”Hoten mot vår värld måste bekämpas med kunskap”

Summary: Nobels idéer giltiga i dag. Det finns mörka moln på himlen: klimatet, konflikter och terror. Men vår världs utveckling är inte ödesbestämd. Så vad kan vi göra? Vi kan gå till de idéer Nobelpriset står för. Mot dogmatism och extremism ställer vi kunskap, nyskapande och det fria ordet, skriver Carl-Henrik Heldin, ordförande i Nobelstiftelsens styrelse.

På Nobeldagen hedrar vi årets Nobelpristagare för deras insatser inom vetenskap, litteratur och fred. Vi hyllar och försvarar också de värden Nobelpriset står för – upplysning, humanism och samexistens utan våld och förtryck. Det är värden som framstår som mer angelägna än någonsin. Vi lever i en värld där grundläggande mänskliga värden trampas på och där hot om våld är påtagliga. Missuppfattningar, falsarier och spekulationer tycks ibland vinna mark på den välgrundade kunskapens bekostnad. Nobelprisets grundvärden går tillbaka till Alfred Nobels tankar som tog sig uttryck i hans testamente. I all sin korthet är testamentet ett uttryck för en idé om mänsklig utveckling – om tron på internationell gemenskap, respekt för kunskap och tron på möjligheten att förändra. Internationalismen är en grundsten i Nobelprisets idé. Säkerligen är den grundad i hans bakgrund med uppväxt i Stockholm och Sankt Petersburg, bostäder i Hamburg, Paris och San Remo och ständiga resor i Europa. Han talade fem språk och samarbetade med människor från olika kulturer och med olika religiös bakgrund. I Nobels testamente fick hans internationalistiska inställning ett tydligt uttryck i att inget avseende skulle fästas vid någon nationstillhörighet – att den mest värdiga skulle erhålla priset. I en tid präglad av nationalistiska strömningar var Nobels inställning radikal. Under åtskilliga decennier har utvecklingen i många avseenden kännetecknats av ökat internationellt utbyte. Miljarder människor har lyfts ur fattigdom genom globalisering och internationell handel. Men i den tid vi just nu befinner oss är internationellt samarbete, rörlighet mellan länder och öppenhet ifrågasatt. Nobelpriset fortsätter att försvara den internationella gemenskapen och stå utan bindningar till stater, grupper eller enskilda intressen. Nobels tid präglades av framtidstro och tilltro till vetenskapens och teknikens omvälvande kraft. Denna optimism delade Nobel. Framtidstron manifesterades bland annat i återkommande världsutställningar, där Nobel själv ibland medverkade. Det var också en era av stark ekonomisk utveckling där miljoner människor togs ur fattigdom tack vare industrialisering och entreprenörskap. Nobels uppfinningar fick en betydelsefull roll i denna utveckling. Med nitroglycerin och dynamit bröts kol och stål till industrierna och järnvägar och kanaler kunde dras fram. Kommunikationerna växte och världen blev mindre. I vår tid har digitala hjälpmedel har ökat möjligheterna att föra omvärlden ännu närmare. Information och kunskap sprids fortare lättare och bredare än någonsin. Det öppnar möjligheter för en mer upplyst värld. Ändå framstår det som allt tydligare att vi måste vara på vår vakt mot spridning av myter, missuppfattningar och lögner. Den bistra sanningen är att vi inte längre kan ta tron på vetenskap, fakta och kunskap för given. Att ta konsekvenserna av det vi vet är ofta svårt. ”En obehaglig sanning” är titeln på fredspristagaren Al Gores bok om klimatfrågan. Tio år har gått sedan den kom ut och nödvändigheten av att låta vetskapen omsättas i handling är tydlig. Ändå är klimatfrågan ett exempel på en fråga där ledande politiker både i Europa och USA vinner väljare genom att tona ned och förneka vetenskapligt grundad kunskap. Populismen härjar och skördar stora politiska framgångar. Oron för livsmiljön på vår planet går längre tillbaka än klimatfrågan. En strof ur en dikt av litteraturpristagaren Harry Martinson från 1971 talar lika starkt till oss i dag: ”Det finns bland alla bör och borde ett måste för alla. Alla måste lära att sörja för världen.” Vid sidan om hoten mot vår miljö finns andra mörka moln på världshimlen. Vi ser en tilltagande oro för att krig och konflikter ska prägla vår närmaste framtid. I den värld Alfred Nobel levde fanns pyrande konflikter och militära hot. Men där fanns också en framväxande fredsrörelse som Alfred Nobel engagerade sig i. För många av dess förkämpar var tanken om världsfred inte en orealistisk dröm utan en fullt tänkbar möjlighet. Drömmen om fred skulle få ett svårt avbräck av första världskriget. Men kampen för fred skulle överleva. Trots alla skillnader mellan Alfred Nobels värld och vår egen har lösningarna Nobel såg framför sig stor relevans även i dag. För att undvika ödeläggande krig krävs internationellt samarbete i stället för isolering, nedrustning i stället för kapprustning och förhandlingar i stället för väpnad konflikt. Terrordåd har satt prägel på vår tid. Under Alfred Nobels tid spred anarkister och andra extremister fasa, en del av dem med hjälp av hans uppfinningar. ”Dynamitard” blev ett fruktat begrepp och inverkade negativt på bilden av Nobel. I dag har terrorismen fått en kraft och omfattning världen tidigare inte upplevt. Så vad kan vi göra? Återigen kan vi gå till de idéer Nobelpriset och Nobelpristagarnas insatser står för. Mot dogmatism, extremism och våld ställer vi kunskap, förnuft, nyskapande och det fria ordet. För att bryta hopplöshet, uppgivenhet och frustration måste vi genom förnuftiga övervägande och samtal skapa en rättvisare värld. En värld med möjligheter att utvecklas genom utbildning och meningsfullt kreativt arbete. Kunskap är en nyckel till en utveckling mot det bättre. Kunskapen måste växa och utvecklas. Kritiskt undersökande och vid behov omprövning är en oundgänglig del av vetenskapens väsen. Utan nytänkande ingen utveckling. Här har rader av Nobelpristagare visat vägen. Alfred Nobel förstod exemplets kraft. Goda förebilder visar i ord och handling att det är möjligt att förstå världen och förbättra den. De bekräftar att det går att ta sig an vår tids största utmaningar. För det krävs kreativa och modiga människor som är beredda att gå före, som finner lösningar och som vidgar vårt vetande. Det är sådana människor som i dag belönas med Nobelpriset. Vår världs utveckling är inte ödesbestämd. Människor världen över adresserar de stora utmaningar mänskligheten står inför. Det ligger i våra händer att påverka hur vår tid ska komma att beskrivas. Som den blivande fredspristagaren Malala Yousafzai sade i ett tal till Förenta Nationerna: “One child, one teacher, one book, one pen can change the world.” De institutioner som Alfred Nobel gav uppdraget att dela ut Nobelpris har ett viktigt arv att förvalta. Nobelstiftelsen vill även på andra sätt – genom utställningar, digitala kanaler, pedagogiska aktiviteter, och inspirerande möten – sprida det budskap som Alfred Nobel och Nobelpristagarna står för: Människan kan göra vår värld till en bättre plats. Carl-Henrik Heldin, professor, ordförande i Nobelstiftelsens styrelse Klimatfrågan är ett exempel på en fråga där ledande politiker både i Europa och USA vinner väljare genom att tona ned och förneka vetenskapligt grundad kunskap.


Så hjälper du kollegan som dricker för mycket

Summary: Vad gör man när kollegan alltid blir för full på personalfesten? Av hundra anställda beräknas runt 15 ha alkoholproblem, men det kan finnas en rädsla för att ingripa. Lär dig av experten hur ni på arbetsplatsen kan agera.

– Medarbetare är oftast oroliga för att kollegan blir av med jobbet om de säger något. Därför är det viktigt att man som arbetsgivare har riktlinjer när det gäller beroendeproblematik, säger Magnus Nyqvist, rådgivare och områdesansvarig på Alna, arbetsmarknadsparternas gemensamma organisation för beroendefrågor. December är en alkoholintensiv månad på många arbetsplatser med julbord, glöggfester och luciamingel. Men alla klarar inte att hantera spriten som bjuds. Rent statistiskt uppskattas 2–3 procent av alla vuxna i arbetslivet ha ett alkoholberoende och 10–15 procent har ett riskbruk eller skadligt intag, enligt Alna. – Det innebär att av hundra anställda är det femton som har en relativt problematisk situation. Och då pratar vi bara alkohol, säger Magnus Nyqvist. Alkoholmissbruk kan pågå under en lång tid innan det blir uppmärksammat på jobbet. Oftast är arbetskamraterna de första som märker att något är fel även om personen försöker dölja sitt drickande. – Det är inte säkert att problemet blir så uppenbart att man är påverkad på jobbet förrän efter väldigt många år. I vissa fall kan det börja som ett riskbruk och sedan händer det något i ens liv som man hanterar med att konsumera alkohol och faller igenom, säger Magnus Nyqvist. Tidiga signaler kan vara prestations- och beteendeförändringar, som att personen blir mer lättretlig, drar sig undan eller slarvar. Ibland förekommer korttidsfrånvaro. Beroendeproblematik är komplext och det kan finnas en rädsla för att ingripa från kolleger eller arbetsledare. Men arbetsgivaren har en skyldighet att se till att arbetsplatsen fungerar och missbruk är ett arbetsmiljöproblem, säger Magnus Nyqvist. Som kollega kan man ta upp den oro man känner med såväl den anställda som sin chef. – Man kan alltid bry sig om sin kollega utifrån hur personen mår och prata om att drickandet ger konsekvenser på jobbet. Det är också jätteviktigt att prata med sin chef om att man känner oro så att chefen kan bilda sig en egen uppfattning och agera utifrån det, säger Magnus Nyqvist. Är det chefen som dricker för mycket kan man vända sig till dennes chef, HR-avdelningen eller facket. Som arbetsgivare kan man få rådgivning och stöd av Alna. De tar emot 150–200 ärenden per år, varav de flesta resulterar i en insats. – Vi har psykologer som utreder och behandlar medarbetare med missbruksproblem för att kunna ge rätt hjälp till varje individ, säger Ingela Eriksson, informationsansvarig på Alna. Den anställda förnekar oftast problemet vid en konfrontation i rädsla att bli av med jobbet. Men vid en konstaterad beroendesjukdom är anställningsskyddet stärkt och arbetsgivaren ska kunna erbjuda rehabilitering. Tackar man nej och sedan missköter arbetet som ett led i missbruket kan det vara skäl till uppsägning. Vad händer om personen trots rehabilitering får ett återfall? – Det är inget skäl till uppsägning. Ofta är det en del i en tillfrisknandeprocess, säger Magnus Nyqvist. På vissa arbetsplatser kan det finnas ett grupptryck och en förväntan att det ska serveras alkohol på personalsammankomster som kan vara svårt att stå emot. Men att alltid tacka nej till sociala tillfällen är inte en långsiktig lösning för att slippa dricka. I stället anser Magnus Nyqvist att arbetsgivaren bör se över sin alkoholpolicy. – Man bör fundera över när och varför man bjuder på alkohol, om det finns alkoholfria alternativ, och jobba med kulturen i organisationen, säger han. Tecken på att någon dricker för mycket Förändrat beteende – rastlöshet, nervositet, håglöshet, nedstämdhet, retlighet eller tendens att isolera sig. Försämrad arbetsprestation – sämre koncentration, gör fler misstag, glömmer saker. Ökad frånvaro – tänjer på flextiden. Kommer för sent, går tidigt och tar längre raster. Är ofta sjukfrånvarande i samband med helger och löneutbetalning. Skapar oro och irritation – frånvaron och humörsvängningarna påverkar arbetet och gör det svårt att samarbeta. Gör bort sig på personalfester, kurser eller liknande på grund av fylla. Luktar ofta sprit eller bakfylla som döljs med halstabletter eller annat. Så kan du agera som medarbetare Visa att du bryr dig om din kollega. Berätta vad du ser, men var konkret och håll dig till fakta. Föreslå personen att söka hjälp. Fråga om personen har tagit upp frågan med sin chef eller facket, kanske kan du vara med som stöd vid ett samtal. Prata med din chef som kanske inte har märkt något. Hur mycket alkohol kan man dricka? Riskkonsumtion för män är att dricka över 14 standardglas i veckan (cirka tre flaskor vin eller 53 cl starksprit). För kvinnor är det att dricka över nio standardglas i veckan (cirka två flaskor vin eller 34 cl starksprit). Ett standardglas motsvarar ett glas vin eller en flaska starköl. Så kan du agera som chef Missbruk är ett arbetsmiljöproblem och som chef har du ett formellt ansvar att agera. Vänta inte med att ta upp problemet, men undvik konfrontation. Redogör problemet utifrån fakta, ta till exempel ut frånvarostatistik och fråga vad det beror på. Erbjud medarbetaren möjlighet till rehabilitering. Ta hjälp av experter och interna resurser, som HR-avdelningen. Alkoholbrukssyndrom Beroende kallas i dag för alkoholbrukssyndrom och delas i tre stadier: milt, måttligt och svårt. Det räcker med att två av kriterierna är uppfyllda under en tolvmånadersperiod för att få den milda diagnosen. Dricker mer än vad som avsågs. Misslyckade försök att minska intaget. Betydande del av livet ägnas åt att konsumera och återhämta sig. Sug eller starkt begär att använda alkohol. Misslyckas att fullgöra sina skyldigheter på arbetet, i skolan eller i hemmet. Återkommande sociala problem orsakade av berusning. Viktiga aktiviteter försummas. Alkoholbruket leder till riskfyllda situationer, exempelvis vid bilkörning. Fortsatt drickande trots att fysiska eller psykiska besvär förvärras. Ökad tolerans. Abstinensbesvär. Alkoholbrukets stadier RISKBRUK. Man dricker alkohol på ett sätt som medför en ökad risk att utveckla hälsomässiga problem över tid. 14 procent av kvinnorna och 22 procent av männen i yrkeslivet har ett riskbruk. SKADLIGT BRUK. Personens höga alkoholkonsumtion får konsekvenser på hälsan, socialt, ekonomiskt och på arbetsplatsen. BEROENDE. Har svårt för att sluta dricka alkohol och har utvecklat ett beroende. Källor: Alna, Prevent, Folkhälsomyndigheten, CAN


