Mer lön för mödan

Summary: Sverige har högst marginalskatter i världen, och den lägsta utbildningspremien bland jämförbara länder. Flit och utbildning borde löna sig mer.

En investering är en uppoffring som senare ska inbringa inkomster, enligt uppslagsverkets definition. Lyft ut endera led från ekvationen – försakelsen eller den fördröjda ekonomiska belöningen – och du får något annat. Ett nöje, till exempel. Eller någon form av självförverkligande. Till vilken kategori hör utbildning? De flesta som satsar sin tid och sina pengar på studier styrs av en mix av motiv och personliga avvägningar. De utpräglade världsförbättrarna är få. Sannolikt även de aspirerande krösusarna. Tur är nog det. Men det har länge varit en offentlig hemlighet att utbildning lönar sig sällsynt dåligt på svensk arbetsmarknad. Fråga sjuksköterskorna. Sveriges usla utbildningspremie leder också till allt större snedvridning och problem. Foto: TT Ekonomiprofessorn Johan Eklund redogör för de senaste rönen i en ny rapport från Entreprenörskapsforum. Vår utbildningspremie (före skatt) ligger fortfarande i den absoluta botten. Ett utbildningsår ger 4 procent i avkastning, vilket är märkbart mindre än i grannländerna Danmark, Norge och Finland. I Tyskland är belöningen mer än den dubbla. Sverige har en av världens mest sammanpressade lönestrukturer. En aspekt av det är just att studier ger liten lön för mödan. Sverige har dessutom de högsta marginalskatterna, vilket förstärker effekten. Vid årsskiftet höjs de av regeringen. Vad är problemet? Trots svaga ekonomiska drivkrafter har andelen i arbetsför ålder med högre utbildning nästan fördubblats sedan 1990. Högskolorna har byggts ut i rasande fart och utbildningsnivån höjts radikalt. Även om det inte ger så mycket påökt studerar folk alltså vidare, går det att hävda.   Haken är att arbetsmarknaden inte har sugit upp den nya kunskapen, i den mån någon sådan har alstrats. Sedan några år tillbaka räknas majoriteten av alla anställda i Sverige som överutbildade för sina uppgifter. De enkla jobben i svensk ekonomi, som skulle kunna sysselsätta många nyanlända, är alltså upptagna av människor med högre kvalifikationer. I sin rapport, ”Utbildningspremie och kompetensförsörjning”, noterar Johan Eklund också att matchningen på svensk arbetsmarknad har försämrats. Problemet brukar illustreras med en så kallad Beveridgekurva, som ger en bild av arbetslösheten och antalet lediga jobb över tid. För Sveriges del påminner bilden om ett garnnystan. Som bäst var läget för ett par decennier sedan, då arbetslösheten var låg och likaså antalet vakanser. Därefter har tråden snurrat runt, för att fastna på en punkt där många människor söker jobb samtidigt som många arbetsgivare inte kan hitta rätt medarbetare. Händelsevis är läget annorlunda i Tyskland. Ylva Johansson. Foto: TT Socialdemokraterna och ministrarna i regeringen är medvetna om paradoxen. En pressträff med finansminister Magdalena Andersson eller arbetsmarknadsminister Ylva Johansson tycks inte vara komplett utan en bild av detta garnnystan. Även statsminister Stefan Löfven har länge talat om att förbättra ”matchningen”. Det finns fler jobb än någonsin, hävdar han, företagen skriker efter personal. Men regeringens slutsats är bakvänd. Socialdemokraterna arbetar nu utifrån tesen att Sverige har ”underinvesterat” i utbildning, som Stefan Löfven uttryckte det i sitt sommartal. Snarare tycks det ju som att vi har felinvesterat i högskolorna och universiteten. Den generella utbildningsnivån är knappast för låg. Genom studier som inte leder till jobb slösas mänskliga resurser bort. Skattepengar slängs i sjön. ”Investeringar” i utbildning görs ytterst av individen. Att det råder hög arbetslöshet och stor personalbrist samtidigt hänger ihop med vilket beteende politiken uppmuntrar. Incitamenten spelar roll. Att utbudet av utbildningsplatser inom många ämnesområden både är gratis och i praktiken obegränsat avgör. De rödgröna medger att löneutsikten inom olika yrken också påverkar. Varför annars satsa på påökt för lärarna? Ett inte alltför stolligt nästa steg i resonemanget borde vara att även skatterna inverkar på människors beteende. Avtrappat jobbskatteavdrag och höjda pålagor på löner över inkomstsnittet är en form av bestraffning av den som utbildar sig till ett bristyrke. Flit och utbildning ska löna sig. Det borde löna sig mycket mer. Ledare 12 november Signerat. Hanne Kjöller: Att ta från de sjukaste. Striden om Södra BB handlar om mer än förlossningsvården. Den handlar också om klåfingriga politiker och om ett brott mot Hälso- och sjukvårdslagen. Signerat. Amanda Björkman: Politiker förnekar missbrukare vård. Sprututbyten är den enda vård som landstingen ansvarar för men som kommunerna ändå kan säga nej till. Göteborgs agerande visar varför det är dags att ändra på det. Signerat. Gunnar Jonsson: Splittrade separatister helar ingen. Kataloniens separatister har varken lagstöd eller folkligt stöd för självständighet. Madrid vägrar samtala. Frontalkrocken måste undvikas. Alla ledare. Till DN:s ledarsida


Moderaternas budget är idrottsfientlig

Det är förvånande att Bo Sundin (M) väljer en hög svansföring i frågan om fördyringar och satsningar på att anpassa en del av stadens arenor efter strängare arenakrav. Anpassningen av Grimsta var ett löfte från Moderaterna som initierades och förbereddes under borgarnas år vid makten. Att nu helt byta fot i frågan framstår som ren populism. Exemplen på idrottshallar som blev dyrare än urspungsbudgeten under den borgerliga majoriteten är också många. Smedshagshallen blev till exempel 62 procent dyrare än budgeterat och kostnaden för både Vintervikshallen och Sätrahallen blev över 100 procent dyrare än budgeterat. I stället för att ägna sig åt populistiska utspel borde Moderaterna se allvaret i frågan och samverka med övriga partier i staden för att försöka få ordning på idrottsinvesteringarna. Att erkänna att Stockholms stad har problem med att hålla nere kostnaderna för idrottsinvesteringarna, ett problem som staden upplever oavsett politiskt styre, vore att på riktigt ta sitt ansvar inför skattebetalarna. Den nya majoriteten är beredd att ta ansvar för att våra gemensamma skattemedel används på ett effektivt sätt. Detta gör vi genom att utöka investeringsbudgeten med en ytterligare idrottsmiljard för att säkerställa att vi kan investera i både nya ytor för barn- och breddidrott, men också för att klara det stora behovet av reinvesteringar. Oppositionens största parti Moderaterna skriver gärna om behovet av att prioritera breddidrotten, men sanningen är att de i sitt förslag till budget för 2016 skär ned på idrotten med 36,6 miljoner kronor. De vill till exempel minska föreningsstödet med 15 miljoner kronor. Det är inget annat än en idrottsfientlig budget som Moderaterna lägger fram. Vi fortsätter i stället vår satsning på att göra Stockholm till en idrottsstad, för alla. Genom investeringar i nya idrottsanläggningar och riktade satsningar för att ge fler barn och ungdomar möjlighet att idrotta i vår stad.


Regissör redo för festival

Summary: Som ung visste han inte vad en regissör var för något. Nu är han en själv. Ahmed Abdullahis kortfilm ”Francis” har blivit uttagen till att tävla på Stockholms filmfestival som startar i dag.

Ahmed Abdullahi är obekväm. Egentligen vill han inte vara här. Helst skulle han inte prata alls om sina filmer. När de är klara är de klara, då vill han släppa dem och hoppa på nästa projekt. – Men man måste ställa upp för sin film och jobba för den, säger han och suckar. Att prata om de filmer han gör kan vara avgörande. Om en film får uppmärksamhet och når ut till en publik är det inte bara ett kvitto på ett gott arbete, det avgör även hans möjligheter till att få nästa film finansierad. Så Ahmed Abdullahi pratar vidare med alla som vill lyssna. Just nu går det bra. Hans kortfilm ”Francis” har blivit utvald till att tävla på Stockholms filmfestival. Det innebär att den exponeras för en större publik än vad som annars skulle vara fallet. Förhoppningsvis kommer den att beröra en del av dem. – Jag tänker att människor ser en film, sedan bär de den med sig som ett gruskorn i skon, de kanske inte märker det först, men den finns där, säger han. ”Francis” handlar om gästarbetare och är baserad på en sann historia. För tre år sedan kom en grupp människor från Kamerun till Sverige för att plantera skog. De hade lovats en fast lön på 18 000 kronor i månaden, men de lurades och drömmen om ett bättre liv blev till en mardröm. Historien grep tag i Ahmed Abdullahi, och ”Francis” är hans egen tolkning av den. – Bilden av den svarte mannen i den svenska skogen har fastnat i mig. Jag kan relatera till när jag själv gjorde lumpen och sprang omkring i skogarna runt Östersund, säger han. Ahmed Abdullahi växte upp i Umeå efter att ha kommit till Sverige som tioåring. Hans familj hade flytt från kriget i Somalia, och de första två åren i Sverige bodde de på en flyktingförläggning. Efter skolan gjorde han lumpen, och sedan följde ett antal år där han prövade på en rad olika jobb. Busschaufför, städare, barnskötare, dammsugarförsäljare och restaurangbiträde var yrken han testade innan han började med film. Att han gjorde det var aldrig planerat. Ahmed Abdullahi började på Sundbybergs folkhögskola för att läsa upp sina betyg. Tanken var att så småningom börja plugga etnologi. Då fick han syn på några av skolans filmelever som stod med en kamera i korridoren. Ahmed Abdullahi blev intresserad och beslutade sig för att han ville testa. Han sökte in till skolans ettåriga filmlinje. – Jag tänkte att det var tillfälligt, att jag efter ett år skulle börja med det riktiga livet igen, säger han. Tidigare hade han aldrig ens funderat över att jobba med film. Ahmed Abdullahi berättar att han inte ens visste vad en regissör var för något. – Jag visste att rec-knappen på en kamera var röd, men det var allt, säger han. Men han fastnade. Efter att året på Sundbyberg var över sökte han in till Stockholms dramatiska högskola, och under åren där regisserade han flera kortfilmer, både dokumentärer och spelfilmer. Examen tog han i våras och ”Francis” är hans examensarbete. Samtidigt som han hoppas på att den ska få ett bra bemötande har han fullt upp med att försöka sätta i gång nya projekt. – I den här branschen är det så att de frön man sår i dag får man kanske skörda om några år om man har tur, så det gäller så flera frön, säger han. Om ”Francis” går bra kan skörden bli riklig. Att den kommer att visas under Stockholms filmfestival är onekligen en bra start. Oavsett vad så vet han i alla fall att han kommer att fortsätta göra film. Av vilken typ vet han inte. Ahmed Abdullahi vill göra både spelfilmer och dokumentärer. – Det viktiga är historierna. Olika historier passar i olika format, säger han. Jag tänker att människor ser en film, sedan bär de den med sig som ett gruskorn i skon, de kanske inte märker det först, men den finns där. Ahmed Abdullahi Gratuleras till: Att hans kortfilm ”Francis” är uttagen till att tävla under Stockholms filmfestival. Filmen visas den 15 november. Ålder: 34 år. Familj: ”Fru och en stor familj med mamma och pappa och många syskon och kusiner.” Bor: I Sundbyberg. Gör: Regissör. Tre riktigt bra filmer: ”There will be blood”, ”Act of killing”, ”The Wrestler”. Drömprojekt: ”Jag skulle vilja göra en stor äventyrsfilm som utspelar sig i Somalia”.


Britterna behöver Europa

Summary: Premiärminister Cameron har lagt fram sina krav på EU inför folkomröstningen. Det mesta borde gå att tillmötesgå. Storbritannien behöver EU, men också tvärtom.

