”Försäljningen av Jas till Sydafrika måste stoppas”

Summary: Sydafrikanska och svenska kyrkoledare: Vapenaffären mellan Sverige och Sydafrika har utlöst en våg av korruption som försvårat övergången från apartheid till demokrati. Det finns en stark känsla av solidaritet mellan Sverige och Sydafrika. Därför är det en skam att vapenlobbyn utnyttjat denna goodwill för att sälja stridsflygplan. Sydafrikas regering har givit efter för ekonomiskt absurda argument. Löften om att vapenaffären skulle skapa mer än 65.000 arbetstillfällen har till exempel hittills visat sig vara tomma ord. Vapensamarbetet påbörjades utan hänsyn till de långsiktiga effekterna på våra samhällen. Men det finns fortfarande tid att dra lärdom av misstagen. Vi kräver att kontraktet upphävs och att erlagda kostnader återbetalas, skriver Desmond Tutu, KG Hammar, Thabo Makgoba och Karin Wiborn.

Bara några veckor innan Sverige och Sydafrika undertecknade avtalet om export av det svenska stridsflygplanet Jas 39 Gripen, sammankallade vi, det sydafrikanska kyrkorådet och Sveriges kristna råd, till ett seminarium i Kapstaden på temat ”Försvarsutgifter och fattigdomsminskning”. Det var den 24 november 1999 och representanter för både den svenska och sydafrikanska regeringen närvarade, liksom kyrkliga ledare från båda länderna. Ett par dagar senare antogs en gemensam deklaration mellan de två kristna råden, där vi uttryckte vår djupa oro för att vapenaffären skulle skada det demokratiska styrelsesättet, tilltron till myndigheternas legitimitet och arbetet mot korruption i både Sverige och Sydafrika. Affären mellan europeiska länder och Sydafrika, där Jas 39 Gripen står för mer än hälften av ordervärdet, utgjorde den största vapenöverföringen i historien mellan industriländer och Afrika. Kostnaden är motsvarande 42 miljarder kronor. Nu, mer än ett decennium senare, är vi bedrövade över att våra farhågor har besannats. Vapenaffären beskrivs av Institutet för demokrati i Sydafrika (IDASA) som ”det avgörande provet för Sydafrikas engagemang för demokrati och goda styrelseformer”. Precis som vi förutsåg utlöste vapenaffären en kultur av korruption som har försvårat Sydafrikas övergång från apartheid till ett demokratiskt styrelseskick. I Sydafrika har en våg av protester mot affären talat sitt tydliga språk: allmänheten godtar inte att landets resurser används till att importera dyr militärutrustning i stället för att bekämpa det förödande arvet från apartheid-eran. Som kyrkoledare har vi haft ett nära samarbete i vår strävan för global nedrustning och minskade anslag till militära ändamål. Vårt arbete har inte alltid varit uppskattat, i synnerhet inte när vår kritik gällt specifika affärer. I fallet med affären mellan Sverige och Sydafrika har politiker, näringslivsföreträdare och andra ifrågasatt kyrkornas engagemang med frågor som ”Varför har ni (de svenska kyrkorna) en sådan paternalistisk, neo-kolonial attityd gentemot den nya sydafrikanska demokratin?” och ”Är sydafrikanerna inte kompetenta nog att fatta egna beslut?” Det självklara svaret för oss som kristna är att när systerkyrkor uppmanar till internationell solidaritet så prioriteras det högre än den svenska vapenindustrins lobbyverksamhet. Det var inte heller bara kyrkorna i Sydafrika som vädjade om internationellt stöd för att stoppa affären. Även den sydafrikanska koalitionen av icke-statliga organisationer (SANGOCO) och den sydafrikanska fackföreningsrörelsen (COSATU) tog avstånd från affären. I ett gemensamt uttalande krävde dessa tre organisationer ett stopp för upphandlingen. Nu, tio år senare, är vi mycket oroliga för den utveckling vi ser i Sydafrika och Sverige, och de fortsatt negativa följderna av vapenaffären. Det finns starka historiska band mellan våra länder och en känsla av solidaritet mellan våra samhällen. Vi ska inte glömma den viktiga roll Sverige spelade i kampen mot apartheid. Det är därför en skam att vapenlobbyn utnyttjade denna goodwill som kom av solidariteten för att sälja stridsflygplan. De svenska stridsflygplanen står för mer än hälften av kostnaderna för vapenaffären. Tyvärr har den sydafrikanska regeringen gett efter för ekonomiskt absurda argument och påtryckningar från europeiska regeringar. Löften om att vapenaffären bland annat skulle skapa mer än 65 000 arbetstillfällen, och på så sätt stimulera den sydafrikanska ekonomin, har hittills visat sig vara tomma ord. Allt detta är kopplat till en beklagansvärd global utveckling av kraftigt ökade vapenutgifter. Slutet på det kalla kriget följdes av en nedgång i produktion och spridning av vapen, en tendens som har vänt kraftigt under de senaste tio åren. Dessa enorma resurser kunde i stället ha använts till att utrota fattigdomen. Vad som ständigt uppdagas är hur vapenaffären har gynnat korruptionen, som direkt motverkar det demokratiska styrelseskicket. Genom att erkänna vår gemensamma sårbarhet som människor måste vi som troende reagera på konsekvenserna av den internationella vapenhandeln. De krav som Sveriges och Sydafrikas kristna råd ställde för tio år sedan måste upprepas. Deklarationen som antogs av våra kyrkoråd hade följande uppmaningar till parterna: Den sydafrikanska regeringen • att inleda en oberoende rättslig utredning av de anklagelser om korruption som gjorts i samband med upphandlingen; • att samarbeta med kyrkor, civilsamhället och andra organisationer för att utveckla och omvandla militärbaser och försvarsindustrin till civila användningsområden. Den svenska regeringen • att samarbeta med den sydafrikanska korruptionsutredningen; att upphäva försäljningen av vapen till Sydafrika till dess att utredningen är klar; och att uppmana de brittiska, tyska och italienska regeringarna och leverantörer att vidta liknande åtgärder. Kyrkor och organisationer i Sverige och Sydafrika • att fortsätta utmana sina regeringar att påskynda demilitariseringen, att avveckla vapenproduktionen, att anslå offentliga medel till fattigdomsbekämpning och att lösa konflikter utan våld. Hela deklarationen kan läsas på Göteborgsprocessens hemsida – ett ekumeniskt initiativ för nedrustning (www.gothenburgprocess.org). Den kristna övertygelsen att Gud är de fattiga, lidande och utsattas Gud har varit central i vårt ställningstagande mot vapenhandel. Därför måste vi fråga oss vilka konsekvenser denna handel har för våra medmänniskor och de särskilt utsatta runt om i världen. Detta är en fråga som ständigt upprepas från kyrkligt håll i debatten om vapenhandeln. Vapensamarbetet mellan Sverige och Sydafrika påbörjades utan hänsyn till de långsiktiga effekterna på våra samhällen. Men det finns fortfarande tid för förändring och för att dra lärdom av misstagen. Vi upprepar de invändningar vi gjorde 1999. Varje sten måste vändas för att visa hur allmänna medel har missbrukats. Fel måste rättas till och som de moderna demokratier vi är, måste vi ha modet att grundligt utreda vad som verkligen hände. Av de tjugoåtta plan som ingick i vapenaffären har hittills bara sju levererats till Sydafrika. Vad som gör detta avtal än mer absurt är att Sydafrika tycks sakna den förmåga som krävs för att underhålla Jas-planen. Vi kräver ett upphävande av kontraktet och att redan erlagda kostnader återbetalas. I Gamla Testamentet står det: ”Jag tar i dag himmel och jord till vittnen på att jag har ställt dig inför liv och död, välsignelse och förbannelse. Du skall välja livet, så att du och dina efterkommande får leva” (5 Mos 30:19). Detta är verkligen sant. Kristus säger oss att livet är starkare än döden och det är i denna övertygelse som vi kämpar för en värld fri från vapen. Mututredning lades ned 2007 avslöjade SVT att Saab och den brittiska samarbetspartnern BAE Systems försökt sälja Jas 39 Gripen utomlands med hjälp av mellanhänder och löften om hundratals miljoner i ersättningar. Överåklagaren Christer van der Kwast inledde därefter en förundersökning om mutbrott mot Saab för bl a försäljningen till Sydafrika. Förra året lades utredningarna ner i brist på bevis. van der Kwast skrev: ”BAE har med utnyttjande av ett sofistikerat betalningsarrangemang gjort stora dolda utbetalningar som kan knytas till kampanjerna i Tjeckien, Ungern och Sydafrika och som möjliggjort mutor i dessa länder”.


”Opinionsmätningar och mediernas sju dödssynder”

Summary: Professor i journalistik och politisk kommunikation: Medierna måste ta ett större ansvar för hur de rapporterar kring egna och andras opinionsmätningar. Den stora utmaningen för dem som vill undersöka folkets åsikter är att genomföra opinionsmätningar som ger så rättvisande information som möjligt och dessutom att tolka resultatet på ett rättvisande sätt. Tyvärr slarvas det ofta här och det finns anledning att varna för vad man med en journalistisk tillspetsning skulle kunna kalla för opinionsmätningsjournalistikens sju dödssynder. Det handlar till exempel om representativa urval och om statistiskt säkerställda förändringar. Medierna har ett eget intresse i att bevara förtroendet för rapporteringen kring väljaropinionen, skriver Jesper Strömbäck.

