Summary: LO-toppar varnar regeringen för att bryta sönder den svenska modellen: När parterna tar ansvar för svensk ekonomi minskar regeringen sitt engagemang.Massor av löntagare som jobbar i branscher där arbetslösheten ökar kommer att drabbasav höjda a-kasseavgifter. De tvingas på samma sätt som anslutna i Metall att betala den ekonomiska krisen även den vägen. Svenska löntagare har klarat ekonomiska kriser förr tack vare en solidarisk svensk modell med försäkringar och arbetsmarknadspolitik. Men det blir allt svårare för fackföreningsrörelsen att försvara viktiga delar i den svenska modellen när regeringen minskar sitt engagemang. Då väntar i stället kärvare relationer på svensk arbetsmarknad. Den varningen kommer från LO-ordföranden Wanja Lundby-Wedin och ordförandena i fem tunga LO-förbund: Ylva Thörn, Kommunal, Stefan Löfven, Metall, Hans Tilly, Byggnads, Lars-Anders Häggström, Handels, och Janne Rudén, Seko.

Svensk ekonomi befinner sig i ett allvarligt läge. Arbetslösheten ökar snabbt bland LO-förbundens medlemmar och varslen fortsätter att strömma in. Redan förra året blev tillväxten negativ och nu står vi inför ytterligare ett år med krympande ekonomi. Industrin befinner sig i ett nödläge. Många företag vittnar om svårigheter att få finansiering och den utländska efterfrågan har tvärnitat. IF Metall har träffat en överenskommelse med arbetsgivarna om att möjliggöra lokala överenskommelser om att minska arbetstiden i syfte att förhindra ännu fler varsel och låta fler ha möjlighet att stanna kvar i företagen. Det här är en okonventionell lösning för den del av industrin som IF Metall representerar, och det finns inga fler LO-förbund som har sagt sig vilja teckna sådana avtal. Men krisen slår inte bara mot industrin. Inom byggsektorn ser vi snabbt växande arbetslöshet. Sysselsättningskrisen sprider sig nu snabbt till den offentliga sektorn, transportsektorn och tjänstenäringarna. Den offentliga sektorn, liksom privata tjänstesektorn, drabbas också av tysta varsel. De med otrygga anställningar – många lågavlönade kvinnor – förlorar sina arbeten. Sverige och svenska löntagare har klarat ekonomiska kriser förr tack vare en väl fungerande svensk modell med en bra arbetslöshetsförsäkring och en väl fungerande arbetsmarknadspolitik. I dag har viktiga delar i den svenska modellen försämrats eller tagits bort av den borgerliga regeringen. Det handlar om en kraftigt försämrad och orättvis arbetslöshetsförsäkring och om en i princip obefintlig arbetsmarknadspolitik. Nu ser vi tydligt effekten av den djupt osolidariska arbetslöshetsförsäkring som har införts där avgiften till a-kassan måste höjas när arbetslösheten stiger. De löntagare som jobbar i branscher med ökande arbetslöshet får betala krisen även genom avgiften till arbetslöshetsförsäkringen. Nu slår avgiften till a-kassan för IF Metall i taket till 300 kronor. Det kommer också att kunna bli fallet i fler a-kassor framöver. I Sverige finns en långtgående tradition inom fackföreningsrörelsen att se bortom snäva medlemsintressen och ta ett övergripande ansvar för svensk ekonomis tillväxt och konkurrenskraft. Den övergripande strategin har varit att Sverige inte ska konkurrera med sänkta löner, utan i stället med välutbildade arbetstagare och en effektiv produktion. Den svenska fackföreningsrörelsen har bejakat strukturomvandling – det är inte lågproduktiva jobb som ska räddas – det är människor. Denna modell håller på att riskeras genom den borgerliga regeringens politik under de gångna åren. Försämringarna i arbetsmarknadspolitiken i kombination med det bristande engagemang som regeringen har för den svenska industrins problem gör att det blir allt svårare för fackföreningsrörelsen att stå upp för det som varit viktiga delar i den svenska modellen. Att rädda den svenska ekonomins framtida konkurrenskraft under dessa dramatiska år är inte en fråga bara för arbetsmarknadens parter. Det är framför allt regeringens ansvar. Hittills har den inte visat att den är beredd att ta detta ansvar. Resultatet har blivit att fack och arbetsgivare hanterat de mest dramatiska problemen. Men om insatser från parternas sida upplevs leda till att regeringen minskar sitt engagemang i stället för att öka det kommer relationerna på arbetsmarknaden att bli kärvare. LO och LO:s förbund har under det senaste året vid ett flertal tillfällen ställt krav på ökade insatser för att hejda den stigande arbetslösheten och få tillbaka den halva miljon medlemmar som lämnat a-kassan. Våra krav har ständigt avvisats, bland annat med hänvisning till ett stigande budgetunderskott. Sverige har en av världens starkaste statsfinanser. Det är nu pengar behövs. Regeringen måste skyndsamt öka sina insatser. Årets vårbudget kommer att bli avgörande för hur de breda löntagargrupperna ska kunna klara sig igenom jobbkrisen. Fackföreningsrörelsen vill se insatser inom flera områden så att krisen inte förvärras och sprids. För det första måste en mer expansiv ekonomisk politik föras. Tidsbegränsade statsbidrag till kommunerna för att motverka neddragningar i välfärdstjänster behöver införas. För cirka 20 miljarder kronor brutto kan cirka 35 000 kommunala arbetstillfällen behållas. Offentliga investeringar och infrastruktursatsningar behöver tidigareläggas i den mån det är möjligt. Nödlånen genom Riksgälden till större företag i fordonsindustrin bör utsträckas till alla industriföretag. Ett tidsbegränsat rot-avdrag som omfattar privata och kommunala fastighetsägare samt hushåll bör införas. Renoveringar av flerbostadshus kan då starta, en åtgärd som beräknas ge över 30 000 nya arbetstillfällen. Kraftfulla insatser för att anställda inte ska behöva sägas upp, utan i stället kan få ta del av utbildning och kompetensutveckling, behöver införas. För att finansiera detta behöver korttidsbidraget återinföras för studier på deltid medan man är kvar i anställning. Det behöver också kompletteras med ett återinfört rekryteringsbidrag som möjliggör studier med ersättning på samma nivå som arbetslöshetsersättningen under ett år. De miljarder som finns i Europeiska socialfonden bör också kunna finansiera vidareutbildning av personer som är varslade eller uppsagda från sina anställningar. Slutligen behöver också utbildningsplatserna i den kommunala vuxenutbildningen, särskilt med inriktning på yrkesvux, i den kvalificerade yrkesutbildningen och på högskolan expandera. De arbetsmarknadspolitiska programmen bör expanderas med cirka en procent av arbetskraften – närmare 50 000 personer – under 2009. Arbetsmarknadsutbildningar bör prioriteras, men även praktikplatser kommer att behövas. Vi ser också den ökande ungdomsarbetslösheten som slår hårt mot visstidsanställda i tjänstesektorn men också mot de ungdomar som behöver färdigutbildning. Det är oacceptabelt att regeringen ingenting gör när en hel ungdomsgeneration riskerar att börja sitt vuxenliv i arbetslöshet. Slutligen måste a-kasseavgiften snabbt sänkas till cirka 100 kronor per månad. Taket måste höjas så att de allra flesta löntagare får 80 procent av sin lön och fler arbetslösa får del av försäkringen, inte minst deltidsarbetslösa. Wanja Lundby-Wedin LO:s ordförande Ylva Thörn Kommunal Stefan Löfven IF Metall Hans Tilly Byggnads Lars-Anders Häggström Handels Janne Rudén Seko


Flickor lever farligt i talibanland

Summary: När talibanerna stärker sin ställning i Pakistan sker det på bekostnad av landets kvinnor. I Swat har närmare 200 flickskolor sprängts den senaste tiden. Och i Malakand, en region där bland annat Swatdalen ingår, gick regeringen nyligen med på att införa sharialagar i utbyte mot fred med talibanerna. För eleverna på Abbottabad Christian Girls High School är våldet inte långt borta.

Det är några dagar kvar av vinterlovet. Eleverna i nionde och tionde klass har redan återvänt till skolan för att vässa sina kunskaper inför de stundande nationella proven. Flera av eleverna kommer från de oroliga bergstrakterna på gränsen till Swat. På skolan känner de sig säkra, men de ser med oro på utvecklingen i landet. Dörrarna till klassrummen står på vid gavel. Framme vid griffeltavlan i en av salarna står Naila Parvaiz, lärare i naturvetenskap, och nöter ögats anatomi med eleverna i årskurs tio. De unga studenterna lyssnar och antecknar flitigt. Abbottabad Christian Girls High School är en av få kristna flickskolor i Pakistan. Den startades 1923 av en grupp presbyterianska missionärer. I dag har skolan drygt 250 elever. Hälften av dem kommer från provinsen Abbottabad, en efter pakistanska mått välmående utbildnings- och garnisonsstad i landets nordvästra gränsprovins. Resten är internatelever från andra delar av landet, berättar skolans rektor Josefine Shadan, medan hon sneddar över den gruslagda gårdsplanen i riktning mot klassrummen. – Avgiften för internateleverna är 700 rupies i månaden, hälften betalas av föräldrarna, hälften av en kristen missionsorganisation. Avgiften är lägre än för de flesta andra internatskolor i Pakistan, men ändå för hög för många av våra elever. De som inte kan betala får hjälp av olika bidragsgivare. Josefine Shadan kommer ursprungligen från Rawalpindi, tvillingstad till Pakistans huvudstad Islamabad. En gång i tiden var hon själv elev på skolan, berättar hon. Efter examen återvände hon hit för att undervisa. Det var för 25 år sedan och trots att mycket har blivit bättre sedan dess kan Josefine Shadan inte låta bli att oroa sig. Inte långt från Abbottabad, i det angränsande Swat, håller talibanerna befolkningen i ett järngrepp. Sedan slutet av 2007 har närmare 200 flickskolor sprängts, och för regionens kvinnor ser framtiden allt annat än ljus ut. I Swattalibanernas tolkning av islam får kvinnor inte utbilda sig, inte arbeta och inte lämna hemmet utan sällskap av sina män. Än så länge har våldet och det extrema kvinnoförtrycket inte nått Abbottabad. Ändå är det lätt att förstå rektorns oro. Av flickskolans elever är det flera som kommer från de oroliga bergsområdena i och omkring Swat. Snart lämnar de äldsta eleverna skolan. Några kommer att studera vidare på college, andra återvänder hem till sina familjer. – Vilken framtid väntar dem där? frågar sig Josefine Shadan. Av Pakistans 167 miljoner invånare är mindre än tre procent kristna. Som många minoriteter har de det tufft. De flesta kommer från extremt fattiga förhållanden. De bor i kolonier, i smutsiga och slutna minisamhällen där majoriteten av hushållen saknar el, värme, vatten och avlopp. Arbetslösheten bland de kristna är hög. De som mot alla odds lyckas få ett jobb tvingas ofta försörja flera familjer. Det kan handla om 10–15 personer, ibland fler. Jobben är de smutsigaste och lägst avlönade. Det är de kristna som sopar gatorna, som kör taxi på nätterna och städar och tvättar hemma hos välbärgade muslimska familjer. Bilden av de kristnas situation i Pakistan bekräftas av Matthew Dalton, en gänglig amerikan med rödsprängt skägg som ägnat större delen av sitt liv åt att hjälpa de sämst ställda i Pakistan. Han är utsänd av en kristen organisation, Team, vars kontor ligger vägg i vägg med flickskolan. De senaste åren har hans arbete i huvudsak handlat om att hjälpa offren för den stora jordbävningen 2005, då 85 000 människor miste livet och tre miljoner blev hemlösa. – Det känns inte speciellt hoppfullt. Det finns en befogad oro, inte bara bland den kristna befolkningen, för att den religiösa radikaliseringen ska sprida sig ytterligare. Fortfarande är det värst här i de nordvästra delarna av landet, men även på andra håll stärker islamisterna sin ställning. – Helt klart är att talibanerna är på frammarsch. Det är speciellt oroande om de skulle etablera sig här, i trakterna kring Abbottabad, där en stor del av landets kärnvapen finns, förklarar Matthew Dalton. För eleverna på Abbottabad Christian Girls High School innebär internatlivet ett slags andrum. I skolan känner de sig säkra. De får mat tre gånger om dagen och ett enkelt men välordnat boende i sovsalarna ovanför klassrummen. Utöver traditionella ämnen som matematik, urdu, engelska, religion och samhällskunskap, får de lära sig allt om punktlighet, renlighet – kroppslig såväl som själslig – och inte minst: respekt. – Vi jobbar mycket med attityder. Eleverna ska visa respekt för lärarna, samtidigt är vi noga med att personalen inte snäser åt eleverna, berättar Josefine Shadan. Fortsättning på nästa sida Forts från förra sidan Det är en vanlig tisdagsmorgon i slutet av februari, sista veckan av det nästan tre månader långa vinterlov som skolorna i den väderutsatta nordvästra gränsprovinsen håller sig med. Klockan är 07.45. Solen håller på att bryta igenom det släpande morgondiset när eleverna radar upp sig i prydliga led på skolgårdens cementerade basketplan. Som alla andra dagar inleds den här tisdagen med morgonbön. Några eftersläntrare kommer rusande över skolgården. De långa svarta flätorna piskar mot skoluniformens stickade tröjor. Eleverna har fullt sjå med att hålla de tunna vita sjalarna på plats och får en menande blick av rektorn när de med andan i halsen tar plats i de spikraka leden. Efter ett par sånger med tillhörande rörelser, som får flickorna att framstå mer som en skock söndagsskolebarn än sistaårselever på high school, tar Naila Parvaiz fram en bibel. Hon läser högt för eleverna ur Jobs bok, det femte kapitlet: ”Ur sex olyckor räddar han dig, ja, ur sju kommer du undan. I hungersnöd skonar han dig från döden, i krig från svärdet.” Bakom murarna som omgärdar skolan håller det kuperade landskapet på att skifta färg, från olika nyanser av brunt och svart till spirande grönt. På de allra högsta topparna ligger snön kvar. Det är som en kuliss. På andra sidan bergen, i den sagolikt vackra Swatdalen, har regeringen efter ett och ett halvt år av intensiva strider tvingats kapitulera för talibanerna. I utbyte mot fred har president Asif Ali Zardari gått med på att införa sharialagar i regionen. Ett misslyckande för regeringen och ett svek gentemot folket i Swat, menar många pakistanier. Mariam Dildari är 15 år. Hon kommer ursprungligen från staden Besham i Malakand, en region i Pakistans nordvästra gränsprovins där bland annat Swat ingår. I skolan känner hon sig trygg, säger hon. Samtidigt oroar hon sig för sina kompisar, sina föräldrar och sina två bröder, Musa, 9 år, och Haroon, 3 år, som bor kvar i Besham. – De är livrädda. Mamma är sjuksköterska och arbetar på ett sjukhus. När pappa är bortrest stannar hon inomhus, hon vågar inte ens gå till jobbet. Och i skolan vet de om att min bror är kristen. Det har hänt flera gånger att han blivit hotad av andra elever, berättar Mariam Dildari. Mariam Dildari har upplevt både våldet och förtrycket av kvinnor och flickor på nära håll. Hon berättar om kompisar som inte längre får gå till skolan eftersom mullorna i Besham bestämt att det inte är förenligt med islam. Och om flickor i 10–11-årsåldern som blir bortgifta till män som är tre fyra gånger så gamla som de själva. För inte så länge sedan sprängde talibanerna en skola i närheten av familjens hus. Mariam Dildari minns hur rutorna vibrerade av den kraftiga smällen, den omedelbara chocken och rädslan för att gå och lägga sig kvällarna efter attentatet. Hon ser allvarlig ut när hon kisar mot den skarpa vårsolen. Det är hennes sista året i high school och hon vet att hon kanske måste återvända till det oroliga Besham snart. Helst vill hon fortsätta studera. Hennes dröm är att bli läkare och att få arbeta i Besham eller på andra liknande platser, bland fattiga och utsatta människor som behöver hennes hjälp. Göran Engström fokus@dn.se 08-738 10 70