Så är anden ute ur flaskan. Premiärminister David Cameron lade på tisdagen formellt fram de krav Storbritannien ställer på EU inför den folkomröstning om medlemskapet som har utlovats till senast 2017. Särskilt magiskt är dock inte innehållet. En aning konkretion blandas med fluff. Cameron har dröjt med önskelistan, vilket har vållat frustration inom EU-systemet. Inte förrän nu har han velat visa korten för inhemska populister och kverulanterna i hans eget konservativa Toryparti. De fyra huvudpunkterna följer dock kända linjer. För det första ska Storbritannien, Sverige och andra länder utanför eurozonen inte missgynnas på den inre marknaden. För det andra ska vikten av ökad konkurrenskraft genomsyra hela EU. Nummer tre är ett brittiskt undantag från ambitionen om en ”allt fastare sammanslutning” av medlemsländerna. Nationella parlament kan inte ha veto, men om de gaddar ihop sig ska EU-lagstiftning kunna stoppas. Storbritannien månar som vanligt om att Bryssel och ECB inte lägger sig i för mycket på Londons finansmarknader. Missnöje utlöstes också när britterna tvingades delta i överbryggningslån till eurolandet Grekland. Våra 28 länder är olika, vi använder inte samma valuta och rätt svar är inte alltid mer Europa, sa Cameron. Konkurrenskraft gillas av alla, men det finns ett överdrivet gnäll på europeiska regleringar. Även i Storbritannien är den inhemska byråkratin generellt värre att tampas med för företagen. Talet om att slippa ingå i den ständigt tätare unionen är ren symbolpolitik, eftersom principen om olika hastigheter inom EU redan är erkänd. Men Camerons fjärde punkt är den kontroversiella. Han har lyckligtvis övergett försöket att inskränka den fria rörligheten för människor. I stället vill han ha rätt att under fyra år begränsa tillgången till sociala förmåner för arbetskraft från andra EU-länder. Regeringen har haft svårt att bevisa påståendet om den stora välfärdsturismen. Poängen är förstås ändå att göra landet mindre attraktivt, för att sålunda desarmera en invandringskritisk opinion.   Detta väcker rop om diskriminering och kommer att stöta på motstånd i den östra delen av EU. Även Tyskland och andra länder vill dock gärna klargöra hur socialförsäkringssystemen får användas, något som flyktingkrisen bidrar till. Samtidigt har Storbritannien en speciell form av skatteavdrag för låginkomsttagare som de egentligen inte behöver EU:s hjälp för att skruva med. Risken är att fler börjar kräva specialklausuler, och får proceduren att spåra ur. Alltför många länder gillar som bekant inte kvoter för att fördela flyktingar. Folkomröstningar är sällan en bra lösning på komplexa problem, och folk kan få för sig att rösta av missnöje med något helt annat. Cameron hoppas göra sig av med EU-frågan, men vid en knapp ja-seger lär den överleva. Europas flyktingkris är en osäkerhetsfaktor, eftersom invandring och EU är så sammantvinnade frågor i Storbritannien. På vilken sida Labours nya vänsterledning hamnar är dessutom oklart. Vad Cameron vill är ändå att stanna. Han vet att britterna i grunden mår bättre inne i unionen. I sitt tal underströk han de fördelar den öppna ekonomin har haft av EU. Halva landets export går till andra medlemsländer. När det gäller olika frihandelsavtal är EU en tyngre förhandlingspart än London skulle vara på egen hand. Cameron betonade i sitt tal dessutom att EU och Storbritannien har ömsesidig utrikespolitisk nytta av varandra. Motståndarna tycks tro att EU skulle belöna britterna för att gå ur. De bortser från att tillgången till den inre marknaden inte alls är automatisk, och att man skulle förlora inflytande över ett regelverk som ändå måste följas. Tankesmedjan Open Europe har visat att ett utträde ur EU skulle tvinga fram omfattande avregleringar – liksom ökad arbetskraftsinvandring. EU borde kunna tillmötesgå Cameron på de flesta områden. Det brukar finnas en viss kreativitet när ståndpunkter skrivs ihop. Men om förändringarna är relativt små, vad är vitsen med hela spektaklet? Camerons villkor kan låta som utpressning, och han har inte uteslutit ett nej till EU om han möts av döva öron. Fast vad det handlar om är att han måste ha något slags resultat att visa upp som det går att driva en framgångsrik jakampanj på, även om det är abstrakt. Storbritannien behöver EU, och tvärtom. För ett frihandelsvänligt land som Sverige vore ”Brexit” ett nederlag. Därmed blir det också viktigt att hjälpa Cameron att vinna folkomröstningen. Ledare 11 november Signerat. Carl Johan von Seth: Klarsyn från MP och V om läget. Kolumnen. Harold James: Europa behöver 1989 års anda. Alla ledare. Till DN:s ledarsida Storbritannien och EU Läs hela Camerons tal här. Talet utskrivet på engelska Cameron: Inte säkert att EU är rätt för oss. Premiärminister David Cameron väntas inta en tuffare attityd gentemot EU. ”Flyktingkris får britter vilja gå ur EU”. Det är flyktingkrisen som nu får britterna att vilja lämna EU, menar den brittiska EU-ministern. Opinionen har svängt under hösten. Gemensam front bildas mot euroländerna. Sverige och Storbritannien tar upp kampen för att stärka icke-euroländernas inflytande i EU.


Ett pass till skilda världar

Summary: Mitt universum är en plats där det blir lättare och lättare att flyga inom Europa. I ett annat universum ska flyktvägen över Medelhavet stängas och dess saltvattenvågor patrulleras av EU och Turkiet för att stärka EU:s yttre gräns. Lagliga vägar är den enda lösningen på krisen som nu utspelar sig.

Jag sitter på flyget till Bryssel när det slår mig att jag inte har visat mitt pass en enda gång. Detta är inte endast en spaning om teknik på frammarsch – jag checkade in online igår, fick biljetten via ett sms och allt fler jobb på Kastrup har ersätts av maskiner. Detta är även en spaning om två parallella universum. I mitt universum säger jag hejdå till mina klasskompisar, tar tåget till Kastrup och utan att visa mitt pass glider jag igenom kontrollerna med en mobilbiljett i ena handen och en kaffe latte i andra. Mitt universum är en plats där det blir lättare och lättare att flyga inom Europa. Det är en plats där flygplatserna och flygbolagen curlar oss konsumenter eftersom de många konkurrenterna på marknaden har gett oss, köparna, makt. I mitt universum talar ingen om Schengen, få vet vad det är. (Utom ibland när någon flyttat till London och en viss förvirring uppstår kring det svårstavade avtalet som Storbritannien inte deltar i och hur funkar det egentligen om man bli snuvig?) Min generation (och klass) som är födda på 90-talet ser EU:s öppna gränser som en rättighet. Vi försöker betala med euro eller pund på krogen eftersom vi ”har lite kvar från förra resan.” Jag är en självklar medborgare i Europa. I ett annat universum sätter svenska staten upp tältläger i Skåne samtidigt som jag igår plockade fram vinterkläderna. I ett annat universum ska flyktvägen över Medelhavet stängas och dess saltvattenvågor patrulleras av EU och Turkiet för att stärka EU:s yttre gräns. I detta universum skrivs överenskommelser om tillfälliga uppehållstillstånd under för att sedan kallas ”framgångsrikt blocköverskridande samarbete”. Anledningen sägs vara av humanitär sort. Här läggs förslag om mer pengar till deportationer fram. Här bränns asylboenden. Det pågår ett tredje världskrig och rubrikerna gör Europa till offer. Ingen vet riktigt vem Europa är och alla verkar ha glömt bort historien, den som vi aldrig fick glömma eller upprepa. Var det inte så? I ett annat universum säljs vattentäta plastfickor för pass som ska färdas runt nackar och över hav i gummibåtar. Det säljs väl genomtänka ryggsäckar där du kan bevara dina identitetshandlingar så att de inte ska bli värdelösa när vågorna går höga. I ett annat universum är du ingenting utan ditt pass och fyra sista siffror. Mitt pass struntar personalen på Kastrup i. Och det handlar inte bara om digitala framsteg. Bekräftelsen på min identitet och existensberättigande sitter min bleka hy. I mitt fortfarande sommarslingade hår. I mitt språk och därmed de förutfattade meningarna om vem jag är. Jag är endast jag. Slumpen gjorde att jag föddes i Sverige och inte Syrien. Slump får sällan spela roll i politiken. Låt det inte göra det denna gång heller. Lagliga vägar är den enda lösningen på det världskrig som nu utspelar sig. Det är 26 år sedan Berlinmuren revs. Nu vill EU och Turkiet bygga en ny mur.


Val med bitter eftersmak

Summary: President Erdogan och det styrande AKP vann valet men splittrade Turkiet. Risken är stor att angreppen på yttrandefriheten och rättsväsendets oberoende fortsätter.

Utan tvekan blev nyvalet i Turkiet en personlig triumf för president Recep Tayyip Erdogan. Det styrande AKP ökade kraftigt och tog tillbaka den absoluta majoritet partiet förlorade i juni. Halva det djupt polariserade landet fruktar dock följderna av resultatet, och även utanför dess gränser finns skäl att oroa sig. Nog ser det märkligt ut. Valet i juni blev ett slags folkomröstning som sa nej till Erdogans auktoritära metoder och plan på att inrätta en allomfattande presidentmakt åt sig själv. Opinionsmätningarna spådde samma utgång igen. Turkiets vacklande ekonomi borde inte ha gett AKP någon draghjälp. Men även om valet inte avgjordes av fusk var det knappast rättvist. Utslagsgivande blev en kombination av regeringspartiets hätska kampanj, på temat stabilitet eller kaos, och dess ständigt hårdnande grepp om medierna. Författningen förhindrar egentligen presidenten att ta partipolitisk ställning. I juni struntade Erdogan fullkomligt i det, vilket slog tillbaka mot honom. När det kurdiska partiet HDP tog sig över 10-procentsspärren till parlamentet var AKP:s majoritet borta. Den djupt missnöjde Erdogan höll sig mer i bakgrunden denna gång, men såg till att göra HDP till huvudfiende. Fredsprocessen med kurdgerillan PKK avbröts, och de senaste månaderna har präglats av det eskalerande våldet i sydöstra Turkiet. Även i Irak och Syrien har kurdiska baser bombats. HDP utmålades som PKK:s medbrottsling, och gerillan var för sin del nöjd med att återta initiativet i den kurdiska rörelsen. Parallellt attackerade lynchmobbar HDP:s lokaler. Politiker och aktivister fängslades, anklagade för samröre med PKK. Det är oklart vem som stod bakom terrordåden mot kurdiska manifestationer, men regeringen lanserade den horribla teorin att Islamiska staten och PKK samarbetade. Samtidigt har regeringen gjort statstelevisionen till en ren propagandakanal, där AKP och Erdogan dominerar medan oppositionen förbigås med tystnad.   Kritiska massmedier har dessutom länge trakasserats av staten. Tidningsföretag har utsatts för skatterazzior eller belagts med väldiga böter, journalister har arresterats eller fått sparken. Strax före valet stormade kravallpolis ett holdingbolag bakom flera tv-kanaler och tidningar som nu har tagits i beslag. Chefredaktören för Today’s Zaman är en av många som har gripits för att ha förolämpat presidenten. EU-kommissionen sköt upp sin årliga rapport om de mänskliga rättigheterna i Turkiet till efter valet, för att inte reta Erdogan när det nu behövs hjälp med flyktingkrisen. Men där uttrycks enligt Reuters stark oro för yttrandefriheten, liksom för att ”rättsväsendets oberoende har underminerats betydligt. Domare och åklagare har stått under hårt politiskt tryck.” Erdogans plan gick alltså i lås. AKP tog röster bland turknationalister, som gillar när kurderna sätts på plats. Dessutom fick regeringen stöd av konservativa kurder, som inte har mycket till övers för PKK. HDP klarade spärren igen, men lyckades inte undgå att smetas ned av terroristanklagelserna. Alla vet också att de spretiga oppositionspartierna inte klarar av att gå ihop för att fälla AKP. Dagen efter valet upprepade Erdogan sitt krav på att få skriva in en stark exekutiv presidentmakt i författningen. AKP fick inte tillräcklig majoritet för det, men frågan är om det har någon praktisk betydelse. Både regeringen och partiet domineras helt av Erdogan. AKP blir samtidigt alltmer sammantvinnat med statsapparaten. Press- och yttrandefriheten sitter redan i skamvrån, och risken finns att attackerna mot medierna intensifieras. AKP lär inte släppa sin kontroll över domstolar och polis. Utredningen av den stora korruptionsskandal i partiets och regeringens närhet som avslöjades för två år sedan kan säkert slutgiltigt dödförklaras. Inget balanserar längre Erdogans makt. När det gäller den kurdiska frågan må presidenten ha lyckats med sin valstrategi, men priset är högt. Inte bara PKK utan stora delar av den kurdiska befolkningen kommer att ha svårt att lita på regeringen, även om fredstrevare skickas ut efter valet. Sydöstra Turkiet har kastats många år bakåt i tiden. Motsättningarna hårdnar också mellan andra etniska och religiösa grupper. Krigen och konflikterna i grannländer som Syrien och Irak kan vävas ihop med det turkiska dramat. Erdogan har utökat sin makt men splittrat landet. Den utlovade stabiliteten förblir en utopi, varningen för kaos desto mer aktuell. Ledare 3 november Kolumn. Lars Calmfors: Fuska inte med utgiftstaket. Regeringen kan frestas att använda årets outnyttjade budgeteringsmarginal för flyktingkostnader som egentligen hänför sig till nästa år. Men det är bättre att höja taket än att kringgå det. Signerat. Erik Helmerson: Vänstern har blivit medelklass. Medelklassen älskar inredning. Inte konstigt att vänstern bytte klass när folkhemmet skulle möbleras. Alla ledare. Till DN:s ledarsida Valet i Turkiet 2015 Erdogan: Respektera valresultatet. Turkiets president Recep Tayyip Erdogan uppmanar omvärlden att respektera valresultatet, dagen efter att hans regerande AKP vunnit en överraskande jordskredsseger i parlamentsvalet. ”Omvärlden förstår inte allvaret med Erdogans väg”. Frågetecknen tornar upp sig över Turkiets väg. Rättssäkerheten, pressfriheten och freden är hotade. Turkiet på randen till inbördeskrig. Turkiska F-16 plan attackerade flera kurdiska mål i södra delen av landet på söndagen. Operationen kan ses som ett avslag på PKK-gerillans invit till Ankara att blåsa av fientligheterna under valkampanjen. ”Erdogans taktik är att skapa kaos”. Det politiska våldet i Turkiet trappas hastigt upp, trots enträgna böner om lugn och besinning både från EU och USA. Våldet trappas upp inför nyvalet i Turkiet. Massiva attacker mot det prokurdiska partiet HDP:s lokaler runt om i Turkiet fick partiledaren Selahattin Demirtas att anklaga president Recep Tayyip Erdogan för att försöka provocera fram ett inbördeskrig.


