”Vi pekar ut EU-politiker som är sämst på miljön”

Summary: Svenska EU-parlamentariker granskade av Naturskyddsföreningen: Sexledamöter av nitton får underkänt och sju bara med tvekan godkänt. Sex EU-parlamentariker, däribland Gunnar Hökmark (M) och Nils Lundgren (Junilistan), har ofta röstat till nackdel för miljön enligt den granskning som Naturskyddsföreningen genomfört av de svenska ledamöternas agerande i miljöfrågor under denna mandatperiod. Sju ledamöter har inte varit speciellt aktiva i miljöfrågan men får godkänt för att de i ganska hög grad röstat för miljön. Högsta betyg får bara fem parlamentariker, däribland Carl Schlyter (MP) och Anders Wijkman (KD). Eftersom miljöfrågor ofta avgörs på EU-nivå är det viktigt att gå och personrösta i valet till EU-parlamentet den 7 juni, skriver Naturskyddsföreningens ordförande Mikael Karlsson och generalsekreterare Svante Axelsson.

De svenska politiker som väljs till EU-parlamentet den 7 juni i år kan göra miljön i Sverige bättre eller sämre. EU-parlamentet har en avgörande roll för lagstiftningen om miljön. Den politik som förs kan avgöra om det blir lättare och enklare – som Naturskyddsföreningen vill – eller svårare och dyrare, att ta miljöhänsyn. Politiken avgör om EU ska gå före resten av världen i kampen mot klimatförändringar eller om EU ska sälla sig till medelmåttorna eller bakåtsträvarna. Produktionen av mat, fisket i haven, spridningen av miljögifter och skyddet av många hotade däggdjur påverkas direkt av EU:s beslut. EU-frågorna är inte långt borta, de rör grundläggande värden i samhället, de rör vår hälsa och den natur som vi alla älskar och är direkt beroende av. Vilka politiker som väljs till EU-parlamentet och vilka frågor som de driver är därför centralt för alla svenskar. Valet till EU-parlamentet den 7 juni är ett mycket viktigt val för alla oss som ser arbetet för en bättre miljö och strävan efter en hållbar utveckling som viktigt. Vi vet att det spelar en av avgörande roll för miljön vilka politiker som väljs. Naturskyddsföreningen har därför gjort en stor granskning av hur de svenska ledamöterna i EU-parlamentet agerat i olika miljöfrågor under den mandatperiod som gått. Resultatet sätter mycket av det vi lärt oss om partipolitik och partipiskor på ända och visar att personvalet är mycket viktigt i EU-valet. Naturskyddsföreningen har bedömt ledamöternas miljöengagemang dels utifrån hur de har röstat i viktiga miljöomröstningar och hur aktiva de varit med att ställa frågor och agera i de politiskt viktiga utskotten i parlamentet, dels utifrån de kommentarer som ledamöterna själva har gett i en enkät som vi skickat till dem. De ledamöter som fått högst betyg i vår granskning finns i båda politiska blocken. Undersökningen visar att vissa ledamöter agerat kraftfullt för miljön: Carl Schlyter (MP), Åsa Westlund (S), Anders Wijkman (KD), Jens Holm (V) och Lena Ek (C). Dessa fem parlamentariker, av de nitton svenska ledamöterna, får det högsta betyget i vår granskning. Den ledamot som mest konsekvent, 93 procent, har lagt sin röst för miljön är Miljöpartiets Carl Schlyter. Även vänsterpartisten Jens Holm har en hög andel röster för miljön. I många fall röstar parlamentariker tvärt emot sin partigrupp i parlamentet och tvärt emot den politik deras partier bedriver på hemmaplan, exempelvis Åsa Westlund, Anders Wijkman och Lena Ek. Åsa Westlund har varit miljörapportör oftast bland de svenska parlamentarikerna och har agerat som en miljöröst inom den socialdemokratiska gruppen i parlamentet (PSE), och ofta fått med sig övriga svenska socialdemokrater att rösta emot PSE-gruppen till förmån för miljön. Anders Wijkman har kraftigt avvikit från sitt partis och sin partigrupps linje till förmån för en starkt miljöinriktad politik, vilket gjort att den konservativa grupp han tillhör, EPP, ibland övergivit sin traditionellt dåliga miljöpolitik. Lena Eks goda arbete i klimatfrågan har gått längre än den politik hennes partikolleger på miljö- och jordbruksdepartementet i Sverige bedriver, men samtidigt har hon i vissa fall agerat till nackdel för miljön i kemikaliefrågor. Ytterligare en parlamentariker förtjänar omnämnande när det gäller att avvika från partilinjen. Det är Charlotte Cederschiöld (M) eftersom hon ibland valt att rösta mot sin partigrupps dåliga miljöförslag. Hon får inte alls det högsta betyget i granskningen men åtminstone ett något bättre betyg än sina svenska moderata partikamrater – som alla i övrigt får lägsta betyg och genomgående röstar klart sämst för miljön. Förutom de moderata ledamöterna Christoffer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic så får Nils Lundgren (Junilistan), Lars Wohlin (KD, tidigare Junilistan) och Maria Robsahm (FI, tidigare FP) betyget icke-godkänt (tummen ner). De har alla varit förvånansvärt passiva i miljöfrågan och ofta röstat till miljöns nackdel. De övriga socialdemokraterna – Jan Andersson, Anna Hedh, Göran Färm och Inger Segelström – samt vänsterns Eva-Britt Svensson har alla en hög andel bra miljöröster men har inte varit speciellt aktiva i miljöfrågan eller haft någon speciell miljöprofil och får därför medelbetyg. Samma betyg får Olle Schmidt (FP) som röstat bra för miljön i ett flertal av fallen men som varit passiv i miljöfrågan och Hélèna Goudin (Junilistan) som förvånande ofta avviker från sina partikolleger och röstar för miljö. Vi vet sedan tidigare val att sådan information är ett viktigt underlag för alla dem som anser att miljöfrågan är viktig för hur de röstar. Inför det aktuella valet har också opinionsundersökningar pekat ut klimatfrågan som en av de i särklass viktigaste frågorna bland väljarna. Flera av de ledamöter vi granskat ställer upp för omval, men även många nya namn står på listorna som kommer att delas ut vid vallokalerna den 7 juni. Att endast 38 procent av svenskarna deltog i valet till Europaparlamentet 2004 är mycket allvarligt för demokratin. Om den nivån skulle gälla även för årets val skulle det kännas väldigt tråkigt för oss som är engagerade i miljöfrågan. Detta eftersom vi i dag ser ett stort intresse för miljöfrågan i allmänhet och klimatfrågan i synnerhet. Eftersom EU är en politisk nivå som i många miljöfrågor är helt avgörande, så hoppas vi att de politiska partierna och de demokratiskt styrda samhällsinstanserna arbetar för att informera och upplysa väljarkåren. Ett ökat valdeltagande med en stärkt röst för miljön påverkar vilka beslut EU slutligen fattar, vilket påverkar miljön i vårt land, i övriga Europa och – i förlängningen – i hela världen. De fem ledamöter som vi gett högsta miljöomdöme har alla – om än i varierande grad – utmärkt sig genom att arbeta hårt i parlamentet och dess utskottsarbete. Vi vet att de, förutom att de lämnat offentliga avtryck som redovisas i vår granskning, också bedrivit ett viktigt arbete i det tysta med att påverka och ta bra initiativ för miljön. Vi vet att dessa fem svenskar gjort skillnad och faktiskt förändrat miljöpolitiken i hela EU till det bättre. Vi hoppas att deras resultat kan inspirera även de nya ledamöter som väljs, och vi hoppas att de ledamöter som fått lågt eller direkt uselt betyg på grund av sin passivitet eller sitt röstande mot en bättre miljö växlar upp till ett högre tempo i arbetet. Det har stor betydelse för oss alla vilka som sitter i EU-parlamentet. Den som bryr sig om miljön gör inte bara en demokratisk insats, utan också en miljögärning genom att rösta. Mikael Karlsson Svante Axelsson


Summary: Svenska EU-parlamentariker granskade av Naturskyddsföreningen: Sex ledamöter av nitton får underkänt och sju bara med tvekan godkänt. Sex EU-parlamentariker, däribland Gunnar Hökmark (M) och Nils Lundgren (Junilistan), har ofta röstat till nackdel för miljön enligt den granskning som Naturskyddsföreningen genomfört av de svenska ledamöternas agerande i miljöfrågor under denna mandatperiod. Sju ledamöter har inte varit speciellt aktiva i miljöfrågan men får godkänt för att de i ganska hög grad röstat för miljön. Högsta betyg får bara fem parlamentariker däribland Carl Schlyter (MP) och Anders Wijkman (KD). Eftersom miljöfrågor ofta avgörs på EU-nivå är det viktigt att gå och personrösta i valet till EU-parlamentet den 7 juni, skriver Naturskyddsföreningens ordförande Mikael Karlsson och generalsekreterare Svante Axelsson.

