Översittarens nederlag

Summary: Parlamentsvalet i Turkiet blev en folkomröstning om president Erdogans auktoritära ambitioner. Folket sa ett klokt nej till hans plan att stärka sin makt.

President Recep Tayyip Erdogan har sett oslagbar ut. Hans parti AKP har radat upp triumfer och har regerat med egen majoritet i 13 år. På söndagen tog det slut. Namnet fanns inte på röstsedlarna, men parlamentsvalet blev ändå en folkomröstning om Erdogan. Att han förlorade är en seger för Turkiet. AKP:s 41 procent är visserligen klart bättre än 2002, men långt sämre än i förra valet 2011. Förutom det sekulära kemalistpartiet CHP och högernationalistiska MHP tog sig ett fjärde parti över 10-procentsspärren: kurdiska HDP. Det blev avgörande för att beröva AKP dess maktmonopol. Erdogan var själv premiärminister fram till i fjol. Det milt islamistiska AKP betraktades med vånda av det gamla sekulära etablissemanget, men hans första år som Turkiets ledare präglades av marknadsekonomiska och politiska reformer. AKP har gjort mer för att stärka kurdernas rättigheter än alla tidigare regeringar tillsammans, och det är därför ironiskt att just HDP sätter käppar i hjulet för presidenten. Men Erdogan har blivit alltmer auktoritär, särskilt efter massprotesterna i Geziparken 2013 och avslöjandet av en stor korruptionsskandal med stark koppling till AKP-toppen. Obekväma journalister och medier har tystats. Erdogan har tagit ett järngrepp om rättsväsendet. Inhemska kritiker kallas förrädare och terrorister. Amerikanska och judiska ”konspiratörer” har anklagats för att vilja sänka Turkiet och sabotera dess ekonomi. Nu ville Erdogan ytterligare kraftigt stärka sin ställning genom att skriva om författningen och ge presidentposten en omfattande exekutiv makt. Han har själv jämfört med USA, men där balanseras systemet av kongressen och Högsta domstolen. Erdogan ville snarare spela Putin än Obama. Planen krävde en kvalificerad majoritet i parlamentet. Detta hot är lyckligtvis tills vidare avvärjt. HDP överträffade alla förväntningar. Det är ett vänsterliberalt parti med band till PKK-gerillan, som på 80-talet startade en blodig kamp för kurdisk självständighet. För att kringgå spärren har kurderna tidigare ställt upp oberoende kandidater, men nu fick partiet 13 procent. Andra minoriteter bidrog till framgången, liksom många kvinnoröster. Religiösa kurder i sydöstra Turkiet, som ofta har stött AKP, gick över till HDP. En orsak var säkert den turkiska vägran förra året att bistå de syriska kurderna i Kobane när de anfölls av Islamiska staten. Därtill finns det ett betydande inslag av taktikröstning. Att välja HDP var ett sätt att stäcka Erdogans ambitioner att bygga ett envälde. Presidenten försökte ett tag få med sig kurderna på författningsändringarna genom att locka med ökat självstyre. Men HDP är inte med på noterna, och AKP har attackerat partiet hårt i valrörelsen. Teoretiskt skulle oppositionen nu kunna ta över, men det ser inte sannolikt ut. Turknationalisterna i MHP tål inte kurderna. Känslan är ömsesidig. AKP får försöka hitta en koalitionspartner, men är för det första inte särskilt benäget till kompromisser och för det andra har de tre övriga partierna hittills nekat. Islamister och kemalister har svårt för varandra. Kurdiska inslag i regeringen skulle reta de konservativa nationalister som är en viktig grupp inom AKP. Samarbete med MHP är tänkbart, men skulle innebära slutet för de fredssamtal som har förts med kurderna. Minoritetsstyre vore ett alternativ för ett mer ödmjukt AKP. Men nyval kan inte uteslutas. Politisk turbulens är inte idealiskt i ett land där ekonomin numera haltar och är i behov av nya reformer. Problemen är en av orsakerna till AKP:s vikande stöd. Fusk och oroligheter förekom under valet, som ändå gick i stort sett korrekt till. 86 procent av de röstberättigade deltog. Turkiets demokrati fungerar, trots Erdogans strävan att koncentrera all makt till sig själv. Själva kampanjen var dock allt annat än rättvis. AKP har ogenerat använt statstelevisionen för att trumma in sitt budskap. Enligt den gällande författningen är presidentposten snarast ceremoniell, och ämbetsinnehavaren förväntas stå över partierna. Erdogan struntade fullkomligt i det, och höll ett par tre valmöten om dagen för AKP och sin egen utökade makt. Men Erdogan och AKP har fått en ytterst värdefull minnesbeta. Det turkiska folket har sagt nej till en allsmäktig sultan. Alla ledare 9 juni • Signerat. Amanda Björkman: Det är ett privilegium att slippa vara tacksam. Tänk vilket oerhört privilegium det svenska medborgarskapet innebär. Det ger både drösvis med anledningar att känna tacksamhet, och frihet nog att låta bli, skriver Amanda Björkman. • Signerat. Hanne Kjöller: När cykloper skriver recensioner. Kritiker ska vara subjektiva. Men de ska gärna berätta mer om boken än sig själva. Sydsvenskan bjuder dock läsarna att gå husesyn i den egna åsiktskorridoren, skriver Hanne Kjöller. • Kolumn. Richard Swartz: Jobbet är slut, dags att gå hem. I framtiden kommer jobb att finnas enbart för en liten elit av specialister. Vi får återvända till Paradiset, till att göra ingenting och framställa detta som lovvärt, skriver Richard Swartz. Valet i Turkiet • Det turkiska islamistpartiet AKP, som haft monopol på makten i 13 år, mister sin majoritet i parlamentet efter söndagens val. I stället kommer det prokurdiska partiet HDP in och ställer sig i vägen för presidentens önskan om att skriva om författningen. • Frågetecknen hopar sig över den turkiska politiken efter söndagens val. På papperet finns det en rad tänkbara kombinationer och koalitioner. Men i den ilsket polariserade verkligheten ter sig regeringsbildningen som en olöslig rebus, skriver DN:s Nathan Shachar i en analys.


”Natomedlemskap gör Sverige mindre säkert”

Summary: Stanna utanför alliansen. Ett svenskt Natomedlemskap skulle cementera den ryska bilden av en expansiv och respektlös västallians, och riskera att leda till ytterligare aggression från Ryssland. Vi rekommenderar därför att Sverige inte går med i Nato, skriver två forskare vid Försvarshögskolan.

Politiker och säkerhetspolitiska debattörer framställer ofta ett svenskt medlemskap i den Nordatlantiska fördragsorganisationen (Nato) som en realistisk och närmast oundviklig politik för att hantera ett allt aggressivare Ryssland. Vi menar dock att rysk aggressivitet åtminstone delvis bör ses som en produkt av den Nato-utvidgning som allt djupare har trängt in i det Ryssland ser som sin intressesfär, och som därmed kränkt rysk stormaktsidentitet. Ju starkare hotet från väst upplevs, desto mer desperat kan vi anta att Ryssland kommer att agera för att bekräfta denna stormaktsidentitet. Genom att cementera den ryska bilden av en expansiv och respektlös västallians kan ett svenskt Nato-inträde därför skapa förutsättningar för ytterligare rysk aggression. På basis av denna analys rekommenderar vi att Sverige fortsätter att stå utanför organisationen. Det stormar återigen i svensk säkerhetspolitisk debatt. När försvarets förmåga alltmer ifrågasätts, inte minst av försvarsmakten själv på grund av dåliga ekonomiska förutsättningar, lockas många av ett svenskt Nato-inträde. Enligt en opinionsundersökning nyligen vill 41 procent av svenskarna att Sverige ska ansluta sig till Nato, medan 33 procent helst ser att vi stannar utanför (Aftonbladet 27/5). Inte sällan framställer politiker och debattörer ett svenskt Nato-medlemskap som den enda ”realistiska” lösningen på Sveriges säkerhetspolitiska problem – främst det ryska hotet som det framstår efter Ukrainakrisen. En av lösningens förkämpar, folkpartiledaren Jan Björklund, uttrycker en utbredd åsikt när han säger att ”Utvecklingen i Ryssland är oroande. Putin beter sig brutalt och oförutsägbart. Det är dags att Sverige går in fullt ut i Nato-samarbetet. För säkerhets skull.” (Folkpartiets hemsida, 7/8 2014). Idén att Sverige bör gå med i Nato framställs ofta som om en logisk följd av den teori om internationell politik som brukar kallas ”politisk realism”. Därför är det kanske förvånande att världens mest kända nu levande realist, professor John Mearsheimer vid Chicagouniversitetet, i en artikel i Foreign Affairs nyligen skrev att Ukrainakrisen inte bara kan skyllas på Ryssland. Enligt Mearsheimer har krisen provocerats fram under en två decennier lång Nato-utvidgning och EU-utvidgning. Mot bakgrund av denna utvidgningspolitik menar Mearsheimer att ryskt agerande faktiskt är helt logiskt. När väst plötsligt börjar trampa i Rysslands bakgård och försöker alliera sig med ett land av Ukrainas strategiska betydelse bör det inte komma som någon överraskning att landet svarar aggressivt. Även om det är djupt beklagligt är det politiskt begripligt. På samma sätt kan vi förvänta oss att USA skulle agera om Kina plötsligt försökte skapa militära allianser med Kanada eller Mexiko. Mearsheimer beskriver USA:s och Natos hantering av Ukrainakrisen som ett uttryck för en ”liberal illusion” – det vill säga tanken att politiska konflikter i Europa tillhör det förgångna och att nya samarbetsideal övertrumfar tidigare maktlogik. Vi menar att en liknande illusion genomsyrar den svenska debatten. Till exempel argumenterar förre försvarsministern Sten Tolgfors tillsammans med FOI-forskaren Mike Winnerstig för svenskt Nato-medlemskap genom att hävda att det inte riktar sig mot någon, ”utan är ett ställningstagande för de värden och den samarbetsordning som Europa byggt sedan murens fall” (GP 18/6 2014). Mearsheimers analys är tänkvärd. Realismen är dock inte den enda teoribildningen som kan användas för att ifrågasätta det kloka i ett svenskt Nato-medlemskap. Under det senaste decenniet har ett intressant komplementärt perspektiv vuxit fram, då statsvetare runt om i värden har visat att stater inte bara bryr sig om sin fysiska säkerhet utan även har ett intresse av stabil identitet. Utifrån detta perspektiv går det att anta att kalla krigets slut och Sovjetunionens sönderfall föranledde en identitetskris i många stater. Inte minst Ryssland fick det allt svårare att upprätthålla sin identitet som ledande stormakt. Under de senaste två decennierna har Nato och EU dessutom strött salt i såren genom att successivt utvidga österut och erbjuda forna Sovjetrepubliker partnerskapsavtal. Forskningen visar att stater kan reagera på sådana identitetshot på olika sätt – till exempel genom skam, förnekelse eller, som i Rysslandsfallet, en känsla av att vara kränkt. Den stat som känner sig förolämpad, till exempel för att den inte erkänns som stormakt, försöker troligen bevisa att den visst är en stormakt. Behovet av att säkerställa identiteten kan då antas föda aggression. Vad kan vi utifrån detta perspektiv förvänta oss att ett svenskt Nato-medlemskap skulle åstadkomma? Då svensk identitet i många århundraden har definierats i motsatsställning till ett ryskt hot kan en förnyad rysk hotbild säkra svensk säkerhetspolitisk identitet. Ett Natomedlemskap skulle visserligen utmana identiteten som neutral och alliansfri, men i stället trygga andra identiteter: ett demokratiskt och västeuropeiskt Sverige som sätter hårt mot hårt och inte riskerar att falla i eftergiftspolitikens fälla. Genom att cementera den ryska bilden av en expansiv och respektlös västallians skulle ett svenskt Nato-medlemskap paradoxalt nog även kunna säkra Rysslands identitet som stormakt. Vi vill inte på något sätt försvara denna identitet eller Rysslands alltmer aggressiva beteende. Samtidigt är det viktigt att förstå den växelverkan som faktiskt finns mellan vårt eget agerande i säkerhetspolitiska frågor och Rysslands behov av att bekräfta en viss identitet. Framförallt vill vi peka på att ett medlemskap i Nato mycket väl kan bidra till att skapa förutsättningar för exakt de situationer som man vill undvika genom medlemskapet. Häri ligger den stora risken: trots att Ryssland egentligen är långt svagare än under kalla kriget riskerar vårt agerande att bli en självuppfyllande profetia med ett eskalerande säkerhetsdilemma som följd. Vi rekommenderar därför att Sverige inte går med i Nato. Sveriges säkerhetsproblem kommer inte att försvinna genom att stanna utanför organisationen. Men de kommer heller inte att lösas om vi går med i den. Upplevda säkerhetshot kommer alltid att finnas. Staters strävan efter maximal säkerhet är fullt förståelig, men osäkerhet är dessvärre något ofrånkomligt som inte helt kan överbryggas. Det enda rimliga är därför att undvika enkla lösningar utan hänsyn till identiteternas avgörande betydelse för den internationella säkerhetspolitiken och samtidigt lära sig leva med ett visst mått av osäkerhet. Dagens artikelförfattare Linus Hagström, professor i statsvetenskap med inriktning mot säkerhetspolitik vid Försvarshögskolan och seniorforskare vid Utrikespolitiska institutet Tom Lundborg, lektor i statsvetenskap vid Försvarshögskolan och forskare vid Utrikespolitiska institutet Fler debattartiklar på DN Debatt • ”Stoppa övergreppen mot funktionsnedsatta föräldrar”. Ny forskning visar att barn till föräldrar med utvecklingsstörning mycket väl kan ha trygg anknytning, skrev sex forskare den 8 juni. • ”Bergwallkommissionen förbiser de stora bristerna i domstolarnas bevisvärdering”. Om rättsväsendet skall lära sig av de misstag som begicks måste vi också tala om dessa fel, skrev Christian Dahlman den 8 juni. • ”Tyskland är ingen bra förebild i energipolitiken”. Att enligt tysk modell stänga kärnkraftverk i förtid gör elen dyrare, osäkrare och ökar koldioxidutsläppen. Vi måste välja en annan väg, skrev representanter för industri och fackförbund den 7 juni. • Fler inlägg på DN:s debattsida


