Livet genom ett författarfilter

Summary: Hon har levt ett liv som få andra. Liv och skrivande har gått hand i hand för Birgitta Stenberg, som just har avslutat sin självbiografiska romansvit.

Hela livet har varit ett uppror för Birgitta Stenberg. Hon har gjort uppror mot borgerliga konventioner, mot patriarkalt förtryck och allt annat som försökt hindra henne från att vara den hon vill. – Och nu är alla så snälla, så snälla, suckar hon. Hon har just avslutat sin självbiografiska svit på sex böcker. Den har uppmärksammats och rosats och den präglas av ytterligheter och vidöppna sinnen, med livet som den självklara källan att ösa ur. Och vilket liv hon har levat! I en tid när kvinnor förväntades vara duktiga flickor som gifte sig och tog hand om familjen, så bröt Birgitta med levnadsreglerna i sin borgerliga uppväxtmiljö och gav sig ut i världen. Hon lärde sig åtskilliga språk, levde fritt och bohemiskt som öppet bisexuell bland andra ”särlingar” och konstnärssjälar, och mötte så skiftande karaktärer som den amerikanske gangstern Lucky Luciano och den egyptiske kungen Farouk (som hon hade en romans med). Destruktiva inslag fanns det också gott om, som alkohol och narkotikamissbruk. Vänner grep till slut in och fick henne att avgifta sig och flytta till lugnet på Åstol, en liten ö på västkusten där hon fortfarande bor kvar. När nu romansviten är avslutad är det dags att sluta filtrera verkligheten genom författarögon, sluta samla repliker och fundera på hur de kan användas i skrivandet. Nu ska hon börja leva själv, säger hon. – Och det är besvärligt. Jag börjar se lite sådär motvilligt vem jag är egentligen, och det är ännu värre. Hon säger sig ha levt livet genom detta författarfilter sedan hon började skriva som fyraåring, vilket har inneburit att hon aldrig har känt sig helt närvarande i stunden. – Allt det där har kostat umgänge med människor, på något sätt. Så författare kan inte vara roliga att vara gifta med. Men när hon talar om livet med maken Håkan Lagergren är det just med betoning på glädjen. Äktenskapet varade från 1971 fram till hans död 1991. Han brukar omskrivas som hamnarbetare och yrkesfiskare, men det är bara halva sanningen. – Han hade ju samma sociala bakgrund som jag, med barnsköterska och det hela. Och intellektuell till max. Men han var arg kommunist och ville bevisa för sin far att han minsann kunde bli arbetare och vara utomhus. Tre månader om året fiskade Birgitta med honom, och så skrev han rent åt henne i tre månader. De översatte böcker tillsammans och bedrev biodling på Tiveden, vilket gav upphov till fackboken ”Allt möjligt om bin”. Nu håller hon på med en ”annorlunda diktsamling”, även om skrivandet har sinkats en smula av alla resorna under arbetet med dokumentärfilmen ”Alla vilda” (av Lisa Belfrage och Marianne Gustavsson). Och det är roligt att leva och bli äldre, säger hon. Frihetskänslan ökar med åren, inte minst erotiskt. – Många människor slutar med erotik, och slutar att leva som de gjorde förut, för att de har blivit äldre. Och det är ju så idiotiskt, för man blir friare och friare ju äldre man blir. Faktiskt, säger Birgitta Stenberg. Birgitta Stenberg Fyller: 80 år den 26 april Familj: Ja. Bor: På Åstol och i Tiveden. Karriär i korthet: Debut 1956 med ”Mikael och poeten”. Genombrottsromanen ”Chans” kom 1961. Andra kända verk är ”Klara färdiga”, ”Kärlek i Europa”, ”Apelsinmannen”, ”Spanska trappan”, ”Mannen i havet”, Billy-böckerna, ”Alla vilda”, ”Erotiska noveller”, ”Eldar och is”. Manus till ”Raskenstam”, tv-såpan ”Lösa förbindelser”, tv-dramat ”Katarina”. Journalist på Arbetaren, tolk, yrkesfiskare och kommunalpolitiker. Jobbat på UD med radioavlyssning. Målar. Metamorfos: Litterärt sällskap på 50-talet med bl a Paul Andersson och Öyvind Fahlström. Firar: Två sommarfester, en i Tiveden och en på Åstol.


”40-talisterna måste själva betala en del av omsorgen”

Summary: Sanningens ögonblick. För att den svenska välfärdsmodellen ska överleva, måste vi hantera det som redan Tage Erlander på 60-talet kallade ”de stigande förväntningarnas missnöje”. En del i detta är att vi 40-talister måste räkna med att använda en del av det vi sparat till vår egen äldrevård. Det offentliga måste täcka alla nödvändiga och tunga omvårdnadsinsatser för dem med små eller inga marginaler. Det är också mot den bakgrunden vi andra behöver ta ett större finansieringsansvar för oss själva, skriver Peje Emilsson.

Statsminister Fredrik Reinfeldt har initierat en diskussion om sambandet mellan arbetets andel av vår livstid och pensionens storlek. Om vi förvärvsarbetar en allt kortare del av vår livstid måste vi räkna med att pensionens storlek påverkas. Den dåvarande S-ledaren Mona Sahlin påpekade redan sommaren 2009 att fler äldre behöver jobba längre för att klara kraven på framtidens ekonomiska standard. Men frågan gäller inte bara våra pensioner. De regelbundna påminnelserna om vanvård i äldreomsorgen visar att dagens system för organisation och finansiering av denna har kommit till vägs ände – och detta redan innan vi 40-talister har börjat efterfråga äldrevård. En del hävdar att problemen i svensk äldrevård beror på valfrihet. Inget kunde vara mer felaktigt. Bristen på inflytande från äldre och deras anhöriga över var och på vilka villkor vården ska ges är påtaglig. Merparten av all enskilt driven äldreomsorg i Sverige i dag har etablerats efter politiska upphandlingar som syftar till att minimera kostnader i en verksamhet som i övrigt ska bedrivas på exakt samma sätt som förut. Äldreomsorgens stora utmaning handlar om ett vidgat gap mellan medborgarnas krav och förväntningar och vad våra offentliga resurser klarar av att bära. Tage Erlander myntade redan på 1960-talet i skriften ”Valfrihetens samhälle” begreppet ”de stigande förväntningarnas missnöje”. Med ett växande finansieringsgap kommer mycket i äldreomsorgen att fortsätta handla om besparingar. Samtidigt är det svårt att inte se högre krav som rätt självklara och vi som närmar oss den tid när vi ska bli en del av äldreomsorgen har höga förväntningar. Vi vill själva påverka hur vi ska leva också under våra sista år på jorden – kanske i synnerhet om vi inte tillhör den minoritet som har förmånen att dö friska. Det råder redan i dag underskott på äldrevårdsplatser. Socialstyrelsen visade strax före nyår att det under 2010 var cirka 6 000 personer som efter biståndsbedömning hade väntat i mer än tre månader för en plats på ett vård- och omsorgsboende. Resursbristen är över oss. Tiden är mogen att pröva nya lösningar. Ett sätt kan vara att omvandla den del av kommunalskatten som går till äldreomsorg, och den del av landstingsskatten som går till medicinska insatser på äldreboenden, till en statlig äldrevårdsförsäkringsavgift. Försäkringen kan sedan, efter biståndsbedömning, falla ut i form av en ”peng” till valda certifierade utförare eller som kontantersättning för stöd till anhörigvård. Poängen är att vårdapparaten anpassas till den enskildes behov och inte tvärtom. En sådan modell påminner om det system för äldrevårdens finansiering som i bred enighet mellan höger och vänster etablerades i Tyskland på 1990-talet. Vi måste dock vara medvetna om att en sådan statlig gemensam försäkring, precis som våra statliga pensioner, inte kommer att räcka längre än till en god bastrygghet. Rut- avdraget har underlättat för äldre att komplettera hemtjänsten med egenfinansierade tilläggstjänster och det finns starka skäl till att studera en utvidgning av detta. Vi 40-talister – som utgör runt tio procent av befolkningen men enligt vissa beräkningar står för över hälften av samhällets köpkraft och privata förmögenhet – måste räkna med att använda en del av det vi sparat under ett långt liv till vår egen äldrevård. Det torde också komma att gälla för alla generationer efter oss. Tanken att behöva betala en del själva är något som politiker av alla kulörer länge värjt sig mot men sanningens ögonblick kryper allt närmare. Hållbara prioriteringar i de offentliga budgetarna blir allt svårare att göra för våra folkvalda. Jag tycker att vi 40-talister ska fråga oss om det är mer rättfärdigt att våra privata tillgångar går i arv till barn och barnbarn än att användas till delfinansiering av vår äldrevård. Det finns förstås – även i min generation – de med små eller inga marginaler, med få eller inga tillgångar, som inte kommer att kunna delfinansiera en framtida omsorg ens om det varit möjligt att förbereda under arbetslivet. Det är för deras skull som den offentliga försäkringen måste täcka alla nödvändiga och tunga omvårdnadsinsatser men också därför som vi andra behöver ta ett större eget finansieringsansvar för oss själva. För att den svenska modellen med en grundläggande gemensamt finansierad välfärd ska kunna överleva och vidareutvecklas i en förändrad demografisk verklighet måste vi på ett konstruktivt och pragmatiskt sätt finna former att hantera de ”stigande förväntningarnas missnöje:” En del i detta måste bli att vi 40-talister kommer att behöva betala mer själva för omsorg på äldre dar. Peje Emilsson, entreprenör inom bland annat äldreomsorgen DEBATTEN Peje Emilsson (22/4): "Vi 40-talister måste räkna med att använda en del av det vi sparat till vår egen äldrevård." Replik Vårdalstiftelsens vd: ”Äldreomsorg handlar om att skapa en meningsfull vardag.”


”Det är inte vi som bryter mot mänskliga rättigheter”

Summary: Enskilda bolag är aldrig skyldiga. Det är orimligt att kräva att TeliaSonera eller andra internationella teleoperatörer ensamma ska ta världssamfundets roll när det gäller att värna det fria ordet. Ansvaret vilar rimligen på politiker och regeringar. Men vi blir självfallet också illa till mods när information från näten används för att bryta mot mänskliga rättigheter. Självklart är det ett dilemma, men vi får enligt OECD inte bryta mot den lokala lagstiftningen, skriver Lars Nyberg.

