte i deras värld. Och med maten kommer familjesammanhållningen. Pasta är en självklar grundpelare i det napolitanska köket, liksom i många andra italienska kök. Men hur får Paolo Roberto, som också jobbar mycket som föreläsare inom kropp och hälsa, ihop det med alla GI-rön och den pågående anti-kolhydrattrenden? Han har sin åsikt klar. - Alla GI-profeter kan högaktningsfullt dra åt helvete, de har fuckat upp svenskarnas uppfattning om mat! Livet blir värdelöst om man inte får äta pasta. Och för övrigt är hjärnan en av kroppens största konsumenter av kolhydrater, så man blir smal men dum i huvudet. Helvetet - och då ska man komma ihåg att mitt katolska helvete är mycket värre än ert - är en plats där man får leva i tusen år bara på quinoa! Sen övergår han raskt till att laga mat. Pasta naturligtvis. - Tomaterna kan vara ett problem här i Sverige, men körsbärstomater är bra. De innehåller mycket lycopen som är nyttigt och gör att de smakar så bra. Så det här är rena hälsomaten. Och trots att det är flera hundra mil från Paolos stojiga kök mitt i Stockholm till fastrarnas italienska bakgård från 600-talet känns det som om de sitter och gnabbas alldeles intill.


”Regeringen drar ned på vägar och järnvägar”

Summary: Miljöpartiet underkänner regeringens satsning på infrastruktur: Investeringarna i vägar och järnvägar minskar från 22 miljarder kronor till mindre än 15 miljarder årligen. Regeringens så kallade storsatsning i infrastrukturpropositionen på transportsektorn för att klara klimatmålen kommer att bli en grym besvikelse. Vad regeringen i själva verket föreslår är en successiv neddragning av väg- och järnvägsinvesteringarna från dagens 20–22 miljarder kronor per år till under 15 miljarder vid mitten 2010-talet. Och eftersom regeringen vill satsa mer än tidigare på nya vägprojekt måste ambitionerna för järnvägstrafiken skäras ner dramatiskt. Det skriver miljöpartiets språkrör Peter Eriksson och Lennart Olsen, medlem av partistyrelsen och före detta sakkunnig på finansdepartementet.

Sveriges transportinfrastruktur är i dag eftersatt, framför allt på järnvägssidan. Glädjen över att person- och godstransporter på järnväg ökar starkt grumlas av att många tåg blir försenade och att banutrymmet inte räcker till för ökad trafik. Något som är nödvändigt för att klara klimatmålen genom överflyttning av väg- och flygtrafik till spår. Många hade hoppats att regeringen i sin nya infrastrukturproposition skulle ta krafttag för att klara klimatmålen och för fungerande transporter i hela landet. Regeringen har själva bidragit till uppskruvade förväntningar genom att tala om storsatsningar. Tyvärr blir många nu grymt besvikna. Vad regeringen i själva verket föreslår är en successiv neddragning av väg- och järnvägsinvesteringarna från dagens 20–22 miljarder kronor årligen till under 15 miljarder per år vid mitten av 2010-talet! Det är verkligen att gå baklänges in i framtiden.Dagens historiskt höga infrastruktursatsningar är i huvudsak en följd av tidigare beslut under det rödgröna samarbetet. Då beslöt riksdagen att tidigarelägga viktiga projekt som till exempel dubbelspår och ny väg mellan Göteborg och Trollhättan och Citybanan i Stockholm. Dessa lånefinansieras liksom den tidigare beslutade Botniabanan. Regeringen föreslår nu en ram på 217 miljarder kronor under tolvårsperioden 2010–21 till något man kallar ”utveckling av transportsystemet för framtidens resor och transporter” . Det kan kanske låta mycket, men för att se hur mycket faktiska väg- och järnvägsinvesteringar det innebär måste man först dra bort ett antal andra poster som ingår i ramen. Dit hör bland annat sektorsuppgifter, bidrag till icke statliga flygplatser samt räntor och amorteringar. Då återstår ungefär 177 miljarder kronor i rena investeringar i järnvägar samt statliga och regionala vägar. Dessa 177 miljarder i anslagsfinansierade investeringar blir i genomsnitt knappt 15 miljarder kronor per år under tolvårsperioden. Tillsammans med dagens avklingande lånefinansierade satsningar kommer den totala investeringsvolymen att successivt sjunka kraftigt. Detta kan, enligt vår mening, definitivt inte kallas någon offensiv satsning på transportinfrastrukturen. När ramarna går ut till trafikverken och regionala intressenter för en detaljerad åtgärdsplanering kommer man att bli oerhört besviken över hur litet som kommer att rymmas i planerna! Eftersom regeringen vill satsa mer än tidigare på nya vägprojekt kommer en dramatisk nedskärning av ambitionen när det gäller järnväg att bli nödvändig. Strategiskt viktiga järnvägsprojekt som Västlänken i Göteborg, Ostlänken och Norrbotniabanan kommer troligen inte ens att kunna påbörjas under planeringsperioden. Fyrspårsutbyggnaden på Mälarbanan Tomteboda–Kalhäll och hamnbanan i Göteborg hinner möjligen påbörjas men knappast avslutas. Om kommande höghastighetsbanor ger regeringen inget besked, bara att de skall utredas vidare. Många regionalt viktiga projekt som Simrishamnsbanan, Dalabanan, nya resecentra och kombiterminaler kommer säkert också att få stryka på foten och nedprioriteras. Lika oroande som de låga nivåerna är att regeringen nu för första gången föreslår en gemensam planeringsram för vägar och järnvägar. Meningen är att väg- och järnvägsprojekt skall konkurrera inom ramen med hjälp av så kallade samhällsekonomiska kalkyler. Problemet är bara att dessa kalkyler i hög grad måste ifrågasättas, eftersom de bygger på uppskattningar av framtida drivmedelspriser och klimatrelaterade skatter som i dag ter sig helt irrelevanta. Regeringen planerar för morgondagens infrastruktur med hjälp av gårdagens syn på och styrmedel för klimatutmaningen. Som kontrast till regeringens icke-politik föreslår vi från miljöpartiet en offensiv satsning på framför allt spårutbyggnad för att kunna nå upp till klimatberedningens enhälliga förslag på infrastrukturområdet. Den innefattar bland annat att de ovan nämnda projekten i huvudsak skall kunna färdigställas till 2021. Vi anser också riksdagen snarast skall ange en principinriktning att höghastighetsjärnvägarna Götalandsbanan och Europabanan skall byggas så fort det är planerings- och genomförandemässigt möjligt. De är nödvändiga för att förstärka spårkapaciteten mellan Sveriges storstadsområden och för förbindelserna till kontinenten. Banorna bör, enligt vår mening, kunna finansieras och genomföras i särskild ordning i samverkan mellan staten, regionala och kanske också privata intressenter. I miljöpartiets förslag till spårutbyggnad ingår också ett nytt statsbidrag till byggande av spårvägar i större städer på 20 miljarder kronor fram till 2021. Det finns i dag ett mycket stort intresse över alla partigränser i en lång rad städer för sådana investeringar, men det har hittills hindrats av oklara signaler och bristande stöd från statsmakterna. Vi vill också att det nuvarande bidraget till den rullande materielen skall vara kvar. Regeringen väljer tvärtom att avskaffa anslaget. Minst lika viktiga som nyinvesteringarna är banunderhållet. Regeringen föreslår här i stort sett en förlängning av dagens helt otillräckliga nivåer på underhållet. Enligt Banverket kommer det att innebära en fortsatt kapitalförstöring och permanenta nedsättningar av hastighet och bärighet. Nu kommer det rapporter snart sagt varje vecka om brister i underhållet, senast häromdagen fick 600 personer sitta fyra timmar mellan Malmö och Lund på grund av en nedriven kontaktledning. Vi föreslår från miljöpartiet en kraftig ökning av banunderhållet. Peter Eriksson Lennart Olsen