”Ingen ska behöva uppleva det vi fick genomlida”

Summary: De tillhör den sista generationen överlevande efter atombomben som ödelade staden Hiroshima. Nu berättar de för omvärlden om sina minnen för att alla ska förstå vad kärnvapen innebär. I förra veckan träffade de gymnasieelever i Liljeholmen i Stockholm.

Klockan var strax efter åtta på morgonen. Miyake Nobuo var på väg till skolan i spårvagnen som skramlade fram längs gatorna. Plötsligt såg han ett intensivt ljussken och kände en enorm hetta tränga in i den överfulla vagnen. – Jag fick panikkänslor och ville ta mig ut. Då, liksom nu, var jag väldigt kort och lyckades till slut pressa mig fram mellan alla människor. Väl ute på gatan hörde jag ett kraftigt ljud och ett par sekunder senare låg jag pressad med ansiktet mot gatan. – Den enorma tryckvågen kastade spårvagnen flera tiotal meter åt sidan. Alla i den omkom. Jag överlevde. Miyake Nobuo var sexton år den gången och gick i gymnasiet hemma i Hiroshima. Först trodde han att det blivit kortslutning i spårvagnens elledning. Men efter den enorma tryckvågen insåg han att något fasansfullt inträffat. Den 6 augusti 1945 fällde ett amerikanskt militärplan en atombomb över Hiroshima, industristaden belägen i södra Japan. Bomben kallades ”Little boy”, vilket kan tyckas makabert med tanke på vilken förödelse den orsakade. – Innan jag dör hoppas jag att få uppleva att det inte längre finns ett enda kärnvapen på vår jord, säger Miyake Nobuo. Han är 86 år i dag och i förra veckan träffade han ett hundratal elever på Didaktus gymnasieskola i Liljeholmen i Stockholm. Tillsammans med tre andra ”Hibakushas” – så kallas de som överlevde atombomberna över Japan – berättade Mikake Nobuo om sina upplevelser. Gruppen anlände något försenad till skolan efter ett besök på Nobelmuséet. I det stora klassrummet väntade eleverna tålmodigt. Många av dem har sitt ursprung i andra länder än Sverige, några har erfarenhet av krig och förtryck. Ito Masao var fyra år när bomben fälldes över Hiroshima. Han satt på en trehjuling utanför familjens hus och ”blåstes bort” av tryckvågen – men hans skador blev ändå lindriga. Han flydde till ett skyddsrum varifrån han såg ett svart regn falla ned över sin hemstad. – Jag glömmer aldrig synen när döda kroppar brändes i en park nära där vi bodde. Det hela pågick i flera dagar och lukten av bränt människokött finns ännu kvar i min näsa. Därför vill jag tillsammans med er elever se till att alla kärnvapen avskaffas, säger Ito Masao. Efter en kort tystnad, orden måste först sjunka in, möts han av applåder. Sedan är det Horie Sohs tur att berätta. Han var fyra år när bomben föll och befann sig tre kilometer från explosionens epicentrum. Efter det kraftiga ljusskenet blåste tryckvågen i väg honom flera meter. – Jag klarade mig utan skador eftersom en äldre syster skyddade mig med sin kropp. Fortfarande minns jag alla svårt brännskadade barn som kom till vårt hus för att söka skydd. Mina föräldrar och syskon dog. Ingen ska behöva uppleva det vi fick genomlida. I dag är Hiroshima åter en lugn och fridfull stad. Jag hoppas ni vill besöka den någon gång, säger Horie Soh. Stämningen i klassrummet är förtätad när han lämnar över mikrofonen till Kamada Hiroe, som var tre år när atombomben ödelade hennes hemstad. Hon har inte så tydliga minnen av själva bomben, men under många år bar hon på en stark dödsskräck och kände sig väldigt trött. Först i vuxen ålder fick hon reda på att det senare berodde på en störning i sköldkörtelns funktion. Kamada Hiroe har berättat om sina erfarenheter för barn, barnbarn och några utbytesstudenter som kommit till Japan från andra länder. Men tidigare har hon inte öppet berättat så mycket om sitt liv och sina tankar om kärnvapen. – Familjen befann sig inomhus när bomben föll. Det var en klarblå dag utan moln på himlen, men mamma höll oss inne eftersom hon hade en föraning om att något otäckt skulle ske. Tack vare det klarade vi oss, andra hade inte samma tur, säger Kamada Hiroe. Under svampmolnet som bomben åstadkom var det rena ”helvetet”, fortsätter hon. Många människor förintades bokstavligen, hettan var så stark att deras kroppar förångades. Andra fick svåra brännskador eller utsattes för radioaktiv strålning som ledde till att de dog. Kamada Hiroe visar bilder från ett totalt förstört Hiroshima. Husen är förstörda, några få står kvar likt skelett. Människor ligger förkolnade på marken eller har öppna brännsår på hela eller delar av kroppen. På en bild syns skuggan av en man mot en raserad husvägg och bredvid honom skuggan av en rest stege. Hettan var så stark att kroppen och stegen liksom ”fotades” av. – Det här skedde i verkligheten, säger Kamada Hiroe. Hela staden förintades på ett ögonblick. Mer än ett hundra tusen människor dog direkt. Själv evakuerades jag till en förort, men familjen återvände snart till staden där vi byggde ett enkelt skjul. Några veckor efter bomben drabbades Hiroshima av en tyfon som förstörde hyddan, men ett häftigt regn sköljde samtidigt bort det radioaktiva nedfallet. Det gjorde att många överlevare inte fick så allvarliga strålskador. – Pappa var frisk i några månader men började sedan tappa allt hår. Han blev också väldigt trött. De strålskadade blödde från munnen och hade kraftiga diarréer. Jag var så rädd att somna på kvällen för jag trodde inte att jag skulle vakna igen. Jag var länge svag och småväxt. Under många år var jag livrädd när jag hörde sirener ljuda från fabrikerna som byggts upp på nytt. Så betonar Kamada Hiroe att de bomber som föll över Hiroshima och sedan över Nagasaki är ”leksaker” jämfört med de kärnvapen som i dag finns lagrade runt om i världen. Hon säger att kraften i dem räcker att förstöra jorden många gånger om. – Jag ber för freden och om att vi tillsammans, ni och jag, kan bidra till en jord utan krig. Efter att de fyra ”hibakusherna” berättat får gymnasieeleverna möjlighet att ställa frågor: Vad tycker japaner om USA i dag? Hur mycket strålning fick ni i er? Tänker ni ofta på det som hände? Pluggade ni vidare? Upplever ni några biverkningar i dag? Hur långt ifrån bombens centrum befann ni er? Miyake Nobuo svarar först och säger att han bodde drygt två kilometer från bombens epicentrum. Han fick strålskador, men klarade sig ändå ganska bra. – Även jag bodde den första tiden i en enkel hydda. Dit kom människor med fruktansvärda brännskador. Efter en vecka började de dö, en efter en. Vi som överlevde samlade ihop kropparna och brände dem, till slut kunde vi inte räkna alla döda. Så berättar Miyake Nobuo att skolan där han gick blev helt förstörd. Först efter ett halvår kunde han återuppta studierna. Till det första uppropet kom hälften av hans tidigare klasskamrater, de andra hade dött i samband med bomben. Ito Masao säger att han länge hatade USA och alla amerikaner. När han var femton år dog bägge föräldrarna och han fick börja arbeta. – Arbetet var hårt och jag fick en allvarlig och dödlig lungsjukdom. Jag kom till ett sjukhus och vilka var det då som räddade mitt liv? Jo, amerikanska läkare! Och jag som hatade amerikaner så mycket. De som hjälpte mig var vanliga människor, precis som ni och jag. – Jag fick lära mig att förlåta och att sluta hata. Jag tror på Bibelns ord om att vi även ska älska våra fiender. I dag har jag många amerikanska vänner. Nu har jag kommit till Sverige och jag hoppas att ni också vill bli mina vänner. När frågorna är besvarade tar de fyra japanska överlevarna fram skrivna hälsningar från elever på Yahiydai-Nishi Junior high school, en japansk grundskola. Alla i lokalen får varsitt färgat ark. På mitt är budskapet att vi måste leva tillsammans fulla med framtidshopp: ”Live together full of hope for future”. Efter en lång applåd vill Ito, Miyake, Kamada och Horie att det ska tas ett foto med alla som lyssnat och ställt frågor. När det är gjort utbryter ett stort ”selfiekalas” där många elever går fram för att ta bilder med sina smarta telefoner. Jag klarade mig utan skador eftersom en äldre syster skyddade mig med sin kropp. Horie Soh, Hiroshimaöverlevare Pappa var frisk i några månader men började sedan tappa allt hår. Han blev också väldigt trött. De strålskadade blödde från munnen och hade kraftiga diarréer. Jag var så rädd att somna på kvällen för jag trodde inte att jag skulle vakna igen. Kamada Hiroe, Hiroshimaöverlevare Atombomberna Atombomberna över de japanska städerna Hiroshima och Nagasaki fälldes av USA i augusti 1945. Den första atombomben, kallad ”Little Boy”, föll den 6 augusti klockan 08:15 över industristaden Hiroshima. Flygräden leddes av överste Paul Tibbets som flög flygplanet Enola Gay. Bomben släpptes från cirka 10 000 meters höjd och detonerade 600 meter över marken för att få maximal effekt. Uppemot 120 000 av Hiroshimas invånare beräknas ha dödats av den omedelbara detonationen eller av andra skador de närmaste dagarna. Många av dem som inte dog i explosionen brändes till döds under rasmassorna. Fortfarande i dag, 70 år senare, dör folk av bombernas effekt då de överlevande i högre grad än genomsnittet drabbas av cancer och lider av för högt blodtryck. De båda städerna Hiroshima och Nagasaki har kommit att bli viktiga symboler mot kärnvapen. Källa: NE och Wikipedia Svenska läkare mot kärnvapen, som bildades 1981, är en ideell och politiskt oberoende organisation med närmare 2 500 läkare och medicinstudenter som medlemmar. Organisationen är en del av världsfederationen International Physicians for the prevention of nuclear war (IPPNW) som fick Nobels fredspris 1985. Syftet är att sprida kunskap om kärnvapnens medicinska effekter och att genom vetenskaplig forskning bidra till denna kunskap. Målet är att stärka opinionen mot kärnvapen så att kärnvapenkrig förhindras. Besöket som fyra överlevare genomförde på Didaktus gymnasieskola i Liljeholmen i förra veckan (artikeln) skedde i samarbete med ”Peace boat”. Det är en ideell internationell organisation baserad i Japan. Peace boat har sedan 2008 arrangerat resor jorden runt med personer som överlevde atombomberna över Hiroshima och Nagasaki. Besöket i Stockholm uppmärksammade att det är 70 år sedan kärnvapen för första och hittills enda gången använts under ett krig. Mer info: slmk.org och peaceboat.org/english


”Sverige måste ta ansvar för hela sin klimatpåverkan”

Summary: Dagens modell för att mäta svenska utsläpp döljer den ökande andelen utsläpp som sker utomlands, från varor som konsumeras i Sverige. Det är dags att Sverige går före i utvecklingen och lägger till ett konsumtionsperspektiv, där alla utsläpp räknas in, skriver 21 svenska organisationer bakom Klimatmålsinitiativet.