De svenska politiker som väljs till EU-parlamentet den 7 juni i år kan göra miljön i Sverige bättre eller sämre. EU-parlamentet har en avgörande roll för lagstiftningen om miljön. Den politik som förs kan avgöra om det blir lättare och enklare – som Naturskyddsföreningen vill – eller svårare och dyrare, att ta miljöhänsyn. Politiken avgör om EU ska gå före resten av världen i kampen mot klimatförändringar eller om EU ska sälla sig till medelmåttorna eller bakåtsträvarna. Produktionen av mat, fisket i haven, spridningen av miljögifter och skyddet av många hotade däggdjur påverkas direkt av EU:s beslut. EU-frågorna är inte långt borta, de rör grundläggande värden i samhället, de rör vår hälsa och den natur som vi alla älskar och är direkt beroende av. Vilka politiker som väljs till EU-parlamentet och vilka frågor som de driver är därför centralt för alla svenskar. Valet till EU-parlamentet den 7 juni ett mycket viktigt val för alla oss som ser arbetet för en bättre miljö och strävan efter en hållbar utveckling som viktigt. Vi vet att det spelar av avgörande roll för miljön vilka politiker som väljs. Naturskyddsföreningen har därför gjort en stor granskning av hur de svenska ledamöterna i EU-parlamentet agerat i olika miljöfrågor under den mandatperiod som gått. Resultatet sätter mycket av det vi lärt oss om partipolitik och partipiskor på ända och visar att personvalet är mycket viktigt i EU-valet. Naturskyddsföreningen har bedömt ledamöternas miljöengagemang dels utifrån hur de har röstat i viktiga miljöomröstningar och hur aktiva de varit med att ställa frågor och agera i de politiskt viktiga utskotten i parlamentet, dels utifrån de kommentarer som ledamöterna själva har gett i en enkät som vi skickat till dem. De ledamöter som fått högst betyg i vår granskning finns i båda politiska blocken. Undersökningen visar att vissa ledamöter agerat kraftfullt för miljön: Carl Schlyter (MP), Åsa Westlund (S), Anders Wijkman (KD), Jens Holm (V) och Lena Ek (C). Dessa fem parlamentariker, av de 19 svenska ledamöterna, får det högsta betyget i vår granskning. Den ledamot som mest konsekvent, 93 procent, har lagt sin röst för miljön är Miljöpartiets Carl Schlyter. Även vänsterpartisten Jens Holm har en hög andel röster för miljön. I många fall röstar parlamentariker tvärt emot sin partigrupp i parlamentet och tvärt emot den politik deras partier bedriver på hemmaplan, exempelvis Åsa Westlund, Anders Wijkman och Lena Ek. Åsa Westlund har varit miljörapportör oftast bland de svenska parlamentarikerna och har agerat som en miljöröst inom den socialdemokratiska gruppen i parlamentet (PSE), och ofta fått med sig övriga svenska socialdemokrater att rösta emot PSE-gruppen till förmån för miljön. Anders Wijkman har kraftigt avvikit från sitt partis och sin partigrupps linje till förmån för en starkt miljöinriktad politik, vilket gjort att den konservativa grupp han tillhör, EPP, ibland övergivit sin traditionellt dåliga miljöpolitik. Lena Eks goda arbete i klimatfrågan har gått längre än den politik hennes partikolleger på miljö- och jordbruksdepartementet i Sverige bedriver, men samtidigt har hon i vissa fall agerat till nackdel för miljön i kemikaliefrågor. Ytterligare en parlamentariker förtjänar omnämnande när det gäller att avvika från partilinjen. Det är Charlotte Cederschiöld (M) eftersom hon ibland valt att rösta mot sin partigrupps dåliga miljöförslag. Hon får inte alls det högsta betyget i granskningen men åtminstone ett något bättre betyg än sina svenska moderata partikamrater – som alla i övrigt får lägsta betyg och genomgående röstar klart sämst för miljön. Förutom de moderata ledamöterna Christoffer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic så får Nils Lundgren (Junilistan), Lars Wohlin (KD, tidigare Junilistan) och Maria Robsahm (FI, tidigare FP) betyget icke-godkänt (tummen ner). De har alla varit förvånansvärt passiva i miljöfrågan och ofta röstat till miljöns nackdel. De övriga socialdemokraterna – Jan Andersson, Anna Hedh, Göran Färm och Inger Segelström – samt vänsterns Eva-Britt Svensson har alla en hög andel bra miljöröster men har inte varit speciellt aktiva i miljöfrågan eller haft någon speciell miljöprofil och får därför medelbetyg. Samma betyg får Olle Schmidt (FP) som röstat bra för miljön i ett flertal av fallen men som varit passiv i miljöfrågan och Hélèna Goudin (Junilistan) som förvånande ofta avviker från sina partikolleger och röstar för miljö. Vi vet sedan tidigare val att sådan information är ett viktigt underlag för alla dem som anser att miljöfrågan är viktig för hur de röstar. Inför det aktuella valet har också opinionsundersökningar pekat ut klimatfrågan som bland de i särklass viktigaste frågorna bland väljarna. Flera av de ledamöter vi granskat ställer upp för omval, men även många nya namn står på listorna som kommer att delas ut vid vallokalerna den 7 juni. Att endast 38 procent av svenskarna deltog i valet till Europaparlamentet 2004 är mycket allvarligt för demokratin. Om den nivån skulle gälla även för årets val skulle det kännas väldigt tråkigt för oss som är engagerade i miljöfrågan. Detta eftersom vi i dag ser ett stort intresse för miljöfrågan i allmänhet och klimatfrågan i synnerhet. Eftersom EU är en politisk nivå som i många miljöfrågor är helt avgörande, så hoppas vi att de politiska partierna och de demokratiskt styrda samhällsinstanserna arbetar för att informera och upplysa väljarkåren. Ett ökat valdeltagande med en stärkt röst för miljön påverkar vilka beslut EU slutligen fattar, vilket påverkar miljön i vårt land, i övriga Europa och – i förlängningen – i hela världen. De fem ledamöter som vi gett högsta miljöomdöme har alla – om än i varierande grad – utmärkt sig genom att arbeta hårt i parlamentet och dess utskottsarbete. Vi vet att de, förutom att de lämnat offentliga avtryck som redovisas i vår granskning, också bedrivit ett viktigt arbete i det tysta med att påverka och ta bra initiativ för miljön. Vi vet att dessa fem svenskar gjort skillnad och faktiskt förändrat miljöpolitiken i hela EU till det bättre. Vi hoppas att deras resultat kan inspirera även de nya ledamöter som väljs, och vi hoppas att de ledamöter som fått lågt eller direkt uselt betyg på grund av sin passivitet eller sitt röstande mot en bättre miljö växlar upp till ett högre tempo i arbetet. Det har stor betydelse för oss alla vilka som sitter i EU-parlamentet. Den som bryr sig om miljön gör inte bara en demokratisk insats, utan också en miljögärning genom att rösta. Mikael Karlsson Svante Axelsson Naturskyddsföreningen Föreningen är en ideell organisation med 178 000 medlemmar som arbetar för naturskydd och miljöfrågor. Föreningen bildades 1909 av en grupp professorer och andra naturvetare. Under den första tiden gick verksamheten främst ut på att få naturskyddsområden upprättade och att rädda hotade biologiska arter. Efter hand har Naturskyddsföreningens arbete mer och mer handlat om föroreningar och miljöproblem i vid mening. Föreningens symbol är en pilgrimsfalk, en fågelart som tidigare var hotad av miljögifter och boplundrare.


Moa Krestesen om modernt moderskap i "Jösses mor!"

Summary: Att vara konstnär och ansvarsfull är inte alltid lätt. I utställningen "Jösses mor!" funderar Moa Krestesen över hur 70-talisterna förhåller sig till moderskapet.

Grupp 8-generationens ”Jösses flickor” gjorde upp med hemmafruidealet, fixade dagis och krävde halva makten och hela lönen. Men hur blev det för deras döttrar, när de i sin tur fick barn? I utställningen ”Jösses mor!” funderar Moa Krestesen över hur 70-talisterna förhåller sig till moderskapet. – Våra mammor kämpade för att bli av med en massa ideal som vi nu tar tillbaka. Plötsligt ska vi ha välstrukna linnedukar och vara hemma och amma hur länge som helst, säger Moa. När hon fick barn funderade hon mycket över hur hon kunde kombinera konstnärslivet med rollen som mamma och efter föräldraledigheten bestämde hon sig för att göra konst av de funderingarna. Resultatet blev målningar av en skuggfigur som slits mellan utställningar, kvartsamtal och inköpslistor. – Det handlar om förvirringen över att vara mitt i två så omvälvande processer. Det är en ständig kamp mellan idén om modern som ständigt tillgänglig och konstnärskapet som också kräver total närvaro. Hur kombinerar man det? Hela tiden blir jag påmind om att konstvärlden inte är anpassad för att ha barn och att min yrkesroll inte passar in i föräldrasystemet, säger Moa som önskar att fler talade om det här. – Det pratas om moderskap, men inte de dunkla sidorna, att det faktiskt kan vara jobbigt också. Att man emellanåt skulle vilja vara ansvarslös och vara i ateljén så länge man vill i stället för att gå på Ica. För Moa är utställningen ett sätt att göra något positivt av förvirringen. – Det finns väldigt lite konst om hur det är att bli mamma, kanske för att manliga makthavare inte varit intresserade av det. Konstvärlden är så ojämställd, säger Moa som ställer ut på Ropa, ett nystartat konstnärsdrivet rum för konst med en uttalat feministisk profil. För att väga upp den manliga dominansen i konstvärlden, ställer Ropa främst ut kvinnor. ”Jösses mor!” är den tredje och sista delen i en utställningsserie som på olika sätt behandlar ämnet familjen. Ropa, Pingstvägen 5, t Telefonplan, vernissage 30 april kl 18–21.


”Svininfluensan har kraft att utvecklas till pandemi”

Summary: Influensaexperter: Situationen med det nya riskviruset svininfluensan kan bli explosiv. Mänskligheten står inför en ödesfråga. Ytterst handlar svininfluensan om huruvida sju miljarder människor på jorden har någon form av immunitet mot det nya viruset. Världssamfundet, inklusive Sverige, måste agera genast och kraftfullt. Vi måste kunna hantera den panik smittan utlöser. Domen kommer att bli hård om vi inte satsar på vaccintillverkning. Vaccin ger inte hundraprocentigt skydd, men har en viktig psykologisk effekt. Frågan om antivirusmediciner eller vaccin får inte bli en ekonomisk fråga. Det skriver två av landets främsta experter på influensavirus, professor Björn Olsen och infektionsläkare Christian Ehrenborg.

Den aktuella svininfluensan har enligt officiella källor i USA och Mexiko cirkulerat hos människor den senaste månaden. I backspegeln kan man förstå att det var ett riskvirus med pandemisk potential eftersom det presenterades sig vid fel årstid och infekterade unga tidigare friska personer. De senaste dagarnas utveckling är mycket oroväckande. Det handlar ytterst om huruvida alla de sju miljarder människor som lever på jorden i dag har någon som helst immunitet mot det nya viruset och om viruset är tillräckligt smittsamt från person till person. Oavsett om det visar sig vara en ny pandemi eller ej så borde det vara en väckarklocka som ljuder så högt att världssamfundet, inklusive Sverige, måste inse att det är en ödesfråga för framtiden och agera nu. Situationen är kanske på väg att bli explosiv. Å ena sidan har det uppstått ett ”nytt” influensavirus som smittar från person till person, å den andra måste vi hantera den panik det utlöser. I Mexico City tog ansiktsmaskerna slut på några timmar. Fotbollsmatcher ställs in, skolor stängs och myndigheterna rekommenderar att inte skaka hand eller kyssa varandra på kinden när människor hälsar på varandra. De ansiktsmasker som finns till försäljning hjälper inte särskilt mycket. Det vet alla, men ändå köper vi dem och tror att de skyddar oss. Detta fenomen, ”the tipping point”, är en situation där även beteenden blir vad som närmast kan beskrivas som epidemiska. Det räcker med några slumpmässiga dödsfall för att samhället skall utsättas för extrema påfrestningar. Därför är det viktigt att myndigheterna från början tar initiativet att sprida saklig information både till medier och till allmänhet. Infektioner är dynamiska sjukdomar. Ett exempel: På våren 2003 dök sars-viruset upp på arenan. När det försvann ut i kulisserna några månader senare hade 8 000 människor insjuknat, av dessa hade 800 dött. Vår lycka var att sars, trots de höga dödstalen, inte var särskilt smittsamt. Isoleringsåtgärderna fungerade. Nya influensavirus är mångdubbelt mer smittsamma, orsakar större sjukdomsutbrott men med en lägre dödlighet. Under nutidshistoriens värsta pandemi, spanska sjukan 1918–1920, dog 50 miljoner människor. I Sverige dog 35 000. De flesta var unga vuxna. Det finns obehagliga likheter mellan spanska sjukan och den aktuella influensan. Spanska sjukan började som ett milt virus och drabbade främst unga vuxna. Den andra våg som kom under hösten 1918 var helt annorlunda. Under året som följde dog tre gånger så många människor i spanska sjukan som under första världskriget. Detta nya virus har anpassat sig till människan och har därmed hittat en fantastisk måltavla. Från virusets synpunkt är det oväsentligt om cellerna de skall infektera sitter i en gris, en höna eller en människa. Människan är i dag, med sina närmare sju miljarder individer, jordens näst vanligaste däggdjur. Det finns flera orsaker till den snabba ökningen, men ett viktigt skäl är att vi skapat stora monokulturer av husdjur. Det finns 25 miljarder höns, vår vanligaste fågel. Man räknar med att det finns minst en miljard grisar. Storleken på dessa populationer är i ett evolutionärt perspektiv, historiskt höga. Dessa faktorer är viktiga för uppkomsten av nya infektionssjukdomar och i värsta fall pandemier. Vi kommer att få se mer av det i framtiden. Det är många frågor att ta hänsyn till. Det influensavirus som cirkulerar i Mexiko och USA är mer anpassat till människan än vad fågelinfluensa är och har nu på kort tid skapat en ny nisch av djur – människan, – som det kan infektera. Men oavsett vilket virus vi diskuterar, fågelinfluensa eller svininfluensa, är det två sidor av samma mynt, en effekt av vår djurhållning sedan århundraden. Därför är det viktigt med övervakningssystem på olika nivåer, bland de vilda fåglarna, bland tamdjuren och slutligen hos människan. Det är nödvändigt att världssamfundet aktivt stöder och främjar en sådan övervakning i både i- och u-länder. Övervakningen kan fungera som tidiga varningssystem och förhoppningsvis identifiera vilka virus som kan ge upphov till nästa pandemi. På grund av överanvändandet av Tamiflu, den antivirusmedicin som vi har som ett medel för att minska effekterna av en ny influensapandemi, har det blivit verkningslöst mot många influensavirus. Även om den nya influensan ännu är känslig så finns risken att även detta virus skall bli resistent. Eftersom risken för resistensutveckling är överhängande och Tamiflulagren är begränsade måste vi vara oerhört försiktiga med läkemedlet och använda det till de svårast sjuka, eller för att förhindra lokala utbrott. Skall läkarna ha fri förskrivningsrätt av Tamiflu eller nya influensaläkemedel i framtiden? Vi anser att det behövs tydliga nationella och internationella riktlinjer för när, hur och var dessa läkemedel får användas. Det andra sättet att skydda människor mot en ny influensa är vaccin. Nu producerar vaccinbolagen 400 miljoner doser vaccin till en befolkning på 7 miljarder. Det räcker inte för jordens befolkning, och även om så vore är det ”fel” vaccin. Det finns ännu inget vaccin mot den nya influensan. Det kommer att ta minst sex månader att producera ett nytt vaccin. Den aktuella situationen visar hur snabbt ett nytt virus kan introduceras till människa, och eftersom vi inte vet vilket som är nästa pandemiska virus kan vi inte sätta stort hopp till vacciner under den första fasen i en pandemi. Vaccinproduktionen krävs för att möta efterdyningarna, de senare vågorna av en pandemi. När vi om några månader har den nya influensan bakom oss måste vi åter ta upp frågan om en svensk vaccinproduktion. När diskussionen senast var aktuell, i samband med fågelinfluensautbrottet, dog frågan lika snabbt som änderna utanför Oskarshamn tillfrisknade. En fabrik skall satsa på det vaccin som behövs varje år och vid en pandemi lägga om produktionen helt mot det nya viruset. Vi tror ingen blir upprörd om man satsar på en vaccinfabrik och det inte kommer någon pandemi. Däremot blir domen hård om vi inte satsat på vaccintillverkning när pandemin kommer. Vaccin är inte ett hundraprocentigt skydd, men det finns en viktig psykologisk effekt: vi tar detta på allvar och vi visar dådkraft. Eftersom det är en sådan ödesfråga för Sverige och världen får inte åtgärderna för ett medicinskt försvar, vare sig det gäller antivirusmediciner eller vaccin, göras till en ekonomisk fråga med enskilda vinstintressen som styrmedel. Så hellre vaccin utan pandemi än en pandemi utan vaccin. Sverige är ett litet land med en utbyggd sjukvård som kan hantera ett stort antal influensasjuka. En influensapandemi skulle obönhörligen orsaka att all annan planerad verksamhet, operationer eller avancerade behandlingar måste upphöra och vården dirigeras om. Även om de svårast sjuka i en ny influensapandemi är toppen av ett isberg, kommer de mångdubbelt överstiga vad vi i dag har kapacitet att ta hand om. Även om dödligheten vid en ny pandemi kanske kommer att vara låg så kommer det att orsaka en stor skada på det samhälle och den vård vi, åtminstone i västvärlden, tar för given. Den ekonomiska pandemi vi upplevt under hösten och vintern kommer att vara en västanfläkt jämfört med den storm en ny influensapandemi skulle komma att orsaka. Det är inte första gången i historien vi anar en fara i horisonten som vi kan göra något åt. Det här är ett sådant hot, låt oss för en gångs skull göra något kraftfullt i tid. Björn Olsen Christian Ehrenborg