”Rösta nej till avtalet mellan EU och Kuba”

Summary: Förtrycket ökar. Sedan EU avslutade förhandlingarna i mars och Barack Obama besökte Havanna någon vecka senare, har den kubanska regeringen känt sig säker på de nya relationerna. Men det har inte lett till öppningar från kubanernas sida. Det främsta resultatet är tydligt värre förtryck, skriver företrädare för Civil Rights Defenders.

Den 12 december undertecknar EU:s utrikesministerråd ett brett avtal om politisk dialog, bistånd och handel med den kubanska regeringen. Avtalet går sedan vidare till Europaparlamentet för godkännande. Förhandlingarna om avtalet inleddes på våren 2014 och är en del av den demokratiska världens förändrade syn på Kuba de senaste åren. Frågan om vad som händer när Fidel Castro är borta har varit en del av debatten om Kuba i decennier. Och snart ställs frågan om vad som händer när Raúl Castro dör. Men nu måste fokus flyttas bort från den revolutionära elit som styrt landet sedan i januari 1959, och till de medborgare som arbetar för demokratisk förändring och mänskliga rättigheter. När Sverige, EU, USA och många andra förändrat politiken gentemot Kuba de senaste åren har man dock gjort tvärtom. Istället för att involvera civilsamhället, oppositionen och människorättsförsvararna i en diskussion om vilken politik omvärlden borde föra, har man stängt dörren för dem för att få prata direkt med den kubanska regeringen. Sedan EU avslutade förhandlingarna om avtalet i mars och Barack Obama besökte Havanna någon vecka senare, har den kubanska regeringen känt sig säker på att de nya relationerna kommer att bestå. Dessa har däremot inte lett till öppningar från den kubanska regeringens sida. Det främsta resultatet är tydligt värre förtryck. Vid Kommunistpartiets kongress i april antogs flera centrala politiska program som tydligt förklarar att det inte finns några planer på förändringar av det politiska systemet. Raúl Castro kommenterade krav på flerpartidemokrati med att ”om de lyckas splittra oss är det början på slutet för fäderneslandet, Revolutionen, socialismen och det nationella oberoendet.” Sedan dess placeras också hundratals poliser utanför demokratiaktivisters hus på helgerna för att de inte ska kunna samlas till protester. Antalet politiska fångar har ökat, aktivister som bjuds in till konferenser utomlands arresteras så att de inte kan resa, och journalister och människorättsförsvarare i organisationer som Cubalex, Hablemos Press, Periodismo de Barrio trakasseras, fängslas och blir av med datorer och annat så att de inte längre kan arbeta. Civil Rights Defenders publicerar därför en rapport om EU:s avtal med Kuba. Vår kritik kan sammanfattas i fyra punkter: 1 EU:s tidigare politik gentemot Kuba vilade på en ”gemensam ståndpunkt” från 1996 som förklarade att EU:s mål var att ”uppmuntra en övergångsprocess till pluralistisk demokrati och respekt för mänskliga rättigheter”. Det nya EU-avtalet har inga sådana tydliga målbeskrivningar. Det innebär att den kubanska regeringen kan följa avtalet till punkt och pricka utan att förändra något. 2 Målbeskrivningarna från den tidigare politiken har i det nya avtalet ersatts av ett antal principer om demokrati och mänskliga rättigheter. Men redan i inledningen tydliggörs att alla aktiviteter inom avtalet ska genomföras i enlighet med parternas konstitutionella principer, lagstiftning och internationella åtaganden. Det innebär att alla de människorättsproblem som finns i konstitutionen och lagstiftningen inte kan behandlas. Och eftersom Kuba inte har ratificerat de internationella människorättskonventionerna så kan samarbetet inte heller handla om hur dessa ska implementeras. Dessutom ska båda parter godkänna alla aktiviteter inom avtalet, en säkerhetsbroms som den kubanska regeringen använt i många internationella sammanhang. Man skriver under på höga principer men ser till att inget kan göras för att dessa ska förverkligas. 3 Det kubanska civila samhället är uteslutet ur avtalet. Det fick inte vara med i processen när avtalet förhandlades, och har ingen formell roll implementeringen. Flera kubanska människorättsorganisationer har vid upprepade tillfällen i kontakter med EU:s utrikestjänst och med Sveriges utrikesdepartement, bland annat med Civil Rights Defenders stöd, tagit upp betydelsen av att det kubanska civila samhället får vara en del av förhandlingen och genomförandet av avtalet för att det ska leda till något bra. Svaret har alltid varit nej. När kubanska människorättsförsvarare bjuds in är det bara för ett dricka kaffe och prata allmänt om det politiska läget. Om EU:s och Sveriges samarbete med Kuba ska leda till förbättringar vad gäller mänskliga rättigheter måste de ge människorättsförsvarare den legitimitet och betydelse de är värda. 4 I rapporten har vi också jämfört Kuba-avtalet med EU:s avtal med de sex länderna i Centralamerika som slöts 2012. Till skillnad från avtalet med Kuba, har det mycket tydliga målformuleringar om att samarbetet ska leda till att förverkliga den demokrati och respekt för mänskliga rättigheter som finns i ländernas lagstiftningar och internationella åtaganden. Där litar parterna också på varandras intentioner, och det finns inga begränsningar i vilka aktiviteter EU kan finansiera eller genomföra. Det civila samhället hade en aktiv och formell roll i förhandlingsarbetet inför att avtalet slöts, och har även en formell roll i övervakningen av implementeringen av avtalet. Detta innebär att EU ställer mycket högre krav på regeringar i länder som redan är demokratier, än på auktoritära regeringar i högst odemokratiska länder. Rimligen borde det vara tvärtom. För att få ett fint avtal, borde den kubanska regeringen förstås först visa att man är villig att förändra det politiska systemet i demokratisk riktning, och reformera konstitutionen och lagarna så att dessa respekterar mänskliga rättigheter. Vår bild är att EU i avtalet med Kuba istället bistår den åldrade revolutionära eliten att genomföra det generationsskifte vid makten som alla vet behövs. Raúl Castro kan nu överlämna ett politiskt system som vunnit omvärldens legitimitet och acceptans, till en ny generation kubanska politiker som är fostrade i kommunistpartiet och som noga studerat hur auktoritära regeringar i Etiopien, Kina, Rwanda, Vietnam med flera omvandlat ekonomierna med omvärldens stöd men samtidigt behållit den politiska makten och privilegierna i de egna händerna. Vår förhoppning är därför att Sveriges Europaparlamentariker röstar emot avtalet. Robert Hårdh, chef, Civil Rights Defenders Erik Jennische, programchef Latinamerika, Civil Rights Defenders Vår bild är att EU i avtalet med Kuba bistår den åldrade revolutionära eliten med att genomföra det generationsskifte vid makten som alla vet behövs. Raúl Castro kan nu överlämna ett politiskt system som vunnit omvärldens legitimitet och acceptans, till en ny generation kubanska politiker som är fostrade i kommunistpartiet. EU och Kuba undertecknar den 12 december ett så kallat Political Dialogue and Cooperation Agreement, ett avtal som består av tre kapitel om politisk dialog, bistånd och handel. Avtalet är det första som tecknas mellan EU och Kuba, och ersätter den gemensamma ståndpunkt som styrt relationerna sedan 1996. Civil Rights Defenders rapport publiceras den 8 december och granskar avtalet utifrån fyra huvudsakliga perspektiv.


Absurd kampanj mot förslaget om flygskatt

Summary: Svenskt näringsliv är mer bekymrade över att ishotellet i Jukkasjärvi ska få färre flyggäster än att polarisarna smälter. Svenska företag som driver ett seriöst miljöarbete bör fråga sig varför man låter sig representeras av en så okunnig och cynisk organisation.

Absurditeten når nya höjder. Temperaturen på Arktis under hösten har uppmätts till 20 grader varmare än normalt. Det är långt över vad de mest pessimistiska klimatmodeller har visat. Sakkunniga talar om allvarliga risker för självförstärkande effekter som ligger bortom människans kontroll. Samtidigt driver Svenskt Näringsliv en kampanj mot regeringens förslag om en skatt för att minska flygets utsläpp av växthusgaser. Men det slutar inte där. Som ett exempel på hur hemsk denna skatt är, lyfter Svenskt Näringsliv fram den som ett hot mot ishotellet i Jukkasjärvi. Färre turister kommer att flyga dit. Det är alltså inte att världens isar smälter i en allt snabbare takt som är ett hot mot ishotellet. Det är att ishotellet inte får lika många flyggäster. Det verkar som om Svenskt Näringslivs vd, Carola Lemne, inte ens förstår ironin i deras eget budskap, som om hon inte förstår vad växthuseffekten är för något. Det vanligaste argumentet mot flygskatten är att den måste vara internationell för att ha effekt. Men Svenskt Näringsliv visar tydligt med sitt lobbyingarbete att man även kommer att motarbeta en internationell överenskommelse. Det kommer ju inte gå fler flyg till ishotellet för att det blir dyrare att flyga även inom och mellan andra länder. En färsk undersökning visar att en majoritet av svenskarna är positiva till flygskatten. Vi är många som gillar att resa, men till skillnad från Sveriges största arbetsgivarorganisation ser en majoritet också det ohållbara i att flyget fortsätter att öka sin utsläppsandel av växthusgaserna. Frågan jag ställer mig är varför svenska företag med ett seriöst miljöarbete låter sig representeras av några som bara kan beskrivas på två sätt okunniga klimatförnekare eller totalt cyniska. Ikea, Coop, Ica, Arla med flera, kan ni inte se att ert medlemskap i Svenskt Näringsliv är den svagaste länken i det miljöarbete ni bedriver? Vad ser ni för mening med att skicka era varor med tåg istället för lastbil när ni samtidigt betalar ett lobbyarbete som driver att rekordvärme på Arktis är ett mindre problem än några få förlorade flyggäster till ishotellets 10 000-kronorsrum?