Sverige har de senaste decennierna minskat utsläppen av växthusgaser på hemmaplan. Samtidigt har utsläppen som sker i andra länder till följd av svensk konsumtion ökat kraftigt, de är nu större än utsläppen som sker i Sverige. Trots det saknas officiella mål om att minska dessa utsläpp från vår konsumtion. Detta bör förändras. 21 svenska organisationer lanserar i dag det gemensamma ställningstagandet Klimatmålsinitiativet. Vi vill att Sverige ska ta hänsyn till landets hela klimatpåverkan och lägga till ett nytt etappmål bland de svenska miljömålen om att minska de svenska konsumtionsbaserade växthusgasutsläppen. Det nya etappmålet ska formuleras med utgångspunkt i att alla människor i världen har rätt till ett lika stort utsläppsutrymme och att tvågradersmålet ska kunna nås. I dag mäts och rapporteras framför allt de utsläpp som sker inom Sveriges gränser. Detta kallas för produktionsperspektivet eftersom utsläppen främst mäts från det som produceras i Sverige, och inte det som konsumeras. Att enbart mäta utsläpp ur produktionsperspektivet är otillräckligt eftersom det inte synliggör alla de utsläpp som landet och dess invånare ger upphov till. Kontraproduktiva incitament kan också skapas. Det kan exempelvis bli fördelaktigt att lägga ner utsläppskrävande industri och i stället importera samma varor, trots att det kanske leder till högre utsläpp än vad som skedde från början. För Sveriges del skulle det med produktionsperspektivet som enda måttstock exempelvis kunna vara positivt att lägga ner svenskt jordbruk och importera maten från andra länder, även om det ökar de globala utsläppen. Att däremot mäta utsläpp ur ett konsumtionsbaserat perspektiv innebär att alla de utsläpp som privat och offentlig konsumtion ger upphov till inkluderas, oavsett om utsläppen sker inom eller utom Sveriges gränser. Utsläpp från svensk produktion som går på export räknas då inte med. Utsläppen från den privata konsumtionen kan i storleksordning delas in i aktiviteterna bo, resa, äta, och shoppa. De består alltså inte främst av mat och prylar som ordet konsumtion antyder utan även av elektricitet, transporter, byggnadsmaterial med mera. Den offentliga konsumtionen inkluderar alla utsläpp som det offentliga ger upphov till, exempelvis vid vägbyggen, drift av vård och omsorg, skolor, kollektivtrafik med mera. Ur ett produktionsperspektiv har utsläppen i Sverige minskat till exempel genom att oljeeldningen har fasats ut i uppvärmningen. Det är utmärkt. Svenskarnas köttkonsumtion är däremot ett exempel på när utsläppen har minskat enligt produktionsperspektivet men ökat ur konsumtionsperspektivet. Köttproduktionen i Sverige har gått ner de senaste decennierna och därför har utsläppen relaterat till detta minskat inom landet. Däremot har svenskarnas köttätande ökat under perioden. Utsläppen från svenskars köttkonsumtion har därmed också ökat kraftigt, men detta är inte synligt i den svenska utsläppsstatistiken enligt dagens rapporteringsmodell då utsläppen främst sker i länderna vi köper kött ifrån. Svenskarnas utsläpp sett ur konsumtionsperspektivet är drygt 11 ton växthusgaser (ibland presenteras enbart siffror på CO2) per person och år. Ur produktionsperspektivet är Sveriges utsläpp cirka 6 ton per person och år. Det är alltså väldigt stor skillnad på utsläppen beroende på vad som mäts. En aktör som redan infört ett etappmål för konsumtionsbaserade utsläpp är Göteborgs stad. Förutom målet att minska utsläppen inom Göteborgs geografiska område har man målet att ”2035 ska göteborgarnas konsumtionsbaserade utsläpp av växthusgaser vara maximalt 3,5 ton koldioxidekvivalenter per person”. Att införa ett mål om en minskning av de konsumtionsbaserade utsläppen innebär inte att målet om att minska de produktionsbaserade utsläppen ersätts. Sverige måste ta ansvar för alla utsläpp vi har rådighet över. De som sker i Sverige, de som vår konsumtion orsakar globalt och de som vi har ägarinflytande över. Eftersom det ännu saknas ett globalt avtal om att minska utsläppen måste länder som vill ta ansvar för sin klimatpåverkan belysa och minska sina utsläpp ur flera perspektiv. Det innebär inte att de olika utsläppsmåtten ska slås ihop och därmed dubbelräknas. Olika sätt att mäta har olika syften. Det övergripande målet är dock alltid detsamma, att minska utsläppen globalt. Om Sverige går i bräschen och lägger till ett uttalat mål om att sänka de konsumtionsbaserade utsläppen skulle det med största sannolikhet få internationell uppmärksamhet och kunna inspirera andra höginkomstländer att införa liknande mål. Börjar flera länder minska sina utsläpp från konsumtion kan det bli ytterligare ett incitament för de länder som har relativt utsläppskrävande produktion att införa förnybara energisystem. Ett motargument som tidigare framförts är att det skulle vara för avancerat och osäkert att mäta utsläppen ur ett konsumtionsperspektiv. Men SCB och Naturvårdsverket har sedan flera år tagit fram sådana siffror och internationella aktörer har gjort liknande undersökningar. De konsumtionsbaserade utsläppen går inte att mäta med samma precision som de produktionsbaserade men det går att följa och säkerställa övergripande trender vilket rimligen är det viktigaste. Metoderna att mäta utsläppen från konsumtion väntas också bli bättre och mer precisa, det pågår redan lovande forskningsprojekt på detta område. Det är nu dags att den ökande medvetenheten om vår totala klimatpåverkan översätts i konkreta mål och åtgärder. Genom Klimatmålsinitiativet uppmanar vi nu riksdagens partier och ledamöter att ta fram och anta ett etappmål om att minska de konsumtionsbaserade utsläppen! Klimatmålsinitiativet Läs mer på www.klimatmal.se Fler debattinlägg på DN Debatt • ”Kunskap måste gå före ideologi och populism”. För att öka trycket på politikerna och se till att så faktiskt sker startar vi nu det partipolitiskt oberoende Nätverket för evidensbaserad policy, skrev 18 forskare och aktivister den 31 maj. • ”Okunniga domare friar anklagade i sexbrottsmål”. Det är domare som dömer i våra rättssalar, inte lagboken i sig. Därför behövs en nationell utbildning om sexualbrott, normer och våld i förhållande till sex, skrev Nina Rung den 30 maj. • ”Jobbskatteavdraget gynnar inte den svenska tillväxten”. Tillväxt och sysselsättning gynnas om resurserna i stället användes för ett försäkringssystem för att stimulera individers utbildning och omställning, skrev två KTH-forskare den 29 maj. • Fler inlägg på DN:s debattsida Dagens artikelförfattare Annelie Andersson, ordförande Latinamerikagrupperna Svante Axelsson, general-sekreterare Naturskyddsföreningen Jonas Bane, talesperson Klimataktion Jan Bertoft, general-sekreterare Sveriges Konsumenter Gabi Björsson, general-sekreterare, Afrikagrupperna Alexander Clemenson, general-sekreterare Medveten Konsumtion Anna Danielsson, ordförande Jordens vänner Bo Forsberg, general-sekreterare Diakonia Gunilla Hallonsten, policychef Svenska Kyrkans Internationella arbete Annika Hjelm, ordförande Den Gröna tankesmedjan Cogito Pär Holmgren, Artister för miljön Robert Höglund, projektledare Klimatmålsinitiativet Annika Jacobson, chef för Greenpeace i Sverige Helena Jonsson, förbunds-ordförande LRF Johline Z Lindholm, ordförande, PUSH Sverige Johan Olsson, grundare Steg 3 Catarina Rolfsdotter-Jansson, talesperson Föräldravrålet Karin Schulz, general-sekreterare Det Naturliga Steget Annica Sohlström, general-sekreterare Forum Syd Gunnela Ståhle, ordförande Vi Konsumenter Sara Vikström Olsson, ordförande Fältbiologerna Håkan Wirtén, general-sekreterare WWF


?”Sveriges måste ta ansvar för hela sin klimatpåverkan”

Summary: Byt mätsätt. Dagens modell för att mäta svenska utsläpp döljer den ökande andelen utsläpp som sker utomlands, från varor som konsumeras i Sverige. Det är dags att Sverige går före i utvecklingen och byter till ett konsumtionsperspektiv, där alla utsläpp räknas in, skriver 21 svenska organisationer bakom Klimatmålsinitiativet.

Sverige har de senaste decennierna minskat utsläppen av växthusgaser på hemmaplan. Samtidigt har utsläppen som sker i andra länder till följd av svensk konsumtion ökat kraftigt, de är nu större än utsläppen som sker i Sverige. Trots det saknas officiella mål om att minska dessa utsläpp från vår konsumtion. Detta bör förändras. 21 svenska organisationer lanserar i dag det gemensamma ställningstagandet Klimatmålsinitiativet. Vi vill att Sverige ska ta hänsyn till landets hela klimatpåverkan och lägga till ett nytt etappmål bland de svenska miljömålen om att minska de svenska konsumtionsbaserade växthusgasutsläppen. Det nya etappmålet ska formuleras med utgångspunkt i att alla människor i världen har rätt till ett lika stort utsläppsutrymme och att tvågradersmålet ska kunna nås. I dag mäts och rapporteras framför allt de utsläpp som sker inom Sveriges gränser. Detta kallas för produktionsperspektivet eftersom utsläppen främst mäts från det som produceras i Sverige, och inte det som konsumeras. Att enbart mäta utsläpp ur produktionsperspektivet är otillräckligt eftersom det inte synliggör alla de utsläpp som landet och dess invånare ger upphov till. Kontraproduktiva incitament kan också skapas. Det kan exempelvis bli fördelaktigt att lägga ner utsläppskrävande industri och i stället importera samma varor, trots att det kanske leder till högre utsläpp än vad som skedde från början. För Sveriges del skulle det med produktionsperspektivet som enda måttstock exempelvis kunna vara positivt att lägga ner svenskt jordbruk och importera maten från andra länder, även om det ökar de globala utsläppen. Att däremot mäta utsläpp ur ett konsumtionsbaserat perspektiv innebär att alla de utsläpp som privat och offentlig konsumtion ger upphov till inkluderas, oavsett om utsläppen sker inom eller utom Sveriges gränser. Utsläpp från svensk produktion som går på export räknas då inte med. Utsläppen från den privata konsumtionen kan i storleksordning delas in i aktiviteterna bo, resa, äta, och shoppa. De består alltså inte främst av mat och prylar som ordet konsumtion antyder utan även av elektricitet, transporter, byggnadsmaterial med mera. Den offentliga konsumtionen inkluderar alla utsläpp som det offentliga ger upphov till, exempelvis vid vägbyggen, drift av vård och omsorg, skolor, kollektivtrafik med mera. Ur ett produktionsperspektiv har utsläppen i Sverige minskat till exempel genom att oljeeldningen har fasats ut i uppvärmningen. Det är utmärkt. Svenskarnas köttkonsumtion är däremot ett exempel på när utsläppen har minskat enligt produktionsperspektivet men ökat ur konsumtionsperspektivet. Köttproduktionen i Sverige har gått ner de senaste decennierna och därför har utsläppen relaterat till detta minskat inom landet. Däremot har svenskarnas köttätande ökat under perioden. Utsläppen från svenskars köttkonsumtion har därmed också ökat kraftigt, men detta är inte synligt i den svenska utsläppsstatistiken enligt dagens rapporteringsmodell då utsläppen främst sker i länderna vi köper kött ifrån. Svenskarnas utsläpp sett ur konsumtionsperspektivet är drygt 11 ton växthusgaser (ibland presenteras enbart siffror på CO2) per person och år. Ur produktionsperspektivet är Sveriges utsläpp cirka 6 ton per person och år. Det är alltså väldigt stor skillnad på utsläppen beroende på vad som mäts. En aktör som redan infört ett etappmål för konsumtionsbaserade utsläpp är Göteborgs stad. Förutom målet att minska utsläppen inom Göteborgs geografiska område har man målet att ”2035 ska göteborgarnas konsumtionsbaserade utsläpp av växthusgaser vara maximalt 3,5 ton koldioxidekvivalenter per person”. Att införa ett mål om en minskning av de konsumtionsbaserade utsläppen innebär inte att målet om att minska de produktionsbaserade utsläppen ersätts. Sverige måste ta ansvar för alla utsläpp vi har rådighet över. De som sker i Sverige, de som vår konsumtion orsakar globalt och de som vi har ägarinflytande över. Eftersom det ännu saknas ett globalt avtal om att minska utsläppen måste länder som vill ta ansvar för sin klimatpåverkan belysa och minska sina utsläpp ur flera perspektiv. Det innebär inte att de olika utsläppsmåtten ska slås ihop och därmed dubbelräknas. Olika sätt att mäta har olika syften. Det övergripande målet är dock alltid detsamma, att minska utsläppen globalt. Om Sverige går i bräschen och lägger till ett uttalat mål om att sänka de konsumtionsbaserade utsläppen skulle det med största sannolikhet få internationell uppmärksamhet och kunna inspirera andra höginkomstländer att införa liknande mål. Börjar flera länder minska sina utsläpp från konsumtion kan det bli ytterligare ett incitament för de länder som har relativt utsläppskrävande produktion att införa förnybara energisystem. Ett motargument som tidigare framförts är att det skulle vara för avancerat och osäkert att mäta utsläppen ur ett konsumtionsperspektiv. Men SCB och Naturvårdsverket har sedan flera år tagit fram sådana siffror och internationella aktörer har gjort liknande undersökningar. De konsumtionsbaserade utsläppen går inte att mäta med samma precision som de produktionsbaserade men det går att följa och säkerställa övergripande trender vilket rimligen är det viktigaste. Metoderna att mäta utsläppen från konsumtion väntas också bli bättre och mer precisa, det pågår redan lovande forskningsprojekt på detta område. Det är nu dags att den ökande medvetenheten om vår totala klimatpåverkan översätts i konkreta mål och åtgärder. Genom Klimatmålsinitiativet uppmanar vi nu riksdagens partier och ledamöter att ta fram och anta ett etappmål om att minska de konsumtionsbaserade utsläppen! Om Sverige går i bräschen och lägger till ett uttalat mål om att sänka de konsumtionsbaserade utsläppen skulle det med största sannolikhet få internationell uppmärksamhet och kunna inspirera andra höginkomstländer att införa liknande mål. Läs mer om Klimatmålsinitiativet på www.klimatmal.se.