”Åklagaren har allvarligt skadat vår barnsjukvård”

Summary: Barnläkaren Hugo Lagercrantz: Konsekvenserna av häktningen blir att alla hopplösa fall måste behandlas och att intensivvårdsavdelningarna blir fullständigt blockerade.Kammaråklagaren Elisabeth Brandt har gjort stor skada med sin häktningsorder och bör ställas till svars. Det aktuella fallet med den häktade barnnarkosläkaren kommer att leda till att vi måste fortsätta behandlingen även av de mest hopplösa fallen och intensivvårdsavdelningarna blir därmed helt blockerade. Om ett barn har en fullständigt skadad hjärnbark anser jag att det är rimligt att avsluta den livsuppehållande behandlingen innan det blir för sent att göra det. Problemet är att vi saknar riktlinjer. Det beror på att Socialstyrelsen inte har någon kännedom om barnintensivvården. Vi står därför inför en utveckling med blockerade avdelningar och med allt fler anhöriga som drar läkare inför domstol och åklagare som utfärdar häktningsorder. Det skriver Hugo Lagercrantz, professor och överläkare vid Astrid Lindgrens barnsjukhus.

En läkare häktas för att ha tagit livet av ett hjärnskadat spädbarn. Utan att gå in på detaljerna väcker detta uppmärksammade fall den fundamentala frågan om hur vi som läkare skall behandla patienter med så svåra hjärnskador att man inte kan räkna med att de kommer att vakna upp till ett liv med normalt medvetande. Den medicinskt tekniska utvecklingen leder till att vi kommer att få allt fler av dessa fall, inte minst extremt för tidigt födda barn, som nu kan räddas från den 22:a fosterveckan – samma vecka som abortgränsen. Juristerna anser att vi som läkare till varje pris måste upprätthålla livet och att allt avbrytande av livsuppehållande behandling i princip kan betraktas som mord. I praktiken har dock många läkare avslutat exempelvis livsuppehållande respiratorbehandling om barnet är svårt hjärnskadat och bedöms exempelvis bli totalförlamat och med ytterst begränsad förmåga att kommunicera med omvärlden. Det aktuella fallet med häktningen av barnnarkosläkaren kommer att leda till att vi måste fortsätta med behandling även av de mest hopplösa fallen, och intensivvårdsavdelningarna kommer att bli fullständigt blockerade. Problemet är att vi saknar riktlinjer. Socialstyrelsen har inte presenterat några direktiv. Inte heller Statens medicinetiska råd (SMER) har kommit med några rekommendationer. Det torde delvis bero på att de ansvariga på Socialstyrelsen och SMER har alltför lite kontakt med verkligheten på barnintensivvårdsavdelningarna. Det finns exempelvis ingen barnläkare som är verksam inom dessa myndigheter. Man kan jämföra med Storbritannien där man tillsatt en kommitté med landets främsta experter i barnmedicin, etik och juridik som presenterat ett mycket läsvärt dokument om handläggning av extremt för tidigt födda barn (www.nuffieldbioethics.org). Man fastslår att man inte alls skall vara aktiv när det gäller barn födda i vecka 22. När det gäller barn födda i 23:etill 24:e veckan måste föräldrarna vara med och bestämma om man skall fortsätta behandlingen. Även när det gäller lite mognare barn måste man väga barnets lidande mot barnets rätt att få leva. Man talar om möjligheten av borttagande (withdrawal) och undanhållande (withholding) av behandling såsom respiratorvård. Däremot accepteras inte aktiv eutanasi. Ett problem är definitionen av mänskligt liv. Det var enklare förr när det definierades som upphörd hjärtverksamhet. Även hjärndödsbegreppet är relativt väl definierat. Men vi har numera många patienter som inte är hjärndöda men ändå så svårt hjärnskadade att om de överlever kommer de att vara mer eller mindre mentalt frånvarande och kanske också lida svårt av multihandikapp. Det gäller särskilt spädbarn, hos vilka hjärndödsbegreppet ofta inte är tillämpligt. Socialstyrelsen och SMER måste på allvar ta sig an dessa frågor. En möjlighet är att i stället för att tala om biologiskt liv försöka definiera vad som är mänskligt liv eller när människan har ett medvetande – en själ. Det mänskliga medvetandet förutsätter inte bara att man är varse om sin kropp, sitt jag och omgivningen, utan också att man ”kan tänka på det som har varit eller det som kommer att bli”, som filosofen Henri Bergson uttryckte det. Det högre mänskliga medvetandet innebär att man kan kommunicera med sina medmänniskor, för barnets del i första hand med mamman. Från drygt två års ålder kan det börja förstå vem spegelbilden av sig självföreställer. Och från fyra års ålder börjar barnet kunna sätta sig in i hur andra tänker. Förmågan att behandla symboler och det episodiska minnet är också viktigt för medvetandet. Ett barn som saknar eller har en fullständigt skadad hjärnbark kommer aldrig att kunna tillägna sig dessa funktioner, även om de kan uttrycka emotioner, som är lokaliserade djupare ner i hjärnan. De kommer inte heller att kunna kommunicera adekvat med vare sig tal eller teckenspråk, de kommer att sakna episodiska minnen och förmåga att tänka framåt. Om man bedömer att barnet med största sannolikhet kommer att drabbas på detta sätt, så anser jag att det är rimligt att avsluta livsuppehållande behandling innan det blir för sent. Vi måste alltså få riktlinjer från Socialstyrelsen och SMER hur vi skall gå till väga när det gäller dessa intrikata fall. De bör formuleras av en kommitté med landets ledande experter som i Storbritannien. På grundval av dessa rekommendationer måste sedan Socialstyrelsen gå ut med föreskrifter. I och med att den myndighet som för närvarande handlägger felaktigheter i vården – Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) – försvinner, riskerar vi att missnöjda patienter eller deras anhöriga drar allt fler läkare inför domstol och åklagare utfärdar häktningsorder, som i det aktuella fallet. Om inte klarare riktlinjer införs när det gäller möjligheter att avbryta meningslös behandling, så finns det risk för att läkare hoppar av från intensivvårdsarbete. I samband med den aktuella händelsen hör jag yngre uppskrämda kolleger tala om den möjligheten. Kammaråklagaren Elisabeth Brandt har gjort stor skada med sin häktningsorder och dramatiska polisingripande och bör ställas till svars. HUGO LAGERCRANTZ


”Min fru gick – och jag grät”

Summary: Han fick ett mejl från andra sidan jordklotet. Hustrun ville skilja sig efter femton års äktenskap. Först blev han kall inombords, sedan arg och sårad. Ett och ett halvt år senare flyttade de ihop igen. Nu har Mikael Wiehe gett ut skivan ”Sånger från en inställd skilsmässa”.

