”Bryggkaffet är på väg tillbaka”

Summary: I måndags utsågs han till Sveriges bästa barista. I dag är han tillbaka bakom espressomaskinen i Lund. För Daniel Remheden är kaffe ett sätt att få njutning i vardagen.

För att få Sveriges bästa kaffe måste man åka till Skåne. Till Klostergatans Vin & Delikatess närmare bestämt, för där huserar numera inte mindre än två svenska mästare: Daniel Remheden som i måndags vann Barista Cup, svenska mästerskapen för baristor, och hans kollega Peter Frennhof som fick Beige Award för att ha gjort den bästa caffè latten Barista är ett italienskt ord för bartender, men svenskarna har omfamnat den italienska kaffekulturen så till den milda grad (38 procent dricker latte minst en gång i månaden enligt en färsk undersökning) att ordet sedan förra året finns med i Svenska akademiens ordlista med betydelsen "person med ansvar för kaffet vid en espressomaskin". Att säga att Daniel Remheden gillar kaffe är en underdrift. Fem gånger har han tävlat i Barista Cup, tre av dem har han vunnit. Inför tävlingen har han tränat stenhårt, och samtidigt spelat in en tv-serie om kaffe, "Kaffets värld" som börjar sändas i dag på TV 4. Är det verkligen värt allt jobb, det är ju trots allt bara kaffe vi snackar om? - Ja, konstigt nog. Men det finns en värld bakom allt. Kaffet är en världsdryck som är till för alla, oavsett kön, ursprung eller religion, och den finns överallt. Här tar vi den ändå för given, trots att svenskarna är världens näst största kaffekonsumenter. Men kaffe är ju en sådan vardagsdryck, kan man verkligen få det att kännas speciellt? - Kaffe ska inte bli något snobbigt, svarar Daniel nästan upprört. Men det är viktigt att kunna ta vara på de där små stunderna i vardagen, att njuta av det vi äter och dricker. I dag har caffè latte övergått från att vara en trend till något självklart, något vi har inkorporerat i vår kaffekultur. Nästa trend enligt Daniel Remheden är att bryggkaffet är på väg tillbaka. - Trots allt är filterbryggt kaffe fortfarande det största i Sverige. Men framöver kommer man i större utsträckning att välja ett kaffe som passar ens koncept, till exempel har Tössebageriet i Stockholm valt att satsa på ett lokalt rostat bryggkaffe av bra kvalitet. Nästa utmaning för Daniel Remheden är VM i Köpenhamn under midsommarhelgen. Tävlingarna där går till ungefär som i SM; de tävlande ska på kort tid servera domarna en espresso, en cappuccino och en signaturdrink (en egenkomponerad kaffedrink utan alkohol). Däremot behöver de inte göra någon latte, eftersom den har sin egen VM-tävling, World Latte Art Championship, där man inte bara måste göra en god latte, utan framför allt en snygg. Du och Peter, som vann den svenska lattetävlingen och kom tvåa i Barista Cup, jobbar på samma ställe. Hur kommer det sig att ni är så bra på kaffe där? - Peter och jag har alltid jobbat ihop, och vi pratar om mat, vin och kaffe hela tiden. Daniel Remheden Fullständigt namn: Daniel Bengt Omar bin Najn Remheden. Familj: Sambo Victoria, pappa är från Bangladesh och mamma från Norrland. Ålder: 31 år. Bor: Lund. Yrke: Barista. Favoritkaffe: Afrikanska. Hobby: DJ:ar rave-musik, fotboll och skateboard.


Barnkorstågen berättar även om unga av vår tid

Summary: Hans nya roman handlar om barnkorstågen som ägde rum på 1200-talet. Men författaren Lars Ardelius menar att boken även har en del att säga om hur det är att vara ung i dag.

En ung pojke får en uppenbarelse. Ängeln ber honom och hans kamrater att bege sig till Jerusalem, den för kristendomen förlorade heliga staden. I romanen ”Där Satan rullar i sanden” skildrar Lars Ardelius hur pojken och hans följeslagare med sina ”rena hjärtan” ska återta Jerusalem. Under 1200-talet genomfördes två barnkorståg, ett utgick från Rhendalen i Tyskland och ett från Paristrakten. Totalt gav sig upp emot 20 000 barn av mot Jerusalem fyllda av en brinnande tro – men totalt okunniga om geografi och om hur vuxna kan bete sig mot barn. Barnkorstågen är inspirationskälla till Lars Ardelius nya roman. I den skildrar han hur en grupp pojkar och flickor vandrar i väg från sin hembygd för att ge sig ut på en okänd färd. Vad har en roman som bygger på händelser som inträffade för åtta hundra år sedan att säga om vår tid? Lars Ardelius drar paralleller till hur barn och unga i dag lockas av religionen, till exempel islam eller kristendom. – Barn är lättpåverkade och kan bli verktyg i vuxnas händer. Därför är det så viktigt att vi vägleder dem, men inte styr dem. Det finns många exempel från modern tid om hur barn utnyttjas för att vuxna ska uppnå sina politiska eller religiösa syften. Barnsoldater som slogs i Liberia i Västafrika, barn och ungdomar som tvingades vara med i Hitlerjugend i Nazi-Tyskland, barn och ungdomar som används som självmordsbombare i Irak ... listan kan göras längre, säger Lars Ardelius. Även i Sverige har det funnits, och finns, religiösa grupper och sekter där barn tvingas anamma sina föräldrars och andra vuxnas tro. Vi träffar den 82-årige författaren i skrivarlyan på Söder i Stockholm. Han säger att han länge burit med sig berättelsen om barnkorstågen, men att han först nu känt sig mogen att teckna ned historien. Den brittiske författaren och Nobelpristagaren William Golding skriver i sin roman ”Flugornas herre” om hur ett flygplan med en grupp pojkar nödlandar på en öde ö. Alla vuxna omkommer. I romanen skildrar Golding hur pojkarna till en början försöker etablera en form av civiliserad samhällsstruktur, men snart tar våldet över och demokratiförsöket havererar. Även i ”Där Satan rullar i sanden” skildras relationerna och det psykologiska spelet i en barngrupp som genomlider svåra strapatser. Även om romanen framför allt är en fantasifull historisk berättelse. Lars Ardelius har tidigare arbetat som psykolog och lärare. I sin nya roman skildrar han med stor inlevelse vad som händer i den grupp av tjugotalet barn som läsaren får följa. Boken vänder sig därför inte bara till dem som är intresserade av korståg och medeltiden. Den väcker många frågor om hur barn har det i vår tid, både i Sverige och i andra, fattigare länder. – De verkliga barnkorstågen slutade fruktansvärt illa. Flickorna och pojkarna dog av sjukdomar eller såldes som slavar. I min roman går det bättre för en del. Visserligen når de aldrig Jerusalem – men de kommer i alla fall hem, säger Lars Ardelius. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34 ”Där Satan rullar i sanden” kommer ut den 21 april.


”Journalisterna mörklägger sanningen om invandrarna”

Summary: Krav på genomlysning av svensk invandringspolitik: Den politiska korrektheten ligger som giftgas över debattklimatet i asyl- och flyktingfrågor. Drygt en miljon utländska medborgare har under ett kvarts sekel beviljats uppehållstillstånd i Sverige. Av dessa är hela nio av tio varken klassade som flyktingar eller som skyddsbehövande. Det är alltså en lögn att Sveriges mottagande av utlänningar främst värnar om de mest utsatta flyktingarna. Men detta förtigs av såväl politiker som massmedier. Inte minst journalisterna har svikit sitt ansvar. I stället har vi fått en nationell mörkläggning av ideologiska skäl i allt som rör invandrar-, asyl- och flyktingfrågor. Nu borde regeringen genast utreda hur mycket de människor som kommit hit kostar i offentliga utgifter och tillför i skatteintäkter. Att ett samhälle faller sönder på grund av en alltför stor invandring gagnar ingen. Det skriver Gunnar Sandelin, journalist, socionom och tidigare pressombudsman på Bris.