”Elevers ovana vid informativ text kan förklara Pisa-raset”

Summary: Två skilda läsarter. I skolan har balansen tippat över till fördel för det prestigefyllda skönlitterära läsandet. Vi kommer att få se fortsatt svaga Pisa-resultat om inte informationslitteraturens status höjs, bruket av läromedel i skolans alla ämnen ökar och lärartid medvetet styrs mot samtal kring informativ text, skriver docent Lars Melin.

I dag, den 6 december, släpper Skolverket resultaten från den senaste Pisa-undersökningen av svenska femtonåringars läsförmåga. Prognosen är dyster, och få ser det underliggande problemet. Pisa mäter elevernas förmåga att läsa informativ text, men skolan är helt fixerad vid skönlitteratur. Denna obalans är ganska ny, precis som de dåliga läsresultaten. De flesta tror att det finns en läsförmåga, trots att vi i vår vardag hanterar inköpslistan, brukanvisningen, nyhetsflashen, och rysaren helt olika. Vi kollar av, lär in, skummar, och sträckläser, allt med olika syften, ögonrörelser, medvetandegrad och minnesbehållning. Med en grov förenkling kan man se läsandet som två huvudstrategier, att processa information respektive att få underhållning, det vill säga informationsläsning respektive skönlitteratur. Det är en värld som skiljer dem åt. Och Pisa bryr sig bara om informationsläsningen därför att det är den som avgör hur eleverna klarar sig i utbildning, i yrkesliv och i privatlivets djungel av avtal, manualer, nyheter och information. Med en lika grov förenkling kan man säga att vi har en huvudsakligen emotiv och en huvudsakligen intellektuell form av läsning. Skönlitteraturen får oss att identifiera oss med en huvudperson och gå in i en ny miljö för att där låta oss förföras, mystifieras och ryckas med. Informationstexten vill att vi stillar vår nyfikenhet eller täpper till en kunskapslucka, att vi integrerar läst information med det vi redan visste och att vi värderar den information vi får och ser hur vi kan använda den. Naturligtvis, det finns hybridformer mellan skön- och facklitteratur, och det finns oändligt många sorters skönlitteratur och ännu fler slag av informationslitteratur. Men huvudtendensen är ändå att den ena vädjar till känslan och den andra till intellektet. En gång i tiden upprätthöll skolan en balans mellan dessa två likaberättigade läsvärldar. Svensklärarna introducerade klassikerna (dagsfärsk litteratur läste eleverna ändå) och visade på skönhetsvärden och tolkningsmöjligheter samtidigt som allt placerades in i en kulturhistorisk ram. Informationslitteraturen hanterades med ännu större energi och ambition. På den klassiska förmedlingspedagogikens tid fanns en ganska fast rutin i många skolämnen: 1) Läraren gjorde en introducerande genomgång, 2) eleverna läste läxan hemma, och 3) läraren genomförde ett kommenterande läxförhör. Detta upplägg var förstås främst inriktat på texternas sakliga innehåll, men det hade också en fördel som få var medvetna om då och ännu färre tänker på i dag: det var en perfekt inskolning i läsande av informationstext, och inte vilken informationstext som helst utan relevanta, åldersanpassade och lätt tillängliga läroböcker. Lärarens introduktion gav förkunskap, läxläsningen gav övning i att ta in både fakta och mönster för faktapresentation, och läxförhöret blev testet på att allt var rätt uppfattat. Ingen uppfattade detta som lästräning, men det var just vad det var. Och så länge denna tradition levde låg Sverige på åttonde plats i internationella mätningar. All denna läx-/texthantering var nödvändig, för informationsprosa behöver ingalunda vara mindre komplex än Hamlet eller Brott och straff. Det finns oftast ett intrikat nätverk av fakta och värderingar, centrum och periferi, huvudsak och bisak, logiska relationer som långtifrån alltid är explicit markerade, argument och motargument, orsak och verkan, kontraster, prioriteringar, då-nu-sedankedjor och mycket annat. Dessutom finns det oftast olika ”röster” i form av citat, referat och perspektivskiften. Utrymmet för feltolkningar är stort och behovet av korrektion är ännu större. Elever måste få prata om texter under sakkunnig ledning. Det skedde i gamla tiders läxförhör. Men nu är denna rutin borta, och den har inte ersatts av något annat lika effektivt. Tvärtom minskar läroboksanvändningen utan att detta kompenseras av ökat bruk av digital information. Här är den stora utmaningen att finna en modern form för inskolning i läsning av informativ text. Men för den pedagogiskt innovative finns allt faktiskt på plats: läroböcker, ett skriande lästräningsbehov och ämneslärare som gärna vill prata om sitt ämne. Go for it! Att beslutsfattare i skolan är totalt omedvetna om denna obalans visas av rad initiativ som syftar till att med ännu mer skönlitterär läsning bota de brister i förståelsen av informativ text som Pisa visat på, vilket är ungefär lika begåvat som att låta ett dåligt ishockeylag träna isdans. För de två textslagen är verkligen olika. Test visar att det inte behövs mer än rad för att vuxna försökspersoner med stor säkerhet ska identifiera en något så när vanlig textgenre, även om alla tydliga innehållsord maskerats. Likaså visar andra test att förtrogenheten med texttypens konventioner (alltså exakt de språkliga mönster med vilkas hjälp försökspersoner identifierade genrer) är en av de faktorer som pålitligast ökar läshastighet och minnesbehållning hos försökspersoner i alla åldrar. Skolelever behöver stor förtrogenhet med båda texttyperna. För en rimlig slutsats av test som dessa är att stor läsrutin för den ena testtypen inte kompenserar för brister när det gäller den andra. En sammanfattning finns här: http://spraktidningen.se/artiklar/2009/02/en-rad-racker-att-fatta-vilken-typ-du-ar. Men balansen är rubbad också på annat sätt. Det är det skönlitterära läsandet som har prestige i kraft av svensklärare, kulturinstitutioner och bildningstradition (Se den brittiske forskaren och författaren C P Snows begrepp ”de två kulturerna”) medan allt för många egentligen inte ser de otroliga mängder av informationsprosa som finns överallt som läsning alls; de betraktar sådana texter som jobb, plugg, plikt och annat trist. Skolan tycks leva i en textvärld som mer har sina rötter mer i romantiken än i upplysningen, och skolan tycks värdera upplevelse högre än vetande, det subjektiva högre än det objektiva och det mystiska högre än det klara och sätter geniet högre än experten samtidigt som den tillskriver skönlitteraturen instrumentella förmågor den inte har. Innan man gjort något åt obalanserna, det vill säga höjt informationslitteraturens status, ökat bruket av läromedel i skolans alla ämnen och medvetet styrt lärartid mot samtal kring informativ text, kommer vi att få se fortsatt svaga Pisa-resultat. Lars Melin, docent i svenska med inriktning mot psykolingvistik samt populärvetenskaplig författare Att beslutsfattare i skolan är totalt omedvetna om denna obalans visas av rad initiativ som syftar till att med ännu mer skönlitterär läsning bota de brister i förståelsen av informativ text som Pisa visat på, vilket är ungefär lika begåvat som att låta ett dåligt ishockeylag träna isdans.


Summary: REPLIK. Vi är övertygade om att de nu aviserade satsningarna (DN Debatt 2/12) är ett bra och viktigt steg på vägen till att återta platsen som ledande inom digitalisering. Men för att lyckas fullt ut måste regeringskansliet se till att alla ges en möjlighet att vara en del av det framtida digitala samhälle som Ardalan Shekarabi målar upp i sin debattartikel, skriver Mikael Ek, Svenska Stadsnätsföreningen.

Regeringen ska växla upp sitt digitaliseringsarbete och återta sin position som världsledande inom området, skriver civilminister Ardalan Shekarabi på DN Debatt (2/12). Det är en viktig nyhet som Svenska Stadsnätsföreningen välkomnar. Men civilministern riskerar att glömma en viktig sak när har presenterar regeringens planer för den fortsatta digitaliseringen. Svenska Stadsnätsföreningen presenterade nyligen en studie som visar att cirka en miljon svenskar befinner sig i digitalt utanförskap, det vill säga har svårt att exempelvis uträtta ärenden digitalt hos myndigheter eller ta del av viktig samhällsinformation. Hur ska det gå för dessa när exempelvis brevpost från kommuner och landsting styrs om till digitala brevlådor? För att vara tydlig pratar vi inte om ett självvalt digitalt utanförskap utan ett påtvingat, alltså personer som vill vara en del av digitaliseringen men som av olika orsaker inte kan. Vår studie identifierar fem faktorer som utgör ett hinder för detta: tillgång till bredband, utbildning, motivation och förmåga hos användaren samt själva tillgången till exempelvis dator eller surfplatta. De största förlorarna på det digitala utanförskapen är givetvis de enskilda individerna. Men även samhället skulle tjäna på att få med alla som vill på digitaliseringståget. Statistiken pekar nämligen på att den miljon svenskar som befinner sig i digitalt utanförskap behöver mer kontakt med samhällets funktioner än genomsnittet. Men trots detta bedrivs det ännu inte ett tillräckligt aktivt eller koordinerat arbete för att stärka deras digitala förmåga. Nedan följer några förslag på ett antal aktiviteter som alla syftar till att öka den digitala förmågan: • Det behövs mer kunskap om de som befinner sig i digitalt utanförskap. Detta är en förutsättning för att kunna starta arbetet med att inkludera alla som vill i framtidens digitala samhälle. • Blås nytt liv i grundläggande IT-utbildningar motsvarande de som var populära i mitten av 90-talet när både internet och datorerna på allvar kom in i våra hem. Här behövs också särskilt riktade utbildningsinsatser till nyanlända då vi vet att en stor del av de som kommit till Sverige under de senaste åren kommer från länder med låg digitaliseringsgrad. • Anpassa försörjningsstödet så att alla hushåll kan få tillgång till både internet och hårdvara, som exempelvis surfplatta eller dator. Precis som beskrivs i artikeln så tappar Sverige placeringar i de topplistor som rankar länders digitaliseringsförmåga. Vi är övertygade om att de nu aviserade satsningarna är ett bra och viktigt steg på vägen till att återta platsen som ledande inom digitalisering. Men för att lyckas fullt ut måste regeringskansliet se till att alla ges en möjlighet att vara en del av det framtida digitala samhälle som Ardalan Shekarabi målar upp i sin debattartikel. 2 december 2016 Debattartikel Ardalan Shekarabi (S), civilminister: ”Digitaliseringen av offentlig sektor ska nu snabbas på” Repliker Åsa Fahlén, ordförande Lärarnas riksförbund: ”Glöm inte skolans digitalisering” Mikael Ek, vd på Svenska Stadsnätsföreningen: ”Utvecklingen bromsas av det digitala utanförskapet” Christian Ekström, vd Skattebetalarnas förening: ”Öppna data viktigt i den digitala staten” Läs fler artiklar på DN Debatt.


För att ta ansvar måste vi också få fakta

Summary: Vi väljare har ett ansvar, men för att kunna ta det måste vi ha ett bra beslutsunderlag. Det kräver att såväl politiker som media sakligt diskuterar de faktiska förslagen och vad de innebär och inte koncentrerar sig på vilka väljare partiernas valfläsk kommer att tilltala hur det påverkar opinionen.