”Jag ser mig själv som en semisekulär svenne”

Summary: Är man kristen för att man firar påsk, eller för att man döper sitt barn i Svenska kyrkan? Vårt förhållande till religion är inte alltid lätt att ringa in. En stor grupp människor i Sverige är både religiösa och sekulära på samma gång, menar forskaren Ann af Burén.

Kan man både tro och inte tro – samtidigt? Forskaren Ann af Burén har studerat en grupp svenskar som varken är särskilt religiösa eller helt icke-religiösa. – I Sverige säger sig många tro ”på något mellan himmel och jord”, men beskriver sig ändå som ateister. Jag har försökt studera och förklara denna komplexa attityd, säger Ann af Burén. Hon talar om ett ”både-och” och om samtidighet. Människor tenderar att ibland plocka upp saker lite här och var i den religiösa mångfalden. De sovrar i stället för att välja det ena eller andra, de väljer ”både-och”. – Man kan vara lite buddist, tro på någon form av högre kraft och samtidigt vara övertygad om att det inte finns någon sådan kraft. Jag kallar den här gruppen för semisekulära. Det handlar just om ett ”både-och” där flera tolkningar av verkligheten åberopas på vad som förefaller vara på samma gång, fortsätter Ann af Burén. Sverige sägs ofta vara det kanske mest sekulariserade landet i världen. Endast invånarna i Tjecken beskriver sig själva som religiösa i mindre utsträckning än vad svenskarna gör. Flera studier utförda under 2000-talet ger också stöd för detta. Men Ann af Burén vill i en färsk doktorsavhandling vid Göteborgs universitet och Södertörns högskola komplicera bilden. En religiös person brukar ofta sägas vara som någon som deltar i en kristen högmässa eller någon annan form av organiserad praktik åtminstone en gång i veckan. Personen kan också be regelbundet eller betrakta sig själv som religiös. Med den definitionen kan runt två av tio svenskar räknas om religiösa. Motsvarande siffra är betydligt högre i Grekland, Polen och Irland. I dessa länder tillhör åtta av tio invånare den religiösa gruppen. Men det går också att räkna på ett annat sätt. För två år sedan var 66 procent av svenskarna medlemmar i Svenska kyrkan. Till det kommer medlemmarna i frikyrkor, katolska kyrkan, syrisk-ortodoxa kyrkan eller någon judisk eller muslimsk församling. Totalt är tre av fyra svenskar – eller 74 procent – med i ett religiöst samfund. I en studie som visserligen är tio år gammal svarade drygt hälften av alla svenskar att de tror på ”någon slags ande eller livskraft”. Det var då den näst högsta siffran i hela Europa, till och med högre än i verkligt kristna länder. – Sverige är unikt och paradoxalt på flera sätt och det lockade mig att studera ämnet mer ingående. En stor grupp här i landet kan nämligen varken klassificeras entydigt som ”religiösa” eller som ”sekulära”. Deras sekularitet eller religiositet är suddig i konturerna och deras uppfattningar och hur de praktiserar dem ryms ofta inte i traditionella studier av religion. Ann af Burén har länge varit intresserad av olika religioner och olika religiösa uttryck. Hon har bott i Spanien och England, rest runt i Indien och flera andra länder. Hon beskriver sig som en ”hippie” som sökte sig fram i livet. – Jag skulle kanske ha kunnat bli buddist lika väl som kristen eller hindu. Men i dag beskriver jag mig som en ”semisekulär svenne”, öppen för det mesta. På farmors sida var flera präster, men pappa blev arg när mamma döpte mig och min syster. Mamma blev tillfälligt religiös när hennes pappa dog, berättar Ann af Burén. Inför arbetet med sin doktorsavhandling gick hon runt i ett kvarter på Södermalm i Stockholm. De män och kvinnor hon träffade för djupintervjuer var på många sätt olika varandra; de hade olika ålder, inkomst, familjebakgrund och intressen. Alla betraktade sig som dock ”vanliga” eller som ”folk är mest”. – De jag intervjuade är inte aktiva i något religiöst samfund, men inte heller ointresserade av religion. När de får frågan beskriver de sig själva som många saker samtidigt – exempelvis som till viss del buddist, hindu, kristen och ateist på en och samma gång. Och när de berättar om ovanliga händelser har de både rationella förklaringar och uppfattningen att det som inträffade var något bortom det begripliga. Ann af Burén säger att många som fick frågor om sin eventuella religiositet inledningsvis ofta relaterade till Svenska kyrkan. Men om samtalet varade lite längre kunde en dörr öppnas på glänt till något annat. De semisekulära personer Ann intervjuade talade om den religiösa konflikten i mellanöstern och om religion som ett socialt kitt över religionsgränserna. Svenska kyrkan sågs både som förlegad och som trygghet och tradition, medan buddhister kan vara vänliga och ses som misogyna. – De semisekulära är inga sökare i traditionell mening. De plockar inte heller ihop sin egen tro utifrån allt som serveras på det religiösa smörgåsbordet. Snarare handlar det som sagt om att vara öppen för alternativa tolkningar av verkligheten och att dessa olika tolkningar kan existera sida vid sida. – Många uttrycker en motvilja mot att personligen inta en definitiv position, det vill säga välja bland de olika möjliga verkligheter som står en till buds. Det här är viktigt. Hur då? – Orsaken till ovanliga händelser förklaras rationellt med naturvetenskapliga metoder och teorier – och på samma gång som ögonblick av kontakt med något utöver det begripliga. Ett enkelt exempel: ”Jag tänkte cykla till stan, men just som jag skulle ge mig av ringde min vän och jag blev försenad. Senare fick jag höra att det skett en svår bilolycka utefter den väg jag tänkt ta. Då tänkte jag att det lika gärna kunde ha varit jag som råkat illa ut. Och att det var ödet som gjorde att min vän ringde just då. Eller så var det inte så.” De personer som Ann af Burén mötte kunde ibland till synes vara ganska motsägelsefulla. En av dem hon intervjuade undrade hur biskoparna i Svenska kyrkan över huvud taget kan tro på att Jesus kom att världen tack vare en jungfrufödsel. Samtidigt berättade hen om sin övertygelse att jorden skapades genom Big bang. ”Men jag är ju inte fysiker och kan ju inte veta säkert. Så på sätt och vis är ju också jag troende”, menade den intervjuade. Vid ett tillfälle kan en person beskriva sig som ganska kristen eftersom hen firar både påsk och jul, för att vid nästa möte påpeka att hen inte alls är kristen eftersom Jesus inte kan betraktas som Guds son. – Samtidigt kan samma person se sig som ”lite buddist” eftersom hen gärna skulle vilja lära sig meditera, men personen ser sig ändå inte alls som buddist eftersom hen inte tillhör en buddistisk kultur. Ibland kan personen känna sig som ”helt och hållet en häxa” och ha aningar om vad som ska ske i framtiden, men samtidigt hävda att det egentligen inte är möjligt att förutspå vad som ska hända. Ann af Burén säger att det gängse sättet att studera religiositet inte lyckas fånga in den stora gruppen som kan sägas vara både religiös och icke-religiös på en och samma gång. – Vi behöver utveckla metoderna för att analysera och mäta människors komplexa sätt att förhålla sig till och tala om religion. Religionsvetaren Ann af Burén arbetar på Södertörns högskola. Hon är knuten till projektet ”Religious ambiguity on the urban scene”. Projektet, som studerar religiositet och attityder till religion, bedrivs vid Södertörns högskola i Stockholm tillsammans med Göteborgs universitet. Ann af Burén har också forskat inom fältet genus, sexualitet och religion med fokus på HBTQ-muslimer. Hennes nya doktorsavhandling har titeln ”Living Simultaneity – om religion among semi-secualar Swedes” och handlar om semisekulära svenskars förhållande till religion. I projektet ”Religious ambiguity on the urban scene” ingår också boken ”Det gudlösa folket” av David Thurfjell, professor i religionsvetenskap på Södertörns högskola. (Molin & Sorgenfrei Förlag). Han intervjuades i en tidigare artikel i serien (DN 26/5). Ålder: 39. Familj: Gift och två barn. Bor: Bagarmossen i södra Stockholm. Gör: Funderar över religion. Bakgrund: Uppvuxen i Trosa och Södertälje. Studerat vid Södertörns Högskola. Aktuell: Med doktorsavhandlingen ”Living Simultaneity: On religion among semi-secular Swedes” (Göteborgs universitet, Södertörns högskola).


Erik Helmerson: Rött kort för Blatter och Fifa

Summary: Så onsdagens stora nyhet löd "Fifa är korrumperat". Vilken blir torsdagens? "Messi har bollkänsla"? Det undrar Erik Helmerson som ger Fifa och Blatter rött kort.