Vi och hela världen är överens om att telekommunikation är bra för invånare i alla länder. Listan över goda exempel kan göras hur lång som helst. Tanken att det i dag inte skulle finnas tillgång till mobiltelefoni är otänkbar. Vi som verkar i telekombranschen tvingas ofta till en svår balansgång när vi finns i länder med svaga demokratiska traditioner – men att stänga ute människor från möjligheten att kommunicera med hjälp av telefoni är inte ett alternativ. Självklart uppstår det stora svårigheter när tekniken missbrukas för att spåra och avlyssna oskyldiga människor. När de mänskliga rättigheterna utsätts för press är det en fråga för alla delar av samhället. Därför är det orimligt att kräva av TeliaSonera, Telenor, Tele2, Millicom eller andra internationella teleoperatörer att ensamma ta världssamfundets roll när det gäller att värna det fria ordet. Vi kan som företag inte överta den roll som rimligen vilar på politiker och regeringar. TeliaSonera och många andra svenska företag har valt att även finnas i länder som bara för något decennium sedan var helt slutna, och där det fortfarande inte råder demokrati såsom vi i Västeuropa känner den. Självklart innebär detta ett dilemma. Å ena sidan ger våra tjänster möjlighet att kommunicera globalt, å andra sidan kan tekniken användas i repressiva syften. Den teknik som är avsedd för att kunna nå vem som helst var som helst, innebär också att alla som använder en mobiltelefon kan återfinnas och avlyssnas. I den debatt som följt efter ”Uppdrag Granskning” har TeliaSonera fått utstå kritik för att vi hävdat att vi är tvingade att följa de nationella lagar som gäller på de marknader där vi valt att finnas. Vi har också uppmanats att tydligare beskriva hur vi agerar för att följa upp såväl FN:s vägledande principer som OECD:s riktlinjer för multinationella företag. Så här uttrycker sig OECD om hur vi och andra företag ska förhålla oss när det uppstår en konflikt mellan å ena sidan en stats lagstiftning och å andra sidan OECD:s egna riktlinjer: ”Företagens främsta skyldighet är att följa lokala lagar. Dessa riktlinjer står varken över eller bör stå över lokala lagar och regleringar. Trots att riktlinjerna i många fall går längre än lagen, ska de inte och avses inte försätta företag i en sådan situation att de står inför motstridiga krav. I länder där lokala lagar och regleringar står i strid med principerna och normerna i riktlinjerna bör företag söka vägar att så långt som möjligt uppfylla principerna och normerna på ett sätt som gör att de inte bryter mot lokal lagstiftning.” FN:s hållning är också tydlig och klar. Det är staternas uppgift att skydda rätten till det fria ordet. Den uppgift vi och andra företag har, det är att respektera de mänskliga rättigheterna. Det är därför som TeliaSonera för ett år sedan var en av initiativtagarna till den dialog som nu omfattar 12 telekombolag från Europa och USA. Uppdraget är att arbeta fram gemensamma handlingsplaner som vi kan utgå ifrån när de tjänster vi erbjuder riskerar att utnyttjas på ett sätt som står i strid mot rätten till det fria ordet. Detta arbete är ännu i sin linda men vi har kommit en bit på väg. I torsdags presenterades de första resultaten vid konferensen Internet Freedom Forum i Stockholm. Mycket arbete återstår men en sak är klar – ett enskilt telebolag har små möjligheter att påverka, men en enad industri har något bättre förutsättningar. Myndigheter och säkerhetstjänster i hela världen har rätt att ta del av trafiken i näten. Kraven kan antingen finnas direkt i lagstiftningen eller på annat sätt innefattas i de villkor som ställts när en mobillicens tilldelats. Kraven omfattar bland annat att polis och rättsväsende ska få tillgång till den trafik som sker i näten. Teleoperatörerna är därmed förpliktade att förse myndigheterna med detta – även här i Sverige där polisen bedriver teleövervakning varje dag, där riksdagen beslutat att samtals- och datatrafik ska lagras, och där Försvarets radioanstalt (FRA) har tillgång till all data som passerar våra gränser. Så länge det finns ett rättssystem som vilar på en demokratisk grund gör det situationen enklare att acceptera. Det är svårare när det finns risk att tekniken används i repressiva syften. Men kravet att följa nationell lagstiftning kan ingen teleoperatör avvika från. Vi blir självfallet också illa till mods över att de tjänster vi tillhandahåller inte bara ger möjlighet att kommunicera globalt, utan också ger risk för övergrepp mot grundläggande mänskliga rättigheter. Samtidigt måste vi vara tydliga med att det inte är telebolagen som bryter mot mänskliga rättigheter. När informationen från näten används för att bryta mot mänskliga rättigheter vilar ansvaret på regimerna. När det sker är det inte ett enskilt telebolag som är skyldigt. Brott mot de mänskliga rättigheterna är ett problem för oss alla – alltså alla vi som har förmånen att leva i demokrati, för politikerna och för internationella organisationer som FN, EU och OECD. Alla är överens om att tillgången till telekommunikation är en viktig förutsättning för att människor med stöd av de tjänster vi erbjuder ska kunna kommunicera med vem som helst och få tillgång till information från hela världen. Telekom bidrar till att göra världen mer öppen. Vi får inte glömma det när vi diskuterar telebolagens, politikernas, och vårt eget ansvar för att så långt som möjligt värna de mänskliga rättigheterna. Lars Nyberg, vd och koncernchef, TeliaSonera


Allmännyttan säljs ut mot hyresgästernas vilja

Summary: Snart fattar kommunfullmäktige i Stockholms stad beslut om försäljning av ytterligare 2.800 allmännyttiga hyreslägenheter – utan att fråga hyresgästerna. En undersökning Hyresgästföreningen gjort visar att 80 procent av de berörda anser det viktig att bo hos ett allmännyttigt bostadsbolag skriver Terje Gunnarsson ordförande för Hyresgästföreningen region Stockholm.

Kommunfullmäktige i Stockholms stad ska inom kort fatta beslut om utförsäljning av 2.800 allmännyttiga lägenheter i Bromma, Vällingby och Hagsätra. Under de senaste tio åren har 42.000 lägenheter sålts av de allmännyttiga bolagen i Stockholms stad. Försäljningen man går till beslut om tillkännagavs den 7 mars när borgarrådet Joakim Larsson (M) kallade till presskonferens i Stadshuset. De 2.800 lägenheterna finns i alla de tre allmännyttiga bostadsbolagen i Stockholms stad (Svenska bostäder, Familjebostäder och Stockholmshem). Hyresgästerna hade inte fått någon information innan beslutet blev offentligt. Brev till de berörda hyresgästerna delades ut i brevlådorna först under eftermiddagen samma dag. Många fick beskedet via lokalradion på väg hem från jobbet. Att kommunala bostadsbolag driver igenom utförsäljningar utan att hyresgästerna blir involverade är upprörande. Dessvärre är det inte första gången detta händer. Hyresgästerna tvingas se sina hem bli sålda utan att ha blivit tillfrågade och utan att ha någon som helst möjlighet att påverka affären. Hyresgästföreningen genomförde helgen efter beskedet en undersökning bland boende i de sålda fastigheterna. Det visade sig att hela 80 procent ansåg att det var viktigt att bo hos ett allmännyttigt bostadsbolag. För oss på Hyresgästföreningen är resultatet inte förvånande. Vi vet att hyresgäster i allmännyttan är mer nöjda med sitt boende eftersom det lagstadgade hyresgästinflytandet ger hyresgästerna stor möjlighet att påverka sitt eget boende. Hyresgäster i allmännyttan har också en trygghet i den interna byteskön. För många är internkön en garanti för att de ska kunna byta lägenhet när livssituationen förändras; familjen växer eller krymper, man byter jobb eller vill flytta närmare släkt eller vänner. I ett slag försvinner nu den tryggheten för hyresgästerna i de berörda fastigheterna. Den aktuella försäljningen är dessvärre ingen isolerad händelse. Den är en del av en medveten politisk strategi där allmännyttan säljs för att finansiera andra kommunala utgifter och där antalet hyresrätter ska minska. Stockholms allmännytta kommer efter den aktuella försäljningen att ha minskat från drygt 110.000 lägenheter till 70.000 lägenheter. Det betyder att mer än en tredjedel av de allmännyttiga hyresrätterna har försvunnit från en storstadsregion som varje dag ökar sin befolkning med två busslaster. Politikerna talar sig ofta varma om vikten av fler hyresrätter för en växande och dynamisk tillväxtregion. Inför valet lovade politikerna i Stockholms stad en kraftig nyproduktion av hyresrätter. Men det är stor skillnad mellan ord och handling. Trots alla löften är det faktiska tillskottet av hyresrätter negativt i Stockholm. År 2010 var nettoförändringen av hyresrätter minus 8.000, och under perioden 2000–2010 har antalet hyresrätter minskat med 33.000. Det är oansvarigt av kommunpolitikerna att på detta sätt försöka undandra sig sitt bostadsförsörjningsansvar. I stället för att i handling verka för en utveckling av Stockholmsregionen smiter man undan och skyfflar problemet under mattan i hopp om att någon annan ska ordna det. Och som om det inte vore nog med att åderlåta hyresrättsbeståndet i Stockholm vill man även urholka de allmännyttiga bostadsbolagens ekonomi. Därför röstar de folkvalda även om utdelning av 1,3 miljarder från bolagen. Pengar som ska gå till annan kommunal verksamhet som vägar, centrumanläggningar, idrottsanläggningar och exploateringskostnader för nya bostadsområden (utan krav på nyproduktion av hyresrätter). Pengar som hyresgästerna har betalat in till bolagen och som nu ska användas för att lappa och laga kommunens egen budget, vilket i klartext innebär en dubbelbeskattning av hyresgästerna. Det är skamligt! Terje Gunnarson, ordförande Hyresgästföreningen region Stockholm


”Sverige ska inte lämna afghanerna i sticket”

Summary: En hastig reträtt från Afghanistan är inte ett alternativ. Vi är där för att ta ansvar, inte för att fly undan det. Därför är det viktigt att Sverige fortsätter med ett brett engagemang i Afghanistan även bortom 2014, skriver Kerstin Lundgren, Centerpartiets utrikespolitiska talesperson, i en replik.

Hur ska ett nytt inbördeskrig undvikas i Afghanistan, på vilket sätt ska Sverige stödja landet i en kommande fredsprocess och hur ska kvinnors rättigheter säkerställas i ett kommande fredsavtal med talibanerna? Fyra FOI-analytiker ställer dessa högaktuella frågor på DN Debatt 18/4. När Australien nyligen meddelat att de planerar att hämta hem sina soldater från Afghanistan ett år tidigare än aviserat och högt uppsatta svenska försvarspolitiker signalerar en osäkerhet kring Sveriges linje så är frågorna berättigade. För Centerpartiet är en hastig reträtt inte ett alternativ. Vi är i Afghanistan för att ta ansvar, inte för att fly undan ansvar. Därför är det positivt att Karin Enström, ny försvarsminister, tidigare också signalerat att Sverige skall fortsätta med ett brett engagemang i Afghanistan även bortom 2014. Vår närvaro i Afghanistan har aldrig varit enkel, men Sverige har, på inbjudan av afghanska regeringen, ett tydligt FN-mandat och tillsammans med cirka 50 andra länder åtagit sig att hjälpa den afghanska regeringen att bygga säkerhet för utveckling. Det är inte och har aldrig varit riskfritt. I slutet av 2010 fattade alliansregeringen tillsammans med Socialdemokraterna och Miljöpartiet ett beslut om att Sverige skall dra sig ur Afghanistan först under 2014, med förbehåll att situationen på marken skall vara en avgörande utgångspunkt. För Centerpartiets räkning står den överenskommelsen fast. Centerpartiet anser, i likhet med den afghanska regeringen, att Isaf-styrkans närvaro fortfarande betyder mycket för säkerheten i Afghanistan. Världsamfundets ansvar för att stötta det krigshärjade landets väg mot demokrati och stabilitet måste fortsätta, med successivt större tyngdpunkt på civila insatser. Vår gemensamma insats ska bidra till förbättringar, inte minst för många av landets kvinnor som tvingas välja mellan personlig säkerhet och att delta i demokratiutvecklingsarbetet. Val stundar både 2014 och 2015. Centerpartiet ser även ett behov av fortsatt svensk närvaro efter 2014, framför allt genom fortsatta utbildningsinsatser för Afghanistans armé och polis. Partiets hållning är fortsatt att vi ska slutföra vår insats på ett ansvarsfullt och hållbart sätt. Det är vi skyldiga den afghanska civilbefolkningen, våra svenska trupper och övriga nationer i Isaf. Det är vi också skyldiga alla dem som redan gjort personliga uppoffringar för fred och säkerhet i Afghanistan. Kerstin Lundgren (C), riksdagsledamot & utrikespolitisk talesperson


Att blunda för vad vi äter hjälper inte djuren

Summary: I många länder är det helt naturligt att gå på restaurang och bland levande fiskar peka ut vilken man vill äta, men inte i Sverige. Här tappar vi aptiten om vi får reda på hur de djur som vi äter såg ut i livet. Att blunda för att det är djur vi äter är ingen ansvarsfull inställning, skriver restaurangägaren Peter Liu. Han anser att vi i stället borde verka för att de har det så bra som möjligt när de lever och att slakten sköts på ett humant sätt.

I Sverige är det inte accepterat för restauranger eller butiker att hålla levande fiskar som sedan serveras. Varför vill vi inte veta vad det är vi äter? Tror vi att vi är bättre människor om vi inte ser att vår mat kommer från djurvärlden? Och varför är det okej att se levande skaldjur som vi tänker äta men inte fiskar? Efter att ha bott och arbetat i Stockholm i tjugo år har jag, som kines, fortfarande svårt att förstå varför det hymlas så mycket kring vad vi äter. Var tror svenskarna att kött- och fiskrätterna på deras tallrikar kommer ifrån? Intalar man sig att det är något som växer på åkern eller kanske rent av tillverkas i en fabrik? I många länder är det vanligt att restauranger har ett akvarium med levande fiskar som gästerna kan välja bland till sin måltid. Detta är inte möjligt i Sverige. Här tycker vi synd om fiskarna och tappar aptiten om vi får reda på hur de djur som vi äter såg ut i livet. På min restaurang har vi ett akvarium med fiskar som vi inte använder i matlagningen. Vissa svenska gäster som ser akvariet blir genast skeptiska och undrar om vi använder fiskarna i maten. Kinesiska och thailändska gäster har däremot frågat om de kan få välja en fisk som de vill äta. Att peka ut vilken fisk man vill äta är helt naturligt i andra länder, men konstigt nog inte i Sverige. Ännu konstigare är det att svenskar som är på semester i Thailand verkar tycka att det är okej där, men inte skulle kunna tänka sig att göra samma sak här hemma. Genom att hålla fiskarna på restaurangen kan gästen vara säker på att fisken är färsk. Maten blir också både godare och nyttigare när fiskköttet slipper transporteras och lagras i kyl eller frys. För fiskens egen del ser jag inga nackdelar med det, så länge restaurangen följer Djurskyddsmyndighetens regler för hållande och avlivande av fisk. Dubbelmoralen kring vad vi äter gäller förstås inte bara fisk. Våra svenska gäster har också till exempel reagerat negativt på bilder av hela ankor (trots att de har varit grillade och utan huvud och fötter). Alla tecken som tyder på att maten en gång varit levande gör att de mår dåligt och maträtter som ”spädgris” har vi fått stryka från menyn. Jag skulle förstå om det bara var vegetarianer som reagerade, men vad är det som gör att de allra flesta gladeligen sätter tänderna i såväl kött som fisk så länge de inte ser vilket djur det är de äter? Det är en skenhelig inställning som jag tror inte gynnar vare sig konsumenterna eller djuren. Att blunda för att det är djur vi äter är ingen ansvarsfull inställning. Den som verkligen känner medkänsla för djuren borde i stället verka för att de har det så bra som möjligt när de lever och att hanteringen runt transport och slakt sköts på ett humant sätt. En annan sak som förbryllar mig är att den motsägelsefulla medkänsla som folk har med fiskar inte sträcker sig till skaldjur. När det gäller till exempel humrar och jätteräkor finns det restauranger även här i Stockholm som har akvarium med levande djur som sedan serveras. Jag känner igen tanken om att inte vilja se de djur man ska äta från den buddistiska tron, som förkastar köttätande om man så mycket som misstänker att djuret blivit slaktat för ens egen skull. Kanske är svenskarna inspirerade av det? Jag skulle i alla fall gärna vilja veta om det finns några sakliga grunder till motståndet mot levande fiskar i restauranger och fiskbutiker. Det här är frågor som skulle behöva komma upp till ytan och debatteras. Först då kan det leda till något som är positivt både för djur och för människor. Peter Liu, delägare i Restaurant China i Stockholm


”Regeringens nya definition av miljöbilar är en halvmesyr”

Summary: Tummen ned för vårbudgeten. Alliansregeringen har som mål en fossiloberoende fordonsflotta år 2030. Vad som menas med detta är höljt i dunkel – även för berörda myndigheter. Om det betyder att fordonen i huvudsak ska gå på fossilfria drivmedel är utmaningen jättelik. Regeringen måste mot den bakgrunden ompröva vårbudgetens förslag till ny miljöbilsdefinition samt se över beskattningen av förmånsbilar, skriver Per Kågeson.

