Hur berättar jag för min son att vår släkting är döende?

Summary: Hur mycket ska man visa sina egna känslor av sorg för ett litet barn? Är det bättre eller sämre att försöka skydda barnet genom att dölja känslorna? Veckans frågeställare har en älskad, svårt sjuk farfar, och undrar hur hon ska tala med sin fyraåring om det – nu och när farfadern gått bort.

Hej! Jag skriver för att jag undrar hur jag på bästa sätt ska tala med min fyraårige son om döden. Min älskade farfar är döende i cancer och har inte många månader kvar. Han har fram tills nu varit mycket pigg och har alltid lekt mycket med min son när vi ses (lekt med bilar, spelat spel etcetera). Vi ses inte så väldigt ofta eftersom vi bor utomlands men de har trots det en jättefin kontakt. Vi har tidigare pratat lite om döden, då vår son har frågat om andras far- och morföräldrar som inte är i livet. Jag har varit väldigt rak och har sagt att man kan dö av att man är sjuk eller för att man är gammal, eller på grund av en olycka, och att när man är död så är man det för alltid och vaknar aldrig igen. Vi är inte troende så vi har aldrig sagt att döda sitter i himlen eller något sådant. Det har fram tills nu handlat om andras släktingar, men plötsligt handlar det om min farfar och då känns allt det där rationella som bortblåst. Jag upplever vår son som en ganska mogen fyraåring, fundersam och med god känslighet för andra människor. Exempelvis pratade vi om min svågers pappa som är död, och två dagar senare frågade sonen mig “kommer han aldrig tillbaka?” så han hade verkligen funderat på det. Mina frågor är hur vi ska berätta för vår son att min farfar är döende – eller ska vi ens berätta? Och när han väl går bort, är det bättre att min man berättar än att jag gör det eftersom jag vet att jag kommer vara så himla ledsen? Är det okej att min son ser hur ledsen jag är över detta eller är det bättre att försöka ”skydda” honom? Jag vet att det kan vara ganska läskigt för ett barn att se sina föräldrar gråta, men samtidigt vill jag inte ljuga eller gömma hur jag känner. Mamma och sondotter Tack för ditt fina och sorgliga brev. Hur ska man berätta för barn om en närståendes död? Och hur ska man hjälpa ett litet barn att sörja? Det finns mycket skrivet om dessa frågor och överallt finner man liknande svar, som rimmar väl med ert sätt att prata med sonen om döden i allmänhet. Jag vill börja med att sammanfatta dessa råd innan jag svarar på din fråga om hur ledsen man får vara som förälder. För att hjälpa ett barn att förstå och kunna sörja en närståendes död ska man vara öppen och ärlig snarare än att försöka skydda barnet från sanningen. Ge möjlighet för sonen att prata utan att vara påträngande och svara så konkret som möjligt på hans frågor. Låt honom vara med på begravningen om han vill eller besök graven vid ett senare tillfälle. Böcker och filmer är ofta ett bra sätt för barn att bearbeta svåra frågor som döden. En berättelse underlättar för barnet att ställa frågor och döden kan bli mer konkret och begriplig. En bra bok för barn i din sons ålder är ”Adjö, herr Muffin” av Ulf Nilsson som handlar om ett marsvin som dör. Eftersom det är din farfar som är sjuk kommer hans bortgång inte att få några stora praktiska konsekvenser för din son, men i familjer där exempelvis en förälder eller ett syskon dör måste man tänka på det. I sådana fall är det viktigt att trots allt försöka upprätthålla vardagliga rutiner, som att äta middag tillsammans eller läsa godnattsagor. Det ger barnet en nödvändig trygghet då världen i övrigt har rasat samman. De flesta brukar tycka att det är bra att vara öppen inför barn när det handlar om döden. Jag var däremot inte lika säker på hur jag skulle svara på din fråga om att visa starka känslor för ett litet barn. Å ena sidan kan man tänka sig att din son faktiskt skulle kunna bli rädd, å andra sidan känns det fel att dölja känslorna. Var går gränsen? Min magkänsla säger att det är bra att visa känslor så länge man inte tappar kontrollen, men vad säger forskningen om barn och sorg? Till att börja med vet man att barn mår dåligt om föräldrar under längre tid är nedstämda och ledsna. Deprimerade föräldrar har svårare att ge den närhet och det stöd som ett barn behöver för att utvecklas och må bra. Men sorg är något annat än depression, eftersom det är normalt att vara nedstämd en period efter en förlust. Så frågan är hur barn påverkas när föräldrar uttrycker ”befogade” negativa känslor? Svaret är inte oväntat att barn mår bra av det och att lagom är bäst. Studier har visat att barn mår sämre både i familjer där man lägger locket på negativa känslor och i familjer där känslorna får svalla fullständigt fritt. Det låter väl rimligt, men är fortfarande inte riktigt ett svar på din fråga. Studierna jag nämnde visar att barn gynnas om föräldrar blir lagom arga, oroliga och ledsna i vardagen, men vad händer om en förälder plötsligt blir mycket mer ledsen än vanligt? Om din son aldrig har sett dig gråta, hur kommer han i så fall att reagera på det? I en alldeles aktuell studie har man undersökt just hur barn påverkas av föräldrars sätt att uttrycka sorg i samband med dödsfall. Studien visade att det var avgörande för barnens sorgeprocess att deras föräldrar var närvarande och lyhörda i samtalen om vad som hänt. Det går inte om man som förälder är alltför drabbad av sina egna känslor, men studien visade att de flesta föräldrar kunde prata med sina barn på ett bra sätt trots att de var ledsna och gav uttryck för sin sorg. De föräldrar som inte uttryckte egna känslor kommunicerade däremot sämre med barnen. Jag vet ju inte hur starkt du kommer att reagera när din farfar dör, men din instinkt om att försöka vara öppen med känslorna verkar vara riktig. Så länge du inte tappar kontrollen och fortfarande kan ha en bra dialog med din son kan du gråta och visa din sorg. Om du dessutom kan visa honom att livet går vidare efter en tid får han med sig en viktig erfarenhet om hur man kan tackla svårigheter och förluster i livet. Martin Läs mer om forskningen i svaret på: www.forster.se/referenser140908 Så länge du inte tappar kontrollen och fortfarande kan ha en bra dialog med din son kan du gråta och visa din sorg. fragainsidan@dn.se. Utvalda frågor besvaras och publiceras på dn.se/insidan och i papperstidningen


”?Kyrkan måste fortsätta att vara en politisk kraft”

Summary: Värderingarna behövs. Två tredjedelar av svenskarna anser att kyrkan bidrar till minskade motsättningar i ett mångkulturellt samhälle. Kyrkans engagemang är tydligt när rasism och nynazism sticker fram sina fula trynen. Att väga in människovärdet är försummat när lagar stiftas, skriver biskop Åke Bonnier.

Kyrkklockor som överröstar rasistiska möten. Diakoner som protesterar mot allt glesare maskor i skyddsnäten för de fattigaste. Den senaste tiden har gett flera exempel på att kyrkan är politisk. Och kyrkan måste göra sin röst hörd även i politiska sammanhang, annars sviker den sitt uppdrag. En nygjord opinionsmätning visar också att en majoritet anser att kyrkan gör samhället bättre. Nyligen firade Svenska kyrkan sitt 1000-årsjubileum. Det var år 1014 som Thurgot blev utnämnd till biskop i Skara och därmed startade den organiserade kyrkan. Det skedde i en tid när Sverige starkt påverkades av intryck utifrån. Tyska och engelska missionärer hade länge varit på plats, men det fanns också influenser från Ryssland och Balkan/Turkiet. Att verka i en mångkulturell miljö är därför inget nytt för kyrkan. Kristendomen växte fram i romarrikets mosaik av folkslag och religiösa yttringar. I dag är Sverige ett multireligiöst land. Men det betyder inte att religionens roll i samhället minskar, snarare tvärtom. När olika uppfattningar möts uppstår emellanåt en friktion som i bästa fall skapar förståelse, i värsta fall motsättningar. 65 procent av de svarande i en nygjord Skop-mätning anser att Svenska kyrkan bidrar aktivt till att minska motsättningarna i ett mångkulturellt samhälle. Strax över hälften anser också att Sverige skulle vara ett sämre land om kyrkan inte fanns. Dessutom tycker var tredje att samhället skulle vara bättre om politikerna lyssnade mer på kyrkan. Det är ingen majoritet, men det är en betydande ökning jämfört med en liknande mätning för fyra år sedan. Då var det bara var femte som tyckte att kyrkan skulle agera i politiska frågor. De båda undersökningarna är inte helt jämförbara, men resultatet pekar på en ökande längtan att höra kyrkans röst även i samhällsfrågor. Skop-undersökningen gjordes i juli på uppdrag av Skara stift och omfattade 578 personer bosatta i Västra Götaland. Svarsfrekvensen var 87 procent, vilket ger en god tillförlitlighet för resultatet. Kyrkans engagemang för människor har alltid sträckt sig utanför gudstjänstlokalen. När de första missionärerna kom till Sverige hade de inte bara med sig budskapet om en god Gud, utan också nya metoder för att bruka jorden och framställa livsmedel. Längre fram i tiden var det socknens klockare som ordnade skola. Vid tiden för franska revolutionen var därför läskunnigheten högre i det nordliga Sverige än i kulturlandet Frankrike. Och när demokratin under 1800-talet på allvar började omfatta hela folket var det ur kyrkstämmorna som den nya ordningen växte fram. På 2000-talet är kyrkan engagerad i samhället på en rad områden. Ibland handlar det om att rent handgripligt hjälpa människor i akut materiell nöd. Men kyrkans röst hörs också när människor kommer i kläm på grund av orättfärdiga system eller då individers liv hotas på grund av sexuell identitet, religionstillhörighet eller engagemang för ett demokratiskt samhälle. Det finns på flera håll en uppfattning om att kyrkan inte ska engagera sig politiskt. Men precis som Jesus var politisk behöver kyrkan vara det. Jesus har under seklernas lopp använts av de flesta politiska schatteringar. Så nog var han politisk men omöjlig att fånga i någon partifålla. Det går att utforma goda samhällen på olika sätt, och det är främst politikens uppgift. På samma sätt är det kyrkans uppgift att sätta ett tydligt finger på de grundläggande värden som aldrig får kränkas. Men kyrkan kan också driva på politiska processer. I Latinamerika har befrielseteologin varit betydelsefull på vägen mot demokrati och ökad jämlikhet. Och många europeiska välfärdssystem är formade utifrån den katolska socialläran. Vårt perspektiv är att både människan och jorden är en del av Guds värdefulla skapelse, och när det perspektivet åsidosätts måste vi agera oavsett om det handlar om människovärde eller klimat. Om tre år firar vi att det gått 500 år sedan Martin Luther spikade upp sina teser på kyrkporten i Wittenberg. Därmed startade den kyrkliga revolt som fått namnet reformationen. Inför jubileet publicerar den evangeliska kyrkan i Tyskland en rad skrifter. I en antologi med namnet ”Reformation und Politik” konstaterar Johannes Goldenstein att ”samhället har rätt att få del av kyrkans andliga bidrag i aktuella och långsiktiga samhällsfrågor och politik”. Han skriver vidare att kyrkan har ett medansvar för samhällsgemenskapen och det offentliga livet. Tysklands familjeminister Manuela Schwesig säger i samma skrift att vara kristen för henne betyder att ta ansvar ”för mig själv, min familj och för samhället”. Detta speglar vad kyrkans politiska engagemang handlar om; det gäller inte att skaffa sig makt, utan om att tron tvingar oss att vara en kraftfull röst i samhällsutvecklingen. Den senaste tiden har kyrkans engagemang blivit tydligt när rasism och nynazism stuckit fram sina fula trynen. Då har kyrkklockor, böner och psalmsång ljudit för mångfald. Att tiga är att svika sin kallelse. Därför bjuder kyrkor runt om i landet till samlingar där klockorna sänder ett tydligt budskap att människors värde inte får kränkas. Att sätta människovärdet högt är något som förenar flera religioner. Vi tror att människan är skapad av Gud, och att vi alla är älskade av Gud oavsett allt. Högre värde kan ingen få, vilket också innebär att varje medmänniska har samma värde som jag själv. Det är ett försummat område att väga in människovärdet vid beslutsfattande. Det är i dag självklart på många håll att göra en analys av beslutens konsekvenser för barn. Det borde vara lika självklart att göra en analys av effekterna på människovärdet, vare sig det gäller lagstiftning eller vardagsarbete. Sådana analyser behövs inte bara i offentliga sammanhang utan också inom näringslivet. Kyrkan är Sveriges äldsta existerande organisation, något som betonades vid det nyligen genomförda 1000-årsfirandet. Att man funnits så länge beror naturligtvis också på att det finns ett behov av kyrkan, både i människors liv och i samhället. Att kyrkans värderingar behövs även i politiken är något vi tänker fortsätta att påminna om, i minst tusen år till.