För dem som har intresse av att veta vad folket har för åsikter i olika frågor är opinionsmätningar ett mycket kraftfullt verktyg. Det är därför inte förvånande att myndigheter, intresseorganisationer, partier och medier är flitiga beställare av opinionsmätningar. Samtidigt är opinionsmätningar en metod som precis som alla andra metoder kan användas på ett mer eller mindre skickligt sätt. De kan också missbrukas. Den stora utmaningen för dem som är intresserade av att undersöka folkets åsikter är därför att genomföra opinionsmätningar som ger så rättvisande information som möjligt om folkets åsikter, och att tolka resultaten på ett rättvisande sätt. Tyvärr slarvas det ofta här, och det gäller inte minst medierna. Det är allvarligt, inte minst därför att människors åsikter kan påverkas av bilden av opinionen. Det finns därför all anledning att varna för vad som med en journalistisk tillspetsning skulle kunna kallas opinionsmätningsjournalistikens sju dödssynder. Den första synden handlar om att inte förstå vikten av att opinionsmätningar är baserade på ett representativt urval. Endast om opinionsmätningar är baserade på ett representativt sannolikhetsurval går det att generalisera resultaten. Därför bör alla enkäter där det inte finns någon kontroll över vilka som röstar, exempelvis så kallade webbenkäter, bannlysas. Det spelar ingen roll om en webbenkät har besvarats av 100 eller 10 000 personer. Om urvalet inte är representativt säger resultaten ingenting om den allmänna opinionen. Den andra synden handlar om att inte förstå betydelsen av felmarginaler och statistiskt säkerställda förändringar. För att man ska kunna säga att en förändring skett mellan två undersökningar måste förändringen vara tillräckligt stor för att ligga utanför felmarginalen. Om förändringen inte är tillräckligt stor för att vara statistiskt säkerställd kan man inte säga att det har skett någon förändring. Ändå sker det gång på gång att medierna slår upp nya opinionsmätningar och resonerar kring förändringar trots att de inte är statistiskt säkerställda. Möjligen lägger man till en mening på slutet om att förändringarna inte är säkerställda, men om man ändå resonerar som om det har skett förändringar hjälper det inte. Man ger ändå bilden av att det har skett förändringar. Den tredje synden handlar om brister vid redovisningen av nya opinionsmätningar. För att man ska kunna bedöma kvaliteten på en opinionsmätning behöver man känna till vissa basfakta. Enligt World Association for Public Opinion Research bör medierna därför, varje gång en ny mätning presenteras, publicera information om (a) namnet på den organisation som genomförde undersökningen, (b) vilket urval som har använts, (c) hur många som har deltagit i undersökningen och dess geografiska utbredning, (d) datumen då undersökningen genomfördes, (e) hur urvalet gjordes, (f) hur intervjuerna genomfördes, samt (g) de exakta frågeformuleringarna (för etermedier gäller punkterna a–d). Tyvärr visar forskning emellertid att medierna ofta inte redovisar den nödvändiga basinformationen. Därmed bryter man mot rekommendationerna. Den fjärde synden begås vid försök att förklara förändringar av opinionssiffrorna mellan olika mätningar. De allra flesta partisympatiundersökningar bygger på tvärsnittsurval, där olika representativa urval tillfrågas vid olika tillfällen. Oftast innehåller de få frågor utöver frågan om vilket parti de svarande skulle rösta på om det vore val i dag. Därmed ger de inget underlag för att analyser av varför något parti ökar eller tappar i opinionen. Ändå händer det gång efter gång att journalister drar slutsatser om orsakerna till förändringar som skett mellan olika undersökningar. Ytterst bygger sådana slutsatser bara på spekulationer. De kan vara mer eller mindre välgrundade, men det handlar ändå om spekulationer. Den femte synden begås varje gång medierna inte kritiskt granskar hur frågorna eller svarsalternativen i opinionsmätningar är formulerade. Som man frågar får man svar, och vinklade frågor leder därför till missvisande resultat. Detsamma gäller om svarsalternativen är obalanserade, exempelvis om det finns tre negativa men bara två positiva svarsalternativ. Det påverkar resultaten. Därför måste både frågor och svarsalternativ granskas – och redovisas. Detta är inte minst viktigt när opinionsmätningarna handlar om sakfrågor, där det ofta kan finnas intresse av att framställa opinionen på ett visst sätt. I det sammanhanget bör man också tänka på att det finns opinioner av olika kvalitet, där kvaliteten handlar om hur genomtänkta människors svar är. Om en opinionsmätning handlar om en ny fråga, eller en fråga som inte har diskuterats särskilt mycket, säger resultaten mindre om människors åsikter än om en mätning handlar om en välkänd fråga som har diskuterats mycket. Relevant i det sammanhanget är forskning som visar att människor svarar på frågor även när de handlar om påhittade förslag. Det visar att människor tenderar att svara på frågor även om de inte vet särskilt mycket om dem. Sådana svar säger dock ingenting om människors egentliga åsikter, och faktum är att i de flesta frågor har människor inte särskilt genomtänkta åsikter. Att inte ta tillräcklig hänsyn till hur mycket människor har tänkt kring eller vet om olika frågor är den sjätte synden. Den sjunde synden handlar paradoxalt nog om att inte ta opinionsmätningar på tillräckligt stor allvar. När medierna exempelvis använder sig av icke-representativa webbenkäter eller presenterar resultat som om förändringar vore statistiskt säkerställda händer det ofta att de försvarar sig med att det inte har så stor betydelse. Sådana resonemang utgår från att medierna saknar makt och att människor inte påverkas av opinionsmätningarna, vilket är fel. Medierna kan ha betydande makt att påverka både dagordningen och hur människor uppfattar verkligheten. Forskning visar dessutom att bilden av opinionen kan påverka opinionen. Opinionsmätningar kan också påverka stämningen inom partierna och mediernas fortsatta rapportering, vilket kan leda till uppåtgående eller nedåtgående opinionsspiraler. Om mätningarna är korrekta och resultaten tillförlitliga är det en sak, men om de är missvisande eller om förändringarna inte är statistiskt säkerställda är det en helt annan sak. Enligt olika pressutredningar är en av mediernas viktigaste demokratiska uppgifter att tillhandahålla ”sådan information som människor behöver för att fritt och självständigt kunna ta ställning i samhällsfrågor”. Det är minst lika viktigt när det gäller opinionsmätningar som övrig rapportering. Medierna har betydande makt i den politiska opinionsbildningen, och med makt bör alltid följa ansvar. Det är därför hög tid att medierna tar ett större ansvar för hur de rapporterar kring egna och andras opinionsmätningar. Det borde dessutom ligga i mediernas eget intresse: om inte opinionsmätningsjournalistiken blir bättre är risken för sjunkande förtroende uppenbar. Jesper Strömbäck professor i journalistik och politisk kommunikation Mittuniversitetet och Demokratiinstitutet Demicom Väljarbarometer På uppdrag av DN och Sydsvenskan gör undersökningsföretaget Synovate regelbundet en väljarbarometer. Synovates senaste mätning publicerades den 26 februari och baserades på 2 712 intervjuer utförda under perioden 8–24 februari med ett riksrepresentativt urval svenska medborgare, 18 år och äldre. Där fick M 27,7 procent, FP 6,3, C 4,9, KD 4,1, S 35,2, V 4,8, MP 9,7, SD 5,6 och övriga partier 1,8 procent. Andelen osäkra väljare var 19,8 procent. I morgon, fredag, publicerar DN nästa väljarbarometer från Synovate.


Summary: Professor i journalistik och politisk kommunikation: Medierna måste ta ett större ansvar för hur de rapporterar kring egna och andras opinionsmätningar.Den stora utmaningen för dem som vill undersöka folkets åsikter är att genomföra opinionsmätningar som ger så rättvisande information som möjligt och dessutom att tolka resultatet på ett rättvisande sätt. Tyvärr slarvas det ofta här och det finns anledning att varna för vad man med en journalistisk tillspetsning skulle kunna kalla för opinionsmätningsjournalistikens sju dödssynder. Det handlar till exempel om representativa urval och om statistiskt säkerställda förändringar. Medierna har ett eget intresse i att bevara förtroendet för rapporteringen kring väljaropinionen, skriver Jesper Strömbäck.

För dem som har intresse av att veta vad folket har för åsikter i olika frågor är opinionsmätningar ett mycket kraftfullt verktyg. Det är därför inte förvånande att myndigheter, intresseorganisationer, partier och medier är flitiga beställare av opinionsmätningar. Samtidigt är opinionsmätningar en metod som precis som alla andra metoder kan användas på ett mer eller mindre skickligt sätt. De kan också missbrukas. Den stora utmaningen för dem som är intresserade av att undersöka folkets åsikter är därför att genomföra opinionsmätningar som ger så rättvisande information som möjligt om folkets åsikter, och att tolka resultaten på ett rättvisande sätt. Tyvärr slarvas det ofta här, och det gäller inte minst medierna. Det är allvarligt, inte minst därför att människors åsikter kan påverkas av bilden av opinionen. Det finns därför all anledning att varna för vad som med en journalistisk tillspetsning skulle kunna kallas opinionsmätningsjournalistikens sju dödssynder. Den första synden handlar om att inte förstå vikten av att opinionsmätningar är baserade på ett representativt urval.Endast om opinionsmätningar är baserade på ett representativt sannolikhetsurval går det att generalisera resultaten. Därför bör alla enkäter där det inte finns någon kontroll över vilka som röstar, exempelvis så kallade webbenkäter, bannlysas. Det spelar ingen roll om en webbenkät har besvarats av 100 eller 10 000 personer. Om urvalet inte är representativt säger resultaten ingenting om den allmänna opinionen. Den andra synden handlar om att inte förstå betydelsen av felmarginaler och statistiskt säkerställda förändringar.För att man ska kunna säga att en förändring skett mellan två undersökningar måste förändringen vara tillräckligt stor för att ligga utanför felmarginalen. Om förändringen inte är tillräckligt stor för att vara statistiskt säkerställd kan man inte säga att det har skett någon förändring. Ändå sker det gång på gång att medierna slår upp nya opinionsmätningar och resonerar kring förändringar trots att de inte är statistiskt säkerställda. Möjligen lägger man till en mening på slutet om att förändringarna inte är säkerställda, men om man ändå resonerar som om det har skett förändringar hjälper det inte. Man ger ändå bilden av att det har skett förändringar. Den tredje synden handlar om brister vid redovisningen av nya opinionsmätningar.För att man ska kunna bedöma kvaliteten på en opinionsmätning behöver man känna till vissa basfakta. Enligt World Association for Public Opinion Research bör medierna därför, varje gång en ny mätning presenteras, publicera information om (a) namnet på den organisation som genomförde undersökningen, (b) vilket urval som har använts, (c) hur många som har deltagit i undersökningen och dess geografiska utbredning, (d) datumen då undersökningen genomfördes, (e) hur urvalet gjordes, (f) hur intervjuerna genomfördes, samt (g) de exakta frågeformuleringarna (för etermedier gäller punkterna a–d). Tyvärr visar forskning emellertid att medierna ofta inte redovisar den nödvändiga basinformationen. Därmed bryter man mot rekommendationerna. Den fjärde synden begås vid försök att förklara förändringar av opinionssiffrorna mellan olika mätningar.De allra flesta partisympatiundersökningar bygger på tvärsnittsurval, där olika representativa urval tillfrågas vid olika tillfällen. Oftast innehåller de få frågor utöver frågan om vilket parti de svarande skulle rösta på om det vore val i dag. Därmed ger de inget underlag för att analyser av varför något parti ökar eller tappar i opinionen. Ändå händer det gång efter gång att journalister drar slutsatser om orsakerna till förändringar som skett mellan olika undersökningar. Ytterst bygger sådana slutsatser bara på spekulationer. De kan vara mer eller mindre välgrundade, men det handlar ändå om spekulationer. Den femte synden begås varje gång medierna inte kritiskt granskar hur frågorna eller svarsalternativen i opinionsmätningar är formulerade.Som man frågar får man svar, och vinklade frågor leder därför till missvisande resultat. Detsamma gäller om svarsalternativen är obalanserade, exempelvis om det finns tre negativa men bara två positiva svarsalternativ. Det påverkar resultaten. Därför måste både frågor och svarsalternativ granskas – och redovisas. Detta är inte minst viktigt när opinionsmätningarna handlar om sakfrågor, där det ofta kan finnas intresse av att framställa opinionen på ett visst sätt. I det sammanhanget bör man också tänka på att det finns opinioner av olika kvalitet, där kvaliteten handlar om hur genomtänkta människors svar är. Om en opinionsmätning handlar om en ny fråga, eller en fråga som inte har diskuterats särskilt mycket, säger resultaten mindre om människors åsikter än om en mätning handlar om en välkänd fråga som har diskuterats mycket. Relevant i det sammanhanget är forskning som visar att människor svarar på frågor även när de handlar om påhittade förslag. Det visar att människor tenderar att svara på frågor även om de inte vet särskilt mycket om dem. Sådana svar säger dock ingenting om människors egentliga åsikter, och faktum är att i de flesta frågor har människor inte särskilt genomtänkta åsikter.Att inte ta tillräcklig hänsyn till hur mycket människor har tänkt kring eller vet om olika frågor är den sjätte synden. Den sjunde synden handlar paradoxalt nog om att inte ta opinionsmätningar på tillräckligt stor allvar.När medierna exempelvis använder sig av icke-representativa webbenkäter eller presenterar resultat som om förändringar vore statistiskt säkerställda händer det ofta att de försvarar sig med att det inte har så stor betydelse. Sådana resonemang utgår från att medierna saknar makt och att människor inte påverkas av opinionsmätningarna, vilket är fel. Medierna kan ha betydande makt att påverka både dagordningen och hur människor uppfattar verkligheten. Forskning visar dessutom att bilden av opinionen kan påverka opinionen. Opinionsmätningar kan också påverka stämningen inom partierna och mediernas fortsatta rapportering, vilket kan leda till uppåtgående eller nedåtgående opinionsspiraler. Om mätningarna är korrekta och resultaten tillförlitliga är det en sak, men om de är missvisande eller om förändringarna inte är statistiskt säkerställda är det en helt annan sak. Enligt olika pressutredningar är en av mediernas viktigaste demokratiska uppgifter att tillhandahålla ”sådan information som människor behöver för att fritt och självständigt kunna ta ställning i samhällsfrågor”. Det är minst lika viktigt när det gäller opinionsmätningar som övrig rapportering. Medierna har betydande makt i den politiska opinionsbildningen, och med makt bör alltid följa ansvar. Det är därför hög tid att medierna tar ett större ansvar för hur de rapporterar kring egna och andras opinionsmätningar. Det borde dessutom ligga i mediernas eget intresse: om inte opinionsmätningsjournalistiken blir bättre är risken för sjunkande förtroende uppenbar. Jesper Strömbäck professor i journalistik och politisk kommunikation Mittuniversitetet och Demokratiinstitutet Demicom


Hormonet som räddar ditt sexliv

Summary: En stor del av sexlivet – för både män och kvinnor – hänger på testosteronet. När männen drabbas av sjunkande nivåer av hormonet sviktar potensen. Men det går att få rätsida på problemet.