Från mitten av sjuttiotalet och tio år framåt arbetade jag på socialbyrå och behandlingshem i Stockholm. Som färsk socialarbetare hamnade jag i en tradition som jag från början instinktivt reagerade mot, men som jag ändå snabbt föll in i. Jag var med om att bevilja asylsökande med uppehållstillstånd semesterresor till de länder som de påstått sig ha flytt från. Jag betalade ut socialbidrag till utländska medborgare som jag nästan säkert visste hade svarta jobb vid sidan om - allt för att undvika obehagliga konfrontationer. Om en folkgrupp sa en av mina chefer att "vi får väl försörja dem som en folkloristisk färgklick." I backspegeln är det tydligt att jag för egen del saknade tillräcklig erfarenhet och det civilkurage som skulle ha krävts för att kunna rucka på det eftergivna och förstående systemet. Många gånger byggde hjälparna upp ett osunt bidragsberoende, oavsett om klienterna var svenskar eller hade utländsk bakgrund. Under åtta år därefter var jag reporter på Sveriges Television. Där fick jag bland annat instruktioner av en ansvarig redaktör för ett av våra största nyhetsprogram att det ska "vara så synd om invandrarna att folk ska gråta framför teven". För att en nyhetssändning skulle bli en "bra show" var att det önskvärt att det fanns offer, men det var underförstått att dessa offers anspråk aldrig synades i sömmarna. Sedan dess har jag funderat över orsakerna till att de ledande opinionsbildarna har så dålig verklighetsförankring i frågan. Hur många inflytelserika journalister har haft ett längre sammanhängande arbete i den verklighet som de varje dag vinklar sina rapporter utifrån? Våra opinionsbildare lever sällan där problemen finns. Eliten av skribenter och tyckare tillhör en övre medelklass som inom sina reservat ostört kan värna om sina ideologiska konstruktioner och rynka på näsan åt enklare varelsers intolerans. På SVT kallade vi den genomsnittliga tittaren för "Nisse i Hökarängen". På Migrationsverkets hemsida finns en tabell som heter "Beviljade uppehållstillstånd 1980-2006". Den specificerar på vilka grunder en utlänning fått uppehållstillstånd här under 26 år. Informationen har varit tillgänglig under många år, med årliga uppdateringar. Ändå tycks Sveriges journalistkår sorgfälligt ha undvikit att ta del av den. Resultatet har blivit att den mest genomgripande förändring som det svenska samhället genomgått i vår tid inte har diskuterats offentligt på ett allsidigt sätt. Migrationsverkets siffror sätter ljuset på denna ohederlighet, såväl vad gäller medierapporteringen som ansvariga politikers rädsla för klarspråk till allmänheten. Från 1980 till 2006 har drygt en miljon uppehållstillstånd beviljats i Sverige, varav nästan alla permanenta, vilket skiljer Sverige från de flesta länder. Ett tillskott på en miljon utländska medborgare under så pass kort historisk tid är en stor del av en liten befolkning som Sveriges och när det gäller att ta emot asylsökande så toppar Sverige statistiken per capita i Europa. Därutöver utgör anhöriginvandringen nästan hälften, en halv miljon, av alla som får stanna. Tillsammans med den nästa största posten humanitära skäl (som nu kallas för "särskilt ömmande") uppgår denna invandring till två tredjedelar av alla beviljade uppehållstillstånd. Men dessa är inte kopplade till skyddsskäl och faller utanför ramen för asyl. Endast 22.000 eller 5 procent av de asylsökande har fått stanna på grund av de är flyktingar enligt FN:s konvention, som omfattar personer som löper risk att förföljas i hemlandet på grund av ras, nationalitet, religiös eller politisk uppfattning, kön eller sexuell läggning. Ytterligare 35.000 har kommit hit som utvalda kvotflyktingar, utsedda av Migrationsverket och FN:s flyktingorgan UNHCR när alla andra möjligheter ansetts uttömda. Kvot- och konventionsflyktingar är de enda grupper som är kopplade till FN-beslut när det gäller skydd och asyl. Men drygt åtta av tio asylsökande får sina permanenta uppehållstillstånd utan att de klassificeras som flyktingar. Istället får de stanna av humanitära skäl eller får asyl på nationella särtillägg som ständigt byter namn: "flyktingliknade skäl", "de facto flykting", "skyddsbehövande". Jämför man samtliga som beviljats uppehållstillstånd under dessa 26 år så är nio av tio varken klassade som flyktingar eller skyddsbehövande. Hela denna bild visar att det inte är sant att Sveriges mottagande av utländska medborgare främst värnar om de mest utsatta flyktingarnas rätt att få stanna. Helhetsbilden kan vara krånglig att reda ut, men det är en publicistisk skyldighet gentemot allmänheten, som knappast orkar hänga med i alla turer kring invandring, asyl och flyktingmottagning. Journalister har ett ansvar, och ibland ett direkt uppdrag, att belysa samhällsfrågor ur ett allsidigt perspektiv. Detta ansvar har min yrkeskår grundligt svikit. I flyktingfrågan har en nästan total enögdhet rått under alla år. Vi har inte redovisat obehagliga fakta och debatterat vart Sveriges upp- och nedvända asylpolitik kan leda. Istället har vi fått en nationell mörkläggning som upprätthålls av ideologiska skäl, där verkligheten få maka på sig för den idealiserade självbilden och den fejkade toleransen. Det är sällan karriärfrämjande att uttala sig för en restriktivare asylpolitik eller ifrågasätta det mångkulturella samhället. Den politiska korrektheten ligger som giftgas över debattklimatet. Den fruktade stämpeln "främlingsfientlig/rasist" fungerar fortfarande som ett strypkoppel och avskräcker många från att gå i polemik mot godhetens företrädare, vilka på ren reflex använder förringande generaliseringar för att ta udden av all kritik. Sällan diskuteras själva sakfrågan, vilket knappast stärker de mest utsatta flyktingarnas möjligheter att få stanna. Den mycket omfattande invandringen till Sverige, världens ledande bidragsnation, kostar enorma summor - det vet vi. Spekulationer på dagspressens debattsidor samt utredningar och beräkningar som gjorts sedan mitten av nittiotalet varierar dramatiskt och pekar på årliga kostnader mellan 40 till närmare 300 miljarder per år. För inte så länge sedan skrev de två ordförandena i Sveriges Kommuner och landsting på DN Debatt att "endast hälften av de män som kom som flyktingar under slutet av 1990-talet hade arbete fem år senare. För kvinnorna var motsvarande siffra ännu lägre, mellan 30 och 40 procent". Men vi får aldrig klart besked från de politiker som har öppnat våra gränser om kostnaderna. I alla andra sammanhang övervägs utgifter i detalj, men här råder amnesti från sådant grundläggande förnuft. I stället tvingas vi gissa oss till utgifternas omfattning. I Europa börjar det bli alltmer legitimt att våga kräva en offentlig diskussion om samhällets kostnader för invandring/asylmottagning. I exempelvis våra nordiska grannländer är klimatet öppnare. Storbritanniens överrabbin Jonathan Sacks framförde nyligen öppna farhågor om det mångkulturella samhällets sönderfall i boken The Home We Build Together. Den väckte en livlig debatt i brittiska medier, men i Sverige hördes inte ett ord. Under den spanska valkampanjen nyligen seglade invandringen för första gången upp som en stor fråga. Hos oss har moderaterna ändå varslat om att asylpolitik och integration för första gången kommer att bli en valfråga. Migrationsministern har kallat svenska politikers rädsla för att tala om problemen med invandring för "beröringsångest" och att de i stället ska våga tala om "socio-ekonomiska problem som är kopplade till en viss kategori." Självklart ska vi ta emot människor som kan belägga att de flyr för sina liv. Lika självklart är det att man inte kan tala om invandrare som en enhetlig grupp. Men man måste ändå kunna få diskutera frågan generellt och öppet utan anklagelser om rasism och främlingsfientlighet. Förändringen av Sverige från ett homogent till ett mångkulturellt samhälle är den största förändringen under vår livstid. Att skattemiljarder slentrianmässigt betalas ut till stora grupper som inte har klassificerats som varken flyktingar eller skyddsbehövande är provocerande för samhällsmoralen och gynnar på längre sikt endast verklig främlingsfientlighet. I grunden är det humanistisk hybris att tro att Sverige ska kunna härbärgera någon större del av alla som far illa på vår jord. Detta etablerade tankemönster var från början till största del ett uttryck för en solidaritet, men har under människosmugglarnas guldålder förvandlats till ren ansvarslöshet. Det är dags för vår yrkesgrupp att våga lyfta på locket och föra en offentlig diskussion som är förankrad utanför elitens elfenbenstorn. Ett rimligt krav är att regeringen tillsätter en statlig utredning om hur mycket de människor som har kommit hit de senaste tio till femton åren kostar i offentliga utgifter och tillför i skatteintäkter. På så sätt skulle vi äntligen kunna få en öppen diskussion om det mångkulturella samhällets för- och nackdelar ur ett samhällsekonomiskt perspektiv. Ett samhälle som faller sönder på grund av en alltför stor invandring gagnar ingen. Vi måste begränsa oss till att hjälpa de svårast utsatta om vi i framtiden ska kunna ha några resurser kvar till ett värdigt flyktingmottagande. Gunnar Sandelin


Assar bjuder på äkta Nollbergare

Summary: Mat i Nollberga är mer än slabbgryta, botong och kålrötter. Ulf Lundkvist och Nisse Larsson har låtit Assar, huvudperson i serien med samma namn, inventera sin bygd på recept i "Assars kokbok".

Slabbgryta är ett hopkok av rester uppiffat med lök, vatten och potatis. Kan vara gott beroende på vad man har för rester, men den som Nisse Larsson lagade till på scenen under bokmässan Ord & text i Stockholm i helgen var en lite väl hårdsmält variant med bland annat en konservburk i. Mest på skoj förstås liksom den "onda saft" som de bägge författarna drack. Men den levde upp till sitt namn och visade sig verkligt lömsk; ett glas kastade sig ner från bordet på scenen och skvätte saft över publiken på första raderna. Förutom att huvudpersonen Assar i Ulf Lundkvists tecknade seriestrippar är en korv, förekommer det en hel del mat i episoderna. Nisse Larsson, förläggare och journalist, har valt ut rutor på temat och han och Ulf har tagit fram recept på den maten och en hel del annat. Matpreferenserna hos seriens Nollbergabor sammanfaller ganska väl med författarnas; enkel Mat av basvaror, en matlagning med rötter i femtiotalet och äldre kokböcker. - Nollbergaborna har fortsatt att äta på det viset och plötsligt har det blivit väldigt modernt, säger Nisse Larsson. Allt är ekologiskt och hönsen springer fritt, käkar daggmask och matrester - faktiskt bättre än att lägga resterna i komposten, hönsen gör ju ägg av det. - Jag är intresserad av vad jag äter, hur långt det åkt och om det är i säsong, förklarar Ulf Lundkvist. Nisse har en förkärlek för potatis, det inledande potatisavnittet är omfångsrikt, betydligt fler recept än de på kålrötter som lär vara Nollbergas viktigaste basvara. Ulf odlar potatis till husbehov men gillar också kål. - Kul att använda och gott, säger han. Jag äter gärna kålsoppa, det var sådant man fick i plugget. Jag är präglad av skolmaten på femtiotalet. Skolmatsinpiration ligger även bakom receptet på vitkålssallad med lingon, "lyckosallad". Nisse gör en variant med rårivna morötter blandat med lingonsylt - i kokboken under benämningen "Assars färggranna", extra mycket så, om man strör hackad persilja över. Korv är ett känsligt kapitel för den fiktive författaren Assar, själv en förrymd varmkorv. "Assars ångest", heter det. Recepten är inte så många. Seriens Fisk-Gunnar säljer fisk som sett sina bästa dagar. Men recepten i fiskkapitlet är användbara, möjligen med viss tvekan för tillagningen av surmört. En anrättning som faktiskt lär ha en egen vänförening i verkligheten. För oss som var med på femtiotalet väcker receptet på tomteelexir, det som på den tiden kallades tomtebrus, glömda minnen. Det rosa pulvret man kunde köpa i en liten plåtdosa i kiosken och som fräste spännande på tungan visar sig gå att göra själv av socker, citronsyra och bikarbonat. En del recept kommer från Ulf Lundkvists samling av äldre kokböcker. - Jag brukar köpa sådant när det dyker upp på loppis, säger han. Det är intressant, de berättar om den tid när de skrevs. I "Första kokboken för unga husmödrar" till exempel handlar första kapitlet om hur man sköter en elspis. Nisse förklarar att de vill förmedla lustfylld, enkel och inte ångestladdad matlagning. Han hoppas att kokboken ska bli en ingång för dem som annars brukar nöja sig med färdigköpt och halvfabrikat. Det finns inga exakta mått angivna, förutom när det gäller bakning, och inga långa ingredienslistor. I marginalen ger "Hustomten" lite nyttiga tips för matlagare. Och så har man roligt åt den drastiska humorn i bilderna som illustrerar alla uppslag, en del återanvända Assarstrippar, annat är nytt från Ulfs ritstift. Här några smakprov från Assars kokbok (Prisma förlag). Brunos ugnspotäter Allt går att laga i ugnen. Mat som tillreds i sin egen vätska blir smarrig! Tvätta bara av potatisarna, skär en liten skåra i skalet, lägg i ugnssäker form eller på plåt och sätt in i 225 grader. Efter 40 minuter brukar pluggen vara ätbar, efter en dryg timme ändrar den smak och blir äkta Brunos. Tyrones kålrotsburgare Skala och skär en kålrot eller flera i skivor. Koka dem lite mjuka i lätt saltat vatten. Stek de kokta skivorna i smör. Bettans mysiga kålsoppa Stek skuren vitkål i en gryta, häll sen på en aning sirap och späd efter en stund med lätt saltat vatten eller tunn buljong. Lägg efter någon halvtimme i pepparkorn och rimmat fläsk eller fläskkorv och låt anrättningen koka klart. Heidi Schlüssels frestelse Skala potatis och riv den i strimlor. Stek köttfärs medan du mosar den med gaffel. Peppra och salta. Varva den rivna potatisen med köttfärs och grädde i en smord form. Gratinera i ugn i en halvtimme eller mer.


”Sverige förmår inte nå sina miljökvalitetsmål”

Summary: Sjutton statliga myndighetschefer ger i dag regeringen underkänt för miljöarbetet: Svårt eller direkt omöjligt att uppfylla nio av sexton nationella mål för högre miljökvalitet.Dagens ambitionsnivå för statens engagemang, cirka åtta miljarder kronor per år, räcker inte för att uppnå de av riksdagen beslutade miljökvalitetsmålen. Åtminstone nio av de sexton målen blir direkt omöjliga eller mycket svåra att uppfylla, bland annat målet om begränsad klimatpåverkan. Det visas i den fördjupade utvärdering som Miljömålsrådet överlämnar till miljöministern i dag. Nu föreslår rådet nya eller förändrade åtgärder och styrmedel. Om dessa genomförs kommer det fram till år 2020 att kosta samhället ytterligare tolv miljarder kronor per år. Det skriver Bengt K Å Johansson, ordförande i Miljömålsrådet, samt sexton generaldirektörer och andra statliga myndighetschefer.