Jag håller med Jörgen Dyssvold om att vi väljare också har ett ansvar för vad vi väljer. En förutsättning för att vi skall kunna ta det ansvaret och välja något förnuftigt är att vi får ett hederligt och rimligt heltäckande beslutsunderlag. Att få fram detta beslutsunderlag måste primärt vara politikernas, det vill säga de politiska partiernas uppgift. De skall ge oss väljare någorlunda heltäckande förslag att välja mellan. Jag upplever att vi idag bara får lösryckta förslag, som i huvudsak har som uppgift att locka väljare i sådana grupper som partierna bedömt som viktiga för dem. Några mer heltäckande bilder av vart de olika partierna vill föra landet och hur det skall gå till och varför man tror att det skall fungera och leda till målet ser vi aldrig. Här brister de politiska partierna grovt. De ger inte ett rimligt beslutsunderlag till oss väljare. De verkar mer intresserade av att dela ut valfläsk till så kallade nyckelgrupper. En annan viktig del i besluts- och valprocessen är granskningen av förslagen. Detta är en ganska komplicerad process. De olika bilderna som partierna målar upp och de förlag till lösningar de föreslår blir ofta ganska komplicerade. Det är därför oftast omöjligt för en enskild individ att genomskåda konsekvenser och risker med förslagen. Här är det dels de andra partiernas, men även mediernas, uppgift att hjälpa oss att bena ut vad de olika partiernas önskebilder av samhället och förslag för att komma dit får för konsekvenser och vilka risker de medför. Dessa granskningar och diskussioner skall inte vara att anklaga de andra för att vilja illa eller att ge motståndarna invektiv för att avskräcka. Det skall vara en saklig diskussion om förslagen, deras önskade och icke önskade konsekvenser, liksom risker för att det blir fel. För att detta skall fungera måste även medierna intressera sig för förslagens konsekvenser och risker och inte som nu i huvudsak för hur partiernas valfläsk kommer att påverka opinionen och vilka väljare de kommer att locka. Om demokratin (=folkväldet) skall fungera måste diskussionen gå över till att behandla sakfrågor och släppa anklagelser om illvilja och hur det senaste valfläsket kommer att påverka partiernas väljarstöd.


Menar Wanngård att förskolorna har en dold kappsäck?

Summary: När Socialdemokraterna i Stockholm den 12 december går till beslut om rätt till heltid i förskolan, verkar det vara utan att ha läst eller begripit det egna förslaget. Det är oroande eftersom det går ut över barn, elever och föräldrar.

När Socialdemokraterna den 12 december går till slutgiltigt beslut om den hårt kritiserade reformen om heltid i förskolan, gör de det med den fasta intentionen att driva igenom förändringen. Sedan förslaget presenterades i augusti har det mötts av i princip samfälld kritik från förskolepersonal och stadsdelar men också från föräldrar. Många argument har förts fram. Det har alltså funnits gott om tid för (S) att lyssna på synpunkterna, värdera dem, sätta sig in i vad förslaget innebär och vad det faktiskt är man beslutar om. Tyvärr verkar det som att man inte ens de sista dagarna innan förskolorna får detta nya, stora uppdrag, som de förväntas utföra utan en krona i ökade resurser, begriper vad det är som står i det förslag man själv har presenterat. Karin Wanngård skriver att ”Det som förslaget de facto innebär är att de barn som idag har rätt till 40 timmar i veckan fortsatt kommer att ha det om de får ett syskon. Föräldrar kommer– precis som idag – att själva kunna välja hur mycket deras barn ska gå på förskolan.” Det är bara ett problem. Heltid i förskolan innebär inte att barnet får gå där 40 timmar. Någon sådan gräns finns inte. Heltid innebär att barnet är där så länge att en förälder hinner lämna, åka till sitt eget heltidsarbete, äta lunch, jobba klart, åka tillbaka till förskolan, och hämta barnet. Det kan handla om en längre tidsperiod än 40 timmar i veckan. Och så behöver det naturligtvis vara för en kanske ensamstående förälder som jobbar heltid. Men att genom ett penndrag, och som sagt utan att tillföra några pengar, helt ändra förskolans planeringsförutsättningar utan att läsa det egna förslaget och begripa skillnaden, reser allvarliga frågor kring Socialdemokraternas förmåga att styra. Karin Wanngård menar att förskolorna redan i dag har pengar för att ge sina deltidsbarn förskola på heltid. Hon menar alltså att förskolorna har en dold kappsäck där de förvarar pengar de inte behöver använda. Det är ett hårresande besked till de förskolor och förskollärare som naturligtvis använder den budget som är dem given till att hålla högsta möjliga kvalitet i verksamheten för alla stockholmare. Socialdemokraterna i Stockholm har problem. Deras politik har retat upp lärarorganisationerna till den grad att facket står utanför Stadshuset och demonstrerar för en bättre förskole- och skolbudget. De satsar inte på skolan: påslagen per elev är de lägsta på tolv år. De satsar inte på lärarnas löner eller arbetsvillkor. De prioriterar ned förskollärartätheten. Det enda vallöfte de uppfyllt på detta område är att de har höjt skatten – och det mångdubbelt mer än vad beskedet var före valet. De gör detta när Stockholm verkligen behöver en bra skolpolitik för att kunna ge alla barn och elever de kunskaper och den framtidstro de förtjänar. Men att de dessutom inte verkar begripa vad det är de gör när de gör allt detta, det är kanske ändå mer oroande. Karin Wanngård: Vi har valt en annan prioritering


”Digitaliseringen av offentlig sektor ska nu snabbas på”

Summary: Sverige har halkat efter. Vi kommer nu att driva igenom ett digitaliseringspaket för alla Sveriges myndigheter och i samarbete med kommuner och landsting. Målet är att Sverige ska återta sin position som världsledande. Flera miljarder kan frigöras genom att vi nu växlar upp digitaliseringsarbetet, skriver Ardalan Shekarabi (S).

?I offentlig sektor läggs upp emot 45 miljarder kronor på it varje år. Samtidigt visar granskning efter granskning att vi borde få ut mer av dessa investeringar. Detta bekräftas i Riksrevisionens senaste rapport om digital förvaltning i Sverige. Det finns miljarder att spara genom ökad effektivisering. Det är resurser som behövs till välfärdens verksamheter. Sverige har en väl fungerande offentlig sektor som de flesta av oss har ett stort förtroende för – med all rätt. Sverige har väl fungerande myndigheter, kommuner och landsting. Även i digitaliseringen var vi tidigt ute, med världsunika databaser och säkra IT-system. Många myndigheter har i dag en imponerande mängd e-tjänster. Men vi har halkat efter kraftigt de senaste tio åren. Sverige är enligt EU:s nyligen publicerade jämförande studie av digital förvaltning sämst i Norden på områden där vi är vana att vara i världsklass; när det gäller användarvänlighet, hur transparenta vi är och hur säkra e-tjänster vi har. En annan undersökning visar att bara 2 av 10 medborgare är nöjda med hur kommunerna lever upp till förväntningarna på digital service. Detta kostar både i form av frustration för medborgaren och onödiga skattepengar. Skillnaderna är dessutom stora beroende på var du bor i landet och vilken myndighet du möter. Vänder vi inte den här utvecklingen riskerar vi att inom en nära framtid stå inför en förtroendekris. Vi behöver säkra likvärdig service för alla medborgare i vårt land, oavsett om du bor i storstad eller på landsbygd. Därför genomförs nu på kort tid en rad reformer för att öka takten i digitaliseringen av offentlig sektor. För första gången i svensk politik kommer vi att driva igenom ett digitaliseringspaket för alla Sveriges myndigheter och i samarbete med kommuner och landsting. Målsättningen är tydlig: Sverige ska återta sin position som världsledande inom digitalisering. 1 En nationell digital infrastruktur. Vi har i dagsläget en otillräcklig nationell samordning av den digitala infrastrukturen för offentlig sektor. Skattebetalarna betalar i dag för liknande it-lösningar i 347 myndigheter, 290 kommuner och 20 landsting. Det är inte ändamålsenligt att betala flera gånger för information som ägs av en annan del av förvaltningen, myndigheterna måste tala med en röst gentemot medborgare och företag. Vi ska inte ha ett system där det som en gång finansierats av skattemedel inte återanvänds. Från och med 2017 finanseras därför prioriterade nationella digitala tjänster och grunddata centralt. Ambitionen är att den digitala tjänsten ”Mina meddelanden” ska införas i alla myndigheter samt att kommuner och landsting ska ges möjlighet att ansluta sig. Målet är att myndighetsbrev per post därmed ska fasas ut. Det gör att medborgaren enklare kan hantera sin myndighetspost på ett ställe. Nästa steg är att se över hur fler nationella digitala tjänster kan utvecklas för hela den offentliga sektorn. Vi ser också att uppgifter endast ska behöva lämnas en gång. Har man som företagare en gång lämnat in en uppgift till exempelvis Skatteverket så ska Bolagsverket kunna hämta uppgifterna därifrån. Det ska vara enkelt att ha kontakt med det offentliga Sverige, och så långt det är möjligt, ska man som medborgare och företag inte behöva lämna samma uppgift flera gånger. 2 Ökad digital mognad. Vi köper it i staten för 15 miljarder varje år samtidigt som vi ser att it-projekten i staten drar över budget med flera hundra miljoner varje år och att det då och då sker större misslyckanden. Alla delar av det offentliga Sverige behöver öka sin digitala mognad. Mellan 1-2 miljarder läggs uppskattningsvis i onödan på it-drift. Pengar som istället behövs i välfärdens verksamheter. Det behövs en ökad digital kompetens på alla nivåer i offentlig sektor genom ökad samordning och höjd beställarkompetens. Vi kommer därför se över behovet av en central funktion som ska vara till stöd för alla myndigheter. Regeringen har för första gången gett Ekonomistyrningsverket i uppgift att kartlägga och jämföra it-kostnader mellan olika myndigheter i syfte att få en bild över de samlade utgifter som finns inom it. Nästa steg är att se över hur vi kan samordna it-driften i staten. 3 Digital innovationsförmåga. I ett informationssamhälle är data själva kärnan i ekonomin och Sveriges offentliga sektor har en närmast unik mängd data. Våra myndigheter var tidigt ute med att skapa statistik och register, allt från folkbokföring, fastighetsregister till vägtrafikregister. Trots att vi är ett av världens mest transparenta och öppna länder är data en underutnyttjad tillgång. Det är i dag inte tillräckligt enkelt för företag eller andra organisationer att hitta eller använda offentlig data. Öppen data handlar i grunden om att ge andra aktörer möjligheten att komma med lösningar på våra gemensamma problem. Staten har ett ansvar att tillgängliggöra öppen data och ge medborgarna rätt förutsättningar att kunna använda sig av den. Regeringen har därför gett Riksarkivet i uppdrag att leda arbetet med att öka tillgängligheten av öppen data väsentligt i hela myndighetssverige. 4 Röja juridiska hinder för ökad digitalisering. Lagstiftningen behöver uppdateras så att den ger ett tillräckligt stöd för digital utveckling och samverkan inom offentlig sektor. Lagar och förordningar är grunden till ett rättssäkert samhälle, samtidigt som de måste vara förenliga med den snabba utveckling som vi nu ser inom digital förvaltning. Många myndigheter, kommuner och landsting har länge påpekat att det finns stora hinder. Därför har regeringen i veckan tillsatt en utredning som ska kartlägga och föreslå ändringar i den lagstiftning som i onödan försvårar för digitalisering av offentlig sektor. 5 En myndighet med samlat ansvar. Den svenska förvaltningsmodellen med fristående myndigheter har tjänat oss väl. Men nu måste vi sätta individen i centrum istället för organisationen. För att till exempel eleven, föräldern eller patienten ska känna sig trygg och få den service som den är berättigad till, var i landet man än bor, behöver det offentliga Sverige samverka i större utsträckning. För att driva på den digitala utvecklingen behövs ett samlat ansvar på en myndighet som håller ihop landet. Därför har regeringen beslutat utreda möjligheterna att samla ansvaret för digitaliseringsfrågorna i en myndighet. Något som redan finns i till exempel Danmark, Norge och Finland. Flera miljarder kan frigöras i offentlig förvaltning genom att vi nu växlar upp arbetet med digitaliseringen av svensk förvaltning. En rättssäker och effektiv förvaltning stärker demokratin. En väl fungerande förvaltning är grundläggande för ett samhälle som håller samman. Ett samhälle där vi kan hindra överutnyttjande av välfärdssystemen samtidigt som vi förbättrar den offentliga servicen för företag och privatpersoner. Nu tar vi ett samlat grepp och genomför de förändringar som behövs för att Sverige ska påbörja resan mot en modern offentlig förvaltning i världsklass. Ardalan Shekarabi (S), civilminister För att driva på den digitala utvecklingen behövs ett samlat ansvar på en myndighet som håller ihop landet. Därför har regeringen beslutat utreda möjligheterna att samla ansvaret för digitaliseringsfrågorna i en myndighet.