Övervikt är en av de viktigaste orsakerna till sjunkande testosteronnivåer hos män. Testosteronbrist kan leda till trötthet, depression, benskörhet, minskad sexlust, led- och muskelvärk, försämrat minne och koncentrationssvårigeter. Också potensen kan påverkas. Mannen blir initiativlös, håglös, retlig och får sömnsvårigheter. Andra symtom kan vara minskad muskelmassa, hängrumpa och glesnande kroppsbehåring. – Att bukfetma är farligt vet de flesta i dag, men få känner till den starka kopplingen mellan övervikt och testosteronbrist, säger Stefan Arver, överläkare och chef för Centrum för andrologi och sexualmedicin vid Karolinska universitetssjukhuset i Huddinge. – För en överviktig man med låga testosteronnivåer kan det vara bra med en kortare tids testosteronbehandling, kanske sex till tolv månader. Det hjälper mannen att få respons på sin träning och bygga muskler. Men att enbart justera hormonnivån är meningslöst, behandlingen blir inte effektiv om mannen inte själv förändrar sin livsstil. Friska, ej överviktiga män kan ha normala testosteronnivåer upp till 80–90-årsåldern, alltså livet ut. Hos överviktiga däremot sjunker det betydligt snabbare. Förklaringarna är flera. När en man samlar på sig för mycket fett stiger nivån av det kvinnliga könshormonet östrogen i kroppen, vilket bidrar till att stänga av testosteronproduktionen. Mycket fett i buken gör också att det produceras signalämnen som påverkar hjärnan och på det viset hämmar testosteronproduktionen. Slutligen: när man utvecklar insulinresistens och får diabetes (vilket kan bli en följd av övervikten) så blir testiklarnas hormonproduktion sämre. En av de allra vanligaste frågor Stefan Arver får är: Kommer männen också i klimakteriet? Svaret är: Nej, det gör de inte. Åtminstone inte på samma sätt som kvinnor. Visserligen sker en liten minskning av testosteronhalten hos många från 35-40-årsåldern, men det finns inget inprogrammerat avbrott. Utmärkande är den stora skillnaden mellan olika män. En del bibehåller alltså normal nivå hela livet. Är mannen fysiskt aktiv, och motionerar regelbundet, behåller han könshormonerna bättre. Också om en man fortsätter att vara sexuellt aktiv tycks produktionen av testosteron dämpas långsammare. Drabbas mannen av någon sjukdom, till exempel diabetes, kronisk lungsjukdom, reumatism eller hjärt-kärlsjukdom, går minskningen fortare. – Kroppens reaktion på sjukdom är att stänga av sin hormonproduktion, säger Stefan Arver. Cirka tio procent av alla 60-åriga män i Sverige har lägre testosteronnivåer än vad vi betraktar som normalt, och symtom på brist. Många av dem vet inte om det och vissa skulle må bättre av behandling som återställer nivån till det normala. Men i dag behandlas bara 15 .000–20. 000 svenska män med manligt könshormon. – Det är inte många, Vi har en klar underbehandling. Bristen på testosteron visar sig i kroppssammansättningen. Muskler blir fett, som sätter sig runt magen. Men skadan går att reparera i många fall. Går man ner i vikt och börjar träna, så ökar testosteronproduktionen och fett blir muskler igen. – Man kan säga att testosteronet sköter strömställaren i kroppen och avgör om det ska byggas fett eller muskler. Testosteron är ett hormon som omges av många myter – som att det kan leda till ökad aggressivitet. I verkligheten kan det vara tvärtom – för låga nivåer av testosteron kan leda till irritation och kortare stubin. En annan myt är att testosteron ger en kraftig ökning av sexlusten och den sexuella förmågan. I själva verket behövs relativt litet testosteron för normal sexuell funktion – höga nivåer ger inte mer effekt. – Den som tror att han ska bli en sexatlet blir besviken. Däremot är testosteron väsentligt för muskler, blodkärl och kanske även för hjärtat. Här kan du läsa mer om relationer. Fråga våra experter om relationer och läs svaren på tidigare frågor. Läs relationsexperten Eva Sanners svar på läsarnas frågor om lust och relationer. Mannen och testosteronet  • En överviktig man har högre halter av könshormonet östrogen, vilket gör att testosteronproduktionen minskar. • En testosteronbehandling måste kombineras med en sundare livsstil för att ge resultat. • Testosterontillskott kan tas som injektioner eller som gel som stryks på huden. • Testosteron ska inte blandas ihop med anabola steroider som har helt andra effekter och andra risker och som skapar störningar, bland annat i levern. • Testosteronet ger inte upphov till cancer, men kan stimulera en latent prostatacancer. Därför måste prostatan kontrolleras före behandling. • Olika grader av potensproblem finns hos cirka hälften av alla män mellan 40 och 70 år gamla. Kvinnan och testosteronet • Det finns fortfarande få testosteronprodukter för kvinnor. • Ett testosteronplåster har utvecklats, som godkänts som läkemedel i Europa. Dock marknadsförs det inte i Sverige. • Testosteronkapslar finns, men de innehåller för höga doser för kvinnor. • Ett östrogenpreparat, Livial, har i viss utsträckning testosteronliknande effekter. • Också hormonet DHEA, som delvis omvandlas till testosteron i kroppen, skrivs ut till kvinnor av vissa gynekologer och endokrinologer. • De testosterongeléer som används på män och som ska appliceras på huden, kan också skrivas ut, dock i en tiondels styrka. Så får du hjälp  Kvinnor som tror sig lida av testosteronbrist bör vända sig till sin gynekolog och om det behövs få ett testosteronprov taget. Vid behov kan man remitteras till endokrinolog, män kan be sin läkare om remiss till urolog eller endokrinolog. Till Centrum för andrologi och sexualmedicin, som tar emot 7.000 besök per år, kommer man vanligen med remiss.


”Den gröna el vi betalar för har tydliga nyanser av brunt”

Summary: Nationalekonomer om grön el: Den bygger på falska förhoppningar och liknar mest handeln med avlatsbrev. Många svenska konsumenter väljer att köpa så kallad grön el av omsorg om miljön och klimatet. Men de är lurade och det gröna valet minskar inte deras negativa miljöpåverkan. Orsaken är att elcertifikatsystemet undergräver marknaden för den förnybara elen. Någon undanträngning av brun el från kolkraft sker inte. Konsumenternas gröna val leder i praktiken bara till en kostnadsökning och till att elpriset subventioneras för andra elkunder. Nu måste Konsumentverket börja tillhandahålla korrekt information som speglar de faktiska effekterna av olika miljöval, skriver Thomas Broberg och Runar Brännlund.

Det är många i dag som tänker på hur deras konsumtion påverkar miljön, i synnerhet klimatet. Men inte lika många tänker på att de genom miljöskatter, handel med utsläppsrätter och elcertifikat redan betalar för sin miljöpåverkan och därmed bidrar till att klimatmålet och andra svenska miljömål uppfylls. Många tror dessutom att just deras konsumtionsval har en betydande miljöeffekt, när det i själva verket bara leder till en inkomstöverföring till näringsidkare eller i bästa fall utgör en signal till politikerna. Konsumenter som av ansvarskänsla vill värna livsbetingelserna för dagens och kommande generationer förtjänar att få bättre information om hur miljön verkligen påverkas av deras val. En produkt som i sammanhanget tjänar som ett bra exempel är så kallad grön el (förnybar el). Lite förenklat fungerar marknaden för grön el på så vis att elkunden betalar lite extra, en premie, till elleverantören för att denna ska köpa in förnybar el för att elkundens miljöpåverkan ska bli mindre. Ett av problemen med denna marknadslösning är att elkunden inte kan vara säker på att grön el är just grön eftersom det i dagsläget inte finns ett kontrollsystem som kan garantera det. Genom EU:s elmarknadsdirektiv har ett arbete initierats för att ursprungsmärka el i syfte att förbättra informationen till elkunderna. Det stora problemet med grön el är att elledningssystemet inte kan skilja den från brun el (icke förnybar el). Faktum är att om man tittar riktigt noga på den gröna elen kommer man i ett systemperspektiv att se att den har tydliga nyanser av brunt. Det beror på att mängden grön el i elsystemet på kort sikt är oberoende av om du köper den eller inte. Om du minskar din elförbrukning, oavsett om du köper grön el eller inte, är det den el som för tillfället har högst produktionskostnader som kommer att minska i elsystemet. Man kan säga att principen om sist in först ut gäller i elsystemet, och sist in är oftast utländsk kolkraft som är dyrare att producera än kärn-, vind- och vattenkraft. Den logiska följden blir att även om du köper grön el så är den likväl brun när du använder den. För din påverkan på klimatet spelar detta dock ingen roll, eftersom kolkraftverken ingår i handeln med utsläppsrätter. Om utsläppen från kolkraftproduktionen minskar kommer dess outnyttjade utsläppsrätter att säljas vidare till andra, till exempel industrin. Den överblickbara klimateffekten av förändringar i din elförbrukning är därmed noll, det blir endast en omfördelning av koldioxidutsläpp mellan olika utsläppskällor inom utsläppshandels- systemet. Nu finns det ju andra miljöproblem än klimatet, så grön el kanske ändå har en positiv miljöeffekt. För att handel med grön el ska få reala effekter på elsektorns miljöpåverkan måste den leda till att ny grön el tillförs elmarknaden på bekostnad av gammal brun el. Det är också vad man kan förvänta sig om fler väljer att köpa grön el till ett högre pris, eftersom lönsamheten i produktionen stiger och utbudet därmed ökar. Detta om man ska tro informationen på Konsumenternas elrådgivningsbyrås hemsida. Resonemanget är dessvärre felaktigt. Handeln med grön el bygger i allt väsentligt på falska förhoppningar och liknar mest avlatshandel. Folk förleds att tro att de genom att köpa grön el minskar sin negativa miljöpåverkan. I praktiken innebär köp av grön el bara en kostnadsökning för den samvetstyngde. Skälet till detta är att elcertifikatsystemet fullständigt undergräver marknaden för grön el. Elcertifikatsystemet är ett marknadsbaserat subventionssystem som syftar till att öka produktionen av förnybar el med 25 TWh till år 2020. För varje förnybar MWh som produceras utfärdas ett certifikat till elproducenten som kan sälja det vidare till kvotpliktiga elleverantörer. Kvotplikten innebär att enskilda elleverantörer varje år måste köpa och annullera elcertifikat i proportion till levererad elmängd. Eftersom elleverantörerna bara utgör ett mellanled i elhandeln betalas elcertifikaten slutligen av elkunden. Energimyndigheten uppskattar att elkundens kostnad för elcertifikatsystemet förra året uppgick till cirka 8 öre per kWh (inklusive moms och administrativa avgifter), vilket motsvarar cirka 5 miljarder kronor i subvention till elproducenterna. Elcertifikatsystemet innebär i praktiken ett tak för utbyggnaden av förnybar el. Systemet är konstruerat så att kvotplikten tvingar fram en efterfrågan på elcertifikat så att målet om 25 TWh nås. Priset på elcertifikat ser till att efterfrågan balanseras av ett tillräckligt utbud. Ju svårare det blir att nå målet desto högre blir priset på elcertifikat, det vill säga elkundens subvention till producenten av förnybar el ökar. Konsekvensen är att om försäljningen av grön el ökar kommer det i bästa fall att leda till ett lägre pris på elcertifikat, eftersom både utbudet av grön el och elcertifikat då ökar. Det blir därför inte mer än 25 TWh ny grön el år 2020. Någon undanträngning av brun el till förmån för grön el kommer därför inte att ske. Elcertifikatsystemet undergräver således marknaden för grön el. Är det då inte bra att kostnaderna för elcertifikatsystemet kan bli lägre? Jo, det är givetvis bra, speciellt för dem som inte köper grön el, eftersom de får ett något lägre elpris. Det kan dock tyckas orättvist mot de konsumenter av grön el som tror att de gör mer än att subventionera de elkonsumenter som inte köper grön el. Det grundläggande syftet med elcertifiktsystemet och utsläppshandelssystemet är att via effekter på elpriset ge marknadens aktörer den information som krävs för att fatta riktiga beslut. Dessa system innebär per definition att uppsatta miljömål uppnås, vilket de facto innebär att människor förleds att tro att de bidrar till stora miljöförbättringar om de köper grön el. Om konsumenterna hade tillgång till korrekt information kanske de i stället skulle välja att donera pengar till miljöorganisationer eller köpa utsläppsrätter som då inte kan nyttjas av industrin. Vi efterlyser därför ökade insatser från Konsumentverket och andra myndigheter i syfte att tillhandahålla information som på ett korrekt sätt speglar faktiska effekter av olika konsumtionsval. Thomas Broberg fil dr i nationalekonomi, Konjunkturinstitutet Runar Brännlund professor i nationalekonomi, Centrum för miljö- och naturresursekonomi, Umeå universitet Elcertifikat De som producerar el från förnybara källor (vind, sol, biobränslen) får ett elcertifikat för varje producerad megawattimme. Det är obligatoriskt för elleverantörer att köpa en viss mängd elcertifikat i förhållande till sin elanvändning, den så kallade kvotplikten. I och med försäljningen av elcertifikat får elproducenterna en extra inkomst. Elcertifikaten ska öka mängden el producerad med förnybara källor på den svenska elmarknaden. Elleverantörerna är skyldiga att baka in kostnaden för elcertifikatet i priset till elanvändarna. Källa: Energimyndigheten, Wikipedia


Summary: Nationalekonomer om grön el: Den bygger på falska förhoppningar och liknar mest handeln med avlatsbrev.Många svenska konsumenter väljer att köpa så kallad grön el av omsorg om miljön och klimatet. Men de är lurade och det gröna valet minskar inte deras negativa miljöpåverkan. Orsaken är att elcertifikatsystemet undergräver marknaden för den förnybara elen. Någon undanträngning av brun el från kolkraft sker inte. Konsumenternas gröna val leder i praktiken bara till en kostnadsökning och till att elpriset subventioneras för andra elkunder. Nu måste Konsumentverket börja tillhandahålla korrekt information som speglar de faktiska effekterna av olika miljöval, skriver Thomas Broberg och Runar Brännlund.