Summary: Miljöpartiet underkänner regeringens satsning på infrastruktur: Investeringarna i vägar och järnvägar minskar från 22 miljarder kronor till mindre än 15 miljarder årligen.Regeringens så kallade storsatsning i infrastrukturpropositionen på transportsektorn för att klara klimatmålen kommer att bli en grym besvikelse. Vad regeringen i själva verket föreslår är en successiv neddragning av väg- och järnvägsinvesteringarna från dagens 20–22 miljarder kronor per år till under 15 miljarder vid mitten 2010-talet. Och eftersom regeringen vill satsa mer än tidigare på nya vägprojekt måste ambitionerna för järnvägstrafiken skäras ner dramatiskt. Det skriver miljöpartiets språkrör Peter Eriksson och Lennart Olsen, medlem av partistyrelsen och före detta sakkunnig på finansdepartementet.

Sveriges transportinfrastruktur är i dag eftersatt, framför allt på järnvägssidan. Glädjen över att person- och godstransporter på järnväg ökar starkt grumlas av att många tåg blir försenade och att banutrymmet inte räcker till för ökad trafik. Något som är nödvändigt för att klara klimatmålen genom överflyttning av väg- och flygtrafik till spår. Många hade hoppats att regeringen i sin nya infrastrukturproposition skulle ta krafttag för att klara klimatmålen och för fungerande transporter i hela landet. Regeringen har själva bidragit till uppskruvade förväntningar genom att tala om storsatsningar. Tyvärr blir många nu grymt besvikna. Vad regeringen i själva verket föreslår är en successiv neddragning av väg- och järnvägsinvesteringarna från dagens 20–22 miljarder kronor årligen till under 15 miljarder per år vid mitten av 2010-talet! Det är verkligen att gå baklänges in i framtiden. Dagens historiskt höga infrastruktursatsningar är i huvudsak en följd av tidigare beslut under det rödgröna samarbetet. Då beslöt riksdagen att tidigarelägga viktiga projekt som till exempel dubbelspår och ny väg mellan Göteborg och Trollhättan och Citybanan i Stockholm. Dessa lånefinansieras liksom den tidigare beslutade Botniabanan. Regeringen föreslår nu en ram på 217 miljarder kronor under tolvårsperioden 2010–21 till något man kallar ”utveckling av transportsystemet för framtidens resor och transporter”. Det kan kanske låta mycket, men för att se hur mycket faktiska väg- och järnvägsinvesteringar det innebär måste man först dra bort ett antal andra poster som ingår i ramen. Dit hör bland annat sektorsuppgifter, bidrag till icke statliga flygplatser samt räntor och amorteringar. Då återstår ungefär 177 miljarder kronor i rena investeringar i järnvägar samt statliga och regionala vägar. Dessa 177 miljarder i anslagsfinansierade investeringar blir i genomsnitt knappt 15 miljarder kronor per år under tolvårsperioden. Tillsammans med dagens avklingande lånefinansierade satsningar kommer den totala investeringsvolymen att successivt sjunka kraftigt. Detta kan, enligt vår mening, definitivt inte kallas någon offensiv satsning på transportinfrastrukturen. När ramarna går ut till trafikverken och regionala intressenter för en detaljerad åtgärdsplanering kommer man att bli oerhört besviken över hur litet som kommer att rymmas i planerna! Eftersom regeringen vill satsa mer än tidigare på nya vägprojekt kommer en dramatisk nedskärning av ambitionen när det gäller järnväg att bli nödvändig. Strategiskt viktiga järnvägsprojekt som Västlänken i Göteborg, Ostlänken och Norrbotniabanan kommer troligen inte ens att kunna påbörjas under planeringsperioden. Fyrspårsutbyggnaden på Mälarbanan Tomteboda–Kalhäll och hamnbanan i Göteborg hinner möjligen påbörjas men knappast avslutas. Om kommande höghastighetsbanor ger regeringen inget besked, bara att de skall utredas vidare. Många regionalt viktiga projekt som Simrishamnsbanan, Dalabanan, nya resecentra och kombiterminaler kommer säkert också att få stryka på foten och nedprioriteras. Lika oroande som de låga nivåerna är att regeringen nu för första gången föreslår en gemensam planeringsram för vägar och järnvägar. Meningen är att väg- och järnvägsprojekt skall konkurrera inom ramen med hjälp av så kallade samhällsekonomiska kalkyler. Problemet är bara att dessa kalkyler i hög grad måste ifrågasättas, eftersom de bygger på uppskattningar av framtida drivmedelspriser och klimatrelaterade skatter som i dag ter sig helt irrelevanta. Regeringen planerar för morgondagens infrastruktur med hjälp av gårdagens syn på och styrmedel för klimatutmaningen. Som kontrast till regeringens icke-politik föreslår vi från miljöpartiet en offensiv satsning på framför allt spårutbyggnad för att kunna nå upp till klimatberedningens enhälliga förslag på infrastrukturområdet. Den innefattar bland annat att de ovan nämnda projekten i huvudsak skall kunna färdigställas till 2021. Vi anser också riksdagen snarast skall ange en principinriktning att höghastighetsjärnvägarna Götalandsbanan och Europabanan skall byggas så fort det är planerings- och genomförandemässigt möjligt. De är nödvändiga för att förstärka spårkapaciteten mellan Sveriges storstadsområden och för förbindelserna till kontinenten. Banorna bör, enligt vår mening, kunna finansieras och genomföras i särskild ordning i samverkan mellan staten, regionala och kanske också privata intressenter. I miljöpartiets förslag till spårutbyggnad ingår också ett nytt statsbidrag till byggande av spårvägar i större städer på 20 miljarder kronor fram till 2021. Det finns i dag ett mycket stort intresse över alla partigränser i en lång rad städer för sådana investeringar, men det har hittills hindrats av oklara signaler och bristande stöd från statsmakterna. Vi vill också att det nuvarande bidraget till den rullande materielen skall vara kvar. Regeringen väljer tvärtom att avskaffa anslaget. Minst lika viktiga som nyinvesteringarna är banunderhållet. Regeringen föreslår här i stort sett en förlängning av dagens helt otillräckliga nivåer på underhållet. Enligt Banverket kommer det att innebära en fortsatt kapitalförstöring och permanenta nedsättningar av hastighet och bärighet. Nu kommer det rapporter snart sagt varje vecka om brister i underhållet, senast häromdagen fick 600 personer sitta fyra timmar mellan Malmö och Lund på grund av en nedriven kontaktledning. Vi föreslår från miljöpartiet en kraftig ökning av banunderhållet. Peter Eriksson Lennart Olsen