Nio av de sexton nationella miljökvalitetsmålen kommer inte att uppnås, om inte arbetet för att nå dem stärks väsentligt. Den bedömningen gör Miljömålsrådet i sin fördjupade utvärdering som överlämnas till miljöministern i dag. Miljömålsrådet presenterar flera hundra förslag för att målen ska kunna nås. Att genomföra förslagen kommer att kosta staten 5–10 miljarder kronor extra per år. Kostnaden för hela samhället uppskattas totalt till ytterligare cirka 20 miljarder kronor, men nyttan blir mycket större. Miljömålsrådet ger regeringen underlag för att bedöma arbetet med att uppnå de 16 nationella miljökvalitetsmålen till 2020. Rådets nya fördjupade utvärdering visar att tillståndet i miljön utvecklas åt rätt håll, åtminstone för flera av de mål där vi har nationell rådighet. Men det blir mycket svårt eller direkt omöjligt att nå nio av de sexton målen. Det gäller bland annat målet om begränsad klimatpåverkan. De globala utsläppen av växthusgaser bedöms öka snabbare kommande 20–30 år. Detta har i sin tur även inverkan på andra miljömål, vars förverkligande också försvåras – något som är djupt oroande. För flera miljömål brådskar det med åtgärder om de ska kunna nås inom överskådlig tid eller kanske över huvud taget. Sverige står inför utmaningen att ställa om till hållbar konsumtion och produktion och att genomföra omfattande satsningar på en bättre miljöanpassad infrastruktur. Åtgärderna berör alla politikområden och kräver att samtliga aktörer i samhället deltar aktivt. Till exempel måste den offentliga sektorn vara ett föredöme i miljöarbetet. En väg är att ställa tydliga miljökrav på varor och tjänster vid upphandling. Det behövs politisk beslutskraft på alla nivåer, och det är nödvändigt med prioriteringar. Länsstyrelserna och kommunerna har viktiga funktioner i miljöarbetet. Rådet föreslår därför att regeringen ser över hur det regionala och lokala arbetet för att nå miljömålen kan förbättras. Länsstyrelsernas roll, ansvar och befogenheter behöver utvecklas och stärkas och kommunerna kan ta ett betydligt större ansvar för det lokala arbetet för att nå miljömålen. Företagens erfarenheter av att använda miljömålen i miljöledningssystem kan spridas bättre både inom näringslivet och till myndigheter. De nationella miljömålen bör användas mer i Sveriges internationella miljöarbete och inom EU, både som drivkrafter för det internationella miljöarbetet och som en metod att arbeta med miljöfrågor. Miljömålsrådet föreslår en rad kraftfulla styrmedel för att möjliggöra en effektivare energianvändning inom industri, bostäder, service, personresor och godstransporter och i andra delar av samhället. Men även om ökad teknisk effektivitet, förnybar energi och reningsutrustning är viktiga så räcker inte detta för att nå målen. Vi måste också förändra vårt beteende. Användningen av förnybara och flödande energikällor som till exempel sol- och vindkraft behöver öka. Dessutom krävs en ökad energieffektivisering. Utsläppen av kväve och svavel måste minska genom reningsåtgärder för att nå försurnings- och övergödningsmålen på kortare sikt. Detta gäller speciellt sjöfarten. Miljömålsrådet föreslår även åtgärder och styrmedel för att skapa resurssnåla och giftfria kretslopp. Nya regler och krav som radikalt minskar användningen av farliga ämnen i varor finns bland förslagen. Genom tydliga miljökrav vid upphandling kan staten, kommuner och landsting bli föredömen i miljöarbetet. Livsmedels- och byggsektorn har stor samlad miljöpåverkan. För att öka resurseffektiviteten föreslås åtgärder för att minska svinnet i livsmedelskedjan. Rådet föreslår utökad tillsynsvägledning om tillämpningen av miljöbalkens regler om hushållning med råvaror och energi och om möjligheterna till återanvändning och återvinning. Detta gäller framför allt inom bygg-, fastighets- och anläggningssektorn. Reglerna bör utvidgas till att också gälla vid ombyggnad, eftersom det medför stora mängder avfall som ofta hanteras på ett bristfälligt sätt. Slutligen lägger Miljömålsrådet en rad förslag för bättre hushållning med mark, vatten och bebyggd miljö. Planering, hänsyn, skydd och restaurering är centralt för att ekosystemen, den biologiska mångfalden och vårt kulturarv ska nyttjas på ett hållbart sätt. Rådet poängterar att kompetensen kring miljö- och hälsofrågor i den fysiska planeringen behöver förstärkas. Kriterier för ett miljöanpassat byggande behöver utvecklas. För att bibehålla landskapets natur- och kulturmiljövärden behöver hänsynen i jord- och skogsbruket bli bättre. I vissa fall krävs även särskilda insatser för att skydda vår kulturmiljö och biologiska mångfald samt för att förbättra möjligheterna till friluftsliv. Rådet föreslår därför skydd av bland annat ytterligare 350 000 hektar skogsmark nedanför gränsen för fjällnära skog och 100 000 hektar skogsmark ovanför den gränsen. Det finns ett direkt samband mellan hänsyn och behov av skydd. Om tillräcklig hänsyn tas minskar behovet av formellt skydd. Dagens ambitionsnivå för statens engagemang, cirka åtta miljarder kronor per år eller en knapp tusenlapp per svensk, räcker inte för att uppnå de av riksdagen beslutade miljömålen. Rådet ger förslag på flera hundra nya eller förändrade åtgärder och styrmedel. Dessa kommer att kosta staten cirka 5–10 miljarder kronor extra per år beroende på hur styrmedlen utformas. Därutöver kommer även kostnader för samhällets andra aktörer. Sammantaget uppskattas samhällets kostnader för de nya åtgärder som nu föreslås för att uppnå miljökvalitetsmålen fram till 2020 uppgå till cirka 20 miljarder kr per år. Den totala kostnaden är till stor del beroende av hur styrmedlen utformas. Ökat inslag av ekonomiska styrmedel leder till en miljödriven ekonomisk utveckling som inte bara skapar en mer uthållig värld utan också ger nya affärs- och exportmöjligheter och arbetstillfällen. Kostnaderna för dessa miljösatsningar måste ställas mot hur miljösituationen skulle utvecklas om de inte genomförs, det vill säga kostnaderna för att inte göra något. Bengt K Å Johansson, Ordförande i Miljömålsrådet, Lars-Erik Liljelund, Generaldirektör vid Naturvårdsverket Rolf Annerberg, Generaldirektör vid Forskningsrådet för miljö, areella näringar och samhällsbyggande, Formas Göran Enander, Generaldirektör vid Skogsstyrelsen Eva Eriksson, Landshövding vid länsstyrelsen i Värmlands län Ethel Forsberg, Generaldirektör vid Kemikalieinspektionen Marie Hafström, Generaldirektör vid Försvarsmakten Lars-Erik Holm, Generaldirektör vid Socialstyrelsen Carl-Magnus Larsson, Generaldirektör vid Statens strålskyddsinstitut Thomas Korsfeldt, Tidigare generaldirektör vid Statens energimyndighet Inger Liliequist, Riksantikvarie vid Riksantikvarieämbetet Lars Ljung, Generaldirektör vid Sveriges geologiska undersökning Mats Persson, Generaldirektör vid Jordbruksverket Ingemar Skogö, Generaldirektör vid Vägverket Axel Wenblad, Generaldirektör vid Fiskeriverket Gunnar Ågren, Generaldirektör vid Statens folkhälsoinstitut Janna Valik, Generaldirektör vid Boverket


"Sverige förmår inte nå sina miljökvalitetsmål"

Summary: Sjutton statliga myndighetschefer ger i dag regeringen underkänt för miljöarbetet: Svårt eller direkt omöjligt att uppfylla nio av sexton nationella mål för högre miljökvalitet. Dagens ambitionsnivå för statens engagemang, cirka åtta miljarder kronor per år, räcker inte för att uppnå de av riksdagen beslutade miljökvalitetsmålen. Åtminstone nio av de sexton målen blir direkt omöjliga eller mycket svåra att uppfylla, bland annat målet om begränsad klimatpåverkan. Det visas i den fördjupade utvärdering som Miljömålsrådet överlämnar till miljöministern i dag. Nu föreslår rådet nya eller förändrade åtgärder och styrmedel. Om dessa genomförs kommer det fram till år 2020 att kosta samhället ytterligare tolv miljarder kronor per år. Det skriver Bengt K Å Johansson, ordförande i Miljömålsrådet, samt sexton generaldirektörer och andra statliga myndighetschefer.

Nio av de sexton nationella miljökvalitetsmålen kommer inte att uppnås, om inte arbetet för att nå dem stärks väsentligt. Den bedömningen gör Miljömålsrådet i sin fördjupade utvärdering som överlämnas till miljöministern i dag. Miljömålsrådet presenterar flera hundra förslag för att målen ska kunna nås. Att genomföra förslagen kommer att kosta staten 5-10 miljarder kronor extra per år. Kostnaden för hela samhället uppskattas totalt till ytterligare cirka 20 miljarder kronor, men nyttan blir mycket större. Miljömålsrådet ger regeringen underlag för att bedöma arbetet med att uppnå de 16 nationella miljökvalitetsmålen till 2020. Rådets nya fördjupade utvärdering visar att tillståndet i miljön utvecklas åt rätt håll, åtminstone för flera av de mål där vi har nationell rådighet. Men det blir mycket svårt eller direkt omöjligt att nå nio av de sexton målen. Det gäller bland annat målet om begränsad klimatpåverkan. De globala utsläppen av växthusgaser bedöms öka snabbare kommande 20-30 år. Detta har i sin tur även inverkan på andra miljömål, vars förverkligande också försvåras - något som är djupt oroande. För flera miljömål brådskar det med åtgärder om de ska kunna nås inom överskådlig tid eller kanske över huvud taget. Sverige står inför utmaningen att ställa om till hållbar konsumtion och produktion och att genomföra omfattande satsningar på en bättre miljöanpassad infrastruktur. Åtgärderna berör alla politikområden och kräver att samtliga aktörer i samhället deltar aktivt. Till exempel måste den offentliga sektorn vara ett föredöme i miljöarbetet. En väg är att ställa tydliga miljökrav på varor och tjänster vid upphandling. Det behövs politisk beslutskraft på alla nivåer, och det är nödvändigt med prioriteringar. Länsstyrelserna och kommunerna har viktiga funktioner i miljöarbetet. Rådet föreslår därför att regeringen ser över hur det regionala och lokala arbetet för att nå miljömålen kan förbättras. Länsstyrelsernas roll, ansvar och befogenheter behöver utvecklas och stärkas och kommunerna kan ta ett betydligt större ansvar för det lokala arbetet för att nå miljömålen. Företagens erfarenheter av att använda miljömålen i miljöledningssystem kan spridas bättre både inom näringslivet och till myndigheter. De nationella miljömålen bör användas mer i Sveriges internationella miljöarbete och inom EU, både som drivkrafter för det internationella miljöarbetet och som en metod att arbeta med miljöfrågor. Miljömålsrådet föreslår en rad kraftfulla styrmedel för att möjliggöra en effektivare energianvändning inom industri, bostäder, service, personresor och godstransporter och i andra delar av samhället. Men även om ökad teknisk effektivitet, förnybar energi och reningsutrustning är viktiga så räcker inte detta för att nå målen. Vi måste också förändra vårt beteende. Användningen av förnybara och flödande energikällor som till exempel sol- och vindkraft behöver öka. Dessutom krävs en ökad energieffektivisering. Utsläppen av kväve och svavel måste minska genom reningsåtgärder för att nå försurnings- och övergödningsmålen på kortare sikt. Detta gäller speciellt sjöfarten. Miljömålsrådet föreslår även åtgärder och styrmedel för att skapa resurssnåla och giftfria kretslopp. Nya regler och krav som radikalt minskar användningen av farliga ämnen i varor finns bland förslagen. Genom tydliga miljökrav vid upphandling kan staten, kommuner och landsting bli föredömen i miljöarbetet. Livsmedels- och byggsektorn har stor samlad miljöpåverkan. För att öka resurseffektiviteten föreslås åtgärder för att minska svinnet i livsmedelskedjan. Rådet föreslår utökad tillsynsvägledning om tillämpningen av miljöbalkens regler om hushållning med råvaror och energi och om möjligheterna till återanvändning och återvinning. Detta gäller framför allt inom bygg-, fastighets- och anläggningssektorn. Reglerna bör utvidgas till att också gälla vid ombyggnad, eftersom det medför stora mängder avfall som ofta hanteras på ett bristfälligt sätt. Slutligen lägger Miljömålsrådet en rad förslag för bättre hushållning med mark, vatten och bebyggd miljö. Planering, hänsyn, skydd och restaurering är centralt för att ekosystemen, den biologiska mångfalden och vårt kulturarv ska nyttjas på ett hållbart sätt. Rådet poängterar att kompetensen kring miljö- och hälsofrågor i den fysiska planeringen behöver förstärkas. Kriterier för ett miljöanpassat byggande behöver utvecklas. För att bibehålla landskapets natur- och kulturmiljövärden behöver hänsynen i jord- och skogsbruket bli bättre. I vissa fall krävs även särskilda insatser för att skydda vår kulturmiljö och biologiska mångfald samt för att förbättra möjligheterna till friluftsliv. Rådet föreslår därför skydd av bland annat ytterligare 350.000 hektar skogsmark nedanför gränsen för fjällnära skog och 100.000 hektar skogsmark ovanför den gränsen. Det finns ett direkt samband mellan hänsyn och behov av skydd. Om tillräcklig hänsyn tas minskar behovet av formellt skydd. Dagens ambitionsnivå för statens engagemang, cirka åtta miljarder kronor per år eller en knapp tusenlapp per svensk, räcker inte för att uppnå de av riksdagen beslutade miljömålen. Rådet ger förslag på flera hundra nya eller förändrade åtgärder och styrmedel. Dessa kommer att kosta staten cirka 5-10 miljarder kronor extra per år beroende på hur styrmedlen utformas. Därutöver kommer även kostnader för samhällets andra aktörer. Sammantaget uppskattas samhällets kostnader för de nya åtgärder som nu föreslås för att uppnå miljökvalitetsmålen fram till 2020 uppgå till cirka 20 miljarder kr per år. Den totala kostnaden är till stor del beroende av hur styrmedlen utformas. Ökat inslag av ekonomiska styrmedel leder till en miljödriven ekonomisk utveckling som inte bara skapar en mer uthållig värld utan också ger nya affärs- och exportmöjligheter och arbetstillfällen. Kostnaderna för dessa miljösatsningar måste ställas mot hur miljösituationen skulle utvecklas om de inte genomförs, det vill säga kostnaderna för att inte göra något. Bengt K Å Johansson, Ordförande i Miljömålsrådet, Lars-Erik Liljelund, Generaldirektör vid Naturvårdsverket Rolf Annerberg, Generaldirektör vid Forskningsrådet för miljö, areella näringar och samhällsbyggande, Formas Göran Enander, Generaldirektör vid Skogsstyrelsen Eva Eriksson, Landshövding vid länsstyrelsen i Värmlands län Ethel Forsberg, Generaldirektör vid Kemikalieinspektionen Marie Hafström, Generaldirektör vid Försvarsmakten Lars-Erik Holm, Generaldirektör vid Socialstyrelsen Carl-Magnus Larsson, Generaldirektör vid Statens strålskyddsinstitut Thomas Korsfeldt, Tidigare generaldirektör vid Statens energimyndighet Inger Liliequist, Riksantikvarie vid Riksantikvarieämbetet Lars Ljung, Generaldirektör vid Sveriges geologiska undersökning Mats Persson, Generaldirektör vid Jordbruksverket Ingemar Skogö, Generaldirektör vid Vägverket Axel Wenblad, Generaldirektör vid Fiskeriverket Gunnar Ågren, Generaldirektör vid Statens folkhälsoinstitut Janna Valik, Generaldirektör vid Boverket