Kraven på bränsleförbrukning och koldioxidutsläpp från ”miljöbilar” är så frikostigt satta att systemet motverkar klimatpolitiken. När regeringen nu i vårbudgeten äntligen föreslår en skärpning handlar det tyvärr om en halvmesyr (se vidare faktaruta). En bil av genomsnittlig europeisk tjänstevikt (1.372 kg) föreslås få släppa ut högst 95 gram koldioxid per km i blandad körning för att betecknas som miljöbil. Så långt är allt väl. Gränsvärdet motsvarar EU:s preliminära mål för nya bilar år 2020. Men problem uppkommer när regeringen vill sänka ribban för tunga bilar i syfte att kompensera dem för högre bränsleförbrukning samt acceptera höga koldioxidutsläpp från fordon som kan köras på biodrivmedel. Dessutom vill regeringen att befrielse i fem år från fordonsskatt ska vara det incitament som knyts till miljöbilar. Det innebär att den som köper en dieselbil får en mer än dubbelt så stor skattebefrielse än den som väljer en bensinbil med exakt samma utsläpp per km. Förslaget om att kompensera tunga bilar för högre bränsleförbrukning följer EU-direktivet som motiverar ett frikostigare gränsvärde med att stora bilar har högre lastkapacitet än små. Mot detta kan invändas att kompensation för ökad vikt motverkar val av lätta konstruktionsmaterial vilket försvårar uppfyllande av klimatmålet. Kompensationen skulle vara lättare att acceptera om den hade utgått från fordonets storlek baserat på dess bottenyta. Med det här förslagets konstruktion premieras inte bara ökat utrymme utan också tyngre och starkare motorer. Om regeringen trots allt vill anknyta till EU-direktivet (vilket den inte måste) så skulle de negativa effekterna kunna begränsas genom en övre gräns för viktkompensationen. Enligt regeringsförslaget får en ”miljöbil” som väger 2.500 kg släppa ut 147 gram per km. Men det finns redan stora bilar med utsläpp under 120 gram, till exempel Volvo V70 DRIVe och Volkswagen Passat BlueMotion. Det vore rimligt att sätta en övre gräns för viktkompensationen, kanske till 130 g/km. Det bör även en sjusitsig familjebil klara. Med gällande regler tillåts bilar som kan köras på E85 eller fordonsgas släppa ut 218 gram per km, medan övriga bilar inte får ha högre utsläpp än 120 gram. Det innebär ett pålägg på 98 gram per km för alternativbränslebilarna. Regeringen meddelar nu att de generösare kraven för sådana bilar ska fasas ut inom några år. Det är bra. Alla bilar måste bli riktigt snåla om biodrivmedlen ska räcka till någon större del av fordonsparken. Men regeringen vill inte ta hela steget nu och förklarar inte varför den vill vänta. Regeringen föreslår att alternativbränslebilar ska tillåtas 55 extra gram (150 i stället för 95 g). Låt oss som exempel ta en etanolbil av medelvikt som släpper ut 150 gram när den körs på bensin. Man kan förmoda att denna bil under sin livstid i praktiken körs till cirka hälften på bensin och till hälften på etanol som produceras med 50-procents klimateffekt. En sådan bil skulle ge upphov till 113 gram fossil koldioxid per km. Riktigt destruktivt kan pålägget bli när tillverkare av stadsjeepar inser att de till en kostnad av någon extra tusenlapp kan göra sina bilar etanolkompatibla. Då kan en SUV på 2.500 kg bli ”miljöbil” även om den släpper ut 202 gram per km! Alternativbränslepåslaget bör snarast avvecklas. Om regeringen av någon anledning inte vill göra det nu bör pålägget göras betydligt mindre generöst än vad som föreslås. Att miljöbilar belönas med befrielse från fordonsskatt i fem år leder till att värdet av befrielsen blir mycket större för dieselbilar än för bilar som drivs med bensin. Reduktion med ett gram koldioxid belönas olika. Att problemet alls uppkommer beror på att dieselbilar betalar högre fordonsskatt för att uppväga fördelen av att deras bränsle är lägre beskattat än bensin. Likabehandling kan skapas genom att höja dieselskatten till bensinskattens nivå och samtidigt sänka dieselbilarnas fordonsskatt. En sådan reform genomfördes i Storbritannien för snart 20 år sedan. En alternativ möjlighet är att begränsa fordonsskattesänkningen för dieseldrivna miljöbilar till vad som motsvarar skatten för en likadan bensinbil. Svårare än så behöver det inte bli! Alliansregeringen har som mål att fordonsflottan ska vara fossiloberoende år 2030. Vad som menas med detta är höljt i dunkel och berörda myndigheter har inte fått någon hjälp med tolkningen. Men om det innebär att fordonen i huvudsak ska gå på fossilfria drivmedel är utmaningen jättelik och svår att klara om inte alla fordon blir optimalt bränslesnåla. Sverige har EU:s mest bränslekrävande fordonspark och även om utsläppen från nya bilar minskat påtagligt under senare år så ligger vi fortfarande högst bland de gamla medlemsländerna. Medan de två största storklasserna svarar för 57 procent av försäljningen i Sverige uppgår deras andel inom EU till 25 procent. Därtill har Sverige EU:s i särklass högsta andel fyrhjulsdrivna bilar. Bilparkens sammansättning påverkas också av den förmånliga beskattningen av förmånsbilar. Enligt en studie av Copenhagen Economics (på EU-kommissionens uppdrag) underbeskattas de svenska förmånstagarna med motsvarande 0,3 procent av BNP. Så mycket handlar det förmodligen inte om, men Sverige har internationellt sett en hög andel förmånsbilar och det är i sig ett tydligt tecken på att de svenska skattereglerna är mycket förmånliga. Kanske var de tänkta som ett stöd till Volvo och Saab som länge dominerade förmånsbilmarknaden. Om regeringen trots målsättningen om fossilfri fordonspark vill fortsätta att stödja företag som säljer stora bilar kunde den väl ändå införa någon typ av bränslesnålhetsincitament i förmånsbeskattningen. Det vore klimatmässigt mycket mera motiverat än att fortsätta stödja gasbilar med 40 procents nedsättning av förmånsvärdet (utan minsta krav på bränsleeffektivitet). Jag har i en studie utförd på uppdrag av Finansdepartementet föreslagit att Sverige ska införa ett bonus-malussystem för nya personbilar. Det innebär att törstiga bilar får betala avgifter och att intäkterna används för att premiera bilar med låga utsläpp. När en sådan modell infördes i Frankrike ledde den till att utsläppen från nya bilar snabbt sjönk med 10 procent. Flera oppositionspartier förordar en sådan modell, men regeringen har varit kallsinnig. Kanske borde den som ett minimum överväga att införa bonus-malus i förmånsskattesystemet. Volvo V70 finns trots allt i varianter som släpper ut allt från 119 till 237 gram koldioxid per km. Sverige har lång väg kvar till fossilfri fordonstrafik. Om regeringen menar allvar får den inte försitta något tillfälle att driva utvecklingen i rätt riktning. Därför bör den ompröva förslaget till ny miljöbilsdefinition samt se över beskattningen av förmånsbilarna. Per Kågeson, professor i miljösystemanalys vid Centrum för transportstudier, KTH


Familj och fiske fyller fritiden

Summary: Patrik Brunströms passion för sportfiske är så stor att han håller på att göra sin hobby till levebröd. Men familjen kommer före fisket.

Hans farfar, morfar, farbröder och pappa fiskade. Helt naturligt började Patrik Brunström själv att fånga fisk tidigt. Fick han som han ville skulle det i dag vara hans födkrok på heltid. – Men när jag skulle börja gymnasiet var man i den där åldern när man inte riktigt vet vad man vill göra. Det blev fordonsteknisk linje för min del. Patrik Brunström försörjer sig som bilmekaniker. Den gamla sortens bilverkstäder tror han inte kommer att leva kvar så länge till, när fel på moderna fordon diagnosticeras av apparatur som bara märkesverkstäderna har tillgång till och vinsterna ligger i eftermarknaden. Han beklagar alla som därför blir utan jobb, men har själv med bilelektronik som specialitet dock sitt på det torra. Även om han skulle föredra på det våta: – I tonåren idrottade jag mycket, det blev innebandy, fotboll, snowboard. Men sedan i tjugoårsåldern började det där med fiske ta fart igen. Som sportfiskare utvecklar man ett slags intuition och instinkt som gör att man kan se på vattnet och ana vad som finns i det. För Patrik Brunströms del har det handlat om att gradvis professionalisera sin hobby. Han har dels hoppat ombord när sportfiskearrangörer behövt hjälp, men sedan tre år är han själv egenföretagare som ordnar egna turer för sportfiskare som vill prova lyckan i till exempel Mälaren, Vänern, Vättern, Stockholms skärgård, utanför Skåne eller norska Røst och Vaerøy, eller sjötransporter för dem som är hugade på sälsafari eller fågelskådning. När det handlar om långväga destinationer och många deltagare hyr han ofta båtar på ort och ställe. Tripperna med betalande deltagare mättar inte Patrik Brunströms eget behov av att komma ut på sjön, men täcker en del av de egna kostnaderna. Hans moderna (av någon anledning odöpta) båt med kojplatser för två, kraftig motor, elektronisk utrustning och trailer för transporter kostar mer än en halv miljon, och vissa fiskevatten kan man bara ta sig till med sjöflygplan eller helikopter. En kostsam hobby? – Fiske kan ju vara jättebilligt också. Det kan räcka med att sätta sig på en brygga med en kall öl och meta med mask mitt i sommaren för att det ska kännas bra. Fiska kan man alltså göra med olika tekniker, beroende på vilket slags fisk man är ute efter och i vilka vatten. Vilka metoder Patrik Brunström föredrar går i vågor, han förkastar inte att pilka, fiske med fluga eller vanligt spö, men: – De senaste fem åren har det handlat mycket om trolling (en fiskemetod där betet är fastsatt på upp till tio spön som samtidigt dras efter båten) efter lax. Den största jag har fått var på 12,3 kilo, utanför Simrishamn. Han har tagit en sjätteplats i SM i trolling och kommit tvåa som deltagare i ett annat team. Den 25 till 28 april är det dags för ”Trolling Master Bornholm” där Patrik Brunström, hans far och en kompis utgör ett av 280 team som ska slåss om delar av de sammanlagda prispengarna på 180 000 danska kronor. Patrik Brunström tillämpar den bland sportfiskare vanliga principen ”C&R”, det vill säga ”catch and release”, alltså att så ofta som möjligt släppa tillbaka den fångade fisken i vattnet. Dock inte alltid: – Om jag tycker om att äta fisk jag fångat? Absolut! Jag tar upp för husbehov också och älskar att laga mat. Gärna grillad lax, och gös är en annan favorit ... Familjen är det mest värdefulla i nyblivne småbarnsföräldern Patrik Brunströms liv, och kommer följaktligen före fisket. Han har dessutom ett heltidsjobb att sköta. – Familjen är inte lika på hugget som jag, men det går att lura ut grabben och fiska, och han tycker det är kul att åka båt. Men Patrik Brunström har förståelse för att det bara blev en dags djuphavsfiske (då han fick en sex kilos tonfisk) under en Thailandstripp, och att ingen annan hade lust att tillbringa fem dygn till sjöss under semestern. Även om han lockas av att ta jägarexamen inser han att det inte finns utrymme för att också jaga på land, eller att ta upp trumspelet som är en annan passion. – Familjen och fisket tar det mesta av min fritid. Patrik Brunström Gratuleras till: Fyller 30 år den 19 april. Firar: Fest för familj och kamrater hemma hos sin far. Familj: Sambon Ann-Sofie, som arbetar på förskola, bonussonen Maximilian, 9, och dottern My, snart 14 månader. Bor: Lägenhet i Kungsängen. Gör: Bilmekaniker, driver företaget Sportfiskeguide. Största fångade fiskarna: Torsk på 14 kilo, lax på 12,3 kilo, gädda på 12 kilo. Intressen: Lyssnar mycket på hårdrock, och gärna progressiva metalbandet Dream Theatre med trummisen Mike Portnoy. Men det ska vara cd, absolut inte radio eller komprimerade ljudfiler nerladdade i telefonen. På nätet: www.teamsilverguiderna.blogspot.com


Den största vårdsatsningen någonsin i Stockholm

Summary: Nu satsar vi ytterligare 28 miljarder på förbättringar av sjukvården, skriver alliansens landstingsråd. Pengarna ska bland annat användas till upprustning av akutsjukhusen och att skapa vårdplatser för äldre. Vi vill inrätta ett sjukhus med äldreprofil.

