Magdalena Ribbing: Obegripligt att folk tror sig ha rätt att ifrågasätta ens val av livspartner

Summary: Jag närmar mig 50 år och min partner är bara hälften så gammal. Hur ska vi göra när vi vår relation hela tiden bedöms utifrån vår ålder? DN:s folkvettsexpert Magdalena Ribbing har svaret.

Ställ dina frågor om etikett till Magdalena Ribbing – mejla till etikett@dn.se Fråga: Sedan en tid tillbaka bor jag med en kvinna som är ganska många år yngre än mig. Själv närmar jag mig 50 och hon är bara hälften så gammal. Vi har också barn på väg. En utmaning som vi hela tiden ställs inför är att vår relation endast blir bedömd i åldershänseende. Vi kan förstå att tanken slår många, men tycker ändå att det är tråkigt att alla ser som sin rätt att utifrån vår åldersskillnad ifrågasätta hela grunden för vår relation. Jag tycker också att min fru har så många avsevärt intressantare kvaliteter än sin ålder, som personer i vår omgivning kan fråga henne om, i stället för att endast ifrågasätta hennes beslut direkt eller indirekt. Ungefär som att vi själva inte skulle noterat vår åldersskillnad och själva haft många samtal kring det. Min fråga är hur vi kan hantera detta så att vi kan umgås med våra vänner och ha det trevligt ihop. Nu har det (självklart) börjat bli så att vi väljer att umgås med de i vår umgängeskrets som accepterat oss och välkomnat min fru, men vi vill också värna våra andra vänner och diplomatiskt men ändå bestämt hitta ett sätt att förklara hur sårande deras agerande är. Svar: Tänk att det fortfarande finns människor tror att de har något slags gudomlig rätt att ifrågasätta andras människors frivilliga val av livspartner! Det är faktiskt obegripligt. Jag föreslår att du och din hustru i fortsättningen när ni får en sådan ifrågasättande kommentar vänligt säger ”vi känner oss helt samspelta och struntar i åldersskillnaden". Eller ”vi är lika unga, tycker vi, hur är det med dig?” Säg det i vänlig ton, men ge inte ytterligare förklaringar till de kommenterade både ouppfostrade och taktlösa vännerna. Hjälper det inte så kan ni säga ”ja, det är en åldersskillnad, men vi bryr oss inte om den, varför gör du det?” Ställ dina frågor om etikett till Magdalena Ribbing – mejla till etikett@dn.se


Så blir du av med din fobi på tre timmar

Summary: Spindlar, ormar, höga höjder, flyg. Det finns många saker som kan få håren att resa sig. För fem till tio procent av befolkningen blir rädslan en fobi, något som kan bli förlamande i vardagen. Men det finns saker man själv kan göra för att försöka lindra sin fobi.

Det finns flera olika typer av fobier – rädslor som tar sig starka uttryck och kan få människor att helt undvika vissa situationer. Rädsla för spindlar, ormar, höga höjder, tandläkarbesök, flygresor är exempel på specifika fobier som kan vara förlamande för den som lider av dem. – Fobier kan få lite oväntade konsekvenser, som har med undvikande att göra och som andra kan ha svårt att föreställa sig. Spindelfobi kan exempelvis innebära att man inte kan gå ner till tvättstugan och tvätta för att man är så rädd för att möta en spindel där, om man är rädd för åska måste man kanske lämna sommarstugan varje gång det drar ihop sig till ett åskväder, säger Robert Sigström, forskare i psykiatri vid Göteborgs universitet. Enligt en intervjuundersökning skulle fem till tio procent av Sveriges befolkning kunna lida av någon typ av fobi vid något givet tillfälle. Det gör fobier till ett av de vanligaste psykiatriska tillstånden i Sverige. Studier i USA har visat på en ännu högre andel drabbade, upp till 15 procent av befolkningen. – Utifrån forskningen så debuterar fobier oftast tidigt i livet, men deras svårighetsgrad kan fluktuera och bli mer uttalade i perioder, kanske för att man mår sämre av andra skäl, är stressad eller har varit med om någonting. Men rädslan försvinner sällan helt ens i perioder, säger Robert Sigström. För att besvären ska klassas som en fobi ska de ge påtagliga symtom, och leda till att man undviker det som man är rädd för till en sådan grad att det ger konsekvenser för ens livsföring. Men vilka symtomen är ser olika ut beroende på fobi. För den som har höjdfobi kan symtomen vara att man får svindel vid höga höjder. För någon med blodfobi eller sprutfobi kan fobin innebära att man svimmar bara när man ser blod. – Man får ökad puls, musklerna drar sig samman, det är att jämföra med en panikattack. Det beror på att kroppen gör sig redo för att fly från en situation, säger Robert Sigström. Dan Katz är legitimerad psykolog och psykoterapeut och handledare i kbt. Han framhåller att det faktum att man undviker situationer som man är rädd för kan göra att fobin blir värre. – Forskning har visat att om vi beter oss som om något är farligt, ökar det vår rädsla för det, säger han. Därför är det bästa för den som lider av en specifik fobi att faktiskt utsätta sig för det som personen är rädd för. – Det är teoretiskt sett fullt möjligt att behandla sig själv, men det är så klart inte alltid så lätt, beroende på hur rädd man är. Man kan mycket väl försöka att göra det genom att gradvis och under kontrollerade former närma sig det som man tycker är obehagligt. Då måste man ha acceptans för att man kommer att tycka att det är väldigt jobbigt, säger Dan Katz. Han menar att många människor inte söker hjälp för sina fobier, vilket är synd eftersom det i Sverige finns väldigt effektiv behandling mot just fobier. Professor Lars-Göran Öst vid Stockholms universitet har tagit fram en tretimmarsstrategi för att behandla fobier, som har visat sig vara väldigt effektiv. – Med den typen av behandling har man lyckats bota mellan 85 och 90 procent av deltagarna. Programmet går helt enkelt ut på att man frivilligt närmar sig det man är rädd för – och i slutet av en tre timmar lång behandling kan många patienter med till exempel spindelfobi sitta med en spindel i håret, säger Dan Katz. Den första gången man träffas för behandling tar terapeuten reda på om det som patienten lider av faktiskt är en fobi, och att det inte rör sig om exempelvis tvångssyndrom, allmän ångest eller någon annan underliggande orsak till rädslan. – Om någon plötsligt börjar utveckla fobier kan det ha att göra med till exempel sköldkörtelproblem, vilket kan göra att påslaget av rädsla ökar väldigt snabbt. Så det är en sak man bör kolla upp vid behandling, säger Dan Katz. Man tar också reda på hur mycket fobin påverkar livet för personen. – För vissa kan till exempel en getingfobi göra att de inte sitter ute på en uteservering på sommaren, medan hela livet kan förändras för andra. Vissa som har fågelfobi har inte gått hemifrån på tio år, vilket är tragiskt med tanke på att problemet skulle kunna gå att behandla på bara några timmar, säger Dan Katz. Till att börja med diskuterar man rädslan, därefter får patienten närma sig det som är läskigt – och terapeuten modellerar hur patienten kan agera. – Om någon har ormfobi kan man ibland få börja med en plastorm, men sedan går man över till att ha en riktig orm i en bunke som man gradvis närmar sig. Behandlaren hjälper klienten att fokusera på ormen och visar i förväg hur man kan röra vid den. Vid slutet av behandlingen kan de flesta ha en levande orm i knät. Många klienter blir väldigt stolta över att de lyckats övervinna sin rädsla säger Dan Katz. Efter tre timmars behandling har alltså 80–90 procent kunnat komma över sin fobi, men arbetet är inte slut här. Efter behandlingen får man program att göra på egen hand. Vid ormfobi kan man gå till en djurpark och titta på ormar, eller titta på filmer med ormar. – Håller man sig till programmet ett tag är det ganska liten risk att fobin kommer tillbaka, säger Dan Katz. Just att fobin kommer tillbaka är annars risken även efter behandling. Det beror på att ”rädslominnet” fortfarande delvis ligger kvar och att man behöver fortsätta lägga nya minnen över det gamla. Om man tror att man lider av en fobi tycker Dan Katz absolut att man bör söka hjälp för detta, antingen på sin vårdcentral eller hos en kbt-behandlare. Han menar dock att det är viktigt att se till att man går till en legitimerad psykolog eller psykoterapeut som har kunskap om behandling av fobier. Han säger också att behandling av fobier kan utföras av psykologstudenter vid universiteten under handledning, något som gör att behandlingen inte behöver bli så dyr. – Om man bor i en universitetsstad kan man få billig behandling av studenter, och det kan vara väldigt värdefullt i och med att man då är den enda patienten för den studenten, och de brukar vara väldigt noggranna med att göra rätt, säger Dan Katz. Läs mer: Ny metod tros kunna bota fobi Dataspel ska bota social fobi Nätbehandling lika bra som vanlig terapi Behandling av fobier Om fobin inte är så allvarlig kan den gå att självbehandla, men man får räkna med att det är obehagligt. Det gör man genom att gradvis och under kontrollerade former närma sig det som väcker rädslan. Om man har en svår fobi kan man vända sig till en psykolog eller psykoterapeut. Då används ofta en tretimmarsstrategi där man gradvis närmar sig det man är rädd för. Metoden har visat sig kunna bota 85–90 procent av personer med fobier. Om du plötsligt utvecklar en fobi bör du söka hjälp hos en vårdcentral eller hos öppenvårdspsykiatrin för att få en korrekt diagnos och hjälp.


Citybanan ger tätare avgångar och smidigare byten

Summary: Citybanan kommer nå full potential när nya tågplanen är i drift. Då blir det tätare avgångar och dessutom snabbtåg. Utan Citybanan skulle pendeltågen i huvudstaden fortfarande dela spår med fjärr- och regionaltåg vilket skulle omöjliggöra satsningar i trafiken.

Att utvärdera Citybanan i september är inte bara kortsiktigt utan även väldigt orättvist. Det är fortfarande samma tidtabell och banan har inte nått sin fulla potential ännu. Cecilia Åkerfeldt börjar med att konstatera hur Citybanan tog åtta år att bygga. Detta miljardprojekt vill hon sedan utvärdera efter cirka 2 månader, varav mer än hälften av tiden tillhörde den glesare sommartrafiken. Både SL och Trafikverket är eniga med att det är alldeles för tidigt att dra slutsatser om nya tågtunneln. Citybanan är fortfarande i startskede och det kommer hända mycket. Trafikverkets tågplan, som beskriver alla nationella tåg december 2017-december 2018 blir klar nu i höst. Först då kommer vi få full nytta av tunneln. Det pratas om snabbtåg och dessutom mycket tätare trafik. Det är anmärkningsvärt hur Cecilias artikel slutar med ”Inget blev bättre”. Avstånden mellan tunnelbanan och pendeltågen har blivit mycket mindre, vilket spar tid och även är en stor tillgänglighetsvinst för alla resenärer. Även nya bytespunkten Odenplan samt modernare anläggningar är stora vinster. Plattformsdörrar, vilket ökar säkerheten och miljön på stationerna, samt säkrare signalsystem och kontaktledningar är andra fördelar. En stor del av debattartikeln behandlar tåg med en vagn istället för två. Det har inget med Citybanan att göra utan snarare tillgången på tåg. Att det är korta tåg kan ha många förklaringar, oftast beror det på skadegörelse eller vagnfel. Att det numera kör tågen i en tunnel under mark istället för på räls ovanför påverkar såklart inte antalet vagnar. SL har inte satt in fler tågavgångar då tågplanen är densamma som i december 2016 som sagt. Nya tågplanen med nya möjligheten träder i kraft i december och har utvecklats av myndigheten Trafikverket i samband med operatörerna, exempelvis SL och SJ. Att Cecilia väljer att redovisa nyttan med Citybanan nu i september är väldigt överraskande då ingen har sagt att tågtrafiken skulle bli perfekt över en natt. Men om vi ska gotta oss i statistik så skrev Trafikverket nyligen att juli blev den punktligaste månaden för tåg på över 3,5 år. Det är bara början. Mälarbanan och Nynäsbanan är mitt uppe i stora upprustningsprojekt och det pratas om fyrspår till Uppsala i framtiden. Utan Citybanan skulle pendeltågen fortfarande vara beroende av getingmidjan genom Stockholm och därmed dela på 2 spår tillsammans med alla fjärr- och regionaltåg. Nu kör pendeltågen på egna spår vilket är en förutsättning för tätare och mindre känslig trafik.


Offentlighetsprincipen är en av demokratins grundpelare

Summary: Genom att medborgarna är tillförsäkrad rättigheten att ta del av öppna offentliga handlingar så bevaras möjlighet till korrekt information och kunskap som är en centrala delar i ett aktivt, öppet och jämlikt samhälle. Den som begränsar offentlighetsprincipen genom okunnigt eller medvetet agerande begränsar demokratin.