Matilda Molander: Nu får det faktiskt vara slut på den långa kvinnokampen

Summary: Regeringen vill i sin nya forskningsproposition att hälften av de nyrekryterade professorerna ska vara kvinnor år 2030. En löjligt låg målsättning.

Jag är född efter Berlinmurens fall och apartheids kollaps. Redan innan jag började skolan hade Sverige fått sin första jämställda regering, internet och EU-medlemskap. På historielektionerna läste vi om kvinnorättskamp och kände att manegen var mer eller mindre krattad för oss. Flickor har bättre resultat än pojkar i skolan och är i majoritet bland universitets- och högskolestudenter. För två år sedan fick vi dessutom en uttalat feministisk regering som lovat att göra jämställdhet till ett av sina mest prioriterade områden. På måndagen lanserade den sin forskningsproposition med det "storslagna" målet om 50 procent kvinnor bland de nyrekryterade professorerna år 2030. Ja, ni läste rätt, år 2030. Alltså om 14 år. Jämställdhet är något som kommer underifrån, såtillvida att det måste finnas kompetenta kandidater att befordra. För att inte tumma på kvaliteten bör det alltså först råda jämställdhet på lägre nivåer innan det går att få en jämställd rekrytering av professorer. Det har länge varit en någorlunda giltig förklaring till den sneda könsfördelningen i kunskapens högborg. Men den håller inte längre. Anställningskategorin under professor kallas för lektor. Det är ofta bland dem som nya professorer rekryteras. År 2015 var 47 procent av lektorerna kvinnor, enligt Statistiska centralbyrån. Det skulle också kunna tänkas att bristen på kvinnor i toppen beror på att många av dem väljer att lämna akademin innan de blir professorer. Men inte heller det stämmer längre. En rapport från Vetenskapliga rådet visar att kvinnor tvärtom stannar inom akademin i högre grad än män. Av de som blir professorer i dag har den dryga tredjedel som utgörs av kvinnor i allmänhet längre erfarenhet. Att mot bakgrund av det ha som mål att hälften av alla nyrekryterade professorer ska vara kvinnor först år 2030 är pinsamt slappt. Tidigare generationers kvinnor har fått utkämpa långa strider för att nå jämställdhet inom olika områden, men nu får det faktiskt vara slut med det. Den här frågan måste förpassas till historien innan mina eventuella framtida barn har börjat skolan, helst innan de är födda.


”1 000 svenskar dör varje år i cancer orsakad av alkohol”

Summary: Ny forskning. Alkohol orsakar betydligt fler cancerfall i Sverige än som tidigare varit känt. Dessa dödsfall har ökat med 7,3 procent sedan 2001. Och nästan 30 procent av dödsfallen orsakas av måttlig eller låg alkoholkonsumtion – det finns ingen riskfri alkoholkonsumtion ur cancersynpunkt, skriver Sven Andréasson och Frida Dangardt.

?I morgon måndag presenteras nya uppgifter om sambandet mellan alkohol och cancer i Sverige. Det står nu klart att alkohol orsakar betydligt fler cancerfall än som tidigare varit känt. Mellan 800 och 1 000 svenskar dör varje år på grund av alkoholorsakad cancer. Dessa dödsfall har ökat med 7,3 procent sedan 2001. Vad som också är nytt är att nästan 30 procent av dessa dödsfall orsakas av måttlig eller låg alkoholkonsumtion. Det finns ingen riskfri alkoholkonsumtion ur cancersynpunkt. Ju mer man dricker, desto större är risken. Kopplingen mellan alkohol och cancer är starkast när det handlar om cancer i munhåla, svalg, struphuvud, matstrupe, mage, lever, tjock- och ändtarm och bröst hos kvinnor. Mer än tio procent av alla dödsfall i bröstcancer i Sverige orsakas av alkohol. För män är tjock-och ändtarmscancer den största alkoholorsakade cancersjukdomen. Därtill ses nu starka belägg för att alkohol också ökar risken för prostatcancer, vilket misstänkts sedan några år men där förbättrade analysmetoder nu ger säkrare kunskap. Sannolikt kommer förbättrad analysmetodik snart att påvisa samband med fler cancersjukdomar än de hittills identifierade. En förklaring till detta är bättre granskning av kontrollgrupperna i denna forskning. Alkohol orsakar cancer genom flera mekanismer. Viktigast är acetaldehyd som bildas då alkohol bryts ner i kroppen. Acetaldehyd är giftigt och skadar celler och orsakar brott och mutationer på DNA. Senare års forskning visar att alkohol inte bara kan leda till att tumörer bildas, utan kan också främja tillväxten av existerande tumörer. En annan mekanism är att alkohol kan påverka effekten av andra ämnen så att deras cancerframkallande effekt ökar. Det här kan ske direkt i olika vävnader men kanske främst genom att alkoholen försämrar leverns förmåga att ta hand om de giftiga ämnena, vilket ökar skadorna på DNA och uppkomsten av tumörer. Alkohol kan i sig själv främja tillväxt av och orsaka elakartade egenskaper hos tumörer. Att uppskatta alkoholens roll för cancer innebär en viss osäkerhet, med flera felkällor, som ofta är fallet vid vetenskapliga undersökningar. Vad som nu står klart är att studier som lyckas undvika några av dessa felkällor finner att effekten av alkohol är större än vad som tidigare rapporteras. Det är därför troligt att våra uppskattningar av alkoholens andel av dödsfall och sjukhusvård av cancer hittills varit underskattningar. Världshälsoorganisationen har jämfört andelen dödsfall i cancer orsakade av alkohol för sju cancersjukdomar (mun, svalg, struphuvud, matstrupe, lever, tjock- och ändtarm och bröst för kvinnor) år 2013. I Sverige svarade alkoholorsakad cancer för 8,2 dödsfall per 100 000 personer. Andelen var ungefär lika stor i Finland, högre i Sverige än i Norge och Island men lägre än i Danmark, där alkoholkonsumtionen i genomsnitt per person är högst. Andelen dödsfall i cancer orsakad av alkohol följer i stort sett alkoholkonsumtionen i genomsnitt i de nordiska länderna. I internationell forskning råder nu samstämmighet om alkoholens cancerökande effekt. Detta slås fast bland annat i rapporter från IARC, Världshälsoorganisationens cancerforskningsorgan, och från Europeiska kommissionens kodex mot cancer. I den senare klargörs det på följande sätt: ”Begränsa ditt intag av alkohol, oavsett typ. För att förebygga cancer, undvik helst alkohol helt.” Kunskapen om detta är dock dåligt spridd i Sverige. Kostnaden för sjukhusvård av cancer i Sverige orsakad av alkohol kostade mer än 320 miljoner kronor år 2014. Trots dessa kostnader och att alkohol näst rökning är den största riskfaktorn för cancer, är även sjukvårdspersonal till stor del omedvetna om alkoholens roll som orsak till cancer. Dessa uppgifter aktualiserar och stärker behovet av alkoholpolitiska åtgärder som minskar alkoholskadorna i Sverige. Regeringen har alltsedan den tillträdde 2014 varit förvånansvärt passiv i alkoholfrågan. Det saknas inte kunskap om vilka åtgärder som har effekt. Dessa framhålls bland annat i en rapport från OECD som lyfter fram de positiva hälsoeffekterna av höjd alkoholbeskattning, begränsad reklam och förstärkta insatser inom sjukvården. Vi föreslår följande åtgärder: 1. I likhet med vad som görs på tobaksområdet bör varningstexter införas på alla alkoholförpackningar med budskapet att alkohol orsakar cancer. 2. Förbjud all reklam för alkohol. Flera länder i Europa har mer långtgående restriktioner för reklamen än Sverige. 3. Höj alkoholskatterna i takt med köpkraften och inför ett system med minimipriser. 4. För att värna Systembolagets alkoholmonopol bör allt kommersiellt främjande av distanshandel med alkohol via internet förbjudas. 5. Ge Folkhälsomyndigheten skarpare uppdrag som syftar till minskat drickande och alkoholskador. För att begränsa dagens omfattande alkoholskador behöver regeringens uppdrag till berörda myndigheter, framför allt till folkhälsomyndigheten, skärpas. Det saknas exempelvis riktlinjer för riskbruk av alkohol. I flera länder omprövas nu gränserna för riskbruk, till stor del som en följd av nya kunskaper om sambandet med cancer. Sven Andréasson, professor socialmedicin, Karolinska institutet Frida Dangardt, medicine doktor, Sahlgrenska akademin, Göteborgs universitet Författarna representerar en internationell forskargrupp med forskare från USA, Kanada och Australien som arbetat på uppdrag av Svenska läkaresällskapet och IOGT-NTO. En mer utförlig rapport finns tillgänglig på www.sls.se och www.iogt.se Mer än tio procent av alla dödsfall i bröstcancer i Sverige orsakas av alkohol. För män är tjock-och ändtarmscancer den största alkoholorsakade cancersjukdomen. Därtill ses nu starka belägg för att alkohol också ökar risken för prostatacancer.


Framgångsrik, städad och till synes fläckfri

Summary: I valkampanjen var hon en populär motkraft till sin burduse far. Nu kan Donald Trumps äldsta dotter Ivanka Trump få en nyckelroll i Vita huset.