”Påtaglig dubbelmoral i miljöpartisternas text”

Summary: Tre MP-företrädare har som första punkt i sin artikel på DN Debatt den 5 septemper Vattenfalls verksamhet i Tyskland, men ingenstans i texten berör de med ett ord det klimatmässigt katastrofala tyska beslutet att stänga ned all kärnkraft, skriver Carl B Hamilton (FP).

Miljöpartiet återkommer med krav på att statsägda Vattenfall skall göra sig av med sina kolgruvor och kolkraftverk i Tyskland (DN Debatt 5/9). Javisst, gärna det! Regeringen accepterar att Vattenfall säljer sin icke-nordiska del, som bland annat inkluderar kolgruvor och kolkraftverk i Tyskland. Det framgår av alliansens valmanifest. Men det är ett beslut för företaget Vattenfall att bereda och fatta. Det är heller inget konstigt med det beskedet, utan det konstiga är att ledande MP-företrädare verkar tro att det är själva ägandet som bestämmer utsläppen av koldioxid. Med den logiken borde staten också sälja sin andel av SAS eftersom SAS släpper ut koldioxid. Några klimatmotiverade krav på SAS-försäljning har dock inte MP framfört. Om vi i Sverige ska kunna föra en rationell diskussion om Vattenfalls framtid och om svensk energipolitik bör Vattenfalls icke-nordiska delar säljas. Tyska politiker får ta ansvar för tyska gruvor, tyska kraftverk och utsläppen i Tyskland. Det är deras beslut som gäller i Tyskland. Svenska politiker bestämmer inte i Tyskland. Det finns en påtaglig dubbelmoral i MP-artikeln. De tre författarna har som sin första punkt Vattenfalls verksamhet i Tyskland, men ingenstans i texten berör de med ett ord det klimatmässigt katastrofala tyska beslutet att stänga ned all kärnkraft. Som en följd av det beslutet ökar nu i Tyskland förbränningen av brun- och stenkol samt fossilgas. Utsläppen av klimatgaser ökar därmed, liksom luftvägssjukdomar och andra hälsofarliga konsekvenser av ökad kolbrytning. Men om detta har de tre dubbelmoraliska miljöpartisterna intet att berätta. Inte ett enda ord. Skäms!


Resor till Senegal dras in

Summary: Apollo ställer in samtliga resor till Senegal i vinter. Ebolaepidemin gör att allt fler turister undviker Västafrika.

Senegal var ett av Apollos nya charterresmål i vinter. Men ebolaviruset har lett till ett sviktande turistintresse för hela regionen, och företaget drar nu in sina tusen platser dit. Hittills har Senegal haft ett fall av smittan. - I början tänkte vi försöka köra en del avgångar, men nu måste vi ställa in helt. Ebolautbrottet har påverkat efterfrågan. Men det finns egentligen ingen avrådan från UD att åka dit, det tycker jag är viktigt att poängtera, säger Kajsa Moström, informationsansvarig på företaget. Drabbade kunder får sina pengar tillbaka, eller chansen att boka om till ett annat resmål. Apollo har köpt platserna av Brussels Airlines, vilket gör att man inte utökar på annat håll. Kajsa Moström beklagar beslutet. - Det är alltid tråkigt att behöva göra en förändring i ett släppt program, när människor har sett fram mot sin resa, säger hon. Hela Afrikas turistindustri drabbas av ebolaepidemin. Ving har redan dragit in resor till Gambia. Till och med i Sydafrika har man märkt ett stort antal avbokade resor. Världsturismorganisationen skrev nyligen i ett uttalande: "Risken att smittas av ebolaviruset under resor i luften är låg". Ebola och turism Ving har dragit in resorna till Gambia fram till den 16 december. Många av de drabbade kunderna har valt att boka om till Kap Verde. Senegal var Apollos enda resmål i Västafrika. Ebolaviruset orsakar en blödarfeber som vid tidigare utbrott har varit dödlig för 50—90 procent av de smittade. Inkubationstiden är upp till tre veckor och de första symptomen är feber, matthet och huvudvärk. Den nuvarande epidemin är det värsta utbrottet i historien och har hittills skördat över 1 500 liv. Antalet turister som besökte Afrika ökade under 2013 med tre miljoner, till sammanlagt 56 miljoner. Det motsvarar en sexprocentig ökning. Källor: WHO, UNWTO, Världsbanken (TT)


”Norrland behöver få större del av gruvvinsterna”

Summary: Företag som utnyttjar naturresurser storskaligt ska betala för att använda resursen. Sveriges mineralavgift är i dag exceptionellt låg – vi praktiskt taget skänker bort mineraler gratis till gruvbolagen. Vänsterpartiet föreslår att mineralersättningen höjs från dagens 2 promille till 10 procent, skriver Kent Persson (V).

Gruvindustrin är en strategiskt viktig näring för Sverige. Efterfrågan på svenska mineraler och metaller innebär att den svenska gruvnäringen är på väg att återta en betydelsefull roll för hela den svenska ekonomin. Samtidigt har gruvbrytning en mycket stor påverkan på miljön och omgivande samhällen och den ekonomiska instabilitet som i dag finns i gruvbranschen ökar riskerna för bristande miljöhänsyn. Att utnyttja naturresurser, ändliga eller oändliga, ska inte vara gratis. Vi anser att företag som gör det storskaligt ska betala för att använda resursen. Sveriges mineralavgift är i dag exceptionellt låg vilket innebär vi praktiskt taget skänker bort mineraler gratis till gruvbolagen. Detta har gjort Sverige till ett mycket attraktivt land för mineralprospektörer och vi ser en gruvexpansion i landet, inte minst av utländska företag. Vi anser att det är helt rimligt att de också bidrar till de samhällen de verkar i och är med och betalar den nödvändiga utbyggnaden av infrastruktur. I Sverige är ersättningen till staten och fastighetsägare vid eventuell gruvdrift mycket liten i internationell jämförelse. Den uppgår till endast 2 promille av det beräknade värdet av de mineral som omfattas av koncessionen och som har brutits. Sveriges gruvnäring har enligt statistik från Världsbanken lägst beskattning av samtliga gruvländer i världen. Den effektiva skattesatsen uppgår till endast 28,6 procent. Då är ändå inte sänkningen av bolagsskatten under 2013 inräknad. I ytterst få länder understiger skattesatsen 40 procent. Vänsterpartiet menar att regeringens mineralstrategi är otillräcklig för att skapa en hållbar mineralbrytning. Det krävs åtgärder för att återföra samhällsinvesteringar till gruvregionerna och lokalbefolkningen. Samtidigt behöver vi skärpa lagstiftningen för att värna miljön och skydda unika naturområden. Vänsterpartiet föreslår att mineralersättningen höjs från dagens 2 promille till 10 procent. Baserat på 2012 års avgiftsunderlag (värdet av koncessionsmaterial) skulle en sådan avgift inbringa 257 miljoner kronor. Vårt förslag innebär att vi ändrar fördelningen på mineralersättningen så att 5 procent går till tillbaka till fastighetsägarna och 95 procent till staten. Det skulle innebära att berörda fastighetsägare får 12,9 miljoner kronor och staten 244,1 miljoner kronor. Inkomsterna från den höjda mineralavgiften ska finansiera en gruvfond för olika typer av investeringar i gruvregionerna. Pengar från gruvfonden ska användas till infrastrukturinvesteringar, som är nödvändiga för brytning, och till satsningar i andra näringar som kan ge arbetstillfällen även när brytningsperioden är över. Detta är ett plus för gruvorterna jämfört med i dag. Vi vill ha en långsiktig utveckling av gruvregionerna, inte exploatering under den begränsade tid gruvorna är i drift. Även gruvbolagen måste ta sitt ansvar. Vårt förslag om en gruvfond skapar förutsättningar för att hela Sverige, även övre Norrlands inland, ska leva.


Montanas skönhet speglar Amerikas själ

Summary: Bäckar som glittrar av foreller och Klippiga bergens glaciärer som bländar oss i solskenet. Frågan är om det finns något landskap som är så starkt förknippat med USA:s natur som Montanas, skriver DN:s Martin Gelin.