Det är många i dag som tänker på hur deras konsumtion påverkar miljön, i synnerhet klimatet. Men inte lika många tänker på att de genom miljöskatter, handel med utsläppsrätter och elcertifikat redan betalar för sin miljöpåverkan och därmed bidrar till att klimatmålet och andra svenska miljömål uppfylls. Många tror dessutom att just deras konsumtionsval har en betydande miljöeffekt, när det i själva verket bara leder till en inkomstöverföring till näringsidkare eller i bästa fall utgör en signal till politikerna. Konsumenter som av ansvarskänsla vill värna livsbetingelserna för dagens och kommande generationer förtjänar att få bättre information om hur miljön verkligen påverkas av deras val. En produkt som i sammanhanget tjänar som ett bra exempel är så kallad grön el (förnybar el). Lite förenklat fungerar marknaden för grön el på så vis att elkunden betalar lite extra, en premie, till elleverantören för att denna ska köpa in förnybar el för att elkundens miljöpåverkan ska bli mindre. Ett av problemen med denna marknadslösning är att elkunden inte kan vara säker på att grön el är just grön eftersom det i dagsläget inte finns ett kontrollsystem som kan garantera det. Genom EU:s elmarknadsdirektiv har ett arbete initierats för att ursprungsmärka el i syfte att förbättra informationen till elkunderna. Det stora problemet med grön el är att elledningssystemet inte kan skilja den från brun el (icke förnybar el). Faktum är att om man tittar riktigt noga på den gröna elen kommer man i ett systemperspektiv att se att den har tydliga nyanser av brunt. Det beror på att mängden grön el i elsystemet på kort sikt är oberoende av om du köper den eller inte. Om du minskar din elförbrukning, oavsett om du köper grön el eller inte, är det den el som för tillfället har högst produktionskostnader som kommer att minska i elsystemet. Man kan säga att principen om sist in först ut gäller i elsystemet, och sist in är oftast utländsk kolkraft som är dyrare att producera än kärn-, vind- och vattenkraft. Den logiska följden blir att även om du köper grön el så är den likväl brun när du använder den. För din påverkan på klimatet spelar detta dock ingen roll, eftersom kolkraftverken ingår i handeln med utsläppsrätter. Om utsläppen från kolkraftproduktionen minskar kommer dess outnyttjade utsläppsrätter att säljas vidare till andra, till exempel industrin. Den överblickbara klimateffekten av förändringar i din elförbrukning är därmed noll, det blir endast en omfördelning av koldioxidutsläpp mellan olika utsläppskällor inom utsläppshandels-systemet. Nu finns det ju andra miljöproblem än klimatet, så grön el kanske ändå har en positiv miljöeffekt. För att handel med grön el ska få reala effekter på elsektorns miljöpåverkan måste den leda till att ny grön el tillförs elmarknaden på bekostnad av gammal brun el. Det är också vad man kan förvänta sig om fler väljer att köpa grön el till ett högre pris, eftersom lönsamheten i produktionen stiger och utbudet därmed ökar. Detta om man ska tro informationen på Konsumenternas elrådgivningsbyrås hemsida. Resonemanget är dessvärre felaktigt. Handeln med grön el bygger i allt väsentligt på falska förhoppningar och liknar mest avlatshandel. Folk förleds att tro att de genom att köpa grön el minskar sin negativa miljöpåverkan. I praktiken innebär köp av grön el bara en kostnadsökning för den samvetstyngde. Skälet till detta är att elcertifikatsystemet fullständigt undergräver marknaden för grön el. Elcertifikatsystemet är ett marknadsbaserat subventionssystem som syftar till att öka produktionen av förnybar el med 25 TWh till år 2020. För varje förnybar MWh som produceras utfärdas ett certifikat till elproducenten som kan sälja det vidare till kvotpliktiga elleverantörer. Kvotplikten innebär att enskilda elleverantörer varje år måste köpa och annullera elcertifikat i proportion till levererad elmängd. Eftersom elleverantörerna bara utgör ett mellanled i elhandeln betalas elcertifikaten slutligen av elkunden. Energimyndigheten uppskattar att elkundens kostnad för elcertifikatsystemet förra året uppgick till cirka 8 öre per kWh (inklusive moms och administrativa avgifter), vilket motsvarar cirka 5 miljarder kronor i subvention till elproducenterna. Elcertifikatsystemet innebär i praktiken ett tak för utbyggnaden av förnybar el. Systemet är konstruerat så att kvotplikten tvingar fram en efterfrågan på elcertifikat så att målet om 25 TWh nås. Priset på elcertifikat ser till att efterfrågan balanseras av ett tillräckligt utbud. Ju svårare det blir att nå målet desto högre blir priset på elcertifikat, det vill säga elkundens subvention till producenten av förnybar el ökar. Konsekvensen är att om försäljningen av grön el ökar kommer det i bästa fall att leda till ett lägre pris på elcertifikat, eftersom både utbudet av grön el och elcertifikat då ökar. Det blir därför inte mer än 25 TWh ny grön el år 2020. Någon undanträngning av brun el till förmån för grön el kommer därför inte att ske. Elcertifikatsystemet undergräver således marknaden för grön el. Är det då inte bra att kostnaderna för elcertifikatsystemet kan bli lägre? Jo, det är givetvis bra, speciellt för dem som inte köper grön el, eftersom de får ett något lägre elpris. Det kan dock tyckas orättvist mot de konsumenter av grön el som tror att de gör mer än att subventionera de elkonsumenter som inte köper grön el. Det grundläggande syftet med elcertifiktsystemet och utsläppshandelssystemet är att via effekter på elpriset ge marknadens aktörer den information som krävs för att fatta riktiga beslut. Dessa system innebär per definition att uppsatta miljömål uppnås, vilket de facto innebär att människor förleds att tro att de bidrar till stora miljöförbättringar om de köper grön el. Om konsumenterna hade tillgång till korrekt information kanske de i stället skulle välja att donera pengar till miljöorganisationer eller köpa utsläppsrätter som då inte kan nyttjas av industrin. Vi efterlyser därför ökade insatser från Konsumentverket och andra myndigheter i syfte att tillhandahålla information som på ett korrekt sätt speglar faktiska effekter av olika konsumtionsval. Thomas Broberg fil dr i nationalekonomi, Konjunkturinstitutet Runar Brännlund professor i nationalekonomi, Centrum för miljö- och naturresursekonomi, Umeå universitet


”Material som kunde fria Quick gömdes av polisen”

Summary: SVT-journalist: Hemlighållet material visar att vittnesmål under mordrättegångarna mot Thomas Quick saknar verklighetsanknytning. Polis och åklagare har undanhållit mängder av utredningsmaterial som bevisar att Thomas Quick ljög när han erkände ett stort antal mord under 90-talet. I polishuset i Sundsvall förvarades till helt nyligen tretton pärmar med handlingar, bland annat fjorton viktiga förhör med Quicks syskon. Materialet visar entydigt och övertygande att seriemördaren Thomas Quick är en konstruktion byggd på fantasierna hos en drogad psykpatient. Det systematiska fusket är så grovt att Riksåklagaren omedelbart borde öppna förundersökningar för samtliga åtta mord som Quick är dömd för, skriver journalisten Hannes Råstam.

Nyligen hittades tretton pärmar med utredningsmaterial som förvarats i en hemlig gömma på polishuset i Sundsvall. Det här innebär att polisen har hemlighållit stora mängder utredningsmaterial som bevisar att Thomas Quick ljög när han erkände ett stort antal mord under 90-talet. Polisens utredare har också försökt dölja materialet för de åklagare som nu granskar Quick-utredningarna, liksom för Thomas Quicks nuvarande advokat. Genom rättsväsendets hantering av Quickärendet har de verkliga mördarna gått fria, trots att åtminstone ett mord skulle kunna lösas med dna-teknik. I slutet av maj 2000 inleddes en rättegång i Stockholms tingsrätts säkerhetssal om mordet på två unga kvinnor i Oslo. Det ena mordoffret var den 23-åriga Gry Storvik vars nakna kropp hittades utslängd på en parkeringsplats utanför Oslo den 25 juni 1985. Sperma och blod från en okänd person påträffades i och på hennes kropp och ett par av Gry Storviks sexkunder misstänktes för mordet. Det väckte viss förvåning när den homosexuelle Thomas Quick från Falun erkände mordet. Han erkände att han haft samlag med offret, men hans dna stämde inte med den sperma som påträffats i offrets kropp. Det enda åklagaren hade att komma med i bevishänseende var Thomas Quicks erkännande och hans berättelse om mordet. På huvudförhandlingens andra dag överlämnade åklagare Christer van der Kwast en sammanställning över Thomas Quicks 29 erkända mord till rättens ordförande. Offren var unga och gamla, pojkar och flickor, män och kvinnor. Listans budskap var att Thomas Quick är en seriemördare vars motstycke världen aldrig tidigare skådat. Tingsrätten fick dock inte veta att åklagarens lista egentligen enbart bevisar att Thomas Quick erkänt ett stort antal mord som han inte utfört. Första namn på listan är Thomas Blomgren som mördades i Växjö 1964. Thomas Quick var 14 år och hade vattentätt alibi då han vid mordtillfället befann sig i Falun där han konfirmerades denna helg. I det undanhållna materialet finns tre förhör med den man som enligt Thomas Quick skulle ha varit chaufför och medhjälpare vid mordet. Thomas Quick påstod att han blivit skjutsad till Växjö 1964 i mannens bil, en Borgward Isabella som mannen köpt tre år efter mordet. Men om detta har Christer van der Kwast tigit i alla år och hävdat att ”Quick är bunden vid mordet”. Andra namnet på listan är ”Lars” som skulle ha mördats av Quick i ”Mellansverige” 1965. Sanningen är dock att ”Lars” tillsammans med en kamrat matade änder ute på isen när isen brast och pojken drunknade. Det fanns vittnen till olyckan och familjen är helt säker på att det var en ren olyckshändelse. Quickutredarna har inte ens kontaktat ”Lars” familj. En ”namngiven yngling” ska, enligt listan, ha mördats 1985 i Norrland. ”Vi vet vem han är”, sa Christer van der Kwast hemlighetsfullt i en TT-intervju våren 2000. I ett undanhållet förhör framgår att det rör sig om 15-åriga Magnus Jonsson som försvann i Örnsköldsvik i början av 1985. Sanningen är dock att polisen hittat Magnus ensamma fotspår ut på isen fram till öppet vatten där han uppenbarligen fallit i och drunknat. Några år senare påträffades Magnus Jonssons kvarlevor som kunde identifieras med dna-analys. Thomas Quick hävdade dock att Magnus följt med till Falun där hans kropp lagts i något av hans ”gömslen”. Trots att Christer van der Kwast kände till dessa omständigheter påstod han i tingsrätten att mordet på ”namngiven yngling” i Norrland var ”under utredning”. Listan över Quicks offer omfattar ett flertal erkända mord som enligt de lokala polismyndigheterna helt saknar verklighetsunderlag. Det är tveksamt om tingsrätten dömt Quick för mordet på Gry Storvik om man vetat att flertalet av Thomas Quicks erkända mord var rena fantasifoster. Thomas Quick säger i förhör att han kört bil från Falun till Norge vid morden på Trine Jensen 1981 och Gry Storvik 1985. I de hemlighållna förhören framgår dock att Thomas Quick inte hade tillgång till någon bil och inte heller kunde framföra en bil förrän 1987. Även denna viktiga information har undanhållits för de domstolar som dömt Thomas Quick för morden. Det förtjänar att påpekas att samtliga 30–40 mord som Thomas Quick erkänt bygger på bortträngda minnen som ”återskapats” av Thomas Quicks psykoterapeut. Hon vittnade i rättegången om Gry Storvik och Trine Jensen att Thomas Quick begått alla sina mord på grund av de grymheter han utsattes för under sin uppväxt. I rättegången om morden på Gry och Trine sa terapeuten: ”Under uppväxten och fram till 13 års ålder förgriper sig pappan sexuellt på Thomas Quick. Pappans hänsynslöshet och grymhet är skrämmande och fasansfull. Så mycket starkare är dock skräcken för mamman.” Terapeuten vittnar i tingsrätten om två exempel på moderns grymheter: ”När Thomas Quick är cirka fyra år och tio månader försöker modern att dränka honom i en vak.” ”När Thomas Quick är drygt fem år försöker modern att knuffa honom framför en rälsbuss.” Terapeuten förklarar för tingsrätten att Thomas Quick hade ett motiv för morden på Trine Jensen och Gry Storvik. Kvinnomorden uppges vara ”en hämnd, ett hat riktat mot kvinnor som får representera modern”. De undangömda förhören visar dock att terapeutens vittnesmål om Quicks motiv saknar verklighetsanknytning. Thomas Quicks sex syskon är väl fungerande medborgare som samstämmigt motsäger deras psykiskt sjuke broders bisarra berättelser om våld och övergrepp i hemmet. Fjorton förhör med Thomas Quicks syskon har fram till nu gömts undan hos polisen i Sundsvall och har undanhållits domstolarna som dömt Thomas Quick. I stället har terapeuten oemotsagd fått vittna om föräldrarnas illdåd. Bland annat ska de med kniv ha mördat och massakrerat en nyfödd baby inför ögonen på den då femårige Thomas Quick. Det utredningsmaterial som på detta sätt gömts undan avslöjar entydigt och övertygande att seriemördaren Thomas Quick är en konstruktion byggd på fantasierna hos en drogad psykpatient. Det systematiska fusket är så grovt att Riksåklagaren omedelbart borde besluta om att öppna förundersökningar för samtliga åtta mord som Thomas Quick är dömd för. Mordet på Gry Storvik i Oslo preskriberas den 25 juni i år. Rättsväsendet har fyra månader på sig att skapa förutsättningar för att polisen i Norge ska kunna matcha dna från sperman i Grys kropp mot de alternativa gärningsmän som misstänks för mordet. Än finns det tid. Men det börjar bli väldigt bråttom. Hannes Råstam journalist på SVT:s ”Dokument inifrån” Tidigare på DN Debatt Tidigare artiklar på DN Debatt om Thomas Quick: 19/7 2009: ”Tourettes syndrom kan förklara fallet Quick.” Läkaren och psykoterapeuten Rigmor Robèrt om att Quicks morderkännanden kan förklaras av hans drogmissbruk och att han lider av Tourettes syndrom. 9/3 2010: ”Thomas Quick fälldes av en otillförlitlig benanalys.” Osteologen och experten på brända ben Ylva Svenfelt om de slutsatser som bidrog till att Quick dömdes för mord på den norska flickan Therese Johannessen. Flickan försvann från sitt hem 1988 och har aldrig hittats.