Så onsdagens stora nyhet löd ”Fifa är korrumperat”. Vilken blir torsdagens? ”Messi har bollkänsla”? Nej, inte många överraskades av gripandena och de nya mutanklagelserna mot fotbollsorganisationen. Däremot kan man förvånas – och glädjas – om tillslagen ger rejäla resultat den här gången. I Financial Times skriver fotbollsexperten Simon Kuper en sarkastisk hyllning till Fifas gudfaderliknande ordförande Sepp Blatter, som Kuper kallar ”geni”. Orsak: han har perfekt gehör vad gäller att spela på rätt strängar för att bli omvald, gång på gång. Det sker med all sannolikhet igen på fredag. Blatter har fattat var den nya makten i världsordningen ligger – inte i Europa – och hur denna makt kan smörjas. Ingen har kunnat fästa direkta mutbrott på Sepp Blatter. Däremot har han sedan 1998 chefat över en extremt korrupt organisation, som inte förändrats till det bättre. I stället har mutkulturen tillåtits breda ut sig. Blatter har flinat sig fram medan pampar och politiker berikats och turneringar fördelats efter plånbok. Som i fallet Qatar 2022. Få länder är sämre lämpade att hysa ett fotbolls-VM. Landet är vad Stefan Löfven brukar kalla en ”ickedemokrati”. Eftersom det är våldsamt varmt spelas turneringen på vintern vilket kullkastar många stora fotbollsländers ligaspel. För att bygga arenor används utländska arbetare, som även under normala förhållanden pinas under ett livegenskapssystem kallat ”kafala”. Att tilldela ett sådant land fotbolls-VM torde bara kunna vara uttryck för svart humor – eller pengahunger. Och mycket riktigt avslöjades snabbt att motsvarande minst 40 miljoner kronor betalats ut i mutor i samband med omröstningen. Fifa utredde själv saken – och större delen av utredningen hemligstämplades. Heja friskt humör! Nu, efter tillslagen, lovar man att släppa den. Det tror jag när jag ser det. Fifa vill nu snabbt vinkla historien som att organisationen själv låg bakom onsdagens aktioner, det är nästan som att Sepp Blatter personligen brakade in med draget vapen och domstolsorder. Pr-avdelningen misslyckades dock med att förklara varför inget hänt tidigare. Låt oss nu hoppas att Fifa förändras i grunden. Att undrens tid inte är förbi men att Blatters är det.


Firar gärna med ny NHL-pokal

Summary: Husmanskost, vännerna och familjen. Det saknar den 25 åriga NHL spelaren Marcus Krüger mest från Sverige.

Marcus Krüger är en av Sveriges bästa aktiva hockeyspelare. 2013 vann han Stanley Cup och fick lyfta den åtråvärda bucklan tillsammans med sitt lag, Chicago Blackhawks. 2014 var han med och tog silver för Sverige i OS. Han har hunnit med mycket på sina 25 år. Han berättar att han reflekterat lite men att han inser att det egentligen inte är någon ålder att tala om. På sin födelsedag spelar Marcus match. Det är en viktig hemmamatch mot Anaheim, förlorar man så är man ute ur slutspelet. – Anaheim är vårt tuffaste motstånd så någon tårta blir det nog inte. Det har inte blivit det de senaste åren eftersom vi varit ute och spelat. Förhoppningsvis firar vi kanske lite i laget, säger han. Det var 2010 som Marcus värvades av Chicago men han blev utlånad till Djurgården första året. Därför var det först 2011 som han tog steget över Atlanten. Han hade då spelat fem år i Djurgårdens A-lag och ungdomslag. Huddingesonen var en av fyra nominerade till Årets rookie 2010 i elitserien, numera SHL. Sedan han kom till Chicago har han spenderat största tiden i A-laget. Marcus berättar att han följer svensk hockey, framför allt sitt favoritlag. När han kommer tillbaka till Sverige är det bara ett lag som gäller – att gå tillbaka till Djurgården är det enda alternativet. – Jag följer dem dagligen och det känns som att de har något bra på gång. Marcus saknar Stockholm, Sverige och familjen men han trivs väldigt bra i Chicago. Han är glad över att ha fått möjligheten att bo och spela där. – De är en fantastisk stad. Laget och organisationen är grymma. Allt fler svenskar spelar i NHL och det tycker Marcus är bra. Att få hänga, äta middag eller resa bort med varandra och att kunna prata enbart svenska är något som Marcus gillar. Under sin tid i USA har han lärt känna många människor och han är väldigt glad för det. Men det är klart att han saknar sina vänner hemma. Några som han fortfarande umgås med sedan gymnasietiden är Jacob Josefsson, som spelar i New Jersey och Daniel Brodin som precis skrivit på ett kontrakt för Djurgården. – Vi brukar umgås på sommaren när alla är hemma. Vi bor nära varandra och håller kontakten även under vintern. För i sommar, när Marcus har semester, kommer han tillbaka till Sverige. – Vi har det bra för vi får komma hem på sommaren och få det bästa av Sverige. Marcus framhäver hur föräldrarna stöttat honom och hans bror i längtan att spela hockey. – De är glada att vi båda fått chansen att göra det vi tycker är roligast, säger han. För att spela hockey är verkligen det bäst Marcus vet. Och toppen hittills var när han fick lyfta Stanley Cup-bucklan 2013. – I hockey finns det inget större. Det är en väldigt speciell känsla att få vinna med ett lag som man kämpat en hel säsong med. Om det blir en ny buckla i år vet han inte men har tror på det i smyg. I hockey finns det inget större än att få lyfta Stanley Cup-bucklan. Det är en väldigt speciell känsla att få vinna med ett lag som man kämpat en hel säsong med. Marcus Krüger Gratuleras till: Fyller 25 år den 27 maj. Yrke: Ishockeyproffs. Familj: Flickvännen Malin, Mamma Maria, Pappa Peter och lillebror Måns, också han ishockeyspelare. Bor: Chicago, USA. Intressen: Paddle tennis och umgås med familj och vänner. Gillar även att laga mat och längtar efter svensk husmanskost. Firar: Förhoppningsvis som de två senaste åren, med fortsatt spel i Stanley Cup. Om att fylla 25: Det känns bra med det går snabbt. Det är ju ingen ålder men man reflekterar ändå över allt som hänt de senaste åren.


Svenskar tror – men inte på Gud

Summary: Få svenskar kallar sig religiösa. Samtidigt säger sig många tro på någon slags ”ande” eller livskraft. Hur sekulariserade är vi egentligen? Religionsvetaren David Thurfjell talar om Sverige som det ”postkristna” landet.

Fredrik tror att det finns någon form av kraft som gör att livet på jorden fortsätter, men är ”absolut” inte religiös. Marika berättar att hon går i kyrkan då och då för att det är så fin stämning där. Lasse säger att när en människa dör är allt slut för det finns inget liv efter detta. Och Lotta, som går på yoga regelbundet, tycker att Dalai Lama verkar ”ganska sympatisk”. På väg till ett samtal med professorn och religionsvetaren David Thurfjell frågar jag fyra personer i samma tunnelbanevagn om deras syn på gud och religion. När vi träffas ska David försöka förklara varför svenskarna är världens mest sekulariserade folk – samtidigt som många tycks ha religiösa inslag i sina liv och världsbilder. Var femte svensk tror nämligen på Gud. Det är den tredje lägsta andelen i hela Europa. Samtidigt svarar varannan tillfrågad att de tror på någon slags ”ande” eller ”livskraft”. Det är näst flest av samtliga europeiska länder. Hur går det ihop? David Thurfjell har skrivit boken ”Det gudlösa folket” som handlar om hur Sverige blev ett av världens mest sekulära länder. Samtidigt söker han svaren på varför vi svenskar tänker som vi gör och förklarar hur vår unika religionssituation egentligen uppkommit. – Jag försöker alltid vrida och vända på det som synes givet. Som nu att Sverige beskrivs som ett i stort sett avkristnat land. Visst gapar kyrkbänkarna tomma och antalet konfirmander går stadigt ned. Andelen som känner till de kristna grundberättelserna krymper också år från år – men det är inte hela sanningen. Vi firar fortfarande kristna högtider, som jul och påsk. Och det är vanligt med dop och bröllop i kyrkor, gärna då i pittoreska och vackra medeltida landbygdskyrkor. I svåra stunder ber ännu många om hjälp från någon form av högre makt. Och åtta av tio betalar fortfarande avgift till Svenska kyrkan och andra religiösa samfund. – Få i Sverige kallar sig kristna i dag. Ändå följer de flesta av oss kulturella kristna traditioner utan att betrakta dem som just kristna. Men när familjer som kommit hit från Irak eller Somalia firar ramadan och bär slöja betecknar vi dem direkt som muslimer, och deras beteende som ett uttryck för deras religiositet. David Thurfjell ser sig själv som sekulariserad svensk, med tillägget ”postkristen”. Han är medlem i Svenska kyrkan och gifte sig i en kyrka – men han går aldrig i högmässan. – Tidigare har jag främst studerat shiitisk islamism och den kristna väckelserörelsen bland romer. När man forskar om ”andra” finns det en risk att man sätter sig på sina höga hästar. Nu var det dags att vända blicken mot mig själv och att fokusera på min egen grupps idéer på religionsområdet. Under arbetet med sin nya bok intervjuade David Thurfjell ett hundratal svenskar om deras attityder och förhållande till religion. Han fann att en förvånansvärt stor majoritet av dem hade en öppenhet inför andlighet och tro – men att de inte vill kalla sig kristna. – På en middag är det få som skulle säga att de är religiösa och än mindre kristna. Jag tror att det kan bero på att begreppet kristen fått en allt snävare betydelse. Bara de som har en väldigt stark övertygelse och stenhårt tror på Jesus betecknas i dag som kristna i vardagsspråket. Frikyrkornas definition av vad som är en ”sann” och ”äkta” kristen har fått ett så stort genomslag. – I andra länder är det ofta annorlunda. Där kan du öppet säga att du är jude, katolik eller muslim utan att vara praktiserande. Endast en minoritet av svenskarna är i dag organiserat religiösa, det vill säga beskriver sig som kristna. De går regelbundet i kyrkan, säger att de tror att det finns en Gud och ber aftonbön. Men gruppen som är helt sekulariserad – som vare sig tror, praktiserar eller är medlemmar i en kyrka – är också liten. Denna grupp utgör cirka femton procent av befolkningen, kanske en förvånansvärd siffra för många. Mellan de troende kristna och de helt sekulariserade finns en stor grupp där många tycks ha en öppenhet inför andlighet och tro, men som ändå tycker att det känns främmande att kalla sig kristna. I stället letar de efter andra ord för att beteckna sin andlighet. ”Nej, jag är inte kristen, snarar lite buddistisk lagd” eller ”Jag gillar att vara ute i naturen och tänker att det finns något större bakom allt levande”. – Vi kan se en tydlig sekulariseringsprocess, det vill säga att färre identifierar sig med Svenska kyrkan och inte har någon uttalad kristen trosföreställning. Men samtidigt verkar gamla religiösa tankemönster leva kvar hos många, och kanske till och med förstärkas. Det är inte heller lika ”skämmigt” att tala om religiösa frågor. Flera rikskända personer har också öppet berättat om sin kristna tro. Nämnas kan journalister som Lars Adaktusson, Helle Klein och Göran Greider. Makthavare som Andreas Carlgren, Wanja Lundby-Wedin, Göran Persson, Anders Borg samt populära artister som Carola Häggkvist, Jonas Gardell, Dogge Doggelito och Marie Fredriksson har också gått ut i offentligheten med sin kristna tro. Hur kommer det sig att Sverige som Europas kanske mest okristna folk samtidigt ligger i topp när det gäller tron på någon form av högre makt? Konkurrensen mellan olika kristna grenar och kampen mellan väckelsefromheten och statskyrkan är en orsak, svarar David Thurfjell. En annan är den sekulära kritiken mot Svenska kyrkan som växte fram från mitten av 1800-talet. – När det moderna samhället växte fram förlorade kyrkan mer och mer inflytande. Allt fler kom att förknippa kristendom med ett förflutet som de nu växt ifrån, och de kristna berättelserna försvann mer och mer ur människors värld när kyrkan inte längre hade en så stark kontroll över skolan. Men för att förstå varför andligheten dröjer sig kvar måste vi också förstå vad människor får ut av sin religion, säger David Thurfjell. Moderna människor vill gärna se sig som förnuftiga och rationella varelser. Men kärlek, konst, vänskap, musik ... mycket av de vi håller högt i livet är svårare att motivera med förnuftet. – En del av religionen har med sanningsanspråk och logiska argument att göra. Men för de flesta handlar det mer om andra saker: barndomsminnen, lukter, berättelser, musik och tröst. Svenska kyrkan förlorade sin religiösa monopolställning, men det betyder inte att det andliga behov som många ändå verkar känna försvann. I sin bok använder David Thurfjell begreppet esoterism för att beskriva en tredje huvudfåra som påverkat de sekulära svenskarna. Begreppet täcker det som vi i vardagsspråk betecknar som nyandligt, mystiskt, ockult och övernaturligt. Här ryms också upplevelser av märkliga sammanträffanden, övernaturliga varsel och tankeöverföring. – Men även alternativmedicin, andliga terapiformer, vurm för österländsk mystik och new age samt traditionell folktro kan sägas höra till den esoteriska sfären. När kyrkans språk har förlorat sin trovärdighet plockar många upp trådar från detta esoteriska arv om de vill sätta ord på sin andlighet. Vad väntar då framöver? Förblir Sverige ett sekulariserat land där många säger att det nog finns någon form av högre makt? Kommer Svenska kyrkan att klara sig? – Allt färre säger sig tro på en treenig Gud, Marias jungfrufödsel och att Jesus kunde gå på vattnet. Svenska kyrkan kommer nog att fortsätta att förlora medlemmar. Men kanske är känslan att tillhöra en kulturell kristendom på väg att återkomma. Om nyandligheten och det jag kallar esoterism kan bli en arena för att förvalta det behovet och intresset är svårt att sia om. Fotnot. Statistiken som David Thurfjell hänvisar till är Europakommissionens enkätundersökning om värderingar i Europa (2005). Ur boken: I våra dagliga liv – när vi tittar på film och tv, när vi läser böcker och tidningar, när vi surfar på internet eller rör oss i det offentliga rummet – konfronteras vi ständigt med skildringar av eller hänvisningar till andlighet, övernaturliga fenomen och mystiska upplevelser. Genom självhjälpsböcker och veckotidningar får vi lära oss österländska metoder för att uppnå självkännedom, kroppslig hälsa och själsligt välbefinnande. Genom Steven Kings, Dan Browns och Paolo Coelhos böcker, genom tv-serier som ”Twin Peaks”, ”Arkiv X”, ”Lost” och filmer som ”The Matrix” och ”Avatar” har det övernaturliga och nyandliga tvärtom kommit att bli allmängods för sekulära svenskar. Program som ”Det okända” skildrar kontakter med avlidna som faktisk möjlighet och ungdomslitteraturen, rollspelen och datorspelen är också fullmatade med esoteriska inslag. Lite tillspetsat kan de många svenska buddistsympatisörerna beskrivas som postkristna protestanter som tröttnat på den tradition de växt upp i, och som därför blickar österut för att hitta något mer berörande, autentiskt och intressant. Och där – i Dalai Lamas böcker, på Thailandsresan eller i någon artikel om medveten närvaro och meditation – finner de buddismen. Men den form av mångfacetterade religiösa traditioner som de hittar är inte så annorlunda som de trott, och det de uppskattar mest i den – individualismen, inåtblickandet, de antihierarkiska – har i själva verket sitt ursprung i den tradition de själva avsåg att lämna. Utdrag ur ”Det gudlösa folket” (något kortat) (Molin & Sorgenfrei förlag) David Thurfjell. Ålder: 42. Bor: i Uppsala. Familj: Hustrun Anna-Karin Brus, banen Molly och Sten. Gör: Professor i religionsvetenskap vid Södertörns högskola. Arbetar på en bok om religiösa auktoriteter inom shiaislam. Bakgrund: Studerade religionshistoria och iranska språk på Uppsala universitet och doktorerade på en avhandling om shiitisk väckelse 2003. Forskat om pingstväckelse bland romer, muslimer i Europa och om religionsattityder bland sekulariserade svenskar. Aktuell: Med boken Det gudlösa folket: De postkristna svenskarna och religionen (Molin & Sorgenfrei).