Framtidens patienter kommer att ställa nya krav på sjukvården. Fler människor kommer att leva med kroniska och vårdkrävande sjukdomar. Samtidigt kommer nya avancerade medicinska behandlingar att finnas tillgängliga för fler. Mot den bakgrunden presenterar vi i alliansen i Stockholms läns landsting nu konkreta förslag på satsningar för att förverkliga den tillgängliga och jämlika sjukvård som stockholmarna har rätt till. Vi vill skapa fler vårdplatser för äldre, bygga ut sjukhus, förbättra vårdmiljöerna i psykiatrin och korta väntetiderna på akutmottagningarna. Satsningen är den största som någonsin gjorts i Stockholm. Ett växande Stockholm med allt fler äldre invånare kräver en smartare vårdplanering. För att akutsjukhusen ska klara av ett ökat tryck, måste de patienter som inte behöver akutens resurser tas hand om på ett bättre sätt. Detta inte minst för att minska väntetiderna. I den nya planen för framtidens hälso- och sjukvård, som sträcker sig till 2022, lägger vi i alliansen fokus på en sammanhållen vårdkedja och mer vård närmare patienten. Utöver de nära 20 miljarder kronor som redan är avsatta för Nya Karolinska universitetssjukhuset i Solna, planerar vi ytterligare 28 miljarder kronor på förbättringar av sjukvården. Höga miljö- och effektivitetskrav genomsyrar alla investeringar; en bättre användning av resurser gör att patienterna får mer vård för pengarna. Genomförandet av Framtidsplanen omfattar tre huvudområden: hälso- och sjukvårdsuppdrag, lokaler och investeringar samt kompetensförsörjning och forskning. Några av de satsningar som vi genomför de kommande åren är: 1. Investeringar i sjukhusen. 14 miljarder satsas på akutsjukhusen, där bland annat nybyggnation och renoveringar på Södersjukhuset, Huddinge, Danderyd och Södertälje ingår. För att trygga tillgången till vårdplatser utanför akutsjukhusen satsar vi i en första fas cirka två miljarder kronor på att rusta upp och anpassa byggnaderna vid Sollentuna, Löwenströmska, Sabbatsberg och Dalens närsjukhus. 2. Fler vårdplatser för äldre. Den geriatriska vården byggs ut över länet, med ökad tillgång till diagnostik, behandling, och andra specialistkompetenser. Dessutom vill vi inrätta ytterligare sjukhus, bland annat med äldreprofil, där vi samlar kompetens inom äldrerelaterade sjukdomar och skador. Palliativ vård och avancerad sjukvård i hemmet breddar sina uppdrag så att de kan ta emot fler patienter. Genom att inrätta sjukhus med äldreprofil får vi in hela vårdkedjan med diagnostik, behandling och rehabilitering under ett och samma tak. En-dörr-in-principen kommer att underlätta livet för många sjuka och leder till effektivare användning av sjukvårdens resurser. 3. Vårdguiden uppgraderas. Det ska vara enkelt att komma i kontakt med vården och enkelt att välja den vård som passar de egna behoven bäst. Vårdguiden ska kompletteras och erbjuda trepartssamtal med tolk, tidsbokningstjänster och uppföljningssamtal. Sjukvården ska vara tillgänglig även för dem som inte har svenska som modersmål. 4. Tioårig investeringsplan. En total genomgång av operationskapaciteten vid sjukhusen ska göras, inklusive en översyn av vårdplatser och upprustningsbehov. Genom att optimera användningen av befintliga lokaler och resurser, kan vi satsa ännu mer pengar på sjukvården och samtidigt se till att miljöpåverkan blir så liten som möjligt. Alliansens sjukvårdspolitik höjer kvaliteten och tillgängligheten. Genom att redan nu lägga fast en långsiktig plan för hur sjukvården ska byggas ut under de kommande tio åren, förbereder vi oss för den tillväxt och expansion som väntar Stockholm. Torbjörn Rosdahl, (M), finanslandstingsråd Birgitta Rydberg, (FP), sjukvårdslandstingsråd Stig Nyman, (KD), forsknings- och äldrelandstingsråd Gustav Andersson, (C), miljö- och skärgårdslandstingsråd


”Barnen behöver båda sina föräldrar”

Summary: Barn som bor växelvis mår bra, men något sämre än barn som bor i kärnfamiljer. Sämst mår barn som bor på heltid hos en förälder. Det visar en ny svensk undersökning. ”Barn mår bra av att ha tillgång till båda föräldrarna”, säger barnpsykologen Malin Bergström.

En halv miljon barn i Sverige har föräldrar som inte bor ihop. Trettio procent – tre av tio – av dem bor växelvis hos sin mamma och sin pappa. Förmodligen kommer siffran att öka, tror Malin Bergström, barnpsykolog och forskare vid Chess, Centrum för ojämlikhetsforskning, vid Stockholms universitet. – Vi ligger långt fram när det gäller jämställdhet i Sverige, troligen främst i världen, och att bo växelvis är ett sätt för båda föräldrarna att ha en nära relation till sitt barn fast de separerat. Dessutom verkar barnen må bra av det, säger hon. Socialstyrelsen har i samarbete med Chess skrivit en rapport utifrån en undersökning som genomfördes 2009 bland Sveriges alla barn i årskurs 6 och 9 om levnadsförhållanden och psykiskt mående. 172 000 barn deltog. En fråga gällde hur barnen mådde relaterat till hur de bodde. Undersökningen visar att bäst mår barn till föräldrar som bor tillsammans. Bra, men något sämre, mår barn som bor växelvis hos sina föräldrar. Sämre mådde barn som bodde mest hos en förälder. Allra sämst mådde barn som bodde enbart hos en förälder. – Det tyder på att barn mår bra av att få behålla vardagskontakten med båda sina föräldrar. De får tillgång till båda sina föräldrar, säger Malin Bergström. Att barn som bor växelvis mår något sämre än barn i kärnfamiljer vet man inte vad det beror på. –  Att ha varit med om någonting jobbigt, som en separation ju oftast är, kan vara orsaken. Barnen har en erfarenhet som barn i kärnfamiljer inte har. En separation skakar om ett barns liv i grunden, säger Malin Bergström. Men det är en erfarenhet som inte är farlig att gå igenom, påpekar hon samtidigt. – Man ska komma ihåg att de flesta barn i Sverige generellt sett mår bra i dag. I forskningsprojektet Elvis arbetar Malin Bergström och två andra forskare med flera studier om växelvis boende och barns psykiska och sociala välbefinnande. En intervjustudie med föräldrar till barn under fyra år om hur de små barnen och deras föräldrar upplever varannanvecka-livet pågår just nu. På 1980-talet bodde bara en procent, ett av hundra, av alla barn till skilda föräldrar varannan vecka hos sin mamma och pappa. Vanligast var att bo kvar med sin mamma och träffa pappa på helger och lov. 1998 kom en ny lag som automatiskt gjorde att föräldrarna fick gemensam vårdnad vid en skilsmässa. Detta gjorde att det växelvisa boendet ökade kraftigt. I början av 2000-talet bodde drygt 17 procent barn varannan vecka hos sina föräldrar. – Jag tittade nyligen i gamla föräldratidningar från 90-talet när mina egna barn var små. Det var slående hur mycket som handlade om pappor som tappade kontakten med sina barn – och om hur smärtsamt det var, säger Malin Bergström. Vad är det som gör det växelvisa boendet så bra efter en separation? – Min erfarenhet från de intervjuer jag har gjort med småbarnsföräldrar är att den största fördelen de upplever är att de får behålla kontakten med barnen. Och att de även får vila, och att de därmed känner att de blir bättre föräldrar, säger Malin Bergström. De är också övertygade om att barnen behöver båda sina föräldrar och att båda är lika viktiga. Om man tittar på den forskning som finns om helt ensamstående föräldrar ser man hur enormt slitigt det är för ensamstående mammor, och hur psykiskt påfrestande det är för pappor som inte får träffa sina barn, säger Malin Bergström. – Att ha barnen växelvis hos sig handlar också om att orka ha ett liv, säger hon. I dag brukar man avråda föräldrar till barn under fyra år att bo växelvis. På många familjerätters hemsidor står det uttryckligen att rätten inte rekommenderar det. Det tycker Malin Bergström delvis bygger på en gammaldags uppfattning om att små barn främst knyter an till mamman, och att de därför har svårt med separationer från henne. – Vi vet i dag att barnet kan knyta an till båda sina föräldrar och att pappor numera oftast är väldigt närvarande. För mig som barnpsykolog tycker jag att det är konstigt att fokus inte ligger på att barnet ska bygga upp en bra relation, och få en känslomässig tillgång, till båda sina föräldrar. Men samtidigt vill jag understryka att vi inte vet hur de små barnen mår. Det är det vi ska undersöka, säger hon. Kritiken mot det växelvisa boendet brukar ibland handla om att barn riskerar att utsättas för de vuxnas konflikter. – Finns inte det där kittet mellan föräldrarna – för att de är så arga på varandra – så måste barnet själv hålla ihop övergångarna mellan föräldrarna inom sig. Det kan vara svårt. Men man måste fråga sig hur det andra scenariot ser ut. Att bara bo med en förälder och leva med någon slags saknad efter den andra föräldern är också mycket tungt, säger Malin Bergström. – Växelvis boende är inte lösningen på alla problem, det passar inte alla. Men det är ändå något bra med att föräldrar försöker hitta lösningar tillsammans efter en separation. Elvis Studien som Malin Bergström och hennes kolleger genomför just nu heter Elvis. Till studien söker forskningsgruppen föräldrar till barn under fyra år som bor växelvis. För mer information: www.chess.su.se/elvis Har du frågor som rör barn och familjerelationer? Har du egna frågor som rör familjeliv, barn och ungdomars utveckling, föräldraskap, skola eller förskola? Psykologen och forskaren Martin Forster svarar på utvalda frågor. Du kan vara anonym. Skriv till fragainsidan@dn.se.


Stora brister i Stockholms ambulanssjukvård

Summary: Ambulanspersonalen kan ha arbetspass där de ska hinna med 20 uppdrag på 14 timmar, och inte hinner ta rast. Det finns inte heller tillräckligt med tid att göra rent ambulanserna och fylla på material, skriver oppositionslandstingsrådet Dag Larsson (S). Nu kräver han att stockholmarna snabbt får rätt till trygg och säker ambulanssjukvård.