Det är onekligen med förundran som man tar del av underliga åsikter kring att begränsa offentlighetsprincipen i dagens samhälle. De argument som framförs är varken solida eller väl genomtänkta utan verkar bottna i en okunskap och likgiltighet för instrumentet. Genom att medborgarna är tillförsäkrad rättigheten att ta del av öppna offentliga handlingar så bevaras möjlighet till korrekt information och kunskap som är en centrala delar i ett aktivt, öppet och jämlikt samhälle. Under senare tid har vi kunnat ta del av hur vissa prominenta personer i samhället murar, förtiger och är förtegna om viktiga händelser och förhållanden. Dessa har kunnat kartläggas, analyseras och dokumenteras i massmedierna just genom tillgång till öppna offentliga handlingar, Enligt min åsikt är ett begränsande av offentlighetsprincipen även en begränsning av den sköra och alltid hotade demokratin. Ett öppet, modernt och demokratiskt samhälle kräver en långtgående offentlighetsprincip. Redan under de senaste decenniet har myndigheter hittat på olika åtgärder för att begränsa offentlighetsprincipen med allt från allmänt besvärligt beteende vid utlämnande av handling, låtsad okunnighet om lag och förordning samt en mer eller mindre systematisk dröjande av utlämnande av offentliga handlingar som efterfrågas. Den som begränsar offentlighetsprincipen genom okunnigt eller medvetet agerande begränsar demokratin.


Sluta jaga foster med Downs syndrom

Summary: NIPT innebär att leta efter friska foster och har inte med sjukvård att göra. Det bör inte införas. En screening med NIPT sänder en stark och felaktig signal till blivande föräldrar och erbjuder inget annat alternativ än abort.

Jakten på fullt friska foster med kromosomavvikelser fortsätter. Varför är det så viktigt att uppnå en framtid utan människor med Downs syndrom? Dessa individer är fullt friska och lever idag tillfredsställande liv. Det finns även flera exempel på barn med avvikelserna 13 och 18 som trotsat alla förväntningar och visst visat att dessa tillstånd är förenliga med liv. Om NIPT infördes på bred front skulle det med största sannolikhet innebära en våg av selektiva aborter och en framtid utan människor med Downs. Titta bara på vad som hänt i Danmark. Varför? Därför att samhället genom screening med NIPT sänder en stark och felaktig signal till blivande föräldrar att detta är allvarliga tillstånd som blivande föräldrar måste skydda sig ifrån. Detta stämmer inte. Förutsättningarna för att leva väl med Down’s syndrom har aldrig varit så bra som nu. Något som mödravården gång efter annan visat sig vara oförmögen att informera blivande föräldrar korrekt om. I dag görs fosterdiagnostiken med olika metoder och inte på bred front i alla landsting. Även om jag menar att samma principiella problem hänger samman med detta testande (KUB-testet) så medför det, tack och lov, inte samma effektiva utgallring som NIPT skulle medföra. Istället för att ytterliga förbättra förutsättningarna för individer med kromosomavvikelser så fortsätter vissa inom läkarkåren med att envisas med att stora resurser borde satsas hitta dessa individer redan på fosterstadiet. På vilket sätt har detta, att hitta fullt friska individer och mer eller mindre förmå föräldrar att abortera dem (mödravården föreslår ju inget annat alternativ vid ett positivt testsvar) med vård att göra? Om blivande föräldrar nödvändigtvis vill analysera sitt foster, leta efter kromosomavvikelser, ögonfärg eller anlag för kortväxthet så kan de bekosta det med egna pengar och göra det utanför den ordinarie sjukvården. För speciella grupper, till exempel föräldrar som redan har flera barn med funktionsvariationer kan det vara aktuellt att erbjuda tester. Jag vill inte att mina skattepengar skall användas till en jakt på människor med Downs syndrom. Hur skall jag förklara för min dotter att samhället satsar stora resurser på att hitta sådana som hon och sedan försöker eliminera dem? Huvudinlägg: Arkblad & Bui: Varför erbjuds inte gravida den säkraste vården?


Magdalena Ribbing: Jag har aldrig hört att de som deltar i presentöppnandet ska betala för sig

Summary: Enligt inbjudan ska gästerna själva betala för lunch och dryck då de deltar i brudparets öppnande av bröllopsgåvorna från dagen innan. Är detta något nytt i bröllopssammanhang? DN:s folkvettsexpert Magdalena Ribbing har svaret.

Ställ dina frågor om etikett till Magdalena Ribbing – mejla till etikett@dn.se Fråga: En god vän till mig gifter sig snart. Vigsel och fest med övernattning. Dagen efter presentöppning och samkväm med lunch. Enligt inbjudan ska gästerna själva betala för nämnda lunch och dryck då vi deltar i brudparets öppnande av bröllopsgåvorna från dagen innan. Är det något nytt i bröllopssammanhang? Jag har gästat många bröllop men inte varit med om det här innan. Personligen har jag inga problem att betala för en trevlig sista träff innan folk far hem till sitt. Men jag tänker på de som kanske inte har så gott ställt med tanke på utgifter för övernattning, presenter och färd. Svar: Nutida bröllop passerar inte så sällan gästfrihetens ramar: gästerna ska betala för sig, bidra med allehanda sysslor, klä sig i dyra kläder och så vidare, allt till brudparets eget nöje. Vill man ha ett stort bröllop men inte har råd till det kan man med fördel ordna en knytbröllopsfest eller liknande utan pretentiös klädkod och ståtliga arrangemang. Det som du beskriver låter dubbeltydigt, dels är det vänligt av brudparet att öppna presenterna så att allas nyfikenhet tillfredsställs, dels är det inte särskilt bra att de som deltar ska betala för sig. Brudparet skulle kunna bjuda på förmiddagskaffe och bullar i stället och därefter kan de gäster som vill gå och äta lunch utan samband med presentöppnandet. Svaret på din fråga är att detta är något nytt, jag har inte hört talas om att ha dagen-efter-lunch på gästernas bekostnad. Ställ dina frågor om etikett till Magdalena Ribbing – mejla till etikett@dn.se


Barnmorskan: Alla behandlar sin sorg olika

Summary: Marie Ganters har arbetat som barnmorska i över trettio år, och hon har sett en stor förändring vad gäller omhändertagande av föräldrar som förlorat ett litet barn i samband med förlossningen.

– Föräldrar reagerar så olika. En del blir stumma och sitter där apatiska, andra skriker rakt ut i förtvivlan. Under senare år möter vi allt fler kvinnor från andra kulturer och de hanterar sorgen och smärtan på sitt sätt – ibland inte alls som vi förväntar oss, säger Marie Ganters. Hon har arbetat i sitt drömyrke sedan 1989 och är i dag chef för förlossningen på lasarettet i Falun. Där föds varje år cirka 3 000 barn. Av dem dör runt 15 barn under graviditeten eller i samband med förlossningen. – Att möta föräldrar som mist sitt barn är det svåraste med vårt yrke. Ändå måste vi försöka ge en strimma hopp mitt i det som just då tycks helt meningslöst, säger Marie Ganters. Hon ledde utbildningar för personal både på kvinnokliniken och på barnkliniken vid Falu Lasarett under många år. Det ledde till en genomgripande förändring kring omhändertagandet av familjer som förlorat ett litet barn. Marie Ganters talar om att ge dem redskap att hantera sin sorg och smärta, och att alla kräver ett individuellt bemötande. – I samband med förlossningen kan vi lindra den fysiska smärtan nästan helt och hållet, men den psykiska smärtan är svårare att hantera. Den finns alltid där. När ett dött barn ska födas är en barnmorska och en undersköterska med i rummet. Vi måste kunna ägna oss fullt ut åt dessa mammor och pappor. Är kejsarsnitt ett alternativ, så att mamman slipper föda fram ett dött barn? – Någon enstaka mamma har efterfrågat det, men kejsarsnitt är i princip aldrig något bra alternativ. Det kan fördröja hela processen att ta till sig det döda barnet eftersom mamman ibland måste sövas. Min bild är att föräldrar där mamman fött barnet på naturligt sätt ändå är tacksamma efteråt. Många har uttryckt att de känner både sorg och glädje över sitt barn. – En del föräldrar vet exakt hur de vill ha det. De vill hålla sitt barn, klä på det, kanske ta med det hem en tid och har klart för sig hur begravningen ska gå till. De har redan ett namn på barnet. Andra föräldrar står där helt handfallna och då är det väldigt viktigt att vi finns till hands och vägleder dem, fortsätter Marie Ganters. Hon säger att A och O är att behandla barnet med respekt och värdighet, att se det som en unik individ som inte fick möta livet. – Föräldrar som inte orkat se sitt barn upplever ofta en dubbel sorg efter en tid. Min erfarenhet är att det är viktigt att med egna ögon se hur den varelse som legat i magen faktiskt ser ut. Jag minns en mamma som i efterhand var så ledsen för att hon inte fått se sitt barn naket och hålla i det. Vi hade redan satt på det kläder, berättar Marie Ganters. Hon säger att föräldrar som varit med under hela processen, från det att barnet varit dött när det föddes eller avlidit i samband med förlossningen, till begravningen ofta hanterar sorgen bättre. För flera år sedan förlorade Marie Ganters själv ett barn i plötslig spädbarnsdöd. Hon var i flera år ordförande i Spädbarnsfonden och sitter fortfarande i dess styrelse. Både i den rollen och som barnmorska har hon under senare år mött allt fler föräldrar från andra kulturer som mist ett barn. – En mamma från Syrien var djupt chockad och ville inte på några villkor se sitt barn. Barnmorskan tog ändå med sig pojken in till föräldrarna. Pappan tog emot det i sin famn. Storebror, två år, tittade allvarligt på sin lillebror. Mamman orkade bara se barnets hand, hon tog den och kysste den. Då kom tårarna. Efteråt menade mamman att det varit skönt att få visa sina känslor och kunna gråta, det var inte vanligt i hennes hemland. Marie Ganters talade för en tid sedan med en mamma med ursprung i Somalia som förlorat sitt barn och framhöll att ”vi sörjer inte som ni gör. Vi tror att det som skett är Guds vilja”. – Men kvinnor från andra kulturer som fött ett dött barn ”skyddas” ofta av anhöriga och vänner som bara vill se framåt. Vi hade samma attityd här i Sverige in på 1980-talet och det skapade ibland livslånga trauman hos mammorna. – Jag märker att kvinnor från andra länder blir lättade när de får visa sin sorg, gråta och visa sin smärta och inte bara gömma undan dessa känslor. När vi ger dessa föräldrar samma möjligheter som andra så kommer även deras omgivning så småningom att förstå hur viktigt det är att knyta an till sitt döda barn för att sedan få sörja det.


En anhållen efter olycka där barn miste livet

Summary: En kvinna har anhållits misstänkt för inblandning i en trafikolycka där en pojke i tioårsåldern miste livet.

En kvinna har anhållits misstänkt för inblandning i en trafikolycka strax söder om Sundsvall där en pojke i tioårsåldern miste livet. Hon misstänks bland annat för vårdslöshet i trafik, vållande till kroppsskada, grovt vållande till annans död och olovlig körning, skriver Expressen. Polis och räddningstjänst fick larm om olyckan vid 14.40 på söndagen. Pojken blev påkörd av en bil som voltade och landade på två bilar som stod parkerade vid en församlingslokal i Bredsand utanför Sundsvall. Han fördes till sjukhus men dog av sina skador.


Sexualupplysaren: Vuxna kan för lite om sex

Summary: Sandra Dahlén saknade en bok om hur de kvinnliga könsorganen egentligen fungerar. Då bestämde hon sig för att skriva en själv. I boken ”Hallongrottan” tar hon upp hur livet i stort påverkar den sexuella relationen.