Vi kan lära av Pisa utan att tävla

Summary: PISA är ingen tävling utan en utvärdering som kan hjälpa svensk skola att bli bättre. Det innebär att vi kan se vad vi gör bra och vad vi behöver utveckla. Jag önskar alla mina elever lika knäckande bra undervisning som den jag såg i under mitt besök i Guangzhou. Men för att nå dit måste svenskt skolsystem ge förutsättningar för det.

För en dryg vecka sedan kom jag hem från ett tio dagar långt skolstudiebesök i Guangzhou i södra Kina. En minst sagt inspirerande och lärande resa. Framförallt är det den knäckande bra undervisningen som väcker nya tankar. På de skolor vi besökte rådde långt ifrån den strikta hierarkiska disciplin som jag tror vi i Sverige föreställer oss råder i de kinesiska skolorna. Snarare såg vi engagerande lektioner där eleverna vågade göra fel och prova sig fram. De stöttade varandra samtidigt som alla var fokuserade på uppgiften och lärandet. Lärarna hade 54 elever per klass och ändå lyckades de i stort sett få alla elever att komma till tals under varje lektion. Det var inga stora föreläsningar utan skicklig undervisning. I Guangzhou är lektionerna viktiga på ett sätt som ter sig främmande i en svensks ögon. Varje vecka läggs mycket tid på att öka undervisningens kvalitet. Lektionerna diskuteras och utvärderas tillsammans i ämneslaget. Den pedagogiska ledaren handleder varje lärare inför varje lektion. Dessutom samverkar man med grannskolorna för att lära av varandra. Lärarna har inte fler elever eller arbetar fler timmar än vad jag gör men skolorganisationen sätter undervisningen och elevernas utveckling i främsta rummet och då får organisationen andra prioriteringar. Magnus Lidman skriver på DN.Åsikt om vikten av att sluta tävla i Pisa-resultat, vilket jag är helt enig med honom om. Pisa är en utvärdering, inte en tävling. Alla som drar slutsatsen att målet med den svenska skolan borde vara att ligga etta i Pisa, borde på allvar inte få syssla med skolfrågor överhuvudtaget. Däremot kan ett land lära sig ganska mycket om man använder Pisa till att utvärdera sitt eget skolsystem. I OECD:s analys av den svenska skolan, som gjordes efter våra anmärkningsvärt låga Pisa-resultat, kan vi konstatera att svenska ungdomar inte tycker att skolan inte angår dem. Vi kan se att vi i vår skolorganisation lägger förhållandevis lite tid på att utveckla undervisningen och att förutsättningarna för utveckling är förhållandevis dåliga. Vi kan se att svensk skola saknar förutsättningar för pedagogisk ledning. Dessutom skenar olikvärdigheten. Information som borde intressera alla som menar allvar med att vilja utveckla svensk skola. I andra utvärderingar kan vi se att elever i Sverige är trygga och har goda relationer de vuxna i skolan. Något som vi självklart vill bibehålla och som andra länder vill sig av oss. Att lära av Pisa och andra utvärderingar innebär inte att vi ska införa kinesiskt skolsystem i Sverige, med enorma läxmängder och stenhårt utslagningssystem. Det innebär möjligheten att se vad vi gör bra och vad vi behöver utveckla och göra bättre. För om sanningen ska fram önskar jag alla mina elever lika knäckande bra lektioner som de kinesiska eleverna får i Guangzhou. Men då måste det svenska skolsystemet skapa förutsättningar för att kunna utveckla det.


”Satsning på folkhögskolan ett sätt att möta skolkrisen”

Summary: Behov av lärarlyft. Skolans kunskapskris innebär att andelen ungdomar som har behov av en andra chans ökar. För att möta utmaningen efterlyser vi en satsning på folkhögskollärare motsvarande de satsningar som gjorts för lärare inom ungdomsskolan. Det skriver representanter för folkhögskolor och pedagogisk forskning.

I debatten som följt Pisa-undersökningarna har förslagen kring hur problem inom barn- och ungdomsskolan ska bemötas duggat tätt. Oavsett vad man väljer att se som huvudskälen till skolans kris och de bristande kunskaperna hos många av de elever som i dag lämnar ungdomsskolan, kan vi konstatera att det kommer att finnas behov av ytterligare möjligheter för lärande och utbildning för dessa personer i vuxen ålder. Detta kommer att ställa krav inte minst på landets folkhögskolor som hittills framgångsrikt mött unga vuxna som av olika skäl inte lyckats inom skolan. För att möta de nya utmaningar som skolkrisen medför efterlyser vi därför en satsning på folkhögskollärare motsvarande de satsningar på professionsutveckling som gjorts för lärare inom barn- och ungdomsskolan. Läsåret 2013/2014 lämnade hela 30 procent av alla elever gymnasieskolan utan kompletta betyg. Det är nedslående siffror. Desto ljusare är emellertid att det svenska systemet för vuxnas lärande, som dessa ungdomar nu möter, inte tycks ha präglats av samma direkta krissymptom som barn- och ungdomsskolan. Enligt PIAAC, en jämförande internationell undersökning som förenklat kan beskrivas som en Pisa-motsvarighet inom vuxnas lärande, har Sverige en mycket stark ställning.   Det är därför anmärkningsvärt att vuxenutbildningen och folkhögskolan inte fått en mer central position i debatten som följt på det som benämnts ”Pisa-krisen”. Inte minst är det anmärkningsvärt, att det som i barn- och ungdomsskolan ses som en självklarhet, att satsa på lärares professionella utveckling, inte också gäller folkhögskolan. Satsning på utbildning och kompetensutveckling av lärare lyfts fram som en central komponent för att vända svensk skolas negativa resultat. Något som har stöd i både forskningsläget och den rapport som OECD nyligen presenterade om den svenska skolans misslyckanden. Både förra och nuvarande regering har gått på denna linje i reformer som genomförts och planeras genomföras. Det handlar bland annat om lärarlyftet, lic-forskarskolor för yrkesverksamma lärare, höjda lärarlöner och så vidare. Förhoppningen är höjda kunskapsresultat genom att skapa förutsättningar för undervisning vilandes på vetenskaplig grund och beprövad erfarenhet. Genom de senaste årens relativt ensidiga satsningar på reformer i barn- och ungdomsskolan har frågan om vad som händer med elever utan kompletta betyg efter avslutad gymnasieutbildning hamnat i skymundan. Avsaknaden av reformer inom vuxenutbildningen talar sitt tydliga språk. Från Kunskapslyftets tid, då 256.000 vuxna deltog i kommunal vuxenutbildning 1998, har deltagandet minskat. 2006 deltog 138.000 vuxna och 2013 var deltagandet nere i 125.000. Detta är anmärkningsvärt i ljuset av den stora andel ungdomar som har behov av en andra chans, men också i ljuset av att systemen för vuxnas lärande i Sverige tycks stå sig starkt i internationell jämförelse. Här finns med andra ord något att värna om, utveckla och ta lärdom av i relation till barn- och ungdomsskolan. I ljuset av ovanstående kan vi konstatera att folkhögskolan torde få ett större utrymme i den offentliga och politiska debatten om skolans kris och unga vuxnas utmaningar att ta sig in i samhälls- och arbetslivet. För det första måste folkhögskolans lärare få möjlighet att vidareutveckla sin kompetens för att möta de utmaningar som denna särskilda utbildningsform står inför. Ungdomsskolans misslyckande har lämpat över ett stort ansvar på folkhögskolan, och situationen är på sina håll mycket ansträngd. Rekryteringen till folkhögskolan och inte minst dess allmänna linje, består av unga vuxna som ofta behöver omfattande stöd, ett stöd de inte fått inom ramen för ungdomsskolan. För det andra, torde lärdom dras av folkhögskolans pedagogiska särart och dess lärares kompetens, för att bidra till diskussioner om hur svensk skolas negativa trend skall brytas. Med anledning av ovan anförda, föreslår vi följande åtgärder. Förläng folkhögskollärarprogrammet med en termin för att omfatta 90 hp. På så sätt skapas utrymme för att utveckla kunskaper om både pedagogiskt arbete inom folkhögskolan och kunskaper som ryms inom den utbildningsvetenskapliga kärnan mer brett. Men även utrymme för ytterligare vetenskaplig skolning med fokus på arbete inom folkhögskola. En förlängning innebär också att folkhögskollärarexamen likställs med lärarexamen i termer av utbildningsnivå, vilket skulle bidra till att ytterligare öka folkhögskollärarprogrammets attraktivitet.  Ett lärarlyft riktat till lärare inom folkhögskolan för att stärka lärarnas kompetens inom områden som identifieras som centrala för att möta dagens och framtidens utmaningar. Å ena sidan kan det handla om kurser som handlar om folkhögskolan och pedagogiskt arbete inom denna utbildningsform. Inte minst är detta viktigt för de folkhögskollärare som inte har en folkhögskollärarexamen. Å andra sidan kan det handla om kurser som riktar sig till folkhögskolans lärare mer brett. I en nyligen presenterad studie framkommer bland annat att lärare i folkhögskolan efterfrågar specialpedagogisk utbildning. Lärarna står inför en stor utmaning att möta de deltagare som inte fått erforderligt stöd i ungdomsskolan.  Satsa på lic-forskarskola för lärare inom folkhögskolan för att bidra till att ytterligare utveckla en folkhögskoleutbildning med grund i vetenskap och beprövad erfarenhet. Men även för att bidra till utveckling av praktiknära kunskap om vad som kännetecknar denna unika och tillsynes framgångsrika utbildningsform.  Ovanstående satsningar på folkhögskolan är ett viktigt bidrag till ökad måluppfyllelse för de elever som inte erhåller erforderligt stöd inom ungdomsskolan. Även om barn- och ungdomsskolan har sett många reformer de senaste åren, kan, om dessa reformer visa sig vara effektiva, resultatet av reformerna ses först om många år. Folkhögskolan kommer därmed under många år framöver vara en plats som kan erbjuda dessa unga vuxna en andra chans. Det är dags för våra politiker att sluta att ensidigt svartmåla det svenska utbildningslandskapet. Våga tala om det som fungerar väl, värna om det och skapa förutsättningar för att utveckla och dra lärdom av svensk folkhögskola och dess pedagogiska arbete. DN Debatt Alla debattartiklar. Till DN:s debattsida


Vi måste få ge flyktingar jobb – direkt

Summary: Det är förödande för samhället att flyktingar inte får jobb och bara går omkring sysslolösa på grund av olika överenskommelser, avtal och regler. Jag vill att arbetsmarknaden för flyktingar öppnas upp och speciellt för de som inte har akademisk examen. Tänk nytt och underlätta för flyktingar att få arbete samt att integreras!