Håll trycket uppe

Summary: I Tibet har Kina visat sitt rätta ansikte. En total bojkott av OS är fel väg att gå, men omvärlden får inte en unik möjlighet att protestera gå den ur händerna.

"Kina är en enpartistat som saknar fria val. Politisk opposition är inte tillåten. Yttrandefriheten, pressfriheten, organisationsfriheten och religionsfriheten är starkt begränsade." Så inleds avsnittet om Kina i regeringens ambitiösa kartläggning av situationen för de mänskliga rättigheterna i världen. Och sedan fortsätter det i ungefär samma stil. Visst noteras förbättringar, men Kina är ett land där tortyr förekommer, där människor fängslas utan rättegång och dödsstraffet är flitigt förekommande. Och, konstaterar regeringen i likhet med många andra, det finns tecken på att klimatet hårdnat inför OS. Obekväma element rensas bort. I Peking kan myndigheterna säkert upprätthålla ordningen under de sensommarveckor då världens idrottselit är på plats, men tydligt är att det jäser runt om i landet. På flera håll har exempelvis bönder demonstrerat för att få äganderätt till den jord de i dag endast kan arrendera av staten. "Varje år äger tiotusentals protester och missnöjesyttringar rum runt om i Kina", konstaterar regeringen. "Dessa så kallade massincidenter har ytterst sin grund i den rätts- och maktlöshet som många kineser upplever; men kan också ses som ett tecken på ett ökat rättsmedvetande hos den kinesiska allmänheten." Tydligast på senare tid har oroligheterna i Tibet varit. Visst har kineserna visat viss återhållsamhet, men i reaktionerna på protesterna har regimen ändå visat sitt rätta ansikte. Området är i stort sett stängt för journalister, något som är att vänta för ett land som enligt Reportrar utan gränser hamnar på plats 163 av 169 länder när det gäller pressfrihet. Det är endast den officiella versionen som sprids till vanliga kineser, och enligt den är tibetanernas andlige ledare Dalai lama en upprorsmakare. Alla tibetanska inviter om förhandlingar möts med kalla handen, trots att några verkliga krav på självständighet inte hörs vare sig från tibetanska ledare eller utländs-ka regeringar. Det är metoderna som med rätta kritiseras, liksom oviljan att tillmötesgå fullt legitima krav på ökad religionsfrihet. Kina har valt en hård linje. En ofta hörd förklaring till detta är att kommunistpartiet prioriterar stabilitet framför sitt internationella rykte, en annan att Peking känner oro för vad som skulle ske i andra provinser i fall Tibet gavs särskilda rättigheter. Möjligen spelar också OS en roll. Det är utan tvekan så att de kommande spelen givit omvärlden en unik möjlighet att påverka Kina, och det oftast anförda exemplet är omsvängningen i Darfurfrågan. I dag tycks bilden vara en annan. De kinesiska ledarna kan lugnt titta på när skådespelare, ideella organisationer och debattörer kräver en bojkott. De vet att en sådan ändå inte kommer att bli verklighet. Och tur är väl egentligen det. En total bojkott skulle endast riskera att bli ett gigantiskt slag i luften - det är rent av möjligt att situationen för de mänskliga rättigheterna skulle försämras och regimen stärkas. Därmed inte sagt att allt måste vara frid och fröjd för kommunistpartiet under OS. Det finns ingen anledning att låta ledarskiktet sola sig i glansen. Något slags markering från omvärldens sida är närmast en moralisk skyldighet, inte minst med tanke på händelserna i Tibet. Därför är förslaget att stats- och regeringscheferna ska utebli från invigningsceremonin så genialt. Nu finns emellertid inte mycket som tyder på att det blir verklighet, även om vissa ledande politiker lär stanna hemma. President George W Bush har sagt att han kommer, och i Sverige har debatten nästan kantrat beroende på att förslaget anses komma från fel person, det vill säga förre justitieministern Thomas Bodström. Det rimliga, också för svenska statsråd, är att utebli - om inte, ja då krävs i anständighetens namn nya idéer om hur omvärlden ska kunna markera. Omvärlden ska till Peking, men de kinesiska ledarna ska också märka att den är där.dn


Håll trycket uppe

Summary: I Tibet har Kina visat sitt rätta ansikte. En total bojkott av OS är fel väg att gå, men omvärlden får inte låta en unik möjlighet att protestera gå den ur händerna.

”Kina är en enpartistat som saknar fria val. Politisk opposition är inte tillåten. Yttrandefriheten, pressfriheten, organisationsfriheten och religionsfriheten är starkt begränsade.” Så inleds avsnittet om Kina i regeringens ambitiösa kartläggning av situationen för de mänskliga rättigheterna i världen. Och sedan fortsätter det i ungefär samma stil. Visst noteras förbättringar, men Kina är ett land där tortyr förekommer, där människor fängslas utan rättegång och dödsstraffet är flitigt förekommande. Och, konstaterar regeringen i likhet med många andra, det finns tecken på att klimatet hårdnat inför OS. Obekväma element rensas bort. I Peking kan myndigheterna säkert upprätthålla ordningen under de sensommarveckor då världens idrottselit är på plats, men tydligt är att det jäser runt om i landet. På flera håll har exempelvis bönder demonstrerat för att få äganderätt till den jord de i dag endast kan arrendera av staten. ”Varje år äger tiotusentals protester och missnöjesyttringar rum runt om i Kina”, konstaterar regeringen. ”Dessa så kallade massincidenter har ytterst sin grund i den rätts- och maktlöshet som många kineser upplever; men kan också ses som ett tecken på ett ökat rättsmedvetande hos den kinesiska allmänheten.” Tydligast på senare tid har oroligheterna i Tibet varit. Visst har kineserna visat viss återhållsamhet, men i reaktionerna på protesterna har regimen ändå visat sitt rätta ansikte. Området är i stort sett stängt för journalister, något som är att vänta för ett land som enligt Reportrar utan gränser hamnar på plats 163 av 169 länder när det gäller pressfrihet. Det är endast den officiella versionen som sprids till vanliga kineser, och enligt den är tibetanernas andlige ledare Dalai lama en upprorsmakare. Alla tibetanska inviter om förhandlingar möts med kalla handen, trots att några verkliga krav på självständighet inte hörs vare sig från tibetanska ledare eller utländs-ka regeringar. Det är metoderna som med rätta kritiseras, liksom oviljan att tillmötesgå fullt legitima krav på ökad religionsfrihet. Kina har valt en hård linje. En ofta hörd förklaring till detta är att kommunistpartiet prioriterar stabilitet framför sitt internationella rykte, en annan att Peking känner oro för vad som skulle ske i andra provinser i fall Tibet gavs särskilda rättigheter. Möjligen spelar också OS en roll. Det är utan tvekan så att de kommande spelen givit omvärlden en unik möjlighet att påverka Kina, och det oftast anförda exemplet är omsvängningen i Darfurfrågan. I dag tycks bilden vara en annan. De kinesiska ledarna kan lugnt titta på när skådespelare, ideella organisationer och debattörer kräver en bojkott. De vet att en sådan ändå inte kommer att bli verklighet. Och tur är väl egentligen det. En total bojkott skulle endast riskera att bli ett gigantiskt slag i luften – det är rent av möjligt att situationen för de mänskliga rättigheterna skulle försämras och regimen stärkas. Därmed inte sagt att allt måste vara frid och fröjd för kommunistpartiet under OS. Det finns ingen anledning att låta ledarskiktet sola sig i glansen. Något slags markering från omvärldens sida är närmast en moralisk skyldighet, inte minst med tanke på händelserna i Tibet. Därför är förslaget att stats- och regeringscheferna ska utebli från invigningsceremonin så genialt. Nu finns emellertid inte mycket som tyder på att det blir verklighet, även om vissa ledande politiker lär stanna hemma. President George W Bush har sagt att han kommer, och i Sverige har debatten nästan kantrat beroende på att förslaget anses komma från fel person, det vill säga förre justitieministern Thomas Bodström. Det rimliga, också för svenska statsråd, är att utebli – om inte, ja då krävs i anständighetens namn nya idéer om hur omvärlden ska kunna markera. Omvärlden ska till Peking, men de kinesiska ledarna ska också märka att den är där.dn


Ping-pongkingen

Summary: Jens Jonsson visar i sin första långfilm att han är en genial visuell berättare. Men ”Ping-pongkingen” håller inte riktigt hela vägen.