Den nya boken ”Hallongrottan” vänder sig till alla som har en slida och alla som har sex med någon som har en slida. Sexualupplysaren Sandra Dahlén vill rikta fokus mot en kroppsdel som är bortglömd och som få talar öppet om. – Att klitoris har stor betydelse för en orgasm är välkänt. Nu vill jag också lyfta fram slidans betydelse för den sexuella njutningen. Vi svenskar lever med en självbild av att vara så öppna när det gäller vår sexualitet, menar Sandra Dahlén. Men enligt henne i själva verket är fortfarande mycket tabu. – När tystnaden kolliderar med illusionen om det ”frigjorda folket” kan många må dåligt och till och med känna skam över sina tankar och känslor. Sandra Dahlén säger att ett bra sexliv ofta hänger intimt samman med en allmänt bra hälsa och välbefinnandet. Sexualiteten har kopplingar inte bara till hälsa, utan också till exempelvis politik och mänskliga rättigheter. – I mitt yrke som sexualupplysare möter jag så många berättelser som handlar om allt ifrån glädje till sorg, allt ifrån smärta till njutning. Jag har fått så många bevis på att okunskapen om hur våra kroppar egentligen fungerar leder till ett dåligt sexliv och till sämre hälsa, säger Sandra Dahlén. Hon säger att hur vi mår på jobbet kan ha stor påverkan på sexlivet. Därför handlar det inte bara om att ge tips om nya ställningar och tekniker. Bra sex är beroende av så mycket mer, tänker hon. Boken ”Hallongrottan” tar upp hur livet i stort påverkar den sexuella relationen. Den innehåller också fakta om hur kvinnokroppens könsorgan, som slidan och klitoris, är uppbyggda och fungerar. I den avslutande delen finns tips på olika tekniker för att få ett bättre sexliv. – I vårt samhälle är den dominerande föreställningen att penis i slidan är synonymt med sex. Då har man ”gått hela vägen”. Det är som om allt sex bor i penisen. Vilket blir tydligt eftersom så många heterosexuella par slutar att ha sex när penisen slaknar. – Den här synen på vad sex är utesluter till exempel lesbiska och leder till att många har uppfattningen att lesbiska inte kan ”ha riktigt” sex eftersom någon penis inte är inblandad. Många tror att allt handlar om ”in-och-ut” och glömmer då alla andra former av sex. Sandra Dahlén har arbetat som sexualupplysare i tjugo år. Det är en viktig folkbildaruppgift, säger hon. Under många år letade hon efter litteratur som behandlar slidan, hur den ser ut och hur den fungerar – men det visade sig vara ganska tomt på sammanhängande litteratur och forskning. Till slut valde hon att själv försöka fylla tomrummet. Resultatet blev boken som riktar sig till vuxna mellan 19 och 80 år, säger Sandra Dahlén. Hon berättar bland annat om hur slidan fungerar och hur den påverkas av ålder, eventuella graviditeter, klimakteriet och så vidare. Varför vänder du dig till just vuxna? – Jag upptäckte att också många vuxna är upptagna med ungas sexualitet och rättigheter. Men samma vuxna har stora kunskapsluckor om sex och sin kropp. Många vill också få tips för att utveckla sitt sexliv, ja nästan som recepten i en kokbok. Sandra Dahlén menar att mycket hänt när det gäller synen på sex sedan 1970-talet. Hon säger att i dag uppmärksammar sexualupplysare olika sexuella perspektiv som inkluderar flera grupper och olika former av sex. – Vissa tycker att utvecklingen går bakåt, med uppmärksamhet kring gruppvåldtäkter och sexuella trakasserier på till exempel musikfestivaler. Jag håller inte med. När man synliggör ett nytt område så blir baksidan också synlig, både det positiva och det negativa kommer fram i ljuset. I sin bok lanserar Sandra Dahlén begreppet slidsex för att täcka in den bredd av vaginal stimulans som kan skänka njutning. Fingrar, händer, penisar, dildos och annat involveras på en mängd olika sätt, säger hon. Under 1800-talet ansågs en normalt utvecklad kvinna ha svaga sexuella känslor. Samtidigt som klitoris och kvinnliga orgasmer ”glömdes bort” och försvann inom den medicinska litteraturen, berättar Sandra Dahlén. Det nya ordet frigiditet, avsaknad av sexuella känslor, började användas. Även ordet nymfomani, överdriven sexualdrift hos kvinnor, kom i bruk. Slida, livmoder och äggstockar sågs som instabila kroppsdelar som måste övervakas och behandlas av den nya medicinska disciplinen gynekologi, berättar Sandra Dahlén. De kvinnliga könsorganen ansågs ha en stark påverkan på kvinnans psykiska och fysiska hälsa eftersom de befinner sig inuti kroppen – till skillnad från mannens. Kanske fick vi i början av augusti i år ett bevis på att de kvinnliga könsorganen fortfarande inte är något vi talar så öppet om. Då tog nyhetsprogrammen Aktuellt och Rapport upp den kvinnliga orgasmen. En amerikansk studie visade att kvinnor som lever i heterosexuella relationer mer sällan får orgasm än de som lever i homosexuella sådana. Kritiker ifrågasatte att ett sådant ämne skulle finnas med i ett seriöst nyhetssammanhang. Sandra Dahlén satt med i studion som expert och efteråt chattade hon med tittarna. – Responsen var positiv. Många kvinnor hörde av sig med frågor om den kvinnliga orgasmen och sexlivet i stort. Även flera män hörde av sig för att lära sig mer om hur de ska kunna få sina kvinnliga partner att njuta. Sandra Dahlén Bakgrund: Arbetade tidigt som informatör på RFSU, riksförbundet för sexualupplysning. Har sedan dess arbetat på frilansbasis. Gör: Har i drygt tjugo år arbetat som sexualupplysare, är alltså inte sexolog eller sexualterapeut. Arbetar även som utbildare, konsult och skribent i frågor som rör genus och jämlikhet. Böcker: Har tidigare skrivit "Sex med mera" och "Hetero". Aktuell: Med "Hallongrottan" (Leopard förlag) som är hennes första bok om sex för vuxna.


En miljon dieslar i trafik med usel avgasrening

Summary: Det finns drygt 1,6 miljoner dieselbilar i trafik i Sverige. Endast en tredjedel av dem har den högsta avgasreningen Euro 6. Utsläppen från dieslar i lägre Euro-klasser spyr ut skadliga avgaser långt över gällande krav, enligt en färsk trafikstudie av IVL. Det finns över en miljon sådana bilar i trafik. I Tyskland ska fem miljoner dieslar uppdateras för effektivare rening.

DN Motor har med hjälp av Transportstyrelsen tagit fram dieselbilarnas andel av den rullande svenska bilparken, som i dagsläget uppgår till totalt 5,15 miljoner bilar. Av dessa är 1,63 miljoner dieseldrivna. Det innebär att var tredje bil i trafik i Sverige är en diesel. Högst andel finns i Norrlandslänen samt i Stockholm. Intresset för dieslar tog fart för drygt tio år sedan när det kom en ny generation motorer med turbo och direktinsprutning som gav bra prestanda och låg förbrukning. Efterfrågan eldades på av att extra snåla dieslar fick miljöbilsstämpel, att fordonsskatten blev koldioxidbaserad och att dieslar med partikelfilter fick särskilda rabatter. Mellan åren 2005 och 2012 steg andelen dieslar av nybilsförsäljningen från 9,7 till toppnoteringen 66,9 procent. Därefter har kurvan vänt nedåt. Skandalen inom Volkswagen har förstärkt trenden och ställt dieseltekniken i skamvrån. Krav höjs på att begränsa eller förbjuda dieslar i vissa storstäder. Bakgrunden är alltför höga utsläpp av kväveoxider som påverkar både miljö och hälsa. Tidigare hade dieslarna problem även med partiklar, men det har effektivt lösts med partikelfilter. Kväveoxiderna däremot ser bra ut på papperet, men inte i verklig trafik. En rad undersökningar visar att halterna är väsentligt högre än vad bilarna är godkända för. Det gäller i synnerhet bilar fram till år 2014, då den senaste avgasnormen Euro 6 började tillämpas. Enligt en färsk rapport från IVL, Svenska miljöinstitutet, skedde det i praktiken ingen förbättring alls av utsläppen mellan Euro 2, som började tillämpas 1996, och Euro 5 som kom 2009, trots allt lägre gränsvärden. I verklig körning var alla i stort sett lika skitiga. Vår sammanställning visar att drygt en miljon dieslar i trafik hör till denna grupp, varav merparten i Euro 5 med närmare 700 000 bilar. Det är först i och med Euro 6 som reningen verkar börja ge effekt, enligt IVL. Studien visar att Euro 6-bilar har cirka 60 procent lägre utsläpp jämfört med bilar i lägre Euro-klasser. Men jämfört med det skärpta gränsvärdet i Euro 6 ligger bilarna fortfarande långt över med i genomsnitt femfaldigt högre nivåer. – Det här kan ändå ses som ett genombrott. Nu ser vi äntligen en minskning med Euro 6-bilarna, även om det är långt kvar innan de möter lagkraven, säger forskaren Åke Sjödin på IVL. Skillnaderna är stora mellan olika märken och modeller. Vissa bilar har mycket effektiv rening medan andra har betydligt sämre. Exempelvis har Volkswagens dieslar i Euro 5 bland de högsta utsläppen medan deras nyare Euro 6-bilar tillhör de som har lägst utsläpp. I Tyskland har tillverkarna och myndigheterna enats om att förbättra reningen i fem miljoner dieslar i Euro 5 och 6 genom ny mjukvara. Någon motsvarande diskussion har inte väckts i Sverige. Bertil Moldén, vd för Bil Sweden, vill gärna se en heltäckande överenskommelse för hela EU. – Som det nu är blir effekten att tyska dieselägare får andra förutsättningar än dieselägare i andra länder. Det måste bli en Europaöverenskommelse. Jag kanske inte har alla medlemmar med mig när jag säger det, men sunt förnuft talar för ett samlat grepp, säger han. Precis som partiklarna finns det effektiv reningsteknik även för kväveoxider. Tunga lastbilar i Euro 6 har tillsatser av urea som ger hög effekt, vilket bekräftas i IVL-mätningen. Denna teknik kommer nu i allt fler personbilar. Men det sker i elfte timmen. Den intensiva debatten om dieselns negativa hälsoeffekter och tillverkarnas fusk har påverkat nybilskunderna. Sedan VW-skandalen briserade har andelen nya personbilsdieslar gått ned från 58 till 52 procent. Volvo Cars har sagt att företaget inte ska utveckla någon ersättare när nuvarande generation fasas ut en bit in på 2020-talet. Vilka slutsatser ska man dra? Är dieseln på väg att dö sotdöden? Eller är det bara ett problem på vissa ställen i vissa storstäder? För klimatet har den höga andelen dieslar haft en positiv effekt genom lägre utsläpp av koldioxid. Håkan Johansson, nationell samordnare för klimatfrågor på Trafikverket, har för DN Motors räkning analyserat ett teoretiskt exempel vilka effekterna skulle ha blivit om alla dieseldrivna personbilar 2016 varit bensindrivna. Resultat: En dramatisk minskning av kväveoxiderna med 64 procent – men till priset av en ökning av växthusgaserna med 17 procent eller 1,8 miljoner ton. Det ska jämföras med totalt 10,6 miljoner ton som alla personbilar släppte ut 2016. En del av effekterna beror på att dieselbränslet har allt högre andel förnybara komponenter. Under första halvåret i år var hela 29,2 procent förnybart, tack var en fortsatt stark ökning av dieseln HVO, som görs av bland annat tallolja och slakteriavfall. Bränslet ger den högsta reduktionen av växthusgaser av alla biodrivmedel, enligt Energimyndigheten. Bensin däremot är med några få undantag till 95 procent fossil. Den har endast 5 procent etanol. I den intensiva debatten om dieselns negativa påverkan på stadsluften har dessa klimateffekter kommit i skymundan. Dieselmotorns styrka över bensinmotorn är att den är mer energieffektiv. Det är också därför all tung yrkestrafik är dieseldriven. Håkan Johansson bedömer därför att dieselmotorn har en fortsatt viktig roll att spela. – Även om den har fortsatta problem med höga kväveoxidutsläpp ser jag helt klart att den har en framtid även sett över lite längre tid. Inte minst gäller det för tunga fordon. Där har man också lyckats få ner utsläppen i verklig trafik av både partiklar och kväveoxider samtidigt som utsläppen av koldioxid fortsatt att minska, säger han. Han påpekar också att kraven inom Euro 6 gradvis skärps. – Det kvarstår fortfarande några steg inom Euro 6 som kommer att göra att emissionerna av kväveoxider fortsätter minska även fram över för nya dieselmodeller, säger han. Frågan är hur stort problemet är om man lyfter blicken från Hornsgatan i Stockholm och andra utsatta stadsdelar? Är det mest en lokal fråga eller är det bra för hela landet att andelen dieslar minskar? Nationellt har utsläppen av kväveoxider minskat kraftigt. Från 1990 till 2015 halverades de, enligt Naturvårdsverket. Transporter svarar för cirka 40 procent. Bensinbilar och tunga lastbilar fortsätter att visa fallande värden, men för personbilsdieslar har kurvan vänt uppåt. Mellan 2014 och 2015 steg utsläppen med 6 procent som en följd av att allt fler dieslar togs i trafik. Åke Sjödin på IVL ser följande problem: – Utsläppen av kväveoxider berör framför allt de nationella miljömålen ”Frisk luft”, ”Bara naturlig försurning” samt ”Ingen övergödning”. I den senaste miljömålsuppföljningen, som gjordes så sent som i år, bedöms inget av dessa tre miljökvalitetsmål att nås, även om utvecklingen går åt rätt håll . – Ett annat problem för Sverige är att vi med bara liten marginal tidigare klarat att uppfylla EU:s takdirektiv för utsläpp av kväveoxider. – Med de nya rönen om de höga kväveoxidutsläppen från dieselbilar riskerar Sverige att få problem med att uppfylla det nyligen skärpta takdirektivet framgent, säger han. Er studie visar att lastbilarnas rening fungerar effektivt. Hur skulle stadsluften i Göteborg se ut om bilarna var lika bra? – Göteborg har framför allt svårt att uppfylla den gällande miljökvalitetsnormen för kvävedioxid (NO2) längs de stora hårt trafikerade lederna och gatorna. – Det är framför allt för Euro 6 som de tunga dieselfordonen uppvisar en betydligt effektivare kväveoxidrening än de lätta dieselfordonen. Situation skulle sannolikt bli märkbart bättre om de lätta dieselfordonen motsvarande Euro 6 hade lika effektiv kväveoxidrening som de tunga fordonen. Tillverkarna fuskar och utnyttjar kryphål, men hur är det med lagstiftarnas ansvar? – It takes two to tango! Om man bortser från vissa biltillverkares fusk med avgasreningen, så tycker jag att ansvaret för de höga kväveoxidutsläppen från dieselbilar bör delas ungefär lika mellan bilindustrin och alla de på olika positioner inom EU som har förhandlat och mejslat fram EU:s gällande avgaslagstiftning. Håkan Johansson på Trafikverket ger följande framtidsbild: – Jag tror inte att vi kommer att få en snabb utfasning av dieselbilar på personbilssidan. De kommer att finns kvar även om deras andel minskar till förmån för att andelen bensinbilar och framför allt andelen laddhybrider och elbilar ökar. På sikt kommer kanske också bränslecellsfordon, som egentligen är en elbil fast med ett annat energilager, ta marknadsandelar, säger han. Resultat: En dramatisk minskning av kväveoxiderna med 64 procent – men till priset av en ökning av växthusgaserna med 17 procent eller 1,8 miljoner ton. Trafikverket om alla dieselbilar byttes till bensinbilar.