”?Nedlagd kärnkraft påverkar elpriset men inte utsläppen”

Summary: Det europeiska utsläppshandelssystemet, som ingår i den europeiska klimatlagstiftningen, gör att det paradoxalt nog inte spelar någon roll för koldioxidutsläppen om vi bygger ut, behåller eller lägger ned den svenska kärnkraften. Därmed spelar det heller ingen roll om vi i Sverige höjer effektskatten på kärnkraft eller ej, skriver miljökonsulten Magnus Nilsson.

James Hansen, tidigare klimatforskare vid amerikanske rymdflygstyrelsen NASA, säger sig vara förfärad över planerna på att höja effektskatten på svensk kärnkraft eftersom han räknar med att detta ska leda till att utsläppen av koldioxid ökar dramatiskt. Hansen bor och verkar i USA och det kan möjligen förklara varför han inte känner till hur det europeiska utsläppshandelssystemet fungerar. Med nuvarande europeiska klimatlagstiftning spelar det nämligen paradoxalt nog ingen roll för koldioxidutsläppen om vi bygger ut, behåller eller lägger ned den svenska kärnkraften, och därmed inte heller om vi i Sverige höjer effektskatten på kärnkraft eller ej. Så här fungerar det: EU:s direktiv om utsläppshandel innebär i sin nuvarande utformning att det från 2013 och framåt kommer att utfärdas totalt ca 58 miljarder utsläppsrätter som de ca 12 000 då kallade stationära anläggningar som inom EU och EFTA (Island, Liechtenstein och Norge) som ingår i utsläppshandelssystemet kan utnyttja för att täcka sina koldioxidutsläpp. Av denna mängd har redan knappt 4 miljarder redan överlämnats till Kommissionen för att täcka utsläpp under 2013 och 2014. Totalt återstår från och med 2015 (för all framtid!) således ett utsläppsutrymme på dryg 54 miljarder ton. I oktober 2014 beslöt dock EU-ledarna att minska den framtida utgivningen av utsläppsrätter med cirka 9 miljarder utsläppsrätter. Kommissionen arbetar just nu med att ta fram de justeringar av direktivet som fordras för att denna justering ska omsättas i tvingande lagstiftning. I praktiken är därmed det återstående utsläppsutrymmet inte 54 utan bara ca 45 miljarder ton. Storleken på detta utsläppsutrymme regleras i detalj i EU:s lagstiftning och ligger fast oavsett om vi till exempel i Sverige bygger ut, behåller eller lägger ned kärnkraften. Hur stora de framtida utsläppen blir påverkas inte heller av om Tyskland använder mer eller mindre kolkraft eller av i vilken utsträckning vi bygger ut vindkraften. Huruvida priset på utsläppsrätter är högt eller lågt har inte heller någon betydelse. Att det förhåller sig på detta sätt (och att Hansen således missförstått) framgår tydligt och klart för den som bemödar sig om att läsa och förstå direktivet om utsläppshandel (inklusive tilläggslagstiftning). Huruvida svenska kärnkraftverk drivs under sin fulla tekniska livslängd har därmed ingen påverkan på utsläppen, men lär däremot leda till att efterfrågan på utsläppsrätter och därmed priset stiger. I förlängningen lär en förtida avveckling av kärnkraften därmed leda till att priset på elström blir högre, däremot har det paradoxalt nog ingen effekt på utsläppen.


”?Mjukare broms i pensionssystemet införs från 2017”

Summary: Pensionssystemets balansering ändras från och med 2017. Endast en tredjedel av balanseringseffekten kommer då att påverka pensionerna. Syftet är att jämna ut svängningarna mellan åren utan att tillföra mer pengar till pensionssystemet, skriver Pensionsgruppen som består av företrädare för de partier som står bakom pensionsuppgörelsen.

År 2016 blir ett historiskt år. Enligt den senaste prognosen från Pensionsmyndighetens väntas inkomstpensionen öka med 4,7 procent. I kombination med den nästan obefintliga inflationen innebär det den högsta reala höjningen av pensionerna sedan det nya pensionssystemet infördes. Ökningen är resultatet av en förbättrad ekonomisk situation i Sverige, samtidigt som balanseringen i pensionssystemet – den så kallade bromsen och gasen – kompenserar för tidigare nedgångar. Pensionsgruppen har beslutat att pensionssystemets balansering ska förändras från och med år 2017. Det betyder att hela uppgången år 2016 kommer att komma pensionärerna till del, samt att nivån på pensionerna framöver kommer att utvecklas jämnare. Det ska vara så. Pensionärerna har varit med och burit bördan av de senaste årens ekonomiska nedgång, och de förtjänar både högre och mer stabila pensioner. Sedan 2010 har balanseringen slagit till vid flera tillfällen. Inkomstpensionen har utvecklats ryckigt med tvära upp- och nedgångar från år till år under tidsperioden. Det har lett till att pensionärernas ekonomi har varit osäker och svårare att planera. Balanseringen finns till för att säkra långsiktigheten i pensionssystemet. Den grundar sig på komplicerade beräkningar men utgår från en enkel princip: att pensionssystemet inte ska betala ut mer pengar än det får in. I dåliga tider innebär det att pensionsutbetalningarna minskar, istället för att låna pengar från framtida pensionärer. I goda tider växer pensionen starkare för att kompensera för tidigare sänkningar. På så sätt lämnar vi efter oss ett välfungerande pensionssystem även till våra barn och barnbarn. Det är delvis en sådan uppgång som bidrar till den stora höjningen nästa år. Som i alla system var det från början svårt att helt förutspå hur och när balanseringen skulle komma att slå. Under de senaste åren har det blivit tydligt att balanseringen visserligen fungerar men att dess exakta metod medför att pensionsutvecklingen i vissa fall blir onödigt slagig. Höjningar som kompenserat för balanseringen ett tidigare har lett till en ny sänkning ett annat år. En alltför svajig utveckling av pensionerna leder till onödig osäkerhet om den framtida pensionen. Det är bakgrunden till varför Pensionsgruppen nu har beslutat att förändra balanseringens utformning. Ett inriktningsbeslut om detta fattades för drygt ett år sedan. Sedan dess har Regeringskansliet berett detaljer och analyserat tidpunkt för införandet. Den nu beslutade förändringen innebär att balanseringen från och med år 2017 kommer att göras mjukare – endast en tredjedel av balanseringseffekten påverkar pensionerna. På så sätt plattar vi ut svängningarna i utbetalningar från år till år. Både bromsen och gasen blir mindre tvär. Det är viktigt att vara ärliga med att syftet med just den här förändringen inte är att inkomstpensionen ska tillföras mer pengar. Med den här justeringen varken ger eller tar vi pengar från pensionssystemet, utan jämnar enbart ut svängningarna från år till år. Vi skruvar i broms- och gaspedalerna, men tillför inte fordonet mer bränsle. Med detta sagt ser pensionsgruppen att det finns goda skäl att stärka inkomstpensionen. Vi vet att det finns pensionärer, särskilt ensamstående kvinnor, som lever med knapp ekonomi och har det svårt att få ekonomin att gå ihop. I takt med en stigande medellivslängd kommer framtidens pensioner att bli lägre om vi inte ökar intäkterna till pensionssystemet. Men det finns inga genvägar till mer generösa pensioner. Intäkterna kommer från arbete. Vi får högre pensioner genom ett tidigare inträde på arbetsmarknaden och genom att möjliggöra för människor att jobba längre upp i åldrarna. Genom att minska arbetslösheten. Genom att ha smidiga vägar in på den svenska arbetsmarknaden för de personer som invandrar till Sverige. Ju fler som bidrar på den svenska arbetsmarknaden, desto högre blir pensionerna. Det är också särskilt viktigt att förbättra situationen för de kvinnliga pensionärerna. Idag tar kvinnor ett större ansvar för barn och hushåll, arbetar i större utsträckning deltid och har högre sjukfrånvaro. Detta lämnar tydliga avtryck i pensionskuvertet. För att bemöta den situationen startade pensionsgruppen nyligen ett delprojekt för jämställda pensioner. Genom att på olika sätt komma åt rötterna och symtomen till ojämställdheten bland pensionärerna kommer pensionssystemet och pensionärernas situation att förbättras. Dessa är åtgärder som kräver ett långsiktigt perspektiv och ett helhetsgrepp. Både när det gäller diskussionen om jämställdhet och ett längre arbetsliv behöver vi draghjälp från andra aktörer i samhället – inte minst arbetsmarknadens parter. De har bäst kunskap om villkoren på arbetsplatserna. Det är också de som förhandlar kollektivavtalen, som har stor påverkan på de här frågorna. På kortare sikt är den justerade balanseringen en av fler förändringar som ligger framför oss. I diskussionen om tidpunkt för dess införande har många goda synpunkter framförts. Vissa remissinstanser – däribland pensionärsorganisationerna – motsätter sig den föreslagna förändringen, med hänvisning till att de hellre ser att vi gör åtgärder för att stärka inkomstpensionen. En tydlig majoritet är positiva till förslaget som sådant. Några av remissinstanserna som står bakom förändringen anser att vi borde vänta med ett införande till efter den pågående balanseringsperioden, det vill säga, efter att den senaste inbromsningen klingat av medan andra menar att det är viktigt att den införs så snart som möjligt Dessa synpunkter har varit värdefulla för pensionsgruppen i vårt ställningstagande. Vi vill att pensionärerna ska få del av den förväntade uppgången. Samtidigt är det omöjligt att förutse när ekonomin vänder nästa gång, samt när pågående balanseringsperiod helt kommer att vara slut. Ju fortare förändringen införs, desto bättre är pensionssystemet rustat inför nästa nedgång. Efter att noga ha avvägt dessa faktorer har pensionsgruppen kommit fram till att år 2017 är det mest lämpliga tidpunkten att införa den förändrade balanseringen. Det är viktigt att påpeka att pensionerna även fortsättningsvis kommer att utvecklas positivt, så länge den ekonomiska situationen är fortsatt god. 2016 kommer att bli ett bra år för Sveriges pensionärer. Samhället har ett intresse av att pensionssystemet är så robust som möjligt. Genom att införa den förändrade balanseringen år 2017 stärks ekonomin för dagens pensionärer, samtidigt som vi bygger pensionssystemet robust för deras barn och barnbarn.