SÄLLAN HAR EN SÅ erfaren svensk filmskapare som Jens Jonsson långfilmsdebuterat. Äntligen dags! frestas man utbrista, efter en lång rad hyllade kortfilmer, den briljanta teveserien ”God morgon alla barn” och manuset till en av förra årets bättre långfilmer, ”Ciao Bella”. Inte minst har Jens Jonsson restaurerat det svenska självförtroendet genom utlandets uppskattning och prisregn, som vi ju tycks närmast löjligt beroende av för att bli på gott humör. DETSAMMA GÄLLER”Ping-pongkingen”, som häromveckan fick pris vid Sundancefestivalen, den amerikanska så kallade independent-filmens mytomspunna Mecka. OCH HANS SÄRART står alltid att känna igen. Familj, syskon, barn, utanförmänniskors vilja till att bli innanförmänniskor och tvärtom, alla ohjälpligt bundna till varandra fastän lika oundgängligen ensamma. Kallt och varmt samtidigt, kombinationen av styrka och svaghet, djupa kriser med ständigt bibehållen kärlek till alla sina gestalter om så till de största skurkarna. MORALISKA PEKPINNAR och stora gester ligger inte för Jens Jonsson, snarare ett slags stilistiskt distanserad oförtruten medmänsklighet. Även uppenbara grymheter skildras närmast försynt, utan att för den skull förta något av deras kraft. I klichéer gjuter han ofta nytt innehåll. Balansen mellan komedi och tragedi är hårfin. Så också i ”Ping-pongkingen”. I CENTRUM BEFINNER SIG Rille, en överviktig och mobbad tonåring, vars hela självkänsla beror av att han regerar över fritidsgårdens pingisrum. Både i kraft av att han behärskar spelet (”den sista demokratiska sporten”) och för att han blivit anförtrodd nyckeln till racketskåpet, som han bevakar stenhårt som ledde den till sagans skattkammare. UTE LIGGER SNÖN djup, hemma brottas Rille med en lillebror som inte liknar honom: ”Det är intressant med brorsan. Han är liten och jag är stor. Han är impulsiv och jag är mera eftertänksam, kan man säga. Ibland känns det som om han fått allt och jag inget. Men jag vet inte, jag brukar säga att vi är lite som yin och yang.” LÄGG TILL BRÖDERNAS syskonkärlek och allt öppnare rivalitet, en mamma som drömmer om att öppna ”frisörsallong”, en slarver och suput till farsa som kanske inte ens är Rilles och Eriks riktiga farsa men ständigt lovar att bli det, ”Väg-Gunnar” som kanske är mer som en pappa borde vara och framför allt gärna vill bli det – samt inte minst en gryende ömsesidig kärlek till en tjej i klassen. INTE UNDRA PÅ att Jerry Johansson, perfekt i rollen som Rille, suckar, rynkar ögonbrynen och med ett batteri av förklaringar och förträngningar stålsätter sig inför de små och stora lögner som cirkulerar både runt honom – och inom honom själv. Med det långa formatet kommer också annorlunda dramatiska krav och det är inte alldeles säkert att Jens Jonsson (och medförfattaren Hans Gunnarsson) helt klarat av dem. Jag har alltså svårt att förlika mig med förutsägbarheten i att ett tidigt placerat gevär alls kommer med i handlingen enligt Hitchcocks princip. Den konsekventa och genomtänkta färgsättningen i isblå pastell ter sig mer entonig än verkningsfull (nej, någon Roy Andersson är Jens Jonsson inte). Överviktiga och opraktiska morsan höjer sig inte över schablonen råddig vuxen. Några enskildheter – som sporthandlaren Väg-Gunnars oförglömliga berättelse om hur han fick sitt smeknamn – kunde plockas ut som en kortfilm, men integreras aldrig på allvar i den övriga berättelsen. MEN DET FINNS OCKSÅ stråk av genialt visuell berättarkonst hos Jens Jonsson, särskilt när han kombinerar den med sin uppenbara och underskattade talang som personinstruktör. Inte bara för Jerry Johansson som Rille, utan också för Hampus Johansson som brorsan Erik. Ur Georgi Staykov som farsan plockar han fram den exakta avvägningen mellan självömkan, vädjan och karlakarl. Och hos Fredrik Nilsson som Väg-Gunnar finns en närmast gossaktigt precis balans mellan inställsam hurtighet och törst efter godkännande och kärlek. DE ÖGONBLICKEN, de stråken är mer oförglömliga än själva dramatiken i den yttre handlingen.


När Elsa föddes vändes allt upp och ned

Summary: Linda och Patrik Lark skulle bli föräldrar för första gången. De var mycket lyckliga. Men så visade det sig att nyfödda dottern Elsa hade Downs syndrom – och livet blev inte som de trodde.

Fyraåriga Elsa springer runt i vardagsrummet. I ena handen håller hon en pensel, i den andra en tom plastmugg. Hon leker ofta att hon målar. Väggarna, teven, golvet och sig själv. Lillebror Sigge, två år, gömmer sig bakom en soffa och häller ut innehållet i en liten josförpackning på golvet. Pappa Patrik har nyss kommit hem från jobbet som marknadsförare på Xenter, en utbildningsenhet som drivs av Botkyrka kommun. Han och mamma Linda tittar på sina barn. Så ler de mot varandra. Inom kort flyttar familjen till ett radhus i Helenelund, norr om Stockholm. I dag bor de drygt en kilometer därifrån. Patrik och Lintycker att det ska bli skönt att slippa ta hissen för att komma ut, och att barnen kommer att få en liten tomt att röra sig på. De är en familj som andra. Fast ändå inte. Dottern Elsa har Downs syndrom, ett funktionshinder som länge ansågs försvåra en meningsfull tillvaro för barn och föräldrar. Linda och Patrik hade själva många fördomar. När överläkaren lugnt och allvarligt berättade att vissa tecken tydde på att Elsa, då knappt ett dygn gammal, kunde ha Downs syndrom rasade Patriks värld samman. – Det var som en explosion i hela kroppen. Jag hade tyckt att det värsta som skulle kunna hända en nybliven förälder var att förlora sitt barn. Nu hade vi fått en dotter som var skadad, inte normal. Det kändes lika illa. Patrik berättar att det var som om ett blytungt ok placerades på hans axlar. I kanske fyrtio år skulle han tvingas bära ansvaret för en människa som han just då inte inte ville skulle finnas. – Jag hade inte ens snuddat vid tanken att vi kunde få ett funktionshindrat barn. Hela kroppen började skaka efter överläkarens besked. Det var som om jag ville pressa ut all ångest ur den. Mamma Linda hade redan anat att allt inte var som det skulle med hennes nyfödda lilla barn. Nästan direkt efter förlossningen tyckte hon att dottern kisade på ett konstigt sätt och huden i hennes nacke verkade väldigt slapp. – Jag såg att Elsa hade Downs syndrom, men min hjärna stängde av. Jag ville inte ta in det jag anade. Inte heller vågade jag knyta an till ett barn jag inte visste om jag ville ha. Jag kände inte en gnutta lycka utan bara en stor oro, säger Linda. Hon och Patrik hade haft ett par kämpiga år bakom sig. Hon hade råkat ut för en allvarlig olycka under en tur på snöskoter, och i samband med denna drabbades hon av en depression. Patrik hade gått arbetslös en tid. När beskedet kom att Linda var gravid kände både hon och Patrik att det var en vändpunkt. Nu skulle man bli en fulländad familj. De flesta par i vänkretsen hade redan fått barn – alla var friska. I slutet av graviditeten drabbades Linda av havandeskapsförgiftning och fostret i hennes mage slutade växa. Därför bestämde läkarna att förlossningen måste ske omedelbart med kejsarsnitt. När Elsa lämnat mammas mage tycke både Linda och Patrik att hon var väldigt blå och att hon skrek för svagt. Personalen började prata fort, gav Elsa syrgas och placerade henne i en kuvös. – Jag reagerade inte särskilt på det. Elsa hade ju fem fingrar på varje hand, fem tår på varje fot och huvudet satt på sin plats. Det hade jag kontrollerat, berättar Patrik. Efter kejsarsnittet kände sig Linda matt. Först trodde hon att det berodde på ingreppet, men snart visade det sig att en och en halv liter blod samlats i magen. Hon fick opereras akut. Första natten försökte Patrik sova i ett rum på sjukhuset. I ett annat rum var Linda var på väg att vakna upp efter narkosen och i sin kuvös låg Elsa kopplad till syrgas, dropp och mätelektroder. – Jag låg där på sängen och tänkte att jag kanske inte kommer hem med någon tjej alls. Det som skulle bli mitt livs lyckligaste dag höll på att sluta i en mardröm, säger Patrik. Eftermiddagen därpå var Elsas läge stabilare. Och det var också då läkaren berättade att ”detaljer i hennes utseende tyder på att hon ...”. – Jag fyllde genast i med Downs syndrom, säger Linda. Direkt tänkte jag att allt positivt i vårt liv var över och undrade om Patrik ville ha kvar en kvinna som inte kunde föda ett normalt barn. – Men när vi frågade läkaren om vi någon gång skulle lära oss att älska Elsa svarade han: ”Oroa er inte. Hon kommer att se till att hon blir älskad. Ni har ett mycket sött barn.” Och det är precis vad en nybliven mamma vill höra. De första veckorna efter förlossningen fick hela familjen vara kvar på sjukhuset. När Elsa var tolv dagar gammal drabbades hon av spasmer i lungartärerna och var på väg att kväva sig själv. – Då hade jag hunnit bli överlycklig över min fina, underbara dotter. Det verkade så spännade att möta denna lilla människa, att möta en helt ny livssituation. När Elsa kämpade med sina andningsproblem önskade Patrik och Linda av hela sitt hjärta att hon skulle klara sig. De första tankarna på att det kanske varit bättre om Elsa varit dödfödd var långt borta. Elsa klarade krisen och ett par veckor senare kunde hon lämna sjukhuset. Under första tiden fick hon sondmatas och hemsjukvården kom på regelbundna besök för att se till att hon fick i sig rätt mängd näring. Patrik och Linda berättade omedelbart för sina föräldrar, syskon och nära vänner att de fått ett barn med Downs syndrom. De har hela tiden strävat efter maximal öppenhet om sin dotters funktionshinder. – Det bästa sättet att förekomma alla fördomar är att själva berätta om Elsa direkt. Då vet folk hur de ska bete sig och det blir ofta mer avslappnat, säger Patrik. I dag går Elsa på Edsvikens förskola, där det finns en särskild resursperson. Linda var rädd att de andra föräldrarna skulle reagera negativt på att ha en flicka med särskilda behov i barngruppen, men det har blivit tvärtom. Både Patrik och Linda tror att man som förälder till ett funktionshindrat barn mår bra av att våga tillåta sig att släppa fram de svarta känslorna. När de just fått beskedet att Elsa har Downs syndrom tyckte de att det varit lika bra om hon kanske inte överlevt förlossningen. Så var det. – Vi visste inte om vi skulle orka att ta hand om henne, om vi skulle orka med oss själva. Chocken var så stark att vi till och med önskade att Elsa inte blivit till, säger Linda. – Jag tror inte att det vi kände är unikt. Vi vill öppet tala om både det ljusa och det mörka. Kanske är det bra för andra nyblivna föräldrar som hamnar i vår situation att ta del av hur vi reagerade, säger Patrik. När Linda blev gravid på nytt gjorde hon ett moderkaksprov för ta reda på om fostret var friskt. I dag hon en mer kluven inställning till fosterdiagnostik. Hon berättar att ett par vänner avstått från tester efter att ha lärt känna Elsa. – Om jag blev gravid på nytt skulle jag inte kunna göra abort även om ett fostervattensprov visade att barnet hade någon form av skada, möjligen om det var en allvarlig skada som inte är förenlig med överlevnad. Patrik däremot kan inte tänka sig att ta ansvar för två funktionshindrade barn. Därför är familjen nog fulltalig nu. Linda säger att det är viktigt att man i ett förhållande är öppen med sina känslor, att man vågar berätta om sin oro – och sin glädje. Vad tror ni om framtiden? – Jag ser med stort hopp fram emot när Elsa ska börja i skolan. Det går så bra på dagis, svarar Linda. – Jag är nog mer orolig, inflikar Patrik. Jag tänker på hur det ska bli när Elsa hamnar i puberteten och jag vill inte gärna tänka på den dag hon ska flytta hemifrån. Hon är ju inte som andra och det kan vara svårt att som förälder släppa taget om ett funktionshindrat barn. Linda är utbildad arbetsterapeut, men går just nu på en skrivarkurs på heltid. Drömmen är att kunna skriva en bok om Elsa och om livet med henne. Hundra sidor ligger redan klara i datorn. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34 I morgon:Ny avhandling om föräldrar till barn med funktionsnesättning.


