”Förtidspensionärerna ökarmest bland 60-talisterna”

Summary: 40-talisterna arbetar allt mer och allt längre, visar Socialförsäkringsutredningen.Den minskande sysselsättningsgraden i Sverige beror inte på att de äldre lämnar arbetslivet för gott vid allt lägre ålder. Tvärtom arbetar 40-talisterna allt mer och allt längre. I stället har det skett en alarmerande ökning av sjukfrånvaron och framför allt förtidspensioneringarna bland 50- och 60-talisterna. Ökningen var nästan 50 procent bland 35–54-åringarna under de tio åren mellan 1994 och 2004. Det visar nya siffror från Socialförsäkringsutredningen. En 35-årig förtidspensionär kan kosta försäkringen fem miljoner kronor. Då är samhällets produktionsförlust oräknad.

Det behövs fler som arbetar om den offentliga sektorns verksamhet även i framtiden skall kunna finansieras med skattemedel. Men de senaste tio årens utveckling är inte uppmuntrande. Andelen människor i den förvärvsaktiva åldern som är i arbete har inte ökat sedan det svåra krisåret 1994, trots den konjunkturförbättring som ägde rum i slutet av 1990-talet. Och orsaken är inte den gamla trenden, att äldre arbetskraft lämnar arbetslivet för gott vid allt lägre ålder. Tvärtom, de äldre arbetar allt mer. Siffror som tagits fram i Socialförsäkringsutredningen visar att det är de medelålders och yngre, främst i åldern 35–55 år, som har börjat förtidspensioneras i en förskräckande takt. Arbetskraftsdeltagandet i högre åldrar ökar och pensioneringsåldern stiger. År 2004 var genomsnittsåldern för de äldre som lämnade arbetskraften 62,3 år (i genomsnitt för könen), en ökning med tio månader sedan år 2000. För att hitta dem som varit väl förankrade i arbetskraften utgår beräkningen från personer som vid 50 års ålder fanns med i arbetskraften. Människor som genom till exempel förtidspension slutat arbeta före 50 års ålder ingår alltså inte i våra siffror. Detta är huvudorsaken till att de beräkningar som Försäkringskassan gör av den genomsnittliga åldern på nyblivna förtidspensionärer ger betydligt lägre pensionsålder. Där ingår också de som varit förtidspensionerade hela, eller nästan hela, livet. Kvinnornas pensionsålder har aldrig varit högre än nu. Detta speglar ett annorlunda arbetsmarknadsbeteende hos de kvinnogenerationer som nu är i 60-årsåldern jämfört med tidigare generationer. Äldre generationer kvinnor hade inte så väl etablerad anknytning till arbetsmarknaden. De började ofta inte förvärvsarbeta förrän barnen vuxit upp, och de slutade ofta tidigt, till exempel samtidigt med att den äldre maken pensionerades. De senaste årens uppgång även i männens pensionsålder återspeglar delvis att män i 60-årsåldern numera är mer högutbildade än tidigare generationer och att de har en annan yrkesstruktur: mindre av grovarbete som slet ut kroppen och mer av kontorsarbete. Det skedde en utbildningsexplosion på 1960-talet och 40-talisterna tog studenten och gick på högskola i långt högre grad än 30-talisterna. Halvt på skämt kan också kvinnornas ökade pensionsålder vara en orsak. När herrarnas ofta något yngre fruar arbetar, måste herrarna göra det också, om de ska slippa ikläda sig hemmafrurollen. För ”post-fyrtiotalisterna”, 50- och 60-talisterna, är bilden dessvärre en annan. Bland dem har sjukfrånvaron och framför allt förtidspensioneringarna ökat i en förskräckande takt. I åldersgrupperna 35–54 år ökade sjukfrånvaro- och förtidspensionsfrekvensen med nästan 50 procent på de tio åren mellan 1994 och 2004! Förvisso är de flesta förtidspensionärerna alltjämt i 60-årsåldern, men ökningen bland de yngre är alarmerande. Den statsfinansiella konsekvensen är att en 45-årig förtidspensionär ska försörjas av sjukförsäkringssystemet i tjugo år, mot en 60-årig ”bara” i fem. Ökningen i antalet yngre förtidspensionärer märks än så länge inte så mycket i de årliga budgetarna, men den utgör en väldig – och ännu oredovisad – ökning i statens skuldbörda. Det finns sannolikt flera orsaker till denna samhällsekonomiskt skadliga och på det personliga planet säkerligen ofta tragiska utveckling. Ett orosmoment och en möjlig delförklaring är den starkt växande alkoholkonsumtionen. Alkoholskador är det sista kvardröjande tabut i diagnosdiskussionen. Bakom snabbt växande psykiska och diffusa diagnoser kan dölja sig en hel del alkohol. En annan sannolik delförklaring är den långsiktiga konsekvensen av de svåra påfrestningar som drabbade arbetande i samband med lågkonjunkturen i 1990-talets början. Effektivitetskraven skärptes på arbetsplatserna. Hotet om uppsägning hängde i luften för många. Kanske var fyrtiotalisterna redan i början av 1990-talet tillräckligt gamla och garvade för att klara krisen bättre. De satt säkrare i sadeln. Betecknande är att arbetslösheten år 1994 bland 50-åringar bara var drygt hälften så hög som i arbetskraften totalt. Förhoppningsvis är det så att ännu yngre generationer, de som inte upplevt 1990-talet som vuxna, kommer att vara friskare och återgå till högre sysselsättningsgrader. Det är den arbetsmarknad, samhällsekonomi och socialförsäkring som leder dit vi behöver. En 35-årig förtidspensionär kan komma att kosta försäkringen fem miljoner kronor. Då är samhällets produktionsförlust oräknad. Anna Hedborg Ordförande Socialförsäkringsutredningen Hans Olsson Utredningssekreterare