"Regeringen drar ner på vägar och järnvägar"

Summary: Miljöpartiet underkänner regeringens satsning på infrastruktur: Investeringarna på vägar och järnvägar minskar från 22 miljarder kronor till mindre än 15 miljarder årligen. Regeringens så kallade storsatsning i infrastrukturpropositionen på transportsektorn för att klara klimatmålen kommer att bli en grym besvikelse. Vad regeringen i själva verket föreslår är en successiv neddragning av väg- och järnvägsinvesteringarna från dagens 20 till 22 miljarder kronor per år till under 15 miljarder vid mitten 2010-talet. Och eftersom regeringen vill satsa mer än tidigare på nya vägprojekt måste ambitionerna för järnvägstrafiken skäras ner dramatiskt. Det skriver miljöpartiets språkrör Peter Eriksson och Lennart Olsen, medlem av partistyrelsen och före detta sakkunnig på finansdepartementet.

Sveriges transportinfrastruktur är idag eftersatt, framför allt på järnvägssidan. Glädjen över att person- och godstransporter på järnväg ökar starkt grumlas av att många tåg blir försenade och att banutrymmet inte räcker till för ökad trafik. Något som är nödvändigt för att klara klimatmålen genom överflyttning av väg- och flygtrafik till spår. Många hade hoppats att regeringen i sin nya infrastrukturproposition skulle ta krafttag för att klara klimatmålen och för fungerande transporter i hela landet. Regeringen har själva bidragit till uppskruvade förväntningar genom att tala om storsatsningar. Tyvärr blir många nu grymt besvikna. Vad regeringen i själva verket föreslår är en successiv neddragning av väg- och järnvägsinvesteringarna från dagens 20-22 miljarder kronor årligen till under 15 miljarder per år vid mitten av 2010-talet! Det är verkligen att gå baklänges in i framtiden. Dagens historiskt höga infrastruktursatsningar är i huvudsak en följd av tidigare beslut under det rödgröna samarbetet. Då beslöt riksdagen att tidigarelägga viktiga projekt som till exempel dubbelspår och ny väg mellan Göteborg och Trollhättan och Citybanan i Stockholm. Dessa lånefinansieras liksom den tidigare beslutade Botniabanan. Regeringen föreslår nu en ram på 217 miljarder kronor under tolvårsperioden 2010-21 till något man kallar "utveckling av transportsystemet för framtidens resor och transporter". Det kan kanske låta mycket, men för att se hur mycket faktiska väg- och järnvägsinvesteringar det innebär måste man först dra bort ett antal andra poster som ingår i ramen. Dit hör bland annat sektorsuppgifter, bidrag till icke statliga flygplatser samt räntor och amorteringar. Då återstår ungefär 177 miljarder kronor i rena investeringar i järnvägar samt statliga och regionala vägar. Dessa 177 miljarder i anslagsfinansierade investeringar blir i genomsnitt knappt 15 miljarder kronor per år under tolvårsperioden. Tillsammans med dagens avklingande lånefinansierade satsningar kommer den totala investeringsvolymen att successivt sjunka kraftigt. Detta kan, enligt vår mening, definitivt inte kallas någon offensiv satsning på transportinfrastrukturen. När ramarna går ut till trafikverken och regionala intressenter för en detaljerad åtgärdsplanering kommer man att bli oerhört besvikna över hur litet som kommer att rymmas i planerna! Eftersom regeringen vill satsa mer än tidigare på nya vägprojekt kommer en dramatisk nedskärning av ambitionen när det gäller järnväg att bli nödvändig. Strategiskt viktiga järnvägsprojekt som Västlänken i Göteborg, Ostlänken och Norrbotniabanan kommer troligen inte ens att kunna påbörjas under planeringsperioden. Fyrspårsutbyggnaden på Mälarbanan Tomteboda-Kalhäll och hamnbanan i Göteborg hinner möjligen påbörjas men knappast avslutas. Om kommande höghastighetsbanor ger regeringen inget besked, bara att de skall utredas vidare. Många regionalt viktiga projekt som Simrishamnsbanan, Dalabanan, nya resecentra och kombiterminaler kommer säkert också att få stryka på foten och nedprioriteras. Lika oroande som de låga nivåerna är att regeringen nu för första gången föreslår en gemensam planeringsram för vägar och järnvägar. Meningen är att väg- och järnvägsprojekt skall konkurrera inom ramen med hjälp av så kallade samhällsekonomiska kalkyler. Problemet är bara att dessa kalkyler i hög grad måste ifrågasättas, eftersom de bygger på uppskattningar av framtida drivmedelspriser och klimatrelaterade skatter som idag ter sig helt irrelevanta. Regeringen planerar för morgondagens infrastruktur med hjälp av gårdagens syn på och styrmedel för klimatutmaningen. Som kontrast till regeringens icke-politik föreslår vi från miljöpartiet en offensiv satsning på framför allt spårutbyggnad för att kunna nå upp till klimatberedningens enhälliga förslag på infrastrukturområdet. Den innefattar bland annat att de ovan nämnda projekten i huvudsak skall kunna färdigställas till 2021. Vi anser också riksdagen snarast skall ange en principinriktning att höghastighetsjärnvägarna Götalandsbanan och Europabanan skall byggas så fort det är planerings- och genomförandemässigt möjligt. De är nödvändiga för att förstärka spårkapaciteten mellan Sveriges storstadsområden och för förbindelserna till kontinenten. Banorna bör enligt vår mening kunna finansieras och genomföras i särskild ordning i samverkan mellan staten, regionala och kanske också privata intressenter. I miljöpartiets förslag till spårutbyggnad ingår också ett nytt statsbidrag till byggande av spårvägar i större städer på 20 miljarder kronor fram till 2021. Det finns idag ett mycket stort intresse över alla partigränser i en lång rad städer för sådana investeringar, men det har hittills hindrats av oklara signaler och bristande stöd från statsmakterna. Vi vill också att det nuvarande bidraget till den rullande materielen skall vara kvar. Regeringen väljer tvärtom att avskaffa anslaget. Minst lika viktiga som nyinvesteringarna är banunderhållet. Regeringen föreslår här i stort sett en förlängning av dagens helt otillräckliga nivåer på underhållet. Enligt Banverket kommer det att innebära en fortsatt kapitalförstöring och permanenta nedsättningar av hastighet och bärighet. Nu kommer det rapporter snart sagt varje vecka om brister i underhållet, senast häromdagen fick 600 personer sitta fyra timmar mellan Malmö och Lund på grund av en nedriven kontaktledning. Vi föreslår från Miljöpartiet en kraftig ökning av banunderhållet. Peter Eriksson Lennart Olsen


Filmrecension: ”Bonjour Sagan”

Summary: Känsla för stil och sorg. Filmen om det litterära underbarnet och jetsetkvinnan Françoise Sagan har charm utan att vara inställsam och stil utan att vara ytlig.