"Wallenbergdokumentär var ett fursteslickande"

Summary: Dagens Industris grundare Bertil Torekull: en skandal att Dagens Industri belönar prestationen att ha producerat en underdånig teveserie om familjen Wallenberg. Att Peter Wallenbergs utgjutelser kunde tillmätas ett värde i vår folkägda teve var en skandal. För att producera sådant ska man inte belönas med storslaget pris, än mindre motta det i närvaro av just den familj man nyss uppvaktat med en gratis pr-show. Hasse Olsson-priset till årets ekonomijournalist är instiftat av en lysande tidningsmakare på Dagens Industri. Då kan man vänta sig pristagare av hög kvalitet. Årets val var ett besvärande undantag, anser Bertil Torekull, grundare av Dagens Industri.

Som tidningsman bör man glädjas över den växande floran av journalistpriser. Mediernas avgörande roll i det publika samtalet gör det viktigt att stimulera god journalistik - verkliga föredömen är av nöden. Bonniers var i den andan tidigt på 60-talet ute genom att utlysa Stora journalistpriset som också är störst - dess fördel är att priset inrymmer alla genrer och yrkesspecialiteter. Schibsted har förannonserat ett pris som dock bara ska tilldelas mediejättens egna journalister. År 2000 instiftades ett årligt journalistpris på 75.000 kronor som sätter fokus på god ekonomijournalistik. Det är döpt efter Hasse Olsson, en lysande tidningsmakare som de senaste decennierna byggt upp Dagens Industri till maktfaktor och en oöverträffad vinstmaskin i Bonnier-fabriken. Imponerande är tidningens lyckade satsningar utomlands. När Olsson-priset utdelas har man således fog att förvänta pristagare av hög kvalitet. Utmärkta gräsrotande, ofta unga, journalister har tillhört de från starten utvalda. Årets val av ekonomijournalist är ett besvärande undantag - inte så mycket för Gregor Nowinski personligen som för den dokumentär han nu äras för - tv -serien om dynastin Wallenberg, ett obehagligt exempel på fursteslick och devot intervjuteknik. Nowinskis dokumentär saknade inte de historiskt välkända kvaliteterna. Wallenbergarnas insatser tillhör det moderna Sverige - inte minst framväxten av ett sjudande näringsliv med industrier för vilkas framgång familjen betytt mycket. Förtjänstfulla vetenskapliga biografer - typ Ulf Olsson, Göran B Nilsson och Håkan Lindgren - har i digra böcker, faktaspäckade och läsvärda, skildrat familjens huvudpersoner och deras ömsom känsliga ömsom hårdföra aktiviteter. Senaste bidraget är Lindgrens spännande bok om Jacob Wallenberg, en gestalt som oförtjänt överskuggats av den oförtröttlige industribyggaren Marcus "Dodde" Wallenberg, nuvarande åldermannen Peter Wallenbergs fader. Ett digert faktamaterial har alltså länge funnits för den som vill producera ett för den stora publiken begripligt drama. I det vetenskapliga utbudet ingår även starkt kontroversiella inslag - mest upprört blev etablissemanget på sin tid över Gunnar Adler Karlssons doktorsavhandling som skärgranskade Boschaffären med dess knytning till det hitleristiska Tyskland. I kretsarna har han aldrig kunnat förlåtas. Det problematiska med Nowinskis serie blev mest synligt i den roll familjens överhuvud Peter "Pirre" Wallenberg tilläts spela i sista avsnittet. Vi fick här möta en plutokrat som utan irriterande motfrågor kunde utgjuta sig som en skvallertant som låtsades vederhäftig tillrättaläggande historieskrivare. Han visade direkt förakt för sin fader - Marcus W - och i beskrivningen av Percy Barneviks och dennes beryktade pensionsavtal, signerat av just "Pirre" Wallenberg, framstod han som direkt ärekränkande. När han skulle förtydliga sig antydde han svepande att han visste mer än han ville berätta med hänsyn till "offret"; han flydde skamlöst sitt eget ansvar som den ordförande som signerade det pensionsavtal som sedan det avslöjats gjorde Barnevik till varg i veum, dvs medialt fredlös. Peter Wallenberg har vid sidan av en personlig charm en talang att se ner på individer. Hans sätt att tala om svarta människor är beryktat, eller som han uttryckte sig för den unge Pär Wästberg på besök i det dåvarande Rhodesia: "de har just klättrat ned från träden", enligt boken "Vägarna till Afrika". Han har sedan dess formulerat sig än mer graverande eller så som ingen offentlig person normalt skulle kunna utan att avgå eller be oförbehållsamt om ursäkt. I dokumentären fick de kränkta ingen chans att försvara sig, den skamlöse fick stå oemotsagd. Gregor Nowinski gjorde ett scoop då han fick familjen att ställa upp för tv ty så konungslig är dynastin att ens komma den nära betraktas som ett mästerskap i sig. Det är dock svårt att se vad detta har med god ekonomisk journalistik att skaffa (vilket "Uppdrag gransknings" avslöjande om Icas köttfärs-fusk är ett mera adekvat exempel på). Nowinskis oförlåtliga svaghet var att ge efter för familjen som krävde att ingenting fick ändras i vad som sagts, exempelvis att han lät den publika lynchningen äga rum av Barnevik liksom det privata fadersmordet på gamle Marcus "Dodde". Det hade varit enkelt att låta ett antal betydande företagsledare - ännu vitala - vittna om en gärning som diametralt hade skilt sig från Peters W:s bild av fadern. Det är förstås sorgligt att en stor finansfamilj företräds av en person med ett beskäftiga tankemörker men att detta tillmäts ett värde även i vår folkägda tv var en skandal. Hans roll - i bolag som Investor och ABB - när det gäller att stimulera girighet och omoral i direktörsleden kan inte överskattas. Om detta inte ett ord i tv. Underdånigheten inte bara från de assisterande lakejernas sida inför affärsmagnaten är kanske inte så gåtfull men man kan inte acceptera att medierna ska buga för fördomar och obildning om folk bara är rika nog. För att producera och televisera sådant ska man i vart fall inte belönas med ett storslaget pris, än mindre motta det i närvaro av just den familj man nyss så lyckligt uppvaktat med en gratis pr-show. För journalistik som lierar sig med överhet finns bara ett namn: furstesmek. Och kvar stod efteråt tyvärr den stora journalistiska uppgiften olöst: de obesvarade frågorna om den Wallenbergska framtiden - nu sedan klenoder som Astra, Stora Kopparberg, Incentive, OMX och nu senast Scania sålts ut. Vad står egentligen familjen för i dag? Har man någon enda långsiktighet kvar mer än berikandet? Ett svar i en tv-dokumentär hade varit värt minst ett knippe stora journalistpris, inklusive Olssons special. Bertil Torekull


"Svenska banker hotas också av finanskrisen"

Summary: Ny undersökning av bankernas beredskap: de är dåligt förberedda om finanskrisen på allvar sprider sig till Europa. De likviditetsproblem som uppstått hos vissa europeiska banker kan mycket väl inträffa även i Sverige. En undersökning av 60 banker i 14 europeiska länder visade att endast 14 procent av bankerna vägde in risken för betalningsproblem hos sina kunder när de bedömer likviditetsrisker. Detta är allvarligt. Finanskrisen i USA visar hur förödande för hela samhället en dålig likviditetskontroll är. Och svenska banker skiljer sig inte från andra europeiska banker. Det skriver André Wallenberg och Patrik Gunnarsson, tunga finansiella bankrådgivare vid revisionsbyrån Öhrlings PricewaterhouseCoopers om resultatet av undersökningen som de här presenterar.

USA:s finansmarknad är i gungning och utvecklingen mycket oroande. Helgens kollaps för investmentbanken Bear Stearns är en händelse som kommer att gå till historien som ett av de största finansiella haverierna. Alan Greenspans, den tidigare chefen för den amerikanska centralbanken, dystra bedömning är att den nuvarande finanskrisen är den värsta sedan andra världskriget. Men vad handlar finanskrisen i USA egentligen om och vad har den för betydelse för den svenska ekonomin? Vad behöver göras för att vi inte ska smittas av finansfrossan? Om man läser de svenska bankernas senaste bokslutskommunikéer och årsredovisningar så hittar man en del kommentarer kring kreditfrossan i USA. Men problemen på finansmarknaderna ska inte ha påverkat bankerna i någon större utsträckning hittills. Vi som arbetar som oberoende rådgivare gör två reflexioner: För det första att krisen i USA säkert inte är över ännu trots de stora räntesänkningarna och centralbankens frikostiga kapitalinjektioner till finanssektorn. För det andra att det är osäkert vilka följdeffekter det som började som en sub-prime- kris i USA kommer att få i Sverige, men dessa kommer förmodligen att bli kännbara också för dem som inte arbetar i bank och finanssektorn. Hur kan då finansmarknadens agerande i New York påverka sysselsättning och tillväxt här hemma? En kort tillbakablick illustrerar hur invecklade sambanden är. Den amerikanska fastighetsmarknaden var länge överhettad med ständigt stigande fastighetspriser. Bolåneinstituten gav lån till personer med låg kreditvärdighet i vad som måste ses som ren spekulation i fortsatt ökande fastighetspriser. För att öka volymen och effektivisera långivningen har de amerikanska finansföretagen värdepapperiserat sin lånestock och placerat den i så kallade SIV (Special Investment Vehicles, som kan betraktas som ett separat bolag eller fond). Dessa ihopklumpade lån till privatpersoner har sedan finansierats genom att ge ut så kallade CDO (Collateralized Debt Obligations, ett slags finansiella instrument). CDO-kontrakt ger innehavaren rätt till avkastning från inbetalningar på lånen (återigen från de slutliga låntagarna) i en prioriteringsordning som bestäms av hur riskfyllda bolånen är. Problemet är att risken i dessa finansiella instrument har undervärderats. På grundval av bristande genomlysning och överoptimistiska värderingar så har investerare tagit högre risk än vad de fått betalt för. När så betalningsproblemen ökar för de enskilda låntagarna (vars skulder ju utgör merparten av substansvärdet i CDO) så har förlusterna ökat. Detta har kraftigt påverkat värderingen på CDO-marknaden. När ägandet av fodringar genom CDO sprids på många olika aktörer med komplicerade inbördes kopplingar kommer kreditförluster att fortplantas genom sy-stemet. Vi ser nu en ren dominoeffekt och det blir svårt att förutsäga vilka de totala ekonomiska effekterna blir. Den oro som började spridas i höstas ledde till att kreditgivning mellan banker (den så kallade interbankmarknaden) fick uppleva en tvär inbromsning och att utbudet av kapital minskade drastiskt. Det spelar egentligen ingen roll om en bank haft direkt exponering mot amerikansk fastighetsmarknad, alla dras över samma kam. En finanskris kan på det sättet uppstå på en plats, USA i det här fallet, och genom en starkt globaliserad marknad smitta andra delar av världen. Northern Rock, som nyligen togs över av brittiska staten, är ett exempel på en aktör på den brittiska bolånemarknaden som blev offer för kreditkrisen. En betydande del av finansieringen skedde genom inlåning från allmänheten, vilket normalt är en relativt trygg form av finansiering. När marknadslikviditeten försämrades inleddes diskussioner med Bank of England om att få tillgång till mer likvida medel. Men bara ryktet om att banken hade ont om pengar räckte för att ytterligare försämra kreditvillkoren. Krisen blev självuppfyllande och människor köade för att ta ut sina pengar och vi upplevde den första bankrusningen i Storbritannien sedan år 1866. I måndagens Financial Times sade Alan Greenspan att han trodde att bostadspriserna på sikt kommer stabiliseras och de slutliga kreditförlusterna bli överblickbara. Han menar att det skulle ta udden av smittoeffekten inom den finansiella marknaden och förtroendet för de aktörer som tar sig igenom krisen gradvis kommer att återställas. Det förefaller rimligt, men frågan är när vi kan förvänta oss att se ljuset i tunneln? Sedan sommaren 2006 har exekutiva auktioner skapat ett överskott på ungefär 600 000 vakanta enfamiljshus i USA. Hustillverkare har bidragit med ytterligare 200 000 nytillverkade hus som också står tomma. Byggsektorn drabbas alltså hårt av kreditkrisen och en något bisarr indikator på detta är att antalet verktyg som hantverkare använder har ökat hos pantbelånarna i USA. I Sverige kommer vi först att känna av spridningen av den amerikanska kreditkrisen när den låga dollarn slår igenom i våra exportföretag med lägre vinster och fler arbetslösa som följd. Oron på finansmarknaden började som en följd av felaktiga värderingar och kreditrisk, men det verkliga problemet ligger i bankernas (och företagens) förmåga att finansiera sin verksamhet. En undersökning som genomförts av PricewaterhouseCoopers på 60 banker i 14 europeiska länder visade att endast ca 14 procent av bankerna väger in risken för betalningsproblem hos sina kunder när de bedömer effekterna av likviditetsrisker. Det finns inget i undersökningen som visar att svenska banker skiljer sig från de europeiska i det avseendet och slutsatsen blir att de likviditetsproblem som uppstått hos vissa europeiska banker mycket väl kan inträffa även i Sverige. Detta är allvarligt. En god kontroll på likviditetsrisker är centralt för alla banker och i förlängningen, som finanskrisen i USA nu visar, för hela samhället. Dagens risker kan inte hanteras enbart med starka balansräkningar eller hög kapitaltäckningsgrad, även om det förstås är viktigt. Lösningen ligger snarare i en tätare uppföljning av riskerna i kombination med en genomarbetad kontinuitetsplanering som sträcker sig längre än bara några månader framåt. Ett scenario av många är det som Deutsche Bank räknat på, nämligen att bostadsmarknaden skulle falla med ca 25 procent. Det är odiskutabelt att om de svenska bankerna inte är aktiva i sina omvärldsanalyser så kommer de att kunna omfattas av Allan Greenspans mörka framtidsscenario. André Wallenberg Partner, Öhrlings PricewaterhouseCoopers Patrik Gunnarsson Senior Manager, Öhrlings PricewaterhouseCoopers