Evelyn Schreiber: Vi hukar oss som en flaggstång på Sergels torg

Summary: I stället för att se den svenska flaggan som en symbol för en enad nation, kan man tänka sig att det finns en kraft i att även våga visa sig som det splittrade folk vi faktiskt är.

Det är onsdag kväll och jag skyndar över Sergels torg. Vid staketet vid trappan har någon knutit en stor, skrynklig svensk flagga. En handfull personer står bakom den och viftar ned mot flaggstången på torget. Den slokande stången. De ser arga ut och rör sig ryckigt. Ditresta kanske, bara för att protestera mot det som av vissa har kallats för en hädelse. Med så stora ord är det inte konstigt att människor rycker ut i strid för nationen. När jag passerar gruppen har det precis börjat regna. En kvinna utbrister ilsket: ”Hur kan de få göra så här?” och syftar på den blågula flaggan som vajar, liksom uppochned. Sedan tittar hon upp mot den mörka himlen, suckar och fortsätter med en mjukare röst: ”Nej, vad säger ni, ska vi inte gå och ta en burgare? Vi kan komma tillbaka om en liten stund." Det finns nog ingen mer känsloladdad symbol för nationen än flaggan. Den stormiga debatten om en flaggstång på ett torg i Stockholm är väl bevis nog. Men om man bortser från den rent principiella frågan om vad flaggan representerar och hur den ska användas, finns det en djupare diskussion som borde få ta mer plats: Den svenska självbilden. ”Är det så vi vill marknadsföra vårt land?”, skrev gruppledaren Erik Slottner (KD) i ett Facebookinlägg. Han, och fler med honom, oroar sig för hur flaggan på Sergels torg ska uppfattas av besökare. Men kanske handlar det inte så mycket om hur vi uppfattas utifrån – som hur vi uppfattar oss själva. Vi lever i en tid då de flesta kan slänga ett öga på den hukande stången och dra samma sentimentala slutsats: Sverige förfaller. Vårt land är inte vad det var. Medan vissa skulle skylla det på stängda gränser, debattklimat och nazister på gatorna så skulle andra peka på invandring, människor som nekas vård och system som vacklar. Man kan nöja sig med den analysen, nicka lite uppgivet åt den symboliska flaggstången och skynda vidare. Men det finns något mer, något hoppfullt – om än kanske naivt – i hur konstnären Mattias Norström resonerar. Hans förhoppning är att antagonister från vänster till höger ska kunna närma sig varandra. ”Stången kämpar för att resa sig igen”, säger han (Aktuellt 30/8). I stället för att vifta med den svenska flaggan som en symbol för en enad nation, kan man tänka sig att det finns en kraft i att även våga visa sig som det splittrade folk vi faktiskt är. Vi hukar nu, men förhoppningsvis kan vi snart räta på oss.


Det är inte gratis att plocka bär

Summary: För stadsbon är nog mest ekonomiskt att köpa skogens bär i butik eller på torgplats.

Skogens bär ingår i ett ekologiskt system och är knappast till för enbart människan. Det är inte gratis att plocka bär. Det kostar både tid och pengar. Det kräver utrustning och transporter. Väl på plats i bärskogen ger det en härlig naturupplevelse i bra väder, men för stadsbon är nog mest ekonomiskt att köpa skogens bär i butik eller på torgplats.


Summary: Det har påståtts i media att allianspartierna skulle vara eniga om att lägga fram ett förslag om gårdsförsäljning av alkohol. Det är inte sant. Gårdsförsäljning skulle leda till att vårt monopol utmanades, och att Sverige riskera att tvingas avskaffa detaljhandelsmonopolet. Vilket skulle leda till kraftigt ökade alkoholskador, skriver Barbro Westerholm (L), med flera.

Under den senaste tiden har en del politiker och ekonomiska intressenter propagerat för så kallad gårdsförsäljning av alkohol. Det är så trevligt och så bra för turismen och sysselsättningen på landsbygden har det sagts. Vad man talar mindre om är medaljens trista baksida: Konsekvenserna för alkoholpolitiken och därmed för skadorna. I den så kallade Franzéndomen 1997 godkände EU-domstolen Systembolagets monopol på detaljhandel med alkoholdrycker. Bland annat för att monopolets syfte är att skydda folkhälsan. Ett annat viktigt krav för att EU skulle acceptera monopolet var att lagstiftningen inte används för att favorisera inhemska produkter. Men att tillåta svenska tillverkare att bedriva privat detaljhandel med alkohol skulle självfallet innebära att svenska produkter favoriseras. Två statliga utredningar, utförda av framstående jurister, har visat att enligt EU-rätten är svensk gårdsförsäljning inte förenlig med alkoholmonopol: ”En ny alkohollag”, SOU 2009:22 och ”Gårdsförsäljning”, SOU 2010:98. Utredningarna fann att gårdsförsäljning, det vill säga försäljning av alkoholdrycker på tillverkningsstället vid sidan av detaljhandelsmonopolet, inte är förenlig med EU-rätten. En sådan ordning vore att diskriminera utländska tillverkare, som inte skulle få samma möjlighet. Den andra utredningen (2010) ”löste problemet” så här: Om svenska tillverkare ska få rätt att bedriva detaljhandel till svenska konsumenter, måste även alla utländska tillverkare få samma möjlighet. Försäljningsställena skulle inte behöva ha någon anknytning till tillverkningsstället. Försäljningsställen skulle enligt förslaget kunna ligga var som helst, till exempel i centrum av städer och större samhällen. Förslaget skulle ha möjliggjort hundratals nya alkoholbutiker, centralt placerade i större samhällen. I praktiken skulle alltså förslaget ha inneburit att detaljhandelsmonopolet hade upphävts. Detta förslag ledde naturligtvis inte till någon åtgärd av alliansregeringen. Men EU har ”godkänt” gårdsförsäljning i Finland sägs det. Där har man infört möjlighet för lokala tillverkare av vin att sälja sina varor vid sidan av det finska monopolet, Alko. Men den finska gårdsförsäljningen är mycket begränsad och omfattar bara viner gjorda på bär och frukter som odlas norr om sextionde breddgraden. Motiveringen för att den har accepterats av EU-kommissionen är att den inte anses konkurrera med varor från andra medlemsländer. När den finska regeringen också ville tillåta tillverkare av spritdrycker (likörer) att bedriva försäljning direkt till konsument, sade kommissionen nej. Det klargjordes att detta inte var förenligt med bibehållet alkoholmonopol i Finland. Förslagen om att tillåta svenska tillverkare att sälja sina produkter direkt till konsument gäller vin gjort på vindruvor, öl och sprit. Det är solklart att dessa varor konkurrerar med produkter från andra medlemsstater, och att det därför skulle innebära en favorisering av svenska produkter. De två utredningarna ansåg därför inte att det finska exemplet skulle kunna åberopas av Sverige. Det har också förts fram förslag om att lokala tillverkare skulle få bli ombud för Systembolaget. Systembolaget har i dag cirka 500 ombud på mindre orter utan systembutik. I medlemskapsförhandlingarna underströk Systembolaget att dessa inte har eget försäljningsintresse, eftersom de bara får täckning för sina kostnader för hanteringen, och att de inte får sälja alkoholdrycker ur egna lager, utan bara hantera kundernas beställningar av varor från Systembolaget. Det är lätt att konstatera att ombudsförslag skulle innebära en tydlig diskriminering till förmån för svenska producenter, eftersom de till skillnad från andra ombud skulle få sälja direkt till kunder ur egna lager. Den ökning av sysselsättningen på landsbygden som en gårdsförsäljning skulle leda till är ytterst marginell, när man räknar de arbetstillfällen som har ett direkt samband med den tänkta gårdsförsäljningen, och inte ägnar sig åt spekulationer. Kanske något tiotal nya jobb. Försäljning genom Systembolaget är mycket viktigare enligt gårdarnas egna uppskattningar, i en enkät utförd av LRF. Paradoxalt nog vore det viktigare för tillverkarna att slå vakt om Systembolaget, än att få sälja till besökare. Gårdsförsäljning av vin från små tillverkare skulle troligen på kort sikt inte leda till någon nämnvärd ökning av alkoholskadorna. Däremot blir riskerna större om tillverkare av sprit och hundratals bryggerier skulle få bedriva detaljhandel från sina tillverkningsställen. Men den stora frågan gäller de långsiktiga effekterna, framför allt de EU-rättsliga. Att tillåta svenska alkoholtillverkare att sälja alkoholdrycker direkt till konsumenter i detaljhandel, skulle innebära att svenska produkter favoriseras och att importerad alkohol diskrimineras. Det strider mot förutsättningarna i Franzéndomen från 1997. Man kan utgå från att detta skulle leda till att vårt monopol utmanades, och att Sverige skulle riskera att tvingas avskaffa detaljhandelsmonopolet. Omfattande forskning visar att det skulle leda till kraftigt ökade alkoholskador. Att införa gårdsförsäljning ”på försök” i något län, som också har föreslagits, är inte heller möjligt utan att äventyra vår alkoholpolitik. Det har påpekats, till exempel av Justitiekanslern, att det skulle undergräva vår argumentering inför EU-domstolen, där Sverige har hävdat att vårt monopol syftar till att skydda folkhälsan, inte att gynna svenska produkter. Gårdsförsäljning skulle ju just gynna svenska produkter. Vi skulle tappa trovärdighet, monopolets motståndare skulle jubla och utmana oss i EU-domstolen, och vi skulle riskera att förlora monopolet, även om gårdsförsäljningen bara var ”på försök”, och vi var beredda att avsluta försöket vid kritik från EU-domstolen. Det har påståtts i medier att allianspartierna skulle vara eniga om att lägga fram ett förslag om gårdsförsäljning. Det är inte sant. Och när man får klart för sig att detta kan hota en av grundpelarna i den svenska alkoholpolitiken, tror vi att allt fler riksdagsledamöter kommer att motsätta sig ett sådant förslag. 30 augusti 2017 Debattartikel Penilla Gunther (KD), Maria Lundqvist Brömster (L), Lars-Axel Nordell (KD), Barbro Westerholm (L) och Johan Örjes (C): ”Ingen enighet i alliansen om att säga ja till gårdsförsäljning” Repliker Alfred Askeljung (C), Johan Hedin (C), Gustav Hemming (C) och Johan Krogh (C): ”Dags att myndigförklara svenska folket” Företrädare för svenska producenter av alkoholhaltiga drycker: ”Svenska producenter diskrimineras med förbudet” Tina Acketoft (L), riksdagsledamot och EU-politisk talesperson och Gilbert Tribo (L), gruppledare Liberalerna Region Skåne: ”Gårdsförsäljning inget hot mot Systembolaget” Slutreplik från Lars-Axel Nordell (KD) och Barbro Westerholm (L): ”Vilseledande om alkoholutredningar” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Var ärlig men undvik detaljer”

Summary: Relationen håller inte längre och beslutet om en separation är fattat. Hur pratar man med barnen? Här berättar psykologen Martin Forster vad han tycker är viktigast att tänka på.