Det bästa sättet att förbereda sig för en milslång cykeltur i brant uppförsbacke genom USA:s ståtligaste nationalpark är sannolikt inte att tillbringa en vecka med att äta västra Montanas mest dekadenta maträtter. Vi känner av alla de där portionerna med bisonburgare, rejäla stekar och texmex-tallrikar som svämmar över av smält ost när vi kämpar oss uppför backarna i Glacier National Park. Kvällen innan cykelturen tillbringade vi dessutom på en årlig fest på det lokala ölbryggeriet Great Northern Brewing Company. Men nu har vi kommit ett par kilometer upp för Going to the Sun Road, som likt det mesta här i Glacier National Park fick sitt poetiska namn från blackfoot-indianerna som var de första som levde här i regionen. Den här milda sensommareftermiddagen är vårt mål utsiktsplatsen Heaven’s Peak, belägen 2 739 meter över havet. Så fort den fysiska ansträngningen börjar nå smärtgränsen räcker det att se sig omkring så får man lite mer energi. Nedanför oss sträcker Montanas vidunderligt vackra landskap ut sig. Vi ser den spegelblanka Swiftcurrent Lake, med sitt turkosa vatten, porlande bäckar som glittrar av simmande foreller och tätvuxen barrskog som, till skillnad från de flesta granar vi är vana vid, byter färg så här i början på Montanas höst och nu sprakar i gult, orange och rött. Omkring oss reser sig Klippiga bergen med snöklädda toppar och kritvita glaciärer som bländar oss i solskenet. När vi tar en paus i cyklandet efter en särskilt brutal uppförsbacke är det enda vi hör våra andetag och sedan, efter en stund, är det knäpptyst och alldeles stilla. Av alla platser jag sett i USA är det få som kan mäta sig med Montanas storslagna natur. Själva himlen ser större ut här är någon annanstans och det är ingen slump att det finns en stad här som är döpt till just Big Sky. Frågan är om det finns något landskap, kanske med undantag för Arizona och Grand Canyon, som är så starkt förknippat med just amerikansk natur. Det är här i Montana man ser den där typen av mäktiga berg som brukar synas på affischer i väntrummen till amerikanska regeringsbyggnader. Anna Steene, en världsvan, långvarig Montanabo som är vår inofficiella guide under vistelsen här, har besökt den här nationalparken ett dussintal gånger förut, men verkar ändå tappa hakan när vi till slut når Heaven’s Peak. – Det känns fortfarande ofattbart att jag bor här och att allt det här finns runt hörnet, säger hon och blickar ut över bergen och sjöarna. Vi bor i en liten timmerstuga omgiven enbart av skog, rådjur och ugglor, belägen strax utanför Whitefish. Det är en mysig liten stad, idylliskt belägen vid en stillsam flod där vi en tidig morgon samlas med ett par lokala bekanta för att flugfiska. För lokalbefolkningen är flugfiske en av de mest populära sensommartraditionerna här och vi börjar med att besöka Whitefish Fly Fishing Shop, som ligger på den charmiga huvudgatan i utkanten av stadskärnan. Där arbetar Lester Matsumoto, en 58-årig, avspänd surfare från Hawaii som tillbringar sommarmånaderna i Montana. På vintrarna är han surfinstruktör på Oahu, men mellan juni och oktober hänger han här i Whitefish och flugfiskar på heltid. Han visar stolt upp bilder på en regnbågsforell han fångade häromveckan, nästan en meter lång, med fjällen glittrandes i sensommarsolen. – Vi har nog världens bästa flugfiske här. Det är ingen slump att det kommer kändisar hit bara för att flugfiska, säger Lester Matsumoto. På väggen bakom honom hänger bilder på Hollywood-skådisar som Julia Roberts och Keifer Sutherland, som nyligen besök den här lilla butiken. Likaså USA:s tidigare vicepresident Dick Cheney, som bor i angränsande Wyoming och ägnar mycket av fritiden åt flugfiske. Cheney är dock inte särskilt populär i den här lilla liberala hörnan av Montana, där det är mer sannolikt att man springer på miljömedvetna hippier än oljemän och republikaner. Lester Matsumoto är med andra ord en ganska typisk Whitefishinvånare. Han är av de där tillbakalutade amerikanerna som lever för naturen. Här i Whitefish är det gott om sådana friluftsmänniskor, som tenderar att vallfärda till Klippiga bergens mest idylliska bergsbyar, som Aspen, Colorado eller Jackson Hole, Wyoming. Lester Matsumoto bor i Hawaii under större delen av året, där han surfar varje dag. Här erbjuder flugfisket samma flykt från tillvarons trubbel, säger han. – Jag tycker om stillheten i flugfisket. När man kastar i väg betet känns det som att man kastar i väg alla livets problem. Man måste vara väldigt koncentrerad och fokuserad när man flugfiskar, och det får en att glömma allt annat, säger han. Men så får han en lite mer bekymrad min. Han börjar berätta att han oroar sig för att alla de här magiska sensommardagarna vid Montanas porlande forsar riskerar att hotas av de pågående klimatförändringarna och den omfattande lokala miljöförstöringen, som har vänt upp och ned på fisketillståndet här i nordvästra Montana. – Glaciärerna i nationalparken håller ju på att smälta och det är många av de stora lantbrukarna häromkring som dumpar en massa gödsel i Missourifloden, som förstör djurlivet. Jag har märkt under de år jag fiskat här att det blivit allt mer sjögräs och alger, och allt mindre fisk. Under vårt besök pratar många av invånarna här i Whitefish om hur oroade de är över naturen i omgivningen, det heligaste som finns i Montana. På 1800-talet, när nybyggarna och pionjärerna slog sig ned här, fanns det 150 glaciärer i det som i dag är Glacier National Park. I dag finns det bara 25 glaciärer kvar, och de smälter i skrämmande fart. Geologiska experter i USA varnar för att de sista glaciärerna kan försvinna härifrån om två tre decennier. Det är inte bara naturen som är unik här i Glacier National Park, utan även djurlivet. Parken är ”den sista chansen vi har kvar att se hela det spektrum av däggdjur som fanns på kontinenten när européerna ankom hit”, skriver amerikanska naturskyddsföreningen i en rapport. I skogarna som omger Glacier National Park finns den högsta koncentrationen av grizzlybjörnar i USA, söder om Alaska. Man kan även stöta på brunbjörnar, bisonoxar, vargar, lodjur, pumor (som kallas bergslejon här), järvar, prärievargar, bergsgetter och älgar. Här finns nästan 300 fågelarter, med dussintals arter av sällsynta rovfåglar, örnar, hökar och falkar. Men i dag är det tre faktorer som hotar den vackra naturen här. Dels de globala klimatförändringarna, som gör att glaciärerna i Glacier National Park snabbt håller på att smälta bort. Dels lider naturområdena här av lokal miljöförstöring, som orsakas av fabriker och lantbrukare som, precis som Lester Matsumoto säger, ofta dumpar gödsel och förorenade utsläpp i floder och vattendrag. I resten av Montana, öster om Klippiga bergen, oroar man sig framför allt över den nya vågen av oljeborrning och naturgasutvinning, som ökat kraftigt i det gigantiska Bakken-oljefältet vid delstatsgränsen till North Dakota. Naturen är delstaten Montanas främsta tillgång. Turismen omsätter tre miljarder dollar här varje år (drygt 20 miljarder kronor). När man sitter vid de spegelblanka sjöarna i Glacier National Park så försvinner tankarna lätt bort i resonemang om just den tidlösa skönheten i det här landskapet. Men plötsligt verkar det tveksamt om det alltid kommer att se ut här i Montana. Delstaten har blivit en destination för det som kallas ”sista chansen-turism”, skriver New York Times i en färsk artikel. Vill man se glaciärerna i Glacier National Park får man snabba sig. Under vår vistelse i Montana upplever vi delstaten till fots, med bil, tåg och på cykel. Men ingenting kommer riktigt i närheten av att uppleva Montana från en hästrygg. En morgon då dimman ligger tjock över grankullarna här guppar vi fram i en liten hästkaravan upp för en kulle utanför Whitefish, i sällskap med Steve White, en cowboy från Oregons landsbygd som också tillbringar somrarna med att jobba här i Montana, när det är högsäsong. Resten av året bor han i Kaliforniens öken med sin flickvän, som är professionell rodeoryttare. Steve är en lite melankolisk äldre man, med Wyatt Earp-mustasch, Wrangler-jeans, mockaväst och bandana. Medan vi rider upp för kullarna pratar han om hur mycket han saknar sin tjej i Kalifornien. Hans andedräkt luktar lätt av whisky och tuggtobak och han tar regelbundna pauser från ridandet för att bege sig i väg bakom en skogsdunge, ”du vet, alla de där kopparna kaffe jag drack i morse”, säger han. Steve pratar med den vagt skandinaviska accent som präglar många av invånarna som vuxit upp här i Klippiga bergen, där invandrare från Norge och Sverige bosatte sig vid förra sekelskiftet. Han har sommarjobbat på hästrancher i Montana i tre år. Även Steve har noterat att klimatförändringarna påverkar tillvaron här i Montana. Det är fler och fler grizzlybjörnar och brunbjörnar som syns här i trakterna, säger han. De brukade hålla till högre upp i bergen vid glaciärerna – ”the high country” – men nu smyger de sig allt oftare ned till de här, lägre belägna kullarna. Vi stannar för ett ögonblick och försöker höra om det är en björn i närheten. Men vi hör bara ljudet av hästarnas stillsamma gnäggande och flaxandet från en flock med kanadagäss, på väg söderut för vintern. Montana Resa hit Direktflyg till Bozeman, Billings och Missoula, de största flygplatserna i Montana, går dagligen från Chicago, med bland annat Delta och United Airlines för 1 500–3 000 kronor, beroende på när man bokar. SAS flyger direkt till Chicago från Stockholm och Köpenhamn för 4 000–5 000 kronor. Inrikesflyg till Missoula går från bland annat Denver, Los Angeles, Atlanta och Seattle. Från Missoula till Whitefish är det ungefär två timmars bilresa och det är drygt tre timmar från Billings och Bozeman, men man kan roa sig med det majestätiska landskapet hela vägen dit. Bo Many Glacier Hotel är det mest anrika hotellet i regionen och ett av få som ligger inne i själva nationalparken. Mer än hundra år gammalt, inrett i alpin stil och beläget alldeles vid stranden till spegelblanka Swiftcurrent Lake. Rum mellan 1 100 och 2 400 kronor. Stillwater Mountain Lodge är en mysig timmerstuga med rum för en stor familj och en separat studio bredvid med egen ingång. Ligger utanför Whitefish. Hela stugan kostar 3 115 kronor per natt, med rabatterade veckopriser.


”Svaret är inte att begränsa mottagandet”

Summary: Vill Sara Skyttedal begränsa antalet flyktingar som får uppehållstillstånd i Sverige behöver hon peka på de asylskäl som utgör grunden för att asyl beviljas i dag och säga vilken av dem som hon vill stryka. Vi förväntar oss att Kristdemokraterna tar kraftigt avstånd från Skyttedals testballong, skriver fyra representanter för Liberala ungdomsförbundet

Kristdemokratiska ungdomsförbundets ordförande Sara Skyttedal skriver på DN Debatt (29/8) att det är dags att diskutera var gränsen går för hur många asylsökande Sverige kan ta emot på kort sikt. Hon grundar sina argument på bristande tillgång på bostäder och svårigheter för nyanlända att komma in på arbetsmarknaden. Liberala ungdomsförbundets budskap är tydligt. När människor söker en fristad i Sverige undan krig, förtryck och förföljelse ska vi ge dem skydd. Utmaningar i integrationen ska bemötas med integrationspolitiska reformer, inte med högre murar. Vi förväntar oss att Kristdemokraterna tar kraftigt avstånd från Skyttedals testballong. Sveriges flyktingmottagande handlar ytterst om vilket land vi vill leva i. Vill vi skicka tillbaka flyende människor tillbaka till helvetet i Irak eller Syrien? Ska den som förföljs på grund av sin religiösa eller politiska övertygelse mötas av en stängd dörr? Ska hbt-personer förvägras skydd från de krafter som vill skada dem för att de inte älskar eller uttrycker sin identitet enligt normen? Sveriges asylprövningar görs individuellt efter en bedömning av varje asylsökandes skyddsbehov. Vill Sara Skyttedal begränsa antalet flyktingar som får uppehållstillstånd i Sverige behöver hon peka på de asylskäl som utgör grunden för att asyl beviljas i dag och säga vilken av dem som hon vill stryka.Vi instämmer i att fler länder behöver ta sitt ansvar och ta emot fler människor på flykt. Det innebär inte att Sverige ska minska sitt flyktingmottagande. Fler EU-länder bör följa Sveriges exempel – men inte för att göra vår bostadsbrist lite mindre akut, utan för att fler flyktingar ska komma i säkerhet. Vad gäller de integrationsutmaningar som Skyttedal beskriver ser vi också behovet av att fortsatta reformer. Därför driver såväl Luf som Folkpartiet bland annat frågor som en mer flexibel arbetsrätt, praktikplatser kombinerat med svenskundervisning och färre krångliga byggregler för att möjliggöra att fler bostäder kan byggas och till ett lägre pris. Vidare har regeringen tillsammans med MP precis ändrat regelverket så att det blir enklare för flyktingar att ändra kurs och börja arbeta redan under asylprocessen. Faktum är att regeringen med Folkpartiet i spetsen har lagt om hela integrationspolitiken från en omhändertagandementalitet till arbetslinjen. Med etableringsreformen tog Arbetsförmedlingen över ansvaret för nyanlända, från kommunernas socialkontor. Utgångspunkten är att varje nyanländs integrationsprocess ska vara individanpassad. Vi ser att nyanlända flyktingar är en heterogen grupp av individer med olika förutsättningar och behov. Det gör integrationspolitiken komplex och det går inte att ändra situationen med en enda reform. Trots detta vittnar Riksrevisionen redan om att den nya inriktningen för integrationspolitiken ger resultat. För att hantera mottagandet av flyktingar behöver fler kommuner ta sitt ansvar och ta emot fler skyddsbehövande. Vi ser redan att kommuner är mer benägna att emot flyktingar i dag. Det är bra. Vi anser dock att alla kommuner ska ha beredskap att ta emot flyktingar. Vidare ser vi också behovet av en kontinuitet i upprättandet av anläggningsboenden. För att lösa den akuta situationen borde modulbyggen tillåtas, för att snabbt skapa funktionella bostäder för de nyanlända väntar på att flytta ifrån Migrationsverkets anläggningsboenden. När länder brinner ska Sverige ta sitt ansvar och ge skydd åt de som tvingas fly för sina liv undan det hänsynslösa våldet. Att hålla dörren öppen för skyddsbehövande ställer också krav på att vi har system för att dessa människor väl här inte hamnar i utanförskap. Men vi ska hela tiden påminna oss om vilken verklighet de kommer ifrån. Svaret är inte att begränsa Sveriges flyktingmottagande. Vi behöver slipa ner trösklarna in i det svenska samhället, inte höja murarna vid Sveriges gränser.


”Välfärdsföretagen skapar mervärde – inte problem”

Summary: Jonas Sjöstedt måste ha missat den utveckling som skolan och omsorgen genomgått sedan 1980-talets monopol. Utvecklingen har skett tack vare, inte trots, alla välfärdsföretag. Jag vet, eftersom jag själv jobbade som undersköterska i 1980-talets äldreomsorg. Att vara kund har gett de äldre reell makt, och numera är självbestämmandet inte bara ett ord i någon avsiktsförklaring, skriver Catharina Tavakolina, vd på Kavat Vård.