För drygt tjugo år sedan, i juli 1996, omnämndes Ivanka Trump för första gången i svensk press. Fastighetsmagnaten Donald Trumps äldsta dotter hade vid den tiden ännu inte fyllt femton år. Ivanka Trump förekom på en tio-i-topplista över ”världens rikaste döttrar” där hon, med en uppskattad förmögenhet på motsvarande 234 miljoner kronor, hamnade sexa. Listan toppades av ”de brittiska kungabarnen”. De kommande åren fanns Ivanka Trump allt oftare med i spalterna, alltid på skvaller-sidorna. Ivanka, ”lilla Ivana” på tjeckiska, gick i sin Tjeckoslovakienfödda mamma Ivanas fotspår som fotomodell. Redan som 16-åring hade Ivanka varit på omslaget till månadstidningar som Elle och Glamour, deltagit i modevisningar i Paris och gjort reklam för designermärken som Versace och Tommy Hilfiger. Framgångens pris var ett ständigt tissel om att hon skulle ha varit chanslös i modellkarriären utan sin stormrika pappas kontakter. Ivanka Trump tycktes förutbestämd för en plats i den halvvärld av unga celebriteter som mest är kända för att vara kända: en Paris Hilton, en Tori Spelling, en Kim Kardashian. Men om vi förflyttar oss till nutid ser bilden helt annorlunda ut. Ivanka Trump har hunnit bli 35 år och fått tre barn. Visst är hon ex-modell och arvprinsessa och hon nämns fortfarande så gott som alltid i samma andetag som sin far Donald. Hon har avancerat till vice styrelseordförande i familjeföretaget Trump Organization och är huvudansvarig för företagets utrikesaffärer. Men Ivanka Trump driver också sitt eget affärs-imperium. Och när Donald Trump nu efter århundradets valsensation kommer att bli president i Amerikas förenta stater och därmed världens mäktigaste man är det många politiska bedömare som tillskriver dottern en god del av framgången. Under Republikanernas konvent i Cleveland i somras, där partiet skulle enas bakom den omstridde Trump, stal dottern Ivanka showen. Hon höll ett tal där hon kallade sin far ”färgblind och könsneutral”, en man som står upp för migranter och kvinnors rättigheter. Alla åhörare köpte väl inte bilden av Trump som kvinnoförkämpe, men Ivanka Trumps övertygelse verkade i alla fall genuin. I valkampanjens slutspurt skrev Ivanka Trump ett debattinlägg i makthavarnas favoritorgan Wall Street Journal där hon pläderade för sex veckors betald mammaledighet och skatterabatter för barnpassning. Kritikerna kontrade snabbt med att Trumplägret inte förklarat hur reformen skulle finansieras och att förslaget bara omfattade mödrar, inte fäder. Men Trumps kampanj nådde ändå den avsedda effekten – att sätta familjepolitiken på agendan, ett område där konkurrenten Hillary Clinton dittills haft försprång. När Trump i förra veckan hade sitt första möte med en utländsk ledare sedan han valdes till president, Japans premiärminister Shinzo Abe, fanns Ivanka vid hans sida. Donald Trumps söner Donald junior och Eric har även de ledande poster inom Trump Organization och de har också engagerat sig i pappans valkampanj. Precis som Ivanka ingår de i det ”övergångsråd” som ska göra Donald Trumps tillträde på presidentposten den 20 januari nästa år så smidigt som möjligt. Donald Trump är också far till Tiffany, 23, som han fick tillsammans med skådespelaren Marla Maples, och sonen Barron, tio år, som är hans enda barn med Melania Trump. Men det är ingen tvekan om att Ivanka är det av barnen som står fadern närmast – brodern Donald junior kallar henne offentligt för ”pappas lilla flicka”. Hur blev pappas lilla flicka presidentmakare? Det är en fråga som ivrigt sysselsätter medierna just nu. Fram växer bilden av en dotter som under hela uppväxten varit lojal med sin far, trots hans omstridda affärsuppgörelser och hans otrohetsskandaler som detaljerat redovisats i pressen. Efter föräldrarnas skilsmässa år 1990 flyttade den då nioåriga Ivanka och hennes bröder, den fyra år äldre Donald och lillebror Eric, tre år yngre, med sin mamma Ivana till ett eget våningsplan i skyskrapan Trump Tower på Femte Avenyn i New York. Under den såriga skilsmässoprocessen anklagade Ivana Trump sin make för att ”strunta i att träffa sina barn under flera veckor”. Men i en intervju med New York Magazine år 2004 sade Ivanka Trump att hon kom närmare sin far efter föräldrarnas separation. ”Varje morgon innan skolan ringde vi på hos pappa och gav honom en puss och en kram”. Skolåren tillbringade Ivanka Trump på flickskolan The Chapin på Manhattan och senare på internatskolan Choate Rosemary Hall i Connecticut, där bland andra John F Kennedy varit elev. År 2004 tog hon sin universitetsexamen i företagsekonomi vid prestigefyllda Wharton Business School i Pennsylvania. Året efter började hon arbeta i familjeföretaget. Då var Donald Trump på väg in i sitt tredje äktenskap, denna gång med den 24 år yngre slovenska före detta fotomodellen Melanija (senare Melania) Knavs. Han hade inlett en karriär som dokusåpastjärna i tv-programmet ”The Apprentice” (”Lärlingen”), där förhoppningsfulla entreprenörer tävlar mot varandra och blir vidlyftigt uppläxade av Trump himself. Men det vräkiga och vulgära som genomsyrar Donald Trumps hela tillvaro fick aldrig riktigt fäste på dottern Ivanka Trump. Pappa Donalds incestuöst färgade kommentar om Ivanka (”jag skulle gärna dejta henne om hon inte vore min dotter”) solkade ned honom, men inte henne. Något år tidigare hade Ivanka Trump medverkat i dokumentärfilmen ”Born rich” (”Född rik”) om hur det är att växa upp med vetskapen om att man kommer att ärva miljarders miljarder. Filmen regisserades av Jamie Johnson som själv är arvtagare till läkemedelsjätten Johnson & Johnson, ett av USA:s största företag. Recensenterna var överens om att Ivanka Trump var en av de få medverkande som föreföll oförstörd av sin rikedom. Parallellt med arbetet i pappas företag började Ivanka Trump utveckla sin egen affärsverksamhet, fokuserad på egendesignade kläder, skor och smycken. Hon började sällskapa med Jared Kushner, också han arvtagare till ett fastighetsimperium. Paret Trump och Kushner rör sig i en liten socitetsbubbla på Manhattan dit bara de riktigt rika eller de riktigt mäktiga har tillträde: Chelsea Clinton, Bill och Hillary Clintons dotter, är en gammal väninna till Ivanka, liksom Wendi Deng, tidigare maka till mediemogulen Rupert Murdoch. Hösten 2009 debuterade Ivanka Trump som författare med ”Trump card”, ett slags mix av memoarer och självhjälp med undertiteln ”en affärsrelaterad bok för unga kvinnor om hur framgång vinns på vilket område som helst”. Då var Ivanka Trump nygift med sin Jared och omvänd till judendomen, eftersom maken tillhör en ortodox judisk familj. De äkta makarna Trump/Kushner berättar ofta att de alltid firar shabbat, den judiska vilodagen som börjar vid mörkrets inbrott på fredagskvällen och sträcker sig ett dygn framåt. Mobiltelefoner och teknisk apparatur stängs av och familjeumgänget sätts i första rummet. Paret har nu tre barn: femåriga Arabella Rose som går på judisk förskola, treårige Joseph Frederick och lille Theodore James, som i dagarna fyller åtta månader. Ivanka Trump har inget emot att släppa in veckotidningsjournalister i sitt hem. Hon har förklarat att hon betraktar publiciteten som ”varumärkesstärkande”: ett varumärke som står för sundhet, strävsamhet, hård karriärfokusering kombinerat med kärlek till familjen och hemmet. Hur går Ivankas till synes fläck- och skandalfria tillvaro ihop med Donald Trumps kampanjande, som ju kantats av rasistiska tillmälen och verbala påhopp på kvinnor? Jo, alldeles utmärkt – eller åtminstone tillräckligt bra, har det visat sig. Det är ju inget ovanligt att presidentkandidater tar hjälp av sina barn för att vinna väljare: George W Bush arbetade för sin pappa George Bush den äldre. I valrörelsen 2012 följdes Republikanernas Mitt Romney av sina fem söner. För att inte tala om Chelsea Clinton, som oförtröttligt stöttat sin mor Hillary både i nomineringsracet mot Barack Obama år 2008 och i årets presidentvalskampanj. Men i alla ovan nämnda exempel är barnen ett slags hejaklack, en fond för förälderns ambitioner. Relationen mellan Donald Trump och dottern Ivanka skapade en alldeles egen dynamik, där pappa Donalds bufflighet och grottmannakonservatism kontrasterades mot Ivankas mer städade och politiskt progressiva framtoning. Anne Helene Petersen är professor i mass-mediekunskap, numera kolumnist på nyhetssajten Buzzfeed. Hon punktmarkerade Trumpkampanjen under en stor del av valrörelsen. Snart nog upptäckte hon ett intressant mönster på kampanjmötena: – I bakgrunden fanns det alltid kvinnor i yngre medelåldern. De hade inte spökat ut sig i tröjor och hattar, de skrek och tjoade inte och de viftade inte med några plakat. När jag pratade med dem var de tydliga med att det finns saker i Trumps budskap som de inte håller med om. De är definitivt inte rasister. Men de stödde Donald Trump. Det avgörande för dessa kvinnor var att Ivanka fanns med på scenen, säger Anne Helene Petersen till DN. I en kolumn publicerad en knapp vecka innan valet döpte hon fenomenet till ”Ivanka voters”, ”Ivankaröstarna”. Och med facit i hand har det visat sig att den betydelsefulla väljargrupp som Hillary Clinton per automatik räknat med – yrkesverksamma kvinnor i städer – i stor utsträckning lade sin röst på Donald Trump. – Det blev ett drömläge för Trump. Han behövde inte fjäska för sina marginalväljare eller anpassa sitt budskap just för dem. De kom ju till honom ändå – övertygade om att han ”med en sådan dotter inte kunde vara så dålig som det sägs”. Men när valsegern nu är bärgad, kommer Ivanka Trump att leva upp till sin roll som en motkraft till sin burduse far? Anne Helene Petersen är inte så säker på det: – När det handlar om politiken, ideologin, finns Ivanka Trump med i sin pappas maktsfär helt och hållet på hans villkor. Det är han som tjänar på att ha med henne, inte tvärtom. Men för den egna ekonomin är det naturligtvis en god affär för Ivanka Trump och hennes familj att vara lierad med mannen som snart blir världens mäktigaste. Ivanka Trumps modeföretag beräknas i dag vara värt motsvarande 800 miljoner kronor, och under det senaste året har försäljningen av kläder, väskor och smycken ökat med närmare hundra miljoner kronor. Ivanka Trump har också oblygt använt kampanjarbetet för att marknadsföra sina varor: via sociala medier har hon meddelat var de kläder hon bär finns att köpa. Ivankas ”look” är till salu och vinsten håvar hon in själv. När familjen Trump efter valsegern intervjuades i tv-bolaget CBS nyhetsmagasin ”60 minutes” pryddes Ivankas ena handled av ett massivt guldarmband. Dagen efter skickade hennes pr-stab ut ett pressmeddelande: armbandet var Ivankas favorit, och modellen finns till salu för det facila priset av 10 800 dollar (100 000 kronor). Ivanka Trumps modekollektion marknadsförs med reklamfrasen ”Women who work” – ”Kvinnor som arbetar” och själv kallar hon sig feminist. Ivankas Trumps make Jared Kushner sögs tidigt in i svärfaderns kampanjarbete, och när denne nu formerar sin presidentstab har den 35-årige politiskt helt oprövade Kushner fått en oomstridd nyckelroll. Det har spekulerats i att Ivanka Trump skulle kunna få en mer officiell post i den kommande presidentadministrationen. Men det tror inte Anne Helene Petersen kommer att ske. Ivanka blir snarare ett slags ”USA:s första dam”, en ersättare för Donald Trumps hustru Melania som uppenbarligen ingen räknar med i dessa sammanhang. – Visserligen har Trump själv sagt att Ivanka mycket väl skulle kunna bli en del av administrationen, och många av de kvinnor jag talat med tror starkt på henne i rollen som politisk beslutsfattare. Men när det kommer till kritan tror jag inte att Ivanka Trump vill själv. Hon kommer med en ny bok i vår och hennes egen affärsverksamhet växer snabbt. Däremot är det ju inget som hindrar att hon fortsätter ha en mer informell roll som rådgivare till presidenten, säger Anne Helene Petersen.


MP:s kris är en rödgrön kris

Summary: DN 26/11 2016. En akut flyktingkris fanns inte med i beräkningarna när S och MP slogs ihop till en koalition 2014. Det var den som öppnade det mörka gapet mellan regeringspartierna. Men fortsättningen på Miljöpartiets egen kris, som nu utspelar sig inför öppen ridå och som för utomstående börjar se ut som en partisprängning, är självförvållad.