För drygt ett år sedan nekade SOS Alarm 23-årige Emil Linell ambulans trots att han hade sprucken mjälte. Därefter har anställda i ambulanssjukvården vittnat om en alltmer pressad arbetssituation. Patientorganisationer uttrycker oro. Många har börjat fråga sig hur det egentligen står till med vår ambulanssjukvård. Kan man lita på den? För att ta reda på mer har Socialdemokraterna under några månader gjort besök i verksamheten, haft samtal med personal, fackliga företrädare och chefer. Vi har mött ett växande missnöje och en påtaglig oro. I dag presenterar vi en rapport som pekar på stora brister i ambulanssjukvården. Rapporten visar att möjligheterna blivit ytterst begränsade för personalen att göra måltidsuppehåll och toalettbesök eller ta rast under arbetspassen. En ambulanssjuksköterska berättar om ett helgarbetspass nyligen då teamet arbetade 14 timmar i sträck. Under den tiden hade de 20 uppdrag. Ett genomsnittligt uppdrag tar ungefär en timme och har i snitt en körsträcka på 2,2 mil. Med sådana arbetsförhållanden hotas det patientsäkra omhändertagandet. Vidare befinner sig ambulansfordonen i allt mindre utsträckning på stationerna, vilket för med sig att både påfyllning av material och rengöring av bilarna brister. Det finns tillfällen då personalen byts av på akuten och där fordonet inte kommer in till stationen på tre dygn,vilket gör att desinficering av ambulansen inte ges tid och möjlighet att göras ordentligt. En ambulans kan åka från ett uppdrag med exempelvis en patient med kräksjuka till en transport av en nyförlöst kvinna med barn utan att fordonet hinner rengöras så grundligt som det borde. Ur smittskydds- och patientsäkerhetsperspektiv är detta helt förkastligt. Frågan är om antalet ambulanser är tillräckligt för att möta det behov som finns. I jämförelse med de andra storstadslänen kan konstateras att det i Stockholms län finns en ambulans per 34.000 invånare, medan det för Skåne är 23.000 invånare per ambulans respektive 19.000 invånare per ambulans i Västra Götaland. Delvis går detta att förklara med skillnad i yta och befolkningstäthet, men det är tveksamt om det verkligen kan förklara hela skillnaden. Vi har också fått information om dåligt underhållna bilar och en alltför låg bemanning hos vissa ambulansföretag. För att passen i en dygnsambulans ska fyllas fullt ut behövs egentligen en bemanning på 8 personer. Men vissa företag har nu sänkt bemanningen till 7,3 personer per dygnsbil. Effekten blir att tjänstgörande personal får arbeta längre pass. För de småbarnsföräldrar som arbetar inom ambulansen innebär detta ytterligare en press eftersom de aldrig kan vara helt säkra på att komma från jobbet i tid. Många av bristerna i ambulansverksamheten går att härleda till den senast genomförda upphandlingen där fokus låg på vem som kunde utföra länets ambulanstjänster till lägsta pris. Viktningen i utvärderingen av anbuden var 75 procent pris och bara 25 procent kvalitet. Allt talar för att arbetsmiljö, bemanning och underhåll nu får stå åt sidan när priset överordnas kvaliteten. Dessutom har målet om att ambulansen ska finnas på plats inom 10 minuter efter prio1-larm skrotats. Efter vår granskning drar vi följande slutsatser: 1. Framtida upphandlingar måste lägga större tyngd på kvalitet och mindre på pris. 2. En utökning av antalet ambulanser måste övervägas. 3. Landstinget måste börja utöva tillsyn av rengöringen av amulansfordon. Hygien- och smittskyddskrav måste alltid kunna garanteras. 4. Landstinget måste begära av entreprenörerna att personalen ges rimliga raster. 5. Landstinget följer inte upp information om frekvens och orsaker till att ambulanser tas ur drift, vilket måste bli regel. Det borde inte få råda stora skillnader mellan ambulansföretagen vad gäller tillgång på reservfordon eller skick och driftsäkerhet i fordonsparken. 6. Samverkan mellan de olika aktörerna måste förbättras. I dag skyller de tre inblandande aktörerna på varandra: att SOS Alarm inte prioriterar rätt, att entreprenörerna inte har tillgängliga bilar, att landstinget gjort en upphandling som inte ger rimliga ekonomiska villkor. Sanningen är att alla tre brister. En berättigad fråga är varför den högst ansvariga för sjukvården i Stockholms län, sjukvårdslandstingsrådet Filippa Reinfeldt (M), inte har agerat. Känner hon inte till bristerna? Eller struntar hon i dem? Stockholmarna måste snabbt få rätt till en trygg och säker ambulanssjukvård och personalen förtjänar en bra arbetsmiljö. Dag Larsson, oppositionslandstingsråd (S)


”Psykisk sjukdom inte skamligt”

Summary: Psykologen Christer Olsson blev fri från sin depression och svåra ångest efter åtta år. I sin nya bok vill han ge hopp till andra drabbade.

En morgon i december 2001 intar de mörka tankarna Christer Olsson. Han sitter i sin bil på en parkeringsplats i Göteborg och kan inte hålla mot. Det är början på åtta års djup depression och svår ångest. I dag är han frisk och vill berätta. Han vill ge hopp åt andra som drabbas, och åt deras anhöriga. Han gör det i boken ”En väg tillbaka” som nyligen gavs ut på Libris förlag. Han har en del att bidra med: Förutom sin egen långa och svåra erfarenhet är Christer Olsson också psykolog. – Jag vill komma åt stigmatiseringen. Att ha en psykisk sjukdom är inget skamligt och ingen moralisk defekt. Inte minst vill Christer vända sig till människor som, liksom han själv, har en kristen övertygelse. – Ibland kan det vara mycket svårt att vara kristen och drabbas av psykisk ohälsa. Det är inte ovanligt att man förebrår sig själv, eller får höra av andra: ”Du drabbas för att du inte har levt som du borde leva.” Eller ännu värre: ”Det här är ett straff för att du inte levt som man ska som kristen.” Hans viktigaste råd till den som drabbas är att acceptera sjukdomen och berätta om den. – Det är nödvändigt för att man ska få den kraft och den tid att läka som behövs. Jag försökte hålla det hemligt för min 86-åriga mor för att inte göra henne ledsen. Men det fullständigt luktade ångest om mig, och hon undrade vad som var fel: Hade jag fått cancer? Skulle vi skiljas? Så vi berättade – och tröstade. Han pekar ut tre orsaker till att han till slut blev frisk efter åren av djup depression och svår ångest. För det första: Tiden. Han hade haft depressioner två gånger tidigare, på 80-talet, och båda gångerna var det över efter drygt tre månader. Att det skulle ta åtta år denna gång hade han aldrig kunnat föreställa sig. För det andra: Hans hustru Ami gav aldrig upp. Under hela sjukdomsperioden sade hon till honom: Du blir frisk! Han kallar henne ”mitt ställföreträdande hopp”. För det tredje: Hans kristna tro. Men han bidrog också själv till sitt tillfrisknande. Han ägnade sig åt fysisk aktivitet, var noga med kosten och såg till att ha sociala relationer, också utanför hemmet. – Depression kallas ibland för ensamhetens sjukdom. Just för att bryta ensamheten och få nya tankar och intryck är det viktigt att man inte stannar kvar i hemmet under hela sjukdomsperioden. Det kan vara ohyggligt svårt att komma ut, men man måste tvinga sig. Han menar att den medicinska behandling han fick, och som han noga beskriver i boken, inte gjorde honom frisk. – Jag svarade naturligtvis på ångestdämpande medicin – annars hade jag förmodligen inte levt i dag. Men på mig fick behandlingen ingen läkande effekt. Samtidigt är han noga med att påpeka att det inte gäller alla: – Om jag träffar någon drabbad eller anhörig som ber mig om råd skulle jag direkt säga: Sök upp en vårdcentral. Där kan man ge medicinsk behandling, och för många är antidepressiv medicin väldigt positivt verksam. Vårdcentralen kan också remittera vidare till terapi eller psykiatrisk behandling. Du såg varje ångestfri dag som ett bönesvar, en gåva av Gud. Men tvivlade du aldrig? Kände du aldrig under de ångestfyllda dagarna att Gud inte brydde sig? Han skrattar till: – Nej, jag såg det inte på det sättet. Under mina nattliga brottningsmatcher ställde jag Gud till svars: ”Hur kan du tillåta någon att leva i detta jordiska helvete?” Men jag tvivlade aldrig. Hur mår du i dag? – Jag betraktar mig som frisk. Jag har inte fått tillbaka den goda sömn jag hade innan jag blev sjuk, och det får jag kanske aldrig. Men jag sover ännu bättre nu än när jag skrev boken och har fortfarande ångesten under kontroll. Christer Olssons råd Till dig som drabbas av psykisk sjukdom: • Acceptera din sjukdom. • Berätta för dina närmaste. • Aktivera dig fysiskt, om än bara med promenader. • Ha sunda matvanor. • Tvinga dig till sociala relationer utanför hemmet. • Om du håller på att bli sjuk: Uppsök en vårdcentral. Till dig som känner någon som drabbats: • Ta kontakt! Besök, ring, sms-a! Gör också oanmälda besök. Skulle det vara olämpligt en gång så är ingen skada skedd, det är bara att komma tillbaka. • Hjälp din sjuka vän eller dennas anhöriga med praktiska saker, som att klippa gräs eller handla mat. • En enkel promenad med den sjukas anhöriga kan betyda mer än du tror.


Gamla väljare, nya valfrågor

Summary: Caremaskandalen är bara början. I takt med att 40-talisterna åldras blir det avgörande för politikerna att garantera en värdig äldreomsorg.

Vi har vetat det länge: Där 40-talisterna är, dit riktas strålkastarljuset. På 1960-talet revolutionerade de utbildningsväsendet och lyckades med sin egen politiska radikalisering vrida halva världen åt vänster. När de därefter trädde ut i arbetslivet bildade de den så kallade jätteproppen Orvar och retade upp efterföljande generationer som såg alla karriärvägar stängda av en belåten 40-talist. I samma veva fick de ungar, och som genom ett trollslag byggdes den svenska barnomsorgen ut till vad som närmast blev ett obligatorium. Men även en sällsynt vital generation måste åldras. Nu har 40-talisterna börjat lämna arbetslivet, och kanske är det ingen ren slump att just pensionsåldern och pensionernas storlek nu tagit ett kliv upp på den politiska dagordningen. Vart debatten härnäst är på väg syntes extra tydligt i måndagens ”Nyhetsmorgon” i TV4. Ämnet var äldrevården. Och gäst var – Sven Wollter. En man som presenterades med orden att han alltid stått på barrikaderna, den senaste tiden för ett värdigt åldrande. Wollter har på något märkligt sätt lyckats personifiera 40-talsgenerationen, trots att han själv är född 1934. Kanske just för att han ligger några år före och därmed är ett bra lackmustest på vart hans några år yngre kamrater kommer att leda samhällsdebatten. Det är alltså inget vågat tips att just äldrevården kommer att bli en av de viktigaste valfrågorna redan 2014. Caremaskandalens stora genomslag kan delvis ses i detta ljus. De två kommande valen lär inte intresset och engagemanget för ämnet bli mindre. Sven Wollters engagemang kan man inte ta miste på. I tv-inslaget menade han att svenskarna betalar skatt ett helt yrkesliv inte minst för att få en värdig sista tid i livet. Han var rasande över privatiseringar: ”De som äger vården tjänar en jävla massa pengar men de som arbetar med den tjänar ingenting”. Även om man inte måste hålla med om Wollters slutsatser – det är inte fel att tjäna pengar så länge de är ett resultat av nöjda vårdtagare i en sund verksamhet – har han rätt i resonemanget om välfärden och skatterna. Någonting är skevt när ett av världens högst beskattade folk inte får en människovärdig äldreomsorg. I den uppmärksammade SNS-rapporten ”Konkurrensens konsekvenser” från i somras handlar ett avsnitt om privata alternativ inom äldrevården. Genomgående är just den skriande bristen på uppföljning. Rapportförfattarna hittade bara en enda större svensk studie som jämförde privat och offentlig äldreomsorg. År 2008 riktade Riksrevisionen skarp kritik mot den offentliga kontrollen av privat äldrevård. Varken stat eller kommuner har tagit ansvar för att ”skapa förutsättningar för god kvalitet och insyn i privat bedriven äldreomsorg. För de äldre innebär detta en risk för att detta kan påverka kvaliteten”. Den som tagit del av rapporteringen kring Carema ser att risken inte är försumbar. I Caremaskandalens svallvågor har alliansregeringen försökt visa handlingskraft genom initiativ från äldreminister Maria Larsson, finansminister Anders Borg och justitieminister Beatrice Ask. Skatteverket ska stoppa de med rätta kritiserade räntesnurrorna bland riskkapitalbolagen i vården och Socialstyrelsen ska utreda skillnader mellan privat och offentlig omsorg. Åtgärderna är högst rimliga. Det är illa att de kommer först nu, när privatiseringen av äldrevården tog fart redan på 1990- talet. Det var inte fel att öppna äldrevården för privat konkurrens. Hittills har ingen kunnat visa att privat vård skulle vara sämre än offentlig, drevet mot alla ickeoffentliga alternativ har varit kortsiktigt och orättvist. Felet är att äldreomsorgen generellt varit för dåligt genomlyst och otillräckligt debatterad. Men det kommer att förändras; om inte annat kommer Sven Wollter och hans generationskamrater att garantera det. När vårdtagarna, och inte minst deras anhöriga, höjer rösterna för en värdig äldrevård innebär det nya krav på ansvariga politiker. Det kommer att bli mycket svårt att nå regeringsmakten utan att lova, och leverera, en människovärdig äldreomsorg.


”Den viktiga frågan: Hur ska lagen om fastställande av kön tillämpas?”

Summary: Jag stödjer inte tvångssterilisering och är inte motståndare till att kravet på sterilisering som en förutsättning för fastställelse av ny könstillhörighet tas bort. Frågan jag ville diskutera var hur Socialstyrelsen planerar att tillämpa lagen om fastställande av könstillhörighet, skriver professor em Marc Bygdeman i en slutreplik.