Redan som brådmogen tonåring visste Françoise Sagan märkligt nog lika mycket om sorg och smärta som om stil och nöjen. Inte konstigt att hennes tunna debutbok ”Bonjour tristesse” från 1954 blev ett litterärt måste för en röksugen och desillusionerad efterkrigsgeneration. ”Denna nya känsla som förföljer mig med sin bitterhet och sin sötma nämner jag endast med tvekan vid det vackra, allvarliga namnet sorg.” Den där stiliga inledningsmeningen i ”Bonjour tristesse” ser ut att vara inristad i anletsdragen hos Sylvie Testud. Hon spelar Françoise Sagan i Diane Kurys film om det litterära underbarnet som kom att leva ett lika glamoröst som destruktivt liv. Porträttlik är bara förnamnet, men det är knappast det mest imponerande med ”Bonjour Sagan”. Det franska kulturlivets självförbrännande kvinnor låter sig ofta porträtteras med utseendemässig precision, som till exempel Jeanne Moreau som Marguerite Duras i ”Cet amour-là”. Nej, det fina med ”Bonjour Sagan” – till skillnad från den vulgära och beräknande Piaffilmen ”La vie en rose” – är att den aldrig blir inställsam. Sylvie Testud gör ett hästjobb med att gestalta den krångliga, komplicerade Sagan, och tar god hjälp av sitt kantiga utseende och närmaste provocerande omålad look. Hon som hela sitt liv fick dras med den store François Mauriacs hånfulla epitet ”ett charmigt litet monster”. Hon som älskades av hela Frankrike för sina elegant borgerliga och samtidigt utmanande kärleksskildringar. Hon som samtidigt uppenbarligen brottades med känslan av att hur mycket hon än hade var det alltid för lite: för lite kärlek, för lite närhet, för lite pengar (nåja, hon spenderade förmögenheter på sällskapsliv, spel och alla slags droger), för lite tid. Allt det där tjusiga och mondäna med festglada, stilfulla människor i snygga kläder och i snabba bilar präglar förstås filmen visuellt, men också skuggorna, desperationen och bakruset. Sagans entourage, gänget som hängde med henne och levde på henne genom livet, är också rollbesatt med suverän fingertoppskänsla. Från vännerna och de två makarna (som hon skilde sig från) och älskarinnan/modedesignern Peggy Roche (spelad av briljanta Jeanne Balibar) till den legendariska Gallimardförläggaren Françoise Verny. Arielle Dombasle gör ett bitchigt och ödsligt porträtt av den förfärliga kvinnliga konstnär som ”tog hand” om Sagan när hon var gammal, utblottad och allt annat än charmig. Filmen passerar ibland lite pliktskyldigt, ibland mer engagerat förbi alla de färgstarka händelser som gjorde Sagan känd och ökänd: bisexualiteten, den förödande bilolyckan som skadade henne för livet, knarket och inblandningen i den famösa, finansiella Elf-skandalen. Kapitlet barn är dock sorgligt försummat. Sagan dog ensam, i filmen vägrar hon att träffa sin son på dödsbädden. Hur det än var med den saken är det alldeles för skissartat skildrat i filmen. Man får nöja sig med en gripande formulering av den citatglada författarinnan: ”Jag känner mig som ett träd som fått en ny gren”, sagt när hon just fött sitt barn. Författarskapet är också rätt styvmoderliget behandlat, så när som på den snygga formuleringen: ”Att skriva är ett elegant sätt att gäcka sin leda.” Men Diane Kurys gör trots allt helt rätt när hon låter filmen vara just så kantig, komplicerad och fulsnygg som Sagans liv var. ”Bonjour Sagan” Drama (Sagan) Regi: Diane Kurys I rollerna: Sylvie Testud, Pierre Palmade, Jeanne Balibar, Arielle Dombasle


”Regeringen blundar för ungdomars spelmissbruk”

Summary: Dataspelsexpert kritiserar regeringen: Utredning om svensk spelpolitik missar att tiotusentals dataspelande ungdomar riskerar att dras in i vadslagning och spel om pengar.Regeringens utredare stirrar sig blinda på de skattemässiga konsekvenserna av de internetbaserade spelbolagens verksamhet. Men att tiotusentals dataspelsberoende unga nu också riskerar bli beroende av penningspel blundar man för. Regeringen vill inte ens erkänna att många dataspelande ungdomar redan har hamnat i ett beroende och behöver vård precis som drogberoende människor. Inga samhällsinstitutioner vill ta ansvar för dessa ungdomars problem, skriver Magnus Björk författare till den nya boken ”Game Over”.

Jan Nyrén, regeringens särskilde utredare i spelfrågor, fick förra sommaren uppdraget att utreda svensk spelpolitik, både när det gäller behandlingsalternativ och hur framtidens spelmarknad skall se ut, vilka regler som skall gälla och vem som skall få tillåtelse att bedriva spel. Med den utgångspunkten riskerar regeringen och Jan Nyrén att helt missa den stora problematiken, ungdomar som fastnat i dataspelande och riskerar att förlora sin identitet, sociala färdighet och inte minst utbildning. Att utredarna inte förstår eller vill erkänna den omfattande och mångfacetterade problematiken gör detta till en tickande bomb. Frågan är då vilka spel som skall utredas? Onlinecasinon har skurit guld de senaste åren och vadslagningsfirmor har varit börsraketer. Ladbrokes.com menar att de är världens största spelföretag med 2,5 miljoner registrerade kunder. Fel. Nöjesspelet World of Warcraft”, som tiotusentals ungdomar fastnar i, har enligt tillverkaren Blizzard spräckt tiomiljonersgränsen. Och framtiden spås handla ännu mer om klassiska nöjesspel som spetsas med möjlighet att slå vad och spela poker om pengar på dem. Här ställs regeringens utredning på sin spets, kan den verkligen förbise det faktum att ungdomar spelar och missbrukar nöjesspel? Det är en tidsfråga innan den gruppen utsätts för risken att även bli beroende av pengaspel! Den allmänt accepterade definitionen av beroende gäller bara spel om pengar, medan forskningen kring dataspelande är närmast obefintlig. Men problemet är allvarligt. Både förra och nuvarande regeringen har blundat för den lavinartade ökning av ungdomar som ägnar tiotals timmar varje dag och natt åt dataspel på internet, där de absorberas av så kallade MMORPG-spel som till exempel ”World of Warcraft”. Regeringen vill inte ens erkänna att dessa ungdomar har hamnat i ett beroende och behöver vård, precis som spel- och drogberoende eller sjuka människor. Det är ett allvarligt problem att regeringen inte vill erkänna och definiera dataspelberoendet eller ta ansvar för detta nya samhällsproblem. Inga resurser ges till forskning i ämnet, ungdomarna lämnas åt sitt öde. Det andra problemet är att ingen instans i samhället vill ta ansvaret för dessa ungdomars problem. Varken stat, landsting eller kommun anser att problemet är deras. Privata initiativ får träda in när familjerna riskerar att slås sönder av att ungdomar fastnar i dataspelandet och genomgår personlighetsförändringar, inte helt olika drogmissbrukares. Det tredje, framtida och minst lika allvarliga problemet, smyger sig nu på de dataspelande ungdomarna på ett minst sagt förrädiskt sätt. Framtiden spås handla om att klassiska nöjesspel spetsas med möjlighet till vadslagning, poker och penningspel som komplement till MMORPG-spelen. Hur påverkas en kille i Haninge, som spelar ett rollspel online, av att samtidigt kunna spela poker eller slå vad om pengar? Vilken typ av spelberoende blir detta, Jan Nyrén? Medan regeringens utredare stirrar sig blinda på politiska och skattemässiga konsekvenser av de internetbaserade spelbolagens verksamhet, ändrar nöjesspelen karaktär, och tiotusentals ungdomar riskerar att fastna i både dataspelsberoende och spelberoende. Så frågan är – vad gör Jan Nyrén åt det grundläggande problemet, att ungdomar fastnar i ett drogliknande dataspelande, och nu riskerar att också bli penningspelberoende? För tillfället finns i princip ingen hjälp att få. Anders Borg skriver angående spelutredningen: Dessutom måste behovet av vård och behandling för spelberoende tillgodoses och finansieras. Hjälp till vilka? blir då frågan. Om Jan Nyrén väljer att fokusera på skatt och politik och ignorera ungdomarna som spelar bort sina liv kommer hans utredning vara inaktuell redan när den lämnar tryckeriet. Magnus Björk