Jonas Sjöstedt (V) presenterar på DN Debatt en tidsplan för att stoppa överskott i välfärdsföretagen. Han ställer krav för att vara med och ta ansvar för Sverige efter valet. Han vill stoppa allt privat ägande inom välfärden senast år 2017. Jag som välfärdsföretagare måste ifrågasätta den felaktiga bild av effekterna av privat omsorg som Jonas Sjöstedt sprider. Han måste ha missat den utveckling som skolan och omsorgen genomgått sedan 1980-talets monopol. Utvecklingen har skett tack vare, inte trots, alla välfärdsföretag. Jag vet, eftersom jag själv jobbade som undersköterska i 1980-talets äldreomsorg. När sängplatserna på det kommunala äldreboendet gapade tomma var det en välkommen paus för oss som arbetade där. Ju längre sängarna var tomma, ju mindre ansträngning var det för oss som arbetade där. Det var ju inte vårt problem att hyran tickade eller att personalstyrkan var överdimensionerad. Det var alltid någon annans problem. De äldre bad om ursäkt för att de besvärade när de larmade på ringklockan och varken dom eller deras närstående vågade klaga. Bemanningen var anpassad efter personalens önskemål, inte efter de äldres behov. Bland annat var bemanningen vid middagstid på kvällen halverad, trots att lika många som vid lunchen behövde hjälp med matning. Nu är det annorlunda. Hos oss på Kavat Vård innebär en tom säng ett hot mot företagets överlevnad. Vi kan aldrig slappna av, vi måste alltid vara lyhörda och vi måste lyssna väldigt noga på våra uppdragsgivare. I dag har vi en systematisk klagomålshantering, och vår uppdragsgivare är inte en kommunalpolitiker som sitter långt från verksamheten. Nej, vår uppdragsgivare är de äldre och de närstående. Deras upplevelse och betyg är vår viktigaste kvalitetsparameter. Om de är nöjda sprider det sig och vi får ett gott rykte och kö till platserna. Om vi missköter oss kommer inga brukare till oss och vi får lägga ned. Om vi gör ett riktigt bra jobb gör vi kanske ett par procents vinst som kan investeras och leda till ännu ett boende som skapar en bättre omsorg. Det är naivt att tro att välfärden kan klara sig utan mekanismer och morötter som drivkrafter som gör att personalen anstränger sig lite extra. Att vara kund har gett de äldre reell makt, och numera är självbestämmandet inte bara ett ord i någon avsiktsförklaring. Nej, nu är det makt över den egna vardagen, och både närstående och boende vågar ställa krav och säga ifrån. Missköter vi oss, sprids ryktet snabbt. Sköter vi oss, kommer fler äldre att få en god omsorg. Jag och alla mina medarbetare anstränger oss varje dag för att de äldre ska lägga fler dagar till livet och att de ska uppleva varje dag som meningsfull och känna livslust. Jag minns tyvärr hur det var i budgettider på kommunens tid när kostnader skulle ställas mot varandra och neddragningarna drabbade de äldre. Att behålla valfriheten och reformer som gynnar en kunddriven utveckling är svaret på välfärdens utmaningar. På Kavat Vård är den äldre inte en kostnad, utan en intäkt. Det, Jonas Sjöstedt, är den stora skillnaden mellan omsorgen under 1980-talets monopol och i dag.


”Lärarna hör till vinnarna på arbetsmarknaden”

Summary: Ny granskning. Lärarna ligger nu i täten vad gäller löneutveckling, och de kommer att göra det även de närmaste åren. Med nuvarande utveckling kommer lärarnas månadslöner att ha ökat med 10.000 inom sju år. Det är resultatet av prioriteringar landets kommunpolitiker gjort. Samtidigt visar SKL:s vitbok att svensk skola är mycket bättre än sitt rykte, skriver SKL:s ordförande Anders Knape.

Lärarna hör till vinnarna på den svenska arbetsmarknaden sedan 2012. För en lärare har de senaste årens löneutveckling, med ett utfall över det så kallade ”industrimärket”, inneburit drygt en extra månadslön. Allt tyder på att lärarna kommer att ligga i täten vad gäller löneutveckling även under kommande år. Detta har inte skett av en slump, utan är resultatet av prioriteringar av landets kommunpolitiker. Lärarnas löner sätts inte i Sveriges riksdag eller av regeringen. Förutsättningen för att den positiva löneutvecklingen för landets lärare ska fortsätta är en fortsatt vilja att satsa på lärarna, där besluten tas i våra kommuner. Sammantaget tillförs lärarna 11,4 procent på tre år. Uttryckt i kronor blir det cirka 9,2 miljarder. Lägger man till sociala avgifter innebär det att arbetsgivarna betalat totalt 12,5 miljarder mer under perioden. Det har gett löneökningar på runt 3.000 kronor i månaden för en lärare. Det avtal Sveriges Kommuner och landsting (SKL) har tecknat med Lärarnas riksförbund och Lärarförbundet har gett lärarna löneförhöjningar vars utfall hör till de bästa på arbetsmarknaden. SKL har beräknat att lönekostnaderna under innevarande fyraåriga avtalsperiod blir minst 18 miljarder kronor. En granskning av utfallet bekräftar bilden. För år 2012 och 2013 är löneutfallet cirka 8,2 procent. Den ökade lönekostnaden, inklusive sociala avgifter, överstiger 8 miljarder. Från SKL har vi varit tydliga med att de nivåer som förhandlats fram inte är ett tak, utan ett golv. Vi måste satsa på skolan och lärarna. Utan att föregripa löneförhandlingarna kan vi utgå ifrån att löneökningarna under innevarande år, 2014, kommer att bli cirka 3,2 procent, alltså betydligt över märket på arbetsmarknaden. Det innebär ytterligare 2,7 miljarder att fördela bland landets lärare. Även nästa år, 2015, ingår i nuvarande löneavtalsperiod. Avtalet är ”sifferlöst”, men inget tyder på något annat än att lärarna fortsatt ligger i täten de kommande åren när det gäller löneutveckling. Det innebär åter högre utfall än märket. Det betyder att lönesatsningarna för Sveriges lärare under åren 2014–2015 sannolikt kommer att uppgå till minst 8 miljarder när man inkluderar de sociala avgifter som är en del av lönekostnaden. Utifrån utfallet av de senaste årens förhandlingar kan vi konstatera att med nuvarande utveckling kommer lärarnas månadslöner att ha ökat i storleksordning 10.000 kronor inom sju år. Det faktum att utfallet är högre än avtalet är en markering från skolans huvudmän att de ser och prioriterar lärarnas viktiga roll. Det är glädjande att kommunerna vårdar avtalet, att vi kan leva upp till det förtroende som ett sifferlöst avtal kräver. Sveriges kommuner har tagit sitt ansvar. Det är dock viktigt att även de kommuner som inte är bäst i klassen inser att ska vi kunna fortsätta med sifferlösa avtal och lokal lönebildning måste man bjuda till. Den extra månadslön lärarna fått visar att den svenska modellen för lönebildning fungerar. Den är också ett bevis för att lön ska sättas i dialog mellan parterna på lokal nivå. Vill man värna lärarnas löneutveckling måste man värna den svenska modellen. Därtill kommer karriärtjänsterna att bidra till att öka lärarnas status och utgöra en ny karriärmöjlighet. Denna höst börjar en stor mängd förstelärare undervisningen i landets skolor. De har fått en lönehöjning med upp till 5.000 kronor i månaden. Fullt utbyggd kommer reformen med karriärtjänster att omfatta var sjunde lärare med legitimation. För kommande förstelärare avsätter regeringen cirka två miljarder kronor åren 2014–2017. Det yttersta syftet med att uppvärdera läraryrket är att säkra rekryteringen för framtiden. Fler duktiga ungdomar måste vilja bli lärare. Det är glädjande att konstatera att antalet sökande till landets lärarutbildningar nu ökar kraftigt. Sedan 2011 och 2012 när regeringens stora skolreformer trädde i kraft och det nya löneavtalet började gälla har antalet sökande till de svenska lärarutbildningarna ökat med 26 procent. Svensk skola är så mycket bättre än sitt rykte. Svenska lärare trivs på jobbet och får höga betyg när elever och föräldrar bedömer skolan. I SKL:s vitbok över tillståndet i välfärden där vi samlat olika undersökningar är lärarna nöjda: • 9 av 10 lärare tycker att det är meningsfullt att gå till jobbet. • 9 av 10 lärare trivs med sina elever. • 8 av 10 lärare upplever att de har arbetsro. • 9 av 10 rektorer trivs med sitt arbete. Sju av tio föräldrar är nöjda med sina barns skola, och när man frågar eleverna hur de upplever sin skola och sina lärare blir svaren: • 8 av 10 upplever att de har arbetsro. • 8 av 10 elever anser att de får den hjälp de behöver. • 9 av 10 elever känner sig trygga i skolan och trivs med sina lärare och kompisarna. Det är en god lägesrapport från den svenska skolan. Därtill kan läggas att andelen lärare i relation till antalet elever har ökat under de senaste tio åren. Specialpedagogerna har blivit fem gånger fler de senaste fem åren. Lärartätheten i grundskolan har ökat med 8 procent under 2000-talet. Sverige har bland de högsta lärartätheterna i EU. Klasserna har inte blivit större. Det finns ingen statistik som stödjer ett sådant påstående. Ett av motiven med SKL:s vitbok är att bemöta myter med fakta. Det har aldrig satsats så mycket resurser på välfärden som i dag och merparten går dit medborgarna önskar: skolan, vården och omsorgen får 80 procent. Utan att förringa de problem som finns är SKL övertygat om att det är de goda exemplen som lyfter och inspirerar. Det är tanken och erfarenheten med Öppna jämförelser (ÖJ) där vi tittar enbart på resultaten, inte resurserna. ÖJ har lärt oss att ett gott ledarskap på alla nivåer, från den politiska över skolledning till lärare, är den enskilt viktigaste faktorn för bra resultat. ÖJ visar också att det är möjligt att på kort tid vända en negativ trend och gå från låga resultat till goda och över tid stabila framgångar. SKL fortsätter att på olika sätt stödja medlemmarna i arbetet med att stärka och utveckla den svenska skolan. Vi kommer särskilt att följa hur landets kommuner fortsätter arbetet med att vårda löneavtalen och är övertygade att våra medlemmar fortsatt kommer att prioritera skolan.


Är det rätt att äldre syskon får ge igen när de yngre slåss?

Summary: Är det rätt att uppmana barn att ”ge igen” med samma mynt? Ska snart sjuåriga storasyster slå tillbaka när hon blir slagen eller nypt av treårige lillebror? Föräldrarna har olika åsikter. Psykolog Martin Forster kommenterar.