En akut flyktingkris fanns inte med i beräkningarna när S och MP slogs ihop till en koalition 2014. Det var den som öppnade det mörka gapet mellan regeringspartierna. Men fortsättningen på Miljöpartiets egen kris, som nu utspelar sig inför öppen ridå och som för utomstående börjar se ut som en partisprängning, är självförvållad. Ett internt uppror tog sin början i våras, när riksdagsledamöterna Valter Mutt och Carl Schlyter petades från sina partiuppdrag. Mutt hade röstat emot sin egen regerings värdlandsavtal med Nato. Han fick kliva av posten som Miljöpartiets utrikespolitiska talesperson. Efter att ha motsatt sig försäljningen av Vattenfalls tyska brunkolsverksamhet petades Schlyter i sin tur som ordförande i riksdagens EU-nämnd. Diktaturfasoner och krav på blind lydnad? Nja. Snarare ett regeringspartis högst rimliga förväntan att viktiga företrädare ska företräda och inte öppet angripa partiet. Schlyter och Mutt gjorde inte sina jobb. De borde ha själva ha klivit åt sidan. Men partiledningen ingrep och det fick två riksdagsledamöter, Jabar Amin och Annika Lillemets, att göra gemensam sak med rebellerna. Så blev de fyra. De gröna upprorsmakarna – MP har totalt 25 mandat i riksdagen, så myteriet känns – deltar nu bara halvhjärtat i de gemensamma partisysslorna. De håller egna möten och har en ilsken proteströrelse bakom sig, "Grön omstart", med en lång lista klagomål på partitoppen. "Lågt i tak" är en vanlig anklagelse. Språkröret Gustav Fridolins föregångare Peter Eriksson satte på fredagen hårt mot hårt: "Jag tycker att antingen är man med eller så får man lämna partiet", sa han till SVT. Kriget tycks utspelas mellan två generationer miljöpartister. Ungdomsförbundet och partiledningen står på ena sidan. På den andra: Bland andra grundaren Per Gahrton och sju gamla språkrör som i en artikel på fredagens DN Debatt uttryckte oro för partiets "framtid och utveckling". Dels för att Stefan Löfven så ofta och så brutalt kör över partiet. Dels för att språkrören vägrar att lyssna på den interna kritiken. "Situationen försvåras av den socialdemokratiska ledningens oförmåga – eller snarare ovilja – att värna sin regeringskollegas självbild", skrev de åtta MP-veteranerna. Den gröna självbilden är partiets eget problem, men de har också en poäng. Socialdemokraterna begriper sig inte på sin partner. Ett ännu värre bekymmer är att socialdemokrater fortfarande tror att de fick 40 procent i det senaste valet. Irritationen lär samtidigt vara ömsesidig. Miljöpartiet har självt varit fast i en gammal roll. Även språkrören har velat ha och äta regeringskakan. De har drivit egna linjer utåt och opponerat mot kollektiva beslut i Rosenbad. Rebellerna lär dock aldrig bli nöjda. I en artikel i Aftonbladet (24/10) undrade Jabar Amin och Annika Lillemets nostalgiskt vad som hade hänt med deras "hippt moderna parti". De drog paralleller till brittiska Labours partiledare Jeremy Corbyn – en kolgruvekramare, för övrigt – som skulle föreställa en föregångsman. Allt talar dock för att han skulle vara omöjlig i en regering, särskilt i en koalition. Både gamla fundamentalister och unga pragmatiker i Miljöpartiet lär också ha missbedömt vad som är heligt hos Socialdemokraterna. Varför skulle Stefan Löfven plötsligt förvandlas till en tillväxtfientlig pacifist? Ja, hur förlikar man egentligen det gamla arbetarpartiets traditioner och instinkter med den gröna rörelsens reflexer? Svaret har saknats, den grundläggande politiska gemenskapen är tunn. Problemet är alltså ett omaka par. Det S och MP har gemensamt att de inte har brytt sig om att lära känna den de regerar med. Den svagare parten har fått plikta dyrt, med nederlag i flyktingpolitiken och beslut om Bromma flygplats, Förbifart Stockholm, Vattenfall och Natoavtal. Plussidan, skydd av Gotlands Ojnareskog och nej till vapenhandel med Saudiarabien, smäller inte särskilt högt. Miljöpartiet har också betalat för regeringsmakten med två viktiga företrädare, varav ett språkrör, och med ett ras i opinionen. I DN/Ipsos nya mätning som redovisades i fredagstidningen ligger partiet kring 4 procent. Vart leder det? Kanske, på sikt, ger det belöning i form av en starkare och mer trovärdig position som maktparti. Den strategin framstår nu alltmer som önsketänkande. 26 november 2016 Läs fler artiklar. Till DN:s ledarsida


”MP har blivit ett visionslöst etablissemangsparti”

Summary: Vi är oroliga. Språkrör och partiledning slår reflexmässigt ifrån sig kritik, man hävdar att uppenbara nederlag är att se som framgång. De som värnar värderingar, partiprogram och kongressbeslut anses vara motståndare. Partiet står inför ett vägval: sudda ut särarten allt mer eller dynamiskt driva den gröna visionen, skriver åtta tidigare MP-ledare.

?Vi är oroliga för utvecklingen inom Miljöpartiet. Konflikten mellan partiledningen och de som anser att partiet måste få ut mer grön politik, än vad som hittills blivit fallet, ligger i öppen dag. Opinionsundersökningar visar inte bara att partiet tappar sympatisörer utan också att antalet kärnväljare minskat till dramatiskt låga nivåer. Samtidigt finns berättigad kritik om att interndebatten i partiet inte fungerar på ett tillfredsställande sätt. Kort sagt: partiet befinner sig under stress, på gränsen till en akut krissituation. Både partiledning och riksdagsgrupp försöker såväl hantera som kontrollera situationen under hård press. Vilket naturligtvis inte är lätt. Situationen försvåras av den socialdemokratiska ledningens oförmåga – eller snarare ovilja – att värna sin regeringskollegas självbild. I stället fortsätter man att utsätta Miljöpartiet för hård press med krav att anpassa sig till en politik som på många sätt går stick i stäv med vad partiet egentligen står för. Detta är djupt olyckligt. Inte minst därför att vi befinner oss i ett historiskt skede där hotet mot klimat, miljö och demokratiska värderingar kräver mer av politiken än vad som presteras. Vi som skriver detta har alla varit språkrör eller, som det hette innan begreppet språkrör infördes i partiets stadgar, ”sammankallande i politiska utskottet”. Flera av oss var med och bildade partiet 1981 och var aktiva vid riksdagsinträdet sju år senare. Vi har levt med partiet, arbetat med partiprogram och ideologi – och upplevt glädje och sorg. Framgång och bakslag. Haft meningsskiljaktigheter. Men vi har aldrig någonsin varit så eniga i vår oro för partiets framtid och utveckling som vi är nu. Orsaken till detta är inte bara opinionsmätningar och de många ”kompromisser” – eller rättare sagt de nederlag – partiet gjort i en rad politiska frågor som rör partiets hjärta. Orsaken är också att språkrör och partiledning reflexmässigt tycks slå ifrån sig kritik, att man hävdar att uppenbara nederlag är att se som framgång, att man tycks vara otrygg i den värderingsgrund som partiet bygger på och att det i grunden systemkritiska partiet alltmer uppfattas som systembevarande. Vi har givetvis förståelse för att ett parti måste kompromissa – det är ju en del av det politiska hantverket – men vi kan inte förstå varför partiets ledning snarast tar avstånd från sådant som utgör partiets politik. Som om man saknar självtillit, som om man inte tror på den. Vi känner stark olust när språkrör hävdar att de som vill mer såväl ”tramsar” som bedriver ”plakatpolitik”. En av Miljöpartiets grundbultar är det som kallas deltagande demokrati. Denna grundbult innebar att partiet byggdes upp på det sätt som skedde. Medlemmars röster skulle höras, klyftor mellan medlemmar och ledningsgrupper skulle vara små, språkrör skulle vara partiets företrädare utåt men ödmjuka inåt. Vi ser inte mycket av detta just nu. Tvärtom. Partipiskan viner även när det inte behövs för vare sig riksdagsgruppens, regeringens eller riksdagens möjlighet att fatta beslut. De som värnar värderingar, partiprogram och kongressbeslut anses vara motståndare. I stället för att ses som en tillgång, som en styrka som sätter tyngd bakom krav när man förhandlar med Socialdemokraterna. Tyvärr har språkrörens och gruppledares agerande gentemot kritiska röster snarare stärkt Socialdemokraternas förhandlingsposition. Miljöpartiets ledning tycks ha hamnat i en situation där man identifierar sig mer med den socialdemokratiskt dominerade regeringen än med sitt parti. Detta är olyckligt. Det är en av orsakerna till att Miljöpartiet fått en svag förhandlingsposition. Vi inser givetvis att en regering utan Miljöpartiet hade kunnat vara ett sämre alternativ. Men det är inget försvar för att Miljöpartiet låtit vika ned sig så mycket som skett – utan att tillnärmelsevis få tillbaka i politisk valuta – i tunga strategiska frågor som låser den politiska utvecklingen på ett sätt som motverkar grön politik under lång tid. Vi tänker bland annat på brunkolet, värdlandsavtalet med Nato och effektskattens borttagande för att rädda kvar kärnkraften. Vi tänker också på familjesplittrande flyktingpolitik. För att nämna fyra beslut som berör själva kärnan i grön politik. Vi upplever dessutom att partiets företrädare ser med ovilja på sådant som är självklart för andra gröna partier i världen: till exempel problematisering av den samhällsmodell som bygger på evig ekonomisk tillväxt och ohämmad globaliserad frihandel, nu senast exemplifierad i samband med beslutet om Ceta. Vi upplever oklara budskap där partiet självfallet borde stå upp: såväl vad gäller kravet på sänkt arbetstid som synen på den vettlösa spiral av krigsretorik som har kommit att dominera de senaste åren. Genom att sudda ut partiets profil, inte minst vad gäller opinionsbildning, ger man väljare bilden av ett visionslöst etablissemangsparti som snarast försvarar den samhällsmodell som partiet bildades för att utmana. Partiledningens behandling av medlemmar som uttrycker kritik, och dess behov av närmast räddhågsen lojalitet, förstärker den bilden. Det är olyckligt ur många aspekter. Inte minst därför att Miljöpartiets totala motsats, Sverigedemokraterna, av många upplevs som det enda parti som erbjuder ett alternativ till dagens visionslösa politik. Ett visionärt och tydligt grönt parti skulle, enligt vår uppfattning, kunna motverka dessa växande internationella strömningar. Också ur detta perspektiv finns all anledning för MP-ledningen att ta medlemmars kritik på allvar genom att använda den för att sätta press på regeringspartnern. Vi gröna beskrev oss tidigare som alternativet i svensk politik. Och vi uppfattades så. Det alternativet behövs mer än någonsin. Och vi vet att många, såväl aktiva som passiva, partimedlemmar längtar efter en stark grön röst i samhällsdebatten. Vi menar att partiet står inför ett viktigt vägval och har att välja mellan: Att sudda ut sin särart allt mer med målet att bli ett av de andra systembevarande partierna, vilket medför att partiet blir utbytbart. Att försöka återvinna sin särart och dynamiskt driva den gröna visionen där livskvalitet väger tyngre än materiell tillväxt, där det stressade konsumtionssamhället ställs mot ett kvalitativt utvecklingssamhälle som inte utmanar planetens förmåga att bära goda samhällen. Vi vädjar till Miljöpartiets ledning: våga driva opinionsbildning, våga sätta gränser för kompromissande, våga möta internkritik med öppna öron och respekt, våga känna tillit till den ideologiska grund som partiet vilar på, våga stå för de värderingar som låg till grund för partiets bildande. Vi vädjar till Miljöpartiets medlemmar att vara lojala med den gröna visionen, inte med enskilda politiker. Eva Bovin (MP), sammankallande 1981 Ralph Monö (MP), sammankallande 1982 Per Gahrton (MP), språkrör 1984–1985 Eva Goës (MP), språkrör 1985–1988 Fiona Björling (MP), språkrör 1988–1990 Jan Axelsson (MP), språkrör 1990–1992 Birger Schlaug (MP), språkrör 1985–1988, 1992–2000 Lotta Hedström (MP), språkrör 1999–2002 Situationen försvåras av den socialdemokratiska ledningens oförmåga – eller snarare ovilja – att värna sin regeringskollegas självbild. I stället fortsätter man att utsätta Miljöpartiet för hård press.


”?En tunn fernissa av självkritik”

Summary: REPLIK. På grund av de höga kostnaderna och det mindre antalet vårdplatser kommer Nya Karolinska Solna att få kraftiga undanträngningseffekter för den övriga Stockholmsvården. Trots det kan de styrande allianspolitikernas debattartikel (DN Debatt 21/11) bara tolkas som att de skulle välja samma pris och upplägg igen om de skulle fatta NKS-besluten idag. Det är häpnadsväckande, skriver Erika Ullberg (S) och Susanne Nordling (MP), landstingsråd i opposition i Stockholms läns landsting.