En höstdag 2005 knäppte Mikael Wiehe på datorn för att se om han hade fått några nya mejl. Jo, där var ett från hustrun som befann sig i sitt hemland på besök. Nu ville hon skiljas, lämna honom. Under ett år kastades Mikael Wiehe mellan bottenlös sorg och besinningslös vrede. I den nya skivan ”Sånger från en inställd skilsmässa” berättar han om sina känslor och tankar under denna smärtsamma period i sitt liv. En viktig lärdom han fick var att i en kärleksrelation måste man verkligen tydliggöra sina egna behov och lyhört lyssna till den andras önskningar. – Jag var övertygad om att jag och min fru hade ett gemensamt öde. Men i efterhand har jag insett att jag var dålig både på att lyssna och på att förmedla vad jag egentligen ville få ut av förhållandet. Mikael Wiehe ser en uppenbar risk för att ett äktenskap till sist enbart handlar om förpliktelser, rutiner och ritualer. En ömsesidig kärlek måste vårdas omsorgsfullt – det hade han och hustrun inte gjort tillräckligt noga. När han fått det obehagliga mejlet den där höstdagen för drygt tre år sedan satt han kvar en stund och stirrade på datorn. Han var inte ledsen eller arg, utan kände sig förvånansvärt kall. Och nästan direkt började han tänka på det praktiska: Hur skilsmässan skulle genomföras och hur ekonomin skulle regleras. Det var som om han ville fly från det obehagliga, undvika de starka känslorna. Men snart bröt stormen lös. Han blev så ”jävla arg och ledsen”. Han kände sig sårad och kränkt. Och han grät. Störtgrät, som han uttrycker det. – Det hade inte alltid funkat perfekt mellan mig och min hustru. Men när jag insåg att hon inte längre skulle finnas nära mig upplevde jag en stark förtvivlan. Ett halvt år efter att hustrun skickat sitt mejl fick Mikael Wiehe reda på att hon träffat en annan man. Då drabbades han av en plågsam svartsjuka. – Att bli arg, ledsen och förtvivlad är okej. Men att känna svartsjuka … det är en skamlig känsla. Jag tänkte de allra svartaste tankar som jag i dag är glad att jag inte levde ut. Jag var så arg på den där mannen och önskade honom en plågsam död. I sina mest dystra stunder såg sig Mikael Wiehe vandra fram på Malmös gator som en ensam, ful och övergiven man sökande efter en lycka som aldrig ville infinna sig. – Jag var mycket rädd för att bli ensam, att bli en gammal ungkarl som alla talade om bakom ryggen med beklagan. Efter ett år stod hustrun utanför hans ytterdörr och frågade om Mikael ville börja om på nytt. Han svarade ja direkt – för det var ju detta han längtat efter innerst inne. Men han insåg också att de nog inte skulle klara av detta på egen hand. – Det är så lätt att fastna i gamla mönster. Vi har gått i terapi, både tillsammans och var för sig. Det har varit oerhört nyttigt. Jag har lärt mig att bättre förstå både mina egna och min hustrus behov. Det gäller allt från praktiska vardagssysslor till ekonomi och hur vi har det i sängen. För mig har det varit viktigt att lyfta upp allt på bordet, och hitta ett sätt att leva så att båda är nöjda med förhållandet. Mikael Wiehe säger att varje relation har sin dramaturgi och att det inte finns några universalrecept för att få det att fungera. Men han ger ändå ett litet exempel: Han är en av de svenska artister som turnerar allra flitigast. Och hans hustru har alltid stöttat honom i detta. – Men det är naturligt att hon inte känner sig viktig i mitt liv om jag alltid tackar ja till alla jobberbjudanden. Om hon nu undrar om jag någon gång kan säga nej till ett jobb som kanske inte är alldeles nödvändigt så inser jag att hon vill känna att hon också betyder något i mitt liv. Inte så ofta behöva stå tillbaka. – Tidigare gjorde vi många saker på egen hand, och jag tyckte att det var en frihet i relationen, men det kan ju lika gärna ha varit en flykt för att slippa konfronteras med det som var jobbigt i vårt förhållande. När Mikael Wiehe bestämde sig för att han på nytt ville leva med hustrun bestämde han sig för att de skulle försöka göra mer saker tillsammans. – Om vi trivdes skulle ju det vara ett bevis på att relationen utvecklades – och vi återupptäckte snart att vi allt oftare hade skitkul ihop. Det är en jättebelöning. Men jag är inte ärlig om jag inte säger att vissa dagar fungerar det inte lika bra. Fast det kanske är så en äkta relation ser ut? Vi träffar Mikael Wiehe i Stockholm när han repeterar inför en turné i Norge och Sverige. Lokalen är full av instrument och på ett notställ finns texterna från den nya skivan. De är starka, personliga och utlämnande. Som de här orden från låten ”Och nu vill du komma tillbaka”. Och nu vill du komma tillbaka när pengarna är slut när din älskare har lämnat dej och du är trött och sjuk Nu vill du komma tillbaka och står här vid min dörr Ber mej glömma Säger: Allt ska bli som förr Men mitt sinne är förmörkat och mitt hjärta svart av hat Av allting som en gång var finns inte någonting kvar Men det fanns ändå någonting kvar. Det som Mikael Wiehe innerst inne längtat efter. Han älskade fortfarande sin hustru, hoppfullt och plågsamt på en och samma gång. Något som dessa rader ur texten till ”Var med mej nu” visar: Jag vill ha dig tillbaka som jag minns att du var när vi möttes i hemliga rum Med ditt utsläppta hår med ditt skratt och din gråt och din hungriga törstande mun Ja, min tunga kan minnas din tunga Mina läppar kan minnas din hud Jag vill ha dig igen så min hopplöshet äntligen tar slut Under många år har Mikael Wiehe skrivit politiska texter där han gisslade och utmanade den ekonomiska och politiska makten. Nu skriver han naket om det mest personliga i en människas liv. Är det rätt mot din hustru att lämna ut er så pass öppet? – Min hustru har gett sin tillåtelse till att jag ger min berättelse. Jag tror att många kan känna igen sig i vår situation, hur en relation blir mer eller mindre slentrian. Men också inspireras av att det går att övervinna svårigheterna, svarar Mikael Wiehe och blir avbruten av mobiltelefonen. Det är hustrun. – Hej, är det du! svarar Mikael. Vi har repat hela dagen och nu är jag upptagen av en intervju som snart är klar … Ja, det är det lilla bordet och stolen i rummet … Nu ska jag bara plocka ihop lite här, och snabbt gå upp till Robert och så ringer jag vid åttatiden. Puss och kram! Mikael Wiehe Ålder: 62 år. Bor: Malmö. Familj: Hustru och fem barn. Bakgrund: Var 1970 med och bildade Hoola Bandola Band, en legendarisk svensk progggrupp. Har skrivit över 300 låttexter. Aktuell: Har gett ut skivan ”Sånger från en inställd skilsmässa” och är nu på turné. Vill stoppa tennismatchen mellan Sverige och Israel som inleds i dag. Har gjort en ny text till låten ”Stoppa matchen” som skrevs 1975 inför en tennismatch mellan Sverige och Chile, då en dikatur.


”Verklighetsförfalskning av Sveriges Television”

Summary: Topptrio inom svensk diplomati: SVT-serien ”Diplomaterna” ger en nidbild av UD-arbetet och behandlar en viktig yrkeskår med drevliknande nonchalans. Att producera en hel programserie om diplomaterna på UD utan att beröra deras huvudsakliga verksamhet är en verklighetsförfalskning. Det visar nonchalans mot en yrkeskår som gör stora insatser för Sverige och där många betalar ett högt pris för sitt liv i diplomatins tjänst. Några dör på farliga uppdrag, många andra drar på sig svåra sjukdomar i tjänsten. Men här fokuseras allt på några UD-anställda som saknar respekt både för andra kulturer och Sveriges skattebetalare. Arbetsmoralen på UD är i snabbt sjunkande. Den svenska diplomatin försvagas och med den Sveriges förmåga att upprätthålla sin tidigare inflytelserika roll. I detta läge presenterar SVT en nidbild i stället för att seriöst granska verkligheten. Det skriver förre utrikesministern Jan Eliasson tillsammans med diplomaterna Rolf Ekéus och Sven Hirdman.

Under de senaste sex veckorna har Sveriges Television på bästa sändningstid sänt programserien ”Diplomaterna”. Programmen har ytterst litet med diplomati att göra. Med mer än 40 år för oss inom Sveriges utrikesförvaltning är det svårt att känna igen sig i den parodi på UD-arbetet som producerats med hjälp av några UD-anställda som saknar respekt för både andra kulturer och Sveriges skattebetalare. Att producera ett program om diplomaterna på UD utan att beröra deras huvudsakliga verksamhet är en verklighetsförfalskning och visar nonchalans mot en yrkeskår som gjort och gör stora insatser för Sverige i världen. Programmet har selektivt följt två tjänstemäns arbete med protokollära och konsulära uppgifter. Dessa uppgifter är viktiga i sig. Evakueringen av mer än 8 000 svenskar från Libanon sommaren 2006 ansågs både internationellt och i Sverige väl genomförd, trots kaotiska omständigheter. Låt oss nämna några andra uppgifter som hade kunnat belysa utrikesförvaltningens arbete. •En internationell konferens i Stockholm om återuppbyggnaden av Libanon som inbringade mer än 900 miljoner dollar; •En förhandling i FN om en fredsbyggande kommission för länder som gått igenom svåra konflikter; •Projektarbete på fältet med Sida-kolleger om utbildning av flickor, försörjning med rent vatten eller insatser för demokratiutveckling; •Diplomatiskt arbete i Bryssel för att stärka miljöarbete, frihandel och öppenhet inom EU; •Diplomati för att överbrygga motsättningar mellan Ryssland och dess västliga grannar. Detta är en bråkdel av de många uppgifter som svenska diplomater genomför i världen, ofta under svåra omständigheter. Många av dem har fått betala ett högt pris för sitt liv i diplomatins tjänst. Några har dött på farliga uppdrag. Ett stort antal har fått malaria, amöbadysenteri eller andra tropiska sjukdomar. Ännu fler har haft stora svårigheter att hålla ihop sina familjer under ett kringflackande liv i världen. Många medföljande har fått ge upp sin egen karriär. Ändå är diplomatyrket fascinerande och spännande. UD har en stark kåranda men accepterar med självklarhet uppgiften att representera hela det svenska regeringskansliet och samhällslivet i utlandet. Arbetsmoralen på UD har traditionellt varit god. Men den är i snabbt sjunkande och i behov av ett tydligt stöd utåt från den politiska ledningen. Den globala säkerhetspolitiken håller i dessa dagar på att formas mera av dynamisk diplomati och utrikespolitikens medel än av militära interventioner. Det finns stora förhoppningar om en ny kurs under president Obama i USA. Det är därför ironiskt att, samtidigt med denna utveckling, den svenska diplomatin försvagas och därmed också Sveriges förmåga att upprätthålla sin tidigare inflytelserika roll i fråga om konflikthantering, nedrustning och medling. Utrikesförvaltningen har fått ta hårda smällar i budgetarbetet under de gångna åren. Ambassader har lagts ned med betydande skador för våra relationer till andra länder. Nedskärningar, nya arbetsuppgifter utan resursförstärkningar, oklar administrativ ledningsfunktion, försämrade utlandsvillkor och en jättelik arbetsbörda inför EU-ordförandeskapet är några av orsakerna. Att i detta läge få se en nidbild av UD-arbetet varje måndag i sex veckor är för många UD-tjänstemän en professionell och personlig påfrestning. Sveriges utrikesförvaltning måste självklart granskas på ett seriöst sätt. Men våra före detta kolleger på UD förtjänar inte en drevliknande behandling när diplomatin och internationellt samarbete är viktigare än någonsin i dagens värld. JAN ELIASSON Fd utrikesminister och kabinettssekreterare ROLF EKÉUS Fd ambassadör i Washington SVEN HIRDMAN Fd ambassadör i Moskva och statssekreterare


Summary: Topptrio inom svensk diplomati: SVT-serien ”Diplomaterna” ger en nidbild av UD-arbetet och behandlar en viktig yrkeskår med drevliknande nonchalans.Att producera en hel programserie om diplomaterna på UD utan att beröra deras huvudsakliga verksamhet är en verklighetsförfalskning. Det visar nonchalans mot en yrkeskår som gör stora insatser för Sverige och där många betalar ett högt pris för sitt liv i diplomatins tjänst. Några dör på farliga uppdrag, många andra drar på sig svåra sjukdomar i tjänsten. Men här fokuseras allt på några UD-anställda som saknar respekt både för andra kulturer och Sveriges skattebetalare. Arbetsmoralen på UD är i snabbt sjunkande. Den svenska diplomatin försvagas och med den Sveriges förmåga att upprätthålla sin tidigare inflytelserika roll. I detta läge presenterar SVT en nidbild i stället för att seriöst granska verkligheten. Det skriver förre utrikesministern Jan Eliasson tillsammans med diplomaterna Rolf Ekéus och Sven Hirdman.

Under de senaste sex veckorna har Sveriges Television på bästa sändningstid sänt programserien ”Diplomaterna”. Programmen har ytterst litet med diplomati att göra. Med mer än 40 år för oss inom Sveriges utrikesförvaltning är det svårt att känna igen sig i den parodi på UD-arbetet som producerats med hjälp av några UD-anställda som saknar respekt för både andra kulturer och Sveriges skattebetalare. Att producera ett program om diplomaterna på UD utan att beröra deras huvudsakliga verksamhet är en verklighetsförfalskning och visar nonchalans mot en yrkeskår som gjort och gör stora insatser för Sverige i världen. Programmet har selektivt följt två tjänstemäns arbete med protokollära och konsulära uppgifter. Dessa uppgifter är viktiga i sig. Evakueringen av mer än 8 000 svenskar från Libanon sommaren 2006 ansågs både internationellt och i Sverige väl genomförd, trots kaotiska omständigheter. Låt oss nämna några andra uppgifter som hade kunnat belysa utrikesförvaltningens arbete. •En internationell konferens i Stockholm om återuppbyggnaden av Libanon som inbringade mer än 900 miljoner dollar; •En förhandling i FN om en fredsbyggande kommission för länder som gått igenom svåra konflikter;•Projektarbete på fältet med Sida-kolleger om utbildning av flickor, försörjning med rent vatten eller insatser för demokratiutveckling; •Diplomatiskt arbete i Bryssel för att stärka miljöarbete, frihandel och öppenhet inom EU; •Diplomati för att överbrygga motsättningar mellan Ryssland och dess västliga grannar. Detta är en bråkdel av de många uppgifter som svenska diplomater genomför i världen, ofta under svåra omständigheter. Många av dem har fått betala ett högt pris för sitt liv i diplomatins tjänst. Några har dött på farliga uppdrag. Ett stort antal har fått malaria, amöbadysenteri eller andra tropiska sjukdomar. Ännu fler har haft stora svårigheter att hålla ihop sina familjer under ett kringflackande liv i världen. Många medföljande har fått ge upp sin egen karriär. Ändå är diplomatyrket fascinerande och spännande. UD har en stark kåranda men accepterar med självklarhet uppgiften att representera hela det svenska regeringskansliet och samhällslivet i utlandet. Arbetsmoralen på UD har traditionellt varit god. Men den är i snabbt sjunkande och i behov av ett tydligt stöd utåt från den politiska ledningen. Den globala säkerhetspolitiken håller i dessa dagar på att formas mera av dynamisk diplomati och utrikespolitikens medel än av militära interventioner. Det finns stora förhoppningar om en ny kurs under president Obama i USA. Det är därför ironiskt att, samtidigt med denna utveckling, den svenska diplomatin försvagas och därmed också Sveriges förmåga att upprätthålla sin tidigare inflytelserika roll i fråga om konflikthantering, nedrustning och medling. Utrikesförvaltningen har fått ta hårda smällar i budgetarbetet under de gångna åren. Ambassader har lagts ned med betydande skador för våra relationer till andra länder. Nedskärningar, nya arbetsuppgifter utan resursförstärkningar, oklar administrativ ledningsfunktion, försämrade utlandsvillkor och en jättelik arbetsbörda inför EU-ordförandeskapet är några av orsakerna. Att i detta läge få se en nidbild av UD-arbetet varje måndag i sex veckor är för många UD-tjänstemän en professionell och personlig påfrestning. Sveriges utrikesförvaltning måste självklart granskas på ett seriöst sätt. Men våra före detta kolleger på UD förtjänar inte en drevliknande behandling när diplomatin och internationellt samarbete är viktigare än någonsin i dagens värld. JAN ELIASSON Fd utrikesministeroch kabinettssekreterare ROLF EKÉUS Fd ambassadör i Washington SVEN HIRDMAN Fd ambassadör i Moskva och statssekreterare


Billy Paul i dokumentären "Am I black enough for you"

Summary: Tidigare har han porträtterat Leila K. Den här gången vände Göran Olsson kameran mot den halvt bortglömde soulstjärnan Billy Paul. Resultatet: "Am I black enough for you?" inviger Tempo dokumentärfestival.