Vi har problem med vår snart treårige son som ofta kastar saker på eller slår/nyper sin äldre syster. Min sambo och jag är inte överens om hur situationen ska hanteras. Han säger till storasystern att slå eller kasta tillbaka. Jag tycker att det är fel, eftersom hon är så stor (snart sju år) och borde föregå med gott exempel och inte slå någon som är så mycket mindre. Hon gör ju dock som pappan säger och jag känner mig väldigt frustrerad i situationen. Själv tror jag att det oftast handlar om konflikter om saker eller att storasystern anmärker på något som medför ilska och frustration, vilket dessutom förstärks av treåringens bristande verbala förmåga. Det är oftast den lille som får allt skäll och jag tycker att det är fel eftersom det i grunden beror på att han blir upprörd över något som systern säger eller gör och inte kan kommunicera i situationen. Ibland kan hans angrepp dock verka helt oprovocerade. Hur tycker du att man ska lösa situationen? Är det rätt att det större syskonet ska ”ge igen”? Svar: Jag brukar ofta vackla fram och tillbaka mellan olika perspektiv i svaren till läsarfrågorna. Det går sällan att ge tvärsäkra svar på vad som är rätt och fel. Ditt brev är ett undantag, eftersom jag med stor säkerhet kan påstå att det är en dålig idé att slå tillbaka. Är det aldrig rätt att slå tillbaka? Har du inte läst ”Ondskan” av Jan Guillou? kanske någon undrar. Måste man inte svara med samma mynt för att plågoandarna ska känna respekt och upphöra med trakasserierna? Jag ska återkomma till dessa frågor, men vill först ge några andra förslag på vad ni kan göra. Försök att agera förebyggande i stället för att reagera när bråken redan eskalerat till slagsmål. Lotsa barnen genom konflikten genom att hjälpa dem att prata om lösningar i stället för att reda ut vem som började. Hur kan en kompromiss se ut? Försök att hela tiden föra tillbaka samtalet till det, om barnen börjar prata om vem som är dum eller vem som har rätt. Om bråken trappas upp till slagsmål är det svårt att föra vettiga samtal. Sära i så fall på barnen utan att prata så mycket. Undvik särskilt att höja rösten eller att ha ett häftigt kroppsspråk. När känslorna har lagt sig kan ni ta upp samtalet igen. Visa förståelse för att något eller båda barnen blev arga, men fokusera återigen mindre på vem som gjorde fel och mer på lösningar. ”Vad kan du göra nästa gång storasyster har alla saker som du vill leka med?”. Och ”vad kan du göra nästa gång lillebror börjar kasta saker?”. Målet med dessa förslag är att båda barnen ska lära sig något konstruktivt av händelserna. Lillebror behöver bli bättre på att lösa konflikter med ord och storasyster behöver hitta alternativ till att slåss när lillebror blir aggressiv. Ett annat mål är förstås att ni ska skälla mindre, eftersom skäll i regel bidrar till fortsatta konflikter. Så här långt i svaret har jag tagit ditt parti och bekräftat att din inställning är den rätta. Frågan är om det hjälper dig i diskussionerna med sambon? Frågan är också om det, trots min tvärsäkra inledning, verkligen är så svartvitt? Jag står fast vid att det är en dålig idé att slå tillbaka, men det kan finnas en god avsikt bakom den idén. Din sambo kanske ser det som ett sätt att få storasystern att lösa konflikter självständigt i stället för att ni gör det åt henne. Han kanske också upplever att dottern får en osund bekräftelse då era ingripanden innebär att hon är ”offret” medan lillebror får skäll. En annan möjlig avsikt bakom uppmaningen att slå tillbaka kan vara att dåliga handlingar måste få konsekvenser. Lillebror måste lära sig att han inte kan slå. Återigen är det en god avsikt, men vissa konsekvenser (att storasyster slår tillbaka) förstärker problemet medan andra mildrar det (att hindra lillebror från att fortsätta slåss). När föräldrar ska komma överens är det fruktbart att diskutera just vilka avsikter man har med olika idéer och förhållningssätt. Vad vill du respektive din sambo uppnå i situationen? Mina gissningar om sambons avsikter ovan är bara ett exempel. Om vi utgår från det skulle en överenskommelse kunna vara att uppmana storasyster att lösa konflikterna själv, men utan att slåss eller ge igen. Hon kan exempelvis gå från platsen eller sluta leka. Eftersom hon är större och starkare kan hon säkert också fysiskt hindra honom från att slåss utan att nödvändigtvis trappa upp och slå tillbaka. Så vill jag återvända till frågan jag ställde förut: Är det alltid fel att slå tillbaka? Jag tror att de flesta av oss skulle tycka att det är moraliskt försvarbart om ett utsatt barn slipper fortsatt mobbning genom att ge igen en gång för alla. Även om det finns många sådana berättelser är frågan hur det verkligen fungerar som allmän strategi. Ska man uppmana barn som blir mobbade att ge igen? Svaret är återigen nej. I flera studier avfärdas myten om att vedergällning med våld skulle förbättra läget för den som utsätts för mobbning. Barn som blir mobbade mår generellt sämre ju mer de slår tillbaka. Ett barn som slår tillbaka kanske kan slippa fortsatta fysiska påhopp, men riskerar att bli utfryst eller mobbat på andra sätt. När man frågar barn om vad de själva tycker fungerar är det bara en grupp som förespråkar att ge igen – barn som själva brukar mobba andra. Övriga barn tycker i stället att det är mer effektivt att stå upp för sig själv verbalt eller att nonchalera den som mobbar. De upplever också att vedergällning leder till ökad mobbning snarare än att minska den. Med andra ord kan man kanske freda sig genom att gå till motangrepp, men man vinner respekt och gemenskap genom att försvara sig med mer fredliga medel. Forskningen till trots tror jag att vilken förälder som helst instinktivt föredrar att deras barn slår tillbaka framför att passivt bli slaget. Det gäller att stå emot den instinkten, inte enbart för att barnet i längden förlorar på den strategin. Att uppmana barn att slå tillbaka är också en riskabel väg med tanke på vilken kultur vi i så fall lägger grunden för. Som du själv skriver – ska inte storasyster vara en god förebild? Martin Gå till www.forster.se/referenser140825 för att läsa mer om forskningen i svaret. Försök att agera förebyggande i stället för att reagera när bråken redan eskalerat till slagsmål. Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Martin Forster, legitimerad psykolog och forskare, svarar på frågor om barn och familjerelationer.


”Glöm inte partnern i vardagen”

Summary: Det är svårt att få en kärleksrelation att fungera i vardagen år efter år, säger psykologen Liria Ortiz. Att man fortsätter att vara nyfiken på partnern är det allra viktigaste.

På sommaren kan kärleksrelationen få ny näring – eller så blir det precis tvärtom. Problem som varit gömda i vardagslunken kommer upp till ytan, och efter ledigheten kraschar förhållandet. Psykologen och författaren Liria Ortiz menar att det allra viktigaste för att en relation ska hålla en längre tid är insikten om hur viktigt det är att ”se varandra i vardagen”. – Forskningen visar att par som håller ihop länge är bra på att lyssna till och bekräfta varandra. Det låter enkelt, men det är svårt att år efter år få en relation att fungera även i vardagen. Det allra viktigaste tror jag är att vara nyfiken på sin partner och intressera sig för dennes tankar och känslor – även om förhållandet varat länge. Enligt Liria Ortiz ser allt för många bara sin partners dåliga sidor, och glömmer bort varför de en gång blev förälskade. Hon säger att det är så lätt att sluta vara nyfiken på den andra och att inte längre visa nyfikenhet genom att ställa frågor. – Bekräftelse i vardagen är bästa sättet att få ett förhållande att bli långsiktigt och stabilt. Alla måste också våga acceptera att människor har både goda och dåliga sidor - även de själva. Samtidigt finns det en gräns för vad vi kan godta. Om en partner kränker en, och kanske till och med är elak, spelar det ingen roll hur många goda sidor han eller hon har. Att ledigheten kan tära på relationen brukar anges som en förklaring till att många par skiljer sig på hösten. Enligt Domstolsverkets statistik är oktober den månad när flest personer ansöker om skilsmässa, september kommer inte långt efter. Även behovet av parterapi ökar under höstmånaderna. Kan en förklaring vara att många hoppas att ledigheten ska bli fulländad, och att besvikelsen blir så stor när allt inte blir som man tänkt? Liria Ortiz tycker inte att det är särskilt konstigt att många relationer knakar i fogarna eller havererar under eller strax efter semestern eller andra längre ledigheter. Hon säger att vardagen rymmer rutiner som vi kan luta oss mot, som blir ett slags skydd runt relationen. – Medan en lagar mat kanske den andra tittar på tv och tvärtom. Och när den ena diskar kanske den andra läser en bok. Det jag syftar på är att vardagen rymmer sysslor och rutiner som innebär att ett par inte behöver umgås lika mycket som under ledigheter, och därmed undviks en del konfrontationer. På semestern ser vi också ibland andra sidor hos en partner, påpekar Liria Ortiz. En kanske vill titta på sevärdheter medan den andra vill ligga på stranden med en öl. Under ledigheter har vi tid att vara mer uppmärksamma och då är det lätt att bli irriterad över fel som man ser hos sin partner. – I vardagen trycks dessa känslor undan. Under sommaren däremot finns tiden att verkligen ”se” den andra och relationen ställs på sin spets. Jag brukar säga att allt multipliceras med tio under en semester. Fungerar vardagen så blir allt tio gånger bättre under ledigheten – och tvärtom. – Sedan är semestern en tid när allt ska bli som det ”borde” vara. Vi ska umgås, göra romantiska vandringar i solnedgången, gå på restaurang ... När verkligheten kolliderar med drömmarna leder det i värsta fall till bråk. Kontrasten mot vardagen blir så tydlig. Därför, fortsätter Liria Ortiz, längtar en del efter vardagen då allt blir som vanligt igen. Arbetet kan bli ett skydd som gör att relationen håller längre än den skulle annars. – Visst, min man eller hustru gnäller ... men det blir bättre. Och jag trivs ju så bra med kollegerna, tänker man i vardagen. Samtidigt säger Liria Ortiz att ilska, frustration och även bitterhet kan vara en drivkraft till förändring. Endera leder det till krav på förändrade relationsmönster i vardagen, eller så kanske skilsmässa är den enda utvägen. – Står jag ut? Går det att åstadkomma en förändring? Finns det andra saker eller egenskaper hos min partner som kompenserar för det jag saknar eller det jag skulle vilja ha mer av? Det är frågor som alla som upplever att vardagskärleken inte längre blommar måste ställa sig. En del fastnar i att det alltid är partnern som har alla fel. Jag brukar framhålla att alla har ett eget ansvar för att en kärleksrelation ska fungera, det går inte att alltid skylla ifrån sig. Liria Ortiz är författare, psykolog, psykoterapeut, lärare och handledare i psykoterapi. Hon svarar regelbundet på läsarnas frågor om framför allt relationer här på Insidan. I sitt arbete möter hon många par som upplever att relationen inte längre fungerar. – Jag märker att det är så lätt att glömma bort vardagens betydelse i en relation. Många ser fram emot helgen då det ska bli mysigt och roligt igen. Men förväntan kan lätt förvandlas till ett helvete. Ofta blir det inte som vi tänkt oss. Drömmarna infrias inte. – Många jämför med Facebook och tidningar där vänner och kändisar berättar hur lyckliga de är och hur spännande liv de har. Själva har de en tillvaro som är fylld av tvätt, städning och barnskrik. Då lägger man alla sina förväntningar på den efterlängtade helgen eller semestern. Förhoppningar är så höga då att det är nästan omöjligt att de ska uppfyllas. Enligt Liria Ortiz är det i vardagen som förutsättningen skapas för en långvarig relation – som även överlever semesterns påfrestningar. Liria Ortiz har några tips för Liria Ortiz har några tips för hur relationen ska fungera bättre i vardagen. Det handlar om enkla saker som en del kanske tycker verkar självklara. Kräv inte av din partner att ni ska göra allt tillsammans. Ge utrymme för egen tid. Var nyfiken på den andre – även om relationen varat i tio år. Det finns alltid sidor som du inte känner till. Ifrågasätt dina krav på partnern. Han eller hon kanske inte kan uppfylla dem och då leder det till att båda blir irriterade. Se verkligheten som den är. Det är första steget till att åstadkomma en förändring i relationen. Då kan du välja att acceptera eller att kämpa för en förändring. När du fastnar i tankar om hur det ”borde vara” enligt alla andra, gå tillbaka till dig själv och det som är riktigt viktigt för dig. Kärleksom är att vakna tillsammansoch Kärlek som är att vakna tillsammans och möta den blåögda morgonen att utbyta leenden som värmer och värnar om den nya dagens framtid att på resan genom dagen vila tillsammans på klockslagens små väntstationer och intaga gemensamma måltider upplysta av lingonsyltens röda glädje De dagliga skavsår vi får och ger den dubbelsidiga smärtan som värker inom oss och som vi övervinner hos varann den osynliga skyddsängel som kammar ut irritationens snår övermättnaden som hotar med tomhet men botas genom att var och en drar sig tillbaka till ensamhetens nödvändiga oas rätten att vara frånvarande i var sitt drömland glädjen att vara närvarande i varandras liv – detta är kärlek. Äntligen vardag Del 3. Skolan börjar och för många är semestrarna slut. Är det trist eller skönt att återgå till den vanliga lunken? I några artiklar ska Insidan skriva om vardagen, på gott och på ont.


”Fis idéer ökar mansdominans bland företagare”

Summary: Om Fis och MP:s tankar om välfärdens företag förverkligas skulle tusentals välfärdsföretagare som vi tvingas lägga ner sina företag eller se dem sakta tyna bort. Synen att kvinnor i denna sektor ska driva små företag, inte stora, är mycket märklig för att komma ur ett perspektiv som påstås vara feministiskt, skriver nätverket Välfärdens grupp 8.