"Regeringen blundar för ungdomars spelmissbruk"

Summary: Dataspelsexpert kritiserar regeringen: Utredning om svensk spelpolitik missar att tiotusentals dataspelande ungdomar riskerar att dras in i vadslagning och spel om pengar. Regeringens utredare stirrar sig blinda på de skattemässiga konsekvenserna av de internetbaserade spelbolagens verksamhet. Men att tiotusentals dataspelsberoende unga nu också riskerar bli beroende av penningspel blundar man för. Regeringen vill inte ens erkänna att många dataspelande ungdomar redan har hamnat i ett beroende och behöver vård precis som drogberoende människor. Inga samhällsinstitutioner vill ta ansvar för dessa ungdomars problem, skriver Magnus Björk författare till den nya boken "Game Over".

Jan Nyrén, regeringens särskilde utredare i spelfrågor, fick förra sommaren uppdraget att utreda svensk spelpolitik, både när det gäller behandlingsalternativ och hur framtidens spelmarknad skall se ut, vilka regler som skall gälla och vem som skall få tillåtelse att bedriva spel. Med den utgångspunkten riskerar regeringen och Jan Nyrén att helt missa den stora problematiken, ungdomar som fastnat i dataspelande och riskerar att förlora sin identitet, sociala färdighet och inte minst utbildning. Att utredarna inte förstår eller vill erkänna den omfattande och mångfacetterade problematiken gör detta till en tickande bomb. Frågan är då vilka spel som skall utredas? Onlinecasinon har skurit guld de senaste åren och vadslagningsfirmor har varit börsraketer. Ladbrokes.com menar att de är världens största spelföretag med 2,5 miljoner registrerade kunder. Fel. Nöjesspelet World of Warcraft", som tiotusentals ungdomar fastnar i, har enligt tillverkaren Blizzard spräckt tiomiljonersgränsen. Och framtiden spås handla ännu mer om klassiska nöjesspel som spetsas med möjlighet att slå vad och spela poker om pengar på dem. Här ställs regeringens utredning på sin spets, kan den verkligen förbise det faktum att ungdomar spelar och missbrukar nöjesspel? Det är en tidsfråga innan den gruppen utsätts för risken att även bli beroende av pengaspel! Den allmänt accepterade definitionen av beroende gäller bara spel om pengar, medan forskningen kring dataspelande är närmast obefintlig. Men problemet är allvarligt. Både förra och nuvarande regeringen har blundat för den lavinartade ökning av ungdomar som ägnar tiotals timmar varje dag och natt åt dataspel på internet, där de absorberas av så kallade MMORPG-spel som till exempel "World of Warcraft". Regeringen vill inte ens erkänna att dessa ungdomar har hamnat i ett beroende och behöver vård, precis som spel- och drogberoende eller sjuka människor. Det är ett allvarligt problem att regeringen inte vill erkänna och definiera dataspelberoendet eller ta ansvar för detta nya samhällsproblem. Inga resurser ges till forskning i ämnet, ungdomarna lämnas åt sitt öde. Det andra problemet är att ingen instans i samhället vill ta ansvaret för dessa ungdomars problem. Varken stat, landsting eller kommun anser att problemet är deras. Privata initiativ får träda in när familjerna riskerar att slås sönder av att ungdomar fastnar i dataspelandet och genomgår personlighetsförändringar, inte helt olika drogmissbrukares. Det tredje, framtida och minst lika allvarliga problemet, smyger sig nu på de dataspelande ungdomarna på ett minst sagt förrädiskt sätt. Framtiden spås handla om att klassiska nöjesspel spetsas med möjlighet till vadslagning, poker och penningspel som komplement till MMORPG-spelen. Hur påverkas en kille i Haninge, som spelar ett rollspel online, av att samtidigt kunna spela poker eller slå vad om pengar? Vilken typ av spelberoende blir detta, Jan Nyrén? Medan regeringens utredare stirrar sig blinda på politiska och skattemässiga konsekvenser av de internetbaserade spelbolagens verksamhet, ändrar nöjesspelen karaktär, och tiotusentals ungdomar riskerar att fastna i både dataspelsberoende och spelberoende. Så frågan är - vad gör Jan Nyrén åt det grundläggande problemet, att ungdomar fastnar i ett drogliknande dataspelande, och nu riskerar att också bli penningspelberoende? För tillfället finns i princip ingen hjälp att få. Anders Borg skriver angående spelutredningen: Dessutom måste behovet av vård och behandling för spelberoende tillgodoses och finansieras. Hjälp till vilka? blir då frågan. Om Jan Nyrén väljer att fokusera på skatt och politik och ignorera ungdomarna som spelar bort sina liv kommer hans utredning vara inaktuell redan när den lämnar tryckeriet. magnus björk


”Var femte kvinnlig chef trakasseras för sitt kön”

Summary: Ny SCB-undersökning avslöjar könsstyrd mobbning: Kvinnliga chefer trakasseras sex gånger så ofta som män. Var femte kvinnlig chef har blivit trakasserad på grund av kön, mot bara tre procent av männen. Vanligast är trakasserierna mot kvinnor på arbetsplatser som domineras av män. Där utsätts var fjärde kvinnlig chef för trakasserier av chefer eller arbetskamrater. Det visar en undersökning utförd av Statistiska centralbyrån, SCB, på uppdrag av fackförbundet Unionen som presenteras i dag. Den manliga dominansen på chefsnivå vidmakthåller en manlig norm som försvårar för kvinnor. Det måste bli lika vanligt med kvinnliga chefer som manliga för att få bort mobbningen av kvinnor, skriver Unionens nytillträdda ordförande Cecilia Fahlberg.