Vintern 2005 var Göran Olsson deprimerad. Varje dag gick han från sitt hem vid Slussen till jobbet på produktionsbolaget Story i Södra Hammarbyhamnen. – Det var så jävla deppigt. Mörkt och kallt och Sovjet. Men jag lyssnade på Billy Paul och så länge jag hade hans röst i lurarna fanns det hopp. Han lättade min Weltschmerz. Till slut bestämde jag mig för att hylla honom med en film. Tidigare hade Göran Olsson gjort uppmärksammade dokumentärer om popikonen Leila K och designern Ann-Sofie Back. Att få tag på Billy Paul, en halvt bortglömd soulstjärna från Philadelphia, var inte lätt. – Det sades att han bodde på Rivieran. Jag såg framför mig att han gick runt i kaftan med en massa brudar. Men han bodde i ett radhus utanför Philadelphia med sin fru Blanche. Filmen kom att handla väldigt mycket om deras relation. Det blev en hyllning till det livslånga äktenskapet. ”Am I black enough for you?” är döpt efter den politiskt radikala singeln som Billy Paul släppte 1972 – när han stod på toppen av sin karriär och just hade vunnit en Grammy för hitten ”Me and Mrs Jones”. Billy låg på skivbolaget Philadelphia vars ena grundare, låtskrivaren och muslimen Kenny Gamble, tyckte att det var dags att protestera mot rasismen. Själv var Billy Paul inte lika övertygad om låtens förträfflighet. När skivförsäljningen dalade skyllde han på ”Am I black enough for you?”. Långt senare gjorde rappionjären Schoolly-D en cover av låten. Både han och Questlove från The Roots intervjuas av Göran Olsson. – De är övertygade om att Billy Paul spelade in den låten eftersom han var trött på mainstreampubliken. Så var det inte. Billy Paul hatar ”Am I black enough for you?”. Han tyckte att det var absurt att min film skulle döpas efter den men ändrade sig efter ett tag. Jag var med när han framförde den live för första gången någonsin, tillsammans med Schoolly-D. Göran Olsson följde med Billy Paul på turné genom USA, Brasilien och Frankrike. De pratade om kärlek, politik och soulmusik. Göran beskriver honom som en ”Zelig-människa” som under sitt liv haft kontakt med väldigt prominenta artister. – Han var barndomsvän med Bill Cosby, han sjöng med Charlie Parker som sextonåring, han gjorde lumpen i Tyskland med Elvis Presley, han hängde med Miles Davis på sextiotalet, han blev kompis med Michael Jackson och sjöng med honom på Liza Minnellis bröllop. ”Am I black enough for you?” ser glassigare ut än Göran Olssons tidigare dokumentärer som hade en rå, realistisk skärpa. Ambitionen var att göra en ”coffeetable-film”. – Jag hamnar lätt i undergroundestetik. Den här gången ville jag skapa något riktigt fint. Därför använde jag inte digitalkamera utan riktig film. Och jag spelade bara in på natten för att få en souligare känsla. Onsdag 4 mars kl 19 inviger ”Am I black enough for you?”dokumentärfestivalen Tempo på Hornstulls strand. Efteråt blir det fest med soul-dj:er och den svenska supergruppen Supreme Court Allstars. Billy Paul kommer också att vara på plats. Filmen visas även på Victoria under Tempofestivalen (fredag 6 mars kl 18:40 och söndag 6 mars kl 16:30). På lördag 7 mars uppträder Billy Paul på Berns. "Am I black enough for you?" Onsdag 4 mars kl 19 inviger ”Am I black enough for you?” dokumentärfestivalen Tempo på Hornstulls strand. Efteråt blir det fest med soul-dj:er och den svenska supergruppen Supreme Court Allstars. Billy Paul kommer också att vara på plats. Filmen visas även på Victoria under Tempofestivalen (fredag 6 mars kl 18:40 och söndag 6 mars kl 16:30). På lördag 7 mars uppträder Billy Paul på Berns.


Ny ton över Atlanten

Summary: USA och EU behöver en förbättrad relation efter åtta år med Bush. Utmaningarna är många och svåra, inte minst i Afghanistan

Storbritanniens Gordon Brown blev den förste europeiske ledare som togs emot av president Barack Obama i Washington. Inget konstigt i det, egentligen. Förhållandet mellan de två länderna är av tradition gott. Men Browns besök kan också ses som starten för en ny relation över Atlanten. USA och Europa har i och med valet av Obama en unik chans att reparera det som gick sönder under Bushadministrationens åtta år långa framfart på världsscenen. Ett förbättrat förhållande vore välkommet, men det innebär också att hårdare amerikanska krav kommer att ställas på Europa. EU och Nato måste vara beredda att ta ett större ansvar. Ett tydligt exempel är Afghanistan, där utvecklingen stadigt förefaller gå åt fel håll. Talibanerna har repat sig, gränsen till Pakistan läcker som ett såll, våldet grasserar, förtroendet för president Hamid Karzai är lågt både bland afghaner och i omvärlden. På tisdagen kom även uppgifter om att FN i dagsläget anser att de afghanska valen inte kan genomföras som planerat. Säkerhetsläget är för dåligt, de logistiska problemen för stora. USA har bestämt sig för att kraftsamla. I takt med att engagemanget minskar i Irak ska det öka i Afghanistan. Mer amerikansk trupp är på väg. Men detta är inget som USA kan klara på egen hand, och blickarna riktas naturligen mot Nato där det hittills varit lite si och så med medlemsstaternas vilja att skicka sina soldater till de områden där de bäst behövs. Visst är det så att försvarsalliansen har flera stora utmaningar framför sig. Tankarna på en utvidgning till Georgien och Ukraina reser exempelvis svåra frågor om relationen till Ryssland och om försvarsgarantin i artikel 5 verkligen kan komma att omfatta även dessa stater. Georgienkriget i somras tyder väl närmast på motsatsen. Men även om utvidgningen lär fortsätta att stå högt på dagordningen går det inte att komma ifrån att det är i Afghanistan som Nato verkligen prövas. Och med Obama i Vita huset kan något nytt och konstruktivt ske – inte bara på marken i Afghani-stan utan även med Nato. ”USA må vara frustrerat över att andra medlemsländer i Nato inte bidrar mer till operationen i Afghanistan, men det är betydligt bättre att ha en sådan diskussion än att diskutera ifall länder som Frankrike och Tyskland alls ska ställa upp med trupp”, skriver professorerna Stephen Brooks och William Wohlforth i senaste numret av Foreign Affairs. Hela artikeln är ett försvarstal för internationella organisationer. Funge-rande institutioner gynnar USA, menar de. Koalitioner av villiga, som Bushadministrationen gärna laborerade med, har betydande brister eftersom de kräver ständigt nya överenskommelser, eftergifter och kompromisser. Insikten om institutionernas betydelse finns i Obamaadministrationen. George W Bush var ute efter att rasera världsordningen, men nu finns, menar Brooks och Wohlforth, en möjlighet för USA att gå före i arbetet med att reformera det internationella systemet så att det bättre kan hantera de nya hot och utmaningar som världen ställs inför. I den viktiga processen måste EU vara med. Världen har åtskilligt att vinna på att USA och EU drar åt samma håll. Och kanske är Gordon Browns besök faktiskt startskottet för något nytt. DN


Dyster titt på världen från Ola Åstrand

Summary: Ola Åstrand fyller Nordin Gallery med bevis för att världen av i dag är en soptipp. Utställningen är deppig och trasig – men ändå inte utan humor.

Jag tittar på Ola Åstrands bilder av lätt bakåtlutande ansikten och undrar om de går i sömnen. Eller om de precis har fått orgasm. Eller dött? Kanske gapar de bara efter mening i en meningslös värld där människors värde mäts i karriärssteg och googleträffar. Ola Åstrand är förbannad på vår samtid och har fyllt hela utställningsrummet på Nordin Gallery med poetiska och svartsynta bevis för att världen är en soptipp. Han säger att det är bäst att stå ute på gården och titta in genom fönstren för att kunna bilda sig en uppfattning av alltihop. – Där inne är det så mycket grejer att det blir svårt att se. Om man går in blir man nästan själv en del av utställningen, säger han när han berättar om allt som ska finnas med. Förutom de gapande ansiktena har han bland annat byggt en stad av gamla kartonger (som lätt går sönder), klistrat bilder på barn med utklippta drogade ögon på sopsäckar (som en påminnelse om en värld där barn inte längre får vara barn) och byggt en skulptur av upp och nedvända adventsljusstakar (för vem vill fira advent när världen ser ut så här?). Ja ni hör ju, det är hopplöst, trasigt och kaotiskt. Men förstås med lite humor och glimten i ögat. Som bilderna på stavgångare som är ute och går i tomma intet. – Stavgång är ett sånt konstigt fenomen, en massa människor som går runt med sina stavar, de är inte på väg någonstans, de bara går, säger Ola som trots humorn inte presenterar någon möjlig utväg bort från undergången. – Jag tror att allt kommer att rasa samman och jag tycker att det är toppen, säger han. Varför är det toppen? – För att det här samhället är byggt på dåligt material. Det är bra att dåliga saker rasar, då har vi en chans att börja på något nytt och bättre. Det känns ändå deppigt. – Ja, jag kan längta efter att göra något vackert också, men det känns fånigt att ställa ut fina saker när världen ser ut som den gör. Jag är alldeles för ”pissed off”. Ola Åstrand, Nordin Gallery, Tulegatan 19, t S:t Eriksplan, vernissage torsdag 5 mars.


Marit Bergman gör hembesök på Popcirkus

Summary: Sorglig och hotfull, så beskriver Marit Bergman sin nya skiva ”The tear collector”. Den 11 mars besöker New York-bon Sverige för att medverka i Popcirkus på Debaser Medis.

Popkollopionjär, låtprenumerationsvisionär och numera tårsamlare. På stan ringde upp Marit Bergman i New York för att ta reda på mer om hennes nya skiva ”The tear collector”. Först och främst, vad är en tårsamlare? – Det är en gammal sak som änkorna hade i det forna Egypten och i USA under inbördeskriget, en behållare som de bar runt halsen med en sked som man fångade upp tårarna med. Jag tyckte det var en bisarr, men fin bild som passade bra som albumtitel, eftersom det är en sorglig skiva full av samlade tårar. Marit Bergman hade egentligen inte tänkt göra en skiva till, utan enbart fortsätta släppa en låt i månaden till sina prenumeranter. Tills hon plötsligt insåg att ett par av spåren präglades av samma skandinaviska Bergmanstämning och passade extra bra ihop. Nu släpper hon en traditionell skiva samtidigt som hon fortsätter med ”en låt i månaden”-konceptet, eftersom detta arbetssätt gjort henne mer produktiv, fri och fantasifull. Hon beskriver ”The tear collector” som en silvrig, blåsvart skiva. Sagoaktig, hotfull och mörk, ”som att vara ute i skogen och inte veta vad som väntar bakom kröken”. Men också som ”en mentalsjuk överklassdam i ett slott som går runt med en trasig jättedyr morgonrock och dånar”. Sedan två år tillbaka bor Marit Bergman i New York, med ett specialvisum där hon klassas som en ”alien with extraordinary abilities”. Kan du beskriva en typisk dag? – Jag vaknar panikslagen och försenad, springer till bussen, säger att jag ska vara hemma från studion åtta och kommer hem tolv, sedan vaknar jag panikslagen nästa dag och så börjar allt om. Marit Bergman och Veronica Maggio på Popcirkus, Debaser Medis, Medborgarplatsen 8, onsdag 11 mars kl 19.30. Marit Bergman listar … … tre saker hon saknar från Sverige när hon är i New York: – Min tandläkare, jag har jätteont i en tand och inte råd att gå här. – Mina bästa vänner och min familj. – Att veta hur saker funkar. … tre saker hon saknar från New York när hon är i Sverige: – Maten, särskilt mexikanskt, kinesiskt och närodlat. – Min pojkvän. – Frihetskänslan.