Tre debattörer från Feministiskt initiativ och Miljöpartiet gör på DN debatt sken av att vilja främja företagande och alternativ i välfärden. Men mellan raderna tycker vi, som är kvinnor verksamma i privata välfärdsföretag, oss skymta en direkt fientlighet till kvinnors möjlighet att starta och utveckla företag. Konkurrensen i välfärden och de valfrihetsreformer som genomförts inom välfärden har öppnat möjligheter för mängder av kvinnor att bli företagare. Bara inom vård och omsorg finns i dag 6.000 kvinnliga företagsledare. De manliga är i minoritet. Vad vi vet gäller motsatsen i alla andra branscher. Men att detta skulle vara en framgång för jämställdheten förnekar debattörerna från Fi och MP. Majoriteten av medarbetarna i välfärden är ju inte företagare, och vi måste säkra goda anställningsförhållanden, bra arbetsmiljö och en jämställd och jämlik vård, menar de. Det ska ske genom att dessa företagare hänvisas till att driva små företag med begränsade möjligheter till vinstutdelning, så kallade SVB-bolag. Även för utrikes födda entreprenörer anser debattörerna detta vara den lämpliga bolagsformen. Detta är till att börja med en direkt förolämpning mot oss tusentals kvinnor som i dag driver välfärdsföretag. Skulle vi, som själva har erfarenheter från de inte alltid optimala arbetsförhållandena i offentlig sektor, vilja försämra villkoren för våra medarbetare? Varför skulle kvinnliga chefer motverka jämställdhet och jämlikhet? Varför skulle kvinnliga ledare ge lägre prioritet åt hållbarhetsfrågorna än manliga? Synen att kvinnor i denna sektor ska driva små företag, inte stora, är också mycket märklig för att komma ur ett perspektiv som påstås vara feministiskt. Ledare i större företag har makt. Att den makten inte är fördelad jämställt anser både Fi och MP i andra sammanhang vara ett problem, till exempel när det gäller bolagsstyrelser. Om välfärdsföretag med kvinnor i ledningen tillåts växa motverkas denna skevhet. Är inte det något man bör stötta? Det finns inget stöd för att SVB-bolag skulle vara ett bättre redskap för de mål Fi och MP vill uppnå. Tvärtom. I Sverige finns 11.000 vård- och omsorgsföretag. Bara två av dem drivs som SVB-bolag. Det ena begärdes i fredags i konkurs av Kommunal, bland annat för att löner inte betalas ut till de anställda. Det finns flera skäl till att vi åtta inte valt SVB-bolagsformen. Ett SVB-bolag blir mycket sårbart. Det är i praktiken omöjligt att få utomstående att investera i företaget när möjligheten till ränta på investeringen är så liten. Osäkerheten gör också att banklån blir omöjliga. SVB-bolag kan i praktiken inte säljas när företagaren själv inte kan fortsätta att driva verksamheten. Debattörerna har noterat dessa problem och vill på olika sätt subventionera SVB-bolag. Men är det verkligen rätt sätt att använda välfärdens pengar? Bör inte alla utförare få konkurrera på lika villkor, så att den som verkligen levererar bäst kvalitet får uppdraget? Om debattörernas tankar förverkligas skulle tusentals välfärdsföretagare, som vi, tvingas lägga ner sina företag eller se dem sakta tyna bort. Människors möjlighet att välja vård och skola skulle kraftigt begränsas. Möjligheten för medarbetare att välja arbetsgivare likaså. Mansdominansen bland företagare och chefer skulle öka igen. Är detta verkligen något som gynnar kvinnors företagande och ledarskap? Det tror i alla fall inte vi som är både företagare och ledare inom privat vård, förskola och omsorg i dag.


”Mindre vårdföretag blir kvar även i Vänsterns system”

Summary: Att göra sociala tjänster till marknader för vinstdrivande företag är förknippat med en rad problem, vilket många forskare har lyft fram. Dan Olofsson oroar sig på DN Debatt (18/8) för hur ska det gå med verksamheter i välfärdssektorn som ”avvecklas” i enlighet med Vänsterpartiets förslag. Svaret är att många av de mindre företagen med stor säkerhet kommer att fortsätta i det nya systemet där vinstuttag inte är tillåtet, skriver Ulla Andersson (V).

Dan Olofsson skriver på DN Debatt den 18/8 att Vänsterpartiet inte har några fakta till grund för sina politiska förslag. Motsvarande skulle kunna sägas om Dan Olofssons debattartiklar. Att få bort vinstintresset från välfärden har varit Vänsterpartiets viktigaste fråga under flera år, och få har studerat frågan så mycket som vi: vilka är problemen, hur kan lösningarna se ut? Redan själva idén om att göra sociala tjänster till marknader för vinstdrivande företag har en rad problem, vilket en rad forskare har lyft fram. Se till exempel professor Bo Rothstein, Harvardprofessorn John D Donahue och SNS-rapporten ”Konkurrensens konsekvenser”. Vinstsyftande företag väljer naturligtvis att söka sig till de mest lönsamma kunderna, som efterfrågar de mest lönsamma tjänsterna. Det är det som gör att det finns betydligt fler vårdcentraler på Östermalm i Stockholm är i förorten Botkyrka. Pengarna styr, inte behoven. Rapporter om olika privatiserade sektorer visar på samma mekanismer. Jonas Vlachos ”Är vinst och konkurrens bra modell för skolan” är ett exempel av många. Vinstintresset påverkar dock inte bara de vinstdrivande företagen utan även den offentliga verksamhet som nu ska verka inom samma marknadsmodell. Det som de stora privata vinstsyftande bolagen främst kan tjäna pengar på är lägre bemanning och sämre anställningsvillkor. Vård, skola och omsorg är naturligt nog personalintensiva verksamheter och de vinstdrivna företagen inom dessa sektorer har i allmänhet färre anställda är de offentligt och ideellt drivna verksamheterna. Till exempel har privat äldreomsorg cirka 10 procent lägre personaltäthet än kommunal enligt Socialstyrelsen. Privata grundskolor har 8 procent lägre lärartäthet och privata gymnasier har hela 18 procent lägre lärartäthet. Detta enligt SCB. Kommunals nya rapport ”Så mycket bättre?” bygger på statistik från SCB och en enkätundersökning som gjorts med över 8.000 medlemmar i Kommunal. Slutsatsen i den är att det inte blivit bättre för de anställda efter privatiseringen. Det gäller såväl löner som anställnings- och arbetsvillkor. Den visar till exempel att andelen med tidsbegränsade anställningar är högre i äldreomsorgen generellt än i övriga samhället, och än högre i den privata än i den kommunalt drivna. Det slår mot kontinuiteten för de äldre, en central kvalitetsfaktor i äldreomsorgen. Kommunals rapport visar också att lönerna är i snitt 900 kronor lägre per månad för en heltidsanställning i de privata verksamheterna än i de kommunala. Dan Olofsson oroar sig också för hur ska det gå med verksamheter som ”avvecklas”. Svaret är att många av de mindre företagen med stor säkerhet kommer att fortsätta i det nya systemet där vinstuttag inte är tillåtet. Efter att ha betalat lön till anställda och sig själv, investerat i den egna verksamheten och betalt skatt så kan kommande överskott återinvesteras nästa år. De är helt enkelt där för att de är intresserade av verksamhetens syfte, det vill säga att skapa god vård och omsorg eller ge barn en bra start i livet. Ett svar har vi också sett när skolföretag, vårdcentraler, hemtjänstföretag går i konkurs. Det offentliga har i lag ansvar för att ge utbildning, vård och omsorg och går därför alltid in och tar över ansvaret. Det går utmärkt att bedriva vård och omsorg utan vinstsyftande företag och ett marknadssystem där fokus ligger på lönsamma kunder och de mest lönsamma tjänsterna. Den vägen Sverige har valt på det här området är mycket ovanlig ur ett internationellt perspektiv. Chile är till exempel det enda land i världen som liksom Sverige tillåter att företag plockar ut obegränsade vinster ur skolan. Dan Olofsson skriver att det kommer att kosta tiotals miljarder för skattebetalarna om inte de privata bolagen får ha kvar sin avkastning. Nu är det faktiskt så att skattefinansierad verksamhet är skattefinansierad. Vård, skola och omsorg finansieras inte genom gåvor från bolagen utan av oss alla gemensamt. I dag är det tvärtom så att det offentliga får se till att ta hand om de elever och patienter som blir strandsatta när skol- och vårdföretag går i konkurs. Införandet av ”kvasimarknader” och vinstsyftande företag baserades på nyliberal ideologisk övertygelse och tyckande. Detta tyckande har gett många miljoner i fickorna hos många kapitalstarka män. Det är naturligt att dessa i valrörelsen nu söker försvara sin heliga avkastning. En rejäl investering i valrörelsen kan ge många sköna miljoner efter valdagen för dessa. Välfärden är dock inte till salu.


”Utlandssvenskars rösträtt inte självklart demokratisk”

Summary: Utländska medborgare boende i Sverige påverkas uppenbarligen av besluten i riksdagen. Trots detta saknar i dag omkring en halv miljon personer bosatta i Sverige utan svenskt medborgarskap rösträtt. I jämförelse tycks detta vara ett betydligt mer akut demokratiproblem än att svenskar i utlandet inte röstar, skriver Ludvig Beckman, professor i statsvetenskap.

Michael Treschow hävdar på DN Debatt att utlandssvenskarnas låga deltagande i riksdagsvalen är ett ”misslyckande” för den svenska demokratin. Ett stärkande av utlandssvenskars inflytande över valutgången skulle därför vara till den svenska demokratins fromma. Treschows argumentation saknar inte logik givet att utlandssvenskar efter en grundlagsändring 1994 har rätt att delta i riksdagsvalen oavsett hur länge de varit bosatta i utlandet och antagandet att avsikten med denna reform var att stärka de demokratiska inslagen i det svenska styrelseskicket. Emellertid är det långt ifrån självklart att ett styrelseskick är mer demokratiskt ju bättre möjligheterna till politiskt inflytande för utlandsboende är. För att kunna ta ställning till detta behöver vi veta något om hur villkoren för rösträtt i en demokrati bör förstås. Ett tänkbart svar finner vi i den princip som Treschow antyder, nämligen att det avgörande är om en person ”påverkas av politiska beslut”. Rätten att påverka politiken bör enligt den tanken tillfalla alla som påverkas av politiken. Eftersom utlandsboende svenska medborgare i vissa avseenden påverkas av besluten i Sveriges riksdag talar denna princip riktigt nog för utlandssvenskars rösträtt. Men vad som följer av en konsekvent anslutning till denna princip är mycket mer än så. För det första påverkas uppenbarligen utländska medborgare boende i Sverige av besluten i riksdag. Trots detta saknar i dag omkring en halv miljon personer bosatta i Sverige utan svenskt medborgarskap rösträtt. I jämförelse tycks detta vara ett betydligt mer akut demokratiproblem, utifrån den princip som Treschow åberopar. Intressant nog har denna princip även mer långtgående konsekvenser. De som påverkas av svenska politiska beslut utanför landets gränser är knappast begränsat till svenska utlandsboende. Även utländska medborgare i andra länder påverkas av den svenska regeringens och riksdagens beslut (tänk handelspolitik och säkerhetspolitik). Principen att alla som påverkas skall ges rätten att påverka, som Treschow lutar sig mot, pekar därför inte så mycket mot ett stärkande av utlandssvenskarnas roll i svensk politik som mot ett införande av transnationella former av demokrati som på ett grundläggande sätt utmanar rådande ordning om demokrati inom nationalstaten. Men ett annat svar på vad som är en demokratisk rösträtt finner vi i principen att rätten till politiskt inflytande bör sammanfalla med den krets av människor som är underställda de politiska besluten. Det är en skillnad mellan att påverkas av och att vara underställd ett beslut. Effekterna av riksdagens beslut går som ringar på vattnet långt utanför Sveriges gränser. Men endast de som befinner sig under svensk jurisdiktion är underställda besluten i den meningen att de är skyldiga att följa dem. Demokrati är enligt denna tanke att rättigheter och skyldigheter bör följas åt. Utifrån den förståelsen är det avgörande var en person är bosatt eftersom det endast är inom Sveriges gränser som den svenska staten kan framtvinga efterlevnad för kollektiva beslut. Vad som följer av denna demokratiprincip är uppenbart. Rösträtt i riksdagsval bör tillerkännas alla som bor i Sverige, även om de saknar svenskt medborgarskap. Däremot bör ingen bosatt utanför landets gränser ha rösträtt, även om de har svenska medborgare. Att som i dagens Sverige ge utlandsboende rösträtt men förneka rösträtt till utländska medborgare i Sverige är exakt tvärtom emot vad demokratins idéer kräver. I praktiken har vi i dagens Sverige en situation där en grupp utövar inflytande över kollektiva beslut som de inte själva är tvingade att följa (utlandssvenskar) samtidigt som en annan grupp tvingas att följa dessa kollektiva beslut utan möjlighet att utöva inflytande över dem (utländska medborgare i Sverige). Vilken av dessa tolkningar av den demokratiska rösträtten som är den mest korrekta kan naturligtvis inte avgöras här. Poängen är emellertid att det inte tycks vara möjligt att utifrån någon demokratisk princip finna stöd för Treschows uppfattning att utlandssvenskarnas politiska inflytande ytterligare bör stärkas.