”Regeringen tvingar företagen att fega”

Summary: Ny undersökning från Svenskt Näringsliv: Regeringens arbetsmarknadspolitik tvingar 260 000 företag som får lån att låta pengarna stå kvar på kontot.Tiotusentals människor riskerar att bli arbetslösa i onödan trots att för varje företag som har svårt med finansiering finns det tre som klarar sig bra. Men lånen investeras inte i verksamhet. Av oro för den framtida kapitaltillgången låter man pengarna stå kvar på bankkontot. Det visar en rad intervjuer med 600 företag som SvensktNäringsliv låtit Novus göra. Uppräknat till samtliga Sveriges företag motsvarar det 260 000 företag med sammanlagt två miljoner anställda som drar ned på långsiktiga investeringar och anställningar. Att företagen kan lita på att de verkligen har tillgång till kapital i framtiden är avgörande för hur snabbt Sverige tar sig ur krisen. Dennainsikt saknas i Sveriges krispolitik, skriver Annika Lundius, vice vd i SvensktNäringsliv, och chefsekonom Stefan Fölster.

Tvåhundrasextiotusen av Sveriges drygt fyrahundratusen aktiva företag drar ned till följd av oro för kapitalförsörjningen de kommande åren. Förtroendet för tillgången till finansiering är avgörande för hur snabbt och framgångsrikt Sverige tar sig ur krisen. Ändå saknas denna insikt i Sveriges krispolitik. Därför riskerar flera tiotusentals människor att bli arbetslösa i onödan. På ytan ter sig kapitalmarknaden paradoxal. Å ena sidan klagar två till tre företag av tio på svårigheter med finansiering som att lån inte beviljas eller förnyas och att räntan sätts mycket högt. Robusta företag får avslag av sina banker även för mindre lån. Ett medelstort framgångsrikt och solitt företag i livsmedelsbranschen får inte låna till nya lastbilar i samma omfattning som man fått i flera år. En fastighetsinvesterare med mycket låg belåningsgrad får ändå inte låna till att rusta upp ett mindre hotell. Det är bara några exempel av många som vittnar om kapitalbristen. Å andra sidan fortsätter bankernas totala utlåning till företag att öka, även till mindre och medelstora företag. Också svenska företags upplåning från utlandet har ökat. Denna ökning av bankkrediterna är förmodligen skälet till att många underskattar kapitalkrisens fortsatt avgörande roll i denna lågkonjunktur. Förklaringen till paradoxen, enligt en färsk analys från Svenskt Näringsliv, är att rädslan för framtida flaskhalsar i kapitaltillgången får de flesta företag att dra ned, även om de faktiskt kan låna i dag. De räds en framtida kapitalbrist, dels ifall förra höstens kreditkris blossar upp igen, dels för att företagets kreditrating försämras om leverantörer, kunder eller företagets bank får problem. Att pågående förluster under krisen gradvis urholkar reserverna ökar naturligtvis också oron för kapitalförsörjningen framöver. Osäkerheten om den framtida kapitaltillgången tvingar därför de flesta företag till neddragningar i framtida investeringar och antal anställda, vilket i sin tur leder till lägre efterfrågan hos leverantörer. I en fördjupad telefonintervju med 600 företag, som Novus utfört för Svenskt Näringslivs räkning, framkommer att för varje företag som i dag har svårt med finansieringen så är det ytterligare tre som trots att de klarar sig bra i dag ändå är försiktiga av oro för den framtida kapitaltillgången. Uppräknat till Sveriges företagsbestånd motsvarar det 260 000 företag som tillsammans anställer ungefär två miljoner människor. Denna oro föranleder också många företag att värna om sin likviditet så gott det går. Många utnyttjar därför sina möjligheter att låna, men låter pengarna stå på checkkontot. Företagens insättningar hos banker och kortfristiga lån från banker har därför ökat kraftigt. Paradoxens förklaring är att oron för framtida kapitalproblem både leder till ökad kort upplåning från banker och neddragning av långsiktiga investeringar och anställningar. Därför räcker det inte att Riksbanken fyller på med kortfristiga lån. Eller att företag kan skjuta upp betalning av arbetsgivaravgift ett år. Det är ju just osäkerheten om läget något år framöver som är bromsen. Utöver de sunda företag som tvingas dra ned ”för säkerhets skull” finns ett stort antal företag som behöver kapital för att rekonstrueras. Konkurserna ökade med 50 procent första kvartalet i år. Ju mer försiktiga investerare är av oro för den framtida kapitalförsörjningen, desto fler verksamheter som skulle kunna rekonstrueras upphör i onödan. Ett kapitalbehov finns också hos dem som kan tänkas starta nya företag. Sverige har som bekant en av Europas högsta ungdomsarbetslöshetsnivåer. Den ökar nu i raketfart och är redan en tredjedel högre än för ett år sedan. En stor potential ligger dock i att dessa ungdomar är mer intresserade av att driva företag än tidigare generationer har varit. De har alltså viljan, men däremot saknar de pengar. Bristande tillgång till eget kapital är, enligt en omfattande forskningslitteratur, den mest avgörande flaskhalsen för att starta företag. Sverige klarade faktiskt 1930-talskrisen bättre än 1990-talskrisen om man ser till fallet i sysselsättningen. En viktig anledning är att många fler startade företag under 1930-talet jämfört med 1990-talet. Trots att många var jämförelsevis fattiga var möjligheten att få kapital och att utan beskattning återinvestera intjänade pengar betydligt bättre på 1930-talet än på 1990-talet eller i dag. Att det inte finns någon mirakelkur som återställer förtroendet för kapitalförsörjningen snabbt får inte tjäna som ursäkt för att inte göra något. Det finns åtminstone fyra åtgärder som regeringen, oppositionen och kreditinstituten borde lägga mycket mer vikt på. Den första är att tydligt och öppet visa hur nya kreditfrossor kommer att mötas. När det gäller banker är det fortfarande inte särskilt tydligt. Än mer oklarhet råder om kreditmarknaden utanför banksystemet. Många andra länders centralbanker eller finansdepartement, till exempel Norges, har deklarerat att man är beredd att köpa företagsobligationer av kreditvärdiga företag om det behövs. En ökad tydlighet minskar oron för nya kreditåtstramningar. Den andra är att underlätta återflödet av de flera hundra miljarder kronor som svenska investerare har utomlands. Kombinationen av att finansdepartementet fortsatte registreringen av förmögenheter onödigt länge och oppositionens hot att återinföra förmögenhetsskatt innebär att ganska litet av dessa pengar kommer tillbaka just när de behövs som mest. Riv registreringen omedelbart och ställ oppositionen till svars för varje lovande företag som inte lyckas få kapital. Det tredje är att kratta i manegen för dem som vill starta nya företag. Genomför snabbt förslagen om riskkapitalavdrag med mera som redan är färdigutredda av Skatteincitamentsutredningen (SOU 2009:33). Det är särskilt viktigt mot bakgrund av att Sveriges kapitalinkomstskatt är tre gånger så hög som normalt i Europa. Sänk företagares egenavgifter till det som faktiskt är rimligt med tanke på företagares lägre sjukskrivning. Hitta ökad permanent flexibilitet för dagens krav att betala moms, arbetsgivaravgift och inkomstskatt innan intäkterna ens har kommit. Det fjärde är att minska företagens uppfattade risk att befintliga lån kan bli uppsagda eller inte förlängda på ett omotiverat sätt. Här har banker ett särskilt ansvar att undvika en upprepning av 1990-talet då krediter drogs in för tusentals företag i onödan. Många gånger ökade detta i slutändan bankernas egna kreditförluster. Det är avgörande att eventuella uppsägningar inte görs slentrianmässigt till följd av centrala direktiv. Flera banker skulle förmodligen vinna kundförtroende på att ge möjlighet till en mer oberoende intern omprövning. För tre år sedan talade Anders Borg om vikten av ett bättre klimat för entreprenörskap för att öka sysselsättningen. (Motion 2005/06:m016, Jobblös tillväxt eller arbete åt alla?). Nu har denna inriktning ersatts av lovord för den svenska modellen, bidrag och arbetsmarknadspolitik. Detta lappkast riskerar nu inte bara en onödigt kraftig ökning av arbetslösheten. Värre är att många unga människors chans att ta tag i sin framtid stympas. Det, mer än allt annat, undergräver Sveriges möjligheter att komma tillbaka starkt när krisen väl vänder. Stefan Fölster Annika Lundius


”Sparare och jobb drabbas när fonder nu flyr Sverige”

Summary: Fondexperter varnar: Nya EU-regler och svensk fondskatt får svenska fonder att flytta utomlands. Åtta av tio fondbolag med enbart svenska fonder planerar starta fonder utomlands. Med de nya EU-reglerna för en gemensam europeisk fondmarknad blir det enklare för fondbolagen att flagga ut sina fonder. Och den särskilda svenska fondskatten gör det mera fördelaktigt att ha fonder i till exempel Luxemburg. De svenska skattereglerna drabbar spararna och arbetstillfällen går förlorade. Regeringen har sagt att man vill ta bort fondskatten men har ännu inte gjort något. Det måste ske nu, skriver Günther Mårder, vd för Aktiespararna, Pia Nilsson, vd för Fondbolagens förening, och Lillemor Smedenvall, ordförande Finansförbundet.