"Förtidspensionärerna ökar mest bland 60-talisterna"

Summary: 40-talisterna arbetar allt mer och allt längre, visar Socialförsäkringsutredningen. Den minskande sysselsättningsgraden i Sverige beror inte på att de äldre lämnar arbetslivet för gott vid allt lägre ålder. Tvärtom arbetar 40-talisterna allt mer och allt längre. I stället har det skett en alarmerande ökning av sjukfrånvaron och framför allt förtidspensioneringarna bland 50- och 60-talisterna. Ökningen var nästan 50 procent bland 35-54-åringarna under de tio åren mellan 1994 och 2004. Det visar nya siffror från Socialförsäkringsutredningen. En 35-årig förtidspensionär kan kosta försäkringen fem miljoner kronor. Då är samhällets produktionsförlust oräknad.

Det behövs fler som arbetar om den offentliga sektorns verksamhet även i framtiden skall kunna finansieras med skattemedel. Men de senaste tio årens utveckling är inte uppmuntrande. Andelen människor i den förvärvsaktiva åldern som är i arbete har inte ökat sedan det svåra krisåret 1994, trots den konjunkturförbättring som ägde rum i slutet av 1990-talet. Och orsaken är inte den gamla trenden, att äldre arbetskraft lämnar arbetslivet för gott vid allt lägre ålder. Tvärtom, de äldre arbetar allt mer. Siffror som tagits fram i Socialförsäkringsutredningen visar att det är de medelålders och yngre, främst i åldern 35-55 år, som har börjat förtidspensioneras i en förskräckande takt. Arbetskraftsdeltagandet i högre åldrar ökar och pensioneringsåldern stiger. År 2004 var genomsnittsåldern för de äldre som lämnade arbetskraften 62,3 år (i genomsnitt för könen), en ökning med tio månader sedan år 2000. För att hitta dem som varit väl förankrade i arbetskraften utgår beräkningen från personer som vid 50 års ålder fanns med i arbetskraften. Människor som genom till exempel förtidspension slutat arbeta före 50 års ålder ingår alltså inte i våra siffror. Detta är huvudorsaken till att de beräkningar som Försäkringskassan gör av den genomsnittliga åldern på nyblivna förtidspensionärer ger betydligt lägre pensionsålder. Där ingår också de som varit förtidspensionerade hela, eller nästan hela, livet. Kvinnornas pensionsålder har aldrig varit högre än nu. Detta speglar ett annorlunda arbetsmarknadsbeteende hos de kvinnogenerationer som nu är i 60-årsåldern jämfört med tidigare generationer. Äldre generationer kvinnor hade inte så väl etablerad anknytning till arbetsmarknaden. De började ofta inte förvärvsarbeta förrän barnen vuxit upp, och de slutade ofta tidigt, till exempel samtidigt med att den äldre maken pensionerades. De senaste årens uppgång även i männens pensionsålder återspeglar delvis att män i 60-årsåldern numera är mer högutbildade än tidigare generationer och att de har en annan yrkesstruktur: mindre av grovarbete som slet ut kroppen och mer av kontorsarbete. Det skedde en utbildningsexplosion på 1960-talet och 40-talisterna tog studenten och gick på högskola i långt högre grad än 30-talisterna. Halvt på skämt kan också kvinnornas ökade pensionsålder vara en orsak. När herrarnas ofta något yngre fruar arbetar, måste