Sergej Guriev: Rysslands svindlande snurr på slantarna

Summary: Under årets tre första månader översteg Rysslands militärutgifter 9 procent av kvartalets BNP – mer än dubbelt så mycket som budgeterat. Det är en ohållbar utveckling.

Den 9 maj höll Ryssland sin största militärparad sedan Sovjetåren. I den tidens tradition fylldes Röda torget av arméns senaste utrustning, även den nya stridsvagnen T-14 Armata. Och likaså i den tidens tradition stod folkhumorn genast beredd när stridsvagnen fick motorstopp under generalrepetitionen: ”Armatan kan verkligen ställa till makalös förstörelse; en bataljon kan ta kål på hela den ryska budgeten!” Skämtet överdriver (varje stridsvagn kostar omkring 8 miljoner dollar) men belyser en annan återgång till livet i Sovjetunionen: alltför mycket pengar till militären. Nu hotar Kremls militärutgifter helt klart Rysslands ekonomi, som redan är försvagad av låga oljepriser och västs ekonomiska sanktioner. Och detta slöseri visar inga tecken på att avta. De senaste månaderna har militärutgifterna accelererat kraftigt och överskridit myndigheternas redan ambitiösa planer. Den budget för 2015 som Ryssland tog fram i somras byggde på att oljepriserna skulle ligga kvar på 100 dollar fatet, med en årlig BNP-tillväxt och inflation på cirka 2 respektive 5 procent. Sedan dök oljepriserna tvärt, ekonomin försämrades och inflationen blev tvåsiffrig. Regeringen stack huvudet i sanden och president Putin undertecknade en reviderad budget först i april. Lyckligtvis är den nya budgeten mycket mer realistisk och minskar utgifterna med omkring 2 procent i nominella tal. Med en årlig inflation på minst 11 procent motsvarar detta en real minskning på cirka 8 procent av de planerade utgifterna. Eftersom lägre oljepriser och ekonomisk stagnation undergräver statsintäkterna kommer underskottet ändå att stiga från 0,5 till 3,7 procent av BNP. Detta är ett stort bekymmer i och med att Ryssland, trots sin obetydliga statsskuld på endast 13 procent av BNP, inte kan låna på globala finansmarknader på grund av västs sanktioner. Regeringens enda möjlighet att finansiera underskottet är att åderlåta sin reservfond, avsedd som en buffert mot ekonomiska chocker. Fonden uppgår till endast omkring 6 procent av BNP och därmed kan Ryssland leva med ett underskott på 3,7 procent i mindre än två år innan det antingen måste dra sig ur Ukraina för att slippa västs sanktioner eller också vidta en omfattande – och för Putin politiskt riskabel – finanspolitisk anpassning. Men också detta scenario kan vara för optimistiskt. Enligt just offentliggjorda budgetsiffror uppgick de statliga civila utgifterna under första kvartalet 2015 till 16,5 procent av BNP, helt planenligt, men militärutgifterna översteg 9 procent av kvartalets BNP – mer än dubbelt så mycket som budgeterat. Ryssland har således redan förbrukat mer än hälften av sin totala försvarsbudget för 2015. Fortsätter man i den takten är reservfonden tömd före årets slut. Att reservfonden nu förbrukas representerar ett avgörande steg i en utdragen debatt om Rysslands militärutgifter. Den började 2011 när dåvarande president Dmitrij Medvedev föreslog att militärutgifterna under en tioårsperiod skulle ökas med 600 miljarder dollar, från under 3 procent till över 4 procent av BNP. Dåvarande finansministern Alexej Kudrin – som hade åstadkommit budgetöverskott, bidragit till att reservfonden byggdes upp och betydligt minskat statsskulden – hävdade att Ryssland inte hade råd med en sådan ökning, varpå han blev avskedad. Planen antogs kort därpå. Men att Kudrin tvingats bort ändrade inte fakta. Kremls mål var ytterligt ambitiöst, efter både ryska och globala mått. De flesta europeiska länder ägnar nu mindre än 2 procent av BNP åt försvaret, Kina lite mer än 2 procent och USA omkring 3,5 procent. Enligt Världsbanken är det bara nio länder, bland dem Saudiarabien, Förenade Arabemiraten och Israel, som lägger ner mer än 4 procent av BNP på sin militär. Ryssland kan inte fortsätta att ägna så mycket av sin budget åt försvaret, och för övrigt saknar dess försvarsindustri kapacitet att producera modern utrustning så snabbt som planen förutsatte. Sedan planen antogs har skandalerna med överpriser och korruption duggat allt tätare, och många ledande personer i försvarssektorn har fått gå. Ändå låg försvarsutgifterna fram till i år kvar på 3 procent av BNP. Mot denna bakgrund är det ryska slösandet på försvaret desto märkligare. Det tyder på att regeringen till varje pris vill behålla sitt folkliga stöd, trots en allt sämre ekonomi, och hellre demonstrerar sitt stöd för rebellerna i östra Ukraina än investerar i den modernaste utrustningen. Kreml kan rentav förbereda en stor offensiv för de kommande månaderna. Eller också finns det ingen strategi alls, och de ovanligt höga försvarsutgifterna avspeglar helt enkelt att konflikten kostar mer än väntat. Hur som helst har Kudrins ekonomiska och finansiella logik ännu större giltighet i dag än när han avskedades. Om Ryssland inte kunde kosta på sig en försvarsbudget på 4 procent av BNP i goda tider kan det omöjligt klara så höga militärutgifter nu, med rekordlåga oljepriser, västs sanktioner och ekonomisk recession. Regeringen kan förstås chansa på att oljepriset stiger; det har skett förr när Ryssland varit i nöd. Men liksom Armatan på Röda torget kan Putins goda tur få motorstopp. Översättning: Margareta Eklöf Copyright: Project Syndicate Sergej Guriev är en av Rysslands Sergej Guriev är en av Rysslands mest ansedda reformekonomer. Han är i dag gästprofessor vid Sciences Po i Paris.


”Lås inte fast människor med politiska påbud”

Summary: Det är tydligt att dagens socialdemokrati inte går i takt med vare sig Sveriges befolkning eller ens sin egen väljarkår, skriver Alfred Askeljung (C) om individualiserad föräldraförsäkring.

Det är mycket glädjande att vi får en politisk debatt om hur vi ska öka arbetskraftsdeltagandet för kvinnor och hur vi ska arbeta för ökad jämställdhet. Jag är glad att Socialdemokraterna är villiga att lyfta en komplex fråga på den politiska dagordningen (DN Debatt 15/5). Tyvärr landar Odeberg, Palm och Ullberg fel i sitt förslag om “individualiserad” eller kvoterad föräldraförsäkring som en lösning på jämställdhetsproblematiken. Enligt en opinionsundersökning från Demoskop från 2011 så tycker över 83 procent av Sveriges befolkning att föräldrarna själva bör bestämma uttaget av dagar. Över 78 procent av de socialdemokratiska sympatisörerna tycker att det är föräldrarnas, inte politikernas sak att bestämma hur de uppfostrar sina barn. Det är tydligt att dagens socialdemokrati inte går i takt med varken Sveriges befolkning eller ens sin egen väljarkår. Än mer beklagligt är att debatten om föräldraförsäkringens utformning fortfarande förs utifrån ett heteroperspektiv och utifrån en förlegad tvåsamhetsnorm. Socialdemokraterna pratar ivrigt om “mansrollen” och jämställdhet men glömmer helt bort alla de människor som är singelföräldrar, lever i samkönade förhållanden eller i stjärnfamiljer. De har också rätt att bli inkluderade i det offentliga samtalet och jag kan bara beklaga socialdemokraternas enögda fokus i en såpass viktig fråga. En modern föräldraförsäkring måste inkludera alla människor och alla familjebildningar. Det är ovärdigt ett modernt land som Sverige att vi fortfarande har enskilda människor och familjer som står utanför våra offentliga trygghetssystem. Kampen för jämställdhet och lika rättigheter för alla, oavsett sexuell läggning, har kommit långt i Sverige. Vi ligger tursamt nog före de flesta andra länder. Fortfarande ignoreras dock stjärnfamiljers rätt till samma villkor och förutsättningar som de familjer som följer tvåsamhetsnormen. En modern föräldraförsäkring får inte låsa fast människor i politiskt påbjudna strukturer eller förneka alla människor samma och lika rättigheter. Jag vill ha en modern föräldraförsäkring där barn kan ha fler än en vårdnadshavare och alla dagar är fullt överförbara mellan föräldrarna, även om de skulle vara fler än två stycken. Centerpartiet står för ett frihetligt alternativ till den rödgröna regeringens ideologiska pekpinnar. En frihetlig och inkluderande föräldraförsäkring borde vara en självklarhet, även för socialdemokratin.


Har hittat tillbaka till dikten

Summary: Poeten Bob Hansson har de senaste tio åren ägnat sig åt föreläsningar. Men nu ger han sig in i poesin igen.

Bob Hansson, för dagen klädd i tredelad kostym, ska snart med tåget till en föreläsning. På ett fik på Stockholms central berättar han att han har börjat skriva en ny diktsamling, den första på tio år, som släpps till årsskiftet och att det är en befrielse att ge sig in i poesin igen. – Jag har haft en period när jag starkt har känt att varje ögonblick är meningsfullt, och det har jag inte känt på länge. Vid 40 fick jag något slags kris, men dikten gav mig meningsfullheten tillbaka. Han är en av Sveriges bäst säljande poeter och väcker intresse i många sammanhang. I samarbeten med rockartister som Thåström, med oförglömliga rader som ”här ligger jag och duger” (titeln på ett av hans verk), med föreläsningar som ringar in många människors undringar med rubriker som ”Kärlek – hur fan gör man?”. Vår längtan efter kärlek är temat han ständigt återkommer till, i både föreläsandet och skrivandet. Själv tycker han sig inte vara mer upptagen av känslor än andra författare. – Vi lever i en prestationskultur, en materialistisk kultur. Det är de kraven vi försöker leva upp till. Men vi är inga materialistiska varelser, vi har större behov av kroppsberöring än av prylar. Där uppstår ett glapp, och det är i det glappet jag vill verka. Bob Hansson växte upp i Helsingborg med sin mamma som jobbade som kallskänka. I skolan sågs han som problembarn. I dag bor han på Söder i Stockholm och rör sig i en kulturell medelklass. Det har varit en resa både socialt och geografiskt vars betydelse har upptagit hans tankar rätt mycket. – Grundläggande är att jag har en låg självkänsla som gör att jag sällan känner mig fullständigt välkommen. Och då är det lätt att man börjar undra varför. Varför känner jag mig inte hemma här? Som klassresenär kan det vara lätt att söka förklaringen i ens bakgrund, menar han. Kanske känner man sig inte riktigt bekväm eftersom man kommer från ett annat håll, med lite yvigare gester. Ändå bör man påminna sig om att det även handlar om ens upplevelse av omvärldens bemötande, inte bara om hur man faktiskt blir bemött. – Har man en svag självkänsla kan man lätt missa det välkomnande som faktiskt är där. Trygghetszonen blir också lite trängre med åren, tror han. När åren går anpassar man sig till det allt trängre utrymme man lärt sig behärska. – Det är den trista saken när man blir äldre tycker jag – att man har det tillräckligt bra i sin trygghetszon för att inte utmana den. Det är en stor sorg i mig, detta drama. Men det finns ju en massa positiva saker med att bli äldre också. Nu, med en färsk 40-årskris och ett par års experimentell exil från skrivandet i bagaget, så beskriver sig Bob Hansson som en person i vardande. Om de senaste åren har varit en paus, så är han nu på väg in i livets andra halvlek. Och det känns helt magiskt att återvända till poesin. – Det jag är mest stolt över är när någon har kommit fram och sagt till mig: ”Dina dikter har förändrat mitt liv”. Att en människa säger så är både oförklarligt och … helt bra. Vi har större behov av kroppsberöring än av prylar. Där uppstår ett glapp, och det är i det glappet jag vill verka. Gratuleras till: Fyller 45 år den 18 maj. Gör: Poet och föreläsare. Bor: Malmö och Stockholm. Familj: Sonen Povel Prins Hansson, tre år. Så firar jag födelsedagen: ”Ingen aning. Jag och en annan författare, Tove Folkesson, har skrivarkurser ihop som verkligen är roliga, och jag tror att vi har kurs den dagen.” Om att fylla 45: ”Att bli äldre handlar om att klä av sig. Samtidigt som man klär på sig en massa framgång och status och åtaganden, så klär man av sig idéer om sig själv, och det är en befrielse.” Lyssnar helst till: Jonathan Johansson. Läser just nu: ”Inget. Jag skriver.” Blir lycklig av: Nuet.