Om regeringen inte agerar nu har vi snart inga svenska fonder kvar under tillsyn av den svenska Finansinspektionen. På grund av en unik svensk skatt har fondbolag startat sina nya fonder i bland annat Luxemburg eftersom det är fördelaktigare för spararna. Tills nu har dock fonder som en gång startats i Sverige förblivit i landet. Men genom de beslut som nu tas i EU finns inte något hinder kvar för att flagga ut även dessa ”gamla” fonder. EU tar nu nya steg för att skapa en gemensam fondmarknad i Europa. Det kommer bland annat att bli möjligt att slå samman fonder över gränserna, och ett fondbolag i ett land ska också kunna starta fonder i ett annat utan att det längre ställs krav på att ha ett särskilt bolag där. Beslutsprocessen pågår för fullt och förslagen har enhälligt antagits av de europeiska finansministrarna och av Europaparlamentet. I maj väntas Europarådet fatta det slutliga formella beslutet. Sverige riskerar ändå att hamna utanför på grund av svenska skatteregler. Om inte regeringen agerar nu. Syftet med de nya EU-reglerna är att en ökad konkurrens ska komma Europas fondsparare till del, men också att europeiska fonder ska stå sig väl i den globala konkurrensen. I Sverige är både regeringen och fondbranschen positiva till denna ökade internationella konkurrens. Men vi har ett problem: svenska fonder kan inte delta, trots att de borde stå sig mycket väl i konkurrensen. Vi har i genomsnitt bland de lägsta avgifterna i Europa och har en hög kompetens bland förvaltarna. Utlandsregistrerade fonder står för en allt större andel av den svenska fondmarknaden. Under 2000-talet har det tillkommit över 2 000 nya fonder. Mer än 95 procent av dessa är utlandsregistrerade och står under en tillsynsmyndighet i ett annat land, främst Luxemburg men även Irland och Finland. Många av dessa fonder finns hos utländska fondbolag, men eftersom det är fördelaktigare för spararna så har även svenska företag valt att starta fondbolag och fonder utomlands. Det gäller även fonder som enbart säljs på den svenska marknaden och till och med om de enbart placerar i svenska värdepapper. EU-kommissionen ger Sverige beröm för att vara ett öppet fondland med många utlandsregistrerade fonder. Samtidigt ställer sig kommissionen frågan varför de inte hittar några Sverigeregistrerade fonder i andra länder. En av förklaringarna är att Sverige har en skatt på själva fonden som är unik, en skatt som drabbar spararna. För att undvika dubbelbeskattning tvingas svenska fonder ge utdelning varje år. 30 procent av utdelningen går rakt in i statskassan, medan endast resterande 70 procent återinvesteras i fonden. I utländska fonder ligger 100 procent kvar i fonden och växer med ränta på ränta över tid. Statsfinansiellt är det inget problem att slopa skatten på fonden. Tvärtom ger det till och med mer skatteintäkter om hela sparkapitalet ligger kvar i fonden. De som nu efter uttag ur fonden måste deklarera kapitalförlust får inte heller kvitta denna mot utdelningen. Kapitalförlusten ger endast 21 procent i minskad skatt jämfört med 30 procent i skatt på utdelningen. Förutom att de svenska reglerna drabbar fondspararna är det omöjligt att sälja en svensk fond i utlandet. Konkurrensen är satt ur spel. Fonder som är registrerade i Sverige kan helt enkelt inte delta på den gemensamma marknad som EU beslutat om. När de svenska skattereglerna infördes var fokus på inhemska regler i Sverige, men nu är det hög tid att ta hänsyn till att konkurrensen är internationell. Tills nu har gällt att ”en gång Sverigeregistrerad fond, alltid Sverigeregistrerad fond”. Med EU:s nya regler är den tiden förbi. Eftersom det inte längre kommer att finnas krav på att ha ett särskilt bolag utomlands, blir det även enklare för de mindre svenska fondbolagen att flagga ut sina fonder. Bland de fondbolag som i dag enbart har svenska fonder planerar åtta av tio att starta fonder utomlands, enligt TNS Prosperas undersökning från 2008. Vi går miste om åtskilliga jobbtillfällen, för att inte tala om hur synen på Sverige som fondland naggas i kanten rejält, liksom ambitionen att skapa en stark Finansplats Stockholm. Sverige har högsta andelen fondsparare i hela världen. Ska vi då inte klara av att behålla fonderna i Sverige? I flera års tid har vi uppvaktat regeringen om att den svenska fondskatten måste bort. Vi är alla överens, politiker och hela finansbranschen. Redan i december 2007 sade finansmarknadsminister Mats Odell i en tidningsintervju: ”Det här finns med på min lista över önskvärda reformer.” Trots det har inget hänt. Nu tar Sverige snart över ordförandeskapet i EU och det i samband med att dessa nyheter på fondområdet ska börja implementeras. Fonddirektivet är välkommet för att förverkliga en gemensam fondmarknad i Europa till gagn för spararna, men det är viktigt att vi får en EU-marknad med lika regler för alla. Det är djupt beklagligt om de fonder som är registrerade hos den svenska Finansinspektionen inte ska kunna delta på denna gemensamma marknad. Vi har full förståelse för att regeringens arbetsbörda har varit mycket tung under finanskrisen. Men frågan är om inte finansdepartementet har alltför begränsade resurser när angelägna, finansierade, reformer för vårt land inte hinns med. Om vi vill behålla och få konkurrenskraftiga svenska fonder som står under Finansinspektionens kontroll, måste vi agera. Och det nu. Den årliga skatten på fonden måste bort. Günther Mårder Vd Aktiespararna Pia Nilsson Vd Fondbolagens förening Lillemor Smedenvall ordförande Finansförbundet


”Låt föräldrar betala mer för sina barn i förskolan”

Summary: Moderata kommunalpolitiker uppmanar regeringen: Höj maxtaxan annars går det ut över förskolan. Det svåra ekonomiska läget innebär en stor risk att vi inte kan leva upp till våra ambitioner för förskolorna. Vi begär därför att regeringen ser över tak och procentsatser för maxtaxan i förskolorna. Föräldrarna betalar en allt mindre del av kostnaderna för sina barn i förskolorna eftersom maxtaxan inte räknas upp med index. 2001 betalade föräldrarna 28 procent av kostnaderna, i dag bara 10 procent. Om föräldrarna betalar mer kan vi bättre tillgodose föräldrarnas önskemål och behov, skriver sju moderata kommunalpolitiker i Storstockholm.

I våra kommuner har vi sett en växande efterfrågan på förskoleverksamhet och vi har prioriterat utbyggnader för att säkerställa att alla barn får plats. En förskola av hög kvalitet är en förutsättning för att föräldrar ska kunna gå till arbetet och känna sig trygga över att deras barn kan utvecklas i en förskola som fungerar mycket väl. Vi ser i olika mätningar att föräldrar generellt sett är mycket nöjda med verksamheterna, vilket är glädjande, men kvaliteten måste säkerställas och utvecklas vidare. För att lyckas med detta måste vi inte bara titta på förskolans pedagogiska innehåll utan också se över fördelningen av kostnaderna. Det finns en möjlighet att öka kvaliteten i förskolan trots att vi befinner oss i en ekonomiskt påfrestande tid. Det är inte rimligt att kommunerna tvingas skära ner på verksamheter samtidigt som ett stort antal föräldrar bara betalar en bråkdel i avgift. Förskolan har en mycket viktig pedagogisk uppgift. Här läggs grunderna till att barnen ska kunna läsa, skriva och räkna. För att lyckas med våra högt ställda mål måste vi ha en personal som är pedagogiskt utbildad och en personaltäthet som möjliggör den kvalitet både vi, personal och föräldrar vill se. Det kommer också en ny läroplan som förtydligar kunskapskravet, och vi vill kunna förverkliga detta viktiga uppdrag. Flera av de diskussioner vi för med föräldrar handlar om barngruppernas storlek och personaltätheten. Den ekonomiska situationen innebär en stor risk för att kommunerna inte klarar att leva upp till vår höga ambitionsnivå eftersom de ekonomiska förutsättningarna försämrats i spåren av den ekonomiska nedgången. Sveriges Kommuner och landsting (SKL) har i februari 2008 låtit Synovate göra en undersökning om välfärdens finansiering. Denna undersökning visar att 65 procent av personer i ålder 30–44 år svarar ja absolut, eller ja kanske på frågan om de är villiga att betala en högre avgift för att få högre kvalitet när det gäller barnomsorgen. Värt att notera är att föräldrar i dag, på grund av maxtaxan, enbart betalar en mindre del av vad en förskoleplats egentligen kostar. Med tanke på att taket i maxtaxan inte räknas upp med index, sjunker den andelen för varje år. 2001 betalade föräldrarna cirka 28 procent av kostnaderna. Sedan dess har, på grund av det fasta taket i maxtaxan, finansieringsgraden sjunkit till runt 10 procent. Tankesmedjan Timbro har i april släppt en rapport som visar på hur föräldrar uppfattar kostnaderna för förskoleverksamheten. Kommunerna avsätter mellan 80 000 och 100 000 kronor per barn och år till förskoleverksamhet. Detta gör en månadskostnad på mellan 7 500 och 9 500 kronor. I en undersökning som Timbro genomfört under november 2008 visade det sig att föräldrar kraftigt underskattar kostnaden för barnomsorgen och att endast 12 procent av föräldrarna är medvetna om den faktiska totalkostnaden. I sammanhanget är det viktigt att påminna om att av Sveriges alla 1–5-åringar är mönstret att cirka 50 procent av alla ettåringar är inskriva och cirka 98 procent av alla femåringar. Skillnaderna mellan större och mindre kommuner är endast några enstaka procent. Konsekvensen blir att maxtaxan bakbinder kommunerna eftersom det endast är genom tillskott av skattemedel som vi kan höja kvaliteten. Vi begär nu att regeringen ser över tak och procentsatser i maxtaxans regelverk för att ge oss mer pengar att satsa på våra förskolor. En sådan förändring kostar inte staten någonting – och pengarna skulle då komma från föräldrarna som också efterfrågar en barnomsorg av hög kvalitet. Vi skulle behöva ett större mått av flexibilitet inom maxtaxans ram där en möjlighet att ta ut högre avgifter skulle kunna ge oss möjlighet att till exempel tidsdifferentiera avgiften. Till detta kommer också ett ökande krav från föräldrar att även kunna erbjuda barnomsorg under andra tider än vad som uppfattas som normal kontorstid. En högre grad av självfinansiering skulle kunna ge oss möjlighet att bättre tillmötesgå önskemål och tillgodose behov. Samtidigt måste subventionsgraden även fortsättningsvis vara hög. Avgiften till förskolan får inte bli så hög att det inte lönar sig att arbeta. Vi anser dock att vi befinner oss långt från den risken även om vi genomför en viss höjning av avgiften. För föräldrar är det minst lika viktigt att barnen har en trygg och utvecklande förskola, som frågor som rör ekonomin för att de ska välja att ta ett arbete. Som ett exempel skulle en höjning av taket på maxtaxan från 3 till 4 procent av inkomster upp till 42 000 kronor per månad (motsvarar en maxavgift på 1 680 kronor per månad mot nuvarande 1 260 kronor) innebära att exempelvis förskoleverksamheten i Sollentuna skulle tillföras hela 17 miljoner kronor, vilket skulle innebära en ökning av ersättningen till Sollentunas förskolor med 5 procent. För Täby betyder förändringen 18 miljoner, för Tyresö 12 miljoner, för Danderyd 6 miljoner, för Nacka 16 miljoner och för Lidingö 10 miljoner. Maria Stockhaus (M) kommunalråd i Sollentuna Berit Assarsson (M) kommunstyrelsens ordförande i Tyresö Gunnar Oom (M) kommunstyrelsens ordförande i Danderyd Paul Lindquist (M) kommunstyrelsens ordförande i Lidingö Mats Fält (M) kommunalråd i Tyresö Sofia Paulsson (M) kommunalråd i Täby Magnus Bergman (M) ordförande i utbildningsnämnden, Nacka Maxtaxa En maximal avgift, som kommunerna får ta ut från föräldrarna för att ha barn i förskola, infördes av S-regeringen 2001. Taxan för avgiften beräknas utifrån en procentsats på hushållets inkomster. Det maximala inkomstbeloppet är 42 000 kronor i månaden. För det första barnet är avgiftstaket 3 procent, dock högst 1 260 kronor. För det andra barnet 2 procent, dock högst 840 kronor och för det tredje 1 procent och högst 420 kronor.