En separation är ofta påfrestande för alla inblandade, även när den sker utan större konflikter. Men när beslutet är fattat ställs föräldrar dessutom inför uppgiften att berätta om det svåra för barnen. Hur gör man det på bästa sätt? – Ett första råd är att ha praktiska saker klara för sig. Det är viktigt att man först har funderat igenom hur man ska bo, så att man kan ge en tydlig bild av hur livet kommer att bli. Det säger Martin Forster, psykolog och forskare vid Institutionen för klinisk neurovetenskap vid Karolinska institutet, som också svarar på Insidans läsarfrågor varje månad. Han anser också att det är viktigt att förklara för barnen att separationen handlar om relationen mellan föräldrarna. – Hur man formulerar det har lite med barnens ålder att göra, men att säga att man skiljer sig för att man bråkar mycket och att relationen därför inte fungerar är inte farligt. Det hjälper snarare barnen att förstå, säger han. Om separationen beror på att man inte älskar varandra längre är det bra att vara ärlig om det mot barnen. Däremot behöver man inte fördjupa sig och gå in för mycket i detalj, till exempel om separationen har att göra med att någon av parterna varit otrogen, menar Martin Forster. – Ofta grundar sig ju separationen i att man är för olika, har konflikter eller helt enkelt i att kärleken mellan föräldrarna har tagit slut. Det räcker med att förklara det på det sättet – om det inte är så att till exempel en otrohet är uppenbar för alla, då måste man såklart beröra det och förklara att mamma eller pappa har träffat en ny person. Något som också kan vara svårt under och efter en separation är konflikter. Enligt Martin Forster är det värt väldigt mycket att så långt det går försöka undvika bråk. – Man har sett att just detta att undvika konflikter mellan föräldrarna är viktigare för barnens välmående än till exempel boendeformen. Om föräldrarna har konflikter ökar risken för att barnen mår dåligt, och om barnen ser konflikterna ökar risken ännu mer, säger Martin Forster. Många föräldrar tror att man kan sköta konflikterna diskret, men barnen påverkas ofta indirekt, menar han. Det kan till exempel handla om hur föräldrarna förhåller sig till varandra när de väl ses, något som barnen lätt lägger märke till. – Barnen känner ofta av en spänd stämning. Men det kan också handla om att man aldrig ens pratar om den andra föräldern efter separationen, vilket också kan uppfattas som jobbigt för barnet, säger Martin Forster. – Det är värt otroligt mycket att bjuda till och försöka samarbeta, även om man inte tycker om varandra. Hur undviker man som separerad förälder att hamna i konflikter? – Det generella svaret är att ju tydligare överenskommelse man har om till exempel när barnen ska bo hos respektive förälder, desto mindre blir risken för konflikter, säger Martin Forster. – Om man tänker att man ska lösa boendefrågan eller andra praktiska frågor efter hand, leder det också ofta till ökad risk för konflikter. Därför rekommenderar han att vara något ”fyrkantig” i sin planering och hålla sig till de överenskommelser som man slutit. Men det händer också att föräldrar som separerat inte kan komma överens. Alla kommuner har skyldighet att erbjuda så kallade samarbetssamtal, som leds av sakkunniga, vid separationer mellan föräldrar. Där fokuserar man på hur man ska lösa frågor som vårdnad, umgänge och boende. – Jag rekommenderar det starkt om föräldrarna inte kan komma överens på egen hand, säger Martin Forster. Hur gör man då när en av föräldrarna träffar en ny partner? Martin Forster tycker att det generellt kan vara bra att ta det lugnt när man introducerar den nya kärleken. – När man har separerat råder ofta ett sårbart läge. Barnet kan undra över vad som hände och hur den nya tillvaron kommer att bli. Om det för snabbt kommer in en ny person kan det skapa mer osäkerhet, och barnen kan också hamna i lojalitetskonflikt mellan föräldrarna, säger Martin Forster. Han menar att alla har att vinna på att en ny relation introduceras gradvis, även den nya partnern som förhoppningsvis vill ha en bra relation med barnen och familjen. Finns det något man absolut ska undvika efter en separation? – Att vara otydlig med huruvida man separerat eller inte, svarar Martin Forster. Om man först separerar och berättar för barnet och sedan plötsligt beter sig som om man vore ihop, leder det till osäkerhet hos barnet. Det kan också väcka förhoppningar som inte infrias, vilket barn kan ha svårt att hantera, säger han. – Det är heller inte bra att bråka inför barnen. Det bör man absolut undvika. Något som däremot kan vara bra är att tydligt visa att man accepterar att olika regler gäller hos de två föräldrarna, om så är fallet. – Man kanske gör olika saker under vardagarna eller har olika regler i hemmet efter att man separerat. Visa för barnen att det är okej, men håll er till de överenskommelser ni har mellan er som föräldrar, säger Martin Forster. Planera. Försök att hålla fast vid överenskommelser som gjorts, till exempel om när barnen bor var. Förklara varför relationen tagit slut, men fördjupa er inte i detaljer. Bråka inte inför barnen. Föräldrars konflikter ökar risken för att barnen mår dåligt, och om barnen ser konflikterna ökar risken mer. Ta det lugnt med att introducera nya partner. Se till att det inte går för snabbt, framför allt om den nya relationen är färsk. Om ni inte kan komma överens: Din kommun är skyldig att erbjuda så kallade samarbetssamtal om barn är inblandade vid separationer. Samtalen är gratis och fokuserar på praktiska saker i föräldrarollen. Under 2016 separerade föräldrar till 59 593 barn mellan 0 och17 år i Sverige. Det är en liten minskning från 2015, då antalet barn vars föräldrar separerade under året var 59 839. I Sverige finns drygt 1,1 miljoner familjer med barn under 18 år. Sju av tio är kärnfamiljer, två av tio familjer med en ensamstående förälder och en av tio är en ombildad familj. Mer än åtta av tio familjer har ett eller två barn. Källa: SCB


Summary: Sveriges studenter förtjänar en högre utbildning i världsklass. Men för att nå dit finns det oerhört mycket att göra. Med bara ett år till valet är det hög tid för alliansen att presentera en gemensam politik för högskolan, skriver fyra ordförande för alliansens studentförbund.

Som företrädare för alliansens studentförbund har vi en samlad bild av vilken högskolepolitik som Sverige behöver. Med bara ett drygt år kvar till valet anser vi att det är hög tid för alliansen att komma med en gemensam linje för den högre utbildningen. Sveriges politiker måste börja se den högre utbildningen för vad den är. Oavsett vilka vägar vi väljer efter gymnasiet är den högre utbildningen någonting som ger oss chanser att stärka oss själva både personligen och professionellt genom en investering i bildning, kunskap och att utveckla färdigheter. Vi anser att Sveriges studenter förtjänar en högre utbildning i världsklass och för att nå dit finns det oerhört mycket att göra. Alltför många akademiska utbildningar brister i kvalitet. Alltför lite lärarledd tid ges på många utbildningar och alltför få får ett jobb efter examen som är kopplat till den utbildning som genomgåtts. Ändå tycks regeringen blunda för utmaningarna inom den högre utbildningen. Det behövs en ambitiös och vass borgerlig oppositionspolitik. Alliansregeringarna 2006–2014 gjorde vissa ansatser att reformera högskolan, men som helhet var det långt ifrån tillräckligt. När alliansen är i regeringsställning nästa gång måste högskolepolitiken uppvärderas. Som viktigaste mål med sin högskolepolitik inför valet 2018 bör alliansen sträva efter höjd kvalitet på landets utbildningar. Som företrädare för alliansens studentförbund anser vi att våra partier har varit alltför dåliga på att diskutera högskolan. Allianspartierna har haft lätt för att prata om alla möjliga frågor inom skolpolitiken. Grund- och gymnasieskolan är förvisso väldigt viktiga områden, men skolpolitiken kan omöjligt lösa alla samhällsproblem. Alliansen behöver nå ut med tydliga svar på hur högskolan kan förbättras för landets studenter. Vi anser att den svenska högskolepolitiken sedan länge är på väg åt fel håll. Under 1990-talet utökades antalet högskoleplatser i massiv takt utan att det följdes av tillräckliga kvalitetssatsningar. För oss är det tydligt att den ständiga utbyggnaden av högskolan sker på bekostnad av kvaliteten. Detta är ett stort misslyckande och ett svek mot studenter och samhället i stort. Denna utveckling måste vändas till förmån för reella kvalitetssatsningar. Alliansen behöver tydligt bryta med den misslyckade socialdemokratiska högskolepolitiken. Detta innebär inte bara att vi behöver stoppa utbyggnaden av högskolan utan också att akademins särställning måste värdesättas högre. Att ständigt utöka antalet universitet har inget egenvärde om det inte leder till bättre högskolor. Vi får inte fler toppuniversitet i Sverige genom att politiker kommer med godtyckliga utnämningar. Dagens regering tycks tro att de flesta samhällsutmaningar kan lösas genom att utöka antalet akademiska utbildningar. Vi frågar oss i stället om alla utbildningar verkligen måste vara akademiska. Om vi förmår se potentialen i den redan nu framgångsrika yrkeshögskolan finns bättre lösningar. Yrkeshögskolan är den enda utbildningsformen i Sverige som kan tillfredsställa näringslivets behov av kompetens på relativt kort sikt. Nio av tio kommer i arbete året efter examen. Yrkesutbildningarna leder till jobb och dessutom till högre produktivitet, god löneutveckling och mindre sjukfrånvaro. Regeringen pratar gärna om internationalisering, men konkreta reformer har uteblivit, trots att allt pekar mot att internationella studenter höjer kvaliteten i den högre utbildningen. Internationellt utbyte förbättrar studenternas nätverk och skapar viktiga erfarenheter. För att skapa en mer gränslös högre utbildning måste Sverige bli bättre på att locka till sig kompetens från andra länder. Ytterligare en rättvisefråga för studenter är att en högre utbildning ska löna sig. Vi anser därför att det är hög tid för alliansen att ta ställning för avskaffad statlig inkomstskatt. Sverige har lägst utbildningspremie i hela OECD, vilket påverkar valet av utbildning och gör det olönsamt att studera efter gymnasiet för alltför många. Enligt en rapport från Timbro förra året skulle en avskaffad statlig inkomstskatt dessutom kunna bli en reform som hade inbringat mer pengar i statskassan. I praktiken blir den statliga inkomstskatten en straffskatt på högutbildade personer. En gemensam allianspolitik för högre utbildning bör innehålla många delar, men dessa fyra områden måste enligt oss ingå: 1 Stoppa utbyggnaden. Högskolan har notoriskt byggts ut utan att den fått tillräckligt med resurser, vilket har lett till underfinansierade och på många håll undermåliga utbildningar. Utbyggnaden måste stoppas så länge kvaliteten inte kan garanteras. 2 Värna alla utbildningsvägars särställning. Under socialdemokratiska regeringar de senaste 20 åren har högskolor som Karlstad, Örebro och nu senast Malmö beviljats universitetsstatus. Universiteten ses alltför ofta som en arbetsmarknadsåtgärd lämplig att gömma arbetslöshetssiffror bakom, samtidigt som framgångsrika utbildningsformer såsom yrkeshögskolan glöms bort. Alliansen måste både värna akademin och se potentialen i yrkeshögskolan. 3 Verka för en gränslös högre utbildning. Utbyten och mer internationell kompetens berikar både svenska studenter och Sverige som land. Det krävs en högskolepolitik som underlättar både för svenska studenter att studera utomlands och för utländska studenter att studera här. Vi behöver därutöver en politisk vilja att få internationella lärosäten att etablera sig i Sverige. Det skulle ge fler svenska studenter tillgång till utbildningar i världsklass. 4 Slopa straffbeskattningen på högre utbildning. Studenter avsätter flera år av sina liv och belånar sig för att få en utbildning. I Sverige lönar det sig mindre än hälften så mycket att utbilda sig som snittet i OECD. Den statliga inkomstskatten gör mer skada än nytta och måste avskaffas helt. Det finns mycket att göra för att stärka Sveriges studenter och lärosätenas möjligheter att höja kvaliteten i utbildningarna. Dessa förslag är en början. Med bara drygt ett år kvar till riksdagsvalet är det dags att alliansen presenterar en gemensam politik för högre utbildning. 28 augusti 2017 Debattartikel Simon Palme, förbundsordförande Centerstudenter; Ina Djurestål, riksordförande Moderata studenter; Sabine Pettersson, riksordförande Liberala studenter och Anna Alkman, förbundsordförande Kristdemokratiska studentförbundet: ”Alliansen måste presentera en politik för högskolan” Repliker Nasra Ali & Frida Gunnarsson, S studentförbund: ”Alliansens politik har ökat utbildningsklyftorna” Slutreplik från alliansens studentförbund: ”S-studenters regeringsförsvar ger inte mer jämlikhet” Läs fler artiklar på DN Debatt


”Vi accepterar inte att Sveriges framtid, jobben och klimatet sätts på spel”

Summary: Vi accepterar inte att Sveriges framtid, välfärden, jobben och klimatet sätts på spel på grund av att oppositionen vill skapa kaos i Sveriges riksdag. Regeringen i samarbete med Vänsterpartiet kommer därför välja att inte lägga fram de föreslagna förändringarna av skiktgränserna och 3:12-reglerna. Detta måste ses i ljuset av att en enig forskarkår säger att klimatet inte kan vänta. Vi presenterar därför en reviderad flygskatt och säkerställer att glest befolkade delar av landet kompenseras.

