”Brett stöd för totalförbud mot barnäktenskap i Sverige”

Summary: Fyra av fem svenskar vill att äktenskap som ingåtts utomlands med personer under 18 år inte ska erkännas i Sverige enligt en ny Sifo-undersökning. Resultatet visar att våra folkvalda har ett brett stöd för att genomföra de förändringar i lagstiftningen som krävs för att hindra att barn gifts bort, skriver Aleksander Gabelic, Svenska FN-förbundet.

Hur barnrättslandet Sverige ska förhålla sig till barnäktenskap har diskuterats i riksdagen i flera decennier. Ändå är det är fortfarande möjligt för personer under 18 år att vara gifta i Sverige. Det står i kontrast till en rad FN-överenskommelser, till exempel den allmänna deklarationen om de mänskliga rättigheterna, kvinnokonventionen och den i Sverige särskilt värnade barnkonventionen. FN:s globala mål, antagna av generalförsamlingen i september 2015, säger uttryckligen att medlemsländerna ska avskaffa barnäktenskap senast år 2030. De senaste svenska lagändringarna, från 2014, tog bort möjligheten att bevilja dispens för barnäktenskap. Däremot kvarstår kryphål som gör det möjligt att ingå barnäktenskap när synnerliga skäl föreligger. Svenska myndigheter ska som huvudprincip också erkänna barnäktenskap som ingåtts av personer som flyr eller flyttar till Sverige. Det har visat sig få konsekvenser inte minst för unga asylsökande som kom till Sverige under den stora flyktingvågen 2015. Kommuner och myndigheter saknar tydliga och gemensamma riktlinjer för hur dessa unga gifta ska hanteras. I ett uppmärksammat fall registrerades också en i Sverige bosatt 14-årig flicka som gift av Skattemyndigheten. Lika allvarliga är fortsatta rapporter om att barn och unga förs till familjens gamla hemland och gifts bort under exempelvis skollov. Att bara två fall av tvångsäktenskap, varav ett så sent som i förra veckan, har lett till åtal och fällande dom sedan 2014 visar att lagändringarna inte har fått önskad effekt. På FN:s internationella dag för flickor i morgon den 11 oktober sätts ljuset åter på Sveriges ställning som barnrättsland. Riksdagens FN-nätverk och Svenska FN-förbundet arrangerar då ett riksdagsseminarium om vad som måste göras för att Sverige en gång för alla ska få ett totalförbud mot barnäktenskap. Svenska FN-förbundet har inför mötet låtit Sifo fråga svenska folket om dess kännedom och åsikter om barnäktenskap. Det visar sig att bara sex av tio, 62 procent, känner till att lagstiftningen skärptes 2014. Kännedomen om förändringarna är större bland kvinnor än bland män. Bristande kännedom kan vara en bidragande orsak till att problemet med barngifte kvarstår. Det visar också att behovet av information är stort. Myndigheter som Polisen och Migrationsverket har under senare år bidragit till ökad kunskap om barnäktenskap i Sverige och framför allt om hur det ser ut i asylprocessen. Ett föredöme är också de kampanjer som Polisen och den nationella samordnaren mot hedersrelaterat våld och förtryck, länsstyrelsen i Östergötland, genomfört och som upplyser barn och föräldrar om vilka regler som gäller i Sverige. Fortfarande ansvarar dock frivilligorganisationer för en stor del av informationsspridningen. Det gäller inte minst landets tjej- och kvinnojourer som dagligen möter flickor och unga kvinnor som drabbas. Fyra av fem svenskar, 78 procent, stödjer enligt Sifo-undersökningen tanken att äktenskap som ingåtts utomlands med personer under 18 år inte ska erkännas i Sverige. Sexton procent är tveksamma eller vet inte medan 6 procent svarar nekande. Det är glädjande statistik för oss som har drivit kravet under lång tid och en signal till våra lagstiftare att ta de nödvändiga sista stegen mot ett totalförbud. Framför allt visar det ett brett stöd för principen att alla barn i Sverige ska ha samma rättigheter och möjligheter oavsett bakgrund. Minst 47 000 flickor gifts bort varje dag världen över. På bara ett par år berövas miljontals unga sin framtid. Kampen mot barnäktenskap är en global angelägenhet som nu får allt bredare uppslutning. När FN:s generalförsamling öppnade nyligen i New York talade bland andra Malawis, Ugandas and Zambias presidenter om vikten av att stoppa den skadliga traditionen. Sveriges regering, som profilerar sig som feministisk, måste agera även på hemmaplan och inte minst i de förorter där framför allt flickor är utsatta. Information om gällande lagar, resurser till rättsväsende, skola och sociala myndigheter och samarbete med trossamfund med vigselrätt är nödvändiga åtgärder i arbetet mot barnäktenskap. Tydlig lagstiftning är avgörande. Den nya utredning som i våras lanserades av barn- och jämställdhetsminister Åsa Regnér och justitieminister Morgan Johansson ska enligt direktiven lämna förslag till författningsförändringar som innebär att utländska äktenskap inte ska erkännas om någon av parterna var under 18 år när någon av dem kom till Sverige. Det är senkommet men välkommet klarspråk från lagstiftaren och en nödvändighet för att Sverige ska uppfylla sina FN-åtaganden. Vi vet sedan tidigare att många stödjer vårt krav på nolltolerans mot barngifte. En kampanj på Facebook-sidan Stoppa barnäktenskap har hittills samlat 9 500 namn till stöd för ett totalförbud. Vid morgondagens riksdagsseminarium kommer vi att presentera detta gräsrotsperspektiv för regeringens utredare Mari Heidenborg. Heidenborg ska vara klar med den första delen av sitt uppdrag – möjligheten att underkänna äktenskap som ingåtts i ett annat land – före årsskiftet. En andra del handlar om behovet av skärpningar av straffbestämmelser för äktenskapstvång och vilseledande till äktenskapsresa. Vi, vårt nätverk mot barnäktenskap och tusentals unga i Sverige följer arbetet med intresse. När regeringen väl återkommer med sitt förslag hamnar ansvaret för svenska barns framtid än en gång på riksdagens bord. Våra folkvalda har ett brett stöd bland organisationer och enskilda i Sverige att genomföra de förändringar som krävs för att inga barn i Sverige ska behöva vara rädda för att giftas bort. Aleksander Gabelic, ordförande i Svenska FN-förbundet Sveriges regering, som profilerar sig som feministisk, måste agera även på hemmaplan och inte minst i de förorter där framför allt flickor är utsatta. Starkare skydd mot barnäktenskap, tvångsäktenskap och brott med hedersmotiv (Dir 2017:25). Justitierådet Mari Heidenborg ska se över hur skyddet mot barnäktenskap, tvångsäktenskap och brott med hedersmotiv kan stärkas. I uppdraget ingår bland annat att analysera och ta ställning till hur möjligheterna att erkänna utländska barnäktenskap ytterligare bör begränsas. Tillämpningen av straffbestämmelserna om äktenskapstvång och vilseledande till tvångsäktenskapsresa ska utvärderas och utredaren ska ta ställning till om bestämmelserna bör ändras. Utredningen har också fått i uppdrag att se över om det bör införas en särskild straffskärpningsgrund för brott med hedersmotiv.


”Högern vill försvaga välfärden med integration som tillhygge”

Summary: Den nyliberala mångkulturalismen och välfärdschauvinismen har satt dagordningen allt för länge. Väljarna förtjänar ett progressivt politiskt alternativ. Den svenska modellen och en aktiv välfärdspolitik är lösningen på integrationsutmaningarna som Sverige står inför, inte problemet, skriver Enna Gerin och Daniel Suhonen, Katalys.

Sverige står i ett vägskäl. Det är mindre än ett år kvar till riksdagsvalet 2018 och det har nu gått två år sedan den dramatiska hösten 2015 när flyktingmigrationen till Sverige kulminerade och över 160 000 människor anlände på bara ett år. Att ta greppet om integrationens problemformulering och presentera trovärdiga lösningar kommer att spela en avgörande roll i att få väljarnas förtroende i valrörelsen 2018. I en ny studie som presenteras i dag har det fackliga idéinstitutet Katalys synat borgerlighetens och näringslivets integrationspolitiska offensiv. Vi kan visa hur den svenska modellen och en aktiv välfärdspolitik är lösningen på de integrationsutmaningar som Sverige står inför, inte problemet som borgerligheten hävdar. Det är dags för socialdemokratin att sluta vara passiv kring dessa frågor. Men för att vinna problemformuleringen om integrationen krävs fyra perspektivförskjutningar: 1 Sverige är inte sämst på arbetsmarknadsintegration av utrikes födda. Borgerligheten och extremhögern beskriver i dag gemensamt den svenska integrationspolitiken som fullkomligt misslyckad. ”Misslyckandet” skylls på den svenska välfärds- och arbetsmarknadsmodellen. För de som ständigt söker nya ingångar för att accelerera och fortsätta det nyliberala systemskiftet i Sverige har de nyanlända och deras integration blivit den nya murbräckan. Den uppskruvade retoriken om sysselsättningsgapet mellan utrikes- och inrikes födda tjänar syftet att framställa svensk arbetsmarknad som exceptionellt dålig på att få utrikes födda i jobb. Men att gapet är så stort i Sverige har att göra med vår exceptionellt höga sysselsättningsgrad för inrikes födda, inte att vi skulle vara extremt dåliga på att inkludera utrikes födda på arbetsmarknaden. Gapet är oacceptabelt, men Sverige är inte sämst på arbetsmarknadsintegration av utrikes födda. Tvärtom, siffror från OECD visar att sysselsättningsgraden för utrikesfödda i Sverige ligger en bra bit över genomsnittet för EU-länderna och knappt över genomsnittet för OECD-länderna. Det är inte tillräckligt bra, men långt ifrån den svartmålning av svensk arbetsmarknad som borgerligheten bedrivit för att bädda för sänkta löner. Mycket måste förbättras, inte minst för att sätta de nyanlända i arbete. Men den svenska modellen med en aktiv arbetsmarknadspolitik och möjligheter till utbildning blir då fundamentet för att skapa en lyckad arbetsmarknadsintegration. 2 Integration handlar främst om socioekonomiska höger-vänster-frågor. Om socialdemokratin vågar ta strid i integrationsfrågan istället för att tiga bort den, eller i värsta fall försöka triangulera sig förbi den, kan integrationen förvånande nog bli en socioekonomiska fråga som aktiverar höger-vänsterkonflikten, till vänsterns fördel. Borgerligheten har redan sparkat över bollen på den klasspolitiska planhalvan genom sina hot om att lagstifta fram lägre löner för nyanlända och sina förslag som går ut på att börja skikta tillgången på välfärdstjänster för de med tillfälliga uppehållstillstånd. Man vill att politiker ska gå in och skapa olika villkor för olika grupper i samhället. Samtidigt packas denna politik in i en makaber klassretorik. Under årets politikervecka i Almedalen talade Liberalernas Jan Björklund om ”en växande underklass” och Centerpartiets Annie Lööf om ”ett nytt klassamhälle”. Borgerliga politiker försöker fylla det vakuum som uppstår när socialdemokratin abdikerar från att tydligt prata om klassamhället och den etnifiering av underklass och arbetarklass som skett i Sverige de senaste decennierna. Problemet är att den föreslagna högerpolitiken inte kommer råda bot på ojämlikheten utan sannolikt förvärra den. 3 Visa att jämlikhet är lösningen, inte problemet. Nystar man upp integrationsdebattens många olika trådar och dimensioner handlar allt till sist om jämlikhet. Den socioekonomiska kärnan i integrationen handlar om att inflyttade svenskar med tiden ska närma sig den infödda befolkningens levnadsstandard, sysselsättning och inkomstnivå. Klyftorna när det kommer till jobb, utbildning och bostad mellan utrikes- och inrikes födda är del av en bredare trend av ökande ojämlikhet och inte nödvändigtvis något specifikt för den svenska integrationspolitiken. Mycket talar för att det fokus i svensk integrationspolitik, på att inkludera nya människor in i de svenska systemen relativt fort och på lika villkor – både för att främja individernas integration in i samhället men också för att undvika skapandet av selektiva system som skulle kunna underminera den generella välfärdsstaten – varit ett klokt vägval. Integrationsutmaningarna handlar framförallt om bristen på jämlikhetspolitik. Vi måste våga utnyttja välfärdsstatens och den svenska modellens inkluderande kraft som genom omfördelande system och starka institutioner skapar social sammanhållning och tillit i samhället. Fokus från arbetarrörelsen bör ligga vid frågor som rör ekonomisk jämlikhet: att höja levnadsstandarden och öka livschanserna för alla i vårt land och ta kampen mot trångboddhet och utsatthet, låga pensioner och inkomster, skapa en kompensatorisk och likvärdig skola, samt en aktiv arbetsmarknadspolitik som ger chans att utbilda sig till de bristyrken som finns. 4 Staka ut en tredje väg bortom det progressiva dilemmat. De senaste årens intensiva debatt om invandring och mångfald har präglats av föreställningen om ett progressivt dilemma – idén att vi måste välja mellan mångfald och välfärdsstat. Denna myt förfäktas av både nyliberala mångkulturalister som menar att vi måste välja öppenhet, mångfald och invandring på bekostnad av välfärdsstaten samt de välfärdschauvinister som vill att invandringen stoppas för att rädda välfärden. Tesen om ett progressivt dilemma bygger på att kulturell mångfald som är följden av invandring skulle underminera den känsla av tillhörighet och solidaritet som behövs för att upprätthålla en stark välfärdsstat. Sverige är ett utmärkt exempel på att ökad mångfald och stödet för den omfördelande välfärden inte måste ta ut varandra. Vad man än tycker om migrationspolitiken är det ett faktum att Sverige redan är ett heterogent samhälle präglat av mångfald. Trots det har SOM-undersökningarna visat att det allmänna stödet för välfärdsstaten legat på en stabilt hög nivå i Sverige. Nästan 18 procent av befolkningen är utrikes född och om man därtill räknar med alla som är födda här men har två utrikes födda föräldrar är siffran drygt 23 procent. I en sådan verklighet är både nyliberal mångkulturalism och välfärdschauvinism farliga politiska projekt. Det behövs en tredje väg som går bortom det progressiva dilemmat och står upp för en kombination av mångfald och välfärdsstat. Väljarna förtjänar ett progressivt politiskt alternativ som utmanar den nyliberala mångkulturalismen och välfärdschauvinismen som har satt dagordningen allt för länge. Ett mer sansat tonläge är på sin plats i denna svåra debatt. Men lärdomen är att vänstersidan inte ska låta högern oemotsagt använda dagens integrationsutmaning och skruvade fakta som en murbräcka för att försvaga välfärdsstaten och skapa ett b-lag på arbetsmarknaden. Socialdemokratin bör se integrationspolitik som en del i en generell välfärdspolitik, som strävar efter att alla människor i vårt land ska vara en del av samhället, där jämlika villkor i arbete, utbildning, boende, hälsa och trygghet – den svenska modellen – är vägen dit. Enna Gerin, utredare vid Katalys och rapportförfattare Daniel Suhonen, chef fackliga idéinstitutet Katalys Rapporten ”Med integrationen som murbräcka” – lanseras i dag och finns att läsa på www.katalys.org Borgerligheten har redan sparkat över bollen på den klasspolitiska planhalvan genom sina hot om att lagstifta fram lägre löner för nyanlända.