”Vi kräver att få bestämma över lärarnas arbetstider”

Summary: 198 skolchefer sätter press på arbetsgivarna: Om skolreformerna ska lyckas måste lärarnas arbetstider bli mer flexibla. Dagens läraravtal har sina rötter i en annan tid, i en annan skola. Vi kräver därför ett modernt arbetstidsavtal som vidgar rektorernas möjligheter att disponera lärarnas tid utifrån elevernas behov av stöd och undervisning. Matematikläraren kanske vill och bör jobba annorlunda än till exempel idrottsläraren, skriver 198 skolchefer från hela landet.

I årets avtalsrörelse är frågan om lärarnas arbetstider en av de viktigaste på den offentliga sektorns område. Dessvärre står parterna – arbetsgivaren SKL, Sveriges Kommuner och landsting, och de två lärarorganisationerna – långt från varandra. Det är därför som vi, cirka 200 skolchefer i kommuner och kommunalförbund, vill lyfta fram det stora behovet av att kunna teckna ett modernt arbetstidsavtal för Sveriges lärare. Vad skolan behöver är ett läraravtal som vidgar skolans och rektorernas möjligheter att disponera lärarnas tid med utgångspunkt från elevernas behov av stöd och undervisning. Rektor är ytterst ansvarig för skolans resultat och måste därför ges ett avgörande inflytande över skolans resurser, det vill säga även lärarnas hela arbetstid. Förutsättningen för att lyckas med att genomföra de reformer som statsmakterna beslutat om och som syftar till att höja kvaliteten i skolan bygger på att skolan måste bli mer flexibel i användningen av sina resurser. Det är uppenbart att dagens läraravtal har sina rötter i en annan tid och i en annan skola än dagens, ett avtal där rektor inte får tillgång till 10 timmar av lärarens veckoarbetstid . Vi vill se ett modernt arbetstidsavtal som öppnar upp för enskilda skolor att skapa en flexibel arbetsorganisation som stödjer lärande och elevers olika behov av stöd i sitt lärande. I omtanke om lärarnas arbetsmiljö vill vi också ha en normalisering av lärares arbetstid. Vi kräver att lärarfacken ger de kommunala skolorna samma möjlighet som avtalet med friskolor ger, det vill säga möjlighet att teckna avtal om 40 timmars arbetsvecka, och där ferietjänsten ersatts med semester. Det som verkar vara omöjligt i den kommunala skolan är redan genomfört i den privata sektorn. I flera av de kommuner där vi är verksamma har vi därför fått en ordning där det gäller olika villkor för lärare inom den kommunala skolan och inom friskolorna. Vad lärarorganisationerna därmed accepterar är att vi får olika konkurrensförutsättningar mellan kommunala skolor och friskolor, vilket inte är bra och på sikt äventyrar detta förhållningssätt den kommunala skolans framtida existens. Det ska vara upp till varje skola att själv bestämma om lärarnas veckoarbetstid ska uppgå till 40 timmar med semester eller som i dag 45 timmar med ferietjänst. Det ska till och med vara möjligt att ha olika individuella avtal på en och samma skola. Sunda förnuftet säger att lärare som undervisar i olika ämnen och i olika årskurser har väldigt olika behov av att förbereda lektioner och rätta prov. Läraren i matematik kanske vill och bör jobba på ett annat sätt än läraren i idrott och hälsa. Vi inser att ett modernt arbetstidsavtal som vi förordar, ställer krav på oss och våra rektorer när det gäller ledning, resursanvändning och dialog på våra skolor. Detta är ett ansvar som vi skolchefer självklart är beredda att ta och vi har stor tillit till våra skolledare och lärare. Vi har ansvar för att alla skolor i våra respektive kommuner håller en hög undervisningskvalitet och att föräldrar och elever ska känna trygghet i att skolan både är en bra miljö att vistas i och ger eleverna en bra kunskapsbas. Det är skolans ansvar att alla elever blir sedda och att de får den hjälp som de behöver. Oavsett om eleverna går i en kommunal skola eller i en friskola behöver de närvarande och tillgängliga lärare. För elevernas skull måste därför lärarorganisationerna tillåta att enskilda rektorer och lärare också i den kommunala skolan får möjlighet att komma överens om hur lärarnas tid ska planeras för att undervisningstiden ska vara skolans viktigaste resurs. Och för elevernas skull måste SKL vara berett att driva frågan om lärarnas arbetstid. Agneta Dahlqvist, Hofors, Agneta Agneta Dahlqvist, Hofors, Agneta Ivåker, Smedjebacken Alf Merlöv, Malmö Husie Anders Andersson, Göteborg Älvsborg Anders Byström, Östersund Anders Jansson, Hultsfred Anders Söderberg, Göteborg Södra Skärgården Anders Widestrand, Götene Anette Liedström-Hjort, Kungsbacka Ann Hedencrona, Mellerud Ann Willsund, Mörbylånga Anna Sundström, Skövde Annabella Kraft, Södertälje Ann-Britt Wall Berselius, Lund Öster Ann-Christine Garnå, Vellinge Ann-Christine Olsson, Malmö Oxie Anne Hallberg, Älmhult Anne Söderberg , Göteborg Annica Perlöv, Göteborg Örgryte Annika Becker, Sydskånska gymnasieförbundet Annika Sjöberg , Ale Annika Vannerberg, Halmstad Annkristine Elfvendal, Nordanstig Ann-Mari Larsson, Pajala Ann-Sofie Rundberg, Sundbyberg Anwar Jamil, Alvestad Arne Stade, Botkyrka Barbro Forsberg Nystedt, Ludvika Barbro Melander,Trelleborg Barbro Nystedt Forsberg, Ludvika Bengt Arne Lennartsson, Bromölla Bengt Eklöf, Markaryd Bengt Friberg, Hudiksvall Berit Svanström, Tjörn Bert-Olov Ström, Jokkmokk Birgitta Dahlin, Nynäshamn Birgitta Erngren, Trollhättan Birgitta Höper Agardsson, Gislaved Birgitta Jönsson, Skurup/KSU Birgitta Sahlin, Vimmerby Birgitte Dahlin, Båstad Bo Nicklasson, Göteborg Frölunda-Högsbo Bodil Karlsvall, Karlskrona Bo-Staffan Josefsson, Göteborg Majorna Britt-marie Lundberg-Björk, Tyresö Cecilia Knutsson, Alingsås Christer Johansson, Sölvesborg Christer Nilsson, Mark Christina Gustafson, Sotenäs Christina Kihlman, Oxelösund Christina Thomsen, Mölndal Dan Granström, Kil Diane Stenbacka, Askersund Eddie Jellinek, Tibro, Elisabeth Dérantz, Stockholm Elisabeth H Solberg, Hällefors Elisabeth Jacobsson, Göteborg Lundby Elisabeth Svennerstål Jonsson, Skellefteå Elisabeth Westin, Lerum Erik Lenne, Simrishamn Erik Nilsson, Botkyrka Eva Hansell-Waldenstedt, Göteborg Torslanda Eva Liljekvist-Borg, Sjöbo Eva Stormgaard ,Trosa Eva Thelin, Göteborg Centrum Fredric Norlin, Torsby Fredrik Zeibrandt, Lerum Gunilla Larsson, Stockholm Gunilla Westerberg, Göteborg Tynnered Gunnar Crona, Gnosjö Gunnar Uhlin, Göteborg Backa Göran Hedström, Enköping Göran Isberg, Sandviken Göran Nyman, Ulricehamn Göran Olsson, Perstorp Göran Pettersson, Mönsterås Göran Wänglöf, Norra Västmanlands utbildningsförbund Gösta Högberg, Boxholm Hans Ringström, Kungsör Hans Wettby, Göteborg Biskopsgården Helene Jonsson, Eksjö, Henrik Andersson, Båstad Homar Kadir, Täby Håkan Edman, Stockholm Håkan Kronholm, Göteborg Gunnared Inga Britt Henriksson, Staffanstorp Ingegerd Ekström, Malmö Södra innerstaden Ingela Appelsved, Mjölby Ingela Ström, Örkelljunga Inger Fält, Göteborg Lundby Inger Jansson, Falköping IngMarie Rundvall, Mölndal Ingmarie Thyr, Storfors Jan Fransson, Lidköping Jan O Holmqvist, Värnamo, Jan Magnusson, Öckerö Jan Midlert, Skellefteå Jasc


Summary: 198 skolchefer sätter press på arbetsgivarna: Om skolreformerna ska lyckas måste lärarnas arbetstider bli mer flexibla.Dagens läraravtal har sina rötter i en annan tid, i en annan skola. Vi kräver därför ett modernt arbetstidsavtal som vidgar rektorernas möjligheter att disponera lärarnas tid utifrån elevernas behov av stöd och undervisning. Matematikläraren kanske vill och bör jobba annorlunda än till exempel idrottsläraren, skriver 198 skolchefer från hela landet.