Bra chefer är nödvändigt för att det ska fungera väl på arbetsplatserna och medarbetarna må bra. Uppdraget är dock större än så. Chefen har en nyckelroll för att medarbetarna ska få utrymme att utvecklas, känna tillit till sin förmåga och våga pröva nytt. Så stärks den kunskap och innovationsförmåga som är Sveriges främsta möjlighet i en hård konkurrens med företag i vår omvärld. Men en ny delrapport i Unionens arbetsmiljöbarometer pekar på att det finns stora brister i chefers förutsättningar för ett bra ledarskap. Rapporten bygger på ett statistiskt säkerställt material där nära 800 chefer i det privata näringslivet intervjuats inom ramen för SCB:s arbetskraftsundersökning. Resultatet visar att det är tufft att vara chef i dag. Särskilt tufft är det att vara kvinna och chef. Åtta av tio chefer är nöjda med sitt arbete och tycker att det är meningsfullt, enligt rapporten. Men många har problem med alltför hög arbetsbelastning, stress, trakasserier och svårigheter att koppla av på fritiden. Sju av tio kvinnliga chefer kan inte koppla av tankarna om jobbet på fritiden, mot drygt varannan manlig chef. Var fjärde kvinnlig chef känner sig otillräcklig med arbetsinsatsen, mot var femte manlig. Sex av tio kvinnliga chefer har så stressigt att de inte hinner prata om eller tänka på annat än arbetet, mot fyra av tio män. Var femte kvinnlig chef har blivit trakasserad på grund av kön, mot tre procent av männen. Vanligast är trakasserierna mot kvinnor vars personalgrupp domineras av män, där var fjärde blivit utsatt för trakasserier av chefer eller arbetskamrater. Tolv procent av de kvinnliga cheferna har blivit utsatta för mobbning av andra chefer eller arbetskamrater, mot sex procent av de manliga cheferna. Däremot pekar undersökningen på att de manliga cheferna ser färre möjligheter än sina kvinnliga kolleger att få råd och hjälp om arbetsuppgifterna känns svåra, dessutom jobbar de mer övertid och tar med sig jobb hem i större utsträckning. Det måste vara lockande att bli chef och attraktivt att stanna kvar på en chefsposition. Två faktorer är avgörande för att kunna vara en bra chef – kompetens och tid att utöva sitt ledarskap. Chefen måste själv ha en fungerande arbetssituation och en rimlig balans mellan arbete och familjeliv. Ingen – varken chefer eller medarbetare – ska tvingas välja mellan arbete och familj. Några av de viktigaste frågorna som dagens chefer ska hantera är arbetsplatsernas fysiska och psykosociala arbetsmiljö och att förebygga stress. Men de brister i förutsättningarna att utöva ett gott ledarskap som Unionens arbetsmiljöbarometer pekar på får inte bara direkta följder för arbetsvillkoren på arbetsplatsen. De riskerar också att påverka företagets utveckling. Svenskt näringsliv är utsatt för ett hårt förändringstryck genom konkurrensen från omvärlden. Sveriges möjlighet till framgång är kunskap och innovativa lösningar. Det bygger på kompetenta och inspirerade medarbetare som känner att de har chefens stöd. Chefen måste ha tid att fungera som coach för medarbetarna, ha tid för det strategiska arbetet och inte drunkna i administrativa uppgifter. Stor vikt måste läggas vid att chefer får möjlighet att utveckla sin egen kompetens. Varje chef har rätt till en egen utvecklingsplan och liksom medarbetarna rätt till återkommande utvecklingssamtal. Alla som har en personalledande roll borde ha tillgång till chefsstöd, exempelvis genom mentorer, genom sin arbetsgivare. Det borde vara självklart i dagens samhälle att män och kvinnor har samma möjligheter att ta på sig och utveckla ledarskap. Unionens undersökning visar att det finns påtagliga skillnader i hur kvinnor och män uppfattar sin arbetssituation och sina möjligheter att utöva ett gott ledarskap. Det är rimligt att anta att den manliga dominansen på chefsnivån vidmakthåller en manlig norm, där det är svårt för kvinnor att ta sig in i de manliga nätverken. Det gäller inte minst kvinnor som har ambitioner att bryta med dessa normer och utöva ett annat ledarskap än det gängse. De svårigheter som kvinnliga chefer möter enligt resultaten i Unionens undersökning kommer säkerligen inte att kunna överbryggas förrän det är lika vanligt att ha en kvinnlig chef som en manlig. Alla chefer måste ha kunskap i arbets- och arbetsmiljörätt, inte minst de som har drifts- och personalansvar i globala företag med verksamhet i Sverige, oavsett var i världen de själva sitter. Höga krav på effektivitet för att generera avkastning och vinst i företagen har på många håll lett till närmast anorektiska arbetsorganisationer. Det är givet att arbetsteam på upp emot trettiotalet medarbetare inte ger rimliga möjligheter för chefen att fungera som coach och se medarbetarnas möjligheter och behov. Unionen anser att chefen ska finnas nära verksamheten för att kunna se och ta hand om konflikter. Närvaro ska vara ett ledord för alla chefer. Alla medarbetare ska ha en chef som sätter deras lön utifrån relevanta bedömningar av arbetsinsats och erfarenhet. En viktig grund för chefens ansvar är utvecklingssamtalet som bör ske minst en gång per år. Ett bra ledarskap förutsätter att ledningen informerar medarbetarna om strategiska planer och långsiktiga mål. Det stärker medarbetarnas beredskap för förändring och därmed möjlighet att känna trygghet i sin anställning. Som företrädare för nära en halv miljon tjänstemän i det privata näringslivet tar Unionen ett stort ansvar för att lägga fortsatt hög prioritet vid chefsfrågor och kompetensutveckling. Många av dagens chefer kommer att gå i pension under den närmaste tioårsperioden. Det är hög tid att skapa bättre förutsättningar för ledarskap. Då kan vi locka fler kvinnor och män att inte bara vilja bli chef, utan att också finna det attraktivt att kvarstå och utvecklas i sin ledarroll. CECILIA FAHLBERG


Filmrecension: ”Vicky Cristina Barcelona”

Summary: Woody Allens ”Vicky Cristina Barcelona” är både en erotikfylld sängkammarfars och en rödvinslummig kärleksförklaring till Barcelona, skiver DN:s Mårten Blomkvist.