Alla Nobelpristagare är män – i år igen

Summary: Under 2000-talet har bara nio procent av Nobelpristagarna varit kvinnor. Hittills i år har alla tio Nobelpristagare varit män och förra året var samtliga elva män. – Jag trodde nog att vi skulle ha kommit längre, säger Göran K. Hansson, ständig sekreterare i Kungliga Vetenskapsakademin.

På torsdagen tilldelades den brittiska författaren Kazuo Ishiguro årets Nobelpris i litteratur. Samtliga Nobelpristagare i år, totalt tio stycken, är därmed män. Vilka som får fredspriset och ekonomipriset 2017 avslöjas på fredag och måndag. Förra året belönades inte en enda kvinna med priset, utan elva män fick dela på äran. Under åtta år av 2000-talet har samtliga Nobelpris gått till män. År 2017 kan bli det nionde. Göran K. Hansson, ständig sekreterare i Kungliga Vetenskapsakademien, tycker att den manliga dominansen bland pristagarna är tråkig. – Vi arbetar med det, men det är en långsam process. Samtidigt vill jag betona att ingen skugga vilar över Nobelpristagarna, varken i år eller förra året. De har gjort fantastiska insatser och är väl värda sina priser, säger han. Sedan starten 1901 har bara 48 av 895 personer, fem procent, varit kvinnor. Men även på senare tid ser det mörkt ut för jämställdheten. Under 2000-talet har 19 kvinnor och 189 män tilldelats Nobelpriset. Endast nio procent av de prisbelönta personerna under 2000-talet är därmed kvinnor. – Man hade hoppats att vi gradvis skulle få en bättre fördelning. Det är naturligtvis otillfredsställande. Jag trodde nog att vi skulle ha kommit längre, säger Göran K. Hansson. Läs också: DN Debatt. ”Bara gubbar får Nobelpris - så satsar vi på kvinnorna” Varje år får forskare i hela världen, alla tidigare Nobelpristagare och ledamöter i vetenskapsakademier en möjlighet att nominera kandidater till Nobelpriset. Tusentals brev skickas ut och drygt 350 till 500 namnförslag inkommer för varje pris. – Det är en väldig manlig dominans bland de nominerade. Vi vill ha ett större inflöde av nomineringar av kvinnliga forskare, säger den ständige sekreteraren, som menar att jämställdhetsarbetet måste ske ”i alla led”. Läs också: Nobelpris i fysik för forskning om gravitationsvågor Nomineringsinbjudningarna betonar vikten av att nominera fler kvinnliga forskare. Under vintern ska frågan också lyftas på en konferens med de fem Nobelpriskommittéerna tillsammans med ”extern expertis”. En vanlig förklaring till att så många män får Nobelpriset är att priserna ofta tilldelas upptäckter som gjordes för länge sedan – och därmed avspeglar mer mansdominerade tider. – Men i dag kanske det avspeglar hur det såg ut på 80-talet eller något sådant, och då hade det ändå hänt en del. Det bör bli helt klart bättre inom de närmsta tio åren, säger Göran K. Hansson. Frågan om Nobelprisets ojämställdhet har blossat upp under de senaste åren. – Det är fullt förväntat och ganska rimligt att man ifrågasätter det, säger Hansson. Läs också: Krav: Ta ifrån Suu Kyi fredspriset


Forskare: Polisen måste ta större hänsyn till barnen

Summary: Polisen bryter mot FN:s barnkonvention när de griper personer som har sina barn närvarande. Det menar forskaren Annelie Björkhagen Turesson.

Varje dag tvingas svenska barn se sin förälder gripas i hemmet. Ofta planeras polisens insatser inte alls utifrån om den gripne har barn. Detta trots att polisen enligt FN:s barnkonvention har skyldighet att ta hänsyn till barnen. Det menar Annelie Björkhagen Turesson, socionom och forskare i socialt arbete vid Malmö högskola. Tillsammans med några andra skribenter har hon precis lämnat in ett bokmanus till en antologi om både psykologiska och juridiska aspekter på situationen för intagna, deras barn och anhöriga inom kriminalvården Redan 2009 visade hon i sin doktorsavhandling vid Göteborgs universitet – ”Mor i fängelse – mödrar och barn berättar” – att samhällets stöd och skydd för barn till fängslade är i det närmaste obefintligt. Sedan dess tycker hon inte att utvecklingen har gått framåt. – Inom Kriminalvården har det hänt en hel del, men i övrigt har jag inte fått några indikationer på att något blivit bättre. Annelie Björkhagen Turesson har lyft frågan i en samverkansgrupp mellan socialtjänsten och polisen i Malmö och ser ingen större vilja till att ta tag i frågan. – Intresset från polisens sida är obefintligt – de vill inte ha fler arbetsuppgifter. Och socialtjänsten tar inte den här gruppen barn på allvar. De ser bara de barn de har kontakt med – inte det stora mörkertalet. Det finns inget systematiskt stöd. Så ser det nog ut i hela landet, säger hon. Läs mer: Femårige Emil får träffa sin pappa i fängelset Redan när föräldern hämtas av polisen, brister samhällets omsorg om barnen, menar Annelie Björkhagen Turesson. Polisen har inte upprättat några riktlinjer om hur det ska gå till när brottsmisstänkta föräldrar ska gripas vilket innebär att barnperspektivet ofta nonchaleras. Polisen har också lärt sig att ha annat fokus än barnen i en gripandesituation vilket gör att barnens behov av stöd ofta marginaliseras. – Jag tror inte ens att polisen tar reda på om det finns barn innanför dörrarna i lägenheten. Just själva gripandet kan vara den mest traumatiska situationen för barnen. Ett av de barn som Annelie Björkhagen Turesson intervjuade till sin doktorsavhandling såg sin mamma gripas av polis en av de första dagarna på sommarlovet. Pojken, som var i de yngre tonåren, lämnades kvar ensam hemma i lägenheten av polisen, svårt traumatiserad. Först efter en månad fick han veta vad som hänt hans mamma. För att kunna bo kvar lät han sin mammas missbrukande pojkvän flytta in, med förhoppningen att pojkvännen skulle betala hyran. Pojkens situation avslöjades först vid ett utvecklingssamtal under hösten när han tvingades lämna ett telefonnummer till sin mamma. Numret gick till fängelset. Socialtjänsten informerades flera månader senare när pojken hotades av vräkning på grund av obetalda hyror. – Många tror att det finns ett skyddsnät runt dessa barn, men så är det inte. Många tror säkert att någon annan har koll på situationen, säger Annelie Björkhagen Turesson. Ett annat problem är att den gripne föräldern kanske inte heller berättar sanningen för polisen av rädsla för att barnet ska omhändertas av myndigheterna. – Kanske säger föräldern att någon moster ska komma och ta hand om barnet. Polisen är enligt lagen skyldig att anmäla till socialtjänsten när barn och ungdomar berörs av deras ingripanden. Men det görs inte alltid, menar Annelie Björkhagen Turesson. Även om kriminalvården arbetat med barnperspektivet har situationen för barn till fängslade också försämrats på vissa sätt. – I den nya fängelselagen från 2010 tas till exempel ingen som helst hänsyn till var familjen bor i samband med placering på anstalter, vilket man gjorde tidigare, om det var möjligt. Det är ett extremt förlegat sätt att se på kriminalvården, eftersom man vet att familjen är en av de viktigaste motiverande faktorerna för en dömd att återanpassas i samhället. Dessutom menar Annelie Björkhagen Turesson att detta strider mot paragraf nio i FN:s barnkonvention om barnens rätt till sina föräldrar. Hon tror också att barnens status kan avgöra hur de behandlas av polisen och det övriga samhället. – Många av dessa barn växer upp i kriminella miljöer, vilket gör att deras status betraktas som låg. Det innebär att de kan få sämre omhändertagande än de annars skulle ha fått. DN har sökt polismyndigheten för en kommentar. Barnens rättigheter Enligt FN:s barnkonvention har ett barn som är skilt från föräldrarna rätt att träffa dem regelbundet. Barnets bästa ska komma i främsta rummet vid alla beslut som rör barn, och alla barn har rätt att höras i alla frågor som rör barnet.


”Var femte äldre stängs ute i det nya digitala samhället”

Summary: Vår riksomfattande enkät visar att minst 400.000 äldre i praktiken står utanför det digitala samhället. Och problemet är inte övergående. Det innebär att det måste finnas välfungerande alternativa kanaler och tjänster även framgent. Myndighetskontakter måste enkelt kunna skötas per telefon, brev eller genom besök, skriver tre forskare.