”Har du inget jobb till mig?” är en fråga som jag ofta fått från flyktingar. Låt oss pensionärer anlita flyktingar som vill jobba utan att allt ska heta rut, rot eller kallas ”svartjobb”. Det är förödande för samhället att flyktingar inte får jobb och bara går omkring sysslolösa på grund av olika överenskommelser, avtal och regler. Överenskommelsen mellan de röd-gröna och alliansen om rut och rot begränsar möjligheterna att hjälpa flyktingar. Regeringen vädjar i debatter och tidningar att företagen ska öppna sina arbetsplatser för flyktingar. Centerpartiet pratar om de små företagen. Ingen pratar om att vi pensionärer kan ge flyktingarna hjälp med små jobb samt att integreras. Jag bor i Gävle och vistas ofta i en liten by i Bräcke kommun. Jag har använt mig av rut och rot på båda platserna. I en glesbygdskommun som Bräcke är det många pensionärer som vill och behöver ha hjälp med enkla jobb som snöskottning och annat i hemmet. Samtidigt är det många flyktingar i Bräcke och i stort sett alla som jag pratat med vill ha jobb. I Gävle har jag suttit och pratat med flyktingar som har praktik efter praktik som inte leder till något jobb. Det är i stort sett bara en "förvaring" att sitta och fika med andra praktikanter. Låt oss som är pensionärer få ta hjälp av flyktingar att utföra olika små jobb samtidig som vi kan hjälpa dem att få arbetslivserfarenhet och att komma in i det svenska samhället. Det är också en bra möjlighet för flyktingar att etablera nätverk samt få träning i att prata svenska. Detta utan att sitta på skolbänkar med kostnader för staten. Vi pensionärer får troligen också en positivare syn till flyktingar när vi får kontakt. Så var det för min mor och far när de fick hjälp av flyktingar för cirka 40 år sedan. Rut och rot går ju via företag och det är en omöjlighet för flyktingar att få anställning innan de har fått sina fyra sista siffror i personnumret. Rut och rot ger små möjligheter för dessa flyktingar att få jobb samtidigt som rut och rot tvingar mig att gå via företag. Jag är mera intresserad av att skapa kontakt med flyktingar än att etablera kontakt med företag. Regeringen erbjuder de med akademisk examen en gräddfil till jobb. Småjobben som hjälper oss pensionärer är en möjlig gräddfil för alla som inte har en akademisk examen. Vi pensionärer är inte avtalsslutande parter på arbetsmarknaden men den ersättning som vi betalar flyktingar ska inte betraktas som svartjobb eller medföra avdrag på deras bidrag. För mig är det helt klart att flyktingar ska ha ersättning för sitt jobb. Själv tycker jag det är bättre att få ett jobb med låg lön än inget jobb alls. Förutom kontanter kan betalningen inkludera fika, måltider och samtidigt en ”övning i att prata svenska”. Jobb erbjuder sysselsättning, språkträning och sociala kontakter vilket kan vara viktigare än att följa avtalen på arbetsmarknaden. Vi pensionärer har också tid att sätta oss ned och prata på ett sätt som inte personalen på stora eller små företag har tid att göra och vi sitter inte jämt med mobilen i handen under fikaraster. Dessutom tar vi inte heller betalt av staten och kommunerna. Vad gör ni inom de politiska partierna, olika myndigheter, LO och pensionärsorganisationer för att ta bort de hinder som finns för flyktingar att få ta kortvariga jobb? När flyktingar frågar mig som pensionär om jobb ska jag inte behöva gå till ett företag. Jag vill kunna säga att jag har ett jobb för några timmar eller ett par dagar. Jag vill öppna upp arbetsmarknaden för flyktingar och speciellt för de som inte har akademisk examen. Tänk nytt och underlätta för flyktingar att få arbete samt att integreras!


Amanda Sokolnicki: Trångt i Robert Gustafssons åsiktskorridor

Summary: Robert Gustafsson förklarade i helgens Skavlan att Sverige lider av politiskt korrekt fascism. Men det finns inte bara en åsiktskorridor i Sverige, skriver Amanda Sokolnicki.

Det har vid flera tillfällen diskuterats när det är lämpligt att kalla andra fascister. Men flera av dem som tidigare ansett att det varit högst olämpligt, tycks nu ha ändrat sig. Den här gången rör inte anklagelseakten Sverigedemokraterna. Komikern Robert Gustafsson skrädde inte orden i helgens ”Skavlan”. Sverige lider av något som liknar politiskt korrekt fascism, upplyste han. För att inte råka illa ut måste du enligt komikern klara av ett antal kriterier: ”Du bakar ditt eget bröd på morgonen, du sorterar soporna, är med i Greenpeace. Du är feminist, älskar barn, springer Stockholm Marathon och går med i Pride.” För gör du inte det, förklarade han, ”då är du en dålig människa”. Inte heller spelar det någon roll om du skriver insändare eller är skådespelare: ”Om du inte uppfyller de här kraven så blir du uthängd på sociala medier tills du måste be om ursäkt och krypa till korset.” ”Det börjar tendera till att bli ungefär som när man jagade kommunister i USA på 50-talet.” McCarthyistisk hetsjakt med utbytt villebråd alltså. På de svarta listorna står nu namnen på dem som inte sopsorterar. Robert Gustafssons beskrivning av Sverige är hård, men också vanlig. Det är ingen tillfällighet att ordet åsiktskorridor hamnade på Språktidningens lista över 2014 års nyord. Och han har rätt i en sak: Vi är alla inskränkta i våra korridorer. Varje grupp i samhället har sin egen blick och jargong, norm och gränsdragning. Men för den som rör sig i flera olika kretsar är det också uppenbart hur olika de är. Korridorerna har olika högt i tak, vissa är målade i rött, andra i blått. I några kommer enbart den med nyckel in medan det till andra bara är att kliva på för den som behagar. Och surdegsbröd, feminism och Pride är långt ifrån aktuellt i dem alla. Som min kollega Erik Helmerson tidigare har slagit fast: det finns inte en åsiktskorridor i det här landet, det finns mängder – ett helt hotell. Att döma av Robert Gustafssons syn på Sverige måste han ha fastnat i en särdeles tråkig och trång del av det.


Syskonförturen i skolan måste gälla alla

Summary: Skolnämnden i Stockholm har inskränkt syskonförturen, så att den endast gäller de familjer som följer "normen" och skaffar barn tillräckligt snabbt. Men den syskonförtur som finns måste få gälla alla.

Skolnämnden i Stockholm har i det tysta beslutat att inskränka syskonförturen i skolan, alltså den regel som gör att 6-åringarna får gå på samma skola som sina storasyskon. Endast de familjer som följer "normen" och skaffar barn tillräckligt snabbt får nu utnyttja förturen. Jag är pappa till fyra barn, två egna och två bonusbarn. Nästa år är det dags för det minsta barnet, Kalle, att börja skolan – något han längtat efter så länge jag kan minnas. Alla hans tre äldre syskon går eller har gått på samma skola, liksom hans bästa kompis. Det går inte en dag utan att Kalle frågar hur långt det är kvar tills han också ska få börja på skolan. För han vet ju att han ska få gå på samma skola; vi har blivit lovade en plats sedan hans storasyster började skolan – tack vare syskonförturen. Men i ett slag är den tryggheten nu borta. Utan att vare sig tillfråga eller informera familjerna, och utan att överhuvudtaget utreda hur många som berörs av beslutet, har skolnämnden i Stockholms stad beslutat att inskränka syskonförturen till att bara gälla barn i lågstadiet. Beslutet har inte föregåtts av någon offentlig debatt, och uppenbarligen inte heller av någon konsekvensanalys. I praktiken blir denna inskränkning av syskonförturen en bestraffning av de familjer som inte skaffar barn tillräckligt snabbt. Och det gjorde inte vi. Det skiljer nämligen tre och ett halvt år mellan Kalle och hans storasyster. Men enligt skolnämnden får det max skilja tre år mellan barnen för att de ska vara tillräckligt mycket syskon för att garanteras plats på samma skola. Kalle föddes 90 dagar försent för att omfattats av den ”nya” förturen. Eftersom vi bor i ytterkanten av skolans upptagningsområde vet vi inte längre om Kalle kommer att få gå på samma skola som sina storasyskon. Skulle vår son hamna på en annan skola skulle vardagspusslet krascha fullständigt, med två olika skolor och två olika fritidshem på flera kilometers avstånd från varandra. Men framför allt skulle det påverka tryggheten för 5-årige Kalle. Jag vågar inte ens tänka på hur han skulle reagera om vi berättade för honom att han inte får gå i samma skola som sina tre storasyskon och sin bästa kompis. Några frågor skolnämnden borde fundera över är om det är det rimligt att fatta ett beslut som påverkar så många, utan att först utreda konsekvenserna? Varför inte låta beslutet föregås av en offentlig diskussion? Och framför allt – varför ska syskonförturen bara gälla för vissa syskon, och inte för alla? För mig finns bara en rimlig slutsats. Behåll syskonförturen, och låt den gälla för alla.


Ett hyckleri bortom allt förstånd

Maria Donis från Svensk Fågel gör sitt bästa för att få läsare att tro att svenska kycklingar har det bra och att det är en självklarhet att svenska bönder vill att djuren ska ha det bra. Det är förvisso kanske sant att en del av de svenska bönderna verkligen vill det, men sanningen om hur djuren verkligen har det kvarstår. Det är en industri som går ut på att tjäna pengar. Massor av pengar. Vad som anses vara bra för djuren är en ribba som konstant sänks i lönsamhetens namn. Det kan även vara så att Sverige har högre krav på djurhållningen, men Maria väljer att ignorera alla fakta Ronja Berglind tar upp gällande de svenska kycklingarnas levnadsvillkor och satsar i stället på att dels förminska Ronja Berglinds erfarenhet och kunskap genom att ifrågasätta om hon besökt någon kycklingbonde och dels att förklara hur kycklingbönder i Sverige arbetar dygnet runt. Det håller inte. Ni gör reklamer om den glada, och lite tokige, Gula Pippin som försöker få fler människor att äta kött samtidigt som ni dödar kycklingar på löpande band och avlar fram raser som är för tunga för sina egna ben, enbart för att ni ska kunna tjäna mer pengar. Att sedan paketera det i en reklamfilm med orden: ”Gula Pippin och bonden – a love story” är ett hyckleri som är bortom allt förstånd. Människan behöver inte äta döda djur längre, i alla fall inte i de extrema mängder som görs i dag. Det är en industri som går ut på att tjäna pengar på djurens bekostnad och det kan inte förklaras bort genom att prata om hur mycket bättre Sverige är i djurhållning, att skapa en falsk bild i reklamer om hur vackra hönor med massor av utrymme lugnt strosar omkring och genom att effektivt tysta ner och blocka människor i sociala medier som ifrågasätter industrin. Ärlighet vara längst.


Även vardagsbrotten måste utredas och bestraffas

Summary: Avskaffa straffrabatten, utreda alla polisanmälningar samt döm till fängelse vid upprepade brott. Det som både Johan Olsson och Sebastian Eklund inte adresserar tillfredsställande är allmänhetens syn på rättstaten, brottsoffrens möjlighet till upprättelse samt om tidiga insatser mot brott kommer att ha preventiva effekter.

Det som varken Johan Olsson eller Sebastian Eklund berör tillfredsställande är allmänhetens syn på rättstaten, brottsoffrens möjlighet till upprättelse samt om tidiga insatser mot brott kommer att ha preventiva effekter. En viktig åtgärd handlar om att ändra lagen från att ge dömda straffrabatt till att i stället addera brotten och därmed påföljden. En dömd gärningsperson får i dag påföljd för det grövsta brotten och kan därmed helt undandra sig påföljder för övriga brott som denne åtalats och fällts för. Ringa brott, såsom vardagsbrott med böter som påföljd, leder i dag näst intill alltid till att polisanmälan aldrig utreds över huvud taget. Det är i allmänhetens ögon viktigt att brott beivras. Inte bara för att brott ska få konsekvenser, utan också för att brottsoffer har rätt till upprättelse samt att påföljder kan verka i en brottspreventiv anda. En annan åtgärd handlar om att säkerställa att fler brott utreds eftersom en grundprincip i en rättsstat måste vara att alla brott så långt som möjligt utreds. Rättegångsbalken ger både polisen i sin förundersökning och åklagare rätt att lägga ner utredning respektive åtal om brotten inte står i rimligt förhållande till sakens betydelse eller om det inte äger något väsentligt allmänt eller enskilt intresse. Rättegångsbalken ger också polisen långtgående möjligheter att lägga ner utredningar genom så kallat förundersökningsbegränsning samt indikativt signalerar att om brottets straffvärde inte överstiger tre månaders fängelse ska utredningen läggas ner. Snatteri, stöld, inbrott, skadegörelse och bedrägeri är stor del av de miljonbrott som sker i dag. Alla dessa brott kan av förundersökningsledaren eller åklagare bedömas ha ett lägre straffvärde än tre månaders fängelse och som därmed kan lägga ner utredningen eller åtalet. Detta är brott som drabbar gemene man. De flesta av landets invånare kommer endast i kontakt med polisen för den här typen av brott. Och då läggs utredningen ner eller åklagaren beslutar om åtalsunderlåtelse. På samma väg kommer de flesta förstagångsförbrytare i kontakt med rättsväsendet när denne begår ett mer ringa brott. Och då väljer rättstaten att inte beivra. Vilket signalvärde sänder det till gärningspersonen, allmänheten och kommande generationer? Rättstaten måste också synas och agera i allmänhetens vardag och inte bara vid skottlossning och mord. Jag föreslår vidare att brottsbalken ändras till att när samma gärningsperson upprepade gånger utför brott att dessa ska adderas och att man vid tredje förseelsen alltid blir dömd till fängelse. Likaså ska flera ringa brott adderas så att gärningspersonen döms, inte för det grövsta brottet enkom, utan adderat för alla brotten till en strängare påföljd än vad de enskilda brotten utgör. För en gärningsperson innebär det således att denne inte kan fortsätta med småbrott mot bakgrund att dessa ändå konsumeras. Alla brott ska beaktas och adderas. I mina ögon betyder det annars att alla andra genomförda brott i statens ögon saknar värde, allmänt eller enskilt intresse. När man inte uppmärksammar eller beivrar brottslighet, och i synnerhet om barn och ungdomar begår dessa, hur hjälper vi dem då? Om samhället accepterar asocialt beteende och vardagsbrott, får man också räkna med att samhället formar sig därefter. Om rättsstaten resignerar och samhället accepterar, då blir det till slut en norm.