”Barn som begår brott ska ställas inför rätta”

Summary: Folkpartiets rättspolitiska grupp: Det behövs fler tvångsåtgärder från polis och socialtjänst mot kriminella barn och unga. När ett barn anmäls för ett brott eller påträffas berusat ska barnet, tillsammans med sina föräldrar, kallas till socialkontoret inom 48 timmar Ansvaret för brott ska kunna prövas i domstol även om gärningsmannen är under 15 år. Sekretessreglerna mellan skola, polis och socialtjänst måste ändras så att skolorna får veta om elever begått brott. Tvångsåtgärder som polis och socialtjänst i dag saknar är nödvändiga för att motverka barns och ungas kriminalitet. Det kommer Folkpartiets rättspolitiska arbetsgrupp att föreslå på partiets landsmöte, skriver Johan Pehrson, gruppledare i Folkpartiet och rättspolitisk talesman.

Att unga begår brott är alltid mycket tragiskt. Tyvärr går utvecklingen åt fel håll. Allt yngre personer dras in som hantlangare och medbrottslingar till växande gatugäng. Nyligen togs en tolvårig narkotikaförsäljare av polis. Stenkastning mot myndighetspersoner har spritt sig över landet. Bötning i skolorna är ett problem som det rapporterats flitigt om under senare år. Samtidigt har personrånen enlig Brottsförebyggande rådet ökat kraftigt. Varje år dödas cirka 15 barn och ungdomar i åldrarna 10–24 år. De unga – inte minst i våra mest utsatta förorter – dras allt oftare in i undervegetationen till den grova organiserade brottsligheten. Cyniskt utnyttjas den som på grund av sin ålder inte kan straffas. Polisen vittnar om att brott av unga i många fall fungerar som en inträdesbiljett i den undre världen – för att visa att man duger. Majoritetssamhällets värderingar suddas ut och fler unga går ner sig i en värderingsmässig mental istid. Den missriktade välviljan gentemot unga på glid är tyvärr väl cementerad i vårt samhällsbygge. Trots viktiga insatser för att förebygga brott vågar vi inte gripa in mot föräldrar som av olika orsaker misslyckats i sitt uppdrag gentemot sina barn. Det politiska systemet står handfallet. Och det kostar. Undersökningar visar att det kostar miljontals kronor mer att betala för det utanförskap som unga människors kriminalitet leder till än att betala för insatser gentemot unga som befinner sig i riskzonen. Det manar till eftertanke. Det visar också behovet av tidiga insatser. Vår slutsats är att verktygen för samhället att gripa in inte är tillräckliga. Barn under femton år som begår brott kan vi bara hjälpa om deras föräldrar frivilligt medverkar eller om situationen är så katastrofal att barnet omhändertas enligt lagen om vård av unga, lvu. Men steget däremellan är för stort. Vi måste ge samhället möjlighet att gripa in tidigare, utan föräldrarnas godkännande. Tyvärr genomsyras dagens lagstiftning av beröringsångest inför den svåra balansen mellan föräldrarnas rätt och barnens rätt. Dagens undfallenhet för barns brott är ett svek mot barnen – inte mot de föräldrar som vägrar ta emot myndigheters hjälp. Folkpartiet har inför landsmötet i höst tillsatt en rättspolitisk arbetsgrupp med uppdrag att ta fram förslag på åtgärder mot ungdomsbrottslighet. Vi presenterar nu ett batteri av åtgärder för att på allvar kunna möta kriminaliteten bland unga. En viktig åtgärd är just att socialtjänsten vid allvarlig brottslighet ska kunna besluta om tvingande insatser riktade mot barn. Det ska erkännas att detta innebär att föräldrarnas makt minskar – och att statens möjligheter till tvångsåtgärder ökar. Men vi tror att det är nödvändigt. Det finns fall där föräldrarna av olika anledningar inte klarar av att fostra sina barn. Socialtjänsten måste i dessa situationer ha möjlighet att gripa in för barnens skull. Brottslighet hos barn måste betraktas som ett rop på hjälp från samhället. Åtgärderna kan till exempel handla om behandlings- eller påverkansprogram. Samtidigt bör föräldraansvaret tydliggöras i lagstiftningen. Föräldrarna – ingen annan – har ansvar för vad deras barn gör och var de befinner sig. När ett barn påträffas berusad eller anmäls för ett brott ska barnet, tillsammans med sina föräldrar, kallas till socialkontoret inom 48 timmar. En polisanmälan ska resultera i ett obligatoriskt samtal hos socialtjänsten. De skador som ett barn vållar andra är ytterst föräldrarnas ansvar och lagen bör därför förtydligas så att vårdnadshavare görs ekonomiskt ansvariga för de skador deras barn orsakar upp till ett maxbelopp. Föräldrar ska också vara skyldiga att närvara om deras barn ställs inför rätta. Det är bra att regeringen nu bestämt att alla brott måste utredas – även om gärningsmannen är under 15 år. Men vi vill gå längre. Konsekvenserna måste vara tydliga. Vi vill att ansvarsfrågan oftare ska kunna prövas i domstol även för dem under 15 år. Det är en tydlig konsekvens, men det är inte minst viktigt för brottsoffret att ansvarfrågan klargörs. Vi vet att många brottsoffer som känner sig kränkta och där det aldrig utreds vad som hänt i många fall själva blir gärningsmän. Mot narkotikans utbredning måste vi jobba på flera fronter. Polisen ska kunna drogtesta barn under 15 år som misstänks ha använt narkotika. Det handlar inte om att straffa, utan om att inte släppa taget om de barn som är ute på hal is. Insatser från beroendevården och socialtjänsten ska erbjudas snabbare än i dag. Det behövs också ett snabbspår för narkotikaklassning, något som i dagsläget tar alldeles för lång tid. Skolorna bör också kunna införa frivilliga drogtester. Sekretessreglerna mellan skola, polis och socialtjänst behöver förändras så att skolan får information om elever som begår brott. Polisen ska från skola och socialtjänst kunna få information om unga som befinner sig i narkotikamiljöer. Fokus måste också ligga på att krympa de kriminella ungdomsgängen och minska nyrekryteringen till organiserad brottslighet. Behoven av samordnade insatser är ytterligare ett argument för en nationell polismyndighet. Myndigheter, kommuner och andra aktörer måste satsa mer för att underlätta för dem som vill bryta sin kriminella bana. För att bryta upp gängbildningar vill vi att unga kriminella ska kunna dömas till att under en kortare period avskiljas från sin hemmiljö. Syftet är att delta i påverkans- och attitydprogram inom den institutionaliserade ungdomsvården. Vi kallar det helgavskiljning, och det är en kännbar konsekvens samtidigt som den unge får hjälp att lämna en destruktiv tillvaro. Vi sätter nu ner foten när det gäller behovet av en tydlig ansvarsfördelning för barn som begår brott samt lägger förslag om hur fler kan mötas av tidiga och tydliga åtgärder. I dag pågår ett fullskaligt samhällsexperiment när vi låter bli att gripa in mot barn som far illa. Det finns ingen anledning att någon längre behåller huvudet i sanden. Det gäller inte minst oss som är ytterst ansvariga för att ge samhället nödvändiga verktyg att gripa in när vuxenvärlden inte räcker till, det vill säga regeringen och riksdagens majoritet. Johan Pehrson


”Din pension blir lägre än alla förhandsbesked”

Summary: Folksam presenterar nya SCB-siffror om pensionerna: Pensionen blir betydligt lägre än beloppen i prognoserna från Försäkringskassan och Premiepensionsmyndigheten. Den allmänna pensionen visar sig nu bli 59 procent av slutlönen. Det är väsentligt lägre än de 65 till 68 procent som Försäkringskassan och Premiepensionsmyndigheten, PPM, angett i sina prognoser. Det visar en undersökning av samtliga personer pensionerade 2005 och födda år 1940, som försäkringsbolaget Folksam låtit Statistiska centralbyrån, SCB, genomföra. Prognosmodellerna överskattar uppenbarligen systematiskt pensionsnivåerna i den allmänna pensionen. Och det betyder att kommande generationer måste räkna med ännu lägre pensionsnivåer. Det skriver Håkan Svärdman välfärdsanalytiker på Folksam.