För knappt ett år sedan skrev civilminister Ardalan Shekarabi här på DN Debatt att digitaliseringen av offentlig sektor ska ”snabbas på”, dels för att effektivisera verksamheten, dels för att öka servicen till allmänheten. Ambitionerna är naturligtvis vällovliga. Men dessvärre är analysen av användarna, medborgarna, tämligen frånvarande i debattartikeln – liksom i de flesta av de dokument som departementen producerar med syftet att påskynda digitaliseringen. I forskningsprojektet ”Ung teknik, äldres vardag” studerar vi svenskar mellan 65 och 85 år och deras användning – och icke-användning – av digital teknik i form av exempelvis datorer, smarttelefoner och surfplattor. Vår riksomfattande enkät visar att 20 procent av de äldre helt saknar apparater som gör internetanvändning möjlig. Omräknat till reala tal blir det minst 400.000 individer. För dessa är alltså livet som före datorn och internet, men med den stora skillnaden att det inte görs några telefonkataloger längre, och dessutom är svårt att per telefon informera sig om busstider eller om bankkontoret håller öppet. Ytterligare 14 procent har endast en apparat, vilket betyder att de i vart fall har tillgång till teknik, antingen i hemmet med dator eller surfplatta, eller också ute med smarttelefon. Somliga förvånas över att en så stor andel som var femte äldre i praktiken står utanför det digitala samhället. Det är lätt att bara ta för givet att snart sagt alla, även äldre, numera finns på Facebook eller sträcktittar på tv-serier. Men 20 procent är av allt att döma en siffra i underkant, eftersom personer som saknar teknik är något mindre benägna än andra att delta i enkätundersökningar. Med stigande ålder minskar resurserna, och risken för utfasning av användare ökar. För överskådlig tid kommer det därför att finnas ett betydande antal äldre som står utanför det digitala samhället eller bara sparsamt förmår använda tekniken. När skeptiker väl accepterat att 20 procent faktiskt är en rimlig siffra, brukar de invända med att det hela ändå måste vara en generationsfråga och ett övergående problem. Det vill säga: om tio år, när dagens 65-åringar är 75, då, om inte förr, måste väl ändå nästan alla människor ha digitaliserat? Detta är delvis korrekt, men inte helt. Innehav och användning av digital teknik är nämligen både en fråga om generation, och en fråga om ålder. Våra analyser visar att såväl innehav som användningsrepertoar minskar högre upp i åren. Men minskningen förklaras inte enbart av generationstillhörighet, utan också av att de resurser – som är nödvändiga för att vara digitalt aktiv – tenderar att minska under pensionsåren. Därför kommer det lång tid framöver finnas äldre som saknar eller har svårt att använda digital teknik. Forskningen brukar framhålla tre i sammanhanget centrala resurser: materiella (som inkomst och bostadssituation), diskursiva (utbildning och datorerfarenhet från yrkeslivet) samt sociala (familj och nätverk). Ju mer vi har av dessa resurser, desto större är sannolikheten att vi har flera apparater och dessutom är frekventa och mångsidiga användare. Och tvärt om, ju mindre vi har, desto troligare är det att vi saknar teknik eller använder den i begränsad omfattning. Det är inte billigt med digital teknik, vilket ibland glöms bort. Det är svårt att komma under en årskostnad på sju tusen kronor för ett hushåll med dator, internet och smarttelefon. Tekniken är inte heller enkel att hantera. Den som är välutbildad och har arbetat med datorer är gynnad. Likaså den som har familj och vänner som kan konsulteras för inköp, installation och problemlösning. Under pensionsåren sker för de flesta ett resurstapp: inkomsterna tenderar att minska, de sociala nätverken att krympa. Med åren blir det därtill svårare att lära nytt. Och dagens digitala apparater är avsevärt mera krävande att bemästra än vad radion och teven var. Dessa kunde nästan alla använda, och de fungerade i tio, femton år. En surfplatta däremot kan vara svår att uppdatera och hålla funktionsduglig redan efter fem år. Teknikskiften är särskilt känsliga: när teknik fasas ut, fasas också en del användare ut. Alla klarar inte de nödvändiga nyinköpen eller de förändringar de innebär. Det är sällan den nya apparaten ser likadan ut, och hanteras på samma sätt, som den gamla. Med stigande ålder minskar resurserna, och risken för utfasning av användare ökar. För överskådlig tid kommer det därför att finnas ett betydande antal äldre som står utanför det digitala samhället eller bara sparsamt förmår använda tekniken. Våra resultat innebär naturligtvis inte att digitaliseringssträvandena ska hejdas. Men i fortsättningen är det angeläget att mycket tydligare inkludera medborgarna – de som ska ha nytta av digitaliseringen – i processen. Detta kan inte ske utan att kommande tekniska förändringar och planer på digitalisering informeras av konkreta användarstudier, något som är blygsamt närvarande i det arbete som pågår i dag. Det är också viktigt att alla de människor, inte bara äldre, som saknar digital teknik eller har svårt att använda den, erbjuds välfungerande alternativa kanaler och tjänster. Myndighetskontakter måste alltså även framgent enkelt kunna skötas per telefon, brev eller genom besök. Lika angeläget är det att hitta sätt att stötta äldre som är digitalt aktiva att fortsätta vara detta längre upp i åren. En majoritet, 62 procent, använder internet varannan dag eller oftare. Redan nu görs insatser av äldreorganisationer – SeniorNet är ett föredömligt exempel – där äldre inte bara utbildas utan också fortbildas för att hålla kunskaper och färdigheter levande. Dessutom innebär föreningsformen att människor lär känna varandra och därigenom kan hjälpas åt och samarbeta för att klara en komplicerad digital medievardag. Medborgarnas förmåga att upprätthålla och utveckla sina digitala kompetenser är avgörande för huruvida digitaliseringens många goda möjligheter ska kunna realiseras. Frivilligorganisationernas arbete täcker inte på långt när behoven. Men med mera genomtänkta strategier från statsmakternas sida, som i högre grad också intresserar sig för teknikens användare, finns goda förutsättningar för framtida framgångsrika samarbeten. 2 oktober 2017 Läs fler artiklar på DN Debatt.


Egoismen breder ut sig allt mer

Summary: Religion är inte propaganda, utan för många människor en tröst och trygghet i en allt mer hård värld. Alla kan inte ta sig till ett kyrkorum även om de så önskar. Vilka fler program skall Public service plocka bort?

En fråga jag ställer mig är, varför skall Public Service sluta sända andakter och gudstjänster när det finns så många människor som inte kan ta sig till en kyrka på grund av ålder, sjukdom och funktionshinder. Dessa människor betalar säkert också sin avgift och snart har de inget val då avgiften blir en skatt. Självklart skall även dessa människors behov tillgodoses. Varför kalla religion för propaganda? Religion kan för många vara en tröst och trygghet i en allt mer otrygg värld. Jag trodde att Marx lära att, "religion är ett opium för folket", var lagt på hyllan. Det hör hemma i kommunistiska diktaturer, och de har sannerligen inte varit eller är något att sträva efter. Det finns mer eller mindre propaganda i alla TV program som sänds, exempelvis "Go kväll" där man gör om människor, man propagerar för olika kläder, skönhetspreparat, glasögonbågar och frisyrer. Ska det programmet också plockas bort ? Alla politiska debatter som förs i Public service kanaler kan också uppfattas som propaganda för de olika partierna, beroende på vem som är programledare. Alla programledare är inte skickliga på att maskera sin egen politiska åsikt. Ska dessa program plockas bort ? Om du som människa inte har behov av någon religion så kan det finnas det andra människor som har det och som inte kan ta sig till ett kyrkorum. Dags att sluta tänka i snäva banor och börja tänka på andra människors behov. Det finns allt för många i dag som lever i sin egen bubbla och tror att resten av världen är till endast för dem. Huvudinlägg: Daniel Kindstedt: Förlegad trospropaganda sänds i SR och SVT Repliker: Lars-Eric Magnusson: Public service borde sända alla religioners gudstjänster Göran Aspgren: Kristendomen är inte förlegad Elias Granqvist: Gudstjänst är inte propaganda Mats Mannheim: Varför sända sport i public service?


Facebookvän med chefen – inte alltid en bra idé

Summary: Bör chefer och anställda umgås via sociala medier? Kan de ta en öl efter jobbet? Nästan varannan chef är Facebookvän med åtminstone några medarbetare, visar en ny rapport från fackförbundet Unionen. Oftast skickar medarbetarna en vänförfrågan.

Adda inte dem du är chef över. Det är det vanligaste rådet från ledarskapskonsulter till chefer. Medan andra hr-experter menar att man visst kan vara kompis med chefen, både på Facebook och i verkliga livet. I platta arbetsplatsorganisationer, som de flesta svenska, är det ibland lätt att glömma att någon är chef och någon annan inte. Men chefen har makt över medarbetarens arbetssituation och för medarbetare kan det kännas integritetskränkande att känna chefens ögon på sig också i de sociala medier som man använder privat. En dålig dag på jobbet kan leda till överilade statusrader eller kommentarer. Alltför negativa omdömen om arbetsplatsen kan till och med klassas som illojalt beteende och fungera som grund för uppsägning, om ledningen skulle vara på jakt efter sådana. Den chef som är Facebookkompis med de anställda måste fundera över hur hen skulle ställa sig till privat information med bäring på jobbet, till exempel funderingar kring yrkesval och bostadsort. Eller förstås kommentarer och bilder som läggs ut efter en blöt fest och som ofta känns mindre roliga i eftertankens bleka morgonljus. Fackförbundet Unionen, med över 100 000 chefer bland sina medlemmar, har låtit Novus göra rapporten Chefsliv 2017. Där svarar 49 procent av de tillfrågade cheferna att de har några av de anställda som vänner på Facebook. 61 procent i åldrarna 44 år och nedåt. 55 procent av de kvinnliga cheferna. Två gånger av tre kommer vänförfrågan från medarbetaren. Undersökningen har bara tittat på det sociala mediet Facebook. För många är Facebook en privat arena, medan andra använder den mer och mer som en offentlig. För det mest privata använder de i stället Instagram, Snapchat och grupper i Facebook. Är det då okej för chefen att tacka nej? Eller för medarbetaren, om förfrågan kommer från chefen? Marina Åman, andre vice ordförande på Unionen, konstaterar att chefer och medarbetare har olika roller i organisationen, och betonar vikten av att det är tydligt: – Sociala medier gör att gränserna mellan privatliv och arbetsliv blir otydliga. Även om chefer och kollegor förstås kan umgås på fritiden behöver deras professionella relation vara tydlig. En ledare som till exempel bara godkänner vänförfrågningar från vissa anställda riskerar att skapa osämja på arbetsplatsen. I så fall kan det vara bättre att tacka nej till alla kollegor. Även den fysiska verkligheten ställer chefsauktoriteten inför utmaningar. Enligt undersökningen Chefsliv 2017 följer en majoritet av cheferna med de anställda på afterwork om de blir medbjudna. Båda parter måste vara medvetna om att den dag kan komma då chefen måste ta ett obekvämt samtal med den anställde, understryker Marina Åman. Till exempel kring krav på kompetensutveckling, eller att medarbetaren måste skärpa sig vad gäller deadlines eller attityder gentemot arbetskamraterna. Är man då samtidigt kompis krävs att båda parter lyckas skilja på rollerna privat/professionellt. Tre av fyra chefer svarar att de inte är konflikträdda i sin yrkesroll. Samtidigt visar ju rapporten att en fjärdedel faktiskt ryggar inför arbetsplatsens konflikter, påpekar Unionens Marina Åman. Och ju närmare vän chefen är med sina kollegor, desto svårare kan de obekväma samtalen bli att få till. Förlorarna är de anställda, menar Marina Åman. – Om medarbetare ska växa måste chefen berätta vad de kan och behöver utveckla. En ledare som aldrig vågar prata om problem kan till exempel inte erbjuda lämplig kompetensutveckling, påpekar hon.


Tyskland möter gamla spöken

Summary: Inte sedan andra världskriget har det funnits ett främlingsfientligt parti i den tyska förbundsdagen. En av parallellerna med mellankrigstiden är att partier som försöker ta ansvar blir hårt straffade av väljarna.