”Vi vill göra porr för kvinnor”

Summary: I kväll premiärvisas den alternativa porrfilmen ”Female fantasy” på Kulturhuset i Stockholm. Regissörerna hoppas att fler kvinnor ska börja producera porr och att utbudet ska breddas.

Filmen handlar om en ung kvinna som möter en kille i en busskur och hennes lustfyllda minnen av detta möte. De debuterande porrfilmsregissörerna Alicia Hansen och Zara Kjellner hoppas att filmen och den efterföljande diskussionen på Klarabiografen i Kulturhuset i Stockholm ska lyckas lyfta samtalet om pornografi. De tycker att det är dags att bredda diskussionen om porr och låta fler uttryck och vinklar komma fram. För att pornografin ska kunna utvecklas och bli bättre som konstform måste den komma in i värmen och få bli en del av ”kultursfären”. – Till exempel tycker vi att det borde finnas en utbildning för porrfilmare. Det är viktigt att börja prata seriöst om porren som en egen konstform, säger Alicia Hansen. Hon pluggar idéhistoria och har skrivit en B-uppsats om ”hypersexualitet”. Zara Kjellner är poet och frilansande skribent. I slutet av november lanserar de även en feministisk porrsajt med namnet ”New level of pornography”. Meningen är att den ska bli en plattform av och för kvinnor som vill göra porr. – Det är en sajt där vi vill att konstnärer ska få skapa pornografi utifrån det manifest som finns på hemsidan. Det handlar om både text, film, ljud, musik och foto. Meningen är att komma bort från den estetik som dominerar de porrsajter som finns i dag. – Pornografin är dominerad av män, det försöker vi ändra på genom att vara ett team med bara kvinnor som försöker skriva utifrån oss själva, säger Alicia Hansen. Målet med filmen och sajten är skapa en fristad där den porr som produceras inte alltid behöver handla om att tjäna pengar på att framställa kroppar på ett sätt som är kommersiellt gångbart. Huvudrollerna i ”Female fantasy” spelas av Jaana Alakoski och Marcel Engdahl. Enligt Alicia får vi se mer av manskroppen och inte bara hans kön som penetrerar kvinnan. Handlar det om ett perspektivskifte där ni har bytt fokus från den kvinnliga kroppen till den manliga? – Ja, men vi försöker också leka med rollerna och skifta mellan subjekt och objekt. Ingen av oss tror att det går att tända på att någon är helt passiv, så som kvinnan framställs i en stor del av mainstreamporren, säger Alicia. Hon menar att synen på vad som är pornografi kan förändras om man börjar experimentera med den. De hoppas också att filmen och panelsamtalet efteråt kan gör att debatten blir mindre polariserad. Bland de inbjudna deltagarna finns Veronica Palm (S). Hon är en av de som står bakom kampanjen #porrfritt som vill lagstifta mot kommersiell pornografi. Det tror inte Alicia Hansen och Zara Kjellner är en framkomlig väg. – Det bygger på att man håller upp ett moraliserande finger som pekar ut vad som är fint och fult och vilken sexualitet som är ”normal”. I stället handlar det om att utbudet behöver breddas och att fler får möjlighet att göra sin egen pornografi och att det därmed skapas rum där fler kvinnor kan gå in, menar de. – När kvinnor och sex kommer på tal blir det alldeles för ofta en problematiserande ingång, särskilt när man talar om porr. Därför har vi skapat det här rummet där kvinnan kan vara det begärande subjektet utan att det ska vara något konstigt, säger Zara Kjellner. En invändning som de tror att en del kommer att ha efter att ha sett deras film är att skådespelarna är vita, smala och snygga. Syftet med filmen är ju att utmana den kommersiellt etablerade bilden av den pornografiska kroppen. – Vi har tyvärr inte haft tid och pengar för att leta efter några andra skådespelare utan har varit tvungna att använda oss av personer i bekantskapskretsen, säger Zara Kjellner, som ursäktar sig med att de har försökt filma på ett sätt som ”förmänskligar” skådespelarnas kroppar så mycket det går. – De har inte retuscherats. Och om vi har filmat i en vinkel där man ser någon ”ovanlighet” så har den inte tagits bort. Det kan finnas skuggor som en annan filmare kanske hade undvikit, men som vi har kvar för att det ska bli mer ”mänskligt”. De är medvetna om att det ändå alltid kommer att finnas någon som tycker att de reproducerar en normativ sexualitet som är statisk. – Men då kan vi i alla fall alltid säga att det är en pornografi där normen är ett starkt kvinnligt subjekt. Föreställningen om att feministisk pornografi skulle handla om ”jämställt” sex avfärdar de. Så enkelt är det inte att framställa kvinnligt begär, menar de. Zara och Alicia har en idé om att vi kan vänja oss vid att tända på människokroppar som framställs ur en annan vinkel än den vi är van vid. – Vi tror att det är möjligt att experimentera med bilder av lust och begär och i någon mån ”skapa” en sexualitet hos den som tittar, säger Zara Kjellner. Finns inte det en risk för att ni ser kvinnor som en homogen grupp? – Nej, det är därför vi har tagit kontakt med så många olika kvinnor och konstnärer som ska vara med i projektet, för att vi vill ha ett stort och varierat utbud och inte bara vår film, säger Alicia. I manifestet på hemsidan skriver de att kvinnor ska skildra något som känns lustfyllt för just dem. Till en början är det bara kvinnor som bjuds in att delta. Men det kan förändras beroende på vem som vill vara med och vad som ska undersökas. – ”Kvinna” är en kategori som vem som helst kan identifiera sig med. Det finns ju män som har ett kvinnligt begär. Men det handlar om att sätta hennes lust i centrum eftersom vi tycker att den har uteslutits tidigare. ”Female fantasy” I dag, måndag, premiärvisas den feministiska porrfilmen ”Female fantasy” på Klarabiografen i Stockholm och senare i höst presenteras porrsajten ”New level of pornography”. Filmvisningen följs av en paneldebatt om pornografi, kvinnlig kåthet samt fint och fult sex med Alicia Hansen, Zara Kjellner, Veronica Palm (S) och Elin Magnusson under ledning av Andrea Reuter. Huvudrollerna i filmen spelas av Jaana Alakoski och Marcel Engdahl.


Svenskt regelverk är bland det tuffaste i världen

Summary: För svenska bönder är det en självklarhet att djuren ska må bra, ingen tjänar på att kycklingarna mår dåligt. Bönderna jobbar varje dag, dygnet runt med att ta fram en frisk kyckling som är tryggare och säkrare.

Ronja Berglind är vegan och anser inte att vi ska äta kött. Det har jag all respekt för. Men den allra största delen av oss svenskar väljer att äta kött. Och för alla oss är kycklingen från våra svenska gårdar ett mycket bra val – ur fler synvinklar. När jag läser Ronjas debattinlägg så tror jag inte heller att hon har varit ute och besökt någon kycklingbonde. Svenska bönder jobbar varje dag, dygnet runt med att ta fram en frisk kyckling som håller högsta kvalitet. För oss i Sverige är det en självklarhet att ställa krav på säkra livsmedel, god djurvälfärd och låg klimatbelastning och där är svensk kyckling i världsklass. Svenska bönder som är medlemmar i branschorganisationen Svensk Fågel nöjer sig inte heller bara med det. Vårt regelverk är bland det tuffaste i världen och mer långtgående än den basen i den svenska djurskyddslagstiftningen. Lagstiftningen har förbud mot näbbtrimning, krav på god djurhälsa och tuffare krav i bedövning vid slakt jämfört med utlandet. Dessutom används alla friska kycklingar, både tuppkycklingar och hönkycklingar, i uppfödningen. För att kunna erbjuda svenska konsumenter en bra kyckling till ett bra pris föder vi i dag upp cirka 86 miljoner kycklingar om året, vilket är cirka 65 % av den kyckling som konsumeras i Sverige. Resten kommer från lågprisimporten som inte följer samma höga krav som svenska bönder har att förhålla sig till. Men det finns ingen motsats mellan storskalighet och god djurhälsa. Snarare tvärtom. Kycklingarna har bättre plats jämfört med kycklingen som importeras, går fritt i stora luftiga, uppvärmda stallar på en bädd av kutterspån och bönderna har krav på att hand om kycklingarna dygnet runt. En viktig aspekt är att kycklingen när den blir livsmedel ska vara så säker som möjligt. Smittskyddet är en viktig del av vår framgångsrika svenska modell som gjort att vi kan sälja en salmonellafri kyckling och där förekomsten av campylobacter ligger under 10 procent jämfört med Europa, där genomsnittet ligger på cirka 60 procent. Mot bakgrund av detta är uppfödning av ekologisk kyckling svårt eftersom i princip all ekologisk kyckling bär på campylobacter när de går ute. Men för den som vill ha en kyckling som varit ute så finns alternativet att välja svensk ekologisk alternativt en kyckling med utevistelse. För svenska bönder är det en självklarhet att deras djur ska må bra och att svenska konsumenter ska få god mat. Konsumenterna har ett stort förtroende för svenska bönder och värnar om en fortsatt svensk lantbruk. För oss som väljer att äta kött och kyckling så är den svenska kycklingen det absolut bästa valet. Det är vi glada för.


Polisen måste få veta när skolkränkningar blir brottsliga

Summary: Skolan måste få bättre stöd och hjälp när en kränkning passerar gränsen för vad som är brottsligt. Klarar skolan detta på egen hand eller behöver de handledning?

Vid kränkningar har skolan tydliga riktlinjer från Skolverket. De måste bland annat skriva handlingsplaner mot mobbning och upprätta kränkningsrapporter. Det tror jag de flesta skolor gör bra. Problemet uppstår när man bakar in grövre saker i begreppet mobbning. Med grövre saker menar jag brottsliga gärningar. Då behöver skolan tillsammans med andra aktörer som polisen och de sociala myndigheterna andra rutiner. Det är möjligt att Skolverket har utformat sådana. Men jag tror att skolan måste få bättre stöd och hjälp när en kränkning passerar gränsen för vad som är brottsligt. Kan skolan klara detta på egen hand eller behöver de handledning? Det är inte skolan som skall bestämma om händelsen är ett brott eller inte. Jag vet att skolpersonalen lägger ner mycket jobb för att förebygga kränkningar och jobbar efter en åtgärdstrappa när någon blir utsatt. Men det jobbet kanske fastnar någonstans på vägen, när händelsen i stället borde komma till polisens kännedom. Fick i dag höra talas om en pojke som blivit hotad med en kniv på en skola och en annan pojke som blivit utkastad från ett fönster. Varför har inte polisen fått kännedom om detta? Skolan måste ha lättillgängliga kanaler in hos andra myndigheter. Exempelvis en utsedd skolpolis som tillsammans med sociala myndigheter snabbt kan ta sig an ett problem som uppstått. Samtidigt måste de finnas utredare som kan börja jobba med ärendet. Resurskrävande som sagt, men vad är alternativet?


Sverige behöver en översyn av straffen

Summary: Sverige behöver en översyn av påföljderna för brott med skärpningar av straffrabatter och hårdare grepp med återfallsförbrytare. Dessutom har många brott låga och oproportionerliga straff. Vi behöver bli tuffare mot kriminella.