”Jag har sett så mycket död och förstörelse”

Summary: Hur är det att befinna sig mitt i krigets blodiga kaos och betrakta döden med kameran i hand? AFP:s fotograf Mohammed Abed arbetade som i chock under hela Gazaoffensiven. I dag säger han att han har förlorat all sin livslust.

Fotografen Mohammed Abed arbetade hårt under hela kriget i Gaza. Hans bilder såldes över hela världen, men till ett mycket högt pris för honom själv. – När jag kom till polisstationen låg döda och skadade polismän utströdda över hela gatan. Jag var den förste fotografen på plats, och mina bilder blev mycket starka. Men jag var som i chock inför alla dessa döda, fattade inte vad det var som hände, jag hörde bomber falla överallt, säger fotografen Mohammed Abed när vi möts på ett hotell i Gaza City några dagar efter den israeliska offensivens slut. Han har efter några timmars betänketid gått med på att berättat om sina upplevelser under den tre veckor långa offensiven, som krävde omkring 1.300 människors liv och skadade över 4.000 personer. Mohammed Abed, som är en av den franska nyhetsbyrån AFP:s fyra fotografer i Gaza, har under de senaste åtta åren mött mer av blod och död än de flesta andra fotografkolleger. Vi har träffats flera gånger förut, och arbetat tillsammans ett par gånger under mina reportageresor i Gaza. När vi möts den här gången är han sig inte lik – han är blek, spänd och nedstämd. Den 27 december var egentligen en ledig dag för Mohammed Abed. Men när den första vågen av flygbomber började falla över Gaza vid halvtolvtiden på dagen började han omedelbart arbeta. Efter de första bilderna vid polisstationen åkte han till sitt kontor för att hämta sin skyddsväst och hjälm, och organisera arbetet tillsammans med sina kolleger. – Jag sade till dem att tänka på att ingen bild är viktigare än deras liv. Bombattackerna, som kom helt oväntat, fortsatte under en timmes tid över hela Gazaremsan, berättar Mohammed Abed. – Jag har aldrig tidigare upplevt ett så intensivt och omfattande flyganfall. Mitt i kaoset tänkte jag hela tiden på min familj – hur skulle jag kunna skydda dem? Vi ringde varandra oavbrutet för att försäkra oss om att ingen var skadad. Under denna första dag dödades minst 250 människor, fler än någonsin på en enda dag i Gaza. En stor del av de dödade var poliser, som befann sig i de polisstationer som var bombattackernas främsta mål. Det massiva anfallet var Israels svar på den ständiga raketbeskjutningen från Gazaremsan, och avsikten var i första hand att slå ut den islamistiska Hamasrörelsen som tog makten i Gaza sommaren 2007. – Jag lyckades få tag på en lägenhet intill kontoret, dit min familj kunde flytta från flyktinglägret Jabaliya där vi bor. Det kändes säkrare att ha dem i närheten, så jag kunde gå hem till dem då och då. Mohammed Abed ville ta en dag ledigt för att vara hemma med sina fem barn, men det visade sig omöjligt eftersom Israel stoppade alla utländska journalister från att komma in i Gaza. De palestinska journalsiterna och fotograferna fick ensamma sköta rapporteringen därifrån. – Situationen blev värre för varje dag. Vi fann döda kvinnor och barn, hela familjer som utplånats i sina hem. Känslan av chock blev allt starkare, samtidigt som jag fruktade både för min familjs och mitt eget liv. Det var som att befinna sig i ett massivt vansinne av blod och död som aldrig tycktes ta slut, säger Mohammed Abed och tänder en cigarrett. – Det mest fruktansvärda var när jag fann en död flicka i tvåårsåldern, bara hennes huvud stack upp bland spillrorna av ett raserat hus. Jag tog säkert femtio bilder av henne, men bara två eller tre blev skarpa. När jag hade skickat dem till kontoret i Paris kunde jag inte prata på tre timmar, jag var som bedövad. Nästa dag ringde folk och ville intervjua mig om den här bilden, men jag vägrade. Jag kan inte prata om detta, säger han och försjunker i en lång tystnad. – Jag har sett så mycket död och förstörelse under mitt jobb här, och det har naturligtvis skadat mig känslomässigt, säger han sedan och fortsätter: – Men jag försökte samla styrka att fortsätta jobba, och försökte hitta en balans mellan det yrkesmässiga och mina känslor. Vi fotografer började jobba tillsammans tre eller fyra stycken för att öka vår säkerhet – konkurrensen mellan oss försvann. Men vår rädsla blev allt större ju längre tiden gick, det fanns ingen plats där man kunde känna sig säker, trots att vi åkte i väl märkta pansarbilar. Vi bestämde oss för att sluta jobba tidigt på kvällarna, oavsett vad som hände. Mohammed Abed försökte undvika de farligaste platserna där det fanns stridsvagnar och beväpnade milismän, men ibland samlade han kraft och följde efter ambulanserna som ryckte ut för att hämta skadade. – Det är mycket farligt, för ofta blir samma plats beskjuten eller bombad flera gånger. Allt eftersom dagarna gick blev det allt tydligare att det här kriget var riktat mot civila såväl som mot milismännen. De flesta skadade som kom in till sjukhusen var civila. Man såg nästan aldrig till några milismän ute på gatorna, det var inte alls som det brukar under en israelisk offensiv. Precis som flera av de andra fotograferna levde Mohammed Abed i en dubbel rädsla, som växte sig allt starkare – dels rädslan för sitt eget liv, dels för familjen: – Jag vågade inte låta dem gå ut, jag handlade mat åt dem när jag fick en chans och det fanns något att köpa. På nätterna sov vi alla i samma rum, tätt intill varandra. Min nioåriga dotter Inas sov i min famn varje natt, och det gör hon fortfarande. Jag har hela tiden försökt hålla en lugn och normal fasad hemma, har försökt dölja min egen rädsla för att inte oroa barnen. När den israeliska markoffensiven började efter en dryg vecka tvingades tusentals människor på flykt undan de framryckande stridsvagnarna och pansarfordonen som förstörde allt i sin väg. Många av dem sökte skydd i FN:s skolor, men inte ens där var de säkra. På morgonen den 17 januari attackerades FN-skolan i Beit Lahiya av artillerigranater och fosforbomber. Två småpojkar dödades och femton av de cirka 2.000 personer som sökt skydd där skadades. Mohammed Abed kom förbi skolan just som de första granaterna hade träffat. När han befann sig på skolgården, i tron att anfallet var över, briserade ytterligare ett par fosforbomber i ett regn av eld över skolgården. – Folk flydde i panik, jag sökte skydd under ett tak, var livrädd för att bli träffad av elden som studsade omkring som glödande gräshoppor. Efter den dagen orkade jag inte arbeta mer, det kändes som att kriget höll på att äta upp mig, säger han och tystnar igen. Sedan berättar han om söndagen den 18 januari, när de israeliska marktrupperna började sitt återtåg. – Vi såg hur stridsvagnarna drog bort mot gränsen. Efter sig lämnade de en helt ny geografi, ett landskap av total förstörelse, med raserade byggnader, upprivna odlingar och sönderkörda fält. Jag trodde aldrig att israelerna skulle kunna göra detta mot oss, det övergår all min fantasi, som en ond dröm. Jag vill aldrig uppleva detta igen. Mohammed Abed bär fortfarande krigets minnesbilder inom sig, fast han försöker tränga undan dem: – Jag vaknar flera gånger varje natt trots att jag är helt utmattad. Det känns som om jag har förlorat mig själv, den glade Mohammed som fanns före detta krig. Jag försöker ändra min sinnesstämning, åtminstone när barnen är hemma. Jag följer dem till skolan varje dag för att ge dem lite trygghet. De frågar varje dag om kriget ska komma tillbaka – jag svarar nej, fast jag inte är säker på det. Hans arbetsgivare har bjudit in honom till Frankrike, och han väntar nu på visum för sig och familjen. – Jag skäms inte för att säga att jag behöver hjälp för att hitta mig själv igen – en psykolog, eller åtminstone att få komma härifrån ett tag. Om jag kommer i väg tänker jag varken ta kamera eller mobiltelefon med mig – jag vill slippa Gaza helt och hållet ett tag.


När kvinnors hjärtan sviktar sviker vården

Summary: Varje dag dör femtio svenska kvinnor i hjärt-kärlsjukdom. Sissi Westin kunde ha varit en av dem. I dag startar Go red-kampanjen som arbetar för bättre vård och mer jämställd forskning om kvinnors hjärtsjukdomar.