Det tyska valresultatet är en märklig paradox. Förbundskanslern Angela Merkels kristdemokrater (CDU) är otvivelaktigt starkast, och en ny regering utan det partiet är otänkbart. Men både CDU och dess tidigare koalitionspartner, socialdemokraterna (SPD), gjorde dåligt ifrån sig. Många SPD-ledares första reaktion på partiets 20,5 procent (ner från 25,7 procent 2013) har varit att sikta in sig på en tid i opposition. Den reaktionen – en flykt från makten – var karakteristisk för politiken under Weimarrepubliken, mellankrigstidens kortlivade demokratiska experiment i Tyskland. Alltsedan förbundsrepubliken bildades 1949 är det en fråga som ständigt har hemsökt politiken i Tyskland: Skulle det som hände under Weimarrepubliken kunna upprepas och den radikala högern än en gång triumfera? När ett extremistparti, Alternativ för Tyskland (AFD), nu har tagit plats i förbundsdagen för första gången sedan andra världskriget, har den frågan stigit fram ur skuggorna. Det finns en del uppenbara paralleller med Weimar. Även under de relativt stabila åren under mitten och slutet av 1920-talet, före den stora depressionen, straffades partierna av väljarna när de ingick i regeringen, och belönades när de framställde sig själva som en alternativ politisk kraft eller ett protestparti. Mellan 1924 och 1928 deltog den moderata högern i en koalitionsregering och led därefter ett stort nederlag. Efter 1928 straffades SPD på liknande sätt för att ha ingått i en koalition. Sedan kom depressionen, och samma mekanism slog till med ännu större kraft: det var politiskt självmord att stödja regeringen – eller, som den alltmer radikala oppositionen kallade den, systemet. Resultatet blev en flykt från ansvarstagande, och de politiker som stannade kvar bestraffades ännu hårdare av väljarna. Om det finns någon plats för optimism när det gäller det tyska valresultatet så är det att det ligger nära den europeiska normen. AFD:s andel, 13 procent, är nästan densamma som populisten Geert Wilders fick i Nederländerna i april, i ett val som av många sågs som ett nederlag för den radikala populismen. Faktum är att det är svårt att hitta några skäl för att AFD skulle kunna fortsätta att växa. I många industrialiserade länder fungerar valen ofta helt enkelt som en avspegling av ekonomins tillstånd. Och detta gäller alldeles särskilt Tyskland. Väljarna i hemlandet för efterkrigstidens Wirtschaftswunder är stolta över att ha eurozonens starkaste ekonomi. Sysselsättningen är rekordhög. Men regeringar är som människor: efter en lång tid i en och samma ställning börjar det bli ont om idéer. I slutet av 2016 såg Merkel trött ut, och den nye SPD-ledaren Martin Schulz kunde åtnjuta en kortvarig ökning av stödet i opinionsundersökningarna. Men när det visade sig att Schulz inte hade några nya idéer följdes entusiasmen av besvikelse. Regeringskoalitionens dåliga valresultat tycks vara en avspegling av en utbredd frustration med ledare som inte har något nytt att erbjuda. Och resultatet gör det svårt att bilda en ny regering. Det troligaste – faktiskt det enda – verkliga alternativet till en stor koalition mellan CDU och SPD är en större gruppering med både det liberala FDP och miljöpartiet De gröna (en så kallad Jamaicakoalition, eftersom partiernas färger är samma som på Jamaicas flagga). Man säger ofta att Merkel skulle ha velat ha en koalition mellan enbart CDU och De gröna, eftersom hon har förflyttat sig mycket nära miljöpartiets agenda på många områden sedan hon förkunnade en snabb avveckling av kärnkraften efter Fukushimakatastrofen i Japan 2011. Men det kommer att bli svårt att förhandla fram en Jamaicakoalition, bland annat eftersom FDP har en mycket sträng syn när det gäller att föra över pengar till den övriga eurozonen. Men en Jamaicakoalition kan inte avfärdas. De gröna har under det senaste decenniet blivit mer positiva till marknadens roll i miljöpolitiken och den hittills oprövade regeringskonstellationen skulle kunna ge tysk politik en nystart. Och en sådan skulle i sin tur kunna påverka det övriga Europa, i synnerhet genom ett närmare samarbete mellan Frankrike och Tyskland, baserat på en acceptans av en viktigare roll inte bara för marknaden utan också för reformerade europeiska institutioner som övervakar marknadsprocesserna. Det finns många områden där det behövs gemensamma europeiska insatser. Tyskland kan inte ta sig ur Weimarfällan genom att bara ta hänsyn till sina egna förhållanden. Svaret på den politiska osäkerheten är en stabilisering av de europeiska och de internationella systemen. Och det är detta som är den slutgiltiga lärdomen av politiken under Weimartiden: När den internationella ordningen hade fallit sönder tycktes vinsterna av samarbete på hemmaplan ringa, och det blev lättare att bedriva radikal retorik. Bara ett stabilt Europa kan hålla spökena från det förflutna på avstånd. Översättning: Mats Dannewitz Linder Copyright: Project Syndicate Men regeringar är som människor: efter en lång tid i en och samma ställning börjar det bli ont om idéer. Harold James är professor i historia och internationella relationer vid Princetonuniversitetet.


”Barn till fängslade känner ofta en skuld själva”

Summary: Barn med föräldrar i fängelse är en utsatt grupp som inte får något stöd av samhället. De är osynliga och bortglömda, menar Madelein Kattel som arbetar för barn med frihetsberövade föräldrar.

Fångarnas barn Del 1. Man beräknar att cirka 30 000 barn i Sverige har en förälder som är frihetsberövad. De barnen nämns inte i lagstiftningen och syns inte i någon statistik. När Madelein Kattel var 17 år tog hon genom en bekant hand om en pojke på fyra år vars båda föräldrar satt i fängelse. – Det blev så att han delvis växte upp hos mig. Jag reagerade på att släkten inte ville berätta sanningen om föräldrarna för honom. Hur förklarar man för ett barn att föräldrarnas arbete är så viktigt att de inte ens kommer hem till jul eller födelsedagar? Erfarenheterna bidrog till att Madelein Kattel många år senare började engagera sig för barn med frihetsberövade föräldrar. I dag är hon verksamhetschef för den ideella organisationen Bufff (Barn och ungdom med förälder/familjemedlem i fängelse) som stöttar barnen. Bufff har bland annat en nationell stödtelefon och chatt öppen för utsatta barn. I Sverige finns uppskattningsvis 30 000 barn i Sverige som har en förälder i fängelse, häkte eller frivård. Men siffran är osäker, för ingen har räknat. – Dessa barn är oräknade, osynliga och bortglömda på alla sätt, säger Madelein Kattel. Hon menar att barn med frihetsberövade föräldrar är en utsatt grupp som samhället ofta missar. Det finns ingen samlad bild av hur dessa barn har det och hur de hanterar att ha en förälder som sitter inlåst. Det är också oklart var i samhället ansvaret för barnen ligger. – De här barnen ramlar konstant mellan stolarna. De nämns ingenstans i lagstiftningen. Och syns man inte så finns man inte, säger Madelein Kattel. Ett exempel hon ger är att barn till föräldrar som missbrukar har laglig rätt till stöd och egen information. Men om samma förälder häktas har inte barnet samma givna rättigheter. Kriminalvårdens ansvar är inriktat på den fängslade föräldern. Barnens är de 290 kommunernas ansvar, men socialtjänst och skola känner sällan till dessa barn. Inte ens i barnets närhet är det alltid lätt att finna stöd. Om ett barns förälder drabbas av sjukdom finns oftast omgivningen där. Men ett fängelsestraff leder sällan till stöd och sympati, visar forskningen. I stället måste familjen hantera svårigheterna på egen hand. – Generellt är det en stor skam kopplad till att ha en förälder i fängelse. Barnen blir själva dömda för att föräldern gjort en dum och olaglig handling. Barnen känner ofta en skuld själva, trots att de är helt oskyldiga, säger Madelein Kattel. Barn som har kontakt med Bufff berättar att de ofta känner sig bortglömda och att ingen förstår deras situation. Frihetsberövandet blir ett abrupt avbrott i relationen, ett slags förlust av föräldern på obestämd framtid – samtidigt som föräldern hela tiden finns närvarande i barnets medvetande. Det kan leda till en stor förvirring och osäkerhet. En anknytning som plötsligt bryts kan vara svårläkt enligt forskningen. Enligt Copingstudien, som undersökte förutsättningarna för barn med frihetsberövade föräldrar i fyra olika EU-länder, har svenska barn märkbara behov av hjälp och stöd i samband med att en förälder blir intagen i fängelse eller häkte. Särskilt viktigt är att barnet kan besöka sin förälder så snart som möjligt efter frihetsberövandet. – Det måste ske även om den andra föräldern sätter sig emot – om det inte finns särskilda skyddsbehov, naturligtvis, säger Madelein Kattel. Samtidigt understryker hon att alla barn inte vill ha kontakt med eller besöka sin fängslade förälder. – Även dessa tankar kan leda till skuldkänslor hos barnen. När de får träffa andra barn i samma situation på våra träffar eller prata med våra handläggare inser de att de inte är ensamma om sådana tankar och att det är helt okej. Madelein Kattel säger att samhället inte alltid underlättar samvaron mellan barn och förälder: – När möjligheterna till särskilda permissioner stramades åt för några år sedan blev det svårare för barn att träffa sin förälder utanför fängelset på en plats barnen själva valt. Det blev till exempel svårare för barn att få visa sin skola eller idrottsplats för föräldern. I bästa fall kan barn och förälder träffas regelbundet i låsta besöksrum. – Men även det kan skapa mycket funderingar och oro hos barnen. Hur har föräldern det egentligen där inne? säger hon. Ett problem är att barnet inte alltid ens får veta vart föräldern tagit vägen. Det är inte ovanligt att hemmavarande föräldrar väljer att inte berätta sanningen för sina barn. I stället säger de att pappa eller mamma arbetar borta eller rest utomlands för en längre tid. Kanske gör man det av rädsla för att sanningen kan skada barnet, för att kompisarna i skolan inte ska få veta, eller för att man helt enkelt inte orkar berätta. Madelein Kattels råd är att alltid berätta sanningen för barnen. Annars lämnar man dem med svåra tankar och många frågor, menar hon. Vad är det som är så viktigt att mamma eller pappa inte kan komma hem ens till skolavslutningar eller födelsedagar? Varför kan jag inte få ringa och prata med mamma eller pappa? – Barnen riskerar att känna sig bortvalda eller övergivna. De känner att något inte stämmer och behöver svar på alla sina frågor. De lämnas helt till sina egna fantasier, vilka ofta är mycket värre än verkligheten, säger Madelein Kattel. Om barnen inte får veta är risken stor att de i stället att de får reda på det på omvägar, kanske från löpsedlar eller från nätforum som Flashback, vilket är betydligt värre. – Även små barn kan googla i dag, säger Madelein Kattel. Hur barn påverkas av att en förälder döms till fängelse kan se väldigt olika ut. Ibland – till exempel vid ekonomisk brottlighet – kan ett fängelsestraff komma som en total överraskning för familjen. – Det kan bli ett enormt ekonomiskt fall. Kanske måste familjen sälja villan och flytta, säger Madelein Kattel. För andra barn, som levt med missbruk, kriminalitet eller psykisk ohälsa i familjen, kan det snarare vara befriande och tryggare när en förälder döms till fängelse och försvinner ett tag. Men även i dessa fall tampas barnen med en oro för den frihetsberövade föräldern och känner ett stort ansvar själva. I de flesta skolor finns barn som har någon nära anhörig i fängelse, men det finns inget enkelt svar på frågan om man som barn eller omsorgsförälder ska berätta detta för skolan. Risken är att fokus mer hamnar på vad föräldern gjort för att hamna i fängelse än på hur barnet har det. Många föräldrar kan också oroas av att barnet ska utsättas för mobbning. – I grunden är det bättre om kompisarna får veta av barnet direkt än att de läser om det på sociala medier. Men det är något som barnet och föräldrarna måste prata ihop sig om, säger Madelein Kattel. På Bufff tycker man att det oftast är bra om skolan får veta. Men då är det viktigt att informationen hanteras på rätt sätt. – Många barn som hör av sig till oss vittnar om att de fått ett dåligt bemötande i skolan när de väl bestämt sig för att berätta. Det får inte bli fel, för då kanske barnet aldrig berättar igen. Det behövs oerhört mycket mer kunskap om detta i skolorna, säger Petra Westerling, verksamhetsutvecklare på Bufff. Att inte berätta kan få lika jobbiga konsekvenser. Hemlighetsmakeriet kan leda till att barnet drar sig undan och exempelvis slutar med fritidsaktiviteter för att slippa utsättas för frågan om varför föräldern aldrig hämtar barnet längre. – Det kan göra att de här barnen blir otroligt ensamma, säger Petra Westerling. Ett ökande problem på senare år som man sett på Bufff är föräldrar som döms för sexualbrott som grooming eller pedofili. – Det är det mest skamfyllda brottet. För barnet är det oerhört smärtsamt att ta del av medierapporteringen av brottet. Man måste alltid ha med sig att det kan komma ut vem det handlar om och förbereda barnen på hur de ska hantera detta. Den andra föräldern, oftast mamman, får en chock och kan själv behöva mycket stöd och kanske psykologisk hjälp, säger Madelein Kattel. Så säger barn till fängslade "Det är så många gånger jag hulkgråtit mig igenom en film där en mamma är närvarande. Eller gråtit till att kompisars mammor hämtat dem ifrån träningen." ”Varje kväll klockan åtta fylldes ett otroligt tomrum i mig, tidigare var det alltid då han brukade ringa mig och fråga hur min dag varit, för vi bodde inte ihop.” "Det är tufft att sitta där vid varsin ände om bordet och inte ens få ge min egen pappa en kram." ”På cirka 15 år så hörde jag av min pappa – om jag hade tur – vart tredje år på telefon, och då fick jag olika förklaringar var han befann sig.” "Det är väldigt jobbigt för mig men för pappa är det mycket jobbigare. För det är tufft där i fängelse." ”Tyvärr finns det ingen handbok där det står hur man ska känna och bete sig när till exempel ens förälder gör fel och hamnar i fängelse.” Citaten är hämtade ur Bufffs blogg ”Andrasidanmurarna”, där barn och unga som har, eller har haft, sina föräldrar i fängelse, skriver om sina erfarenheter. Bufff (Barn och ungdom med förälder/familjemedlem i fängelse) är en ideell organisation som arbetar för att ge stöd till och förbättra villkoren för barn med frihetsberövade föräldrar eller andra familjemedlemmar. Bufff har funnits sedan 2001 och hette tidigare Bryggan. Alla som arbetar i stödfunktionerna inom Bufff har en grundutbildning som socionom eller beteendevetare. En del har själva erfarenhet av att ha en anhörig i fängelse. Bufff finns i dag på tio platser i Sverige. Där håller man enskilda samtal och öppet hus där barn och unga kan träffa andra i en liknande situation. Man ordnar också olika aktiviteter och utflykter. Bufff arbetar i nära samarbete med socialtjänst och kriminalvård och besöker även häkten och anstalter. Bufff har en gratis nationell stödtelefon vardagar 9–16 med nummer 020-200330. Man kan mejla info@bufff.nu. Kvällstid går det även bra att chatta med Bufffs medarbetare på www.bufff.nu. Bufff Information och kommunikation. God kontakt med den frihetsberövade föräldern. Föräldrar som kan samarbeta känslomässigt. Stöd och ett respektfullt bemötande


”Gårdsförsäljning av alkohol fel väg till levande landsbygd”

Summary: Staten kan på olika sätt ta ansvar för en levande landsbygd. Men att kullkasta svensk alkoholpolitik till förmån för vinstdriven alkoholförsäljning är inte en trovärdig landsbygdspolitik. Tvärtom vore den direkt skadlig, för hela Sverige, skriver de före detta ministrarna Göran Persson, Bengt Westerberg och Göran Hägglund.