I årets avtalsrörelse är frågan om lärarnas arbetstider en av de viktigaste på den offentliga sektorns område. Dessvärre står parterna – arbetsgivaren SKL, Sveriges Kommuner och landsting, och de två lärarorganisationerna – långt från varandra. Det är därför som vi, cirka 200 skolchefer i kommuner och kommunalförbund, vill lyfta fram det stora behovet av att kunna teckna ett modernt arbetstidsavtal för Sveriges lärare. Vad skolan behöver är ett läraravtal som vidgar skolans och rektorernas möjligheter att disponera lärarnas tid med utgångspunkt från elevernas behov av stöd och undervisning. Rektor är ytterst ansvarig för skolans resultat och måste därför ges ett avgörande inflytande över skolans resurser, det vill säga även lärarnas hela arbetstid. Förutsättningen för att lyckas med att genomföra de reformer som statsmakterna beslutat om och som syftar till att höja kvaliteten i skolan bygger på att skolan måste bli mer flexibel i användningen av sina resurser. Det är uppenbart att dagens läraravtal har sina rötter i en annan tid och i en annan skola än dagens, ett avtal där rektor inte får tillgång till 10 timmar av lärarens veckoarbetstid . Vi vill se ett modernt arbetstidsavtal som öppnar upp för enskilda skolor att skapa en flexibel arbetsorganisation som stödjer lärande och elevers olika behov av stöd i sitt lärande. I omtanke om lärarnas arbetsmiljö vill vi också ha en normalisering av lärares arbetstid. Vi kräver att lärarfacken ger de kommunala skolorna samma möjlighet som avtalet med friskolor ger, det vill säga möjlighet att teckna avtal om 40 timmars arbetsvecka, och där ferietjänsten ersatts med semester. Det som verkar vara omöjligt i den kommunala skolan är redan genomfört i den privata sektorn. I flera av de kommuner där vi är verksamma har vi därför fått en ordning där det gäller olika villkor för lärare inom den kommunala skolan och inom friskolorna. Vad lärarorganisationerna därmed accepterar är att vi får olika konkurrensförutsättningar mellan kommunala skolor och friskolor, vilket inte är bra och på sikt äventyrar detta förhållningssätt den kommunala skolans framtida existens. Det ska vara upp till varje skola att själv bestämma om lärarnas veckoarbetstid ska uppgå till 40 timmar med semester eller som i dag 45 timmar med ferietjänst. Det ska till och med vara möjligt att ha olika individuella avtal på en och samma skola. Sunda förnuftet säger att lärare som undervisar i olika ämnen och i olika årskurser har väldigt olika behov av att förbereda lektioner och rätta prov. Läraren i matematik kanske vill och bör jobba på ett annat sätt än läraren i idrott och hälsa. Vi inser att ett modernt arbetstidsavtal som vi förordar, ställer krav på oss och våra rektorer när det gäller ledning, resursanvändning och dialog på våra skolor. Detta är ett ansvar som vi skolchefer självklart är beredda att ta och vi har stor tillit till våra skolledare och lärare. Vi har ansvar för att alla skolor i våra respektive kommuner håller en hög undervisningskvalitet och att föräldrar och elever ska känna trygghet i att skolan både är en bra miljö att vistas i och ger eleverna en bra kunskapsbas. Det är skolans ansvar att alla elever blir sedda och att de får den hjälp som de behöver. Oavsett om eleverna går i en kommunal skola eller i en friskola behöver de närvarande och tillgängliga lärare. För elevernas skull måste därför lärarorganisationerna tillåta att enskilda rektorer och lärare också i den kommunala skolan får möjlighet att komma överens om hur lärarnas tid ska planeras för att undervisningstiden ska vara skolans viktigaste resurs. Och för elevernas skull måste SKL vara berett att driva frågan om lärarnas arbetstid. 198 skolchefer i: Ale, Alingsås, Alvestad, Arjeplog, Askersund, Bjurholm, Bjuv, Boden, Bollnäs, Borlänge, Botkyrka, Boxholm, Bromölla, Burlöv, Båstad, Danderyd, Eksjö, Enköping, Eslöv, Falkenberg, Falköping, Falun, Gislaved, Gnesta, Gnosjö, Gotland, Grästorp, Gullspång, Gällivare, Göteborg, Göteborg Askim, Göteborg Backa, Göteborg Biskopsgården, Göteborg Frölunda-Högsbo, Göteborg Gunnared, Göteborg Härlanda, Göteborg Kortedala, Göteborg Kärra-Rödbo, Göteborg Linnéstaden, Göteborg Lundby, Göteborg Lärjedalen, Göteborg Majorna, Göteborg Södra skärgården, Göteborg Torslanda, Göteborg Tuve-Säve, Göteborg Tynnered, Göteborg Älvsborg, Göteborg Örgryte, Götene, Habo, Halmstad, Heby, Hofors, Huddinge, Hudiksvall, Hultsfred, Hällefors, Härryda, Höganäs, Jokkmokk, Jönköping, Karlshamn, Karlskrona, Kil, Kiruna, Knivsta, Kristianstad, Kungsbacka, Kungsör, Kungälv, Kävlinge, Köping, Laholm, Landskrona Kävlinge och Svalövs gymnasieförbund, Lekeberg, Leksand, Lerum, Lidköping, Lilla Edet, Ludvika, Lund, Lund Öster, Lysekil/Sotenäs, Malmö, Malmö Husie, Malmö Hyllie, Malmö Limhamn Bunkeflo, Malmö Kirseberg, Malmö Oxie, Malmö Södra innerstaden, Mariestad, Mark, Markaryd, Mellerud, Mjölby, Mora, Mullsjö, Mölndal, Mönsterås, Mörbylånga, Nora, Nordanstig, Norra Värmlands utbildningsförbund, Norrtälje, Nynäshamn, Ovanåker, Oxelösund, Pajala, Partille, Perstorp, Ragunda, Ronneby, Sala, Sandviken, Simrishamn, Sjöbo, Skara, Skellefteå, Skurup KSU, Skövde, Smedjebacken, Sollentuna, Sotenäs, Staffanstorp, Stenungsund, Stockholm, Storfors, Strängnäs, Sundbyberg, Svalöv, Svedala, Sydskånska gymnasieförbundet, Säffle, Söderhamn, Södertälje, Sölvesborg, Tibro, Tjörn, Tomelilla, Tranemo, Tranås, Trelleborg, Trollhättan, Trosa, Tyresö, Täby, Töreboda, Ulricehamn, Upplands-Bro, Vallentuna, Vansbro, Varberg, Vellinge, Vimmerby, Vingåker, Värmdö, Värnamo, Västervik, Ådalen, Åsele, Älmhult, Älvkarleby, Ängelholm, Öckerö, Örkelljunga, Örnsköldsvik, Östersund. Se undertecknarnas namn på DN.se/debatt


Känslor övervinns inte med fakta

Summary: De kämpade båda mot intensiva känslostormar 2009. Men deras kommunikation fick helt olika resultat. Saabs vd Jan-Åke Jonsson fick rosor av sina anställda. Socialförsäkringsminister Cristina Husmark Pehrsson kallades hjärtlös och inkompetent. Vad gjorde han rätt och vad gjorde hon fel?

2009 är året många vill glömma. Lågkonjunkturen ledde till att löneökningarna blev till noll och värst av allt: många miste jobbet. Två svenska toppchefer som varit mitt i känslostormen är socialförsäkringsminister Cristina Husmark Pehrsson och Saabs vd Jan-Åke Jonsson. Men medan Cristina Husmark Pehrsson väckte folkets vrede och kallades hjärtlös, lyckades Jan-Åke Jonsson kommunicera rätt och få rosor för att han skapade framtidstro bland Saabs anställda. Vad var det då som gjorde att de två chefernas agerande gav så olika resultat? – Jan-Åke Jonsson är vd på ett företag som varit utsatt för en yttre fiende, GM. Han har stått upp för sin personal och ingjutit hopp. Det säger Britta Sjöström, kommunikolog, ägare och grundare till pr-byrån LTS Kommunikation. – Cristina Husmark Pehrsson är själv ”fienden”. Hennes målgrupp är de svagaste i samhället. Det gör hennes uppgift väldigt svår, säger Britta Sjöström. Hon menar att bästa sättet att kommunicera för att bemöta svallande känslor är att visa att man re-spekterar de känslor som finns, oavsett om de är berättigade eller ej. – Försök först förstå varför känslorna har uppstått och bemöt inte bara ilskan med att räkna upp hårda fakta. Tyvärr hamnar man lätt där. Det är mänskligt att hellre vilja prata siffror än känslor när man blir attackerad. Det sämsta är att bli förbannad tillbaka och hamna i försvarsställning. Eller helt visa brist på förståelse. – Att prata teknikaliteter i ett läge när folk är ledsna och förbannade är dödsdömt, säger Britta Sjöström. MARIA ANDRÈ


Så fick Mercedes sitt namn

Summary: Fast hon var döpt till Adriana så har hon gett namn åt ett av världens mest kända bilmärken: ”Mercedes”.

Hon var bara tio år när pappan Emil Jellinek döpte en bil efter henne. Men frågan är om hon ens hette Mercedes? Hennes riktiga namn var Adriana Manuela Ramona. Mercedes var ett kärleksfullt smeknamn. Ordet är spanska och betyder ungefär nåd, älskvärdhet och ynnest. Emil Jellinek var österrikisk konsul i Nice, Frankrike och en affärsman som älskade bilar. Det resulterade i att Jellinek också gav sig in i bilbranschen. Bland annat tilsammans med Daimler. Runt det förförra sekelskiftet, 1900, köpte han en specialbyggd Daimler-Phönix vilken var världens första bil för landsväg med fyra cylindrar. Motorn som utvecklade 35 hästkrafter drev på bakhjulen. Toppfarten var hisnande dryga hundra km i timmen! Bilen beskrivs ofta som den första riktiga automobilen – det vill säga inte en hästdroska med imonterad motor. Konsul Emil Jellinek satte år 1901 in bilen i en tävling mellan Nice och Aix en Provence. Bilen vann och han döpte glatt modellen efter sin dotter. Bara ett år senare hängde han, som stolt far och marknadsförare, upp ett jätteporträtt på dottern på bilmässan i Paris. ”Mercedes” Jellinek blev därefter berömd inte bara för att ha gett namn åt en bil och ett bilmärke. Hon blev också känd i hemstaden Wiens societet för två stormiga äktenskap. Hon var däremot aldrig särskilt intresserad av bilar. Hon avled bara 39 år gammal till följd av skelettcancer. christer gerlach dnbil@dn.se 08-738 19 61


”Nu måste Bonnier våga möta kritiken om monopol”

Summary: Tretton oberoende förläggare: Bonnier utnyttjar allt mer sin dominerande ställning för att i alla möjliga led gynna försäljningen av det egna företagets produkter. Bonniers köp av Pocketgrossisten är ett slag mot mångfalden på svensk bokmarknad och ett direkt hot mot många små förlag som behöver oberoende distributörer för att deras böcker ska nå läsarna. Om Bonnierföretagen dessutom ”tar ansvar” för den åtestående distributören Pocketstället får en enda förlagskoncern total kontroll över landets pocketboksdistribution. Nu vill vi veta vad regeringen och oppositionen anser om att den svenska offentligheten steg för steg domineras av ett enda företag. Och vi vill veta om Bonniers ägare vågar möta kritiken och klargöra sin syn på makt, monopol och mångfald, skriver förläggarna.