Socialdemokraterna och Miljöpartiet i Stockholms läns landsting har aldrig tvivlat på att Nya Karolinska Solna (NKS), på lång sikt, kommer att bli ett fint sjukhus för de patienter, läkare och forskare som finns där. Dessa medicinska aspekter lyfts förstås också fram i det moderatledda landstingsstyrets debattartikel. Vår kritik har istället rört de skyhöga kostnaderna, den avtalsmodell med offentlig-privat samverkan (OPS) som vi röstade nej till 2008, den bristande konkurrensen i det långa och dyra underhållsavtal som sträcker sig till 2040 och de undanträngningseffekter som NKS kommer att få i vården i Stockholm i övrigt. Dessa aspekter lyser nästan helt med sin frånvaro i artikeln. En tunn fernissa av självkritik kan skönjas: man borde ha varit ”tydligare i kommunikationen” om den totala prislappen för sjukhuset för att ”undvika en del av de spekulationer som nu förekommer”. I övrigt tycks man vara belåten med affären. ”I relation till vad patienterna i Stockholm och Sverige får i utbyte är kostnaden fullt rimlig”, skriver man. Det kan inte tolkas på annat sätt än att de styrande allianspolitikerna skulle välja samma pris och upplägg igen om de skulle fatta NKS-besluten idag. Det är häpnadsväckande. På grund av NKS är landstingets ekonomi ytterst ansträngd. I sin egen budget för 2017 tvingades alliansen konstatera att utrymme saknas för ambitionshöjande investeringar med driftsättning före år 2021. I samma budget sköt man upp planerna på att bygga ett nytt akutsjukhus söder om Södermalm i tio år. Utgifterna för alla angelägna investeringar befanns vara större än landstingets ekonomiska resurser medger. Detta i det landsting som har de bästa ekonomiska förutsättningarna och den högsta landstingsskatten i landet. Vi är också oroade över de många patienter som inte kommer att få plats på NKS. Det är inte bara så att NKS-projektet lämnar mindre pengar över till vårdcentraler, närakuter, förlossningsplatser, äldrevård och jourläkarbilar än vad som annars skulle ha varit fallet. När det gäller den akuta vården är NKS dessutom betydligt mindre än gamla Karolinska sjukhuset i Solna. När akutflödet styrs om därifrån, vid årsskiftet 2017-2018, är det därför 58 000 akutbesök om året som inte överförs till NKS. Dessa ska istället tas om hand av bland annat Danderyds sjukhus och Södersjukhuset. Men eftersom det moderatledda landstingsstyret inte insåg detta behov direkt då de beställde NKS ligger anpassningarna av Danderyd och SöS efter tidtabellen. De kommer att vara redo att ta emot fler akutbesök först december 2018 respektive maj 2019. Det innebär att det finns ett kapacitetsglapp på nästan ett år som den övriga Stockholmsvården är dåligt rustad att möta. Låt oss vara tydliga. Vi anser inte att kostnaderna för NKS är rimliga. Det gäller om man betraktar sjukhuset enskilt, men det gäller i synnerhet om man väger in dess effekter på Stockholmsvården. NKS är en gökunge som både ekonomiskt och fysiskt tränger ut annan vård. • Vi kräver därför att avtalet mellan Stockholms läns landsting och projektbolaget SHP omförhandlas, och vi utesluter inte att häva det om det visar sig vara det bästa för länets skattebetalare. • Vi kräver också svar från det moderatledda landstingsstyret: när genomförs den externa utvärdering av hela NKS-affären som ni efter envist motstånd till sist gick med på? • Mot bakgrund av avslöjanden i radioprogrammet Kaliber nyligen kräver vi dessutom en förklaring av hur konsulter kommit att få en så central roll i införandet av så kallad ”värdebaserad vård” vid NKS. Är höga konsultkostnader också ”fullt rimliga” – är de också en del av den anda i vilken alliansen styrt Stockholms läns landsting de senaste tio åren? 21 november 2016 Debattartikel Företrädare för alliansen i Stockholms läns landsting: ”Vi borde varit tydligare med att sjukhuset skulle bli dyrare” Repliker Erika Ullberg (S) och Susanne Nordling (MP), landstingsråd i opposition i Stockholms läns landsting: ”?En tunn fernissa av självkritik” Företrädare för Stockholms och Karolinskas läkarföreningar: ”?En managementteori som inte tål verkligheten” Slutreplik från företrädare för alliansen i Stockholms läns landsting: ”S och MP sprider oro och halvsanningar” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Regeringen underskattar de offentliga utgifterna”

Summary: Budgetgranskning. Regeringen underskattar de offentliga utgifterna fram till 2020 och överskattar då den långsiktiga hållbarheten i de offentliga finanserna. Regeringen bortser därmed hur förändringar i befolkningens storlek och ålderssammansättning påverkar kommunernas utgifter för vård, skola, och omsorg, skriver Riksrevisionen.

Riksrevisionen har sedan 2008 årligen granskat hur regeringen tillämpar det finanspolitiska ramverket i budgetpropositionerna. I år publiceras granskningen för första gången innan beslutet om nästa års budget tas i riksdagen. Riksrevisionen har i granskningen av budgetpropositionen för 2017 som publiceras i dag gjort följande iakttagelser: 1. Regeringen underskattar de offentliga utgifterna fram till 2020: Regeringen förutsätter i sin prognos att kommunerna i enlighet med det finanspolitiska ramverket efterlever kravet på budget i balans. Vidare förutsätter regeringen att de kommunala skattesatserna är oförändrade och att statens bidrag till kommunerna ligger fast. Ingen hänsyn tas därmed till hur förändringar i befolkningsstorleken och dess sammansättning i olika åldersgrupper kommer att påverka kommunernas utgifter för vård, skola och omsorg fram till 2020. Om regeringens prognos skulle realiseras kommer det att kräva betydande neddragningar i den kommunala välfärden fram till 2020. Om kommunernas utgifter i stället ska kunna svara mot hur befolkningsstorleken och ålderssammansättningen förändras behöver de öka med 50 miljarder kronor utöver vad som ligger i regeringens prognos fram till 2020. Riksrevisionen menar inte att regeringens prognos är formellt felaktig eftersom den i enlighet med budgetprocessens riktlinjer ska utgå från de regler och beslut som nu gäller samt förslagen i budgetpropositionen. Däremot menar Riksrevisionen att den demografiska utvecklingen pekar på så stora utmaningar och behov av prioriteringar de närmsta åren att dessa borde ha redovisats tydligt i budgetpropositionen. Om ambitionen är att kommunerna ska kunna behålla dagens välfärdsnivå 2020 så krävs en höjning av kommunalskattesatsen med i genomsnitt 2 procentenheter. Alternativt måste statsbidragen till kommunerna höjas med 50 miljarder kronor. 2. Svårt att hitta stöd för ofinansierade åtgärder 2017: I budgetpropositionen föreslår regeringen åtgärder motsvarande 17 miljarder kronor som inte är finansierade. Det finanspolitiska ramverket ger inget stöd för den försvagning av det offentliga sparandet som dessa skapar. Regeringen använder det så kallade strukturella sparandet som en indikator på om överskottsmålet nås. I regeringens prognos ligger det strukturella sparandet 2017 under både nuvarande överskottsmål på 1 procent av BNP och det nya föreslagna målet på 1/3 procent av BNP. Samtidigt bedömer regeringen att konjunkturläget 2017 är något starkare än normalt. Utifrån riktlinjerna i det finanspolitiska ramverket bör regeringen i en sådan situation normalt vidta åtgärder som stärker och inte försvagar det strukturella sparandet. Även om de fortsatt temporärt höga migrationskostnaderna räknas bort, vilket är rimligt, sjunker det strukturella sparandet 2017. 3. Utgiftstaken stödjer inte överskottsmålet: Ett syfte med utgiftstaken, som är en del av det finanspolitiska ramverket, är att de ska bidra till en utgiftsutveckling som är förenlig med överskottsmålet. Marginalerna upp till utgiftstaken är mycket stora de kommande åren. Regeringen skriver i budgetpropositionen att taken ska ge en anvisning om vad regeringen anser vara en välavvägd utgiftsnivå på sikt. Samtidigt anförs att taken inte ska ses som utgiftsmål. Riksrevisionen menar att detta förhållningssätt skapar otydlighet i finanspolitiken. Om marginalerna inte används för att öka utgifterna innebär det att taken är så högt satta att de helt tappar sin styrande verkan. Om marginalerna i stället tas i anspråk för att till exempel motverka den välfärdsänkning eller kommunala skattehöjning som förändringen i befolkningen och dess ålderssammansättning annars medför uppstår ett behov av statliga skattehöjningar. Om hela den tillåtna marginalen används fram till 2019 krävs 45 miljarder kronor i ökade skatteintäkter om det nya föreslagna överskottsmålet ska nås. Riksrevisionen lägger ingen värdering på utgiftstakens nivåer. Det är en politisk fråga. Däremot bör regeringen motivera utgiftstakens nivåer bättre genom att redovisa hur olika strategier för marginalernas användande påverkar bland annat möjligheten att möta den kommunala utgiftsökning som befolkningsökningen och dess förändrade ålderssammansättning medför samt konsekvenserna för skattepolitiken. 4. Regeringen överskattar finanspolitikens långsiktiga hållbarhet: Regeringen bedömer att finanspolitiken är långsiktigt hållbar även när man blickar flera decennier framåt i tiden och tar hänsyn till hur demografin förändras. Dagens standard i det offentliga åtagandet kan enligt regeringen upprätthållas långt fram i tiden vid oförändrade skatteregler. Riksrevisionens granskning av regeringens hållbarhetsberäkning visar dock att den förutsätter en väsentlig försämring i den kommunala välfärden fram till 2020 till följd av förändringar i befolkningsstorleken och dess ålderssammansättning. Den förutsätter dessutom att olika bidrag sjunker i förhållande till den allmänna lönenivån fram till 2020. Konjunkturinstitutet och EU-kommissionen utgår i stället i sina kalkyler från att just dagens välfärd ska upprätthållas i framtiden utan höjda skatter och kom i våras tvärtemot regeringen fram till att finanspolitiken inte är långsiktigt hållbar. Det offentliga sparandet har stärkts väsentligt sedan dessa bedömningar gjordes bland annat till följd av nya regler på migrationsområdet. Men det faktum att regeringen inte utgår från dagens välfärdsnivå utan den i prognosen försämrade välfärdsnivå som gäller från och med 2020 gör att regeringen överskattar finanspolitikens hållbarhet. 5. Stora offentligfinansiella risker omgärdar finanspolitiken: Riksrevisionen menar att budgetpropositionen och även vårpropositionen borde innehålla ett särskilt avsnitt som tar upp aktuella större risker som omgärdar finanspolitiken i ett 10–15-årsperspektiv och som om de realiseras kan bidra till offentligfinansiella problem. Exempel på sådana är: ökad efterfrågan på offentligt finansierade välfärdstjänster, personalförsörjningsproblem inom framför allt kommun- och landstingssektorn men även inom försvaret, asylmottagning, behov av integrationsinsatser, det säkerhetspolitiska läget, ökande sjukskrivningar, fallande pensioner, ökande antal personer med garantipension eller äldreförsörjningsstöd, bostadssituationen och det finansiella stabilitetsläget med historiskt höga skulder och bostadspriser. Det är angeläget att regeringen beaktar dessa med avseende på vad de kan komma att kräva i behov av buffertar i de offentliga finanserna, prioriteringar och finansiering. Margareta Åberg, Riksrevisor Robert Boije, chefsekonom, Riksrevisionen Erik Höglin, chef för offentliga finanser, Riksrevisionen Krister Jensevik, revisionsdirektör, Riksrevisionen Om ambitionen är att kommunerna ska kunna behålla dagens välfärdsnivå 2020 så krävs en höjning av kommunalskattesatsen med i genomsnitt 2 procentenheter. Alternativt måste statsbidragen till kommunerna höjas med 50 miljarder kronor. Det offentliga sparandet är skillnaden mellan den offentliga sektorns inkomster och utgifter. Det strukturella sparandet är det offentliga sparandet vid ett tänkt normalt konjunkturläge, alltså när konjunkturens inverkan på de offentliga inkomsterna och utgifterna har räknats bort. Källa: Riksrevisionen.