Urbanisering och avfolkning har förändrat det svenska samhället under decennier. Å ena sidan blomstrande storstadsregioner med ständigt ökande boendekostnader, å andra sidan en landsbygd där det på sina håll inte lönar sig att bygga nytt eftersom kostnaden för nybyggnation överstiger marknadsvärdet. Det finns en känsla hos många att vårt land glider isär. Hur ska vårt samhälle hålla samman? Hur ska det gå att leva gott i hela Sverige? Ett fungerande företagsklimat på en levande landsbygd är en nyckel till att kunna besvara dessa frågor. Men det finns samtidigt en risk att vissa politiker, över stora delar av den politiska skalan, gör det alltför lätt för sig. De hoppar på den populistiska våg som nu drar över Europa och hela västvärlden och som söker enkla lösningar på komplicerade frågor. Gårdsförsäljning av öl, vin och sprit ses av vissa som en sådan enkel lösning på den svåra utmaning vi står inför. Det kan uppfattas som ett förslag som ligger i linje med satsningar på både turism och den svenska jordbruksnäringen. Dessutom kan det naturligtvis finnas något lockande i tanken att kunna köpa lokalt och småskaligt producerade drycker direkt på gården eller i lanthandeln. Problemet är att en sådan reform inte är förenlig med svensk alkoholpolitik. Vi har i Sverige valt en alkoholpolitik som begränsar tillgängligheten. Alkohol kan bara inhandlas på Systembolaget, som säljer utan vinstintresse. Genom att plocka bort vinstintresset från detaljhandeln med alkohol har vi plockat bort incitamenten för merförsäljning. Som kunder på Systembolaget får vi god service, men vi blir aldrig uppmuntrade att köpa mer än vi hade tänkt oss. Vi har valt denna modell för att vi bor i den del av världen som dricker allra mest, och där problemen med alkohol är och har varit som allra störst. Ur ett småstads- och landsbygdsperspektiv bör dessutom betonas att Systembolaget tillhandahåller ett mycket brett och djupt sortiment i hela Sverige, som gör att man kan köpa kvalitetsprodukter också utanför landets storstäder. Det sägs ibland i debatten att det finns ”bättre vinbutiker” i Frankrike, Tyskland och USA – och det kanske är så att en vinstdrivande privat vinbutik i Stockholm eller Göteborg skulle kunna erbjuda ett ännu bättre sortiment än Systembolaget. Men på den lilla orten kan Systembolagets kunder genom både sortimentet i butiken och det stora beställningsbara sortimentet, välja från ett lika bra sortiment som storstadskunden. Så skulle det knappast vara på en avreglerad marknad. Det har i debatten förts fram att Finland har gårdsförsäljning i kombination med sitt detaljhandelsmonopol Alko, och att Sverige därför också borde kunna ha det. Jämförelsen är dock inte applicerbar på svenska förhållanden. Det Finland i dagsläget har är gårdsförsäljning av vissa bär- och fruktviner, inte gårdsförsäljning av vanligt vin, öl eller sprit. En ny finsk lagstiftning, där man utökar gårdsförsäljningen till att omfatta öl, har föreslagits. En sådan förändring innebär rimligen att Finland gynnar finsk öl på bekostnad av öl från andra länder, vilket riskerar det finska detaljhandelsmonopolet. Vår uppfattning är också att EU-rätten är tydlig på detta område. I debatten har även förts fram att EU-kommissionen 2009, på en fråga från en svensk parlamentariker, skulle ha svarat att det är möjligt att kombinera gårdsförsäljning med ett bevarande av detaljhandelsmonopolet. Om man läser svaret ser man dock att det snarast stärker bilden att gårdsförsäljning strider mot EU-rätten. En eventuell reglering om gårdsförsäljning måste vara konkurrensneutral vad gäller andra länders producenter. Detta ligger i linje med vad Lotty Nordlings utredning, SOU 2010:98, kom fram till. I hårda förhandlingar inför EU-medlemskapet fick vi gehör för vårt detaljhandelsmonopol. Men det går EU-rättsligt inte att kombinera med gårdsförsäljning av öl, vin och sprit. Alliansregeringen bad på sin tid en utredning att försöka hitta en lösning där en begränsad gårdsförsäljning på landsbygden skulle kunna kombineras med Systembolagets monopol. Men slutsatsen blev att det inte är möjligt – om man tillåter några att sälja måste alla få göra det. Detta gäller såväl svenska som utländska företag, små som stora, på land och i stad. Att tillåta gårdsförsäljning är att välja bort Systembolagets monopol. Den svenska landsbygden står förvisso inför stora utmaningar. Det måste gå att leva ett gott liv, att arbeta och att bygga företag, i hela Sverige. Hela Sverige kan och ska leva. Men svaret på den utmaningen är inte att göra alkohol mer tillgängligt i samhället. Det gynnar varken stad eller land. Tvärtom leder det till kraftigt ökade sociala och ekonomiska kostnader. Ökad alkoholkonsumtion har en prislapp i barnomsorgen, skolan och sjukvården. Det får direkta konsekvenser på våra vägar och arbetsplatser. Det är inte önskvärt. Att öka tillgängligheten är varken en klok, genomtänkt eller långsiktig politik för en levande landsbygd. Komplexa problem kräver komplexa lösningar. Staten kan på olika sätt ta ansvar för en levande landsbygd. Mycket kan göras bättre. Men att kullkasta svensk alkoholpolitik till förmån för vinstdriven alkoholförsäljning, i hela landet – vilket de facto är alternativet till dagens modell – är inte en trovärdig landsbygdspolitik. Tvärtom vore den direkt skadlig, för hela Sverige. Göran Persson, fd statsminister Bengt Westerberg, fd socialminister Göran Hägglund, fd socialminister Genom att plocka bort vinstintresset från detaljhandeln med alkohol har vi plockat bort incitamenten för merförsäljning. Som kunder på Systembolaget får vi god service, men vi blir aldrig uppmuntrade att köpa mer än vi hade tänkt oss.


Nu följer sociala medier med in i terapirummet

Summary: Människor kommunicerar allt mer i form av text och bilder. Snapchat och gruppchattar på Facebook är en hörnsten i mångas relationer. Detta märks numera även i terapirummet. – Vissa tar med sig listor över chattar och återger exakta citat, säger parterapeuten Anders Nyman.

För drygt tio år sedan brukade människor fortfarande ringa till varandra. Den explosionsartade utvecklingen av sociala medier, framför allt Facebooks expansion, har förändrat hur vi kommunicerar. I dag håller många kontakten med varandra framför allt i form av text, bilder och videoklipp. Vi använder allt mer mobildata, förra året ökade trafiken med 35 procent i mobilnätet, enligt Post- och telestyrelsen. Samtidigt skickar vi färre sms till varandra när andra meddelandetjänster blivit mer populära. 2017 är det nog många som känner igen sig i att det finns vissa vänner som man inte ens har telefonnumret till. Kommunikationen utanför det verkliga livet går bara genom Facebookmeddelanden, Snapchat eller Instagram. Detta färgar av sig i våra parrelationer, berättar parterapeuten och psykologen Anders Nyman som har drygt 50 års erfarenhet i yrket. Han har tillsammans med vännen och kollegan Allan Linnér gett ut boken ”Kärlekens koreografi” om att leva i en nära relation. Bland de ämnen som de tar upp finns digital kommunikation. I sina möten med par har Anders Nyman de senaste åren sett hur sms-kommunikation och Facebookchattar får en större plats. – Vi terapeuter är vana vid att lyssna på människors berättelser om vad som sagts, väl medvetna om att det finns en annan version av det också. Men nu finns ju allting dokumenterat. Människor kommer till terapirummet med exakta citat och hänvisningar till sms och chattar. – Tidigare har folk kunnat säga ”det sa jag inte alls” eller ”du missförstod”. Men nu kommer man och läser upp sms med den exakta ordalydelsen, säger Anders Nyman. Apparna visar det exakta klockslaget på sekunden som någon svarat på ett meddelande. De avslöjar om meddelandet har blivit läst. – Ibland kan det tillföra någonting. Människors tidsangivelser är ofta oerhört subjektiva. Någon kan till exempel säga att den fick vänta länge på svar. Men nu kan vi se att det faktiskt inte tog en timme för den ena personen att svara, som den andre påstod, utan det var bara 15 minuter, säger Anders Nyman. Det syns också tydligt i telefonen att en person svarat blixtsnabbt, av bara farten. – Om vi kan se att det tog två sekunder för en person att svara, så kan ju den andra personen förstå att det kanske inte var ett så väl genomtänkt svar. Kommunikation över internet har också i mångt och mycket förändrat vad som ses som otrohet. I RFSU:s undersökning Kådiskollen från 2016, där 4.260 personer från de nordiska länderna deltog, säger 46 procent av svenskarna att flirtande på internet är att beteckna som otrohet. 57 procent tycker att sexchattande är detsamma som att vara otrogen och 62 procent tycker att webcam-sex faller in i den kategorin. Otrohet avslöjas ofta just för att makarna hittar varandras mobiltelefoner, berättar Anders Nyman. – Man ser hjärtan och bilder skickade kors och tvärs, bilder som man kanske inte skulle ha skickat till en kompis, och det väcker frågor. Ibland blir även barnen indragna för att man lånar varandras telefoner inom familjen och så ser barnen saker de inte borde ha sett. Psykologen Jenny Jägerfeld bedömer att alla klienter hon någonsin haft har tagit upp sociala medier vid något tillfälle. Ett exempel kan vara att den ena partnern inte tycker att den får ta plats i den andras digitala vardag. – De kan ta upp att den andre har postat massor av foton på sig själv, men inte lagt upp någon bild på partnern. Det handlar om hur delaktig man är i den andras digitala vardag. Till exempel ”när vi var ute och åt så tog han bilder på restaurangen men inte på mig”. Jenny Jägerfeld menar att det i viss mån går att jämföra det med att hålla sin partner i handen ute på stan. – Det är alltid bra att ta upp och prata om vad man känner och tänker kring det. Du kan inte tvinga din partner att lägga upp bilder på dig men du kan säga hur du känner dig. Även kulturen kring emojis påverkar samtalen mellan parterna. Jenny Jägerfeld har sett hur emojis, likes och kommentarer kan leda till svartsjuka. Tidigare kunde vi inte se om vår partner gick runt och delade ut komplimanger till folk på jobbet. Nu går det att bevittna i realtid. – Någon likar, kommenterar och pratar med alla andra om hur härliga och roliga de är. Men de visar inte upp den egna relationen. Vissa kan känna sig som att de är på en fest och deras partner pratar med alla andra på festen, och märkte knappt att de själva var där. Anders Nyman nämner en annan situation som han var med om. Det var ett par där mannen upplevdes som känslomässigt avskärmad. Hustrun tog med sig en sms-konversation som ett slags bevis för hur hon inte kunde få kontakt med sin man på ett känslomässigt plan. Kvinnan skrev ”I kväll blir jag sen, jag ska träffa tjejerna. Sitt inte uppe och vänta”, följt av en emoji som blinkar med ena ögat. Mannen svarade då ”ok”. Varpå kvinnan svarade med ”Vad är det med dig? Det är väl inget att bli sur över” och en emoji som rullar med ögonen, ler och räcker ut tungan. Kvinnans tolkning var att mannen blivit sur eftersom han inte skickat någon lättsam emoji eller annan symbol, berättar Anders Nyman. Mannen blev i sin tur förvirrad över emojin i meddelande nummer två. – Vad betydde den? Att hon inte tyckte han var riktigt klok? Att hon redan var full? Att hon ledsnat på honom? Vad Anders Nyman brukar göra då är att styra samtalet från den digitala kommunikationen. Han ber makarna fokusera tankarna på det som inte sker i telefonen. – Jag kan fråga dem om det här meddelandet är en del i vad de har ihop tillsammans. Brukar tonen vara likadan när de ringer eller när de promenerar? Finns samma tendens där? Till exempel att den ena personen alltid tar den andra personens hand, säger han och fortsätter: – För många kan emojis, hjärtan och så vidare ha olika innebörd. Jag lämnar det digitala spåret och frågar dem ”Vad betyder tre hjärtan i ett sms för dig?” Det är deras upplevelser av det som hänt som är det viktiga. Läs mer: Magdalena Ribbing: Det borde finnas en spikrak uppförandekod på sociala medier Läs mer om sociala medier här Parterapeuternas tips för chatt och sms Psykologerna Allan Linnér och Anders Nyman. Foto: Ulla Montan I sin bok ”Kärlekens koreografi” drar psykologerna Allan Linnér och Anders Nyman upp riktlinjer för chatt- och sms-kommunikation. Här är några av dem. 1. Innehåller ditt sms en fråga som det är väldigt viktigt att du får svar på? Du kanske borde ringa eller träffa personen i stället. 2. Innehåller ditt sms något som kan göra mottagaren mycket ledsen, upprörd eller orolig? Överväg om du verkligen ska sms:a. 3. Lämna aldrig ett seriöst meddelande obesvarat. Är det en fråga som är för svår att svara på eller ett förslag som är omöjligt att gå med på eller ta ställning till – låt personen få veta det.