Mitt inlägg på DN Debatt 31/3 har kommenterats av professor Gunnar Kratz (3/4) och av ordförandena för RFSL, RFSU och KIM (2/4). Jag vill först konstatera att jag inte stödjer tvångssterilisering och inte är motståndare till att kravet på sterilisering som en förutsättning för fastställelse av ny könstillhörighet tas bort. Min uppfattning skiljer sig därvidlag inte från den som framförs av RFSL, RFSU och KIM men det var inte heller den frågan jag ville diskutera utan hur Socialstyrelsen planerar att tillämpa lagen om fastställande av könstillhörighet. Enligt min uppfattning är frågan om sterilisering mer eller mindre överspelad. Genomgår man könskorrigerande kirurgi blir man steril och ett steriliseringsingrepp är onödigt. Genom att frysa könsceller före ingreppet finns fortfarande möjligheten att få barn. Jag har inte missat vare sig Socialstyrelsens utredning om transsexuellas situation eller Socialstyrelsens skrivelse till regeringskansliet. Däremot delar jag inte uppfattningen att diskussionen är avslutad. Det framgår av Socialstyrelsens verksamhetsplanering för 2012 att man bland annat avser att ange vilka villkor som skall gälla för att få en ny formell giltig fastställelse av könstillhörighet. 2012 är väl ändå nutid? Under året skall Socialstyrelsen bestämma vilka som får byta könstillhörighet. Enbart de som genomgått könskorrigerande kirurgi eller skall också de som fått enbart hormonbehandling eller de som har diagnosen transsexualism men ännu inte fått någon behandling också få rätt att byta könstillhörighet? Det är inte en allmän rättighet att få barn. Det upplever åtminstone inte ett par av tio som inte får det barn de önskar. Det är förbjudet för en gift 45-årig kvinna med sviktande äggstocksfunktion att få behandling med äggdonation. Det är inte heller en generell rättighet att få tillgång till donatorinsemination eller äggdonation för en yngre kvinna. Läkaren är skyldig att utreda, med hänsyn till parets medicinska, psykologiska och sociala förhållanden, om behandling är lämplig och om det kan antas att det blivande barnet kommer att växa upp under goda förhållanden. I båda debattinläggen anges att samma regler skall gälla för transexuella som för alla andra. Jag har förståelse för det men förhållandena är inte desamma. Låt mig ge ett exempel: Om en kvinna genomgår könsbyte från kvinna till man och man vid de könskorrigerande ingreppen inte tar bort livmodern kan hon bli gravid efter donatorinsemination. Med utgångspunkt från dagens lagstiftning är den som föder ett barn också dess moder. Alternativet med surrogatmödraskap som professor Kratz föreslår är inte tillåtet i Sverige. Det betyder att den som ser ut som barnets far i själva verket är dess mor. Det finns också olika medicinska förhållanden där vi har begränsad kunskap, liksom att det är önskvärt att ett barn ammas. Det går inte i detta fall eftersom brösten är borttagna. Innebär dessa förhållanden att lagens krav uppfylls? Det tycker jag man kan ifrågasätta. Inget debattinlägg tar upp den sociala aspekten vilken kanske är den som mest berör gemene man. Att alla skall behandlas lika innebär att en man som ännu inte genomgått kirurgisk korrigering men fått kvinnlig könstillhörighet (kvinnligt personnummer) har tillträde till de inrättningar som är reserverade för kvinnor men det är kanske inget önskvärt ämne för diskussion. Marc Bygdeman, professor em


Nu måste Spårväg Syd upp på prioriteringslistan

Summary: När fokus nu riktas mot en utbyggnad av tunnelbanan till Nacka finns en oro att andra viktiga investeringar kommer att få stryka på foten. Behoven av utbyggd kollektivtrafik finns i hela regionen – inte minst på Södertörn. Framför allt finns ett stort behov av att förbättra tvärförbindelserna. Nu måste Spårväg Syd prioriteras. Spårvägen är tänkt att förbinda tre nyckelområden: Flemingsberg, Kungens kurva-Skärholmen och Älvsjö.

Förra året växte befolkningen i Stockholms län med hela 37.000 invånare, vilket gör det till en av Europas snabbast växande storstadsregioner. Samtidigt har trafikinvesteringarna inte alls följt befolkningstillväxten. De senaste decennierna har en enorm infrastrukturskuld byggts upp. När nu fokus riktas mot en utbyggnad av tunnelbanan till Nacka finns en oro på Södertörn för att andra viktiga investeringar kommer att få stryka på foten. För oss är det viktigt att betona att behoven av utbyggd kollektivtrafik finns i hela regionen – inte minst på Södertörn. Framför allt finns det ett stort behov av att förbättra tvärförbindelserna. Spårväg Syd är en satsning som behöver prioriteras. Spårvägen är tänkt att förbinda tre nyckelområden för tillväxten och företagandet i södra Stockholm: Flemingsberg, Kungens kurva-Skärholmen och Älvsjö. I Flemingsberg finns ett stort universitetscampus med tre universitet och högskolor samt Karolinska universitetssjukhuset med vård och forskning i världsklass. Runt campuset och sjukhuset finns en mängd företag med anknytning till forskningen i området. Med sin fjärr- och pendeltågsstation fungerar Flemingsberg även som ett kommunikationsnav på Södertörn. Kungens kurva-Skärholmen är norra Europas största handelsområde. Här finns bland annat världens största Ikea-varuhus, Nordens största biografkomplex och en av Stockholms största shoppinggallerior. Till Skärholmen går tunnelbana, men till Kungens kurva är buss fortfarande, 37 år efter att Ikea etablerade sig, det enda kollektivtrafikalternativet. I Älvsjö finns Stockholmsmässan, Nordens största mäss- och kongressanläggning med 70.000 kvm hallyta, som en viktig motor för företagandet i området. Vill vi att denna dynamiska trio ska utvecklas på bästa sätt måste vi binda samman dem. Mellan Flemingsberg och Älvsjö är pendeltåget ett bra alternativ, men kommunikationerna till och från Kungens kurva-Skärholmen är för dåliga. Därför behövs Spårväg Syd. I den förstudie som SL låtit göra bedömer vi att den samhällsekonomiska nyttan är kraftigt undervärderad. Det framtida resandet kommer att bli högre eftersom goda kommunikationer ger snabbare utveckling och ökad tillväxt. Fler företag etablerar sig, fler personer väljer att resa kollektivt. De prognoser för befolkningsutveckling som studien baserar sig på är också för låga. Kristdemokraternas bedömning är att det finns potential för mer än 20.000 nya bostäder utmed spårvägens sträckning – betydligt mer än vad som fanns med i SL:s kalkyler. En stor del av utvecklingen räknar vi med kommer att ske i de regionala kärnorna Flemingsberg och Kungens kurva-Skärholmen, men vi ser också stor förtätningspotential i Älvsjö, Fruängen, Masmo och Glömsta. Men förutsättningen är att det byggs ut en god, spårburen kollektivtrafik eftersom allt nytt byggande ska ske med kollektivtrafiken som grund. I Kristdemokraternas vision för framtidens kollektivtrafik ingår Spårväg Syd i ett sammanhängande spårnät. Då skapas möjligheter att effektivisera användningen av depåer och fordon. Vi vill även utreda möjligheten att knyta ihop Spårväg Syd med Tvärbanan genom att förlänga Spårväg Syd från Älvsjö till Gullmarsplan. Vill vi se en kraftfull utveckling på Södertörn måste vi binda samman södra Stockholms tillväxtcentrum. Vi vet att de resurser som staten avsatt för infrastrukturinvesteringar är begränsade, men kloka satsningar på kollektivtrafiken betalar sig på sikt i ökad tillväxt och ökade skatteintäkter. Spårväg Syd måste finnas högt upp på prioriteringslistan när staten börjar amortera av sin infrastrukturskuld till Stockholmsregionen. Tomas Hansson (KD), kommunalråd, Huddinge kommun Erik Slottner (KD), vice gruppledare, Stockholms stad Michael Stjernström (KD), gruppledare i trafiknämnden, Stockholms läns landsting Karl Henriksson (KD), ersättare i trafiknämnden, Stockholms läns landsting


”S måste ta initiativ till en ny modern syn på vapenexport”

Summary: Intern S-kritik. Saudiaffären har satt problemen med svensk vapenexport i blixtbelysning. För oss socialdemokrater är det nu dags att ta initiativ. Det är bra att S ställt sig bakom krav på skarpare regelverk, som ska försvåra export till icke-demokratier. Men det räcker inte. Ännu viktigare i det korta perspektivet är att stärka riksdagens kontroll. Bedömningar får inte ske på ett sätt som gör att svenska vapen exporteras till diktaturer som grovt kränker de mänskliga rättigheterna, skriver fyra tunga S-förbund.

Saudiaffären har lett till en politisk brytpunkt för svensk vapenexportpolitik och har allvarligt skadat allmänhetens förtroende för ett av våra svåraste politiska områden. Sverige är världens största vapenexportör räknat per capita, och en bristande hantering får förödande konsekvenser. I det korta perspektivet är det nödvändigt att förstärka den parlamentariska kontrollen för svensk vapenexport. I det längre perspektivet krävs en ny och modern politisk helhetssyn på frågorna. Den överdimensionerade svenska försvarsindustrin är ett arv från det kalla kriget. Som militärt alliansfritt land, klämt mellan stormaktsblocken, behövde Sverige säkra möjligheterna att självt producera och underhålla materiel till det svenska försvaret. Vi kunde bara lita på oss själva att i skarpa lägen få våra behov tillfredsställda. Samtidigt var den svenska marknaden för liten för de mer komplicerade system som industrin behövde producera. En viss export blev nödvändig för att hålla utvecklingskostnader på rimliga nivåer. Ur den logiken skapades också en, vid internationell jämförelse, överdimensionerad vapenexportindustri. Med insikt om vilka negativa konsekvenser som vapenexport kan ha utvecklade Sverige en stark lagstiftning, med i grunden ett förbud mot export. Undantag kunde bara ges till export till länder som inte var, eller riskerade hamna, i krig. Senare infördes också ett kriterium om respekt för mänskliga rättigheter. Endast vapen som utvecklats för svenskt försvar kunde få exporteras och utifrån säkerhetspolitiska skäl. Arbetstillfällen och ekonomi får inte utgöra skäl för export. Trots en skarp lagstiftning har denna genom åren visat sig vara svår att följa, vilket vållat hård och berättigad kritik. Säkerhetspolitiska argument har motiverat export till länder som är i konflikt eller allvarligt kränker de mänskliga rättigheterna (MR). För MR-kriteriet har det skapats en praxis att det enbart ska gälla för vapen som kan användas direkt i MR-kränkningar, snarare än som en bedömning av mottagarlandets lämplighet. Svenska jobb har också använts som motiv för svensk vapenexport, trots att detta strider mot regelverket. Ett aktuellt exempel på detta är statsminister Fredrik Reinfeldt, som motiverar fortsatt vapenexport till Saudiarabien med försvaret av svenska jobb. Saudi-affären har satt problemen med svensk vapenexport i blixtbelysning. För svenska socialdemokrater är det nu dags att ta initiativ. Det är bra att Socialdemokraterna nu står bakom krav på skarpare regelverk, som ska försvåra export till icke-demokratier, men mer än detta behövs. Ännu viktigare i det korta perspektivet är att stärka den parlamentariska kontrollen. Lagstiftarens intentioner måste följas. Bedömningar av enskilda ärenden får inte ske på ett sätt som gör att svenska vapen exporteras till diktaturer som grovt kränker de mänskliga rättigheterna. På längre sikt måste Socialdemokraterna därtill besvara frågan om – och på vilka grunder – som Sverige ska exportera vapen i framtiden. Det krävs ett nytt helhetsgrepp på politiken. Det säkerhetspolitiska läget har förändrats på väsentliga punkter sedan det kalla kriget. Neutralitetspolitikens hårda kärna av exportargument – att säkra vår egen försörjning i händelse av avspärrning – upphörde redan i november 1989. Sedan dess har också mycket annat hänt som förändrar villkoren för svensk vapenproduktion och vapenexport. Svensk militär alliansfrihet är fortsatt viktig, men är inte beroende av en stor egen försvarsindustri. Sverige har gått med i EU. Det internationella samarbetet har fördjupats och permanentats. Stora delar av den tidigare svenska försvarsindustrin är i dag utländsk ägd och svensk export bygger alltmer på importerade komponenter. Socialdemokraterna behöver i denna nya tid ta fullt ansvar för vapenexportens konsekvenser, och med hållbara argument. Om vi fortsätter som nu, kommer kritiken att obönhörligt att växa både i partiet och i den allmänna opinionen. Redan i dag finns majoritet för totalförbud för svensk vapenexport i alla de fyra socialdemokratiska sidoorganisationerna. En ny helhetssyn på svensk vapenindustri och svensk vapenexport måste rymma ett bättre ansvarstagande för att upprätthålla det nuvarande regelverket. Så länge Sverige exporterar vapen ska svenska vapen inte användas för att stärka diktaturer som grovt kränker mänskliga rättigheter. En ny helhetssyn måste också rymma en ambition att successivt främja en övergång till civil produktion i svensk vapenindustri. Det är detta som bör stödjas, snarare än stora kontrakt utifrån en passerad säkerhetspolitisk logik, eller export till länder som använder vapnen på ett sätt som motverkar Sveriges utrikespolitiska mål. Saudi-affären har allvarligt skadat förtroendet för svensk vapenexportpolitik. Medan Moderaterna nu ägnar sig åt att reda ut den härva man åstadkommit med regeringens hantering behöver vi socialdemokrater göra hemläxan för hur vi vill utforma politiken den dag vi kommer att ha det fulla ansvaret. Vi behöver trovärdigt visa att vi står för en politik som innebär att nya avtal med diktaturer som Saudiarabien inte kommer att slutas efter 2014. Magnus Nilsson, ordförande, Socialdemokratiska studentförbundet Lena Sommerstad, ordförande, Socialdemokratiska kvinnoförbundet Peter Weiderud, ordförande, Socialdemokrater för tro och solidaritet Gabriel Wikström, ordförande, Sveriges socialdemokratiska ungdomsförbund


Låt våra äldre få vara trygga – ta inte bort servicehusen

Summary: Äldrepolitiken i Stockholm har länge satsat på att äldre ska bo kvar hemma och få vård och omsorg där, skriver Berit Bölander, SKPF. Omvandlingen av servicehusen till så kallade trygghetsboenden är ett led i den politiken. Men omvandlingen går stick i stäv med vad de äldre vill. Flera undersökningar visar att servicehus är det bästa seniorboendet om de äldre själva får bestämma. Vi kräver fler servicehus och att omvandlingen från servicehus till trygghetsboenden stoppas för gott.