En fråga som brukar engagera människor är brott och straff, och definitivt det senare. Straff i Sverige är enligt min uppfattning många gånger för låga eller svaga. Det primära borde vara att ge offret upprättelse, att skydda övriga samhället och att straffa för att påvisa dåligt beteende. Sekundärt borde vara att ”vårda” dessa individer. Det första förbättringsområdet är straffrabatter. Enligt svensk lag behöver fångar bara avtjäna 2/3 av sitt straff vid gott uppförande, för att sedan slussas ut i samhället igen. Principen retar mig. Ett utdömt straff bör avtjänas till fullo och det ska förutsätta att en intagen sköter sig! Missköter sig en intagen bör straffet i stället förlängas då det annars är tydligt att denne inte är redo att bli en del av samhället igen. Vidare bör rymningar och avvikelser från permissioner ge ytterligare strafftillägg. Ett annat fenomen till stor kostnad för samhället är inställda rättegångar på grund av att den kallade uteblir. Det bör vara rimligt att medvetet utebli från rättegång bör leda till konsekvenser. Förslagsvis bör rättegången hållas utan personen och straff utdömas i dennes frånvaro. Ett annat område där samhället behöver agera är hur vi ska komma till rätta med återfallsförbrytare. Sverige bör införa det som finns i flera stater i USA, systemet ”three-strikes law”. Det är ett system där en individ som begår ett tredje grovt brott får ett långt straff, till exempel livstid. En person med ett återkommande beteende som inte lämpar sig i samhället bör lyftas bort för lång tid innan fler ur samhället kommer till skada. Sverige behöver också en översyn av påföljderna för brott. Barnsexbrott har till exempel fortfarande böter i straffskalan. Har en person begått och dömts för övergrepp mot barn är det orimligt att chansen finns att dömas till böter. Påföljden för olika brott borde förankras tydligare hos allmänheten. Vad skulle Du vilja att en förövare tilldömdes för straff om Du blev utsatta för brottet, ett mord, en stöld eller en våldtäkt? Det är dags att behandla kriminella som kriminella och se till att skydda samhället!


Låt inte elden spridas

Summary: Hittills i år har ett dussintal asylboenden brunnit på olika platser i landet. 1990-talets våg av rasistiska attacker får inte upprepas.

Under den oroliga tiden i början av 1990-talet anlades över 20 bränder per år på flyktingförläggningar i Sverige. I en rasistisk brottsvåg som de flesta främst kanske förknippar med lasermannen John Ausonius noterades totalt uppemot 600 olika typer av dåd med främlingsfientliga förtecken mellan 1990 och 1993. Hittills i år har ett dussintal asylboenden på olika platser i landet brunnit. Fyra boenden har eldhärjats bara den senaste veckan i Arlöv, Kungsbacka, Ljungby och Munkedal, där polisen misstänker mordbrand. Samhället måste undvika en upprepning av historien och förhindra att bränderna sprids, som de gjorde för 20 år sedan. Hur avvärjs risken? Vad är kommunernas, Migrationsverkets respektive polisens ansvar? Chefen för polisens särskilda flyktinginsats Stefan Hector betecknar den senaste tidens händelser som ”ett mönster, men inte tillräckligt för att dra några slutsatser”. Några gärningsmän har ännu inte gripits. Bränderna utreds och exakt vad som ligger bakom går än så länge inte att veta. Vad som kan misstänkas är att risken för attacker är förhöjd. Förra gången ebbade attackerna ut med tiden, av flera skäl. Antalet nyanlända flyktingar minskade, men inte minst förändrades asylsystemet. Det som då hette Statens invandrarverk började placera fler nyanlända i lägenheter och andra boenden. Förläggningarna blev färre, och därmed mordbrännarnas måltavlor. I den bemärkelsen gjordes mottagningsstrukturen säkrare. Årets flyktingkris har medfört att målen har blivit fler igen. Det finns omkring 8.000 flyktingboenden i Sverige, och antalet ökar. Möjligheterna för Migrationsverket att hitta alternativ är inte särskilt ljusa. Inte minst i kommentarer på nätet har en kuslig entusiasm över den senaste tidens bränder kommit till uttryck. Bostadsbristen gör att många blir fast i anläggningsboenden, samtidigt som rekordmånga söker asyl. I takt med att fler fastigheter förbereds för mottagande – och bland annat tältläger planeras – uppstår ett ökat antal friktionsytor. På 1990-talet uppstod omfattande protester och stort missnöje på många platser. Enligt historikern Helene Lööws forskning om våldet mot invandrare under denna period var förövarna inte främst organiserade nynazister och högerextrema. I stort sett alla som dömdes bodde på orten där brottet begicks. De hade inga synliga band till extremhögern. Det typiska motivet bottnade inte heller någon särskilt avancerad ideologi. Snarare ett mer allmänt hat och förakt som riktades mot både invandrare och myndigheter. Majoriteten av gärningsmännen var dessutom inte fulla och förvirrade, som det ibland sades då. Av polisens utredningar framgår att den typiska attacken begicks i berått mod för att skrämma eller ”protestera”, med andra människors liv som insats. Opinionen har förändrats sedan 1990-talet, men en stor portion av detta missnöje finns kvar. De sociala mekanismerna är också intakta. Hos vissa som begick dåden för 20 år sedan hade en känsla infunnit sig att handlingen skulle ses som ett hjältedåd av andra ortsbor. Även nu finns de som uppmuntrar andra att ta saken i egna händer. Inte minst i kommentarer på nätet har en kuslig entusiasm över den senaste tidens bränder kommit till uttryck. "Underbart!" löd en reaktion. Helene Lööw varnade i måndagens Aktuellt i SVT för att en förhöjd retorik i flyktingfrågan kan förstärka tendenserna. Sverigedemokraternas besked förra veckan att lansera en stor ”utomparlamentarisk” kampanj är allt utom en god nyhet i sammanhanget. Ord har betydelse, och SD-ledningens laddade språk kan göra stor skada. Samhällets goda krafter måste försöka hålla emot. På tisdagen vädjade polisen till kommunerna och Migrationsverket att ta ett större ansvar för säkerhetsläget. Det kan låta som att myndigheten flyr sitt ansvar, men den viktigaste uppgiften ankommer egentligen inte på polisen. Många av historierna på 90-talet kunde kanske ha förhindrats genom bättre information till de boende nära förläggningarna och tätare kontakter med kommunen och myndigheterna. Föreningsliv och kyrkor kan också hjälpa att skapa en positiv anda i en ansträngd situation. Det ansvaret bär för övrigt alla. Att stämma upp i ”We shall overcome” hjälper väl föga, men hets mot flyktingar måste bemötas med ett kraftfullt svar. Ledare Läs alla ledare. Till DN:s ledarsida


Vem påstår att svensk mat är kalorifattig?

Summary: Att äta svenskproducerad mat handlar inte alls om kalorier. Författaren har helt missat poängen med svenskproducerad mat.

Vem har påstått att svensk mat innehåller mindre socker och mindre fett? Vem har påstått att det skulle vara skälet till att äta svenskproducerad mat? Debattören har helt missat poängen. Svenskproducerad mat har en rad andra fördelar som verkar ha gått författaren helt förbi. Högre kvalitet i form av mindre användning av bekämpningsmedel och färre bekämpningsmedel i odling av växter, betydligt restriktivare användning av mediciner och ingen användning av hormoner i djuruppfödning är några exempel. Andra aspekter att tänka på är om vi överhuvudtaget vill ha matproduktion kvar i Sverige? Kanske vi skall låta andra länder producera till exempel den mjölk och det fläsk vi konsumerar? Då skulle vi inte längre ha något inflytande över hur produktionen av mat går till utan acceptera det som andra bestämmer. Vi skulle också tappa närheten till lantbruket och vad lantbruket för med sig i form av kultur och kunskap. Man kan också fundera på vad som skulle hända i orostider när det blir svårt att upprätthålla ett komplicerat internationellt logistiskt flöde av varor. Om transporterna skulle stanna fick vi nöja oss med det som produceras lokalt. Om det bara är basstationer till mobilnät, timmer, stål och IT-tjänster så skulle vi inte bli särskilt feta i Sverige. Nej, att äta svenskproducerad mat handlar inte om kalorier. Att äta svenskproducerad mat handlar snarare om kvalitet, kultur, sociala aspekter och även om det sällan nämns, kanske också om säkerhetspolitiska aspekter.


Andra orsaker än hälsa viktigt för val av svensk mat.

Summary: Det finns fler aspekter än hälsa, bland annat miljö och socioekonomisk hållbarhet hos det svenska lantbruket, som helt glöms bort och som troligtvis ligger till grund varför samhället värderar lokalt producerad mat.

Ser inget fel i åsikten ”svensk mat är inte nyttigare”. Dock tycker jag att resonemang och angreppssätt är felaktigt. Vem har sagt att ”svenskflaggning” av matvaror relaterar till bättre näringsvärde etc.? Tvärtom var ju varornas hälsoaspekt underordnat lokalitet i den opinionsundersökning som hänvisas till. Det finns flera andra viktiga orsaker att välja svenskodlat som bortses från i resonemangen och som antagligen ligger till grund varför samhället värderar lokalt producerad mat. Till exempel har svensk matproduktion i många fall en lägre miljöpåverkan samt högre djuretiska krav än många andra länder. Dessutom pågår för närvarande en smärre kris inom svenskt lantbruk där företag lägger ner på grund av dålig lönsamhet. Denna kris påverkar enskilda människors socioekonomiska situation, men även biologiska mångfald negativt. Alltså är det viktigt att stödja det svenska lantbruket om vi vill ha kvar det. Dessa aspekter glömmer Görhan Hellström helt bort i sitt resonemang. Slutligen kan man säga att en välmående (det vill säga där människor är villiga att betala för svensk mat) svensk lantbrukssektor med relativt låga insatser av bekämpningsmedel och god djurhållning faktiskt kan visa sig hälsofrämjande i det långa loppet genom att bidra till en levande och, i flera avseenden, välmående landsbygd.


”Patienterna behöver hjälp nu”

Summary: I dag, måndag, arrangeras en stor konferens om ME i Stockholm. Andrea är en av dem som drabbats extra hårt av sjukdomen. Hon är sängbunden sedan nio år.