I Woody Allens nya, ”Vicky Cristina Barcelona”, är det som om han börjat driva med den tidiga Woody Allen. Minns ”Manhattan” (1979): ett riktigt prestigeprojekt, filmat i svartvitt av ”Gudfadern”-fotografen Gordon Willis, med ”Rhapsody in blue” framförd av New Yorks symfoniorkester. Det var ett verk av en estetiskt kräsen storstadsintellektuell. I Barcelona flänger Woody Allen, 72, runt och knäpper bilder som en imponerad tonåring på interrailresa. Varmt rött och gult dominerar i fotografen Javier Aguirresarobes bilder. ”Manhattan” inleddes med att Allen satt och letade efter de exakt rätta orden till sitt slutgiltiga Manhattanporträtt. Konstnären i ”Vicky...” är ett skämt. Skaparvånda, schmaparvånda. ”Vicky...” är lätt som luftdraget från en Penélope Cruz-blinkning. Rebecca Hall och Scarlett Johansson är väninnorna Vicky och Cristina som ska tillbringa sommaren i Barcelona. Vickys släktingar har ett hus där. Seriösa Vicky är inställd på att gifta sig med präktige Doug och under sommaren studera katalansk kultur för universitetsuppsatsen. Cristina vet inte vad hon vill med sitt liv. Konstnärliga ambitioner spretar åt alla håll. Javier Bardem är den livsnjutande spanske konstnären som ställer de bägge kvinnornas liv på huvudet. Inom en minut efter att ha träffat dem har han föreslagit flygtur till sin födelsestad, visit vid en staty ”som alltid inspirerar mig”, middag. Sen ”ska vi älska”. ”Han förställer sig i alla fall inte”, säger Cristina. ”Han är bara förställning!” fräser Vicky. Detta katalanska fenomen vinner den ena och sätter myror i huvudet på den andra. Fast den verkliga förmågan när det gäller att skapa kaos är hans teatraliska exhustru – Penélope Cruz, som plötsligt tycks född att spela galen stalker. ”Vicky Cristina Barcelona” är erotikfylld sängkammarfars inbäddad i en rödvinslummig kärleksförklaring till Barcelona. Woody Allen har återfunnit sin berättarglädje. I de bästa scenerna kan man nästan höra honom fnittra för sig själv när han brer på. Johansson spanar först in Bardem på ett galleri. Hennes värdpar berättar att han är konstnär. Han har varit illa ute. Han hade en underskön vacker fru. Men förhållandet var stormigt. Till sist – hu! – högg hon kniven i honom. För varje melodramatisk detalj hon får höra naglas den unga amerikanskans blick fastare vid mannen i den röda skjortan. Scenen är typisk för hur Allen gillar att berätta och parallellt parodiera den egna berättelsen. Skådespelarna rycks med. Begåvade Hall, dotter till brittiska regissören Peter Hall, får oväntat en större roll än stjärnan Johansson, och kan stå inför ett genombrott. ”Vicky...” tar européernas parti, mot det ”puritanska och materialistiska” USA. När Johansson ihop med Cruz släpper loss sin bisexualitet går det inte att låta bli att tänka på hur Allen sedan han blivit tillsammans med förra partnern Mia Farrows adoptivdotter flytt USA för det mindre moralistiska Europa. I och med att spelplatsen är Spanien får hyllningen till europeiskt egensinne en extra snärt. Zapateros beslut att ta hem trupper från Irak 2004 gjorde inte spansk nonkonformism populär i USA. Fast den associationen är min privata. Allen ser sig nog inte som den som kan driva någon sak. Hans stil är nu så ur takt med tiden att man får leta efter hans namn på affischen. För min del hör jag dock till lägret som är benäget att ge en film som ”Vicky Cristina Barcelona” extra poäng bara därför att det är så sällsynt med komedier om människor som kan andra sätt att göra bort sig vid ett middagsbord än att fisa. Mårten Blomkvist Info Manus och regi: Woody Allen I rollerna: Rebecca Hall, Javier Bardem, Scarlett Johansson, Penélope Cruz m fl Läs Nicholas Wennös intervju med Woody Allen!


Än försvarar han sin plats i målet

Summary: EM-hjälten från 2002, Peter Gentzel, har tackat för sig i landslaget, men handbollen har han inte lämnat. I dag spelar han i tyska HSG Nordhorn.

Handboll klassas som en av den äldsta sporterna i historien. Redan ”de gamla grekerna”, men även romarna ska ha spelat något som bär vissa likheter med dagens handboll. Sverige och Rumänien är enda nationer med fyra VM-titlar, och under förre förbundskaptenen Bengt ”Bengan” Johansson myntades begreppet ”Bengan boys”. Blågult radade upp internationella framgångar, och som sista utpost i ”Bengans” lag återfanns ofta en gänglig göteborgare. I EM i Globen 2002 utsågs Peter Gentzel, 40 år i dag, till turneringens främsta målvakt. I EM-finalen, mot Tyskland, briljerade Peter Gentzel med den ena räddningen efter den andra, och efter förlängning kunde EM-guldet bärgas med siffrorna 33–29. I dag bor 2002 års EM-hjälte med familj i tyska Nordhorn i Niedersachsen, en stad med 53 000 invånare, och med ett passionerat intresse för grekernas gamla favoritbollspel. I våras vann stadens stolhet, HSG Nordhorn, EHF-cupen, en motsvarighet till fotbollens Uefa-cup. – Den här staden brinner för handboll, vi har stadigt runt 4 000 åskådare på våra matcher, det är vad vår hemmaarena rymmer, berättar Peter. Hans ”kontor”, handbollsmålet, är tre gånger två meter, och uppgiften är att stå i vägen för projektiler i blixtrande hastigheter. Han började som utespelare i Göteborgsklubben IK Heim, men fann tidigt att målvaktsjobbet var roligare. – Det gick bättre för laget när jag stod i mål, och efter hand insåg jag att vara målvakt var min grej. Tyska Bundesliga är, jämte spanska ligan, världens främsta och även en hemvist för många svenska spelare. Peter Gentzels kontrakt går ut efter nästkommande säsong, han har tackat för sig i landslaget, efter 224 A-landskamper, och utesluter inte att han efter karriären återgår till sitt tidigare yrke, försäkringsmäklare. –Jag lockas inte av tränaruppdrag, möjligen på ungdomssidan, säger Peter. Målvaktens roll är den mest utsatta i alla lag. Minsta misstag utgör skillnad mellan succé och fiasko, och Peter Gentzel medger att han alltid har fascinerats av just utsattheten. – Ja, så det nog. En avgörande räddning kan förändra matchbilden. Att tro på sig själv, och alltid se möjligheter, det är nog viktiga egenskaper för en målvakt, säger Peter Gentzel. Han debuterade i landslaget mot Frankrike 1992, och avslutade med OS-kvalförlust mot Island i polska Wroclaw i maj i år. Peter hade övertalats till ännu en comeback av förbundskapten Ingemar Linell, men med siffrorna 29–25 till Island missade Sverige OS-resan till Peking. Väl i Peking gick Island fram till final, nationens största framgång någonsin. – Det ger perspektiv på vår insats i Wroclaw, men varken jag eller laget var på topp i kvalet, säger Peter Gentzel. Den senaste tioårsperioden har handbollens attraktionskraft blivit allt starkare. Tidigare års ”köttmurar” framför niometerslinjen har upplösts i ett explosivt och fartfyllt rock ’n’ roll-spel, med blixtsnabba kontraattacker som publikfriande kryddor. – Som målvakt har du fått det svårare, då anfallsspelet sätts främst. På 1990-talet kunde du vinna matcher med 13–12 eller liknande. I dag måste du göra över 20 mål för att ha chans till vinst. Men publiken vill ju se mål, det är bara att gilla läget, säger Peter Gentzel. Att som 40-åring hålla en plats i en av världens bästa ligor är onekligen en bedrift. –Jag gillar att hålla mig i trim, och det är verkligen en utmaning att kunna stå upp mot ungtupparna. Kanske har jag tappat lite i mina reflexer, men å andra sidan är jag mer placeringssäker. Jag är redan på plats när skotten kommer, säger Peter Gentzel. Kjell Nilsson kjell.nilsson@dn.se 08-738 10 38


”Reinfeldt har ännu inte insett bankkrisens allvar”

Summary: Förre statsministern Ingvar Carlsson: En statsminister som i krislägen tvekar att sätta ansvaret för landet framför partipolitisk taktik bör fundera igenom läget igen.Dagens finansiella kris har en mycket större omfattning än den svenska bankkrisen 1992. Statsminister Fredrik Reinfeldt måste inse att regeringen är för svag för att rida ut stormen på egen hand. I valet hade alliansen bara två procents röstövervikt. Och det borgerliga blocket har i samtliga opinionsundersökningar drabbats av en kraftig tillbakagång. Trots att regeringen har egen majoritet i riksdagen minskar dess legitimitet. Den oerfarne Reinfeldt måste förstå nödvändigheten av ett samarbete över blockgränsen som Carl Bildt fick göra 1992 då han ledde en borgerlig regering, skriver förre statsministern Ingvar Carlsson.