Glöm inte Tibet

Summary: Inför OS är kineserna känsliga för världsopinionen. Det finns därför all anledning att öka trycket om Tibet.

Det är tydligt att saker och ting inte riktigt går som kineserna vill så här månaderna före invigningen av sommar-OS. Spelen ska bli en framgång, är det tänkt. De ska visa upp vad det nya Kina förmår. Men det internationella strålkastarljus som ett OS också för med sig har Peking inte riktigt lyckats hantera. Chocken rapporteras ha varit stor när filmregissören Steven Spielberg hoppade av som rådgivare, och de senaste dagarna har oroligheterna i Tibet hamnat i medialt fokus. Vi har sett bilder på brinnande fordon, läst rapporter om dödsfall och hört om journalister som ombetts att lämna området. Kanske var det så att en regim som den kinesiska inte riktigt förstod vad ett jättearrangemang som ett OS för med sig, vad som händer när världens blickar riktas åt ett håll och när informationen inte kan centralstyras. Tydligt är emellertid att kineserna nu insett allvaret. De är känsliga för världs-opinionen, livrädda för att spelen ska förstöras av en bojkott och beredda till eftergifter för att kunna genomföra OS som planerat. Ett tydligt exempel är omsvängningen i Darfurfrågan, som möjliggjorde för FN att åtminstone fatta ett beslut om ökat engagemang. Ett annat är just Tibet. Visst har det varit våldsamt i huvudstaden Lhasa och på andra håll både i och utanför Tibet, men vi lär knappast få se en utveckling lik den i Burma där militären helt sonika slog ner de munkledda protesterna. Man kan till och med hävda att det är anmärkningsvärt att de tibetanska protesterna alls fått genomföras. Vid tidigare tillfällen har kinesiska myndigheter snabbt lyckats kväsa varje organiserad missnöjesyttring, men nu rullade det helt plötsligt på dag efter dag. Peking vet att en massaker direkt hade lett till nya - och sannolikt hörsammade - krav på en bojkott av OS. Tibet är en växande huvudvärk för Kina. Internt är problemet litet. Många kineser ansluter sig till den officiella bilden, som också är den enda bild de får, och uppfattar tibetanernas andlige ledare Dalai lama som en upprorsmakare. Internationellt är läget ett annat. Dalai lama är både välkänd och respekterad i väst. Hans anhängarskara är stor. Hans röst hörs. Nu talar han om att kineserna genomför ett kulturellt folkmord, men han talar inte för en bojkott av spelen och han kräver inte självständighet. Det borde därför finnas gott om framkomliga vägar. Kina kommer, kanske främst av geopolitiska skäl, inte att släppa kontrollen över Tibet för överskådlig tid. Men det finns inte bara två alternativ, det handlar inte om självständighet kontra total kinesisk dominans. Tibetanerna vill ha autonomi, särskilt i religiösa frågor. De vill att Peking respekterar mänskliga rättigheter och att den tibetanska kulturen bevaras. Det är inte mycket begärt. Utrikesminister Carl Bildt skriver på sin blogg att det finns anledning att "erinra" Kina om dess skyldigheter att "fullt ut respektera den tibetanska kulturen och traditionen". Det är väl det minsta man kan säga. I ett läge då kineserna mer än någonsin är känsliga för vad världsopinionen tycker finns det ingen anledning för någon regering att vara tyst. Trycket bör tvärtom öka.


Gör som Calle - ha chokladfabrik hemma

Summary: Nu hägrar påsk och sötsaker. Och vem vill inte göra superenkelt påskgodis som ser jätteproffsigt ut? DN har tagit hjälp av konditorn Martin Isaksson och femårige Calle.

- Tvätta händerna först, hojtar pappa. Och Calle, 5 år, som denna fredagseftermiddag fått gå hem tidigare från dagis för att göra påskgodis med pappa Martin, kliver raskt upp på pallen vid diskbänken och spolar vatten i hon. Sedan plockar de fram socker, sirap, ägg, kokos, jordnötssmör och mandel. Och plastpåsar med mörk choklad. - Bra kvalitet på chokladen måste det vara, poängterar Martin. Inget blir bättre än den sämsta råvaran. 65-75 procent kakao är godast. Martin Isaksson har arbetat som konditor i arton år. Tillsammans med hustrun Ellinor driver han Chokladfabriken i Stockholm. Denna fredageftermiddag ska Martin och Calle visa DN:s läsare hur man gör superenkelt påskgodis hemma i köket, godis som ser absolut proffsigt ut. Chokladdragerade mandlar först. Mandlarna har kokat i sockerlag. Nu ska de doppas i smält choklad. Martin och Calle gör med teskedar fina små mandelhögar, som sen åker in i kylen en stund innan de vänds i kakao. Fast förvara choklad ska man aldrig göra i kylen, säger Martin. - Kylan är egentligen inte farlig för chokladen. Det är kondensen som bildas som gör att ytan blir grå. Chokladen blir grynig och smälter inte munnen. Varmt kan man inte heller förvara choklad. Bäst är ett gammaldags, ventilerat skafferi som håller mellan 16 och 17 grader. Men hur många har ett sånt? - Ett tips är att vända chokladgodis i kakao. Ett annat tips är att äta upp det snabbt. Dags för farmors snickers. Martin blandar ihop ingredienserna och Calle rör. Det är väldigt tungt att vända runt jordnötssmör, sirap och flingor i bunken. - Mamma var duktig på desserter. Vi hade jämt efterrätter. På med smält choklad och in i kylen. Manjari heter Martin Isakssons favoritchoklad. Det är en mörk choklad från Valrhona. - Den är så fruktig och nyansrik, inte jättebitter och inte jättesöt. Det var den som gjorde att jag föll för choklad för femton år sedan. Fast det var en rolig praoplats i nian, på kondiset i Rydsgård, som fick Martin att lägga ingenjörsplanerna på hyllan och söka livsmedelsteknisk utbildning på gymnasiet. Han vidareutbildade sig till konditor, gick en specialkurs inriktad på choklad på en skola i Luzern i Schweiz, for till Paris och inspirerades av alla chokladställen som fanns där. 1997 hittade han och hustru Ellinor en tom fabrikslokal i Hammarbyhamnen, och sen har det rullat på. Lite nervös blir Martin när Calle ska skära den sega kakan i småbitar. Calle har tagit största kniven. - Akta, du har tummen under kniven. Med lite hjälp går det bra. Calle vill bara ha fina bitar, de som blir trasiga får pappa ta. Sen vänder Calle marshmallowbitar i florsocker. Nu kommer Ellinor och lillasyster Alice hem. Och äntligen är det dags för marsipanen, som Calle väntat hela eftermiddagen på att få knåda. Fram kommer marsipanlimporna, gula, honungsfärgade och rosa. Marsipan är, konstaterar Martin medan han skär ut långa remsor, en godisingrediens som sjunkit i populäritet. Kanske för att allergierna ökat. Men man kan göra mycket roligt med den. - Nästan som modellera fast man kan äta den, säger Calle, som, med stor koncentration, gör en rosa marsipanraket och en gul marsipansnögubbe med armar. Lillasyster Alice lägger resolut en marsipanorm över näsan och trycker fast resten av sin marsipanklick i pannan. Godisbordet är klart! Ålder: 36 årYrke: Konditor. Driver Ålder: 36 år Yrke: Konditor. Driver Chokladfabriken i Stockholm tillsammans med hustrun Ellinor. Familj: Hustru Ellinor, Calle, 5 år och Alice, 1,5 år. Bor: Lägenhet vid Hornstull i Stockholm. Meriter: Var med i Svenska Kocklandslaget som 2004 vann OS-guld i Erfurt. Samma landslag blev även världsmästare i Luxemborg 2002. Har också vunnit SM för Unga Bagare. Tidigare jobb: Som konditor på NK och Gripsholms värdshus. Favoritdessert: På sommaren svenska jordgubbar och bra vaniljglass. Tränar: Inget, tyvärr. Men att vara konditor är ett fysiskt jobb, man sitter sällan still. Chokladfabriken Chokladfabriken startade 1997 i Hammarbyhamnen och flyttade år 2000 till Renstiernas gata. 2006 öppnade en filial på Regeringsgatan. För en vecka sedan öppnade en butik i Tokyo, dit Chokladfabriken levererar nitton olika pralinsorter två gånger i månaden. I vår öppnar en butik på Grevgatan på Östermalm. Företaget har arton anställda på heltid och lika många extraanställda på deltid. Choklad= nyttigt En liten bit mörk choklad kan minska blodtrycket, enligt en studie, publicerad i medicintidskriften Jama. Av 44 personer i studien fick ena gruppen äta en ruta mörk choklad med ren kakao om dagen, medan den andra fick vit choklad, gjord på kakaofett. Efter arton veckor hade alla som ätit mörk choklad fått sänkt blodtryck utan att öka i vikt. Hos dem som ätit den vita chokladen syntes inga positiva effekter.


Jörgen började jobba mer kognitivt: ”Första tanken är inte alltid till gagn”

Summary: Förr rusade han fram mot målet. I dag stannar han upp och tänker ”Så intressant!”. Jörgen Nilsson är en av dem som anammat ett kognitivt och beteendeinriktat sätt att arbeta.