I snart nio år har Andrea legat sängbunden hemma hos föräldrarna i Örnsköldsvik. Hon har ME, en sjukdom som medför svår utmattning i kombination med en rad andra symtom. I dag, måndag, arrangerar patientföreningen RME konferensen ”De osynliga” i Stockholm där man fokuserar på de svårast sjuka patienterna, som Andrea. På konferensen föreläser bland andra den amerikanske läkaren Daniel Peterson som har lång erfarenhet av svårt sjuka ME-patienter och som ibland använder antivirala medel i behandlingen. Han kommer bland annat att berätta om pågående och framtida forskning, exempelvis om ME och immunsystemet. Hösten 2006 träffade vi Andrea i  hennes dåvarande lägenhet i  Stockholm. Då var hon 31 år och hade i flera år haft problem med sin hälsa. I tonåren tränade hon jazzdans, jujutsu, ridning och fotboll. Efter gymnasiet studerade hon först konst under ett år och sedan på universitet i Umeå. Så drabbades hon av en svår virusinfektion med hög feber och ont i halsen. Efter den återhämtade sig Andrea aldrig. När sjukdomskänslan vägrade ge med sig sökte hon upp vårdcentralen, men provsvaren visade inte på något onormalt. Tiden gick och Andrea blev inte bättre. När hon sökte på nätet hittade hon berättelser från andra som drabbats av något liknande. Så småningom fick Andrea diagnosen ME, eller kroniskt trötthetssyndrom, som sjukdomen då kallades i vardagstal. När vi mötte Andrea den där höstdagen hade hon laddat upp för intervjun i ett par dagar. Hon berättade att hon ofta ”pushade” sig mycket genom exempelvis promenader, och sedan var mycket sämre under ett eller flera dygn. För nio år sedan fanns det inte några råd om att svårt ME-sjuka inte ska överskrida sina gränser. Ett halvår efter intervjun 2006 tvingades hon flytta hem till föräldrarna Åke och Anita Sundström i  Örnsköldsvik. Kort efter hemkomsten blev hon dramatiskt sämre och fick föras till sjukhuset. Andrea är nu helt sängliggande sedan nio år. Vid sina ständiga försök att sitta upp får hon svår yrsel och en rad andra symtom orsakade av ett kraftigt blodtrycksfall. Vissa stunder har Andrea mer energi och orkar då syssla med foto, form och design på sin Ipad. Andra dagar orkar hon inte med det minsta ljud. Via pappa Åke berättar Andrea: – Mina dagar går ut på att uthärda alla de plågsamma, ständigt närvarande symtomen. Jag brukar förklara för mina vänner att det är som att ständigt ladda mobiltelefonen och invänta att det ska stå hundra procent – men mina batterier når bara upp till några ynka procent. – Jag längtar så mycket efter samtal och umgänge, efter ett aktivt liv. Men kroppen och hjärnan kollapsar efter varje gång. Det är svårt att beskriva hur det är att tvingas ligga permanent i ett tyst, mörkt rum. Vad vill du säga till läkare, forskare och politiker? – Jag önskar att de läser en rapport från amerikanska Institute of medicine som påvisar att ME är en fysisk, allvarlig sjukdom. Sjukdomen kan göra en människa helt sängbunden med fruktansvärda plågor. Det måste skapas biomedicinsk specialistvård i alla landsting med hembesök och anpassade sjukhusplatser, svarar Andrea. Lisa Forstenius är ordförande för Riksföreningen för ME-patienter. – Många av dem har inte ens en fungerande läkarkontakt trots att de inte kan lämna hemmet. De här patienterna är helt beroende av anhöriga och behöver hjälp nu. Sedan i juni finns en ny mottagning för ME-patienter i södra Stockholm. Mottagningen drivs av den ideella stiftelsen Stora Sköndal och har avtal med landstinget. – Trycket har varit hårt från början, och vi har nu en väntetid på tre till sex månader, berättar Per Julin, specialist i rehabiliteringsmedicin och en av mottagningens två läkare. Förutom läkarna finns sjuksköterska, arbetsterapeut, fysioterapeut, kurator och neuropsykolog på mottagningen. – Teamet har stor erfarenhet av neurologisk rehabilitering, säger Per Julin. Konceptet skiljer sig lite från när man är inriktad på enbart stress och smärta. Vi är vana vid att arbeta med långvariga neurologiska sjukdomar där hjärntrötthet och kognitiva svårigheter ofta ingår. Behandlingen är anpassad efter individen och kan handla både om att lindra symtom och uppnå förbättring, och om att lära sig leva med sjukdomen och se vad man kan göra trots den. – Det kan också röra sig om att bevara funktioner, säger Per Julin. ME-sjuka kan få sekundära problem som smärtor och muskelbesvär på grund av sina svårigheter att röra sig. Sjukdomen kan i dagsläget inte botas men det finns absolut hopp för dem som drabbats, menar Per Julin. – Internationell forskning visar att många förbättras med tiden. Men det kan ta lång tid. Och man kan inte träna sig frisk, vilket många har svårt att acceptera. Vid andra tillstånd som utmattningssyndrom kan fysisk aktivitet vara en viktig del i rehabiliteringen. Vid ME kan försiktig rörelse ibland vara bra, men det beror på hur sjukdomen ser ut hos individen, säger Per Julin. Ansträngningsutlöst försämring är ett av kardinalsymtomen. Många ME-sjuka har känt sig oförstådda och misstrodda i vården. Men kunskaperna ökar, menar Per Julin. – Vi är en liten mottagning som har begränsade resurser och inte kan täcka behovet. Fast mycket kan man få hjälp med i primärvården om kunskaperna finns där. Och vi märker att det blir allt bättre, bland annat på remisserna vi får. Vad är ME? ME/CFS står för myalgisk encefalomyelit/chronic fatigue syndrome och har ofta kallats för kroniskt trötthetssyndrom. Syndromet klassificeras som en neurologisk sjukdom av Världshälsoorganisationen WHO. Institute of Medicine i USA kom i  år med en rapport där de slår fast att sjukdomen är fysisk, kronisk, systemisk och ofta svårt funktionsnedsättande. En studie från Columbiauniversitetet i USA har visat att ME-patienter under de tre första åren har skillnader i immunsystemet jämfört med friska, vilket enligt forskarna kan tyda på att sjukdomen har två stadier. I Sverige uppskattas runt 40 000 personer ha ME/CFS. Källa: Vårdguiden; www.mailman.columbia.edu; Institute of Medicine (iom.nationalacademies.org)


”?Oanständigt att Sverige ger notan till fattiga länder”

Summary: Flyktingmottagandet. Nästa veckas prognos om antal asylsökande visar troligen en kraftig ökning. Då kommer Sverige automatiskt att minska sitt bistånd till fattiga länder med ytterligare miljarder. OECD vill helst avskaffa möjligheten att räkna flyktingar som bistånd och samordna reglerna. Sverige motsätter sig detta, skriver Staffan Landin.

Det är Sveriges riksdag och ingen annan som har bestämt att varje mottagen asylansökan automatiskt ska innebära 110 000 kronor mindre i bistånd till fattiga länder. Det är ett ansvar de inte kan komma ifrån. Nästa vecka uppdateras asylprognosen, om inte metoden ändras försvinner ytterligare miljarder från livsviktigt bistånd. Sverige ger mer bistånd än andra länder. Men i de senaste två årens budgetar går en av fem biståndskronor inte till bistånd, utan till Migrationsverkets kostnader för flyktingmottagande i Sverige. Detta används av invandringsmotståndare som argument för att stoppa invandringen. Men det är inte flyktingarnas fel att biståndet minskar, det är regeringens. Den nuvarande och den föregående. Att låta biståndet betala flyktingmottagande är ingen självklarhet. Alla givarländer tolkar reglerna på sitt eget sätt och ingen tolkar dem så ”ogeneröst” som Sverige. I nästa vecka kommer en uppdaterad prognos över flyktingmottagandet för 2015 och 2016. Det står redan klart att den kraftigt kommer överstiga tidigare prognoser. Enligt reglerna innebär det ytterligare miljarder i minskat bistånd. När budgeten nu förhandlas inom och över blockgränser är det viktigt att några grundläggande fakta kommer fram i debatten. Det är inte OECD (de rika ländernas samarbetsorgan, som samordnar definitionerna kring bistånd) som vill att vi ska göra avräkningar! Regeringar brukar ge sken av att detta är något OECD styr över. Men faktum är OECD:s biståndskommitté, DAC i 20 års tid försökt att samordna reglerna och helst avskaffa möjligheten att räkna flyktingar som bistånd. Men eftersom flera länder, däribland Sverige, motsatt sig samordning är det fortfarande fritt fram att göra som man vill. Och tydligen vill regeringen låta biståndet betala asylmottagningen. Ingen räknar som Sverige. Idag betyder varje mottagen asylansökan per automatik 110 000 kronor mindre till fattigdomsbekämpning, vaccination, eller andra biståndsinsatser. Oavsett vem som kommer, hur lång processen är eller faktiska kostnader. Detta eftersom regeringen använder en schablonkostnad för att räkna ut hur mycket biståndet ska minskas. Hur denna schablonkostnad räknas ut är, hör och häpna, helt höljt i dunkel. Här finns noll transparens. Man kan alltså inte granska om det är rimligt att just dessa kostnader tas från biståndet, för ingen vet vilka kostnader som räknas in. Riksdagen tvingas varje år rösta om miljarder som tas från biståndet utan att kunna se vilka poster det ska betala. För alla andra delar av biståndet, kräver vi att varenda öre, i varje biståndsprojekt ska kunna redovisas. Varför dubblerades kostnaderna? Sverige har gjort avräkningar från biståndet sedan 1980-talet. Men 2007-2008 dubblerades plötsligt schablonkostnaden per flykting, vilket gjorde att avräkningarna ökade även när antalet flyktingar minskade. Varför summan dubblerades har inte gått att besvara. Bristen på insyn ställer en obehaglig fråga: lyckades Anders Borg och Moderaterna med bedriften att minska biståndet med (hittills) 20 miljarder kronor utan att någon förstått vad som hände? Det kan inte uteslutas. Den officiella linjen är att vi använt samma metod för att uppskatta schablonkostnaden. Men redan i alliansregeringens första budget ökade summan från 55 000 till 97 000 kronor per flykting och år. Detta skedde utan diskussion och utan att någon anledning redovisades. Den nuvarande regeringen har fortsätt att minska biståndet med 110 000 kronor per flykting. Det kanske finns logiska förklaringar till att mottagningen plötsligt blivit dubbel så dyr och att den nu är dubbelt så dyr som i de övriga givarländerna. Men en sådan anledning har aldrig redovisats och ingen ansvarig politiker eller tjänsteman har hittills kunnat ge ett svar. Höjningen gjordes när Sverige tog emot få flyktingar. Så höjningen fick små konsekvenser. Först när antalet flyktingar för några år sedan började stiga blev konsekvenserna tydliga. I år stannar 20 procent av biståndet i Sverige. Det är extremt högt. Snittet i övriga givarländer är tre procent. Tyskland, som 2013 tog emot dubbelt så många flyktingar som Sverige, tar mindre än en procent av biståndet. Flera länder exempelvis Storbritannien har valt att inte räkna asylmottagning som bistånd över huvud taget. Redan i dag använder vi mer biståndspengar till inhemska kostnader än något annat land någonsin har gjort. Ökningen i nästa veckas prognos kommer, om metoden inte ändras, innebära att 30-50 procent av biståndet stannar i Sverige. Redan de 8 miljarder som regeringen hittills tagit skulle räcka till 2 miljoner malariabehandlingar, 5 veckors specialmat för undernärda barn, 20 miljoner doser mässlingsvaccin, 20 miljoner doser stelkrampsvaccin, 20 miljoner doser poliovaccin, 20 miljoner märgnät, rent vatten till 20 miljoner människor, 50 000 vattenpumpar, 100 miljoner vattenreningstabletter, 30 000 skyddspaket mot Ebola och 2 miljoner filtar. Biståndsminister Isabella Lövin (MP) poängterade i SVT:s morgonsoffa i veckan att avräkningarna inte minskat det faktiska biståndet, eftersom den totala biståndsramen samtidigt höjs. Det stämmer visserligen för nästa år – om prognosen inte skrivs upp. Men tvärtemot vad alliansregeringen hävdade har det verkliga biståndet som via Sida och UD ska gå till att hjälpa i fattiga länder minskat kraftigt, trots att biståndet tillförts 45 nya miljarder. Förutom det uppenbara, att det blir svårare för biståndets aktörer att utföra sitt jobb, med mindre pengar, en ryckig budget som höjs och sänks flera gånger per år samt minskad trovärdighet för biståndet och Sverige som biståndsaktör, finns andra tunga argument för att ändra dagens regler. Bristen på transparens och insyn gör det omöjligt att granska eller diskutera om summorna är rimliga. För riksdagen blir politisk styrning av biståndspolitiken mycket svårare om 20-40 procent av budgeten inte bidrar till att uppfylla biståndsmålen eller ens går att granska. I dagens extraordinära flyktingsituation skapar systemet dessutom en onödig och oanständig motsättning mellan utsatta grupper. Varför är det rimligt att just biståndet till fattiga länder ska betala svenska kostnader för asylmottagning? Avräkningarna har blivit ett argument för de som inte vill att Sverige ska hjälpa människor som kommer. SD:s nya linje att följa Ungern och helt stänga gränserna för asylinvandring, möjliggörs till stor del av att de samtidigt kan säga att detta skapar resurser för hjälp i närområdet. Att ett främlingsfientligt parti på samma gång kan föreslå att stänga gränserna, minska det långsiktiga biståndet med 47 miljarder på fyra år och ändå vill framstå som humant är ett tecken på hur sjukt systemet har blivit. Det pågår nu återigen ett försök inom OECD att samordna regelverket kring avräkningar. Sveriges hållning i det arbetet är oklar. Sveriges förhandlare borde tydligt och klart redovisa vår linje, vad driver vi i de internationella biståndsförhandlingarna? För just nu låter det som om fattiga länder är de stora förlorarna på Sveriges politik. Det vore ovanligt och synd. Staffan Landin, frilansande skribent och föreläsare med fokus på globala utvecklingsfrågor. Har tidigare jobbat för FN:s utvecklingsprogram UNDP och Hans Roslings stiftelse Gapminder. Tvärtemot vad alliansregeringen hävdade har det verkliga biståndet som via Sida och UD ska gå till att hjälpa i fattiga länder minskat kraftigt, trots att biståndet tillförts 45 nya miljarder.


Volvo satsar på ren eldrift

Summary: Göteborg. Inom fem till tio år tror Volvo Cars att det stora genombrottet för elbilen kommer. Därför gör företaget nu en omfattande satsning på elektrifiering och mer miljövänliga bilar. – Vi kommer att vara väl förberedda säger Thomas Müller, en av cheferna för projektet.