”Stockholm kan slippa få Europas farligaste biltunnel”

Summary: Den farliga planerade biltunneln vid Slussen är onödig. Projektet ”Ny syn på Slussen” har en mycket enklare och säkrare lösning. Biltunneln har inga riskfyllda korsningar och är bara ca 200 meter lång, skriver Finn Löfquist.

Som det mycket riktigt har påpekats på DN Debatt (11/8) vill man i stadens projekt ”Nya Slussen” bygga en biltunneln som medför många risker. Författarna till artikeln talar om att Stockholm kan få Europas farligaste tunnel. Projektchefen Mårten Frumeries försök att på DN-Stockholm (12/8) förringa problemen övertygar inte. Den tunnel som staden tänkt sig är väldigt lång (420 meter). Den har också en trafikljusreglerad T-korsning som naturligtvis innebär köbildningar och kollisionsrisker. En så pass lång tunnel utan särskilda evakueringsvägar och med korsande trafik innebär en stor säkerhetsrisk vid brand. Man får också räkna med en ökad hälsorisk på grund av förhöjda halter av luftföroreningar eftersom det regelbundet kommer att bli köbildningar vid den trafikljusreglerade T-korsningen. Den farliga biltunneln är onödig. ”Ny syn på Slussen” är det projekt som har en mycket enklare och säkrare lösning. Biltunneln har inga riskfyllda korsningar och är bara ca 200 meter lång. Dessutom är den plan till skillnad mot stadens förslag. Utan att vara dyrare har ”Ny syn på Slussen” (finns på YouTube) även andra fördelar i förhållande till stadens projekt: genom att lägga tunnelbanan i tunnel under Slussen löser man för all framtid den överhängande risk som finns i dag att en stor del av tunnelbanan översvämmas. Samtidigt löser man dagens problem med att få en tillräcklig avrinning av Mälaren, ett problem som kommer att öka i framtiden med ökad nederbörd. ”Ny syn på Slussen” löser trafikproblemen och kollektivtrafiken med praktiska och bekväma anslutningar. Skyddsrummet i Katarinaberget behöver inte förstöras. När tunnelbanan läggs i tunnel kan den fallfärdiga tunnelbanebron rivas. Södermalmstorg kan sänkas i nivå med Stadsmuseet och hela platsen blir öppnare och ljusare: en stadsbild som vi kan vara stolta över och glädjas åt i generationer framöver.


”Bemöt också elever som individer”

Summary: En elevgrupp glöms bort i den välkomna debatten om skolans dåliga förmåga att anpassa undervisningen till individuella förutsättningar. Det är elever som borde ha lätt för sig i skolan men inte har det utan i alltför många fall hoppar av skolan, blir deprimerade och mobbade: de som har mycket hög IQ. Vi som jobbar för att dessa personers tillvaro ska bli drägligare får tyvärr alltför ofta höra att deras upplevelser ifrågasätts eller förminskas, skriver Sten Collander på Mensa.

Det är mycket välkommet att den svenska skolans ibland bristande förmåga att anpassa undervisningen till elevers individuella förutsättningar diskuteras (”Ökade kunskapskrav slår hårt mot stor grupp elever”, 10/8). En elevgrupp som dock bara i förbigående nämns i inlägget vill jag belysa mer ingående i det följande. Det är elever som, kognitivt sett, borde ha lätt för sig i skolan men inte har det utan snarare i alltför många fall hoppar av skolan, blir deprimerade, mobbade, utåtagerande eller – ibland redan som 7-8 åringar – har tankar kring att livet inte är värt att leva. Jag talar om de elever som har en stor talang för ett eller flera teoretiska ämnen och/eller en IQ bland de högsta 5 procenten och intelligensmässigt ofta befinner sig lika långt från genomsnittseleven som särskoleeleven gör (på ”andra sidan” av normalfördelningskurvan) men som inte bemöts på ett bra sätt i skolan. I våra kontakter med dessa elever och deras föräldrar kommer tyvärr ofta förskräckliga historier fram: skolan har inte förstått att dessa unga också har särskilda behov av stimulans och av att bli bekräftade och sedda som de är. I stället får de exempelvis sudda ut de tal de gjort i räkneböckerna och börja om från början när de är färdiga ”för snabbt”, de blir uttråkade och understimulerade för att de ofta redan kan det som klassen går igenom, de blir mobbade för att de ställer annorlunda frågor/är ”pluggisar”, och de frågar förr eller senare sig själva och sina föräldrar vad det är för fel på dem. Svaret är att det inte är något fel på dem, de passar bara inte in i ”mallen” och deras lärare har inte förberetts tillräckligt bra på att bemöta dem. Vi som jobbar för att dessa personers tillvaro ska bli drägligare får tyvärr alltför ofta höra att deras upplevelser ifrågasätts eller förminskas (”hen som är så smart kan inte ha några problem”) och att de symtom med utåtagerande eller inåtvändhet/depression som de unga uppvisar tros ”lösas” med till exempel en adhd- eller aspergerdiagnos. Att lösa svenska skolans alla utmaningar låter sig inte göras i en kort repliktext, men några relativt enkla steg för att komma till rätta med de utmaningar som härstammar ur olika individuella förutsättningar kan ändå skisseras. • Det första är att i lagar, styrdokument och lärarutbildningar med mera tydligare fastställa att elever faktiskt är individer och som sådana är duktiga och har utmaningar inom olika områden. • Det andra är att inför skolstart varje år genomföra enkla kartläggningar/valideringar på individnivå som tydliggör bland annat vilka kognitiva, sociala och kunskapsmässiga förutsättningar alla elever har för att tillgodogöra sig undervisningen (vad eleverna redan kan och vilka utvecklingsområden som finns) och sedan också, både administrativt och i klassrummen, kunna anpassa undervisningen och ge behövligt stöd baserat på resultaten. • Det tredje är att minska samhällets och skolans fokus på biologisk ålder. Det bör vara viktigare vilken mognad och kunskaper en elev har för vilken årskurs individen går än hur gammal hen är. Varken att vara kvar i en årskurs när man redan kan det som ska läras ut (vilket har beskrivits som att sitta och vänta på bussen i 7 timmar per dag, vecka efter vecka) eller att automatiskt flyttas upp till nästa årskurs utan att ha tillgodogjort sig tillräckliga kunskaper och kompetenser bör vara möjligt framöver, det är att göra eleverna björntjänster och också bädda för större problem både på individuell och, vilket Pisaresultaten tyvärr visar, på nationell nivå. Givet att samhället utvecklas och tenderar att bli mer komplext borde inte vägen framåt vara att sänka kunskapskraven i skola och arbetsliv utan snarare, som skolforskaren John Hattie också lyfter fram, att ha kvar en hög men realistisk förväntan på människors möjligheter att utvecklas och nå såväl akademiska som yrkesmässiga mål. Att sedan individer har olika förutsättningar och mål och gör olika val är en delvis annan sak och inte något som bör bekämpas utan snarare, från samhällets håll, stöttas. Olikheter ger utrymme för lärande och utveckling och bygger ett såväl rikare som bättre samhälle. En utmaning, uppmaning och ett ansvar för inte bara skolans personal utan oss alla kan sägas formuleras i skollagens tredje kapitel: ”Alla … ska ges den ledning och stimulans som de behöver i sitt lärande och sin personliga utveckling för att de utifrån sina egna förutsättningar ska kunna utvecklas så långt som möjligt”. Jag ser fram mot den dag när denna och liknande formuleringar överallt blir mer än bara de vackra ord de tyvärr alltför ofta stannar vid.


”Lönsamt att satsa 10 000 per månad på varje lärare”

Summary: Högre lön, mer tid, fler anställda. Samhällskostnaden för unga som inte klarat skolan är mycket hög. Om en investering på 10 000 i månaden gör att en lärare kan hjälpa bara en enda elev till har satsningen betalat sig. Sverige måste nu satsa kraftfullt på läraryrket, skriver MP, Lärarnas riksförbund och Lärarförbundet.

I dagarna återvänder hundratusentals elever till lärare, kompisar och lektioner. Några barn går till skolan för första gången. Och på en punkt är politiken och forskningen helt överens: Ska alla verkligen få en ärlig chans i skolan måste alla få den tid de behöver med kunniga, engagerade och kompetenta lärare. Ändå ges inte lärarna de förutsättningar eleverna förtjänar. Lärare räknas i dag som vår mest stressade yrkeskår. Tiden för förberedelser och efterarbete är nedskuret till en dryg kvart per lektion. Enligt OECD-undersökningen Talis upplever bara fem procent av lärarna att de har ett yrke som värderas högt av omgivningen. Sedan 2006 har var fjärde lärare lämnat yrket av andra skäl än pension, och på många lärarutbildningar står platserna i dag tomma. Vi kan prata om allt annat i skolpolitiken, men har vi inte tillräckligt med lärare kommer vi aldrig att klara av att ge alla barn de möjligheter i livet varje barn har rätt till. Det är av nationellt intresse att fler vill bli lärare, att lärare känner sig värderade i sin yrkesroll och att lärare har nödvändiga verktyg för att göra sitt arbete. På Miljöpartiets uppdrag har nationalekonomen Ingvar Nilsson räknat på de samhällsekonomiska effekterna av investeringar som stärker lärarna. Kopplingen mellan svårigheter i skolan och ett liv utan makt över sin egen situation är stark. Samhällskostnaden för en enda ung person som inte får en ärlig chans i skolan eller möjlighet till arbete är mellan 10 och 15 miljoner kronor. För en person som fastnar i svår ohälsa, missbruk eller kriminalitet blir samhällskostnaden betydligt högre. Alldeles för ofta händer det att elever inte får den tid och det stöd de behöver. Lärare saknar tiden att nå fram och makten att sätta in stöd. Problem som hade kunnat lösas tidigt tillåts i stället växa. Nilssons beräkningar visar att om lärare skulle ges förutsättningar att minska antalet elever som inte får det de behöver i skolan och därigenom riskerar hamna permanent utanför arbete och försörjning med en tredjedel så skulle det ge en långsiktig samhällsvinst på 85 miljoner kronor – per lärare. Eftersom elevens tid med sina lärare och lärarnas förutsättningar för sitt arbete är det mest avgörande för en elevs skolresultat, kan man räkna på lönsamheten i att investera i lärarna. En så stor investering som 10 000 kronor i månaden på att lärare får bättre möjlighet att fånga upp elever som annars riskerar att hamna snett är mycket väl investerade pengar. Även om det bara ger läraren möjlighet att hjälpa en enda elev mer under hela sin lärargärning till lyckade studieresultat, egenmakt och arbete, så har hela satsningen då betalat tillbaka sig med marginal för den kommunala kassan. För samhällsekonomin som helhet blir det en vinst på nästan fem gånger de medel vi investerat i läraren. Uträkningarna ger starka ekonomiska argument för att satsa på lärarna. Nu behövs åtgärder som ger resultat. Minskar vi tiden lärare behöver lägga på administrativa arbetsuppgifter och anställer fler i skolan så att lärare kan fokusera på sitt läraruppdrag ger det lärare mer tid att nå alla de elever som behöver lite extra stöd. Ger vi lärare mer makt att se till att särskilt stöd sätts in i tid ger det fler elever förutsättningar att nå målen i skolan och ta makten över sina liv. Minskad administrationsbörda, fler anställda och stöd i tid är avgörande för att skolan ska kunna ge alla barn en ärlig chans. Förutsättningen för att detta ska vara möjligt är att det finns tillgång till kunniga lärare, att lärare vill stanna och utvecklas i yrket, att lärare trivs och gör det mesta av varje dag. Sverige behöver rekrytera över 80 000 lärare de kommande åtta tio åren. Särskilt akut är det gällande lärare i naturvetenskapliga ämnen och matematik samt speciallärare/pedagoger. Samtidigt är antalet sökande till flera lärarutbildningar alarmerande lågt. Endast tre (!) personer sökte våren 2014 till att bli lärare i biologi för grundskolans högre åldrar. För oss blir slutsatsen tydlig: Ska vi kunna vända utvecklingen måste vi genomföra en tydlig höjning av lärarlönerna. OECD:s studier visar att högre lärarlöner har ett positivt samband med skolans utveckling. Läraryrket ska locka till sig många, lärare ska känna att de värderas i sitt uppdrag och det ska vara naturligt för yrkesskickliga lärare att vilja fortsätta utvecklas i skolans värld. Högre lärarlöner har viktiga långsiktiga effekter. Ett betydande lönelyft kommer också att ha effekt i närtid: Fler lärare kommer att känna sig värderade i sin gärning och välja att fortsätta och de som lämnat yrket kan överväga att komma tillbaka. Lärarkrisen är på väg att bli akut. Stat och kommun kan inte längre peka finger mot varandra, vi måste ta gemensamt ansvar. Sverige behöver en nationell lärarstrategi där stat och kommun tillsammans tar ansvar för rekryteringsbehovet. En sådan strategi behöver innehålla statliga medel för höjda lärarlöner. Karriärtjänsterna räcker inte för att sluta den klyfta som växt mellan lärares lön och andras. Statliga insatser kan utformas på olika sätt, såsom en överenskommelse inom ramen för en lärarstrategi, motkrav för att ta del av statliga medel till skolan eller direkt riktade statsbidrag. Det avgörande är att det är statliga medel som säkert leder till en avgörande höjning av lärarlönerna, att insatsen är prioriterad, långsiktig och når alla lärare från förskolan och uppåt i åldrarna. Det är viktigt att insatserna görs med respekt för den svenska modellen. Lönebildning är parternas ansvar. Skolan är gemensamt finansierad, och det är politiken på nationell och kommunal nivå som i slutändan avgör vilka resurser som finns tillgängliga för skolan och därmed för lärarlönerna. Kommuner med vikande skatteunderlag har haft svårt att höja lärarlönerna så mycket som krävs. Samtidigt har många skolhuvudmän, kommunala som fristående, inte satsat på lärarlöner trots att de har haft ekonomiska resurser att göra det. Att staten då både samlar och bistår kommunerna är att ta ansvar för att undvika en akut lärarbrist. De beräkningar vi kan visa för kostnaderna att inte ge alla barn en ärlig chans i skolan leder till en tydlig slutsats: Vi har inte råd att inte satsa på lärarna. Värdet av en bra lärare överstiger vida de utgifter det innebär för staten och kommunerna tillsammans att förbättra lärarnas arbetsvillkor och yrkets attraktivitet. Sverige som kunskapsnation behöver påbörja en långsiktig och kraftfull satsning på att återupprätta läraryrket som det framtidsyrke det är. Det är en av de viktigaste investeringarna i våra barns framtid – och vår egen – som vi kan göra. Rapporten Den rapport som refereras i artikeln heter ”Vi kan bättre än så. Värdet av en god lärare ur ett socialt investeringsperspektiv” och är skriven av Ingvar Nilsson och Eva Nilsson Lundmark. Rapporten presenteras på torsdagen.