Svensk ekonomi står starkare än på mycket länge. Regeringen, tillsammans med Vänsterpartiet, har återinfört ordning och reda i statsfinanserna, vi har en sjunkande arbetslöshet och en ekonomisk utveckling som slår de flesta andra länder. Den ekonomiska styrkan ska nu komma alla till del. Inom några veckor lägger regeringspartierna i samarbete med Vänsterpartiet fram en budget till riksdagen. Vi har nu resurser för att reparera och bygga ut välfärden, modernisera Sverige genom klimatinvesteringar. Investeringar som behövs för att skapa fler arbetstillfällen och förbättra för oss alla. Samtidigt betalar vi av statsskulden. Regeringen har under våren aviserat tre skatteförändringar. Vår bedömning är att det är minst sagt rimligt att människor med de högsta inkomsterna betalar mellan två och 200 kronor mer i månaden för att bidra till ett mer jämlikt samhälle. Det är också rimligt att reformera 3:12-reglerna så att ägarskiften i familjeföretag underlättas, skatteplanering försvåras och att den rikaste procenten av Sveriges befolkning betalar en rättmätig skatt, samtidigt som det fortsätter vara skattemässigt attraktivt att starta företag. Klimatet kan inte vänta. Flygets påverkan på miljön måste bromsas. I dag är flyget en av de värsta klimatbovarna, men till skillnad från andra transportslag betalar det inte bränsleskatt och andra miljöskatter. Att de borgerliga partierna och Sverigedemokraterna motsätter sig dessa tre reformer visar tydligt på vad som skiljer oss åt politiskt. Vi har också varit beredda att diskutera dessa skatteförslag med oppositionen. Men samarbete bygger också på att alla parter tar ansvar. De borgerliga partierna har med stöd av Sverigedemokraterna i stället hotat att fälla enskilda ministrar med misstroendeförklaringar. Ett kraftfullt och skarpt verktyg, som tidigare använts mycket sparsamt, används nu för att stoppa politiska förslag och skapa så mycket politisk oreda som möjligt. En ny och farlig praxis förs in i svensk politik. De borgerliga partiernas agerande riskerar att kasta hela det svenska budgetramverket överbord och innebär att vi frångår ordningen om att budgeten fattas i ett och samma beslut, där ansvar tas för både intäkter och utgifter. I praktiken riskerar Sverige att återvända till den ordning som bidrog till stora underskott i statsfinanserna och den ekonomiska krisen i början av 1990-talet. Resultatet blev skyhöga räntor, en nedmonterad välfärd och hundratusentals arbetslösa. Vi accepterar inte att Sveriges framtid, jobben och klimatet sätts på spel. Vi väljer att förhindra det politiska kaos som är på väg att etableras i Sveriges riksdag. Det är att ta ansvar för Sverige. Vi kommer därför inte att lägga fram de föreslagna förändringarna av skiktgränserna och 3:12-reglerna. Klimatet är vår tids ödesfråga och kan inte vänta. Forskarna är eniga om att utsläppen måste minska. Regeringen tillsammans med Vänsterpartiet kommer därför gå fram med en flygskatt. Samtidigt behövs flyget idag i de delar av landet där tåget ännu inte är ett realistiskt alternativ. Vi reviderar därför förslaget och säkerställer att glest befolkade delar av landet kompenseras. De förändringar som gjorts ligger också i linje med de signaler som kommit från de borgerliga partierna i riksdagen. Sverige står inför fortsatt stora utmaningar i en orolig omvärld. Då behövs ansvarstagande och stabila politiska förutsättningar för att styra landet. Vi tar ansvar för att Sverige ska hålla ihop och vi tar ansvar för klimatet. 26 augusti 2017 Läs fler artiklar på DN Debatt


Särbegåvade Emma har känt sig utanför hela sitt liv

Summary: Under hela uppväxten kände sig Emma som den konstiga tjejen som inte passar in i skolan. För två år sedan fick hon veta att det kan bero på att hon är särbegåvad.

Emma Hulsin fick höra att hon är särbegåvad när hon var 18 år och gick i tvåan på gymnasiet. Det var en speciallärare på Mediegymnasiet i Nacka som tyckte att hon uppvisade typiska tecken. – Först blev jag litet sur, eftersom jag trodde att det var en diagnos. Det brukar alltid vara något dåligt, säger hon. Vi träffas under scenen i Kungsträdgården, Stockholm. Här jobbar hon som parkarbetare, parallellt med fyra andra jobb som hon har haft sedan hon gick ut gymnasiet i höstas. När hon läste på och tog till sig den information som finns om särbegåvning, började saker och ting falla på plats. – Plötsligt förstod jag varför jag hade varit så uttråkad på lektionerna, och varför lärare inte förstått vad jag hade för problem. Emma Hulsin berättar att hon blev mobbad i förskolan, både av andra barn och av lärare. – De gav mig aldrig kredd för något som jag gjorde, säger hon. Hennes mamma stöttade henne mycket under hela uppväxten, bland annat genom att skaffa fram mer avancerade skolböcker som hon kunde arbeta med på egen hand hemma. En gång förklarade hennes mamma vad tjäle i marken var. När Emma hade rast och var ute på skolgården såg hon några gubbar som gick omkring i skogen med metalldetektorer. Hon sprang fram och frågade om de undersökte om det var tjäle i marken. De blev alldeles paffa, och sa något om att ”du är så ung och vet vad tjäle är”. ”Ja”, svarade Emma på sitt kaxiga sätt. Hon tar fram papper som hon har sparat från när hon var åtta år. På några har hon skrivit utförliga instruktioner för hur man spelar kalaha. Hon har räknat ut olika drag som motståndaren kan göra – och vad man i så fall ska kontra med för att vinna. Det är avancerade saker för en åttaåring? – Ja, jag sågs ofta som en besserwisser, säger Emma och berättar att hon gjorde en egen mattebok när hon gick i trean på lågstadiet. Vid sidan av skolan gick Emma Hulsin också på fritids där hon hade mycket idéer och hela tiden var uppe i varv. Hon berättar om en händelse som fick henne att förstå att hon hade en särskild kraft som hon kunde utnyttja. Det var när hon gick i trean som hon tog på sig att arrangera en talangjakt. Det skulle visa sig att hela aulan fylldes av alla som kom för att titta. Det blev en braksuccé. – Det var första gången jag förstod att jag kunde göra storverk, säger Emma, men tillägger att hon i andras ögon snarare har framstått som egocentrerad. Vad menar du? – Jag har alltid tagits för någon som bara tänker på mig själv och mina framgångar. Det gör att jag redan som barn har försökt att dämpa mig. Annars kommer inte andra att tycka om mig. Från högstadiet och uppåt fick hon tillåtelse att tenta av ämnen mer eller mindre på egen hand. – Jag var så uttråkad att jag bara klarade av att vara på de lektioner som jag tyckte var roliga och gav något. – Det är först nu, och sista året på gymnasiet, som jag har kunnat säga ”men vad fan, jag har gjort massor av bra, och jag kommer att göra mer”. Det tänker jag inte trycka undan. – Lärarna har aldrig trott på mig eller tillåtit mig att bredda mig. De har varit småsinta, tyckt att man bara ska sitta där och göra som de säger tills man ska gå hem. Därför har jag inte varit i skolan. Men de har gett dig bra betyg? – Ja, de har alltid sagt att ”jag vet att du kan” när de har delat ut uppgifter. Men när de inte har sålt in ämnet så har jag struntat i att göra det. Det har gjort att Emma ofta har fått skäll. Hon har också fått många lappar i brevlådan med varningar om att hon kommer att få icke godkänt om hon inte skärper sig. – Då har jag ryckt upp mig och gjort uppgifterna i sista stund, för att få högsta betyg, berättar hon. Så du har en bra studieteknik? – Ja, eftersom jag gillar att plugga och lära mig saker, om jag får något som liknar en utmaning. Annars ser jag ingen mening. Varför tror du lärare har hållit tillbaka dig? – Jag tror att många lärare är taggade när de är unga och nya. Men så möts de av en massa byråkrati med stela kursplaner och ramar som gör att de tappar inspirationen och blir trångsynta. Särskilt när de möts av oengagerade ungdomar. Läs mer: Tonårstiden särskilt utmanande Emma berättar om några lärare som har lyckats väcka hennes glöd. Gemensamt är att de har haft ett flexibelt förhållningssätt till inlärning. De har låtit henne lära sig på sitt sätt. När Emma hade fyllt arton år gjorde hon en utredning som visade att hon har adhd. Det är information hon tycker är både bra och dålig. – Det finns alltid arbetsgivare som vill anställa någon som är sprallig och har det drivet som adhd kan ge. Men det finns också de som inte vill ha någon med adhd. Det gör att hon vid vissa jobbintervjuer håller fram det, medan hon i andra ligger lågt med informationen. Hur tror du att din särbegåvning hade yttrat sig om du inte hade haft adhd? – Då hade jag kunnat hantera att inte bli utmanad i skolan på ett annat sätt. Adhd har nog bidragit till att jag har varit så uttråkad, och gjort att tankarna har skenat i väg så fort jag har tyckt att något har varit för enkelt. Förra hösten gick Emma ut Mediegymnasiet i Nacka. Sedan dess har hon arbetat och hade under våren fem jobb samtidigt: Som scen- och parkarbetare i Kungsträdgården, som frilansande kameraman och redigerare på Hänt tv. Hon frilansar även för Video force och arbetar på två Coopbutiker. Om Emma får frågan om hon behärskar något, så svarar hon ibland ja även om hon inte vet hur man gör. – Då går jag hem och lär mig hur man gör och så tror andra att jag kunnat det hela tiden. Det går så fort för mig att lära mig, så det är ingen som märker att något egentligen varit nytt för mig.  Den ensamhet som hon alltid har känt, förstärks i situationer som när det är mösspåtagning och fullt med studenter på gatorna. – Jag blir ledsen när jag ser det. Jag har haft mössa och varit student, men aldrig känt att jag är en del av en klass, eftersom jag har haft det här utanförskapet. – Det är därför jag är så driven när det gäller särbegåvning nu. Jag ser hur det kan göra att barn går ned sig, utan att ha en aning om varför. Vad tycker du att man ska göra? – När klasserna är så stora som de är i dag blir alla orättvist behandlade. Bara en liten del utvecklas – de som passar in i det sättet att arbeta. Anpassa grupperna på andra sätt. Det är ovärderligt att låta eleverna vara med och påverka lärandet. Vad skulle du ge för tips till dig själv, om du fick träffa dig själv när du var tio år? – Hitta några nyckelpersoner som förstår dig och ser vad du behöver. Det kan vara en kurator, studie- och yrkesvägledare, skolsyster, föräldrar eller kompisars föräldrar. – Ge inte upp ditt sökande efter dessa människor för de är ovärderliga. I högstadiet var det min spansklärare och biträdande rektorn som såg min begåvning och lyfte fram den. Läs mer: Så känner du igen ett särbegåvat barn


Straffet för hennes missfall – fängelse i 40 år

Summary: Maria Teresa Rivera är den mest kända av ”Las 17”, sjutton kvinnor som fallit offer för världens hårdaste abortlagstiftning. Bilden av hennes uppsträckta armar mot himlen när hon släpps fri har spridits över världen. Fotografen Nadia Shira Cohen har följt Maria Teresa Rivera från El Salvador till säkerheten i Sverige.