Världen genomgår en allvarlig finansiell kris. Vi ser dagligen hur banker och finansinstitut går omkull – och hur regeringar försöker mildra krisens verkningar. I Sverige känner vi igen det mönstret. Vi genomgick en liknande kris i början på 1990-talet. Det sorgliga är att aktörerna på de finansiella marknaderna inte tycks ha lärt något av tidigare misstag. Nu som då är en häpnadsväckande girighet det mest utmärkande draget hos ledningar och ägare. I kombination med en total ansvarslöshet manifesterad i vårdslös utlåning utan täckning i den reala ekonomin har det fått förödande konsekvenser. Den här gången är hela världsekonomin i gungning. Slutet på denna sorgliga och farliga utveckling har vi inte sett. Men vi vet att det blir skattebetalare, löntagare och seriösa företagare som får betala kalaset. Det finns fler likheter mellan de två finansiella kriserna. Liksom nu leddes Sverige av en borgerlig regering i början av 1990-talet. Carl Bildt hade som ny statsminister tvärsäkert förklarat sig leda den mest kompetenta regeringen någonsin och den skulle föra ”den enda vägens politik”. Genom skattesänkningar för de välbeställda skulle man åstadkomma tillväxt och välstånd. Det verkliga resultatet blev försämrad köpkraft för de stora medborgargrupperna, lägre tillväxt, ökad arbetslöshet och växande klyftor. Regeringen Reinfeldt vågar i dag inte tala om ”den enda vägens politik”, men i grunden är det samma strategi som den som Bildt genomförde under den förra borgerliga regeringsperioden. Som oppositionsledare upplevde jag maktens arrogans från moderaterna i regeringskansliet. Socialdemokraterna ville de förpassa till historiens skräpkammare och där skulle vi förbli. Behövde regeringen stöd i riksdagen föredrog regeringen ny demokrati. Först när räntan skjutit i höjden till otroliga 500 procent och under tryck från folkpartiledaren Bengt Westerberg kröp Carl Bildt till korset och inbjöd socialdemokraterna till förhandlingar om hur vi tillsammans skulle kunna lösa krisen. Regeringen Reinfeldt använder sig inte av samma språkbruk som Carl Bildt, men attityden mot socialdemokraterna är densamma. Inte bara i de tunga ekonomiska frågorna utan även i exempelvis försvarspolitiken hålls socialdemokraterna utanför. Statsminister Reinfeldt leder i motsats till Carl Bildt en regering som har egen majoritet i riksdagen. I normala tider är detta en väsentlig skillnad. Men i takt med den tilltagande turbulensen blir den formella majoriteten en allt mindre tillgång. Den borgerliga alliansen fick i valet trots allt inte mer än två procents övervikt i förhållande till de rödgröna partierna. Sedan dess har det borgerliga blocket i samtliga opinionsundersökningar drabbats av kraftig tillbakagång. I praktiken innebär det en minskad legitimitet. Ju mer hela havet stormar, desto svagare blir regeringen. Även i detta avseende finns en klar likhet med den borgerliga regeringen år 1992. När jag ser hur statsminister Reinfeldt avvisar gemensamma tag mot krisen över blockgränsen, med hänvisning till att det kan utnyttjas partipolitiskt, slår det mig att Reinfeldt, på samma sätt som före honom Carl Bildt, inledningsvis ännu inte insett lägets allvar. En statsminister som i krislägen tvekar att sätta ansvaret för landet först, före partipolitiska farhågor, bör enligt min erfarenhet fundera igenom läget en gång till. Mot bakgrund av mina tidigare erfarenheter som statsminister i vårt land drar jag följande lärdomar: 1. Inse krisens allvar. Den har en mycket vidare omfattning än 1992. Sveriges ekonomiska situation är stark i utgångsläget, men vi är ett litet land med stort globalt beroende. Vi är långt ifrån en situation där vi har fast mark under fötterna. Beredskapen måste utgå från extremt hög nivå på den ekonomiska richterskalan. 2. Inse att alliansregeringen håller på att bli för svag för att rida ut stormen på egen hand. Fredrik Reinfeldt har mindre erfarenhet än till och med Carl Bildt när han tillträdde. Det måste skapas en mental förberedelse för samarbete över blockgränsen. Regeringen borde ta lärdom av folkpartiledaren Bengt Westerberg 1992 och centerledaren Olof Johansson 1995. Socialdemokraternas partiledare Mona Sahlin har för nu aktiva politiker en unik erfarenhet genom sin tid som arbetsmarknadsminister 1990–91 och som krisförhandlare 1992. Det gör henne väl förberedd för tider som dessa. 3. Omedelbara åtgärder måste till för att stärka kampen mot arbetslösheten och alla de varsel om uppsägning vi ser. I nuvarande krisläge blir regeringens program praktiskt taget verkningslöst. De som förlorar sitt jobb måste ges chans till utbildning och kompetensutveckling, aktiva åtgärder som skapar nya möjligheter. Den borgerliga regeringen behöver också erkänna sina misstag att man slog sönder arbetslöshetsförsäkringen. A-kassan är till för att i lägen av växande arbetslöshet ge trygghet, förhindra fattigdom och socialbidragsberoende. Att a-kassan försämrats bidrar just nu starkt till otrygghet och pessimism, att hushållen därför inte vågar konsumera förstärker nedgången i ekonomin. En försvagning av kommunernas ekonomi måste motverkas om vi inte ska se kraftiga ras i välfärdens kvalitet. I svåra tider är det viktigt att fördela bördorna rättvist. 4. Bakom oss har vi en period av marknadstänkande och glorifiering av kapitalets makt utan inblandning av politik. Den eran är nu över. Oberoende av politisk färg tvingas regeringar ingripa mot marknaden och fördöma dess överdrifter. Lösningen är förvisso inte svart eller vit i synen på marknaden. Men politiken måste sätta regler och gränser för privata aktörer med stor makt. Det gäller för nationalstater, regioner och globalt. Det är viktigt att EU-länderna förmår att samla sig till ett gemensamt förhållningssätt och regelverk. G 8-gruppen bör permanent kompletteras med länder som Indien, Kina, Brasilien, Sydafrika och Saudiarabien. Ingvar Carlsson