Det var en februaridag när hon var med barnen på äventyrsbadet i Södertälje som det small till. Sissi Westin var så förlamande trött. Inte ett simtag orkade hon ta, på vägen hem somnade hon. När hon vaknade var hon på väg till sjukhus, i ambulans. -Det var som om ett betongblock hade lagts på bröstet. Jag kom till intensiven, de sade att jag kom in i sista sekunden. Jag trodde jag hade fått en infarkt, men jag hade överansträngt hjärtmuskeln. Sissi Westin, då 41 år, hade drabbats av lungödem till följd av hjärtsvikt. Nu, femton år senare, förstår hon att sjukdomen egentligen hade börjat tidigare. Men symptomen smög sig så långsamt på – den ständiga andfåddheten, den eviga tröttheten. -Jag trodde det var stressen. Jag hade ju så mycket att göra, jobbade ständigt, även om jag var förkyld. Och så hade jag det tungt privat. Att det kunde handla om hjärtsvikt hade jag inte en tanke på, jag visste inte ens vad det var. Varje år insjuknar 30.000 svenskar i hjärtsvikt, en allvarlig sjukdom som inte går att bota, men som man ändå kan leva ett hyfsat gott liv med om man får rätt diagnos och rätt behandling. Vilket alla inte får, särskilt inte kvinnor. För trots att hjärtsvikt är lika vanligt hos kvinnor som hos män görs de flesta medicinska studier av hjärtsvikt fortfarande på män. Det gör att kvinnor inte får den behandling de borde ha, visar flera nya studier. Enligt en europeisk, nyligen publicerad undersökning, får kvinnor i mindre utsträckning än män nya effektiva mediciner, som ACE-hämmare, som vidgar blodkärlen, och betablockerare, som gör att hjärtat arbetar lugnare och effektivare. Kvinnor får oftare de äldre vattendrivande läkemedlen. Studien visar också att kvinnliga läkare ger bättre hjärtsviktsvård till sina patienter, oavsett kön, medan manliga läkare ger mindre läkemedel till kvinnliga patienter. -Okunskapen om kvinnor och hjärt-kärlsjukdom är fortfarande stor, konstaterar Karin Schenck-Gustafsson, professor i kardiologi, överläkare vid Karolinska sjukhusets hjärtklinik och chef för Centrum för genusmedicin vid Karolinska institutet. Hon har forskat på könsskillnader i hjärtsjukvården i tjugo år och är vår allra främsta expert på kvinnohjärtan. -Kvinnors hjärtsvikt ser annorlunda ut än mäns, och skälen till att kvinnor drabbas är ofta helt andra, mekanismen är annorlunda. Ändå är forskningen fortfarande mest inriktad på män och deras symptom. Hjärtsvikt innebär att hjärtat inte klarar av att pumpa ut blod i den utsträckning kroppen behöver. Den försämrade genomblödningen i njurarna leder till att kroppen samlar på sig vatten och salt. Vanliga symptom är andfåddhet, trötthet, dålig sömn och svullna ben. Hjärtsvikt är ett allvarligt tillstånd, som kräver livslång behandling. Femårsöverlevnaden för patienter med hjärtsvikt är lägre än för de flesta cancer- och hjärtinfarkts-patienter. Sissi Westin överlevde, men tre tunga år följde. -De åren var som ett svart hål. Jag var i fruktansvärt dålig fysisk och psykisk kondition, åkte ut och in på akuten varannan månad. Kunde inte gå i trappor, inte dammsuga, inte promenera. Det talades om hjärttransplantation. Jag var vansinnigt rädd. Så kom hon till hjärtrehabiliteringen för kvinnor vid Saltsjöbadens sjukhus som startades av Karin Schenck-Gustafsson i slutet av 90-talet. Hon fick ny läkare, nya effektiva mediciner och kontakt med andra kvinnor i samma situation, -En ny värld öppnade sig, det var enormt lärorikt. Jag som aldrig läst en rad om hjärtsjukdomar tidigare, lärde mig att lyssna på kroppens signaler. För sju år sedan kunde Sissi börja jobba igen, som frisör, på halvtid, -Det hade jag aldrig vågat hoppas på. Jag älskar mitt yrke. Jag tar en väldig massa mediciner, 9–10 tabletter om dagen, och måste gå på kontroller regelbundet, men jag mår oförskämt bra. Att Sissi Westin har en livshotande sjukdom är hon väl medveten om. -Någon bot finns ju inte, men jag tycker att jag kan leva med det, Jag har ett bra liv, jag promenerar mycket, går på yoga en gång i veckan och så har jag börjat dansa igen. Basen i all hjärtsviktsbehandling är ACE-hämmare och betablockerare, som måste ställas in noga, för varje individ. Därför är det viktigt med kontinuerlig läkarkontakt, påpekar Karin Schenck-Gustafsson. -Och självklart borde alla med misstänkta symptom får hjärtat undersökt med ultraljud. Men Sveriges hjärtsviktspatienter är både underdiagnostiserade och underbehandlade. Det visar en studie som Hjärt-Lungfonden låtit göra bland drygt 2.000 patienter med diagnosen hjärtsvikt, vid 158 olika vårdcentraler. Bara sex procent av patienterna får hela den behandling som rekommenderas i de nationella riktlinjerna. Övriga har i många fall varken fått en säkert ställd diagnos eller den medicinering som förordas. Bara en tredjedel av patienterna med diagnosen hjärtsvikt har genomgått ultraljudsundersökning av hjärtat, som anses vara den säkraste diagnosmetoden, och bara var tredje patient får den medicin som rekommenderas. Till detta kommer alltså att kvinnors och mäns hjärtsvikt ser olika ut. De flesta medicinska studier har gjorts på den så kallat systoliska hjärtsvikten, som är vanligast hos män. Den innebär att hjärtats vänsterkammare har nedsatt pumpförmåga, vilket gör att blodet inte kan pumpas vidare i kroppen nog effektivt. Diastolisk hjärtsvikt, som är vanligast hos kvinnor, innebär att kammarväggen inte är tillräckligt elastisk, vilket innebär en svårighet att fylla hjärtat med blod. Den formen av hjärtsvikt är inte alls så uppmärksammad. Hjärtinfarkt är en vanlig orsak till hjärtsvikt hos män. Hos kvinnor är högt blodtryck en vanligare orsak. -Ofta har kvinnorna gått länge med högt blodtryck, säger Karin Schenck-Gustafsson. Kanske borde man skärpa blodtrycksbehandlingen hos kvinnor. Vad är hjärtsvikt? Hjärtsvikt är en av få hjärtsjukdomar som ökar i västvärlden.Drygt 200.000 personer i Sverige har hjärtsvikt Risken för hjärtsviktspatienter att dö i hjärt-kärlsjukdom är fyra gånger större om de också lider av depression, visar en ny studie vid Linköpings universitet. Också sömnapné, som medför andningsuppehåll i sömnen, är förknippad med hjärtsvikt. I en studie, baserad på 330 personer, var andningsuppehållen dubbelt så vanliga hos dem med hjärtsvikt som hos dem med normal hjärtfunktion. Visste du att ... ... femtio kvinnor dör av hjärt-kärlsjukdom varje dag i Sverige. Sex av tio dödsfall kan förhindras. ... könsfördelning anges inte i flertalet hjärtstudier, vilket gör det svårt att tolka resultaten. ... kvinnliga distriktsläkare ger sina patienter bättre behandling än vad manliga gör, enligt en ny studie om högt blodtryck. ... också när det gäller stroke finns könsskillnader, visar helt nya amerikanska studier. ... kvinnor väntar längre med att söka hjälp och har andra symptom. Personalen tar heller inte hand om de kvinnliga patienterna lika bra som om de manliga. Go red-kampanjen Syftet med kampanjen "Go red for women" är att skapa resurser för forskning om kvinnohjärtat. Kampanjen, som pågår under hela mars, startades av American Heart Association 2004 och har sedan tagits till Europa av World Heart Federation. I Sverige stöds Go red-kampanjen av Hjärt-Lungfonden och 1,6 miljonerklubben. På Internationella kvinnodagen den 8 mars hålls seminarier i tolv städer över hela landet. I Stockholm anordnas en heldag på Oscarsteatern där temat är Maten och hjärtat. Håller i evenemanget gör hjärtprofessorn Karin Schenck-Gustafsson, en av initiativtagarna till Go red-kampanjen, och tillsammans med Alexandra Charles, en av eldsjälarna i 1,6 miljonerklubben. Om livsstil, kost, fetter, dygnsrytm och hjärthälsa talar bland andra professorerna Mai-Lis Hellénius och Maria Lennernäs samt dietisten Carola Magnusson. Läs mer på gored.se, hjart-lungfonden.se och 1.6miljonerklubben.com 1,6 miljonerklubben, som startade 1998, är i dag en av landets största kvinnoföreningar med drygt 33.000 medlemmar över 45 år. Klubbens syfte är att sprida information om kvinnors hälsa och livskvalitet. I februari i år startade systerföreningen 2,6 miljonerklubben, som vänder sig till något yngre hälsomedvetna kvinnor, mellan 25 och 45 år. Ett av syftena är att motverka stress och utbrändhet. Läs mer på 2.6miljonerklubben.com


”Daniel Westling fast i den gyllene buren”

Summary: Norske monarkiexperten Carl-Erik Grimstad: I traditionell bemärkelse är den Bernadotteska ättens tid på den svenska tronen snart slut.Erfarenheten visar att moderna män har svårt att anpassa sig till prinsrollen. För Daniel Westling är historien om prinsarna Claus, Henrik och Philip ingen trevlig läsning. De gör uppror och de förlöjligas av opinionen. Min anmärkning om det svenska kungahuset som en Chippendale-monarki är alltså varken fräck eller oförskämd. Jag konstaterar bara att kungahusets uppgift att bereda väg för ett lyckat äktenskap mellan två sympatiska människor blott till hälften är slutförd. Det skriver den norske statsvetaren och monarkiexperten Carl-Erik Grimstad.

Det är eftermiddag. Det ringer från Expressen. Tidningen har fått en ”kanonidé”: Man skulle be sin hovreporter att skriva en krönika på temat ”Daniel är bäst” och jag skulle skriva en motsvarande ”Nej, Mette-Marit är bäst”. En landskamp i tronföljaräktenskap, med andra ord. Jag tackade nej. Klockan halv två på natten ringer Expressen på nytt och har sett att jag i tidningen Verdens Gang har kallat det svenska kungahuset för en Chippendale-monarki. ”Mycket allvarligt”, får jag veta. Och vips hade jag av samma hovreporter förklarats persona non grata i mitt kära grannland. Han fattar inte att ”prins Daniel är en modern man”, heter det nu om mig. Men det är precis denna modernitet som nu kan visa sig att bli den svenska monarkins största utmaning – precis som vi i Norge kommer att tvingas hantera situationen när vår egen kvinnliga tronföljare ska välja äkta hälft. Ty moderna män tenderar efter hand att vantrivas i omoderna institutioner. Daniel Westling är en man från medelklassen som har byggt upp sitt eget företag. Han är van vid att handla, och att prestera. Det intryck han gett hittills präglas av entreprenörskap, lojalitet, affärssinne och diskretion. Trots mer än hundra år av kvinnokamp är mansidealet alltjämt knutet till sådana egenskaper. Å andra sidan: Ett gemensamt drag hos moderna västeuropeiska monarkier är att de under ett par hundra år har förvandlats från klassiskt maskulina till utpräglat feminina institutioner. Kungahusen är avmilitariserade, de är fråntagna all makt, både politisk och ekonomisk. Estetiken har fått större utrymme. Kungafamiljens medlemmar ska synas, de ska ha en positiv framtoning, men deras roller som handlande subjekt är snävt kringskurna av nationens egentliga familjeöverhuvud, folksuveräniteten. Det är här som The Chippendales kommer in. I ett könsperspektiv är de dansande gossarna i tangatrosor reducerade till kvinnliga attribut. Bland män brukar de betraktas med nedlåtenhet, bland kvinnor utgör de rekvisita i festliga sammanhang. Denna förvandling har för Daniels del stegrats. Den uppmärksamme iakttagaren har noterat att kronprinsessan i samband med förlovningen betonade att både kungen och regeringen hade godkänt äktenskapet. Bakgrunden till detta är successionsordningens paragraf 5, en bestämmelse som självklart är meningslös i ett modernt och demokratiskt samhälle. Ursprungligen var det enbart monarken som kunde ge sitt godkännande (så som alltjämt är fallet i Norge), men i sin iver att demokratisera kungahuset beslöt svenska politiker på 1970-talet att införa en bestämmelse som i realiteten vred klockan tillbaka. Det är möjligt att Daniel Westling känner sig hedrad över att få sitt äktenskap godkänt av Fredrik Reinfeldt. Han borde i stället se det som ett dåligt omen. Ockelbograbbens familjenamn är också värt en kommentar. I traditionell bemärkelse är den Bernadotteska ättens tid på den svenska tronen slut inom loppet av några decennier. Då borde det bli dags för ett Huset Westling, eftersom det logiskt sett inte finns något skäl att inte socialchefssonens namn hädanefter ska prägla den svenska monarkin på samma sätt som advokatsonen från Frankrike under snart 200 år har gjort det. När den brittiska drottningen Victoria gifte sig med prins Albert 1840 bytte kungahuset familjenamn från Hanover till Sachsen-Coburg-Gotha (senare Windsor). Men det är ändå nästan självklart att Sverige inte kommer att döpa om monarkin när Daniel får sin Victoria. Det får finnas gränser för folkligheten! Något sådant har heller inte skett i vare sig Danmark eller Storbritannien där kungahusen fortsätter att heta Glücksburg respektive Windsor och inte Monpezat eller Mountbatten. Daniel får därför upphöra med att vara en Westling, och därtill snällt finna sig i att hans kommande barn bär hustruns familjenamn. Namnfrågan är ändå en bagatell jämfört med vad som kommer att förväntas av den unge affärsmannen när han hädanefter ska tjäna Sverige såsom prins. Hans plats är, som det heter, tre steg efter hustrun. Han blir tvungen att ge upp sitt företag. Kanske kan han fortsätta i en tillbakadragen styrelseposition, men han vet lika väl som alla andra att om hans företag går alltför bra kommer han raskt att anklagas för att profitera på sin kungliga position. Och sådant accepteras inte i välutvecklade, relativt korruptionsfria demokratier. Från utsidan av den gyllene buren kan nog den kungliga tillvaron synas lockande och äventyrsfylld, men från insidan har vi många exempel på prinsgemåler som efter några år med kanapéer och invigningsritualer har blivit uttråkade. Historien om prinsarna Claus, Henrik och Philip är ingen trevlig läsning för unga, driftiga prinsaspiranter. Med jämna mellanrum har gemålerna gjort uppror mot de obetydliga roller som de har tilldelats. Då och då har de förlöjligats av opinionen i sina respektive hemländer. Det krävs således både mod och kreativitet för att mejsla ut ett jobb för prins Daniel som tar till vara de förväntningar de flesta av oss har på moderna män (och för den delen också moderna kvinnor) – samtidigt som han utför sina kungliga plikter. Arbetet med en sådan befattningsbeskrivning har inte blivit enklare sedan Henri-Marie-Jean André de Laborde de Monpezat blev dansk prinsgemål 1967, snarare tvärtom. Och det står mycket på spel. Exempelvis lycka. Liksom de flesta andra har jag stor respekt för det sätt som det svenska kungaparet har hanterat situationen med medelklassgrabbens inträde i kungafamiljen. Familjen har valt en väg som kommer att göra det lättare för mannen som nu gjort sitt livs viktigaste val. Kanske har situationen i Norge bidragit till att göra både honom och Sverige införstådda med att monarkier innerst inne, till och med i de mest egalitära demokratier, tyngs ned av traditioner, etikett och ritualer som kanske kan förändras vid en palatsrevolution men inte så lätt låter sig omskapas i människors medvetande. Sju års lärotid verkar vara en klok strategi, och regin kring offentliggörandet av förlovningen i tisdags var genomtänkt och modernt designad. När kronprins Håkon och Mette-Marit förlovade sig för åtta år sedan informerades opinionen genom en läcka från kungaparets stab som avslöjades av chefredaktören för veckotidningen Se og Hør. Somliga rodnar fortfarande vid minnet av episoden. Trots alla snubbeltrådar som ligger i Victorias och Daniels väg har Sverige nu de allra bästa förutsättningar för att föra kungahuset ett steg vidare. Liksom för alla kungahus i vår kulturkrets består de viktigaste utmaningarna av att hitta rätt balans mellan monarkins underhållningselement och dess majestätiska sidor. Underhållningsvärdet är det lättaste att slå vakt om – den verkliga utmaningen ligger i att upprätthålla traditionell kunglig auktoritet. För att fylla en sådan roll krävs kunskap, men först och främst personligheter fyllda av självrespekt och tro på vad de representerar. Min anmärkning om Chippendale-monarkin är således varken fräck eller oförskämd. Den är bara en vink om att för kungahuset är uppgiften att bereda väg för ett lyckat äktenskap mellan två sympatiska människor blott till hälften slutförd. CARL-ERIK GRIMSTAD


”Personfrågan avgörande i nästa års valrörelse”

Summary: Statsvetarprofessor: Frågan om vem svenska folket tycker är bäst lämpad att vara statsminister spelar en mycket större roll i valet 2010 än i tidigare riksdagsval. Med två cementerade block har vi i Sverige i dag i praktiken ett tvåpartisystem. Och i sådana system spelar partiledarna en mer framträdande roll för väljarnas röstning än de gör i fragmenterade mångpartisystem. Därför kommer vi i nästa års valrörelse, på ett sätt som överträffat allt vi tidigare skådat, få bevittna en kamp mellan två pretendenter på statsministerposten. Frågan om vem som är mest regeringsduglig, Fredrik Reinfeldt eller Mona Sahlin, kommer att avgöra valet. Av alla mätningar att döma innebär detta en klar fördel för Reinfeldt. Till detta kan läggas den tydliga trend som framkommer i partisympatimätningarna där gapet mellan blocken verkar vara på väg att helt försvinna. Det skriver statsvetarprofessor Tommy Möller.