Jörgen Nilsson fokuserar på målet. Det gör honom snabbfotad, ivrig och att han får saker ur händerna. Baksidan kan bli ett visst tunnelseende och han kan bli dominant. Eller rättare sagt: Det var så Jörgen Nilsson betedde sig tidigare. Så kom han i kontakt med kognitivt och beteendeinriktat ledarskap och lärde sig en del om andra – och sig själv. I dag anpassar han sitt beteende efter den människa han möter därför att det är mer effektivt. – Den människan som står framför mig kanske inte alls vill bromsa. Han kanske bara vill ha en syl i vädret. Jag har använt mig av redskapet ”Så intressant”. Jag stannar upp en stund i stället för att följa första impuls. Jörgen Nilsson har lärt sig lyssna, på andra och sig själv. Han har lärt sig att se sambandet mellan tanke, känsla och handling. Först kommer tanken som följs av en känsla. Utifrån den agerar vi. Kan vi tänka annorlunda kan vi alltså förändra både vad vi känner och vårt beteende. När Jörgen är på väg att reagera med ryggmärgen och rusa iväg, stannar han upp en stund och tänker: Varför blir jag så triggad? Därför att jag tänker si eller så. Om jag tänker så, börjar jag känna si och så. Utifrån denna känsla agerar jag. Gagnar detta mig? Får jag den respons jag vill ha? Kan jag tänka på ett annat sätt? – Den första tanken är inte alltid till gagn. Den kan till exempel väcka irritation och ilska hos andra. Man kan tolka situationer helt fel och det är inte alls effektivt. Kan man ta en egen reflektionsrunda får man ett mer funktionellt beteende. Jörgen Nilsson har haft olika arbetsledande funktioner inom försvaret och varit chefsutbildningsansvarig på Scania. Numera är han ny chefsutvecklare vid Polisens chefs- och ledarcenter och jobbar med bland annat självkännedom och personlig utveckling i ledarskapet. Vilken är då vinsten med att jobba med kognitivt och beteendeinriktat ledarskap? – Man blir mer balanserad i sitt beteende. Personalen och andra människor runt omkring en får större utrymme att utvecklas. Dessutom ger det personlig utveckling, en ordentlig möjlighet att titta in i sig själv via till synes enkla redskap. Annika Hällqvist


Här är Anastasias liv

Summary: De kom till Sverige på 1960-talet för att jobba några år och sedan åka tillbaka till Grekland. Men Anastasia Karkeva och hennes man bor fortfarande kvar i Sverige.

Ibland kan Anastasia längta efter att bo i Grekland igen, men inte lika mycket som tidigare: - Jag har ju mitt barn och mina älskade barnbarn här. Vad skulle jag göra där, utan dem? Anastasia Karkeva, 72, är en av de äldre personer som varit med i Mobila dokumentärredaktionens nya projekt om att åldras i Sverige. I bild, i text, på ljudband och på film skildrar ett hundratal pensionärer själva sin vardag, sina minnen och sina tankar. "Som en kedja tillsammans" heter Anastasia Karkevas kortfilm som handlar om det som varit, och är, det mest betydelsefulla i hennes liv - banden till familjen, och kärleken till sonen och de fyra barnbarnen. - Min mamma brukade säga så, att familjen var som en kedja, säger Anastasia. Man hör ihop och man tar hand om de äldre och de yngre. Anastasia och hennes man kommer från en by utanför Thessaloniki där familjerna var lantbrukare. När deras son var liten åkte hennes man tillsammans med fyra kamrater från byn för att söka arbete i Sverige. Han fick jobb på Orrefors glasbruk i Småland. - En dag ringde han mig och sa "ta med dig pojken och kom". Jag tog fram en karta och undrade var Sverige låg. Jag hade aldrig varit längre bort än Thessaloniki, berättar Anastasia. Efter en lång tågresa kom hon och sonen fram till Småland, och redan nästa dag fick Anastasia själv jobb på glasbruket. Sonen gick i förskolan och lärde sig snabbt att prata svenska. Det kvar knepigare för föräldrarna, som ofta fick ta tolkhjälp från sin pojke de första åren. Anastasias mamma fanns kvar i Grekland och det mest smärtsamma för Anastasia var att lämna henne. - Jag grät så mycket. Och jag kände att jag, som enda dotter, hade ett särskilt ansvar för mamma, fast jag hade två bröder. Efter två år i Sverige åkte Anastasia och hennes man ner och hämtade modern till Sverige. Anastasias mamma ville vara där hennes dotter var, men hon trivdes aldrig här, berättar Anastasia. Hon kände sig ensam och längtade hela tiden tillbaka. - Hon var ledsen varje dag. Till slut blev hon sjuk, hon kunde varken äta eller dricka. Hon lades in på sjukhus, men läkarna hittade inget fel. Vi förstod att mamma var döende, och ville ta med henne till Grekland så att hon fick dö där. Vi fick skriva på ett papper där vi tog ansvaret, sedan tog vi mamma i bilen och körde direkt mot Grekland. Modern var mycket dålig under resan. Men så fort de kommit in i Grekland hände något med henne, säger Anastasia. - Hon hörde språket, hon hörde musiken, det var som om hon vaknade till, "var är vi?". När vi skulle gå och köpa oss något att äta, då ville hon plötsligt också ha. När vi kom fram till byn kom alla grannar och hälsade och pratade, och mamma levde upp igen. Sedan levde hon i två år till, och vi stannade kvar där med henne. Efter moderns död återvände Anastasias familj till Sverige. Lite senare hämtade de hit makens mor, som till skillnad från Anastasias mamma trivdes fint i Sverige och blev kvar här till sin död. I dag bor Anastasia och hennes man i en tvårumslägenhet i Rinkeby i nordvästra Stockholm. Anastasia har haft olika jobb inom industrin, bland annat på dåvarande LM Ericsson. Sedan pensioneringen har hon varit mycket aktiv i föreningslivet, framför allt i den grekiska föreningen Kapi där hon också var ordförande under nio år. - Jag har svårt att bara sitta hemma, jag är en aktiv person. När jag är hemma virkar jag, jag har virkat massor till barnbarnen, eller lagar mat och bakar. Vi umgås mycket med sonen och hans familj, vi gör mat till varandra och skickar över. År 2002 fick Anastasia Karkeva "Rinkebypriset" som delas ut av stadsdelsnämnden och Familjebostäder till personer som gjort stora sociala insatser i området. - De kallade mig för eldsjäl. Först visste jag inte vad ordet betydde, jag fick fråga, säger Anastasia. Anastasia hade aldrig använt en filmkamera innan hon gjorde dokumentären "Som en kedja tillsammans". - Jag tyckte att det var jätteroligt, men svårt också - det var svårt att hålla kameran stilla och stadigt, fast man lär sig, säger Anastasia. Däremot var det lätt att bestämma temat för filmen, tycker hon. - Jag ville visa vilken betydelse familjen har. Det är för familjens skull vi stannar här, min man och jag. Ändå tänker vi på Grekland, det har också med familjen att göra, vi hör ju hemma där också. Ibland funderar vi på hur det ska bli när vi dör, ska vi begravas här eller i Grekland? Det är svårt att prata om. - Barnbarnen betyder mest av allt för mig. Varje vecka kommer de hit och sover över, vi har inte stort, men vi bäddar på golvet här i vardagsrummet. Jag tänker jämt på mina barnbarn, jag vill vara där de är. Hur är det att vara gammal i Sverige Hur är det att vara gammal i Sverige i dag? Vad vill pensionärerna själva berätta? De frågorna var utgångspunkten för Mobila dokumentärredaktionens nya projekt, där äldre personer skrev, fotograferade, gjorde ljudband och kortfi lmer med stöd och hand ledning från professionella. Redaktionen reste runt i hela landet, från Harads i Norrbotten till Varberg på västkusten. Projektledare är dokumentärfi lmaren och producenten Stina Gardell. Mobila dokumentärredaktionen är en ideell förening som vill nå ut med den dokumentära berättarformen och ge röst åt dem som kanske inte annars kommer till tals. De har tidigare genomfört ett projekt med ungdomar från olika delar av landet. Resultatet av det nya projektet är bland annat den nyutkomna boken "Allt var så nyss. Berättelser om att åldras i Sverige" (Ordfront). En foto utställning visas fram till och med den 16 mars på Centrum för fotografi , Tjärhovsgatan 44 i Stockholm. I morgon, söndag, visas kort fi lmer på Tempo dokumentärfestival på biografen Victoria på Götgatan i Stockholm.


Matgästartist

Summary: Millan Waage Ericson fick stå och öva på sin matlagning om nätterna. Nu har hon blivit Årets kvinnliga kock.

För ganska exakt ett år sedan blev Millan Waage Ericson Årets Wilhelmina, det som brukar kallas Årets kvinnliga kock. I vanliga fall kan man bara äta hennes mat i Göteborg, men i dag gör hon ett gästspel på Långbro värdshus. Fast egentligen vill hon inte kalla det för ”gästspel”, hon föredrar ordet ”gästkock”. Inte för att det är någon lägre ambitionsgrad utan mest som ett trick för att inte stressa upp sig själv. – Fast själva kvällen är jag inte alls nervös för, även om det innebär att plötsligt stå i ett nytt kök, där man inte känner någon, säger hon. Det enda orosmomentet just nu är att alla ingredienser hon behöver ska finnas på plats. Men hon lugnar sig med ”att Fredrik ju fixar det där, jag kan ju inte ta alla grejerna på tåget”. Fredrik Eriksson är krögare på Långbro värdshus och den som har bjudit in Millan. Han satt i juryn när hon vann Årets Wilhelmina. – Hon tävlade med bravur, säger han. Jag hade just haft ett gästspel med Peter J Skogström som var Årets kock 2006 och då kändes det självklart att ha ett med Årets Wilhelmina också. Nästan alla kockar som syns är män, och Fredrik Eriksson som är engagerad i ämnet får minst en gång i månaden frågan om vad han gör för att lyfta fram tjejer. – Då är ett gästspel är ett bra sätt att låta dem glänsa. Att vinna en prestigefylld tävling innebär att man plötsligt hamnar i rampljuset, men även om Millan har fått mängder av erbjudanden har hon nappat på långt ifrån alla. Att bli kändiskock och laga mat i tv verkar hon inte särskilt angelägen om. – Det är klart att har man ett eget ställe kan man ju utnyttja vinsten för att marknadsföra sig, men jag trivs på Barrique Wine Bar där jag jobbar – vi är ett bra gäng – och då lockar det mig mer att arbeta tillsammans för att lyfta det. Dagen innan Millan fick veta att hon hade gått vidare i Wilhelmina hade hon sagt upp sig från sitt tidigare jobb. Ganska dålig tajmning, erkänner hon själv. Så i stället för att jobba hårt och visa framfötterna på nya arbetsplatsen var hon tvungen att be om ledigt och fixa med sina arbetstider för att kunna förbereda sig inför tävlingen. – Jag fick öva på mina tävlingsrätter tidigt på morgonen innan jag skulle börja kvällsskiftet, berättar hon. Jag stod längst in i köket vid en liten bänk och fick trängas om spisplats med de som skulle göra lunch. Veckan innan jag skulle tävla tränade jag på nätterna efter jobbet. Kanske var det de sena nätterna i köket som gjorde att hon vann, kanske var det tävlingserfarenheten – det här var andra gången Millan deltog i Årets Wilhelmina. Säkert är i alla fall att hon inte hade klarat det utan målmedvetet arbete. Hon har velat jobba på restaurang sedan sin första prao i åttan. Ändå gick hon inte restauranglinjen på gymnasiet, ”jag tyckte att det var bra att ha en riktig utbildning i botten”. Sedan har hon jobbat sig upp, på kaféer och med praktik tills hon har fått jobb på de riktigt bra krogarna, som Trädgårn och Basement i Göteborg. – Betyg är det ingen som frågar efter, utan man får helt enkelt komma in och visa vad man kan. På Barrique Wine Bar, där hon nu har jobbat i drygt ett år, är det vinet som står i centrum och menyerna sätts utifrån restaurangens olika vinteman. Är det inte tråkigt att ständigt behöva anpassa sig till vilka viner någon annan har valt? – Nej, jag sökte jobbet för att jag är vinintresserad. Det är snarare ett växelspel mellan oss som gör maten och dem som sätter vinerna. På gästspelet på Långbro har sommelieren Bodil Andersson fått anpassa sig till menyn som Millan har satt ihop när hon har valt vin. – Min meny är svenskbetonad med mat som jag själv gillar, ekologiskt och närodlat och så, berättar Millan. Sen är ju inte allt svenskt, det måste ju bli en bra meny också. – Millans matlagning passar hos oss här på Långbro, säger Fredrik Eriksson. Hon gillar att laga mat, och gör det riktigt, utan att dränka den i anklevertryffel. Elin Sandström elin.sandstrom@dn.se (text) tommy svensson tommy.svensson@dn.se (foto)