Prästerna skall inte ha lön – de borde få arvode

Prästerna skall inte ha någon lön alls. De borde få i stället ett arvode för att dom håller sig lediga ifrån annat förvärvsarbete så att dom alltid står till tjänst (även präster måste betala livsmedel, bostad, energi etc.). Detta arvode skall vara marknadsmässigt för annars skulle även prästens familj drabbas. Dessutom skulle en annan reglering stå stick i stäv med jämlikheten. Dom har en akademisk utbildning och skall arvoderas motsvarande. Däremot skall de inte göra gällande övertid etc. för de får ju ingen lön för prestation.


Stressade söker vård av rädsla för demens

Summary: En ny grupp patienter, personer mellan 50 och 65 år, har börjat söka sig till vården för att de är oroliga för att ha drabbats av demens. De har svårt att minnas och missar saker. Men oftast är det stress och inte demens som ligger bakom problemen.

Marie Eckerström, forskare och psykolog på Minnesmottagningen på Sahlgrenska universitetssjukhuset i Göteborg har i sin doktorsavhandling tittat närmare på en allt vanligare grupp som besöker mottagningen. Det är i sammanhanget yngre personer mellan 50 och 65 år som söker vård för olika minnesproblem, men som ändå får normala resultat på minnestester. I dag utgör de en tredjedel av dem som kommer till mottagningen. Den nya gruppen av yngre patienter med självupplevda minnesbesvär ökar även internationellt. Marie Eckerström har följt ett hundratal av dessa patienter under i genomsnitt fyra års tid. – De känner inte igen sig själva och tycker att de inte klarar av sitt jobb på samma sätt som innan. De glömmer vad de ska göra, glömmer bokade besök. Många beskriver att de missar saker, säger Marie Eckerström. I många fall misstänker patienterna att de drabbats av en begynnande demens. – Vi genomför då en utredning med omfattande neuropsykologiska tester, och gräver verkligen djupt. Men det händer ofta att vi inte kan bekräfta problemen trots att de själva upplever stora problem i sin vardag. När Marie Eckerström och hennes kollegor letar vidare i patienternas bakgrund och vardag hittar de ofta andra orsaker till minnesproblemen. – Undersöker man vidare så finns det ofta berättelser om tidigare sjukskrivningar på grund av stress, och ibland depressiva problem. Det är ganska sällan de bara har minnesproblemen, det finns oftast någonting mer där. När patienterna gör undersökningarna i lugn och ro på mottagningen så får de bra resultat. – Själva kan de ge många exempel på när minnet inte har fungerat. Men när vi gör en undersökning i en lugn miljö och de får koncentrera sig, så fungerar det bra, säger Marie Eckerström. När patienterna sedan är ute i sin vardag och är i en miljö med en massa ljud och andra sinnesintryck runtomkring dem så kommer minnesproblemen igen. – Det är typiskt för den stressrelaterade minnesproblematiken. Det handlar oftast inte om några konstanta problem, utan påverkas av vilken situation personen befinner sig i. Människor som har stressrelaterade minnesproblem har oftast egentligen inte problem med minnet, utan snarare koncentrationsförmågan och uppmärksamheten, menar Marie Eckerström. Vårt arbetsminne, där vi först ska hantera information innan vi kan lagra in den, är känsligt för stress. Långvarig stress kan dessutom ha en bestående effekt på hjärnans funktioner, förklarar Marie Eckerström. – Det finns de som varit sjukskrivna för utmattningssyndrom tidigare, och som kanske aldrig riktigt kommit tillbaka rent kognitivt trots att det var många år sedan. Den nya gruppen patienter är ofta högutbildade och i åldern 50-65 år, så de flesta jobbar samtidigt som de kan ha en stressig tillvaro privat. Till exempel för att de måste ta hand om en sjuk förälder. – Det kan exempelvis vara en demenssjuk förälder, och det gör att de är oroliga för den här typen av sjukdomar och tolkar sina egna problem som en signal på att de själva har drabbats. När Minnesmottagningen kan konstatera att patienternas problem troligen är relaterat till någonting annat än demens, till exempel stress, så är de inte mottagningens målgrupp längre. Risken finns att patienterna då hamnar mellan stolarna i den stora vårdapparaten. – Då remitterar vi tillbaka dem till primärvården där de oftast kommer ifrån. Många har ju valsat runt mellan olika ställen eftersom det inte finns särskilt många specialistmottagningar för stressrelaterade problem. Vi upplever att de här patienterna faller mellan stolarna. Till saken hör dock att en av tio personer i Marie Eckerströms studie av patienter med självupplevda svåra minnesproblem utvecklar en demens under uppföljningstiden. Det är en låg andel, men en något högre andel än hos befolkningen i övrigt. – Delvis bekräftar det vår hypotes om att subjektivt upplevda minnesproblem kan ha en betydelse för framtida demenssjukdom. Men det gäller en väldigt liten grupp. Minnesmottagningen gör även ryggvätskeprov. Bland dem med avvikande värden för tre särskilda biomarkörer var risken för att utveckla demens fördubblad. Så det kan finnas ett visst fog att misstänka demens om du börjar glömma saker. Men det gäller också att komma ihåg att hjärnan är ett känsligt organ. – Någonstans börjar ju symtomen på demens och det är rimligt att man själv känner av dem. Men hjärnan är väldigt känslig för saker som stress, sömnbesvär, alkohol, depression och den miljö vi befinner oss i med olika ljud och stimuli. Är man orolig över att ha drabbats av en demenssjukdom kan man försöka påverka de faktorerna först. Det är ju trots allt sjukdomar som är väldigt ovanliga i yngre ålder, säger Marie Eckerström. Läs även: Unga demenssjuka får ofta fel diagnos – så känner du igen symptomen Demens. Få under 65 drabbas Vid demens får man svårt att minnas och tolka sin omgivning, och man blir gradvis sämre. Funktioner som brukar drabbas är bland annat förmåga att tänka, planera, att hitta i miljön, att tala och förstå språket. Den vanligaste typen av demens är Alzheimers sjukdom. Tidiga tecken är ofta svårighet att prata, oro, nedstämdhet och oföretagsamhet. Senare i sjukdomen får man svårare att utföra praktiska sysslor och problem med att hitta. Ibland kan personen bli aggressiv och misstänksam. Runt 160 000 människor i Sverige har en demenssjukdom. Omkring 9 000 av dem är under 65 år. Man räknar med att cirka 25 000 personer insjuknar varje år. Marie Eckerströms studie har genomförts inom ramen för Gothenburg MCI study vid Sahlgrenska Akademin.


Magdalena Ribbing: Usch, att påminna bröllopsgäster som inte skickat några pengar är pinsamt

Summary: Om man får förhinder till ett bröllop, är det då rimligt att man krävs på 1 000 kronor för kuvertet? DN:s folkvettsexpert Magdalena Ribbing har svaret.

Ställ dina frågor om etikett till Magdalena Ribbing – mejla till etikett@dn.se Fråga 1: Inbjöds till ett bröllop i annat land. Tackade ja till att delta men en av oss fick ett nytt arbete som gör resan omöjlig. Fick då veta att vi blir skyldiga avgiften för kuvertet för en av oss, 1 000 kronor. Är det rimligt att ta betalt av gäster som inte kan närvara vid ens glädjehögtid? Hur bemöter man detta? Svar: Nej, det är inte rimligt. Som inbjudare kräver man absolut inte betalning för utebliven närvaro om inte inbjudan uttryckligen angivit detta som förutsättning för deltagande i festen. Vilket i sin tur vore högst ogästvänligt och något som jag inte tidigare har hört talas om. Svara att ni beklagar att en av er inte kan närvara, men att ni inte hade meddelats att utebliven närvaro skulle betalas och därför inte kan göra detta. För den av er som ändå reser till bröllopet riskerar denna vägran att betala för den andra som inte kan vara med att bli obehaglig. Men samtidigt är det så olämpligt att ta betalt för att en gäst får akut förhinder (kostar en plötslig sjukdom också 1 000 kronor?) att det kanske vore enklare att ni båda avstod från att vara med, givetvis utan att betala några 2000 kronor. Varje normal inbjudare vet att gäster kan få förhinder. Det tar man med i kalkylen. Det går inte att ha en så snäv budget att ett manfall från middagen raserar ekonomin. Man kan helt enkelt inte kräva att en gäst som fått förhinder ska betala. Fråga 2: Vi blev bjudna på bröllop och på inbjudan stod att inga presenter önskades, men gärna en slant i brudparets namn på ett konto till ett visst gott ändamål. Vi hade redan köpt en present och hade inte råd att dessutom skicka pengar så vi gjorde inte det. Men några veckor före bröllopet kom ett mail med påpekande att vårt bidrag inte hade inkommit. Vi brydde oss inte om detta. Efter ännu någon vecka kom ett mail där det stod att nu var det bråttom för oss att skicka in bidraget. Vi kände oss då tvingade att skicka pengar. Den present vi hade köpt är lämpad för brudparet så den gav vi också. Nu känner vi oss utnyttjade. Vad kunde vi ha gjort? Svar: Usch! Ännu en yttring av de krav som en del brudpar – eller deras bröllopskonsulter kanske? – inbillar sig ha rätt att ställa på gästerna. Pengar till välgörande ändamål kan inte vara ett krav från inbjudarna (obs. att kuvertavgift i stället för presenter inte har med välgörenhet att göra). Brudparet kan gärna föreslå en gåva till ett gott ändamål i stället för presenter. Då kan gästerna ge frivilligt, eller låta bli. Men att kräva detta och sedan påminna de gäster som inte skickat något bidrag är pinsamt. Ni kunde ha struntat i att skicka pengar, och givit er inköpta present utan att ha det minsta dåligt samvete. Det hade varit helt rätt. Ett bröllop kan aldrig vara ett sätt för brudparet att få framstå som välgörare på gästernas bekostnad. Ställ dina frågor om etikett till Magdalena Ribbing – mejla till etikett@dn.se


”Min pappa är alkoholist – hur mycket ska jag stötta hans fru?”

Summary: Dottern har äntligen lyckats distansera sig från sin pappas alkoholberoende, som hon växte upp med. Pappan har fortfarande problem, och nu söker hans fru stöd hos hans dotter. Frun har ingen annan att vända sig till. Hur mycket ska dottern engagera sig? Liria Ortiz kommenterar.