Nyligen fick 5,6 miljoner svenskar sitt orange pensionskuvert, som innehåller en personlig pensionsprognos från Försäkringskassan och Premiepensionsmyndigheten. Som underlag för prognosen används individens faktiska intjänande pensionsrätt och en förväntad inkomstutveckling baserad på den senaste registrerade inkomsten. I Pensionssystemets årsredovisning, som samma myndigheter presenterade i veckan, används en annan prognosmodell som utgår från den genomsnittliga pensionsgrundade inkomsten för respektive årskull. Enligt denna prognosmodell kommer 40-talisterna att få en allmän pension som motsvarar mellan 65 till 68 procent av genomsnittsinkomsten om de går i pension vid 65 års ålder. Om de efterföljande generationerna också väljer att gå i pension vid 65 år kommer deras pensionsnivå att minska avsevärt. För 60-talisterna minskar pensionen till 57 procent och för 70-talisterna till 54 procent av genomsnittsinkomsten. Träffsäkerheten i denna prognosmodell har diskuterats livligt allt sedan den började användas år 2001. Diskussionen har särskilt gällt lämpligheten i att jämföra pensionen med en genomsnittsinkomst, även kallad livsinkomst. För den nyblivne pensionären är den centrala frågan om han eller hon kan bibehålla sin ekonomiska standard som uppnåtts i slutet av sitt yrkesliv. Och inte i relation till en abstrakt genomsnittsstandard. För att möta denna kritik har Försäkringskassan och Premiepensionsmyndigheten även utarbetat en prognosmodell där pensionen jämförs med slutlön, det vill säga ett antagande om den genomsnittliga lönen för de fyra sista åren innan pensioneringen. Resultaten från de båda prognosmodellerna överensstämmer väl med varandra. Eller för att citera ansvariga myndigheter: ”Det spelar ingen större roll för resultatet vilken definition som används. Således ligger den pensionsnivå som beräknats här nära den ersättningsgrad som skulle ha blivit resultatet om den genomsnittliga inkomsten varje person hade vid åldern 60–64 år använts som jämförelseinkomst.” (Orange rapport 2008) Eftersom de äldsta generationerna som omfattas av det reformerade pensionssystemet nu gått i pension kan vi nu faktiskt ta fram ett facit på hur väl prognoserna har infriats för dem. Folksam har därför gett SCB i uppdrag att genomföra en registerkörning över samtliga personer som är födda år 1940 och som gick i pension år 2005. Vår undersökning, som presenteras i dag, visar att deras genomsnittliga totala pension (allmän-, tjänste- och privat pension) är 15 500 kronor i månaden, vilket motsvarar 83 procent av deras slutlön. Den allmänna pensionen, det vill säga inkomstpension, tilläggspension och premiepension motsvarar i genomsnitt 59 procent av pensionärernas slutlön. Alltså väsentligt lägre än vad Försäkringskassan och Premiepensionsmyndigheten förutspådde. Hur vanligt det är att ha tjänstepension och hur mycket man får i tjänstepension har hittills varit svårt att få exakta siffror på. Men vår undersökning visar att 91 procent av 1940 års pensionärer har en tjänstepension och att den utgör i genomsnitt 20 procent av totala pensionen. Andelen med tjänstepension är lika mellan kvinnor och män. Nästan samtliga hög- och medelinkomsttagare har tjänstepension (97 procent), medan en tredjedel av låginkomsttagarna saknar motsvarande. För höginkomsttagarna utgör tjänstepensionen 32 procent av deras totala pension och motsvarande andel för medelinkomsttagarna är 17 procent och för låginkomsttagarna 10 procent. Pension från privata pensionsförsäkringar spelar en betydande roll för många av 1940 års pensionärer. Närmare 45 procent förstärker sin hushållskassa med en sådan pension och den utgör i genomsnitt 8 procent av den totala pensionen. Sammanfattningsvis kan vi slå fast att det stora flertalet av 1940-års pensionärer har bibehållit sin ekonomiska standard de hade innan de blev pensionärer. Vi kan också konstatera att Försäkringskassans och Premiepensionsmyndighetens prognosmodell, som används i Pensionssystemets årsredovisning, tycks överskatta kompensationsgraden i den allmänna pensionen. Det betyder att kommande generationer måste räkna med en väsentlig lägre pensionsnivå än 40-talisternas om de vill eller måste gå i pension vid 65 års ålder. Är man född på 70-talet eller senare kommer den allmänna pensionen i bästa fall att motsvara hälften av slutlönen. Därmed kommer tjänstepension från arbetet och eget pensionssparande spela en allt mer avgörande roll för att kunna bibehålla standarden. Till skillnad från dagens pensionärer kommer framtidens pensionärer bli mer beroende av värdeutvecklingen av deras premiepension. Premiepensionsmyndighetens eget beräkningsverktyg, den så kallade Lotsen, visar att premiepensionen per månad kan variera med mellan 1 000 till 6 500 kronor på grund av slumpens samvariation med individens fondportfölj. Hur regering och riksdag ska kunna försvara sådana skillnader i framtiden är svårt att förstå. Särskilt med tanke på att dagens riksdagsmajoritet har uppenbara problem med att acceptera följderna av den så kallade bromsen som sänker pensionerna i genomsnitt med 500 kronor nästa år. Staten bör ha ett starkt egenintresse av att pensionsspararen får mesta möjliga pension för pengarna. Ju sämre avkastning pensionsplaceringarna ger desto högre blir statens framtida bidragskostnader för att garantera pensionärerna en skälig levnadsstandard. Utifrån detta perspektiv vore det rimligt att införa ett tak både för avgifts- och risknivån i premiepensionssystemet. För att öka pensionsspararnas intresse att göra aktiva val borde antalet valbara premiepensionsfonder minska från dagens 775 fonder till ett mer överskådligt antal.  Håkan Svärdman Pensioner En individ kan få pension från flera olika håll. Den allmänna pensionen kommer från Försäkringskassan och Premiepensionsmyndigheten, PPM. Tjänstepension får de flesta från sin arbetsgivare. Vanligt är att man får 10 procent av sin slutlön i tjänstepension. Privata pensionsförsäkringar kan komplettera pensionen. En löntagare får för närvarande göra ett skatteavdrag på 12 000 kronor per år för avsättningar till privat pensionssparande.


Fast i en förlegad syn på könen

Summary: Tonårsflickor som har sex med äldre pojkar ses som ”omoraliska” och det heter att de ”låter sig utnyttjas”. För jämnåriga pojkar är sexualiteten däremot så oproblematisk och självklar att den inte ens behöver nämnas. En ny studie visar att socialarbetare ofta sitter fast i gammaldags och förlegade könsmönster

En tonåring umgås med äldre kamrater och är ute sent på helgerna. Ärendet utreds skyndsamt. Spelar det någon roll för socialtjänstens agerande om tonåringen är pojke eller flicka? Ja, enligt en ny forskningsrapport från den statliga stiftelsen Allmänna barnhuset beskrivs pojkars och flickors problem på olika sätt i sociala sammanhang. En viktig utgångspunkt i rapporten är att kön är något som ”görs”, det är en aktiv handling. – Flickorna och pojkarna blir inte sedda som de personer de är – och hjälpen skräddarsys därför inte efter vad just den enskilda individen behöver, säger Ingrid Claezon. Hon är docent i socialt arbete vid Högskolan i Malmö och har lett forskningsprojektet som visar att anställda inom socialtjänsten behandlar pojkar och flickor väldigt olika. – En pojke som måste omhändertas kan placeras på en institution där man sysslar mycket med idrott, en flicka däremot hamnar på ett hem där det finns hästar. Flickor är ju känsliga och utvecklas av att få ta hand om ett djur, medan pojkar är mer fysiska och behöver få utlopp för sin aggressvitet på fotbollsplanen … Enligt Ingrid Claezon präglas socialtjänstens utredningar och beslut ofta av schabloner, och stereotypa föreställningar om pojkar och flickor. – Flickor beskrivs som manipulativa, och när de har sex är de villiga, omoraliska och fogliga offer. Killarna är aktiva, stolta, sexuellt oproblematiska och driftsstyrda. Även synen på föräldrarnas roll skiftar i utredningarna. Fokus riktas särskilt mot mammorna som ofta ses som otillräckliga och oförmögna att sätta gränser, medan papporna är frånvarande och befriade från ansvar. – Ett förlegat könsperspektiv påverkar arbetet både med barnavårdsutredningar och stödet som föräldrar får. Även inom barnpsykiatrin, skolan och förskolan präglas synen på pojkar och flickor av stereotypa könsuppfattningar. Det finns en stor risk för inskränkt bemötande, säger Ingrid Claezon. Ett femtiotal personer har varit inblandade i Allmänna barnhusets projekt, som kan beskrivas som en form av barfotaforskning. I olika diskussionsgrupper har personal inom socialtjänsten och skolan reflekterat över hur de själva ser på frågor kopplade till könstillhörighet. – Synen på kön fastläggs tidigt hos de flesta av oss. Tänk bara på alla nyfödda pojkar som får blå sockor medan de nyfödda flickorna ska ha rosa, säger Ingrid Claezon Forskningsrapporten som hon varit med om att ta fram har titeln ”Att göra skillnad”. I den finns flera exempel tagna ur sociala utredningar. Vid en hastig titt kan formuleringarna i dessa verka oproblematiska, men en noggrann analys visar på betydande skillnader i synsättet på pojkar och flickor. Erika Friman var en av deltagarna i projketet. Hon arbetar med barnavårdsutredningar i Vimmerby kommun i Småland, och hennes ögon öppnades när hon fick möjlighet att reflektera över sina egna och kollegernas reaktioner i mötet med pojkar och flickor. – Om en tonårsflicka umgås med äldre killar ser vi snabbt hennes beteende som en fara och uttrycker en oro för att hon kanske låter sig utnyttjas sexuellt. Men om en pojke ofta träffar äldre tjejer reagerar vi inte alls på samma sätt. Enligt Erika Friman finns det en uppenbar skillnad i synen på vad som anses vara ett acceptabelt beteende för pojkar och flickor. – En tjej som umgås med äldre killar behöver faktiskt inte ha problem och vara utnyttjad, medan en kille som umgås med äldre tjejer i själva verket kan vara utsatt och utnyttjad. Vi socialarbetare sitter dock ofta fast i ett förlegat könsperspektiv. Det innebär en risk för att vi missar killarnas verkliga problem och skuldbelägger tjejerna. Linnéa Haraldsson är socialsekreterare i Karlskrona där hon arbetar med familjehemsplaceringar, vilket innebär att hon ansvarar för och följer upp vården av barn och unga som bor i familjehem. – Innan vi började studera de här frågorna tänkte jag inte på att vi faktiskt ser på flickor och pojkar med så olika ögon. Inte heller var jag medveten om att vi beskrev dem så olika i våra utredningar. Även Linnéa Haraldsson tycker att socialarbetare allt för ofta tillskriver tjejer och killar egenskaper som de kanske inte har. Vi utgår från förutfattade meningar och uppfattningar, säger hon. – Killarna görs till exempel mer aktiva och tjejerna mer passiva än vad de i själva verket är. Sexualiteten är inget vi reflekterar över när det gäller killar, men den är viktig när vi beskriver tjejerna. Och tjejer ses mer som offer utan eget ansvar. Ett exempel: En tjej är intresserad av folkrace och snabba bilar och umgås med äldre killar – underförstått att hon har sex med dem. Bilintresset tas upp i utredningen som ett problem, inte som något vettigt att göra på fritiden. Ett annat exempel: På fritiden brukar U och ett par andra tjejer i hennes ålder umgås med killar som är i tjugoårsåldern. De brukar åka runt i deras bilar, och ibland är allesammans i garaget och mekar. När U får frågan om hon är tillsammans med någon av killarna svarar hon att de bara är kompisar. – Hade utredningarna sett ut på det här sättet om det i stället varit killar som umgåtts med äldre tjejer i ett ridhus? Killar kan också vara utsatta och bli sexuellt utnyttjade. Med ett traditionellt synsätt riskerar vi att missa detta i våra utredningar. Och det kan i sin tur medföra att vi sätter in fel insatser, påpekar Linnéa Haraldsson. Det kan handla om att pojkar slentrianmässigt placeras på vissa typer av institutioner eller i en viss sorts fosterhem. Eller att de sociala myndigheterna griper in alldeles för tidigt när en flicka hamnar i ”fel” sällskap, medan det dröjer för länge innan en lika gammal pojke får hjälp. Vilka reaktioner har hon mött på sin arbetsplats? Kollegerna är nyfikna och intresserade, svarar hon. – Men de verkar också provocerande över att få klart för sig hur traditionella våra könsuppfattningar är. Liksom jag är de överraskade över att gamla mönster sitter så fast förankrade inom oss – både privat och på jobbet. Den aktuella rapporten heter ”Att göra skillnad – könsperspektiv i socialt arbete med barn och ungdomar”. Stiftelse för stöd till utsatta barn Allmänna barnhuset är en statlig stiftelse med uppdrag att stödja metod- och kunskapsutveckling i arbetet med utsatta barn och ungdomar. Barnhuset ger anslag till socialt inriktad barn- och ungdomsforskning, anordnar konferenser och seminarier för att sprida kunskap samt ger ut böcker i aktuella frågor. Barnhuset driver också egna utvecklingsprojekt. Mer information: www.allmannabarnhuset.se


Fast i en förlegad syn på könen

Summary: Tonårsflickor som har sex med äldre pojkar ses som ”omoraliska” och det heter att de ”låter sig utnyttjas”. För jämnåriga pojkar är sexualiteten däremot så oproblematisk och självklar att den inte ens behöver nämnas. En ny studie visar att socialarbetare ofta sitter fast i gammaldags och förlegade könsmönster.