Varje offentlig tanke har på ett eller annat sätt passerat Bonnierföretagen. Så kan det åtminstone tyckas efter en dag med DN och DI till frukost, Expressen till eftermiddagskaffet, TV4:s Nyheterna på kvällen, en film som Bonnierägda SF valt att distribuera och före läggdags ett magasin eller kanske någon av de cirka 500 böcker som varje år utges av Bonnierförlagen. Svenskarna har gradvis vant sig vid Bonnierkoncernens allt större dominans i deras offentlighet. Det är inte längre någon som höjer på ögonbrynen när DN Kultur samarbetar med Bonnierägda internetbokhandeln Adlibris eller Malou driver Bonnierbokklubb i TV4. Men var går gränsen mellan att vara en stark aktör på en fri marknad till att vara en monopolistisk aktör som medvetet styr vad vi läser och vilka åsikter vi kommer i kontakt med? På senare år har Bonniers på ett mer aktivt vis kommit att utnyttja sin dominerande ställning för att i alla möjliga led gynna försäljningen av de egna företagens produkter. Detta på ett sätt som torde strida mot en modern konkurrenslagstiftning. Bonnier har historiskt hävdat att man värnar om den fria konkurrensen, mångfalden och ett rikt kulturliv. Men nu får vi ständigt fler påminnelser om att så inte längre är fallet. Det finns två stora distributörer av pocketböcker i Sverige: Pocketgrossisten och Pocketstället. Den 11 februari annonserade Bonnierförlagen, Sveriges ledande förlagsgrupp, att man förvärvat Pocketgrossisten. Vd Jacob Dalborg kommenterade: ”Köpet av Pocketgrossisten är ett sätt för oss att säkerställa att böcker fortsätter att nå sina läsare i dagligvaruhandeln och på andra ställen där många människor rör sig.” Och hans marknadsdirektör tillade: ”Någon måste ta ansvar.” Men tillgången till pocketböcker är i Sverige knappast hotad. Svenska folket läser pocket överallt och när som helst: bästsäljande deckare, litterära romaner och en hel del faktapocket. ”Det svenska pocketundret” är ett begrepp. Våra grannländer avundas oss. Vd Dalborgs kryptiska formulering blir begriplig först när vi byter ut ordet ”böcker” mot ”Bonnierböcker”. I stället för ett öppet och ärligt samspel mellan förlagen om vem som kan presentera läsarna intressanta och attraktiva böcker, lägger Bonnier under sig ytterligare en avgörande distributionskanal och utestänger därmed sina konkurrenter. Denna kanal läggs till andra. Sedan tidigare äger Bonnier Sveriges största och viktigaste bokklubbar där de egna böckerna nästan undantagsvis blir huvudböcker. När kommer även Adlibris att premiera Bonnierförlagens böcker? 2008 omsatte Adlibris 836 miljoner kronor, siffrorna för 2009 är ännu inte kända men försäljningen lär ha passerat miljardvallen. Ett annat exempel: för 9 månader sedan tog Bonnierförlagen över butikskedjan Rustas bokförsäljning genom ett exklusivitetsavtal. Då, som nu, sade Bonnierförlagen att andra förlag ”absolut” skulle få fortsätta sälja sina böcker i den här kanalen. Fram till dess såldes många oberoende förlags böcker hos Rusta. Och efter Bonniers avtal? Inga, så vitt vi vet. Bonniers köp av Pocketgrossisten är ett slag mot mångfalden på svensk bokmarknad och ett direkt hot mot många små förlag som behöver oberoende distributörer för att deras böcker skall nå sina läsare. Den ekonomiska logiken bakom affären är tydlig: Bonnierförlagen kommer att gynna sina egna pocketböcker. Bonnier talar öppet om ”sortimentstyrning” som ett av affärens mål. Vad pocketmarknaden behöver är inte mer centralstyrning utan flera oberoende distributörer. Mångfalden är värd att försvara. Läsarna vill ha enkel och billig tillgång till sina favoritförfattare och ett brett utbud av spännande alternativ. Tyvärr har Bonniers förvärv av Pocketgrossisten mötts med tystnad både från medier och politiker, trots att det innebär ännu ett steg mot en ökad ägarkoncentration som är fullständigt unik och som möjligen kan jämföras med Berlusconis Italien. En sådan jämförelse är dock orättvis för Bonnier har historiskt varit en mycket ansvarsfull ägare som sällan eller aldrig lagt sig i det publicistiska innehållet. Ett bevis för det påståendet är denna artikels publicering! Samtidigt kan ett historiskt agerande inte tas som garanti för att det framtida ägarskapet kommer att förvaltas med samma integritet. Att en familj kontrollerar en så stor del av ett lands medier vore otänkbart i länder som USA och Storbritannien och borde mana till viss eftertanke. Nu nås vi av uppgiften att Bonnierförlagen även har erbjudit sig att ”ta ansvar” för den återstående distributören: Pocketstället. Skulle en sådan affär gå i lås har en förlagskoncern total kontroll över landets pocketboksdistribution. Detta är inte acceptabelt. Vi, företrädare för landets oberoende bokförlag, vill veta om landets regering och den politiska oppositionen anser att det är betydelselöst att den svenska offentligheten steg för steg domineras av ett enda företag. Vi vill veta om Bonniers ägare, som lever gott av offentligheten, vågar möta kritiken i offentligheten och klargöra sin syn på makt, monopol och mångfald. Och framför allt vill vi veta om ägarna är beredda att hindra sina förvärvshungriga direktörer från att köpa den sista stora oberoende distributören av pocketböcker i Sverige. Kristoffer Lind Lind & Co, ordförande i NOFF (Nordiska oberoende förlags förening), Dan Israe Leopard förlag, Pelle Andersson Ordfront förlag, Ola Wallin Ersatz Carl-Michael Edenborg Vertigo förlag, Peter Luthersson Atlantis bokförlag, Hans-Olov Öberg Kalla Kulor förlag, Nina Wadensjö Alfabeta förlag, Per Näsholm Telegram förlag, Svante Weyler Weyler förlag, Erik Johansson Bra Böcker, Richard Herold Atlas, Sigge Sigfridsson Ordupplaget. Två distributörer Pocketgrossisten har funnits sedan 1993 och är Sveriges största leverantör av pocketböcker. Bonnierförlagen köpte företaget i februari och tog över verksamheten den 1 mars. I sortimentet ingår all kvalitetspocket som finns utgiven på svenska, för närvarande cirka 1 800 titlar, samt cirka 800 engelska titlar via import. Pocketstället startades 1999 med syfte att etablera pocketboken i dagligvaruhandeln. I dag arbetar företaget även med inbundna böcker och bygger stora bokavdelningar i dagligvaruhandeln. Sedan 2008 ägs Pocketstället av bland andra riskkapitalfonden Scope Growth II LP.


Summary: Tretton oberoende förläggare: Bonnier utnyttjar allt mer sin dominerande ställning för att i alla möjliga led gynna försäljningen av det egna företagets produkter.Bonniers köp av Pocketgrossisten är ett slag mot mångfalden på svensk bokmarknad och ett direkt hot mot många små förlag som behöver oberoende distributörer för att deras böcker ska nå läsarna. Om Bonnierföretagen dessutom ”tar ansvar” för den åtestående distributören Pocketstället får en enda förlagskoncern total kontroll över landets pocketboksdistribution. Nu vill vi veta vad regeringen och oppositionen anser om att den svenska offentligheten steg för steg domineras av ett enda företag. Och vi vill veta om Bonniers ägare vågar möta kritiken och klargöra sin syn på makt, monopol och mångfald, skriver förläggarna.

Varje offentlig tanke har på ett eller annat sätt passerat Bonnierföretagen. Så kan det åtminstone tyckas efter en dag med DN och DI till frukost, Expressen till eftermiddagskaffet, TV4:s Nyheterna på kvällen, en film som SF valt att distribuera och före läggdags ett magasin eller kanske någon av de cirka 500 böcker som varje år utges av Bonnierförlagen. Svenskarna har gradvis vant sig vid Bonnierkoncernens allt större dominans i deras offentlighet. Det är inte längre någon som höjer på ögonbrynen när DN Kultur samarbetar med Bonnierägda internetbokhandeln Adlibris eller Malou driver Bonnierbokklubb i TV4. Men var går gränsen mellan att vara en stark aktör på en fri marknad till att vara en monopolistisk aktör som medvetet styr vad vi läser och vilka åsikter vi kommer i kontakt med? På senare år har Bonniers på ett mer aktivt vis kommit att utnyttja sin dominerande ställning för att i alla möjliga led gynna försäljningen av de egna företagens produkter. Detta på ett sätt som torde strida mot en modern konkurrenslagstiftning. Bonnier har historiskt hävdat att man värnar om den fria konkurrensen, mångfalden och ett rikt kulturliv. Men nu får vi ständigt fler påminnelser om att så inte längre är fallet. Det finns två stora distributörer av pocketböcker i Sverige: Pocketgrossisten och Pocketstället. Den 11 februari annonserade Bonnierförlagen, Sveriges ledande förlagsgrupp, att man förvärvat Pocketgrossisten. Vd Jacob Dalborg kommenterade: ”Köpet av Pocketgrossisten är ett sätt för oss att säkerställa att böcker fortsätter att nå sina läsare i dagligvaruhandeln och på andra ställen där många människor rör sig.” Och hans marknadsdirektör tillade: ”Någon måste ta ansvar.” Men tillgången till pocketböcker är i Sverige knappast hotad. Svenska folket läser pocket överallt och när som helst: bästsäljande deckare, litterära romaner och en hel del faktapocket. ”Det svenska pocketundret” är ett begrepp. Våra grannländer avundas oss. Vd Dalborgs kryptiska formulering blir begriplig först när vi byter ut ordet ”böcker” mot ”Bonnierböcker”. I stället för ett öppet och ärligt samspel mellan förlagen om vem som kan presentera läsarna intressanta och attraktiva böcker, lägger Bonnier under sig ytterligare en avgörande distributionskanal och utestänger därmed sina konkurrenter. Denna kanal läggs till andra. Sedan tidigare äger Bonnier Sveriges största och viktigaste bokklubbar där de egna böckerna nästan undantagsvis blir huvudböcker. När kommer även Adlibris att premiera Bonnierförlagens böcker? 2008 omsatte Adlibris 836 miljoner kronor, siffrorna för 2009 är ännu inte kända men försäljningen lär ha passerat miljardvallen. Ett annat exempel: för 9 månader sedan tog Bonnierförlagen över butikskedjan Rustas bokförsäljning genom ett exklusivitetsavtal. Då, som nu, sade Bonnierförlagen att andra förlag ”absolut” skulle få fortsätta sälja sina böcker i den här kanalen. Fram till dess såldes många oberoende förlags böcker hos Rusta. Och efter Bonniers avtal? Inga, så vitt vi vet. Bonniers köp av Pocketgrossisten är ett slag mot mångfalden på svensk bokmarknad och ett direkt hot mot många små förlag som behöver oberoende distributörer för att deras böcker skall nå sina läsare. Den ekonomiska logiken bakom affären är tydlig: Bonnierförlagen kommer att gynna sina egna pocketböcker. Bonnier talar öppet om ”sortimentstyrning” som ett av affärens mål. Vad pocketmarknaden behöver är inte mer centralstyrning utan flera oberoende distributörer. Mångfalden är värd att försvara. Läsarna vill ha enkel och billig tillgång till sina favoritförfattare och ett brett utbud av spännande alternativ. Tyvärr har Bonniers förvärv av Pocketgrossisten mötts med tystnad både från medier och politiker, trots att det innebär ännu ett steg mot en ökad ägarkoncentration som är fullständigt unik och som möjligen kan jämföras med Berlusconis Italien. En sådan jämförelse är dock orättvis för Bonnier har historiskt varit en mycket ansvarsfull ägare som sällan eller aldrig lagt sig i det publicistiska innehållet. Ett bevis för det påståendet är denna artikels publicering! Samtidigt kan ett historiskt agerande inte tas som garanti för att det framtida ägarskapet kommer att förvaltas med samma integritet. Att en familj kontrollerar en så stor del av ett lands medier vore otänkbart i länder som USA och Storbritannien och borde mana till viss eftertanke. Nu nås vi av uppgiften att Bonnierförlagen även har erbjudit sig att ”ta ansvar” för den återstående distributören: Pocketstället. Skulle en sådan affär gå i lås har en förlagskoncern total kontroll över landets pocketboksdistribution. Detta är inte acceptabelt. Vi, företrädare för landets oberoende bokförlag, vill veta om landets regering och den politiska oppositionen anser att det är betydelselöst att den svenska offentligheten steg för steg domineras av ett enda företag. Vi vill veta om Bonniers ägare, som lever gott av offentligheten, vågar möta kritiken i offentligheten och klargöra sin syn på makt, monopol och mångfald. Och framför allt vill vi veta om ägarna är beredda att hindra sina förvärvshungriga direktörer från att köpa den sista stora oberoende distributören av pocketböcker i Sverige. Kristoffer Lind Lind & Co, ordförande i NOFF (Nordiska oberoende förlags förening), Dan IsraeL Leopard förlag, Pelle Andersson Ordfront förlag, Ola Wallin Ersatz, Carl-Michael EdenborG Vertigo förlag, Peter Luthersson Atlantis bokförlag, Hans-Olov Öberg Kalla Kulor förlag, Nina Wadensjö Alfabeta förlag, Per Näsholm Telegram förlag, Svante Weyler Weyler förlag, Erik Johansson Bra Böcker, Richard Herold Atlas, Sigge Sigfridsson Ordupplaget.


”Mödradödligheten är en av vår tids stora skandaler”

Summary: RFSU:s mammaambassadörer: Om Sverige och de andra OECD-länderna satsar 80 kronor per medborgare kan mödradödligheten i världen minska med 70 procent. I en stor del av världens fattigaste länder är graviditet något av de farligaste en kvinna kan utsätta sig för. Varje år spills 550 000 kvinnors liv på detta sätt. Dessutom dör 3,5 miljoner spädbarn för att deras mammor inte fick den vård de behövde. Nu är det dags att sätta fokus på en av vår tids största skandaler – och ta itu med den. På måndag, den internationella kvinnodagen, tågar vi med barnvagnar till Rosenbad och överlämnar våra krav på att regeringen ska delta i arbetet mot mödradödligheten, skriver Kattis Ahlström, Karin Alfredsson, Sissela Kyle, Alexandra Pascalidou, Åsa Regnér och Katarina Wennstam.