Ställ frågor till Insidans experter – mejla till fragainsidan@dn.se Fråga: Min fråga gäller det problem jag har med hur jag ska förhålla mig till min pappa, som under lång tid varit alkoholist, och hur jag kan hjälpa hans medberoende fru. Jag har under större delen av min uppväxt haft en pappa som inte räckt till som förälder på grund av sin alkoholism. När mina föräldrar skildes var jag i tonåren och har sedan dess mer eller mindre fått leva som medberoende med allt vad det innebär, i ett varannan-vecka-liv. Min pappa gifte om sig för tio år sedan och jag bodde tillsammans med honom och hans fru under de perioder som hans alkoholism var som värst. Med hjälp av intensiv terapi har jag på senare tid lyckats distansera mig från hans alkoholberoende. Jag blir inte lika ledsen och kan känna att jag kan ha en distans till honom och hans fru. Jag har skapat mig mitt eget liv med bostad, pojkvän, jobb och har i övrigt väldigt bra relationer i mitt liv. Då till min egentliga fråga: min pappas fru har ingen annan än mig att vända sig till vilket medför att hon söker stöd hos mig då min pappa fortfarande har ett alkoholberoende som han förnekar. Då jag gått i åtskilliga terapiformer, pratat med nära och kära och även gått i stödgrupper så känner jag mig för första gången ganska ”fri” från honom. Dock väcker det otroliga skuldkänslor när hans fru gråter hos mig och vill få mitt stöd. Jag känner att jag inte kan hjälpa honom mer - jag har försökt allt redan. Dock vill jag hjälpa henne men vet inte riktigt hur jag ska göra och inte heller hur stor ”skyldighet” jag har att faktiskt engagera mig igen. Har föreslagit terapi för henne men det vägrar hon. Jag mår bra nu men känner mig ledsen å hennes vägnar, hur ska jag tänka kring detta? Tacksam för svar Svar: Hej! Nej, låt mig säga det på en gång, någon skyldighet att engagera dig i din pappas alkoholproblem har du inte. Och det innebär förstås att du med all rätt även kan säga nej, när du förväntas göra det indirekt genom din pappas nuvarande hustru. Trots hennes utsatthet så har du all anledning att försvara den frihet som du uppnått i förhållande till honom. Mitt råd är att du konsekvent upprätthåller det du äntligen börjat uppnå, att du har slutat att vara så känslomässigt insnärjd i din pappas alkoholproblem, och har kunnat frikoppla dig och ge plats för ditt eget liv. Det visar på en autonomi och en klarsyn som är något som tyvärr långt ifrån de flesta anhöriga till personer med substansberoende kommer till. Samtidigt tror jag att det är angeläget att du är uppmärksam på riskerna för återfall i gamla skuldkänslor och gamla mönster. Det kan locka in dig att återigen engagera dig i din pappa och hans fortsatta alkoholberoende, och alla de problem som det ger honom och folk omkring honom. Ett inslag i detta kan vara att du har en tydlig strategi för hur du ska förhålla dig till hans hustru, och bete dig mot henne. Jag återkommer till detta. Som anhörig till någon som har en beroendesjukdom hamnar man ofta i ett ganska typiskt mönster för hur man relaterar till personen, och en speciell självbild. Den anhörigrollen kan man utveckla både när man växt upp i ett hem där sjukdomen finns, och som vuxen i en kärleksrelation. Mönstret kan uppfattas som oförnuftigt och närmast självdestruktivt, men det är viktigt att påpeka att det i grunden handlar det om kärlek och omtanke. Och ju mer nära man är den andra, desto större är risken att glida in den här rollen och dess speciella beteenden. När försöken till omsorg om personen inte förändrar situationen till det bättre, är man som anhörig benägen att öka insatserna och göra ännu mer av samma sak. Det får som konsekvens att alltmer kretsar kring hur den andra ska räddas från sitt beroende. Den anhörigas egna känslor, behov och ambitioner i livet hamnar i skuggan, och prioriteras ner. Trots alla de ansträngningar som man gjort känner man att man misslyckats, och självkänslan blir allt sämre. En upplevelse börjar tränga sig på av att man gör fel om man säger nej, och önskar något för egen del. Den kanske mest framträdande känslan hos den anhöriga blir skuldkänslan. Och den är lättväckt. Inte bara i relation till den närstående, utan även i andra relationer. Vad säger du, är det kanske det som händer dig när din pappas hustru hör av sig till dig och vädjar om din hjälp, och du träffar henne trots att du nog egentligen inte vill? Detta som vi nu resonerat om är inget unikt för beroendesjukas anhöriga. Även hos anhöriga till personer med till exempel psykossjukdom, svåra kroppsliga nedsättningar, eller kognitiva svårigheter uppstår gärna detta mönster som de anhöriga måste förhålla sig till, och ibland söka hjälp för lära sig hantera. Jag använder inte ordet ”medberoende” för att många gånger skuldbeläggs de anhöriga med det begreppet. Enligt mitt sätt att se på det gör de anhöriga vad de kan för att förhålla sig till en mycket svår situation. Och det är ingen av oss som är förnuftig och balanserad när vi går igenom svåra händelser. Anhöriga kan spela roll vid rehabilitering vid beroendesjukdom, och några behandlingar har detta inbyggt i sina behandlingsupplägg. Men en förutsättning är att man finner det rimligt att vara i den situationen. För tillvaron är nu en gång sådan att föräldrar och barn ska separera. Man kan som vuxet barn bekymra sig för sina föräldrar, och sörja för deras skull, när de har det svårt, men man kan inte ta ansvar för eller kontrollera deras liv. Den insikten verkar du ha nu genom de terapier och stödgrupper som du deltagit i under åren. Men det är inte så enkelt att bli av med ett inrotat beteendemönster, och sätt att reagera på. Det kan ibland, särskilt vid känslomässiga påtryckningar från andra, vara svårt att veta var gränsen går mellan normal omtanke och överdriven omtanke. Så du kanske ska ”boosta” din autonomi utifrån det som händer nu. På något sätt som passar dig. Kanske du ska vända dig till någon som du har förtroende för, och som du bedömer kan hjälpa dig med just detta? Ett annat alternativ som jag gärna tipsar dig om är Forum för anhöriga. Det finns på nätet, och är ett chattforum som drivs av Alkoholhjälpen och Anhörigstödet, två av hälso- och sjukvårdens nationella hjälplinjer. Där kan man anonymt resonera om anhörigrollen, göra inlägg och läsa andras. Ett lästips är boken ”Släpp kontrollen- vinn friheten” av beteendevetaren Carina Bång. Du kan också läsa mer om Craft, en behandlingsform för att underlätta anhörigas situation, på riddargatan1.se Och så till hur du ska förhålla dig till din pappas nuvarande hustru. Mitt råd är att du säger det du tänker och känner. Att du inte längre vill träffa henne och få berättat om din pappas alkoholproblem för att det berör dig illa. Att du vill fokusera på ditt eget liv. Allt detta kan behöva sägas varsamt och med ömsinthet. För visst är det svårt för henne. Så visa gärna din omsorg på ett annat sätt om du vill, till exempel att du kan träffa henne men på villkoret att din pappas alkoholproblem inte nämns, utan att ni bara umgås, gör saker ihop och har kul tillsammans. På det sättet kan du hjälpa henne att då och då få vila från sin oro och få lite egen tid. Men gör bara detta om du bedömer att du och hon kan hålla denna regel. Liria  Läs fler frågor till Insidan här Fråga Insidans experter Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Legitimerade psykologen och forskaren Martin Forster, Karolinska Institutet, svarar på frågor om familjeliv, barn och ungdomars utveckling, föräldraskap, skola och förskola. Du kan vara anonym. Utvalda frågor och svar publiceras här och eventuellt i papperstidningen. Mejla till: fragainsidan@dn.se


Summary: REPLIK DN Debatt 12/9. Anders Lindroth och Christina Moberg ger en felaktig beskrivning av klimateffekten av svenskt skogsbruk och skoglig bioenergi. Tvärtemot vad författarna påstår så behöver bioenergianvändningen öka för att ytterligare bidra i den omställning som krävs för att vi skall nå klimatmålen, skriver 18 forskare.

Anders Lindroth och Christina Moberg (L&M) understryker med rätta att klimatavtalet i Paris kräver kraftigt minskade växthusgasutsläpp. Just därför behöver användningen av skoglig bioenergi öka. Den slutsatsen är väl förankrad i decennier av studier om hur skogsbruk, biobränslen och andra skogliga produkter påverkar flödet av koldioxid. Rapporten från European Academies’ Science Advisory Council (EASAC), som enligt L&M ger stöd för att minska bioenergianvändningen, tillför inget nytt. Forskargruppen som tog fram EASAC-rapporten var smalt sammansatt. Vi håller givetvis med EASAC och L&M om att bioenergins klimatpåverkan ska utvärderas med lämpliga vetenskapliga metoder och att andra klimatpåverkande faktorer än koldioxid ska beaktas. Ett stort antal sådana utvärderingar har också gjorts, vilka visar att klimateffekten av bioenergianvändning varierar stort beroende på hur bioenergisystemen utformas och var i världen de etableras. De visar också att svenskt skogsbruk och skoglig bioenergi inte är ett klimatproblem. L&M hänvisar till utsläpp av växthusgaser de första 10–15 åren efter en avverkning och påstår att skogliga bioenergisystem är förknippade med en ”koldioxidskuld” som kan ha en mycket lång “återbetalningstid”. Men skogens roll i klimatarbetet kan inte värderas utifrån snäva betraktelser av kolflöden inom enskilda skogsbestånd. En liten del av landskapet består av hyggen som avger koldioxid men huvuddelen består av växande skog som binder kol (i Sverige avverkas varje år cirka 1 procent av den produktiva skogsmarksarealen). Avgörande för skogens roll i klimatarbetet är hur den totala skogstillväxten och avverkningen i Sverige utvecklas över tid, samt hur användningen av skoglig biomassa kan minska växthusgasutsläppen. För att nå klimatmålen som etablerades i Paris behövs en mycket snabb omställning till förnybara energi- och materialsystem, där skogens bidrag är viktigt. Sedan 1970-talet har Sverige gått från ett kraftigt oljeberoende till att använda bioenergi inom främst industrin och för byggnadsuppvärmning, ofta genom samproduktion av fjärrvärme och el. Skogliga biodrivmedel har etablerats som alternativ till fossilbränslen i transportsektorn. I dag används ungefär hälften av den avverkade skogsbiomassan för energiändamål, huvudsakligen genom utnyttjande av restprodukter inom skogsindustrin och avverkningsrester. Det svenska skogsförrådet har vuxit då man övergått från kontinuitetsskogsbruk till trakthyggesbruk. Skogsförrådet är i dag ungefär dubbelt så stort som för hundra år sedan och alltjämt ökande. Den skogliga tillväxten – och därmed kolinbindningen – har ökat samtidigt som uttagen har ökat, vilket L&M förbiser när de varnar för att ökad avverkning för substitution av fossilbränslen per automatik skulle få katastrofal effekt för klimatet pga drastiskt minskande kolinbindning. Bioenergi, sol, vind och andra alternativ har komplementära roller i att tillgodose energiefterfrågan så att klimatmålen gynnas. Användning av bioenergi från skogen är central för att minska Sveriges klimatpåverkan. Skogsindustrin producerar också långlivade produkter, inte minst virke som kan ersätta stål och betong och bidra till minskade växthusgasutsläpp inom byggsektorn. Med ökade virkesflöden följer också ökade restflöden som kan användas för att producera biobränslen och andra biobaserade produkter såsom textiler och gröna kemikalier. Det går att upprätthålla en fortsatt hög kolinbindning samtidigt som uttagen ökar och möjligheten att klara andra miljömål dessutom förbättras. Grunden för det är en helhetssyn och en politik baserad på vetenskap. 12 september 2017 Debattartikel Anders Lindroth, professor em i naturgeografi och Christina Moberg, professor i organisk kemi: ”Kalhyggesbruk ger stora utsläpp av växthusgaser” Repliker Mårten Larsson, Skogsindustrierna och Göran Örlander, Södra: ”Den svenska skogen växer inte i ett grustag” Jakob Lagercrantz, 2030-sekretariatet och Hanna Stenegren, tankesmedjan Fores: ”Glömmer problemen med fossila drivmedel” 18 forskare vid Chalmers, KTH, Linnéuniversitet, Lunds universitet och SLU: ”Skoglig bioenergi central i klimatarbetet” Slutreplik från Anders Lindroth och Christina Moberg: ”Allvarligt att etablissemanget inte tar till sig fakta” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Ingrid har arbetat i kåkstäderna i 40 år

Summary: Hon har varit Desmond Tutus husläkare och var den som undersökte Nelson Mandela när han släpptes fri. Men sitt djupa engagemang har svenska Ingrid le Roux hos de allra fattigaste i Sydafrikas kåkstäder, där hon verkat under 40 år.