En tonåring umgås med äldre kamrater och är ute sent på helgerna. Ärendet utreds skyndsamt. Spelar det någon roll för socialtjänstens agerande om tonåringen är pojke eller flicka? Ja, enligt en ny forskningsrapport från den statliga stiftelsen Allmänna barnhuset beskrivs pojkars och flickors problem på olika sätt i sociala sammanhang. En viktig utgångspunkt i rapporten är att kön är något som ”görs”, det är en aktiv handling. – Flickorna och pojkarna blir inte sedda som de personer de är – och hjälpen skräddarsys därför inte efter vad just den enskilda individen behöver, säger Ingrid Claezon. Hon är docent i socialt arbete vid Högskolan i Malmö och har lett forskningsprojektet som visar att anställda inom socialtjänsten behandlar pojkar och flickor väldigt olika. – En pojke som måste omhändertas kan placeras på en institution där man sysslar mycket med idrott, en flicka däremot hamnar på ett hem där det finns hästar. Flickor är ju känsliga och utvecklas av att få ta hand om ett djur, medan pojkar är mer fysiska och behöver få utlopp för sin aggressvitet på fotbollsplanen … Enligt Ingrid Claezon präglas socialtjänstens utredningar och beslut ofta av schabloner, och stereotypa föreställningar om pojkar och flickor. – Flickor beskrivs som manipulativa, och när de har sex är de villiga, omoraliska och fogliga offer. Killarna är aktiva, stolta, sexuellt oproblematiska och driftsstyrda. Även synen på föräldrarnas roll skiftar i utredningarna. Fokus riktas särskilt mot mammorna som ofta ses som otillräckliga och oförmögna att sätta gränser, medan papporna är frånvarande och befriade från ansvar. – Ett förlegat könsperspektiv påverkar arbetet både med barnavårdsutredningar och stödet som föräldrar får. Även inom barnpsykiatrin, skolan och förskolan präglas synen på pojkar och flickor av stereotypa könsuppfattningar. Det finns en stor risk för inskränkt bemötande, säger Ingrid Claezon. Ett femtiotal personer har varit inblandade i Allmänna barnhusets projekt, som kan beskrivas som en form av barfotaforskning. I olika diskussionsgrupper har personal inom socialtjänsten och skolan reflekterat över hur de själva ser på frågor kopplade till könstillhörighet. – Synen på kön fastläggs tidigt hos de flesta av oss. Tänk bara på alla nyfödda pojkar som får blå sockor medan de nyfödda flickorna ska ha rosa, säger Ingrid Claezon. Forskningsrapporten som hon varit med om att ta fram har titeln ”Att göra skillnad”. I den finns flera exempel tagna ur sociala utredningar. Vid en hastig titt kan formuleringarna i dessa verka oproblematiska, men en noggrann analys visar på betydande skillnader i synsättet på pojkar och flickor. Erika Friman var en av deltagarna i projketet. Hon arbetar med barnavårdsutredningar i Vimmerby kommun i Småland, och hennes ögon öppnades när hon fick möjlighet att reflektera över sina egna och kollegernas reaktioner i mötet med pojkar och flickor. – Om en tonårsflicka umgås med äldre killar ser vi snabbt hennes beteende som en fara och uttrycker en oro för att hon kanske låter sig utnyttjas sexuellt. Men om en pojke ofta träffar äldre tjejer reagerar vi inte alls på samma sätt. Enligt Erika Friman finns det en uppenbar skillnad i synen på vad som anses vara ett acceptabelt beteende för pojkar och flickor. – En tjej som umgås med äldre killar behöver faktiskt inte ha problem och vara utnyttjad, medan en kille som umgås med äldre tjejer i själva verket kan vara utsatt och utnyttjad. Vi socialarbetare sitter dock ofta fast i ett förlegat könsperspektiv. Det innebär en risk för att vi missar killarnas verkliga problem och skuldbelägger tjejerna. Linnéa Haraldsson är socialsekreterare i Karlskrona där hon arbetar med familjehemsplaceringar, vilket innebär att hon ansvarar för och följer upp vården av barn och unga som bor i familjehem. – Innan vi började studera de här frågorna tänkte jag inte på att vi faktiskt ser på flickor och pojkar med så olika ögon. Inte heller var jag medveten om att vi beskrev dem så olika i våra utredningar. Även Linnéa Haraldsson tycker att socialarbetare allt för ofta tillskriver tjejer och killar egenskaper som de kanske inte har. Vi utgår från förutfattade meningar och uppfattningar, säger hon. – Killarna görs till exempel mer aktiva och tjejerna mer passiva än vad de i själva verket är. Sexualiteten är inget vi reflekterar över när det gäller killar, men den är viktig när vi beskriver tjejerna. Och tjejer ses mer som offer utan eget ansvar. Ett exempel: En tjej är intresserad av folkrace och snabba bilar och umgås med äldre killar – underförstått att hon har sex med dem. Bilintresset tas upp i utredningen som ett problem, inte som något vettigt att göra på fritiden. Ett annat exempel: På fritiden brukar U och ett par andra tjejer i hennes ålder umgås med killar som är i tjugoårsåldern. De brukar åka runt i deras bilar, och ibland är allesammans i garaget och mekar. När U får frågan om hon är tillsammans med någon av killarna svarar hon att de bara är kompisar. – Hade utredningarna sett ut på det här sättet om det i stället varit killar som umgåtts med äldre tjejer i ett ridhus? Killar kan också vara utsatta och bli sexuellt utnyttjade. Med ett traditionellt synsätt riskerar vi att missa detta i våra utredningar. Och det kan i sin tur medföra att vi sätter in fel insatser, påpekar Linnéa Haraldsson. Det kan handla om att pojkar slentrianmässigt placeras på vissa typer av institutioner eller i en viss sorts fosterhem. Eller att de sociala myndigheterna griper in alldeles för tidigt när en flicka hamnar i ”fel” sällskap, medan det dröjer för länge innan en lika gammal pojke får hjälp. Vilka reaktioner har hon mött på sin arbetsplats? Kollegerna är nyfikna och intresserade, svarar hon. – Men de verkar också provocerande över att få klart för sig hur traditionella våra könsuppfattningar är. Liksom jag är de överraskade över att gamla mönster sitter så fast förankrade inom oss – både privat och på jobbet. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34 Den aktuella rapporten heter ”Att göra skillnad – könsperspektiv i socialt arbete med barn och ungdomar”.


Här kan du fira Record Store Day i Stockholm

Summary: Lördag 18 april firas Record Store Day världen över. I Stockholm gästar band och artister skivbutikerna.

För singer/songwritern Robyn Hitchcock är indieskivaffärer tempel där man hittar musikens portabla altare med tillhörande heliga reliker. För rapparen Slug i Atmosphere är de förstahandsvalet för att upptäcka nya band och möta fantastiska kvinnor. Mest radikal är ”Hi-Fidelity”-författaren Nick Hornby som menar att vi när vi väljer bort vår specialiserade skivbutik offrar vår karriär, våra vänner, vår musiksmak och vår själ. Alla kämpar de för indieskivaffärernas framtid med initiativet Record store day. Förra året var det premiär över hela världen och på lördag den 18 april är det dags igen – i Stockholm, Malmö och Göteborg. Livespelningar, signeringar, specialpriser och allmän feststämning utlovas. Kolla in Pet Sounds, Bengans, Sound Pollution, Record Hunter och The Beat goes on för detaljerat program. Mer information på: www.recordstoreday.com/sweden.


Kroppsnoja, kris och nätflört – det händer något vid 40

Summary: Säga upp sig, vara otrogen eller flytta till Nässjö? Märkliga grejer började hända när Gunilla Bergenstens bekantskapskrets började 40-årskrisa. Författaren försökte ta reda på vad som pågick och skrev en bok om sitt år som 39-åring.

För många av oss händer det något vid 40. Vi börjar ifrågasätta både våra liv och kroppens förändringar. För författaren Gunilla Bergensten började 40-årskrisen göra sig påmind när telefonen plötsligt började ringa hemma i radhuset i Göteborg. Gunilla var då 39 år och den ena väninnan efter den andra ställde frågan om det inte skulle vara mer än så här? Deras makar ville bygga garage, hade varit otrogna och ville skiljas. – Jag var nog inte en särskilt bra vän just då. Jag vet att jag en gång sa till en väninna att hon inte skulle fundera så mycket utan kanske prova att börja sticka. Själv bekymrade sig Gunilla mest över rynkor i ansiktet och ett begynnande gäddhäng på överarmarna. En ytlighet som inte fick henne att känna sig bättre till mods. – Jag undrade vad det var för fel på mig som var så ytlig och bara brydde mig om mitt utseende när mina vänner ifrågasatte sina liv på ett djupare plan. När skulle min livskris komma? Var det min tur nu? Funderingarna blev början på boken ”När jag fyller 40 ska jag vara snygg, rik och lycklig (och yngre)” som skildrar Gunillas sitt år som 39-åring i dagboksform. Sin egen utseendefixering tror hon hängde ihop med rädslan att bli osynlig. – Det var min väninna Anne i boken som plötsligt sa ”Har du märkt att vi har börjat bli osynliga?”. Den här känslan av att inte längre bli sedd på samma sätt som inträffar i 40-års åldern. Egentligen så är jag inte så säker på att det hänger ihop med att vi förändras så mycket just då. Det kanske är mer en känsla av livskris omkring oss som gör att vi känner oss osedda. Vid fyrtio börjar fertilitetens begränsning göra sig påmind för kvinnan - samtidigt som männen blir mer ”gubblika”. – Vi kvinnor åldras mer långsamt över tiden, medan det för männen kommer som ett skov med kal hjässa och gubbmage, På så sätt är det mer brutalt för männen i 40-årsåldern. Gunilla tror också att det är känslan av osynlighet och vilsenhet i tillvaron som gör att många 40-åringar loggar in på facebook. – Det finns inget som kan lindra känslan av att inte vara sedd så mycket som att få bekräftelse. Man går in på facebook och googlar gamla ex och flirtar. Det är som bästa drogen för en lite osynlig vilsen 40-någonting att exet tycker att man fortfarande är snygg. Jajamensan, jag har gjort det, det funkade jättebra… Gunilla förlikade sig hyfsat med sitt gäddhäng och nya rynkor när hon diskuterade saken med en väninna. – Hon sa att ”Det har aldrig varit ditt utseende som varit grejen Gunilla utan din utstrålning”. Och det var rätt skönt att höra - utstrålningen försvinner ju inte även om brösten kanar ner. Det kändes befriande och blev lite av en uppenbarelse. Gunilla tror att den stora skillnaden mellan att fylla 30 och att fylla 40 är att man ställer nya frågor. – Mellan 30 och 40 var den stående frågan ”vet ni någon bra rörmokare?” eftersom alla höll på att renovera sina kök. Men nu blev frågan i stället ”ska det inte vara mer än så här?” Att vi som hade lovat varandra som 20-åringar att inte leva våra föräldrars liv bara körde på, för att sedan upptäcka att det var precis det vi hade gjort. Det går så fort under de här åren och vi hinner inte riktigt tänka. Vi kanske skaffar för stora hus, nya kök och renoverar både ett och två badrum, och vi låser upp oss ekonomiskt så att vi inte har utrymme för annat. Gunilla menar att även om det sällan är dåliga val man har gjort, utan tvärtom väldigt välgrundade sådana, så kommer ofta frågan ”var det detta jag ville?” upp några år senare. – Jag tror att om man kanske hade gjort lite mer oväntade val som 30-åring, så hade det inte blivit så knepigt vid 40. Om man hade överraskat sig själv någon gång då och då, och ställt sig nya frågor, så hade det kanske blivit mer spännande. Att den här krisen kommer just vid 40 tror Gunilla beror på att de mest hektiska småbarnsåren är förbi. – Man har tid att krisa för att barnen äntligen är större och vi får egen tid till att fundera på hur man har det. När det inte bara måste pratas om vem som var uppe sist på natten, och när antalet skridskodagar och matsäckar minskar, då har man tid att ifrågasätta om det verkligen är så här man vill ha det. Gunilla tror också att det hänger ihop med att vi är fostrade i att tro att allting är möjligt. – Det är väl också det som är vårt problem – att vi tror att allting är möjligt när det inte är det. Jag kan tro att vi mår lite bra av att tänka att allt faktiskt inte är möjligt och att vi kanske har ett jättebra liv som och inte alls så dåligt. I stället för att sträva efter något annat, som vi tror är bättre. Samtidigt var hon själv som 39-åring helt övertygad om att det bästa fortfarande låg framför henne. Hon tycker också att både hon och hennes vänner har förändrats till det bättre sedan de fyllde 40. – Jag tycker att vi har blivit snällare både mot oss själva och varandra. Jag kan inte påstå att vi hade så höga krav innan, men jag tycker att vi är ännu slappare nu. Man köper nya trosor när man inte orkar tvätta och dricker vin oftare med väninnor. – Jag känner mig mycket tryggare. Jag säger ifrån på jobbet och har lärt mig spelet och ser det mer klarsynt. Jag tror också att vi är mer ärliga mot varandra och att vi vågar berätta om vi har det jobbigt i relationen och med barnen, i stället för att hålla fasaden uppe. Hon påpekar att om det är så att man vaknar upp en dag och konstaterar att man ”vill mer” så finns det inget som hindrar en att göra det, och att dumma val till viss del är av godo. Gunillas eget ”korkade val” gjorde hon för ett år sedan när hon och maken tog familjens pick och pack och flyttade till San Francisco i USA efter att han hade vunnit ett arbetstillstånd i ett Greencard-lotteri. – Jag hade inte gjort så mycket dumt innan dess, varken hånglat med fel kille eller spytt i en buske innan jag fyllde 40, haha, så det var kanske på tiden. Men även om jag tänker på hur korkat det var varje dag och hur svårt det har varit för mina barn att byta skola, kontinent och språk, så ville jag visa dem att det inte är farligt med förändring. Många gånger tror jag att barnen blir en förevändning till varför man inte kan göra saker. Missförstå mig rätt – all omsorg om barnen – men samtidigt kanske vi ska våga ibland och visa våra barn att mod och förändring kan leda till någonting bra. – Jag tror att livet blir mer spännande om man gör lite fler oväntade val. Jag önskar att jag kan ingjuta mod i folk att det inte är för sent. Förutom när mina barn föddes, så har allt roligt hänt mig i livet efter 40. Hon menar att det också är modigt att våga ha en rejäl ålderskris. – De lätta besluten är kanske inte alltid så spännande – det är oftare de svåra besluten som leder till utveckling. Jag tycker att det är modigt att våga ifrågasätta sitt liv och anamma en kris, för det är verkligen jätteotäckt. Gunilla upplevde sin egen värsta ålderskris för några år sedan. – Jag hade haft flera missfall och jobbade för mycket. Jag hade många tankar om vad jag inte kunde göra och varför saker inte blev som jag hade planerat. Jag kände att ”Varför kan jag inte få det här barnet och varför blir inte mitt liv som jag vill?”. Jag ifrågasatte mig själv och ringde mina vänner och grät. Och tro mig, ingen föreslog att jag skulle ta upp stickning! Efter en husflytt, ett antal renoverade kök, badrum och så småningom ett andra barn landade hon på ett mjukt sätt i medelåldern. Numera beskriver hon sitt liv som en skön 40-årsfas. – Jag konstaterar att jag gick över till andra sidan och att det var varmt där. Det var trevligt och trevliga människor och ett väldigt trivsamt sätt att leva att bli 40. Jag försöker samleva med mina rynkor och överarmar och jag rättar till när jag bär ärmlöst. Och numera också i knävecken - sedan det har börjat hänga lite under låren. Gunilla Bergensten Ålder: 42. Familj: Maken Magnus och barnen Max, 13, och Lilo, 5. Bor: I San Francisco och utanför Göteborg. Gör: Författare, har tidigare skrivit boken "Familjens projektledare säger upp sig" och är nu aktuell med "När jag fyller 40 ska jag vara snygg, rik, och lycklig. Och yngre." Gunillas tips för en mildare 40-årskris 1. Bara för att alla andra köper hus/byter kök/köper sommarställe/lägger plattor på hela baksidan så behöver inte du göra det. 2. Var inte projektledare för din familj. 3. Gör något oväntat då och då. 4. Bli med barn någonstans runt 38. Man hinner inte krisa om man måste pyssla med smakportioner och vakna titt som tätt nätterna igenom.