Den som ska föda barn i Sverige har många saker att fundera på. Vilket BB föredrar jag? Mår barnet bra? Ska jag föda på rygg eller på knä? Får det vara praktikanter närvarande? Vilken typ av bedövning vill jag ha? Ska barnvagnen ha tre eller fyra hjul? Etcetera etcetera. En gravid kvinna i Niger har betydligt färre saker att tänka på. Antagligen är det bara dessa tankar som far genom hennes huvud: kommer jag att dö eller kommer jag att överleva? Kommer barnet att dö eller leva? Kan jag försörja oss? Hennes oro är mer än berättigad, risken att hon ska dö av graviditets- och förlossningsrelaterade orsaker är mycket stor: en av sex kvinnor i Niger dör på just detta sätt. Var åttonde afghansk kvinna kan räkna med samma öde och lika många i Sierra Leone. I Tchad gäller det var elfte kvinna, var tolfte i Angola och var trettonde i Guinea Bissau. Det kallas för mödradödlighet och är en av de största skandalerna i vår tid. Och det handlar inte bara om dessa länder, i en stor del av världens fattiga länder är graviditet något av det farligaste en kvinna kan utsätta sig för och över 550 000 kvinnors liv spills på detta sätt varje år. Dessutom dör 3,5 miljoner spädbarn för att deras mammor inte fick den vård de behövde, eller för att de själva inte fick neonatalvård. Det blir mer än en kvinna och sex spädbarn i minuten. Minut för minut. Dag för dag. Liv för liv. Helt i onödan. Jo, det är säkert – dessa människor kunde faktiskt ha räddats, åtminstone väldigt många av dem. De dör nämligen av sådant som modern sjukvård behandlar rutinmässigt (till exempel blödningar, infektioner och havandeskapsförgiftning), men som det i de fattigaste länderna inte finns resurser för. Enbart tillgång till moderna preventivmedel och säkra aborter skulle göra en enorm skillnad i antalet döda. Detta är ingen nyhet, så här har det sett ut i många år. Att bekämpa mödradödligheten utsågs därför till ett av FN:s åtta millenniemål som världssamfundet beslutade om år 2000. Mödradödligheten skulle ner med tre fjärdedelar före år 2015 och världens länder förpliktigade sig att genomföra genom den så kallade Millenniedeklarationen. Men trots de höga ambitionerna har nästan ingenting hänt. Små framsteg på vissa områden äts upp av motgångar på andra och på det hela taget är situationen i världen fortfarande lika katastrofal som för tio år sedan, på en del platser till och med värre. En kvinna och sex barn i minuten. Tick tack tick tack tick tack … Att svara på frågan ”Vad behöver göras?” är egentligen inte så svår: det krävs pengar och politisk vilja. Pengarna behövs för att bekosta insatser som saknas i många länder; som preventivmedel, grundläggande förlossningsvård, akutsjukvård, mediciner och utbildning. En ny rapport från FN och Guttmacherinstitutet visar att det skulle behövas ungefär en fördubbling av dagens satsade medel, omkring 12,8 miljarder dollar (cirka 90 miljarder kronor) extra för att minska mödradödligheten med nästan 400 000 kvinnor per år (70 procent) och antalet döda spädbarn med 1,6 miljoner (44 procent). Det låter som mycket pengar, men är i sammanhanget egentligen en spottstyver. Utslaget på invånarna i de rika OECD-länderna, där Sverige ingår, blir det inte mer än 80 kronor per person och år för att rädda två miljoner människor. Men det räcker inte med pengar. Politisk vilja att rädda dessa kvinnor och barn är också en förutsättning. Frågor som rör sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter är ofta så kontroversiella att nödvändiga politiska beslut aldrig hamnar på dagordningen. Till exempel genomgår ungefär 20 miljoner kvinnor om året osäkra aborter. Av dem drabbas 8,5 miljoner av allvarliga komplikationer som kräver behandling – en behandling som tre miljoner av dem aldrig får. 70 000 dör. Osäkra aborter görs bland annat därför att många länder har lagar som förbjuder aborter. Men forskningen visar klart och tydligt att det inte görs färre aborter i dessa länder, bara att de aborter som görs är farliga och kostar kvinnor livet. En annan avgörande politisk fråga är kvinnors ställning. Kvinnor betraktas fortfarande som andra klassens medborgare i många delar av världen. I mansdominerade samhällen är det män som beslutar om och när man ska ha sex, om preventivmedel ska användas och om antal barn som ska födas. Och där det är män som fattar alla viktiga beslut – oavsett om det handlar om ekonomi, politik eller kroppen – där råder det också ojämlikhet när det gäller tillgången till sjukvård och hälsa. Det är nu hög tid att ändra på allt detta Därför har RFSU dragit igång kampanjen Unite for Women – stoppa mödradödligheten. Den 8 mars, på internationella kvinnodagen, tänker vi anordna Sveriges största barnvagnsmarsch då vi gemensamt går till Rosenbad och överlämnar våra krav till regeringen: • att Sveriges och andra rika länders regeringar satsar de 80 kr per OECD-medborgare och år som krävs för att minska mödradödligheten med 70 procent. • att rätten till abort blir betraktad som en mänsklig rättighet och en viktig global fråga. • att de länder som Sverige ger bistånd till har en handlingsplan för hur mödradödlighet ska bekämpas – och att den innehåller åtgärder för att säkra tillgång till preventivmedel, information, säkra aborter och förlossningsvård. Det är allt. Vi samlar inte in pengar, vi vill inte bli valda till något, vi vill inte att någon ska bli utröstad. Allt vi vill är att sätta fokus på en av vår tids största skandaler – och att man tar itu med den. Den som vill stödja vår kamp kan gå med i marschen 8 mars (med eller utan barnvagn, i verkligheten eller på webben). För det kunde lika gärna ha varit vi, du eller jag, som låg där på en brits i ett överfullt väntrum i en underutrustad sjukstuga och tänker på den högst reella risken att dö under förlossningen. Tick tack tick tack tick tack … Kattis Ahlström journalist och mammaambassadör för RFSU Karin Alfredsson författare, journalist och mammaambassadör för RFSU Sissela Kyle skådespelare, mammaambassadör för RFSU Alexandra Pascalidou författare, journalist och mammaambassadör för RFSU Åsa Regnér generalsekreterare RFSU Katarina Wennstam författare, journalist och mammaambassadör för RFSU Unite for Women RFSU:s kampanj ”Unite for Women – stoppa mödradödligheten” lägger tonvikten på hur bristen på säkra aborter är en bidragande orsak till mödradödligheten. Syftet är att bidra till kunskap och engagemang när det gäller minskad mödradödlighet och rätten till säkra aborter. RFSU vill också öka kännedomen om sitt internationella arbete och visa hur viktigt det är att arbeta med sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter i utvecklingsländer. Källa: RFSU


Summary: RFSU:s mammaambassadörer: Om Sverige och de andra OECD-länderna satsar 80 kronor per medborgare kan mödradödligheten i världen minska med 70 procent.I en stor del av världens fattigaste länder är graviditet något av de farligaste en kvinna kan utsätta sig för. Varje år spills 550 000 kvinnors liv på detta sätt. Dessutom dör 3,5 miljoner spädbarn för att deras mammor inte fick den vård de behövde. Nu är det dags att sätta fokus på en av vår tids största skandaler – och ta itu med den. På måndag, den internationella kvinnodagen, tågar vi med barnvagnar till Rosenbad och överlämnar våra krav på att regeringen ska delta i arbetet mot mödradödligheten, skriver Kattis Ahlström, Karin Alfredsson, Sissela Kyle, Alexandra Pascalidou, Åsa Regnér och Katarina Wennstam.

Den som ska föda barn i Sverige har många saker att fundera på. Vilket BB föredrar jag? Mår barnet bra? Ska jag föda på rygg eller på knä? Får det vara praktikanter närvarande? Vilken typ av bedövning vill jag ha? Ska barnvagnen ha tre eller fyra hjul? Etcetera etcetera. En gravid kvinna i Niger har betydligt färre saker att tänka på. Antagligen är det bara dessa tankar som far genom hennes huvud: kommer jag att dö eller kommer jag att överleva? Kommer barnet att dö eller leva? Kan jag försörja oss? Hennes oro är mer än berättigad, risken att hon ska dö av graviditets- och förlossningsrelaterade orsaker är mycket stor: en av sex kvinnor i Niger dör på just detta sätt. Var åttonde afghansk kvinna kan räkna med samma öde och lika många i Sierra Leone. I Tchad gäller det var elfte kvinna, var tolfte i Angola och var trettonde i Guinea Bissau. Det kallas för mödradödlighet och är en av de största skandalerna i vår tid. Och det handlar inte bara om dessa länder, i en stor del av världens fattiga länder är graviditet något av det farligaste en kvinna kan utsätta sig för och över 550 000 kvinnors liv spills på detta sätt varje år. Dessutom dör 3,5 miljoner spädbarn för att deras mammor inte fick den vård de behövde, eller för att de själva inte fick neonatalvård. Det blir mer än en kvinna och sex spädbarn i minuten. Minut för minut. Dag för dag. Liv för liv. Helt i onödan. Jo, det är säkert – dessa människor kunde faktiskt ha räddats, åtminstone väldigt många av dem. De dör nämligen av sådant som modern sjukvård behandlar rutinmässigt (till exempel blödningar, infektioner och havandeskapsförgiftning), men som det i de fattigaste länderna inte finns resurser för. Enbart tillgång till moderna preventivmedel och säkra aborter skulle göra en enorm skillnad i antalet döda. Detta är ingen nyhet, så här har det sett ut i många år. Att bekämpa mödradödligheten utsågs därför till ett av FN:s åtta millenniemål som världssamfundet beslutade om år 2000. Mödradödligheten skulle ner med tre fjärdedelar före år 2015 och världens länder förpliktigade sig att genomföra genom den så kallade Millenniedeklarationen. Men trots de höga ambitionerna har nästan ingenting hänt. Små framsteg på vissa områden äts upp av motgångar på andra och på det hela taget är situationen i världen fortfarande lika katastrofal som för tio år sedan, på en del platser till och med värre. En kvinna och sex barn i minuten. Tick tack tick tack tick tack … Att svara på frågan ”Vad behöver göras?” är egentligen inte så svår: det krävs pengar och politisk vilja. Pengarna behövs för att bekosta insatser som saknas i många länder; som preventivmedel, grundläggande förlossningsvård, akutsjukvård, mediciner och utbildning. En ny rapport från FN och Guttmacherinstitutet visar att det skulle behövas ungefär en fördubbling av dagens satsade medel, omkring 12,8 miljarder dollar (cirka 90 miljarder kronor) extra för att minska mödradödligheten med nästan 400 000 kvinnor per år (70 procent) och antalet döda spädbarn med 1,6 miljoner (44 procent). Det låter som mycket pengar, men är i sammanhanget egentligen en spottstyver. Utslaget på invånarna i de rika OECD-länderna, där Sverige ingår, blir det inte mer än 80 kronor per person och år för att rädda två miljoner människor. Men det räcker inte med pengar. Politisk vilja att rädda dessa kvinnor och barn är också en förutsättning. Frågor som rör sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter är ofta så kontroversiella att nödvändiga politiska beslut aldrig hamnar på dagordningen. Till exempel genomgår ungefär 20 miljoner kvinnor om året osäkra aborter. Av dem drabbas 8,5 miljoner av allvarliga komplikationer som kräver behandling – en behandling som tre miljoner av dem aldrig får. 70 000 dör. Osäkra aborter görs bland annat därför att många länder har lagar som förbjuder aborter. Men forskningen visar klart och tydligt att det inte görs färre aborter i dessa länder, bara att de aborter som görs är farliga och kostar kvinnor livet. En annan avgörande politisk fråga är kvinnors ställning. Kvinnor betraktas fortfarande som andra klassens medborgare i många delar av världen. I mansdominerade samhällen är det män som beslutar om och när man ska ha sex, om preventivmedel ska användas och om antal barn som ska födas. Och där det är män som fattar alla viktiga beslut – oavsett om det handlar om ekonomi, politik eller kroppen – där råder det också ojämlikhet när det gäller tillgången till sjukvård och hälsa. Det är nu hög tid att ändra på allt detta Därför har RFSU dragit igång kampanjen Unite for Women – stoppa mödradödligheten. Den 8 mars, på internationella kvinnodagen, tänker vi anordna Sveriges största barnvagnsmarsch då vi gemensamt går till Rosenbad och överlämnar våra krav till regeringen: • att Sveriges och andra rika länders regeringar satsar de 80 kr per OECD-medborgare och år som krävs för att minska mödradödligheten med 70 procent. • att rätten till abort blir betraktad som en mänsklig rättighet och en viktig global fråga. • att de länder som Sverige ger bistånd till har en handlingsplan för hur mödradödlighet ska bekämpas – och att den innehåller åtgärder för att säkra tillgång till preventivmedel, information, säkra aborter och förlossningsvård. Det är allt. Vi samlar inte in pengar, vi vill inte bli valda till något, vi vill inte att någon ska bli utröstad. Allt vi vill är att sätta fokus på en av vår tids största skandaler – och att man tar itu med den. Den som vill stödja vår kamp kan gå med i marschen 8 mars (med eller utan barnvagn, i verkligheten eller på webben). För det kunde lika gärna ha varit vi, du eller jag, som låg där på en brits i ett överfullt väntrum i en underutrustad sjukstuga och tänker på den högst reella risken att dö under förlossningen. Tick tack tick tack tick tack … Kattis Ahlström journalist och mammaambassadör för RFSU Karin Alfredsson författare, journalist och mammaambassadör för RFSU Sissela Kyle skådespelare, mammaambassadör för RFSU Alexandra Pascalidou författare, journalist och mammaambassadör för RFSU Åsa Regnér generalsekreterare RFSU Katarina Wennstam författare, journalist och mammaambassadör för RFSU