När Nelson Mandela efter 27 år i fängelse frigavs den 11 februari 1990 var de närmaste lite oroliga över hans hälsa. Då kallade man på den svenska läkaren Ingrid le Roux, bosatt i Sydafrika sedan många år. Hon fick packa sin läkarväska och ge sig av till Desmond Tutu med familj där Nelson Mandela vistades under sitt första dygn efter frigivningen. – För mig var det mötet totalt oväntat. Jag kommer ihåg det väldigt starkt. Första intrycket var att han var så otroligt glad, och en fantastiskt varm och karismatisk person. Man bländades av honom helt enkelt, säger Ingrid le Roux. Hon kunde konstatera att Nelson Mandela behövde ta igen sig ett dygn i Kapstaden och ett planerat massmöte i Soweto dagen därpå sköts upp ett dygn, trots att ett fullsatt stadion redan väntade på honom i Johannesburg. Efter läkarundersökningen åt Nelson Mandela sin första lunch i frihet tillsammans med hustrun Winnie, Ingrid och deras gemensamma vän Mamphela Ramphele. – Vi satt i Tutus vardagsrum. Det var stor uppståndelse. Hela trädgården var full av journalister. I över 40 år har Ingrid le Roux arbetat som läkare i Sydafrikas kåkstäder. Det är hos de mest utsatta hon har sitt hjärta. Till Sydafrika kom hon i början av 1970-talet, nygift med sydafrikanen Pieter le Roux som hon träffat under ett studieår i USA på sextiotalet. Hemma i Sverige hade den tilltagande debatten om Sydafrikas apartheidpolitik gjort att många varit kritiska till att hon skulle gifta sig med en vit sydafrikan av afrikaansläkt. Flera vänner vände henne ryggen och det var svårt att hitta en präst som ville viga dem. I Johannesburg engagerade sig paret i kyrkan för att kunna göra en insats för den svarta befolkningen. Men de fick inte släppa in några svarta i kyrkans samlingslokaler. Då ordnade de i stället undervisning i sitt hem. En morgon strax därefter ringde det på dörren. Hela huset var omringat av säkerhetspolisen, som förbjöd dem att bjuda in svarta människor. Hur reagerade de vita grannarna på ert engagemang? – De mötte oss mest med tystnad. Men det fanns ju redan då även många vita i Johannesburg som var emot apartheid, säger hon. Ingrid och Pieter trotsade säkerhetspolisens order och fortsatte med de välbesökta kurskvällarna i villan. Säkerhetspolisen gjorde flera påstötningar men ingrep aldrig igen. I slutet av 70-talet blev det flytt till Kapstaden där maken hade fått en tjänst på det svarta universitetet Western Cape. Ingrid började arbeta med blodsjukdomar på det välrenommerade universitetssjukhuset Groote Schuur. Det dröjde inte länge innan några medicinstudenter på sjukhuset kontaktade Ingrid. De hade startat en rullande barnklinik i kåkstaden Crossroads och behövde hjälp av en läkare. Ingrid hade ju så mycket tid när hon var barnledig på halvtid, tyckte studenterna. Ingrid följde med. Det var en halvtimmes resa rätt ut i mycket fattiga områden. Invånarna bodde i mycket enkla skjul av plåt, papp eller plast. – Det var en sådan dramatisk skillnad i resurser jämfört med sjukhuset där jag hade min tjänst. Det gjorde att jag bestämde mig för att stanna kvar, säger Ingrid. Efter tio års arbete på ideell basis och med stöd av kväkarna och norska konsulatet fick Ingrid ett erbjudande om att bli Svenska kyrkans utsända i området. I dag har verksamheten under namnet Philani växt till sex hälsokliniker med mödra- och barnavård i olika kåkstäder runt Kapstaden. – Vi arbetar med rehabilitering av undernärda barn som kommer till oss varje dag och får fem måltider med näringsrik mat. De får också produkter att ta med sig hem, säger Ingrid. På Philani har de arbetat efter en metod som kallas för positiv avvikelse. Det innebär att man i stället för att undersöka vad som gör att visa barn drabbas av undernäring studerar de friskaste barnen. Grundtanken är att det alltid finns människor som har en förmåga att hitta lösningar. Dessa barns mödrar rekryterade Ingrid till sina kliniker för att de skulle sprida sina kunskaper till andra kvinnor i kåkstäderna. Det kunde handla om att amma sina barn längre i stället för att ge dem bröstmjölksersättning eller om att se till att barnen inte leker på ohygieniska platser som ger diarré. I dag finns 200 mentormammor som var och en ansvarar för ett geografiskt område. – De har hand om ungefär 500 familjer var. Vi fokuserar på alla gravida kvinnor och barn som är undernärda, hiv-positiva, har tbc, är föräldralösa eller befinner sig i riskzonen på annat sätt. Hälsoproblemen är enorma. I våra områden är 35 procent av kvinnorna smittade med hiv, säger Ingrid. Inom Philani finns i dag även vävstugor där kvinnorna kan arbeta och förskolor för barnen. När kampen mot apartheid drevs som intensivast i Sverige i mitten av 80-talet med sanktioner, stödgalor och samarbete med ANC var det förenat med livsfara att vistas i Sydafrika. Crossroads var en krigszon och läget var mycket spänt. – Det var pansarbilar som kom in utifrån och möttes av våldsamt motstånd inifrån. Mycket förföljelse av aktivister och många människor som fängslades och dog. Ingrid fortsatte att ta sig in till kliniken i kåkstaden under stora risker. När undantagstillstånd infördes kunde hon inte längre köra ända fram. I stället fick hon parkera vid motorvägen och ta sig in i området till fots. Ingrid var förbjuden att vistas i Crossroads av apartheidregimen. – Min vita läkarrock skyddade mig nog mot säkerhetspolisen, säger hon Var du aldrig rädd? – Jag var ofta rädd. Särskilt eftersom jag hade tre små barn där hemma och aldrig visste om jag skulle komma levande hem. Men jag behövde ju vara kvar för invånarnas skull, det fanns inget annat alternativ. Jag kunde ju åka därifrån på kvällarna. Det kunde inte de kvinnor som jag arbetade med. – Samtidigt var det en väldigt dynamisk tid i Sydafrika och fantastiskt att få leva med i det. Jag upplevde att historia höll på att skrivas. Vad har varit din drivkraft? – Jag upplever en stor tacksamhet över att ha fått födas och växa upp som kvinna i Sverige. Sedan har jag letat efter var det verkliga pulserande livet finns. Jag fann det i Kapstadens kåkstäder där det är en konstant kommunikation mellan människor. Barnen leker på gatan, kvinnorna ropar till varandra mellan skjulen. Det är samtal, gråt och skratt, det är liv hela tiden. Hon tycker att det varit ett privilegium att få arbeta i kyrkans tjänst, men har aldrig sett sitt uppdrag som mission. – För mig har det handlat om att med hjälp av den utbildning jag fått föra över något från en värld med mycket resurser till värld med små resurser, säger hon. I journalisten Lisbeth Gustafssons biografi ”Ingrid le Roux”, som precis kommit ut (Verbum förlag), pratar flera medarbetare och vänner om Ingrid le Roux ledarförmåga. Samtidigt som hon utstrålar mildhet kan hon vara mycket bestämd. ”Hon har ett hjärta av guld och en ryggrad av stål”, som hennes vän Hellen Zille säger i boken. Hur ser du på dig själv som ledare? – Jag har eftersträvat ett delat ledarskap i samtal med medarbetarna. Det är den vishet som finns hos mina medarbetare som gjort att vi överlevt som organisation, säger hon. En ledare som hon inspirerats av är Desmond Tutu. I 30 år har hon varit hans husläkare och de är nära vänner privat. När han hade det som allra svårast 1987 ordinerade Ingrid honom semester i Sverige. – Desmond Tutus liv har varit kampen mot apartheid. Efter befrielsen har han levt i en konstant förlåtelse helt utan bitterhet. Varför tror du att Nelson Mandela blev en så stor och respekterad ledare? – Han hade en stor trygghet i sig själv och en absolut övertygelse om det rättfärdiga i det han kämpade för. Han var en lyssnande ledare som summerade andras åsikter och vågade ta ett beslut. Jag tror också att det fanns en djup tro som bar honom genom allt det svåra, men det pratade han aldrig om, säger Ingrid le Roux. Vad har ditt liv i Sydafrika lärt dig om förlåtelse? – Att kunna konfrontera det svåra och förlåta dessa övergrepp är en nästan övermänsklig bedrift som visar på människans otroliga förmåga till förlåtelse. Utvecklingen i Sydafrika under senare år med ökad arbetslöshet, kriminalitet och korruption bekymrar dock Ingrid le Roux. – Sydafrika har sålts ut till stora internationella affärsmän, vilket är djupt bedrövligt. Vad som ändå är positivt är att människor reser sig mot detta. Den finns en väldigt sund grupp inom ANC som verkar i Nelson Mandelas anda. Jag tror optimistiskt att den falangen har en framtid tillsammans med oppositionen. Den nuvarande regimen är så korrupt och måste förlora makten. Du har själv en stark tro. På söndag är det kyrkoval i Sverige. Hur ser du på svenska kyrkans roll i dag? – Det känns ibland som om kyrkan anpassar sig till världen i stället för att våga tro på det dramatiska och revolutionerande i kristendomens kärleksbudskap. Kyrkans plats är bland de svaga och utsatta, inte i maktens korridorer. Det som givit den kristna tron mer trovärdighet i världen är en livsgärning som Moder Teresas. Jag tror inte att kyrkan förstår att det är där som den har sin roll, säger hon bestämt. Läs mer om Sydafrika här Ingrid le Roux Bor: Villa i stadsdelen Orjanjezicht i Kapstaden. Familj: Maken Pieter le Roux, från afrikaansläkt. Har som professor och expert i utvecklingsekonomi haft ett stort inflytande över den ekonomiska politiken i Sydafrika. Är en av arkitekterna bakom den sydafrikanska modellen med garanterat socialbidrag till utsatta människor. Tre söner, varav två är läkare. Tredje sonen är civilingenjör och känd tävlingssimmare. Fritid: Vistas i naturen. Vandra och cykla. Om Sverige: Alla barn talar flytande svenska. Familjen har alltid vistats i Sverige på somrarna.


DN gratulerar: Ada Berger, regissör

Summary: Först trodde Ada Berger att hon skulle bli präst, men det visade sig att hennes plats var inom teatern. Sedan ett år tillbaka är hon konstnärlig ledare för Unga Dramaten.

Sett i backspegeln kan det verka som att Ada Bergers bana in i teatern varit mer eller mindre spikrak. Redan som 25-åring satte hon upp sin första musikal, ”I väntan på Manolito Nilsson”, tillsammans med musikern Karin Sjöholm. Sedan dess har det blivit en räcka produktioner, däribland kritikerrosade ”Liv Strömquist tänker på dig!”. Närmast kommer hon från Malmö stadsteater där hon var med och byggde upp Unga teatern. Men sedan ett år är hon tillbaka som konstnärlig ledare för Unga Dramaten i Stockholm. – Dramaten är ett spännande hus med hög nivå på kompetensen hos alla och en stark potential. Det finns också många associationer kopplade hit. Man kan både leka med den här finkulturstämpeln, vidareutveckla den och gå emot den. – Fenomenet ung scen är också ett väldigt fint arv efter Suzanne Osten, där olika konstnärliga ledare tillåts och förväntas prägla verksamheten på sitt sätt. Jag är just i startgroparna och har inte hunnit formulera allt än. Men vägen in i yrket var långt ifrån självklar. Som liten var Ada Berger visserligen intresserad av musik och gillade att skriva, men att hålla på med teater fanns inte med som ett alternativ. Efter gymnasiet blev det först en sväng in bland litteraturstudier och sedan började hon plugga till präst, men hoppade av och blev lärarvikarie. Första gången hon såg vilken kraft som fanns i teatern var under dramalektionerna med en ganska orolig högstadieklass i Lomma. – Jag som just hade lämnat kyrkans värld började leka kyrka i klassrummet och gjorde en övning som handlade om att hålla ett bröllop. Klassens kärlekspar fick gifta sig. Den stökigaste killen fick vara präst med störst ansvar. Alla höll tal. De hade roligt. I stället för att de grupperade sig och började strida mot varandra uppstod en helt ny anda. Plötsligt stod det klart för henne att hon måste söka sig till teatern. Först var tanken att bli skådespelare, men så småningom förstod hon att regissörsrollen passade henne bättre. 2005 började hon på Dramatiska institutets regiutbildning och sedan dess har det rullat på. Med tiden har hon också sett att det finns stora likheter mellan präst- och regissörsrollen – inte minst i frågor som rör livet, döden och allt däremellan. – Det är svårt att säga exakt vilka de frågorna är. Men för mig tror jag det handlar om att söka sitt kall – inte bara ett jobb utan något man kan vara i hela tiden. – Jag är också intresserad av döden, som även kan vara en stagnation i livet, ett tillstånd när vi fastnar och lever fel. Men också av hur man bryter med det. – På ytan kan man ha ett väldigt färgstarkt liv, men inuti finns inte den upplevelsen. Det är döden i symbolisk mening. Där kommer man in på frågor om hur man använder sitt liv, så att man kan tåla att dö en dag. De sakerna ägnar jag mig mycket åt. Här har teatern en viktig uppgift, menar Ada Berger och tar leken som också finns centralt i teatern, som exempel. – Lek är motsatsen till stagnation. I den kan vi bryta gamla mönster och röra oss fritt, vilket kan göra avtryck i den yttre världen och ge livet ny riktning. Ada Berger Gratuleras till: Fyller 40 år den 18 september 2017. Bor: I Stockholm och Malmö. Familj: Sambo och två barn, en son på 7 år och en dotter som snart blir 5 år. Gör: Konstnärlig ledare för Unga Dramaten och regissör. Så firar jag födelsedagen: ”Jag vet inte. Det får bli ett kalas lite längre fram.” Läser: Faktaböcker, manus och dagstidningar. En bok om Hiroshima. ”Maken” av Gun-Britt Sundström. Styrka: ”Flexibel”. Svaghet: ”Ibland för flexibel.”