Det nya politiska landskap som följer med dagens extremt tydliga blockuppdelning förändrar i grunden förutsättningarna för svensk politik. Jag ska här peka på tre konsekvenser: (1) en utveckling mot ett tvåpartiliknande system, vilket i sin tur leder till (2) ombytta roller mellan blocken samt (3) att partiledarcentrering i ökande grad ersätter den particentrering som funnits under mycket lång tid. 1. Utveckling mot ett tvåpartisystem. Det är förvisso inte en ny situation att det mot varandra står två statsministerkandidater. Så har det med några enstaka undantag varit sedan mitten av 1970-talet. Men när de båda regeringsalternativen inför nästa års val nu formerats är det en oundviklig konsekvens att draget av tvåpartisystem förstärks och den tidigare så markanta particentreringen luckras upp. Svensk politik består alltjämt av sju riksdagspartier och ytterligare några utmanare, men med två cementerade block omvandlas vår partistruktur i praktiken till ett tvåpartisystem. I sådana system spelar partiledarna en mer framträdande roll för väljarnas röstning än i fragmenterade mångpartisystem. Särskilt tydligt är detta i amerikansk politik, där många väljare har en svag partiidentifikation och där det är vanligt att väljarna i stället för att rösta på det parti som de tycker bäst om, röstar på den mest förtroendeingivande kandidaten. Det kanske bästa exemplet på det var när Ronald Reagan valdes till president 1980: många väljare, som kallades Reagandemokrater, sympatiserade med demokraterna men röstade på Reagan trots att de inte delade hans åsikter. Samma mönster återfinns i andra länder med två dominerande partier, där partiväsendet är betydligt starkare än i USA. När Harold Wilson ledde Labourpartiet till valseger 1966 kunde exempelvis forskarna visa att Wilsons personliga popularitet fick många väljare som politiskt stod Torypartiet närmare att i detta val rösta på Labour, vilket var avgörande för valutgången. 2. Ombytta roller. Nästa svenska riksdagsval blir historiskt i den meningen att Socialdemokraterna för första gången går till val i en nära samverkan med andra partier, där den uttalade målsättningen är att bilda en koalitionsregering tillsammans med dessa. Mona Sahlin får därmed en svårare uppgift än vad hennes företrädare har haft. Som ledare och statsministerkandidat för en trepartiallians, kommer Sahlin att ställas till svars för kontroversiella uttalanden som hennes tilltänkta koalitionsvänner begår. Hennes handlingsutrymme är över huvud taget mer begränsat än hennes företrädares, eftersom hon i varje situation har att – precis som de borgerliga partiledarna tvingats göra i fyra decennier – ta hänsyn till två andra partier. Implikationerna av detta begränsade handlingsutrymme har redan kunnat skönjas i anslutning till regeringens energipolitiska utspel för några veckor sedan. I denna typ av frågor brukar blocköverskridande uppgörelser eftersträvas, men även om Mona Sahlin så hade önskat saknades möjligheter att ingå en sådan eftersom detta blockerades av de båda samarbetspartiernas starka profil i kärnkraftsfrågan. Vi fick bevittna hur det nya politiska landskapet ställer den socialdemokratiska rörelsen inför en ny och svårhanterad situation. Det interna stödet för partiledningens kategoriska avståndstagande från regeringens nya energipolitik var nämligen långtifrån starkt. Det finns anledning att förvänta sig fler utspel från den borgerliga alliansregeringens sida som sätter sammanhållningen inom socialdemokratin på svåra prov. Det kan leda till instabilitet i partiet och därmed i det samlade vänsteralternativet. Rollerna är således förändrade. Att härska genom att söndra har i alla år varit en effektiv metod för Socialdemokraterna i deras strategi att försvaga borgerligheten. Nu har borgerligheten övertagit samma strategi gentemot Socialdemokraterna. 3. Partiledarcentrering. Svensk politik är i ovanligt hög grad particentrerad. I alla fall har den varit det. Väljarna har röstat på partier och brytt sig mindre om vilka personer som stått i spetsen för dessa. Forskningen har visat att det har funnits partiledareffekter, men marginella sådana. I och för sig är det endast de direkta effekterna som brukar mätas, inte den mer subtila inverkan som partiledare har när det gäller att väcka intresse och entusiasm för partierna bland potentiella väljare, men det som är mätbart visar att partiledarnas personliga popularitet inte har haft särskilt stor inverkan. Några välkända undantag finns förvisso: Bengt Westerberg 1985 och Alf Svensson 1998 fungerade exempelvis som tydliga dragplåster för sina partier i dessa båda val. Ibland arbetar forskarna i motvind. Mediala narrativ tycks leva sitt eget liv. Journalister och det omgivande samhället tenderar att ignorera forskningsresultat som inte stämmer med den intuitiva kunskap som finns. Föreställningen att förtroendet för partiledarna har en avgörande betydelse för partiernas valresultat är sedan länge ett axiom bland politiska journalister, trots att forskningen alltså visar på motsatsen. Mycket talar dock för att partiledarcentreringen i nästa val kommer att bli påfallande stor. Ett scenario som i dag framstår som sannolikt är nämligen att vi i nästa års val kommer att få bevittna en kamp inte bara mellan två tydligt definierade regeringsalternativ utan, på ett sätt som kommer att överträffa det vi hittills skådat, mellan två pretendenter på statsministerposten. De båda regeringsalternativen – och inte minst de båda stora partierna – kommer att gå till val med förtroendetemat som grundelement, och eftersom huvudfrågan därmed kommer att vara vem som är bäst lämpad att leda landet i en svår tid framstår en personcentrerad valrörelse som oundviklig. Frågan om regeringsduglighet är central i varje valrörelse och i det nya politiska landskapet blir detta särskilt tydligt. Regeringsduglighet handlar om föreställningar: dels vilken bild väljarna har av historien, vilket gynnar Socialdemokraterna, dels också om hur väljarna bedömer de ledande personernas, särskilt statsministerkandidaternas, förmåga att leda landet. Vad betyder denna personcentrering för kampen om regeringsmakten? Av mätningarna att döma är detta en fördel för Fredrik Reinfeldt, som åtminstone så här långt åtnjuter ett betydligt större förtroende än sin utmanare. Enligt vissa mätningar ligger förtroendet för statsministern 15 procentenheter högre än för oppositionens ledare, vilket är anmärkningsvärt med tanke på att socialdemokraterna är det klart största partiet. Reinfeldt kommer också att under det svenska ordförandeskapet ges möjligheter att på allvar ikläda sig statsmannarollen. Om historien upprepar sig från förra gången Sverige var ordförandeland innebär det att han kan gå in i valrörelsen med ett betydande försteg när det gäller förtroendefrågan. Till detta ska läggas den tydliga trend som framkommer i opinionsmätningarna. Gapet mellan de båda regeringsalternativen är på väg att helt försvinna. Det är en dramatisk förändring som skett på kort tid, efter det att partierna på vänstersidan formerat sig som ett regeringsalternativ och draget av tvåpartimässighet börjat sätta sin prägel på svensk politik. TOMMY MÖLLER


Världens bäste gangsterskådespelare visas på Cinemateket

Summary: Ingen har varit bättre på att spela gangster som James Cagney, skriver Fredrik Strage. Nu visar Cinemateket Cagney-klassikern "White heat".

Frank Sinatra älskade honom. Tony Soprano också. För att inte tala om Tupac. Ingen har varit bättre på att spela gangster än James Cagney. Som rosenrasande värsting rånade han banker, fyllde fiender med bly och hävde ur sig hårdkokta repliker fyrtio år innan ”Gudfadern” ens var påtänkt. James Cagneys intensiva stil berodde på att han inledde sin karriär i stumfilmer där stora gester var viktiga. Han var också en duktig dansare. Ibland duckar han för kulorna så graciöst att man skulle kunna missta honom för en psykopatisk Fred Astaire. Hur många misogyna kräk han än gestaltade på vita duken älskades han av publiken. Han vann en Oscar efter att ha steppat och sjungit sig igenom den käckt patriotiska musikalen ”Yankee doodle dandy”. ”The public enemy” från 1931 och ”White heat” från 1949 är Cagneys mest berömda gangsterfilmer. Båda två totalförbjöds i Sverige. Den senare gick inte upp på bio här förrän 1963. Även om ”White heat” visar att brott inte lönar sig trodde censuren att Cagneys coolhet skulle inspirera unga ligister. I en scen rymmer hans gangster Cody Jarrett från fängelset, stjäl en bil och tvingar med sig en fiende som stoppas i bagageutrymmet. ”Jag får ingen luft!” klagar mannen. ”Här har du några lufthål!” fräser Jarrett och skjuter sönder bakluckan. Slutscenen i samma film är Cagneys mest kända. Polisen har omringat Cody Jarrett i en kemikaliefabrik som exploderar. Innan Jarrett försvinner i ett moln av eld ropar han till sin döda mor: ”Made it, ma’! Top of the world!” Tupac tittar på ”White heat” i filmen ”Juice”, där han spelar gangsterwannaben Bishop. Han blir imponerad av Cagneys triumfatoriska dödsscen. ”If you gotta go out, that’s how you go out”, säger Tupac. Ironiskt nog var James Cagney själv inte det minsta maffia utan ytterst timid. Kanske hade Bishop, och även Tupac, levt lite längre om de tittat på ”The public enemy” i stället. I slutet av den filmen blir Cagneys gangster genomborrad av kulor. Han sjunker ihop i rännstenen med orden: ”I ain’t so tough.” ”White heat”, Cinemateket, Filmhuset, Borgvägen 1, t Karlaplan, onsdag 25 februari kl 20. Fredrik Strage film@pastan.nu "White heat" på Cinemateket i Stockholm ”White heat”, Cinemateket, Filmhuset, Borgvägen 1, t Karlaplan, onsdag 25 februari kl 20.


"Många unga hjärtsjuka riskerar att dö i onödan"

Summary: Hjärtforskningschef slår larm om bristen på anpassad behandling av unga patienter: Vi skäms över att svensk sjukvård inte kan erbjuda hjälp åt ungdomar med medfödda hjärtfel.