Reportaget är tillfogat ett förtydligande publicerat den 29 augusti 2017. Det spelar ingen roll om läkarna vet att graviditeten blir kvinnans död. Om barnet inte är livsdugligt. Om befruktningen har ägt rum under våldtäkt. Om graviditeten är ett resultat av incest. Två år före millennieskiftet införde El Salvador en av världens hårdaste abortlagstiftningar. Havandeskapet får under inga omständigheter avslutas. Kvinnor som bryter mot lagen kan dömas för ”mord under försvårande omständigheter”. Även inblandad vårdpersonal riskerar hårda straff, och polisanmäler därför alla missfall för att ha ryggen fri. Rättsprocesserna är bristfälliga och dussintals kvinnor avtjänar fängelsestraff på upp till 40 år efter att ha förlorat sina barn. Maria Teresa Rivera skulle ha blivit frisläppt år 2052. – När klockan var fem och fängelsevakterna skulle låsa in oss för dagen såg jag en duva lyfta och flyga i väg mot en annan duva. ”Gode Gud, låt mig få bli en duva, om så bara för att kunna flyga och se på min son och sedan komma tillbaka igen”, tänkte jag. Nu sitter Maria Teresa Rivera, 34-årig mor till 12-årige Oscar Montano, med sin pojke i en lägenhet i Dalarna i Sverige. – Jag tänkte ju aldrig att vi skulle flyga så här långt, säger hon, det enda skämt jag hör henne uttala under vår dag tillsammans. Den geografiska distansen mellan El Salvador och Sverige är lika lång som avståndet mellan de båda ländernas abortlagstiftning. Av den dryga handfull länder som har totalförbud mot abort pekas El Salvador ut som den stat som implementerar lagen allra ivrigast. El Salvador med dess människohandel och gängvåld är ett av jordens farligaste länder efter rena krigsområden. Landet hade världens högsta mordfrekvens 2015. Det har även konstaterats vara det dödligaste landet att vara kvinna i med 8,9 mord per 100 000 kvinnliga invånare 2012. Fotograf Nadia Shira Cohen är född i USA och ser på både El Salvador och Sverige med utifrånblick. Inte på någon bild i hennes exklusiva reportage är Maria Teresa Riveras ögon riktigt glada, de har sett för mycket som hon inte har kunnat glömma. När Lördagsmagasinet träffar Maria Teresa Rivera i Dalarna är hennes hår tuktat i en knut i nacken. Under barndomen i El Salvador stod det i en lockig sky runt hennes huvud. – Alla småflickor flätades men mamma lät mig ha håret utsläppt eftersom jag gillade det så mycket. Jag var lite busig. De bodde i San Juan Opico, som ligger fyra mil från huvudstaden San Salvador i Centralamerikas minsta stat El Salvador, ett tättbebott land vid den väldiga Stilla havskusten. Det var inbördeskrig. Vänstergerillan FMLN stred mot militärregimen. Den väpnade konflikten varade under Maria Teresa Riveras första tio år i livet. Över 75 000 personer dog. Människorättsorganisationen Amnesty rapporterade om tortyr, försvinnanden och mord på civila. – När jag var flicka trodde jag att mitt liv skulle bli mycket annorlunda mot vad det sedan blev. Trots att vi levde under krigstiden kände jag mig säker, för jag hade min mamma och hon skyddade och tog hand om mig. Maria Teresa Rivera hade två äldre halvsyskon och en tre år yngre bror. – Pappa var inte där, han brydde sig aldrig om oss. Modern grävde tillsammans med några andra kvinnor ut ett gömställe under huset. De kallade det för ”tunneln”. Där samlade de barnen när striderna kom för nära. Fem år gammal vaknade Maria Teresa Rivera en morgon och upptäckte att hennes mamma inte var kvar. – Sedan dess har jag aldrig mer sett eller hört av henne. Syskonskaran hamnade hos mormodern. När oroligheterna mattades arbetade Maria Teresa Rivera för sina mostrar. Hon gick runt med en stor korg på huvudet och sålde frukt och grönsaker. – Jag åt av den dåliga frukten för att ha något att äta och jag växte. När jag var sju sade jag: ”Mig kommer ingen att lura. Jag ska studera och arbeta.” ”Det har du ingen rätt till. Du är flicka, du har fötts för att ta hand om hemmet”, sade mina mostrar, men det brydde jag mig inte om. Horndal, där Maria Teresa Rivera och Oscar Montano har hamnat, är en gammal bruksort i Avesta kommun, uppbyggd kring ett numera nedlagt järnverk. Lägenheten är bristfälligt möblerad och ligger i ett hyreshuskomplex intill en talldunge. Tapeterna är ett lapptäcke över gången tid och passerande bosättares smak; i köket samsas sex olika mönster från tre kvarts sekel om den begränsade ytan. Väggarna skriker: TRANSIT. Det är uppenbart att detta inte är någons permanenta, riktiga hem. Maria Teresa Rivera lägger ingen vikt vid det. Hon lever i det förflutna och i framtiden. Nuet är bara väntan. Väntan på att Oscar ska komma hem från skolan med deras gemensamma mobiltelefon så att hon kan höra hur de svenska glosor som hon har pluggat in under förmiddagen ska uttalas. Väntan på att få börja sin lärarledda språkkurs på SFI, Svenska för invandrare. Väntan på att kunna skaffa sig ett arbete och försörja sig och sonen. Väntan på möjligheterna att skapa en förbättring. – Vi landade i ett land där vi inte känner någon och inte kan språket. Allt vi hade med oss var en resväska med våra kläder. Ibland frågar jag mig själv hur jag har kunnat fortsätta fast det har hänt mig så mycket svårt. Men livet frågar dig inte om du vill vara stark, livet tvingar dig att vara stark. Jag kommer att avancera. Det är människans lott att sträva framåt. Oscar Montano har börjat i en klass för nyanlända. Varje eftermiddag går mor och son tillsammans igenom hans hemuppgifter, försöker förstå vad det är han ska göra. Kunskap är något som Maria Teresa Rivera har sökt i hela sitt liv. – Eftersom mina mostrar tvingade mig att arbeta på dagarna gick jag till en kvällsskola för vuxna. Jag var ”den lilla” i klassen. Mina mostrar bestraffade mig alltid när jag kom hem därifrån men jag gick alltid tillbaka dit ändå. Maria Teresa Rivera fick betala dyrt för sin längtan efter att gå i skola. En kväll blev hon våldtagen på hemvägen. Männen var flera. Hon var ensam. De var vuxna. Hon var åtta år. De fångade och höll fast henne. En av dem genomförde en fullbordad våldtäkt på den lilla flickan. Eftersom Maria Teresa Rivera hade sett gärningsmännen blev hon en fara för hela familjen. Hon måste bort från San Juan Opico. Efter en tids inneboende hos en släkting i huvudstaden placerades hon på barnhem. – På Aldeas infantiles (välgörenhetsorganisationen SOS barnbyar) tog de bra hand om oss barn. De gav oss allt vi behövde och sade att vi måste förbereda oss väl för vuxenlivet och få bra betyg. Jag fick alltid bra betyg. Det var goda år tills hon fyllde 21 och måste lämna plats åt nya, hemlösa barn. Maria Teresa Rivera hade vid det laget lärt känna Oscars pappa och han bad henne flytta ihop med honom. – Jag ville inte ha sällskap redan då men jag hade ingen annanstans att ta vägen, så jag gjorde det. När jag var 22 fick jag Oscar. Då ändrades livet för mig. Sedan dess har jag levt för honom. Vi närmar oss det svåraste. Först tar vi en promenad i Horndal. Vi strövar genom det förmiddagssömniga samhället till den folktomma perrongen intill järnvägsspåret. Vad är mest annorlunda, jämfört med San Salvador? – Säkerheten. Jag känner mig säker här och jag känner mig fri. Jag kan gå fritt. Den 24 november 2011 vaknade Maria Teresa Rivera i den salvadoranska gryningen, liksom den gången då hon var fem år och hennes mamma hade försvunnit. Hon behövde gå till den cementerade gropen bredvid huset som utgjorde hemmets enda toalett. Där fick hon missfall. Kraftigt blödande lyckades hon ta sig tillbaka till huset. Svärmodern hittade henne och såg till att hon blev körd till lasarettet. När Maria Teresa Rivera kom till sans låg hon fastlåst i sjukhusbritsen med handbojor, omgiven av poliser. – De anklagade mig för mord, de sade att jag hade dödat mitt barn. Jag bad dem undersöka mig, så de kunde se att jag inte hade tagit eller gjort något men det var ingen som trodde på mig och de undersökte mig inte. De förde mig till häktet och där behandlade de mig som ett djur. Häktespersonalen beslagtog medicinen och bindorna som sjukhuset hade skickat med. Det var första dagen efter missfallet. Maria Teresa Rivera blev liggande på häktets cementgolv i kläder våta av blod. Cellkamraterna ropade på hjälp, sade att hon måste få vård eftersom hon blödde mycket och hade hög feber, men det brydde sig vakterna inte om. – De sade: ”Du kan gott ha det, eftersom du har dödat ditt barn.” När Maria Teresa Rivera sökte asyl i Sverige inkom Amnesty med ett yttrande, där människo- rättsorganisationen beskrev situationen i El Salvador. Amnesty konstaterade att det salvadoranska samhället är patriarkalt och starkt konservativt i synen på kvinnor. Bristen på sexualundervisning och preventivmedel, liksom ett utbrett sexuellt våld, leder till ett stort antal oönskade graviditeter. De djupt rotade, diskriminerande könsstereotyperna underblåses av katolska kyrkan, som har ett stort inflytande, och i den inhemska medierapporteringen förekommer veritabla häxjakter på kvinnor som har försökt att få abort. Fördomarna finns hos båda könen och när Maria Teresa Rivera efter sex dagar i häktet förflyttades till kvinnofängelset Ilopango möttes hon av hot och trakasserier från de andra intagna. – ”Här kommer mörderskan. Hon som äter barn”, ropade de. Ilopango framstår i internationell press som ett jordiskt helvete, skapat särskilt för kvinnor. Fängelset, som är byggt för 250 personer, rapporterades under Maria Teresa Riveras tid där inhysa 2 000 interner. Kvinnorna som hade avtjänat flest år på anstalten hade lagt beslag på sängplatserna. Resten trängde ihop sig i ”grottorna”, utrymmena under våningssängarna. Maria Teresa Rivera berättar att åtta personer delade en madrass under varje säng. Då de skulle sova radade de upp sig på sidan, med ansiktena åt samma håll, tvärs över madrassen. Bara överkropparna fick plats. De 16 benen som stack ut under sängen vilade direkt mot golvet. – När personen ovanför lade sig sjönk sängen ner och slog i axeln på oss som låg under. När någon måste vända sig var hela raden tvungen att byta sida samtidigt. Väggar och sängkläder var fulla av löss. Maten var ofta otjänlig. Bönorna var utgångna. Om de intagna fick några korvsnuttar kunde det vara maskar i dem. Internerna köade i timmar för sina två dagliga flaskor med vatten som skulle räcka till allt: dryck, klädestvätt och personlig hygien. I Maria Teresa Riveras sektor fanns det tre toaletter till 200 kvinnor och otillräckligt med vatten att spola dem med. Ändå hade några av kvinnorna i brist på annat utrymme inrett sina sovplatser där, i direkt anslutning till toaletterna; i stank och sanitär olägenhet. – Många i fängelset var sjuka. De hade cancer, var hiv-positiva, hade fullt utvecklad aids. Det fanns inga mediciner, ingen läkarvård. På Ilopango fanns gamlingar som varken kunde gå eller se, som hade varit inlåsta i kanske 30 år. Det är många kvinnor som har dött där inne. Två gånger i månaden var det inspektion. – Fångvaktarna kom in, en stor grupp män. De hade oss att rada upp oss i bara underkläderna. Vi var tvungna att dra ner trosorna när alla såg, så att de kunde undersöka. De stoppade in fingret i slid- och ändtarmsöppningen för att se om vi hade gömt något. När Maria Teresa Rivera bara hade varit ett par veckor i fängelset blev det myteri. Kvinnor från två konkurrerande fängelsegäng slogs om kontrollen över sektorn som hon befann sig i. – De tog fram knivar och stenar. Vi som inte tillhörde någon av grupperna sprang för våra liv. Vakterna ingrep först efter flera timmar, när tillräckligt många låg ner oskadliggjorda. Mitt i detta inferno fanns det barn. De bodde i fängelset med sina mödrar tills de fyllde fem år, därefter skickades de i väg. – Mammorna lade blöta trasor över deras ansikten för att skydda dem från gasen som vakterna sprejade på oss. Maria Teresa Rivera kastades i fängelse långt innan hennes fall hade avgjorts juridiskt. Den 27 juli 2012, när hon redan hade varit inlåst åtta månader i Ilopangos helvete, meddelades hennes dom: 40 års fängelse för ”mord under försvårande omständigheter”. – Den dagen kändes det som att jag hade förlorat allt. Det första jag tänkte var: ”Hur gammal kommer min son att vara när jag kommer ut härifrån? Han kommer att vara 47 år. Jag kommer aldrig mer att få se honom.” Oscar Montano var sex år när hans mamma fördes bort och låstes in. Under det första ett och ett halvt året tillät anstaltsledningen henne att ta emot två besök av honom. Därefter gick det tre år utan att mor och son såg varandra. Oscar Montano levde med sin farmor. Maria Teresa Rivera sjönk ner i mörker, slogs med sin Gud. – Jag frågade mig själv varför jag hade fötts. Eftersom Gud känner till allt som händer frågade jag honom varje dag samma sak: ”Varför har du gett mig liv?” Maria Teresa Rivera trodde att hon var ensam om att ha dömts för mord efter att ha fått missfall. Så småningom fick hon veta att de var flera på Ilopango som hade utsatts för samma rättsövergrepp. – Vi började prata med varandra, berätta vad som hade hänt oss. En sådan smärta som vår kan endast upplevas av den som själv har känt den. I december 2016 kände Amnesty till minst 26 kvinnor som just då avtjänade långa fängelsestraff i El Salvador efter att ha fått missfall eller andra graviditetsrelaterade komplikationer. I somras kom nyheten om ytterligare ett fall. En tonåring som hade blivit gravid efter en våldtäkt dömdes i juli till ett 30-årigt fängelsestraff sedan hon hade nedkommit med ett dödfött barn. – I El Salvador är det så att om du har förlorat en bäbis rings det efter polisen. Det spelar ingen roll hur det har gått till. Läkarna säger att deras händer är bakbundna. Liksom Maria Teresa Rivera och de andra kvinnorna i Amnestys statistik dömdes tonårsflickan inte för abort, som bestraffas med 2–8 års fängelse i El Salvador, utan för ”mord under försvårande omständigheter”, för vilken påföljden är fängelse i 30–40 år. Den försvårande omständigheten ligger i att kvinnan som anklagas för brottet är släkt med ”mordoffret”, det vill säga fostret eller barnet som hon har burit. Kvinnorna hörs regelmässigt i direkt anslutning till missfallet, omtöcknade av chock och blodförlust och utan närvaro av någon advokat. Domar fälls på bristande bevisföring, utan att höra vittnesmål som talar till den anklagades fördel och efter överväganden där moraliska värderingar väger tyngre än faktiska sakförhållanden. Maria Teresa Rivera levde utan hopp tills Ilopango en dag fick besök av en grupp människorättsaktivister. De erbjöd henne och de andra kvinnorna hjälp att driva sina fall. – De frågade om någon av oss kunde tänka sig att prata med journalister och låta dem ta kort. Jag sade: ”Ja, jag har inte gjort något orätt. Jag ska visa mitt ansikte.” År 2014 drogs kampanjen ”Las 17” i gång av en samling ideella organisationer under ledning av den lokala Medborgargruppen för avkriminalisering av abort samt Washingtonbaserade Centrum för reproduktiva rättigheter. Målet med kampanjen var att fria de 17 kvinnor som då satt inspärrade för mord efter att ha förlorat sina barn på grund av medicinska komplikationer under graviditeten. Kampanjen har hittills lyckats få ut tre av kvinnorna. Maria Teresa Rivera är en av dem. Fotograf Nadia Shira Cohen har fångat ögonblicket när hon får veta att hon ska friges. Med armarna höjda mot himlen tackar hon Gud. I ena handen har hon ett fotografi av sonen som hon då inte har sett på tre år. – Det enda jag ville när jag kom ut ur rättssalen var att träffa Oscar. Jag tittade överallt. Jag såg människorna som hade stöttat mig men jag såg inte honom. Jag tänkte att min svärmor kanske inte ville att jag skulle komma hem. Jag kände mig så ensam i det ögonblicket fast det var fullt av människor omkring. I själva verket hade svärmodern åkt efter Oscar i samma stund som frigivandet tillkännagavs. Några timmar senare återförenades han och Maria Teresa Rivera. – När jag sattes i fängelse kunde jag fortfarande bära min son. När jag kom ut var han en jättelång kille. Jag sade: ”Förlåt mig.” Han svarade: ”Det finns inget att förlåta, du har inte gjort något fel, mamma.” Det var så vackert alltihop. Domaren som frigav Maria Teresa Rivera konstaterade att det saknades bevis för att hon hade begått något brott. Redan samma dag meddelade åklagarämbetet att de tänkte överklaga beslutet. – Varje gång jag såg poliser tänkte jag: ”Nu kommer de och tar mig och sätter mig i fängelse igen.” Livet efter frigivningen var svårt på flera sätt. Oscars pappa hade lämnat hemmet för flera år sedan. Maria Teresa Riveras nya pojkvän ville inte ha mer med henne att göra efter missfallet och mordanklagelserna. Hon flyttade tillbaka hem till svärmor. De båda kvinnorna hjälptes åt men hade svårt att få tillvaron att gå ihop eftersom ingen ville anställa Maria Teresa Rivera längre. – Folk ropade efter mig när jag gick till marknaden för att handla: ”Där kommer barnamördaren. Mörderskan är frigiven.” De spottade på mig, knuffade mig. Min son trakasserades i skolan. När åklagaren lämnade in sin överklagan föreslog människorättsaktivisterna att Maria Teresa Rivera skulle fly till Sverige. De betalade hennes och Oscars flygbiljetter och sent en oktoberkväll för snart ett år sedan landade mor och son på Arlanda. En kvinna från biståndsorganisationen Diakonia visste att de skulle komma. Hon mötte och tog emot dem i sitt hem. Nästa morgon åkte de till Migrationsverket i Märsta och sökte asyl. Den 16 mars 2017 beviljade Migrationsverket dem uppehålls- och arbetstillstånd samt flyktingstatus. I Sverige fortsätter Maria Teresa Rivera att vittna om konsekvenserna av El Salvadors totalförbud mot abort. Det är enligt henne en skam, en våldtäkt på kvinnors rättigheter. Det skyddar inte kvinnor, som förespråkarna påstår, det utsätter dem ytterligare. Om detta tänker hon inte tiga. – Jag är en av ”De 17 och fler” även om jag är fri nu. Jag kan aldrig glömma mina medsystrar i fängelset. Jag måste tala för dem. Må lagarna ändras i mitt land. I mina medsystrars namn tackar jag er som har lyssnat. 28 december 1982: Maria Teresa Rivera föds i San Juan Opico, El Salvador. 31 maj 2005: Sonen Oscar Montano föds. 24 november 2011: Maria Teresa Rivera får missfall. 25 november 2011: Hon först till häktet. 30 november 2011: Sätts i fängelse i väntan på dom. 27 juli 2012: Döms till 40 års fängelse. 2015: Beviljas resning och får ny rättegång. Maj 2016: Frikänns och friges. Beslutet om frigivning överklagas av åklagarämbetet. Oktober 2016: Landar tillsammans med sonen Oscar Montano i Sverige och söker asyl. Familjen tilldelas en lägenhet i Horndal i Dalarna. 16 mars 2017: Migrationsverket beviljar uppehålls– och arbetstillstånd samt flyktingstatusförklaring. Abort är totalförbjudet i El Salvador sedan 1998. Hälso– och sjukvårdspersonal som bistår under ingreppet riskerar 6–12 års fängelse. I kvinnornas fall finns det två olika brottsrubriceringar: ”abort” eller ”mord under försvårande omständigheter”. För den första rubriceringen är straffskalan fängelse i 2–8 år, för den andra 30–40 år. Den försvårande omständigheten består i släktskapet mellan förövare och offer, det vill säga mellan kvinnan och hennes foster/barn. I december 2016 kände Amnesty till minst 26 fall i El Salvador där kvinnor avtjänade fängelsestraff på 30–40 år för ”mord under försvårande omständigheter” efter att ha fått missfall eller andra graviditetsrelaterade komplikationer. I juli 2017 uppmärksammades ytterligare ett fall där en tonårsflicka som hade blivit gravid efter att ha våldtagits dömdes till 30 års fängelse sedan hon nedkommit med ett dödfött barn. Flera länder, däribland Sverige inom ramen för FN, har kritiserat El Salvadors totalförbud mot abort och krävt att lagen ändras. Förbudet infördes för snart 20 år sedan efter påtryckningar från högerpolitiker och katolska kyrkan. Dåvarande ärkebiskopen i landet tillhörde den ultrakonservativa, katolska organisationen Opus Dei och verkade för skärpningen av lagen. El Salvadors president ställde sig nyligen bakom ett förslag om att avkriminalisera abort under vissa omständigheter. Oppositionen vill i stället höja maxstraffet till 50 år. Källa: Amnesty, The Guardian, The Independent. Nadia Shira Cohen är frilansfotograf och korrespondent för New York Times. Hon föddes i Boston 1977, fick sin första kamera när hon var 15 år och började dokumentera världen omkring sig på sjukhuset där hon behandlades för sin barncancer. Nadia Shira Cohen började sin karriär i New York där hon arbetade för AP, SIPA och VII. År 2007 flyttade hon till Rom, där hon numera har sin bas. Hennes bilder har ställts ut internationellt och hon har fått Pulitzerstipendium för sitt arbete om guldgruvsdrift i Rumänien. I grafiken över abortlagarna namnges länder och territorier där abort är förbjudet eller endast tillåtet där moderns liv eller hälsa är i fara. Två av dessa områden är Västbanken och Nordirland. De har en mer restriktiv abortlagstiftning än angränsande Storbritannien respektive Israel. Det borde ha framgått av ingressen att det inte enbart var staters lagstiftning som angavs.