En gång i tiden på 1970-talet satsade Stockholm på boendet för de äldre. Servicehus byggdes där äldre kunde bo till överkomliga bostadskostnader och där den nödvändiga servicen fanns nära huset. Nu håller stadens alliansmajoritet på att förstöra det trygga boendet för de äldre. Servicehusen håller på att förvandlas till vad som kallas trygghetsboende – ett boende med mindre trygghet och utan service, som är för dyrt för vanliga pensionärer att bo i. Idén med servicehus är just service! Pensionärerna bor i egna lägenheter med tillgång till matsal för gemensamma måltider och kan få hemtjänst och omsorg och vård utifrån behov, utförd av utbildad och kunnig personal. Ofta anordnades gemensamma aktiviteter veckovis för pensionärerna som till exempel dans, musikstunder med trubadurer, teater, författare, som läste noveller eller dikter mm. Allt finns inomhus under samma tak. Den servicen är oerhört viktigt för de äldre. Det är många som får svårare att röra på sig. Risken att bli isolerad blir större och alltför många sitter hemma ensamma i sina bostäder. Att få umgås med andra, få känna trygghet och gemenskap speciellt för dem som blivit ensamma är viktigt hela livet ut. Personalen deltar också i de gemensamma aktiviteterna och kan ta en svängom med Kalle eller Britta om de vill dansa, spela kort eller spel och framför allt ha tid med en pratstund vid eftermiddagskaffet. Allt detta finns på servicehusen. Äldrepolitiken i Stockholm har under en lång tid satsat på att alla som kan ska bo kvar i den egna bostaden och få vård och omsorg där. Det är en dyr och impopulär politik. Dyr, därför att hemtjänst i individuella bostäder, ofta illa anpassade till äldre, kostar betydligt mer. Impopulär, då flera olika undersökningar – även av äldrenämnden i Stockholm – visar att de äldre själva vill flytta till servicehus eller motsvarande. De tror att deras vardagsliv ska bli bättre – de vill känna större trygghet och säkerhet och få lite mera hjälp. Många vill slippa trappor och kunna träffa andra. Nu försvinner servicehusen ett efter ett för att byggas om till trygghetsboende. Det innebär en dyrare bostad – ofta omvandlad från hyresrätt till bostadsrätt till orimligt höga priser. Inga gemensamma lokaler finns. Behövs hemservice och vård finns det ingen personal att tillgå. Trygghetslarm och hemservice måste ansökas individuellt av kommunen till en högre kostnad än när sådan service är gemensam. Att ha äldre som bor på trygghetsboende skapar oro hos barn och andra nära anhöriga. Det är en grupp som får ta mer och mer ansvar för sina äldre släktingar. Den trygghet som fanns på servicehuset med personal dygnet runt som snabbt kunde kolla upp om något har hänt är borta. Får man inte svar i telefonen hos sin gamla far eller mor, måste den anhörige själv åka dit och kontrollera om det hänt något. Många anhöriga lever med denna otrygghet dygnet runt. Stockholms politiker har räknat med att anhörigvården ska ingå som en del i vård och omsorg av de äldre. De äldre vill inte vara beroende av de anhöriga, de vill umgås och njuta av att få vara tillsammans med barn och barnbarn. Vård ska inte behöva ingå i den samvaron. Det är ett dåligt skämt att kalla servicehusens förvandling för trygghetsboende. SKPF i Stockholm kräver att omvandlingen av servicehusen stoppas för gott. Bygg i stället fler servicehus – det bästa seniorboendet om de äldre själva får bestämma. Det höjer livskvaliteten och minskar landstingets och kommunens kostnader i slutändan. Berit Bölander, Svenska Kommunalpensionärers förbund, SKPF avdelning 2, Stockholm


”Sänkt rösträttsålder utvidgar demokratin – inte ombudsröstning”

Summary: Barns möjligheter till politiskt deltagande blir inte större av att deras föräldrar får rösta för dem. Men en sänkt rösträttsålder skulle medföra en faktisk utvidgning av demokratin, skriver Ludvig Beckman, professor i statsvetenskap, i en replik.

På DN Debatt 29/3 hävdar ”sju kända barnläkare” att rösträtt för barn bör införas. Barnens plats i demokratin är en viktig fråga som behöver diskuteras. Men deras förslag är missvisande om vi tror att det skulle göra det svenska styrelseskicket mer demokratiskt. Barnläkarnas förslag är att ge alla barn ”en politisk röst genom ombud, alltså genom sina föräldrar eller vårdnadshavare”. Det är alltså föräldrarna som skall rösta, inte barnen själva. Det är en befogad fråga om förslaget alls innebär att barn får rösträtt. Antingen har en person rätten att själv besluta om vilket politiskt alternativ den vill stödja med sin röst, eller så saknar personen en sådan rättighet. Rätten att rösta infinner sig inte även om någon annan äger rätt att rösta i ditt namn. Det är alltså inte rösträtt för barn som barnläkarna förespråkar. Till försvar för förslaget påpekar barnläkarna att ombudsröstning redan i dag tillämpas för fångar, utvecklingsstörda och senildementa. Men på denna punkt tycks inte barnläkarna ha läst vallagen ordentligt. Röstning per ombud innebär att någon annan ”transporterar rösten till vallokalen” – inte att någon annan bestämmer vad du skall rösta på. Påståendet att det redan existerar ”ombudsröstning” i den mening som barnläkarna vill införa för barn är därför direkt felaktigt. Men skulle det ändå inte vara bra för demokratin om föräldrar fick avlägga röster i sina barns namn? Barnläkarna menar just det men saknar en klar föreställning om vad demokrati innebär. Demokrati betyder jämlika möjligheter att delta i och påverka de politiska beslut vi är underställda. Demokratin kan alltså fördjupas antingen genom att utöka möjligheterna till deltagande eller genom att göra dessa möjligheter mer jämlika. Leder det barnläkarna föreslår till något av detta? Nej, tvärtom tycks det föra oss längre bort från demokratin. Barns möjligheter till politiskt deltagande blir inte större av att deras föräldrar får rösta för dem. Och möjligheterna till politiskt deltagande skulle uppenbarligen bli mindre jämlika om det infördes en graderad rösträtt som innebär att somliga röstberättigade får flera röster (de med barn) än andra röstberättigade (de utan barn). Barnläkarnas förslag skulle alltså minska den utsträckning till vilken vårt styrelseskick förverkligar demokratins idé. Barn och ungdomars möjligheter till politiskt inflytande genom sänkt rösträttsålder är emellertid en fråga som rönt internationell uppmärksamhet på senare år. I förbigående nämner också barnläkarna att den i Sverige borde sänkas till 16. Detta är i linje med en allmän trend där Österrike som första europeiska nation gick i bräschen 2007 och införde rösträtt för alla medborgare från 16 år (andra exempel är Brasilien, Ecuador, Nicaragua, Östtimor, delstaten Bremen, kantonen Glarus). En diskussion om att rekommendera de europeiska länderna att genomföra en sådan reform pågår för närvarande i Europarådet. Till skillnad från extra röster till föräldrar skulle en sänkt rösträttsålder medföra en faktisk utvidgning av demokratin. Ludvig Beckman, professor i statsvetenskap, Stockholms universitet.


”Arbetet med eleverna viktigare än centralistiska reformer”

Summary: Vi kan inte se logiken i att Sverige som kunskapsnation, skulle flytta beslut som fattas i verksamheten och nära medborgarna, till statliga tjänstemän på centrala ämbetsverk. Det vore också att underkänna den intensiva skolutveckling som nu sker i skolor över hela landet, skriver Sveriges Kommuner och landsting i en replik.

Lärarnas skicklighet är avgörande för resultaten i skolan. Det visar all samlad forskning. I stället för att utveckla den aspekten väljer Per Thullberg att på DN Debatt 25/3 kampanja för ett förstatligande av skolan. Det ger lärarkåren den felaktiga signalen att skolans viktiga utmaningar inte kan lösas med lärarnas kompetens, utan av en centralistisk reform. Som vanligt lämnas flera frågor obesvarade kring det statliga: •Innebär ett statligt huvudmannaskap statlig finansiering, statliga detaljregleringar och/eller centraliserad lönebildning? • På vilket sätt blir en lärare en bättre pedagog om staten blir ansvarig för skolan? •Ska också fristående skolor förstatligas och ska elevers och föräldrars rätt att välja skola tas bort? • Vilken forskning visar att förstatligande är lösningen just för Sverige? Låt oss vara tydliga. Staten har inte mer pengar för skolan än kommunerna, statliga detaljregleringar hindrar lokalt utvecklingsarbete och centrala lönesättningar innebär att mindre framgångsrika lärare får lika mycket som skickliga lärare. Möjligheten att välja skola är här för att stanna, den utvecklingen går inte att vända. Det bör också noteras att mer resurser inte automatiskt ger bättre resultat. Skillnader i elevernas resultat är oftare större mellan två klasser på samma skola, jämfört med skolor i samma kommun eller i olika kommuner. Återigen, lärarnas skicklighet, ledningens kompetens och hur resurser används utifrån de lokala förutsättningarna är nyckeln till goda resultat. Vi kan inte se logiken i att Sverige som kunskapsnation, skulle flytta beslut som fattas i verksamheten och nära medborgarna, till statliga tjänstemän på centrala ämbetsverk. Det vore också att underkänna den intensiva skolutveckling som nu sker i skolor över hela landet. Skolan har brister och alla vi som ansvarar för skolan har fog för självkritik – staten, kommunerna, fristående skolor och de fackliga organisationerna. Efter en period med mycket omfattande förändringar i utbildningssystemet finns nu förutsättningar för en positiv skolutveckling. Låt oss därför – som mycket forskning pekar på - rikta blicken mot själva inlärningsprocessen hos eleverna. Anders Knape, ordförande Sveriges Kommuner och landsting Maria Stockhaus, ordförande för utbildningsberedningen, Sveriges Kommuner och landsting


Europa toppar suparligan

Summary: Européer dricker mest i världen, i genomsnitt 1,6 glas vin om dagen. Mest konsumeras i Östeuropa, men i de nordiska länderna dricker man lika ohälsosamt.

En rapport från Europakommissionen och Världshälsoorganisationen, WHO, har kartlagt alkoholkonsumtionen i världen. Europa ligger i topp med ett årsgenomsnitt om 12,5 liter ren alkohol per vuxen. – Att Europa har en alkoholkonsumtion som är dubbelt så hög som genomsnittet i världen har tydliga, erkända konsekvenser för hälsan hos de som dricker, deras omgivning och för samhället, säger Zsuzsanna Jakab, regionchef för WHO i Europa i ett pressmeddelande. Europa delas i rapporten upp i fyra grupper; Östeuropa dricker mest (14,5 liter), därefter Västeuropa (12,4), Sydeuropa (11,2) och Norden (10,4). Det ger ett genomsnitt på 12,5 liter ren alkohol om året,vilket motsvarar 1,6 glas vin om dagen (räknat på en alkoholstyrka i vinet om 12 procent och 175 milliliter stora glas Men det är inte bara mängden alkohol som spelar roll för folkhälsan, utan också hur ofta, var och i vilket sammanhang alkoholen konsumeras. Och när alla dessa faktorer vägs samman hamnar de nordiska länderna högre. Ett poängsystem mellan 1 och 5 kartlägger (se karta ovan) hur stor del av drickande som sker utanför måltider, på allmän plats och i stora kvantiteter på kort tid. Norden får en poäng på 2,8 jämfört med 2,9 i Östeuropa. Både Väst- och Sydeuropa dricker mer hälsosamt trots den större snittmängden med poäng på 1,5 respektive 1,1.