”S måste individualisera föräldraförsäkringen nu”

Summary: En jämställdhetsfråga. I dag tar kvinnor ut 76 procent av föräldraledigheten, män 24 procent. Denna ojämlikhet upprätthåller löneskillnader, cementerar könssegregationen på arbetsmarknaden och befäster normer. Individualiserad föräldraförsäkring är den enda lösningen, skriver Elinor Odeberg, Veronica Palm och Erika Ullberg (S).

Den socialdemokratiska familjepolitiken har länge varit inriktad på att möjliggöra ett jämställt deltagande på arbetsmarknaden. Utbyggd föräldraförsäkring och barnomsorgsgaranti, maxtaxa och allmän förskola, särbeskattning och andra välfärdsreformer har suddat ut motsättningen mellan att skaffa barn och arbeta. En motsättning som annars är väl kännbar för kvinnor i andra länder. Socialdemokratins målmedvetna politik för en tvåförsörjarmodell har resulterat i att vi i dag har den högsta förvärvsfrekvensen bland kvinnor i världen. Samtidigt kvarstår stora inkomstskillnader mellan män och kvinnor och sedermera pension. Den svenska arbetsmarknaden är starkt könssegregerad. Kvinnor – oavsett hur individen och familjen de facto formar sitt liv – förutsätts ta huvudansvaret för barn och hushåll. Ska en jämställd och könsblandad arbetsmarknad bli verklighet måste vi i grunden förändra det patriarkala system som säger att kvinnor ska göra si, och män ska göra så. Den enda reform som kan komma åt den strukturella problematiken är en individualisering av föräldraförsäkringen. Vi har ett politiskt ansvar att se över och modernisera trygghetsförsäkringar och välfärdstjänster så att de understödjer den samhällsutveckling vi vill se. I dagsläget tar kvinnor ut 76 procent av föräldraledigheten, män 24 procent. Dagens ojämställda uttag av föräldraledighet upprätthåller löneskillnader mellan män och kvinnor, könssegregationen på arbetsmarknaden och många av dess följdproblem (SOU 2005:066 Makt att forma samhället och sitt eget liv). Föräldraförsäkringen omfattar i dag 16 månader varav enbart två inte kan överlåtas (slarvigt kallat ”pappamånaderna”, trots att det osynliggör samkönade föräldrapar och stjärnfamiljer). Kvotering av föräldraledigheten är den enda metod som haft en reell effekt för ett mer jämställt uttag. En individualisering innebär att försäkringen knyts till den enskilda vårdnadshavaren, i likhet med alla andra socialförsäkringar som redan är individuella. Är det två vårdnadshavare delar man alltså 50/50 och förfogar fritt över 8 månader vardera. Tidsperioden kan sättas i relation till att det europeiska snittet är 6 månader totalt. Det är bra att Sverige har en med internationell jämförelse oerhört generös föräldraförsäkring. Det ska vi värna genom att ta ansvar för baksidorna, modernisera och styra uttaget till att bli jämställt. Det tjänar hela samhället på. Inte minst barnen som tidigt får en nära kontakt med båda vårdnadshavarna. Risken för separation och stressrelaterad ohälsa minskar också när familjelivet är mer jämställt och hemmets sysslor delas lika. Enligt forskning är det barnens intåg som förändrar en tidigare jämställd relation. Vid en översikt av män och kvinnors löneutveckling är det övertydligt att den följer varandra fram till ungefär 30 års ålder, då många skaffar barn. Då avstannar kvinnors löner, medan männens fortsätter att stiga uppåt. Kvinnors sjukskrivningstal ökar drastiskt i jämförelse med männens, vilket bland andra Försäkringskassan pekar på orsakas av att ”dubbelarbetet” – det betalda och det obetalda – som oftast kvinnor utför blir som allra mest kännbart efter man har skaffat barn. Vi vet dessutom att många svenska familjer, företrädesvis kvinnor, glesar ut föräldradagarna och går ner i arbetstid för att räcka till. Artikelförfattarna: Elinor Odeberg, Veronica Palm och Erika Ullberg. Foto: Mattias Vespä, Magnus Selander Uttaget av föräldraledighet påverkar också uttaget vid vård av sjukt barn, vab-dagar, där den som tar ut mest föräldraledighet tenderar att vårda sjuka barn mest. Ojämställdheten i familjeansvar blir på så vis genomgående för hela barnets uppväxt. Utöver att det först och främst är negativt för barnet att inte ha lika tillgång till sina föräldrar, förstärker det diskrimineringseffekterna på arbetsmarknaden. Det blir rationellt för arbetsgivare att anställa och premiera män före kvinnor eftersom de är statistiskt mer närvarande på jobbet. Löne- och karriärsdiskrimineringen av kvinnor är strukturell och drabbar även kvinnor som aldrig ens skaffar barn. På samma sätt förutsätts en man att ta mindre föräldraledighet. Att bryta mot normer kan även uppfattas olika av omgivningen. En man som väljer att vara hemma med sitt barn kan väcka gillande, medan en kvinna som väljer att arbeta när barnen är små möts av skuldbeläggande. Om föräldraförsäkringen däremot individualiserades skulle det både påverka normen och göra det likvärdigt för en arbetsgivare att anställa eller befordra en 30-årig kvinna som en 30-årig man, eftersom båda kan förväntas vara borta lika mycket vid barnfödsel. Kvinnodominerade yrken har så formats efter en kvinnoroll med ett stort familjeansvar. Vab, deltid och lång föräldraledighet är normaliserat, vilket stärker kvinnors tendens att arbeta där. Arbetarkvinnorna är framtidens fattigpensionärer delvis till följd av att vi har en föräldraförsäkring som cementerar könssegregationen på arbetsmarknaden. Resten av arbetsmarknaden är i stället formad efter en mansroll som hitintills inte tagit hand om barn och hushåll. För att kvinnor ska kunna konkurrera på lika villkor återstår marknadslösningar som rut-tjänster som avlastar hemarbetet, vilket är en begränsad lösning för de som har råd när det egentligen borde handla om att män behöver ta mer ansvar för familj och hushåll. I sin nuvarande form har vi alltså en föräldraförsäkring som var menad att möjliggöra jämställdhet på arbetsmarknaden, men som nu också bidrar till det motsatta. Vi behöver slå vakt om en modern föräldraförsäkring och minska dess oönskade effekter genom att individualisera den. En individualiserad föräldraförsäkring är en av vår tids absolut viktigaste reformer för ett jämställt familjeliv och en jämställd arbetsmarknad. Det är i sin tur avgörande för Sveriges ekonomiska utveckling och våra utsikter att nå full sysselsättning. I många andra sammanhang kan politiken begränsas av det ekonomiska reformutrymmet. I det här sammanhanget begränsas den bara av vår vilja – eller ovilja. Ska arbetsmarknaden och ansvaret för våra barn bli jämställd behöver vi reformera föräldraförsäkringen utifrån premissen om lika möjligheter och delat ansvar. På Socialdemokraternas 38:e kongress med tema ”framtidens jobb” har vi chansen att visa att vi på allvar tar itu med vårt samhälles feministiska utmaningar. Låt oss sedan se tillbaka på individualiseringen med samma stolthet och självklarhet som vi ser tillbaka på alla andra jämställdhetsreformer vi redan har infört. Det handlar i slutändan om alla människors möjlighet att nå sin fulla potential. Artikelförfattarna Elinor Odeberg, ordförande Unga S-kvinnor Rebella Veronica Palm, ordförande Stockholms socialdemokratiska partidistrikt Erika Ullberg, vice ordförande Stockholms läns socialdemokratiska partidistrikt Fler debattinlägg på DN Debatt • ”Folkhögskolorna är en bortglömd resurs”. Den nordiska folkhögskolans pedagogiska idé är en stor tillgång i en skoldebatt som alltför ofta handlar om mätbarhet och ensidig förmedling av kunskap, skrev tre folkhögskoleexperter den 14 maj. • ”Har Sverige något att lära av de bästa Pisa-länderna?” Vi föreslår ett forskningsprojekt som på plats i de bästa länderna kartlägger kvaliteterna i undervisningen där, skrev fyra professorer i pedagogik, den 13 maj. • ”Ny myndighet måste få ansvar för jämställdheten”. Sveriges feministiska regering måste inrätta en ny myndighet med ansvar för jämställdhetsfrågor, skrev Clara Berglund, ordförande för Sveriges Kvinnolobby, den 12 maj. • Fler inlägg på DN:s debattsida


Större risk att spel blir problem för unga

Summary: Trots att det är fler vuxna som spelar om pengar, är det unga spelare som löper störst risk att få problem med det. Och riskfaktorerna ser olika ut för unga män och unga kvinnor. Hos kvinnor innebär ångest en ökad risk, visar en ny avhandling av psykologen Frida Fröberg.

”Spelproblem” innebär att spel om pengar leder till problem med ekonomi, relationer eller hälsa. Spelandet kan exempelvis handla om nätpoker, trav och tips eller spelautomater. Allvarliga spelproblem är en psykiatrisk diagnos, som numera kallas för ”hasardspelsyndrom”. Psykologen Frida Fröberg har gjort den första svenska studien som visar hur många som för första gången får spelproblem under ett år, den så kallade incidensen. Hon har också undersökt riskfaktorer hos unga för att utveckla spelproblem. Bland vuxna mellan 25 och 44 år fick 0,8 procent spelproblem, bland unga mellan 16 och 24 var det 2,3 procent – bland unga män var siffran 3,3. – Det kan finnas olika skäl till att unga lättare får problem, säger Frida Fröberg. En orsak kan vara att unga oftare väljer att spela ”högriskspel”. Spel som innebär hög risk för problem är spel som bland annat är ”snabba”, där det går kort tid mellan satsandet och vinst eller förlust, och spel där man kan satsa, vinna eller förlora mycket pengar. – Men det kan också hänga ihop med att unga lättare utvecklar problem med olika saker, som alkohol och droger. I unga år är man mer benägen att experimentera och kan ha sämre impulskontroll, säger Frida Fröberg. Hon har alltså tittat på hur många som för första gången får spelproblem under ett år. De senaste siffrorna på hur många unga i Sverige som har spelproblem visar att 2 procent av kvinnorna och 5 procent av männen mellan 16 och 24 år har sådana problem. Vanligast är det bland män mellan 18 och 24 år, där siffran är 8 procent. Frida Fröberg har undersökt riskfaktorer, som exempelvis betyg, psykisk ohälsa och alkoholkonsumtion. För båda könen innebar låga eller otillräckliga avgångsbetyg från grundskolan en ökad risk för spelproblem i upp till åtta år efter årskurs 9. – Men i övrigt skilde det sig en del mellan unga män och unga kvinnor, säger Frida Fröberg. Hos unga kvinnor innebar ångest en ökad risk, hos unga män var det framför allt hög alkoholkonsumtion och att ha blivit utsatt för våld som gick att koppla till spelproblem. Bakgrunden till skillnaden skulle kunna ha att göra med att spel om pengar är mer ”normaliserat” bland unga män, tänker Frida Fröberg. – Det kan ingå i deras vanliga sociala sammanhang. Hos unga kvinnor kanske det oftare är svåra situationer och psykisk ohälsa som leder till ett spelande som ger problem. Många av de unga som utvecklar spelproblem blir av med problematiken efter en tid, understryker Frida Fröberg. Men inte alla, och det är viktigt att försöka förebygga att unga hamnar där. – Men det behövs mer kunskap om vilka vägar som leder de unga in i problemen. Vi behöver också ta reda på vad spelproblemen får för konsekvenser för unga som tidigt skuldsatt sig, säger Frida Fröberg.