Erik Helmerson: Tydligt svar på fel fråga om invandring i medierna

Summary: Studien om invandring i medierna är viktig men besvarar inte den vanligaste kritiska frågan – om journalister ibland tonar ner till exempel invandrares brottslighet, och i så fall varför.

Slutsatsen från den nya studien av Delmi, Delegationen för migrationsstudier, torde vara nog för att få mjälten att explodera på ett antal "Sverigevänner". Delmi slår fast att traditionella svenska medier skildrar invandring mer negativt än positivt. Medierna påstår dessutom att invandringen påverkar Sverige mer negativt än vad som är befogat enligt forskningen. Detta gör att människor överskattar migrationens negativa effekter och underskattar de positiva. Om detta var en glasklar slutsats vore det sensationellt. Ett grundskott mot mer eller mindre rabiata mediekritiker på nätet samt mot sajter som Avpixlat och Nyheter Idag, som i mångt och mycket lever av misstro mot "mainstreammedierna". Tyvärr är det inte så enkelt. Studien rätar ut en del frågetecken men lämnar kvar övriga. Så ges till exempel inget svar på huruvida det förekommer att medier tonar ner till exempel invandrares brottslighet eller motiven bakom hedersbrott – och i så fall varför. Så täcker rapporten bara perioden fram till sommaren 2015. Det finns goda skäl att anta att tonläget förändrades, kanske för gott, efter flyktingkrisen samma höst. Så har – och detta är i mina ögon den allvarligaste kritiken – forskarna bara undersökt texter med ordstammen "invand". Texter där reportern bara använt, säg, "flyktingar", "migranter" eller "asylsökande" har inte kommit med. Hade det påverkat slutresultatet? Vet inte, men min gissning är ja, troligtvis. Detta forskningsfält är viktigt. Det lider av att många tidigare studier som gjorts är helt otillräckliga – de är av för gammalt datum, och de är ibland tendentiösa och ovetenskapliga. Ett problem är att även sådan forskning blir en viktig del av diskussionskontexten. Senare debattörer kan alltid svepande avfärda kritik med "men det är testat och bevisat att medierna inte förskönar invandring." Som vanligt lär svaret vara varken svart eller vitt. Många journalister har vittnat om hur de ibland hållit inne känslig information om invandringens negativa konsekvenser. Men att det finns någon omfattande konspiration är nonsens – på många sätt är journalistiken alltså till och med för negativt färgad mot invandring. Medierna behöver inte skämmas men måste fortsätta med självrannsakan och försök till förbättring. Objektivitet och allsidighet må vara omöjligt – men att sträva efter det är nödvändigt.


Gunnar Jonsson: Trump har en plan – eller inte

Summary: Donald Trump säger sig veta hur man vinner. Men hans strategi för Afghanistan är snarlik Obamas.

För privatpersonen Donald Trump var allt enkelt. Afghanistan var slöseri från början, de amerikanska soldaterna skulle hem. Presidentkandidaten Trump höll mest tyst i frågan, men i den mån han hade någon utrikespolitisk princip var det att resten av världen fick klara sig själv. Efter sju månaders gräl mellan olika läger i Vita huset har överbefälhavare Trump till slut lagt fram sin strategi för Afghanistan. ”Vi bygger inte nationer, vi dödar terrorister”, sa han och sågade Barack Obamas linje. Men i grunden är Trumps plan förvillande lik företrädarens upplägg. Presidenten har böjt sig för generalerna i sin omgivning. Den rena nationalismens banerförare, chefsstrategen Stephen Bannon som ville ersätta trupperna med legosoldater, fick sparken i fredags. Trumps tal var diffust, som sig bör för en person som skryter med att vara oberäknelig. Han säger inte hur många soldater som ska adderas till dagens 8 400, men alla vet att Pentagon tänker börja med 3 900. Det finns ingen tidsplan, vilket i och för sig inte är sämre än att som Obama ge talibanerna en ledtråd om hur länge de behöver vänta. Hur en seger ska definieras är oklart. Parallellt förmanas Pakistan att sluta ge terrorister en fristad, vilket olika administrationer också har sagt i åratal. Indien ska hjälpa till i Afghanistan, vilket lär få pakistanierna att sparka bakut. Och visst, korruptionen ska bekämpas, än en gång. Talibanerna har haft militära framgångar hela året. De fraterniserar med Ryssland, samtidigt som Iran försöker skaffa ett brohuvud i Afghanistan. Allt sammantaget känner sig Trumps USA också tvunget att bli kvar under överskådlig tid. En reträtt vore liktydigt med att lämna över makten till talibanerna, med risk att landet åter blir ett enda stort terroristläger. Men inget har egentligen fungerat hittills, och det finns få skäl att tro att det förändras med Trump. Den afghanska armén klarar sig inte på egen hand, USA kan inte avgöra, talibanerna må ha tålamod men ingen manual för total seger. Bara en uppgörelse i någon form mellan Kabul och talibanerna kan göra slut på kriget. Ännu är inget förhandlingsbord uppställt.