De små företagen måste få lättare att växa

Summary: De små företagen är viktiga för Stockholmsregionen och sysselsättningen här. Fler än var femte företagare i länet tycker att det största hindret för dem att växa och anställa fler är bristen på arbetskraft. Stockholms politiker måste göra mer för småföretagen, anser Bengt Bengtsson och presenterar tio förslag till förbättring.

Det är de mindre företagen som driver Stockholm framåt. Vart tredje nytt företag i Sverige startas i Stockholmsregionen och fler än 99 procent av alla företag i Stockholms län har färre än femtio anställda. Småföretagen står för hälften av den privata sysselsättningen och nio av tio nya jobb har de senaste tjugo åren skapats i företag med färre än femtio anställda. För en fortsatt god tillväxt för Stockholmsregionen krävs ett bra företagarklimat. Vi står i dag inför flera utmaningar för att få fler att starta, äga och driva företag. Stockholms läns politiker på alla nivåer måste i sitt beslutsfattande ta sin utgångspunkt i småföretagarens vardag i mycket högre utsträckning än i dag. Företagarna är Sveriges största företagarorganisation, bara i Stockholms län företräder vi 10.000 ägarledda företag. Vårt mål är att Stockholm ska bli Europas mest företagarvänliga region. För att nå dit behöver Stockholms läns politiker i kommuner och landsting liksom Sveriges riksdag visa handlingskraft. Det handlar om en tydlig gemensam vision, om mod att gå före, om enighet över partigränserna i många frågor, om långsiktighet och kraft att driva utvecklingen, inte drivas av utvecklingen. Företagarna Stockholms län presenterar i dag tio punkter för en mer företagarvänlig region. 1. Öka kopplingen mellan utbildning och företag. Stockholm är en av världens främsta kunskapsregioner med nitton universitet och högskolor. Trots det anger fler än var femte företagare i länet att det största hindret för dem att växa och anställa fler är bristen på arbetskraft. Det främsta skälet, något som varannan företagare säger, är att yrkeserfarenhet saknas. Därefter anges kvaliteten på utbildningen av var fjärde företagare som anledning till att det saknas arbetskraft. Även i ett kunskapssamhälle är det viktigt med en tydlig koppling mellan utbildningens innehåll och de framtida arbetsgivarnas behov. 2. Förbättra matchningen mellan lärlingar och företag. I många branscher råder det en stor kompetensbrist, något som varje år återkommer i den årliga Småföretagarbarometern. Arbetskraftsbristenär, som tidigare nämnts, ett av de främsta hindren för tillväxten. Det är viktigt att företagen får medverka till att fler ungdomar får en modern utbildning anpassad efter företagens – och de framtida arbetsgivarnas – behov. 3. Anpassa sfi (svenska för invandrare) till yrkeslivet. Bland utlandsfödda är arbetslösheten hög, högst är den bland personer födda utanför EU. Det är självklart alltid tragiskt för den enskilde att inte ha ett arbete att gå till, men det är också ett dåligt utnyttjande av samhällets resurser. Flera utlandsfödda har den kompetens, utbildning och arbetslivserfarenhet som företagen efterfrågar men är inte anställningsbara på grund av bristande kunskap i det svenska språket. Sfi måste anpassas bättre till den enskildes yrkesval i stället för generella språkkurser som inte leder till arbete. 4. Bygg bort bostadsbristen. Regionen växer med motsvarande två fullsatta SL-bussar varje dygn, till 2030 kommer Stockholm att ha vuxit med motsvarande ett Göteborg. I dag lider nästan alla av länets kommuner av bostadsbrist samtidigt som inflyttningstakten inte ser ut att minska. En förutsättning för att företagen ska kunna hitta lämplig arbetskraft är att de som rekryteras till regionen har någonstans att bo. För att klara inflyttningen och säkerställa att tillväxten i regionen inte tappar fart behöver bostadsbristen byggas bort och kommunerna behöver ta ett större ansvar för byggandet. 5. Bygg ut kollektivtrafiken. Trängseln i Stockholm ökar och kommer att fortsätta att öka. I dag räknar en företagare i Huddinge med att två av åtta arbetstimmar försvinner i bilköer om kunden finns i Stockholms innerstad. Det är timmar som är i princip omöjliga att kompensera i fakturerad tid. För att bereda plats åt yrkestrafiken och minska pendlingstiden behöver kollektivtrafiken i Stockholms län vara ett pålitligt och effektivt alternativ. Det innebär att tunnelbanan måste byggas ut, att punktligheten måste förbättras och att kapaciteten i kollektivtrafiknätet i regionen måste öka. 6. Avlasta järnvägsnätet. Tre av fyra nationella järnvägsresor börjar eller slutar i Stockholm. Att tågnätet är känsligt och att problem på spåret till och från Stockholm påverkar hela den nationella trafiken har SJ:s resenärer fått erfara de senaste vintrarna. Citybanan, som kommer att separera pendeltågen från övrig tågtrafik och beräknas stå klar 2017, kommer att innebära en klar förbättring. Men getingmidjan, det vill säga passagen vid Gamla stan, finns även efter det kvar och innan den är bortbyggd kommer tågtrafiken inte att kunna möta behovet. Det behövs radikala lösningar. Varför inte satsa på en ny järnvägstunnel med dubbelspår parallellt med Förbifart Stockholm. 7. Låt regeringen ta ett större ansvar för den regionala infrastrukturen. I dag tar Stockholms kommuner och landstinget ett större ansvar för infrastrukturinvesteringarna än kommuner i övriga landet. Som nationell tillväxtmotor måste Stockholmsregionens infrastruktur ses som ett stort riksintresse. Regeringen och riksdagen bör ta sitt nationella ansvar för att lösa trafiksituationen i Stockholmsregionen. 8. Förenkla de offentliga upphandlingarna. Den offentliga upphandlingen i Sverige beräknas uppgå till 500 miljarder kronor årligen och nästan en femtedel av upphandlingarna hamnar i Stockholms län. Men ett stort problem för länets kommuner och landstinget är att det kommer in för få anbud. Samtidigt är det svårt för många småföretag att delta i upphandlingarna. Det senaste året har bara var åttonde småföretagare deltagit i en offentlig upphandling, men det finns potential för tre av fyra företag att lämna anbud. Men företagare upplever de offentliga upphandlingarna som krångliga och att de tar för lång tid. Många upphandlingar är också så stora att småföretagen inte har kapaciteten att uppfylla åtagandet. Ett bra sätt att satsa på utvecklingen av små företag är att förenkla upphandlingarna och underlätta för mindre företag att delta. Det skulle samtidigt skapa en välbehövd större konkurens. 9. Konkurrensutsätt den offentliga verksamheten. Våra skattemedel ska användas så effektivt som möjligt. För att se till att så sker bör fler aktörer få möjligheten att lämna anbud på verksamhet som i dag utförs i offentlig regi. Konkurrensverket har räknat ut att mellan 70 och 80 procent av kommunernas verksamhet skulle kunna läggas ut på entreprenad. 10. Utveckla Stockholmsregionen till en ännu större besöksregion. Besöksnäringen blir allt viktigare för den svenska ekonomin. Bara volymerna för hotell, stugbyar och vandrarhem har ökat med 48 procent i regionen.Men många mindre företag utanför tätorterna har svårt att förlänga sina säsonger. Länets offentliga och privata aktörer kan tillsammans hitta former för att utveckla besöksnäringen så att befintliga företag kan växa och nya företag startas. Länets kommuner behöver också aktivt arbeta för att stora hit stora evenemang såsom VM. I dag lider Stockholmsregionen av tillväxtvärk. Vi möter dagligen företagare som vill men av olika skäl inte kan växa i den takt de önskar. Vi behöver aktiva, drivande och modiga politiker för att regionen ska fortsätta att utvecklas. Tillsammans kan vi skapa Europas mest företagarvänliga region. Bengt Bengtsson, regionchef Företagarna Stockholms län


”Därför måste Sverige betala av på sin klimatskuld”

Summary: Debatten borde inte handla om att Sverige ska ”gå före” på klimatområdet. Den borde handla om att Sverige ska dra sitt strå till stacken, om att Sverige ska ta ansvar för den klimatskuld som vårt land har ackumulerat gentemot andra länder och framtida generationer, skriver humanekologerna Alf Hornborg och Rikard Warlenius i en replik.

På DN Debatt 26/3 presenterade professorn i nationalekonomi Michael Hoel forskning som tyder på att nyttan av att ett relativt litet land som Sverige ”går före” i det internationella klimatarbetet är begränsat. Att gå före, i betydelsen minska utsläppen mer än vad internationella avtal kräver, har enligt Hoel få påvisbara effekter på omvärldens utsläpp. Hans slutsats är att ”det är ställt utom allt tvivel att direkta effekter av svenska ambitioner på klimatområdet har en i det närmaste omätbar effekt på klimatutvecklingen”. Vi menar att detta är en fullständigt tom utsaga. Det måste betraktas som självklart att klimatåtgärder i Sverige, med 0,14 procent av världens befolkning som år 2010 stod för ca 0,58 procent av de globala utsläppen, inte kan ha annat än en ”i det närmaste omätbar effekt på klimatutvecklingen”. Att förvänta sig att åtgärder i Sverige skulle ha avgörande effekt på de globala utsläppen vore väldigt naivt. Men det logiska felslut som så ofta görs efter att detta konstaterats är att åtgärder i Sverige skulle ha mindre betydelse än i andra, motsvarande stora kollektiv. I själva verket är det tvärtom: för att vara ett relativt litet land har vi ett ovanligt stort ansvar för att vidta radikala åtgärder för att minska utsläppen. Debatten borde därmed inte handla om att Sverige ska ”gå före” på klimatområdet. Den borde handla om att Sverige ska dra sitt strå till stacken, om att Sverige ska ta ansvar för den klimatskuld som vårt land har ackumulerat gentemot andra länder och framtida generationer. Begreppet klimatskuld bygger följande antaganden: att alla människor har samma rätt att dumpa växthusgaser i atmosfären oberoende av vilket land man råkar vara född i, att utsläpp över en viss hållbar nivå med nödvändighet går ut över framtida generationers livsmöjligheter, och att ett land är ansvarigt inte bara för nuvarande utsläpp utan även tidigare utsläpp med vars hjälp dess välstånd har byggts upp (Polluter Pays Principle). Vår forskning visar att Sveriges klimatskuld – den ackumulerade mängden utsläpp över en hållbar och rättvis nivå – år 2008 kan sägas ha uppgått till 3,2 miljarder ton koldioxid. Varje svensk hade därmed en ”klimatskuld” på 352 ton koldioxid – vilket motsvarar ungefär 48 års utsläpp på nuvarande nivå. Genomsnittssvenskens utsläpp behöver minska från 7 ton koldioxidekvivalenter per år till ungefär 700 kilo bara för att inte fortsätta öka skulden – och ännu mer om vi i någon rimlig mening ska börja betala av den skuld som uppkommit genom tidigare oansvarigt leverne. Vi menar, med gott stöd i samhällsvetenskaplig forskning, att klimatskulden inte är en ”moralisk” fråga utan något som måste hanteras för att en global lösning av klimatfrågan över huvud taget ska bli möjlig. Om inte de industrialiserade länderna börjar ta ansvar för den skada de har orsakat, kommer utvecklingsländerna aldrig att ”följa efter”. Knäckfrågan för om Sverige bör genomföra en snar klimatomställning eller avstå är därför inte om det kommer att ge någon direkt ”mätbar effekt på klimatutvecklingen” – det kommer det givetvis inte – utan om vi över huvud taget tycker att det är värt att anstränga oss för att undvika den extremt farliga klimatförändring som vi nu närmar oss i rask takt. Om vi tror att det är möjligt att avstyra detta hot, eller åtminstone är beredda att göra ett försök att avstyra det, är radikala åtgärder minst lika viktiga och akuta i Sverige som i något annat land, och i så fall finns ingen anledning att vänta – tiden är redan väldigt knapp. Men om vi tror att det är kört ändå, om vi tror att klimathotet inte kommer att kunna avstyras, finns förvisso ingen anledning för Sverige att agera. Som det ser ut nu är det sistnämnda dessvärre det mest sannolika utfallet, men till skillnad från Hoel tycker vi att det är väl cyniskt mot världens fattiga och mot kommande generationer att inte ens göra ett ordentligt försök att avvärja hotet. Alf Hornborg professor i humanekologi, Lunds universitet Rikard Warlenius doktorand i humanekologi, Lunds universitet