Volvochefen Håkan Samuelsson har tidigare uttalat sig skeptiskt kring rena elbilar, men när Volvo i torsdags bjöd världspressen till Göteborg var det för att berätta om en storsatsning på elektrifierade bilar och att man 2019 räknar med att ha en elbil klar för försäljning. Det kommer att föregås av lanseringen av laddbara hybrider i 90- och 60-serien och fortsätter med introduktionen av mindre bilar i 40-serien, som utvecklas på en ny plattform kallad Compact modular architecture (CMA). Satsningen kommer bara veckorna efter avgasskandalen hos tyska konkurrenten Volkswagen. Från Volvos sida tror man inte att affären kommer att påverka kundernas bilval i närtid. – Men elektrifieringen passar bra in i sammanhanget, säger Thomas Müller, som är övertygad om att tiden när marknaden är mogen för elbilar snart är här. Henrik Green, chef för Volvos produktstrategi, säger att det är svårt att säga när det definitiva genombrottet kommer, men spår att tidpunkten ligger någonstans mellan 2020 och 2025. – Redan i dag ser vi att det finns ett helt annat sug efter elektrifierade bilar. Efterfrågan drivs av kundernas krav på tysta och miljövänliga bilar snarare än främjande initiativ från myndigheterna, säger Green. Samtidigt tror han att det stora lyftet kommer först när infrastrukturen med laddstationer är på plats. Detaljerna kring Volvos nya elbil, som ska vara ute på marknaden 2019, är fortfarande få, men man säger att den kommer att ha batterikapacitet för lång räckvidd (cirka 50 mil) och gå att snabbladda. Henrik Green ser bilen som en början på Volvos framtida affärer. – Det är den första elbilen, men definitivt inte den sista. I framtiden tror jag att vi kommer att erbjuda elbilar för alla våra modeller, säger Green. År 2020 räknar företaget med att de elektrifierade bilarna ska stå för tio procent av försäljningen. Volvo har forskat kring elektrifiering i 40 år och lanserade 2008 testbilen C30. Utvecklingschefen Peter Mertens säger att man även lärt sig mycket om hur kunderna använder elektrifierade bilar genom att studera hur de använder den tidigare lanserade laddhybriden XC90 T8. – Vår forskning visar att man kör våra Twin engine-bilar via elmotorn 50 procent av tiden, vilket betyder att plug-in hybrider redan är ett alternativ till konventionella motorsystem, säger Mertens, som anser att studierna kring elektrifiering gett mycket kunskap om batterier och effektivitet. – Vi har kommit till en punkt där kalkylen för kostnad mot nytta är nästan positiv, säger han. Den nya CMA-plattformen, som lanseras 2017, beskrivs som en mindre men lika avancerad variant av den större SPA (Scalable product architecture). Utvecklingen av bilar på två parallella plattformar ska enligt Volvo ge den bredd som gör det möjligt att uppnå det högt uppsatta försäljningsmålet på 800 00 bilar om året, en process som startade med lanseringen av nya XC90 och fortsätter med satsningen på S90-modellen. Kina har växt till Volvos största marknad. Nu siktar man på att lyfta i USA, där nya XC90 har blivit en försäljningssuccé. I dag finns det ett helt annat sug efter elektrifierade bilar. Efterfrågan drivs av kundernas krav på tysta och miljövänliga bilar. Henrik Green, chef för Volvos produktstrategi Fakta. Snabb-laddade batterier för 50 mil Få detaljer finns kring Volvos kommande elbil. Det här är de fem punkter som bilfabriken presenterar än så länge: 1 Ska ha lång räckvidd (cirka 50 mil). 2 Ska ha premiumbilens prestanda. 3 Ska gå att snabbladda. 4 Ska byggas på SPA-plattformen. 5 Ska lanseras 2019.


Minska barngrupperna nu – det blir billigare i längden

Summary: De stora barngrupperna i förskolan påverkar både barn och personal negativt. Vi som jobbar i förskolan har fått nog. Det är dags att minska barngrupperna.

Jag arbetar sedan tio år tillbaka inom förskolan, nu på senare år som förskollärare. Det är ett otroligt givande och inspirerande arbete på många plan. Förskolan innehar en viktig roll i barnets första möte med det institutionaliserade utbildningsväsendet. Här ska barnen lockas till lärande lek, utveckla sina sociala förmågor och ett intresse för såväl matematik som skriftspråk och naturvetenskap (för att bara nämna några) ska väckas inför en mångårig skolgång. Men någonting har gått snett. 2010 fick förskolan en ny läroplan där allt större krav ställs på förskollärarna. 2013 togs rekommendationen för max 15 barn i en förskolegrupp bort av Skolverket. Studier dyker nu upp där siffror visar hur de kvinnodominerade yrkena är överrepresenterade bland sjukskrivningar och förskolläraryrket står som stolt nummer ett. Rapporter visar på allt sämre arbetsmiljö inom förskolan och vi ser ett stadigt ökande av barngruppsstorlekar. Många väljer att lämna yrket. Men barnen då? Det finns otaliga studier som bekräftar hur allt för stora barngrupper påverkar barn negativt när det gäller allt från till exempel trygghet, relationsskapande, lärande och utveckling. Det är ett mysterium för mig hur politiker och beslutsfattare kan ha en sådan kort framförhållning som att förklara de allt större barngrupperna med att de helt enkelt inte har råd att minska dem. Förvånade över dåliga Pisa-resultat? Vet ni hur mycket dyrare det blir att strunta i problemen? Kan man över huvud taget värdera barns trygghet och välmående i pengar? Vissa barn börjar på förskolan redan på ettårsdagen och går sedan långa dagar, fem dagar i veckan. Den här frågan är viktig för en enormt stor del av samhället och det är förvånande hur få det är som bryr sig. Vad säger detta om vårt samhälle? Hur ser vi på framtiden och hur värderar vi våra yngsta små medborgare? Jag och flera tusentals kollegor som ingår i det så kallade "förskoleupproret" i sociala medier har fått nog. Vi sliter ut oss och vi går på knäna, ibland bokstavligen talat då vi skrapar upp ris från ett slitet laminatgolv, när vi egentligen hade behövt sitta och skriva resursansökan för det där barnet som behöver lite extra tid, skriva veckobrev, förbereda utvecklingssamtal och föräldramöte, beställa material, tömma blöjhinken, planera nästkommande veckas utflykt, reflektera i arbetslaget om vår barnsyn eller förbereda en skapandeaktivitet lagom till när vilan är slut. Ibland hinner vi ta rast, ibland inte. Vad tror ni skulle hända om vi plötsligt gick ut i strejk? Då kanske det blir tydligt hur stort värde förskolan har i ett välfungerande samhälle. Då kanske alla får se hur mycket det kostar i pengar, när man plötsligt inte kan lämna sina barn på förskolan? Det skulle bli kaos. Barnen kan inte själva ta ställning, så vi ser det som vår plikt att föra deras talan. Minska barngrupperna på förskolan nu!


Ta upp frågorna med skolan

Summary: Det är bara enstaka inslag av obetydliga kostnader för eleverna som får finnas. Är den kostnadsbelagda aktiviteten att betrakta som en del av utbildningen ska alla elever få delta.

Tack för att du tar upp ett så viktigt ämne. Vi har under åren fått många samtal från föräldrar som känner sig tvingade att låta barnen stanna hemma istället för att vara i skolan under dagar då eleverna förväntas ha med sig pengar eller en viss utrustning för en aktivitet. Vi vet att många föräldrar lider i det tysta och tycker att det är genant att ta upp den här frågan med skolan. Därför är det först och främst viktigt att slå fast att huvudregeln i skollagen är att skolan ska vara avgiftsfri. Det är bara enstaka inslag av obetydliga kostnader för eleverna som får finnas. Vad är då obetydliga kostnader? Ett exempel är en färdbiljett eller en mindre entréavgift till ett museum. Men även obetydliga kostnader kan vara betungande för hushåll med svag ekonomi. Framför allt om de förekommer vid upprepade tillfällen. Därför är det viktigt att skolan tar hänsyn till det i planeringen av olika aktiviteter och noga överväger när och hur ofta den här möjligheten ska utnyttjas. Det är också viktigt att påpeka att skolan självklart ska ta sådan hänsyn redan innan någon förälder påpekar att det är betungande. Utgångspunkten är att finansieringen av skolresor ska ske av skolan eller genom att elever frivilligt samlar in pengar till kostnaden. Det är dock inte förbjudet att låta kostnader för enskilda skolresor, utflykter eller liknande aktiviteter ersättas av elever eller deras vårdnadshavare på frivillig väg. Under ett läsår får det i enstaka fall förekomma kostnader i samband med skolresor och liknande aktiviteter som ersätts av vårdnadshavaren på frivillig väg. Aktiviteterna ska alltså vara öppna för alla elever oavsett om eleven eller dennes vårdnadshavare väljer att bidra eller inte. Det är viktigt att understryka att bidraget från elever eller deras vårdnadshavare måste både vara och framstå som helt frivilligt. Det får alltså inte finnas någon koppling mellan hur mycket en enskild elev bidrar med och elevens möjligheter att få delta i aktiviteten. Det är inte godtagbart att skolan erbjuder en kostnadsfri alternativ verksamhet för de elever vars vårdnadshavare inte vill betala för aktiviteter som är en del av utbildningen. Är den kostnadsbelagda aktiviteten att betrakta som en del av utbildningen ska alla elever få delta. Min uppmaning till alla vårdnadshavare som har funderingar om dessa frågor – ta upp och diskutera den med skolan. Om du upplever att ni inte kommer överens och att skolan anordnar aktiviteter som innebär alltför stora kostnader så har du alltid möjlighet att göra en anmälan till Skolinspektionen. Frågan om vilka kostnader som är förenliga med skollagens bestämmelser har även prövats i åtskilliga ärenden hos Skolinspektionen.


Sverige måste integrera – inte bara förvara flyktingar

Summary: Flyktingarna som kommer till Sverige behöver inte bara tak över huvudet. De behöver flyktingförläggningar och en migrationsminister som jobbar aktivt med att få dem integrerade i samhället.

Jag har arbetat som platschef på flyktingförläggningar under de två senaste åren. Jag har arbetat väldigt engagerat med integrationen, ofta i uppförsbacke ska tilläggas. Min erfarenhet är att om inte ägarna eller personalen på förläggningarna är engagerade i integrationen betyder det att flyktingarna sitter isolerade som i ett fängelse. De får minimalt med hjälp med allt från att boka tider i vården och översätta myndighetsbrev till att hitta bostäder. De måste i stort sett klara sig själva, i ett land och på ett språk de inte känner. Då skapas inte bara sub-kulturer med egna regler utan också ett starkt utanförskap, frustration. Människorna blir än mer deprimerade och stressade och det kan leda till bråk. De vet inte vem de ska vända sig till helt enkelt. Det här kostar samhället stora pengar och ökar främlingsfientligheten. I dag ska människor få mat och husrum, det är en massa punkter som ska uppfyllas från Migrationsverket om hårdvaran. Det finns regler för allt från antal kvadratmeter till antal duschar och tvättmaskiner per person men inget är sagt om hur mjukvaran, det vill säga hur människorna som bor där ska behandlas och vad samhället förväntar sig av dem. Flyktingarna vill lära sig hur det fungerar i Sverige. Att man har rättigheter i vårt land vet de ofta, men de behöver också få veta att man framför allt har skyldigheter. Det har vi alla. Det är därför vårt samhälle fungerar så bra som det gör. Man tar eget ansvar. Det är inte farligt att ställa krav på människor, tvärtom har jag märkt att de är tacksamma för att jag gör det. Sådant som vi tar för givet kan se helt annorlunda ut från deras perspektiv. De kommer från vitt skilda länder och kulturer och det är bra för oss alla om de vet saker som att: Här respekterar vi alla människor, även djur och natur. Vi har kämpat länge för att det ska bli så. I Sverige är det viktigt att passa tider; hos vårdgivare, på arbetet, i skolan med mera. Det handlar om respekt. Man förväntas följa regler som att stå i kö, betala för sig i kollektivtrafiken och betala skatt och så vidare. Det här måste man våga säga utan att vara vare sig rasist eller främlingsfientlig. De bör få ställa sig frågan: Vad kan jag göra för Sverige? När de får en plats på en flyktingförläggning i vårt land så är de otroligt lättade och tacksamma mot svenskarna som vill ta emot och hjälpa dem. De allra flesta vill dessutom göra allt för att betala tillbaka till Sverige. De vill ha ett jobb, vad som helst, bara de får känna att de gör nytta i sitt nya land. De behöver något att göra som ger struktur på tillvaron. De vill lära sig svenska, på en gång. Vi måste lyssna på det. I dag sker undervisning i svenska innan de får besked om uppehållstillstånd enbart genom engagerade människor som arbetar ideellt. En förändring är på gång vilket är bra. De får även några timmars samhällsinformation på Migrationsverket och senare via SFI, men det kan dröja och är inte tillräckligt på långa vägar. Jag har träffat många fantastiska flyktingar- läs människor- som jag är övertygad om kommer vara en tillgång för oss, men vi måste göra några förändringar i vårt mottagande och det fort. Det finns massor av svenskar ute i samhället som vill hjälpa till på något vis och det gäller att ta tillvara den viljan och den kraften. Det Sverige behöver är: *En integrationsminister som aktivt arbetar för att integrera de människor som kommer hit. *Krav om ett aktivt integrationsarbete i upphandlingarna från Migrationsverket. Här behövs en utbildning för ansvarig personal. *Ett faddersystem, obligatoriska praktikplatser eller enklare jobb för att integrera flyktingarna så snart som möjligt. *Samarbete mellan Migrationsverket och civilsamhället. Jag tror att invandringen kan bli riktigt bra för oss i det långa loppet, men det är bråttom att göra saker rätt! Vi får inte låta SD äga den här frågan, för vi kan lösa den.