”Alliansens arbetslinje inget medel för integration”

Summary: Cecilia Magnussons (M) debattartikel den 13/8 om gatutiggeriet är både människoovänlig och skev. Hon hävdar att alliansens arbetslinje är ett medel för integration, men det håller inte. En verklig arbetslinje, en inkluderande och utjämnande sådan, skulle förebygga fattigdom. Vi skulle då förutom påtryckningar för förbättringar i tiggarnas ursprungsländer också erbjuda EU-migranter hjälp och plats i vårt land, skriver tankesmedjan Tidens kommunikationschef Lina Stenberg.

Cecilia Magnusson (M) skriver på DN Debatt den 13/8 att tiggeriet bör förbjudas med motiveringen att ”människor känner sig provocerade och mår dåligt av att se medmänniskor tigga”. Det är alltså främst av omsorg om oss som redan bor här som Magnusson tycker att de som har det sämre inte ska komma hit. Vidare hävdar hon arbetslinjen som medel för integration men samtidigt som argument mot tiggeri, då ett förbud skulle ”ta bort en av de värsta riskerna för att fattigdom permenteras”. Magnussons resonemang är inte helt lätt att följa men ett sätt att tolka det är att ett land utan tiggare också blir ett land med mindre fattigdom i statistiken. Ett land utan tiggare skulle också innebära mindre behov av integration av just tiggarna. Cecilia Magnussons debattartikel är i mina ögon både människoovänlig och skev, men hon har helt rätt i att ett lands fattigdom skulle minska om vi räknar bort dem som har det allra svårast. Statistiken kan se jättefin ut om vi vill. Som jämförelse håller nog de flesta med om att en tillpiffning av fattigdomsstatistiken genom att till exempel förbjuda invandring skulle vara en helt förkastlig idé. Av samma anledning är förslaget med Magnussons argumentation om ett tiggeriförbud absurd. Hon har dock helt rätt i att fattigdom, integration och alliansens arbetslinje hänger ihop. Men troligtvis inte på det sätt hon menar. I tankesmedjan Tidens rapport ”Jobbar – men ändå fattig” redovisas unik SCB-statistik för utvecklingen av fattigdomen i Sverige under en tjugoårsperiod. Alliansens arbetslinje har som bekant gått ut på att belöna arbete och bestraffa icke-arbete. Detta har resulterat i att fattigdomen bland de som är sjuka, arbetslösa med flera näst intill har tredubblats sedan 2005. Tre av tio av de som saknar jobb är fattiga, helt enligt alliansens arbetslinjes logik. Men fattigdomen har även ökat bland de som följer arbetslinjens logik och faktiskt jobbar. ”Working poor” finns åter i Sverige, och bland de som drabbats värst är personer med utländsk bakgrund. Var sjätte familj med utländsk bakgrund som jobbar lever i fattigdom. Risken är hela fem gånger större än för en svenskfödd familj i samma situation, något som ökat markant sedan regeringens tillträde. Det är här alliansens och Cecilia Magnussons retorik inte går ihop. Arbetslinjen som medel för ökad integration håller inte. Att i stället få till stånd en verklig arbetslinje – en fungerande, inkluderande och utjämnande sådan – skulle kunna vara ett argument för raka motsatsen till Magnussons. Att vi förutom påtryckning för förbättringar i ursprungsländerna också skulle erbjuda EU-migranter hjälp och plats i vårt land. En sådan fattigdomsförebyggande arbetslinje skulle också bidra till ett mer jämlikt, integrerat och solidariskt samhälle.


”Förslaget om SFI är en reform utan innehåll”

Summary: De tre FP-ministrarna verkar felaktigt tro att SFI i dag är totalt misslyckad svenskundervisning. De planerar dessutom för förändringar som redan är införda, skriver Ylva Olausson, universitetsadjunkt i svenska som andraspråk.

Jag läste med stigande förvåning om SFI i en debattartikel signerad av tre FP-ministrar: Jan Björklund, Maria Arnholm och Erik Ullenhag. Liksom de flesta i vårt samhälle som inte har direkt kontakt med någon SFI-verksamhet verkar dessa tre ministrar tro att SFI i dagsläget handlar om totalt misslyckad svenskundervisning. Dessutom planerar ministrarna för förändringar av SFI-verksamheten som redan sedan länge är införda. Tre skilda studievägar presenteras av ministrarna som en nyhet trots att de redan finns sedan många år tillbaka. All SFI-verksamhet i vårt avlånga land organiseras utifrån de tre olika studievägarna. Det finns redan i dag många projekt där SFI-undervisningen varvas med praktik och kursdelar med inriktning på specifika yrken till exempel i Stockholms stad. I små kommuner med liten tillströmning av SFI-elever kan det vara omöjligt att nivåanpassa, individanpassa, yrkesinrikta och så vidare. Individuella studieplaner finns redan i någon form hos de allra flesta anordnare. ”Brister i kontinuiteten” har funnits sedan SFI-undervisningen föddes på 1980-talet och beror på en rad faktorer som att kursdeltagarna inte kommer samtidigt till Sverige i homogena grupper lagom till terminsstart. Dessutom får några jobb, flyttar, får barn, blir sjuka och så vidare under kursens gång, ofta faktorer som står utanför kursorganisatörens kontroll. Det är bra om kraven och kontrollen skärps på kommunerna så att de verkligen genomför det som de är ålagda när det gäller SFI. För att detta ska var möjligt måste SFI-lärarna få adekvat utbildning respektive vidareutbildning och kommunerna måste få resurser för att genomföra de ofta goda idéer som kommer från regeringshåll. Förslaget att lägga in SFI som en del av komvux är naturligtvis ett steg i rätt riktning, men avhoppen och bristen på kontinuitet och individanpassning beror för det mesta inte på var SFI-undervisningen organiseras. Ministrarna avslutar med: ”svenska språket är en nyckel till integration” och det håller vi nog alla med om. Hur är det då möjligt att man i dag kan bli SFI-lärare med bara 30 högskolepoäng i svenska som andraspråk, det vill säga en termins studier?


”Satsa på utbildningar i svenskt uttal för vuxna”

Summary: Negativ särbehandling blir en konsekvens av ett dåligt svenskt uttal. Det finns en djupt rotad uppfattning att bara barn kan lära sig uttala främmande språk på ett bra sätt, men även vuxna kan med kompetent hjälp få ett väl begripligt uttal. Alla som undervisar i svenska för invandrare måste skaffa sig god kompetens även i att undervisa i uttal, skriver Eva Ihre, Karin Sparring Björkstén och Bengt Björkstén.

Tre FP-ministrar presenterar på DN Debatt den 12 augusti ett förslag till omfattande reformer av svenskundervisningen för invandrare. Artikeln innehåller viktiga förbättringsförslag men ingenting om uttalets betydelse. Många invandare med dåligt svenskt uttal kommer aldrig in i arbete och sociala sammanhang på sin egentliga nivå och har dålig makt över sin situation. Den som har ett svårbegripligt svenskt uttal framstår lätt som dummare än hen är och riskerar negativ särbehandling. Det finns en utbredd uppfattning bland allmänheten och i värsta fall även bland språklärare att endast barn kan lära sig uttala ett främmande språk. Detta har lett till att språkundervisning för vuxna i allmänhet fokuserar på ordförråd och grammatik. SFI (Svenska för invandrare)-lärare har i många fall bristande kunskaper i uttalsundervisning för vuxna. Att få ett perfekt uttal i ett främmande språk må vara förbehållet barn, men även vuxna kan med kompetent hjälp få ett väl begripligt uttal. En utländsk brytning kan däremot vara en tillgång och en kulturmarkör, och får gärna finnas kvar. Mot bakgrund av den djupt rotade föreställningen att vuxna inte kan lära sig uttala främmande språk på ett bra sätt finns ingen kvalificerad utbildning för att lära lärarna detta. Enskilda yrkesutövare exempelvis logopeder, logonomer och språklärare har på egen hand skaffat sig kunskap i ämnet, men någon samlad kompetens finns inte. Utan personal med invandrarbakgrund skulle sjukvården inte fungera. En orsak till att sjukvården är integrerad är sannolikt att det sedan länge finns regler för hur utländska kompetenser skall bedömas och kompletteras för att få svensk behörighet. I sjukvården finns ett särskilt stort behov av att personalen har ett gott uttal. Sjuka skall inte behöva anstränga sig att uppfatta vad sjukvårdspersonalen säger. Många förfrågningar och ordinationer mellan sjuksköterskor och läkare avhandlas i telefon, och ett svårbegripligt uttal kan äventyra säkerheten. Sekreterare tycker ofta att dåligt uttalade diktat är en plåga. Ett dåligt uttal kan också göra en i övrigt kompetent medarbetare impopulär bland patienter och arbetskamrater, och bädda för rasism och negativ särbehandling. Oss veterligen finns ingen forskning om hur stora kostnader som är förenade språkliga missförstånd i arbetslivet. Vi är dock övertygade om att detta kostar. Några tips inför omläggningen av svenska för invandrare: 1. Den kunskap som redan finns måste utvecklas och spridas, och det behövs ett forum för intresserade. 2. Alla som undervisar i svenska för invandrare måste skaffa sig god kompetens även i att undervisa i uttal. 3. Det behövs en kvalificerad utbildning för att lära lärarna hjälpa vuxna till ett gott svenskt uttal. Ett svårbegripligt uttal går att avhjälpa. En logoped eller logonom med specialutbildning på området kan ofta hjälpa en motiverad adept till ett bra uttal på så lite som 10–20 timmar. Detta är ingenting att vänta på. Det behövs resurser. Nu.