”Ny dna-teknik visar att det inte finns raser”

Summary: Resultat från nya omfattande dna-studier: Människosläktet är genetiskt extremt homogent trots alla skillnader i utseende.Ny teknologi som gjort det möjligt att avläsa den mänskliga dna-texten snabbt och billigt har inte hittat några ”rasspecifika” gener. De allra flesta genetiska varianter, utom de väldigt ovanliga, förekommer över hela världen. En människa av afrikansk härkomst kan genetiskt stå närmare en person från Sydeuropa eller Mellanöstern än en person från en annan del av Afrika. Argumenten för att utmönstra begreppet ras för människans vidkommande är överväldigande, skriver Ulf Pettersson, professor i medicinsk genetik vid Uppsala universitet. Rasindelningar

De mest iögonfallande skillnaderna mellan människor som kommer från olika kontinenter rör hudfärg, hår och ansiktsform. Vi vet inte säkert än varför dessa skillnader uppkommit, men det finns trovärdiga hypoteser. En faktor är att människan behöver solljus för att bilda D-vitamin. D-vitamin är ett livsnödvändigt ämne som bildas i huden när den solbestrålas. I det solrika Afrika bildas tillräckligt med D-vitamin trots att hudfärgen är mörk av pigment. Men när den mörkhyade flyttar till solfattigare trakter ökar risken för att drabbas av engelska sjukan. Man kan således lätt föreställa sig att individer som fått mutationer som minskar hudens pigmentering fortplantade sig effektivare och genom naturligt urval spreds och förökade sig de ljushyllta människorna i den tempererade klimatzonen. Ursprungsmänniskan var med all sannolikhet mörkhyad och det ljusa skinnet är således resultatet av mutationer och naturligt urval. Genforskningen har öppnat helt nya vägar att studera släktskap mellan arter och mellan individer. Resultaten har entydigt visat att alla levande organismer på jorden är besläktade. Redan i genforskningens barndom kunde den amerikanske forskaren Allan Wilson visa att människan har sitt ursprung i Afrika. Man började tala om att det funnits en ”Afrikansk Eva” som vi alla härstammar från. Under de senaste åren har genforskningen tagit ytterligare språng. Ny teknologi har gjort det möjligt att avläsa den mänskliga dna-texten mycket snabbare och billigare. Inom loppet av timmar kan hundratusentals variabla punkter i en människas dna undersökas, vilket möjliggjort omfattande jämförelser av dna från människor med olika geografiskt ursprung. Resultaten har väsentligen bekräftat den amerikanska forskaren Lewontins slutsats från 1972 som utgått från ett litet antal individer och litet antal dna-bokstäver. Han hade visat att de genetiska skillnaderna mellan så kallade människoraser är små och uppgår till bara några få procent av all genetisk variation som finns hos människosläktet. Av den sammantagna genetiska variationen finner man att cirka 85 procent hos alla befolkningsgrupper är oberoende av geografiskt ursprung. De allra flesta genetiska varianterna, utom de som är väldigt ovanliga, förekommer således över hela världen. Intressant är också att den stora majoriteten av människans alla genetiska skillnader är gamla och fanns redan hos den grupp av Homo sapiens som lämnade Afrika för cirka 50 000 år sedan. Man har således inte hittat några ”rasspecifika” gener eller genvarianter. En skillnad mellan olika befolkningsgrupper är hur vanliga olika genvarianter är. Som ett exempel kan nämnas blodgrupper. Varianter av en gen gör att en individ kan ha endera av blodgrupperna A, B, AB eller 0. Om man jämför hur vanliga dessa blodgrupper är finner man överraskande skillnader. I Sverige är blodgrupp A relativt vanlig (27 procent) medan den hos Amerikas ursprungsbefolkning är sällsynt (1 procent). En tänkbar förklaring är att den ursprungliga grupp individer som korsade Berings sund och bildade Amerikas ursprungsbefolkning av en slump innehöll få individer med blodgrupp A. Vad man således ser är gradvisa förändringar i hur vanliga olika varianter är när man jämför olika befolkningar. Skillnaderna, som oftast är betydelselösa, har i de allra flesta fallen orsakats av slumpen och detta fenomen brukar kallas genetisk drift. Nyligen har extremt omfattande studier gjorts där man studerat hundratusentals punkter i dna från tusentals individer med olika geografiskt ursprung. Man har sedan undersökt vilka som är mest besläktade med varandra. Som väntat finner man att människor som bor inom samma geografiska region är mera besläktade med varandra, men inga distinkta geografiska gränser existerar. En person av afrikanskt ursprung kan ur genetisk synpunkt vara närmare släkt med en person från södra Europa eller från Främre Orienten än med en person från en annan del av Afrika. Vid en jämförelse av ett stort antal individer från Europa och Eurasien fann man att alla är nära besläktade och att resultaten visade att de blivande européerna utvandrat från Eurasien, först västerut och sedan norrut. De grupper i Europa som är mest unika med avseende på frekvenser av genvarianter visade sig vara finländare och norditalienare. Att finländarna utmärker sig var inte oväntat eftersom flera studier visat att den finländska befolkningen härstammar från ett överraskande litet antal individer, kanske bara något hundratal. Eftersom frekvensen av genvarianter varierar i olika befolkningar kan man ofta säga något om en persons geografiska ursprung genom att studera många punkter i dna (dussintals). I en brottsundersökning kan man alltså få en viss vägledning om en förövares etniska ursprung om man har tillgång till dna. Att applicera rasbegreppet på människan är problematiskt av flera skäl. För det första är det väldigt dåligt definierat. En definition brukar vara att det finnas en tydlig avgränsning mellan de grupper som konstituerar olika raser. Med denna definition finns inga människoraser eftersom genvarianterna uppvisar kontinuitet och ”rasernas” utbredning sammanfaller inte med några genetiska gränser. Det entydiga resultatet av modern genforskning är att människosläktet är extremt homogent ur genetisk synpunkt trots att så stora utseendemässiga skillnader existerar. Resultaten talar i stället för att människan gradvis koloniserat jordklotet och inga belägg finns för att grupper av människor haft möjlighet att utvecklas till en ras. Att med utgångspunkt från genetik indela människosläktet i ett litet antal grupper är sålunda inte möjligt att göra. Linné och andra forskare efter honom gjorde det stora misstaget att inte bara införa rasbegreppet för människan utan också genom att tillskriva olika ”raser” olika egenskaper. Vad som förvillat är den enorma styrkan hos det sociala och kulturella arvet. En indelning av människosläktet i raser skulle knappast fylla någon meningsfull funktion. Det har visserligen hävdats att etnisk tillhörighet skulle kunna utnyttjas i medicinska sammanhang eftersom geografiskt ursprung kan korreleras till frekvensen av vissa sjukdomsframkallande genvarianter. I USA har man exempelvis godkänt ett läkemedel med förbehållet att det företrädesvis skall användas på patienter med afro-amerikanskt ursprung. I detta fall handlar det dock om att en viss form av sjukdomen betingas av en genvariant som är vanligare hos afro-amerikaner. Det handlar sålunda inte om att läkemedlet är ”rasspecifikt” utan att chansen att det skall ha effekt är större bland afro-amerikaner. Man bör sålunda snarare tala om en behandling som är specifik för en genvariant. I mina ögon vilar rasbegreppet för människans vidkommande minst sagt på skakig vetenskaplig grund. Till detta kan läggas den enorma belastning rasbegreppet fått genom nazismens kvasivetenskapliga galenskaper. Förvillande är också användningen av begreppet ras på våra husdjur, särskilt hundar. Här har man ju genom ett av människan drivet urval fått fram individer som inte bara skiljer sig till utseendet utan även med avseende på många egenskaper och förmågor. Jag anser att det finns tunga argument för att utmönstra begreppet ras för människans vidkommande. Ulf Pettersson Före den engelske biologen Charles Darwin trodde man att människor på olika kontinenter uppstått oberoende av varandra och det var då naturligt att betona skillnaderna. Den svenske naturvetaren Carl von Linné indelade människorna i fyra raser och tillskrev dem på lösa grunder diverse egenskaper. Den vanligaste indelningen har varit: vit för européer, svart för afrikaner, gul för asiater och röd för Amerikas urinvånare.