Antalet unga vuxna med medfött hjärtfel kommer att växa från dagens 20.000 till drygt 30.000 år 2018. Men svensk sjukvård har allvarlig brist på hjärtläkare som är specialiserade på unga hjärtpatienter. Med traditionell hjärtsjukvård riskerar ungdomar med hjärtfel att felbehandlas med i värsta fall dödlig utgång. Vi skäms över passiviteten inom svensk sjukvårdsutveckling som innebär att många ungdomar med medfödda hjärtfel inte får kunnig och välorganiserad vård när de lämnat barnklinikens specialistvård. Det skriver professor Staffan Josephson, expert på organisk kemi vid Stockholms universitet och generalsekreterare vid Hjärt-Lungfonden, samt Ulf Grape, ordförande för Hjärtebarnsföreningen. Varje år föds 1.000 barn med hjärtfel i Sverige. Det kan handla om allt från hål som i bästa fall växer igen till allvarliga komplikationer med omedelbar livsfara för det nyfödda barnet. Många av dessa barn dog tidigare i späd ålder - överlevnaden på 1960-talet var endast 60 procent. I dag räddas mer än 90 procent tack vare en högt specialiserad vård och nya kirurgiska metoder. Men den framgångsrika vården av barn med medfödda hjärtfel skapar en växande patientgrupp bestående av överlevare där många har stort behov av uppföljning och specialiserat omhändertagande även i vuxen ålder. Detta innebär nya utmaningar för sjukvården - utmaningar som många ansvariga beslutsfattare ännu inte har lyckats möta i hela dess omfattning. Konsekvensen är att tusentals unga med medfött hjärtfel i dag riskerar att hamna mellan stolarna när rutiner brister mellan olika sjukvårdsenheter. Antalet unga vuxna med medfött hjärtfel kommer dessutom enligt prognoser att växa ytterligare från dagens 20.000 till drygt 30.000 år 2018. Bedömare inom området har beräknat att vi i dag fångar upp hälften av alla vuxna patienter med medfödda hjärtfel och att vården fungerar bra på flera sjukhus. Problemet är alltså det stora mörkertalet. Bristerna blir tydliga redan när patienterna ska slussas över från barnhjärtklinikerna till den traditionella hjärtsjukvården på sjukhusen. På flera sjukhus saknas en systematisk uppföljning av de utskrivna ungdomarna och inget nationellt system är etablerat för att effektivt föra över information från barnhjärtsjukvården till kontaktpersoner på landets sjukhus. Ibland tycks remitteringen till och med utebli helt. Ett skräckexempel är en 18-årig flicka som skrevs ut från barnkardiologen utan någon som helst förankring med någon vuxenkardiolog. Först fyra år senare tog hon själv kontakt med sjukvården sedan hennes hjärta hade blivit allt sämre. Ansvaret för ungdomar med hjärtfel hamnar sedan hos hjärtläkare som i de flesta fall är inriktade på mer traditionella patienter med förvärvade hjärtsjukdomar, såsom kärlkramp och hjärtsvikt. Dessa hjärtläkare har sällan någon specialistutbildning i att analysera situationen för exempelvis en 20-åring med en medfödd och opererad missbildning i hjärtat. Det betyder att våra ungdomar med hjärtfel riskerar att feltolkas, missförstås och i värsta fall felbehandlas. Symtom som för traditionell hjärtsjukvård vanligen tolkas som lindriga kan medföra allvarliga komplikationer med risk för dödlig utgång. Detta gäller inte minst tolkningen av bröstsmärtor, rytmrubbningar och hjärtsvikt. Tillgången till utbildade läkare ser också olika ut i olika delar av landet. Den som har tur kan komma till ett sjukhus där läkaren har satsat på att utbilda sig även inom medfödda hjärtfel. Andra sjukhus har inga sådana specialister alls. Patientsäkerheten kan helt enkelt inte garanteras då kompetensen är så varierande i olika delar av landet. Där behövs det på sikt 160 specialutbildade kardiologer för att klara vårdbehovet. Ibland behöver en ung hjärtpatient också remitteras till någon av landets sju specialistkliniker för personer med medfödda hjärtfel, så kallade GUCH-enheter (grown-up congenital heart disease). GUCH-enheterna fungerar mycket bra och visar att det finns både vilja och kompetens inom vården. Men även där finns det för få specialister på medfödda hjärtfel. På sikt krävs det 20-30 specialister fördelade på de olika GUCH-enheterna för att klara det nationella behovet. För oss är det uppenbart att många verksamhetschefer inom svensk sjukvård har missat den stora gruppen unga hjärtsjuka. Vi sänder ett nödrop nu. Det kommer att ta tid att förändra sjukvården så att den blir anpassad efter de nya behoven och därför är det viktigt att starta arbetet nu på en gång. Det finns ett akut behov av flera angelägna åtgärder: * Det måste till en nationell rutin för överföring av patienter med medfödda hjärtfel från barnkliniker till utbildade specialister på sjukhusen. Socialstyrelsen har i dag rekommendationer som inte följs i tillräckligt stor utsträckning. Riktlinjerna bör kompletteras med krav på minst ett återbesök före 20 års ålder hos en specialist för vuxna med medfödda hjärtfel. * Landstingen måste säkerställa att varje svenskt sjukhus har minst en kardiolog med särskild fördjupning inom området medfödda hjärtfel. * Läkar- och specialistutbildningen måste förstärkas när det gäller medfödda hjärtfel och behandling av unga vuxna med hjärtfel. Vi är stolta över att svensk sjukvård räddar allt fler av de barn som föds med hjärtfel. Vi är också glada över de initiativ som tas. Ett gott exempel på det är införandet av en nationell "guchophone" i Lund där läkare som är i behov av råd och stöd kan ringa och komma i kontakt med en specialist. Men vi skäms också över passiviteten inom svensk sjukvårdsutveckling som innebär att många ungdomar med medfödda hjärtfel inte får kunnig och välorganiserad vård när de lämnat barnklinikens specialistvård. De är värda en bättre framtid än den samhället i nuläget kan erbjuda. Hjärt-lungfonden En opolitisk ideell organisation med syfte att bekämpa hjärt-, kärl- och lungsjukdomar, framför allt genom anslag till medicinsk forskning som 2008 uppgick till 140 miljoner kronor. Fonden bildades 1904 och hette då Svenska Nationalföreningen mot tuberkulos. Hjärtebarnsföreningen är en ideell handikapporganisation med syfte att förbättra villkoren för familjer som har barn och ungdomar födda med hjärtfel . Föreningen bildades 1975 och har i dag nära 6.000 medlemmar.


"Är målet i livet att hitta en partner?"

Summary: Sverige är världens kanske singeltätaste land. Hur är det att leva ensam? Och vill alla träffa en partner? Journalisterna Kurt Nurmi och Maria Hagström valde att berätta om singelliv med egna misslyckade förhållanden och drömmar som utgångspunkt.

När redaktörerna Kurt Nurmi och Maria Hagström planerade ett större reportage om singlar i senaste numret av Pockettidningen R upptäckte de snart att ämnet hade en tydlig koppling till deras egen livssituation. Han - en medelålders fyrabarnspappa med två långa parrelationer bakom sig - kände sig vilsen i tillvaron och osäker på hur ett drömförhållande egentligen ska se ut. Efter två familjekrascher tvivlar han på att han orkar bygga en ny relation. Hon - en ung kvinna med livet framför sig - grubblade över föräldrarnas skilsmässa. Hon var osäker på om pojkvännen verkligen var den rätte och hade en obehaglig klump i magen. Sverige ligger i världstopp när det gäller ensamhushåll, och antalet svenskar som är singlar ökar år från år. Fortfarande är det dock inte riktigt accepterat att leva ensam. Att vara singel ses av många bara som en tillfällig parentes i väntan på den livslånga parrelationen. Ungkarl, ungmö ... att hamna på glasberget och förbli ogift - det är något tragiskt att inte finna någon att dela livet med. I reportaget "Singel, skitkul!" talar Kurt Nurmi och Maria Hagström med vänner och bekanta, samlar in statistik och intervjuar - och så far de på singelkryss på Östersjön. Men framför allt berättar de om sig själva. Varför valde de att skriva så självutlämnande? Kurt och Maria svarar att de trots olika bakgrund och erfarenheter upptäckte att de hade samma funderingar och oro inför det här med relationer: Är målet verkligen att hitta en partner att leva resten av livet med? Maria Hagström skriver så här i reportaget: "Är en relation där man förblindas av förälskelsen som bubblar genom kroppen, som pirrande kolsyra, den bästa? Eller kanske det ändå är bättre med den där relationen som inte skakar om, den där som är trygg, bra och fin? Den kanske varar längre? Eller så varar den inte alls. Hur vet man?" - Ja, hur vet man vad som är rätt. Jag grubblar fortfarande över den frågan. Visst är det skönt att vakna med någon i sängen bredvid, att känna sig behövd. Men det är också en frihet att kunna göra precis det man själv vill utan att behöva ta hänsyn till någon annan, säger Maria Hagström. Alla människor funderar över sina förhållanden - eller brist på sådana, tror Kurt Nurmi. Han hoppas att hans erfarenheter av två riktigt långvariga relationer, två jobbiga separationer och ett singelliv sedan tre år kan vara av intresse. Nyligen talade han i telefon med en kamrat. Det var fredagskväll. Kamraten, som också är singel, berättade att han tänkte låsa dörren till lägenheten, stänga av mobiltelefonen och titta på en romantisk komedi med ett lyckligt slut - och gråta en skvätt. - Jag kan känna igen mig i honom, i hans situation. Visst längtar jag efter att bygga upp en ny relation med en kvinna, men samtidigt är jag rädd för att misslyckas ytterligare en gång. Är jag beredd att ta den risken igen? Kurt Nurmi är 53 år, arbetar som journalist och bor i centrala Stockholm. Efter den senaste separationen har han haft ett par relationer som inte fungerat som han hoppats. - Jag har på något sätt vant mig vid att leva ensam. Kanske är jag på väg att bli en kronisk singel, jag som levt i nära relationer ända sedan tonåren. Jag kan stundtals uppskatta friheten, men längtar samtidigt efter någon att samtala så där nära med. Maria Hagström är 27 år och bor i en Stockholmsförort. Hon är frilansjournalist och har haft flera förhållanden, det längsta varade i ett år och tog slut i höstas. Hon har en romantisk syn på drömförhållandet. - Jag vill att allt ska kännas fullkomligt rätt, och i min senaste relation var jag nog osäker på om jag verkligen hade träffat "mannen i mitt liv". Maria säger att hon är medveten om att det lyckligaste av förhållanden kan ta slut, men hon drömmer ändå om ett vackert bröllop där kärleken tycks outtömlig och oändlig. Även Kurt har en romantisk syn på kärleken. Han talar om det mystiska, ogripbara och oförklarliga som kan uppstå när två människor möts och blir passionerat förälskade. Det är inget man kan planera, säger han. Maria talar om att träffa den rätte, att bilda familj och få barn. Hon är trött på förhållanden som tar slut, där det inte blir något. Att gå skilda vägar - även efter en kort relation - är jobbigt, säger hon. Just nu känner hon sig tveksam till att inleda ett nytt förhållande. - Separationen från min förra pojkvän ligger inte så långt tillbaka i tiden. Och när jag arbetade med reportaget om singelliv blev det så mycket tal om skilsmässor och separationer. Mina föräldrar, kompisars föräldrar, Kurt ... alla äldre verkar skilja sig. Maria säger att hon verkligen har funderat över det här med den livslånga kärleken, existerar den över huvud taget? Ändå är hon inte rädd för att aldrig lyckas träffa "den rätte". - Nej, jag är ganska ung. Men om jag inte träffat någon där det känns rätt om tre fyra år kanske oron kommer smygande. För kvinnor tickar den biologiska klockan; vi kan ju inte vänta lika länge som män med att försöka få barn. Hur ser då drömpartnern ut? Historikern Katarina Engwall har jämfört kontaktannonser i svenska tidningar från olika tidsepoker. År 1960 skulle männens drömkvinna vara snäll, trevlig, barnkär och huslig. Kvinnorna däremot sökte män som var ekonomiskt oberoende, skötsamma, nyktra och bilburna. Fyrtio år senare hade bilden av drömpartnern förändrats. Männen ville ha en attraktiv, glad och självständig kvinna. För kvinnorna var det humoristiska, kommunikativa och sociala män med spännade jobb som gällde. Hur ska man i dag hitta rätt och hur lyckas man få en relation att överleva? - I dag funderar vi mer över vårtliv än tidigare. Bilden i medierna är att vi ska vara på topp fysiskt och psykiskt. Och när allt ska vara perfekt är risken stor att kraven blir alltför höga när man söker efter en partner. - Och lever man redan i en relation är det lätt att börja grubbla över att allt inte är precis som man skulle önska, säger Kurt. Är det fel på mig? På min partner? Det är kanske bäst att göra slut? Han påminner om att parrelationen tidigare var en ekonomisk inrättning där kvinnan hade sin försörjning tryggad, och mannen visste att någon tog hand om barn och hushåll medan han jobbade. - I dag ska förhållandet bygga på kärlek och när allt inte fungerar efter drömmallen är det lätt att få för sig att gräset är grönare någon annanstans. Även de lyckligaste relationer har sina svackor, men de flesta är dåligt skolade på att tackla dem. Jag inser att jag har varit det. I sitt reportage skriver Maria om sin snart åttioåriga mormor. Hon hör lite dåligt och suckar ibland över att kroppen värker. Men hon har något som många längtar efter. För något år sedan träffade nämligen mormor en man. De hade bott grannar för länge sedan, och han hade redan då haft ett gott öga till henne. Men på den tiden var hon gift. Ett halvt sekel efter den första kontakten började mannen besöka mormodern. Hon bjöd på kaffe, bullar och söta kakor. Han bjöd på komplimanger. Maria Hagström skriver: "Det dröjde inte länge förrän vi förstod att det var något särskilt med den där karlen. För när min mormor nämnde hans namn fnissade hon som en tonåring." - Det är väl härligt. Om jag någon gång på allvar tvivlar på att den rätte ska dyka upp i mitt liv så kommer jag att försöka tänka på mormor. Sverige har flest singlar i Europa Hur många singlar finns det i Sverige? Sedan den obligatoriska folk- och bostadsräkningen upphörde är det svårt att ta reda på hur och med vilka vi svenskar bor. Och det förklarar i sin tur varför uppskattningarna av antalet singlar varierar från 1,3 miljoner till 2 miljoner. Sverige är i alla fall det land i Europa som har störst antal enpersonshushåll, och andelen personer som bor på egen hand är på uppåtgående. I dag består cirka hälften av alla hushåll i Sverige av en person. Men statistiken ska läsas med en nypa salt. Många av dem som bor ensamma har medvetet valt att leva som singlar, medan andra i själva verket är särbor.