herrarna göra det också, om de ska slippa ikläda sig hemmafrurollen. För "post-fyrtiotalisterna", 50- och 60-talisterna, är bilden dessvärre en annan. Bland dem har sjukfrånvaron och framför allt förtidspensioneringarna ökat i en förskräckande takt. I åldersgrupperna 35-54 år ökade sjukfrånvaro- och förtidspensionsfrekvensen med nästan 50 procent på de tio åren mellan 1994 och 2004! Förvisso är de flesta förtidspensionärerna alltjämt i 60-årsåldern, men ökningen bland de yngre är alarmerande. Den statsfinansiella konsekvensen är att en 45-årig förtidspensionär ska försörjas av sjukförsäkringssystemet i tjugo år, mot en 60-årig "bara" i fem. Ökningen i antalet yngre förtidspensionärer märks än så länge inte så mycket i de årliga budgetarna, men den utgör en väldig - och ännu oredovisad - ökning i statens skuldbörda. Det finns sannolikt flera orsaker till denna samhällsekonomiskt skadliga och på det personliga planet säkerligen ofta tragiska utveckling. Ett orosmoment och en möjlig delförklaring är den starkt växande alkoholkonsumtionen. Alkoholskador är det sista kvardröjande tabut i diagnosdiskussionen. Bakom snabbt växande psykiska och diffusa diagnoser kan dölja sig en hel del alkohol. En annan sannolik delförklaring är den långsiktiga konsekvensen av de svåra påfrestningar som drabbade arbetande i samband med lågkonjunkturen i 1990-talets början. Effektivitetskraven skärptes på arbetsplatserna. Hotet om uppsägning hängde i luften för många. Kanske var fyrtiotalisterna redan i början av 1990-talet tillräckligt gamla och garvade för att klara krisen bättre. De satt säkrare i sadeln. Betecknande är att arbetslösheten år 1994 bland 50-åringar bara var drygt hälften så hög som i arbetskraften totalt. Förhoppningsvis är det så att ännu yngre generationer, de som inte upplevt 1990-talet som vuxna, kommer att vara friskare och återgå till högre sysselsättningsgrader. Det är den arbetsmarknad, samhällsekonomi och socialförsäkring som leder dit vi behöver. En 35-årig förtidspensionär kan komma att kosta försäkringen fem miljoner kronor. Då är samhällets produktionsförlust oräknad. ANNA HEDBORG Ordförande Socialförsäkringsutredningen HANS OLSSON Utredningssekreterare


”Konflikträdsla på arbetetökar risk för sjukskrivning”

Summary: Ny studie: Nio procent av sjukskrivningarna kan undvikas genom öppnare arbetsklimat.Ungefär nio procent av kvinnornas totala sjukskrivningar och en lika stor andel av männens långtidssjukskrivningar skulle kunna undvikas med ett mer öppet och konstruktivt klimat på arbetsplatserna. Det visar en ny undersökning somforskare från Arbetslivsinstitutet, Folkhälsoinstitutet,Försäkringskassan och Institutet för psykosocial medicin gjort bland 3 191 män och 2 410 kvinnor. Anställda som undviker att påtala missförhållanden och orättvisor på sin arbetsplats löper större risk än andra att bli sjukskrivna. Effekterna skiljer sig mellan könen. Män som undviker problem riskerar att drabbas av högt blodtryck och blir sjukskrivna längre än kvinnorna, visar undersökningen.

Forskning visar att det finns ett samband mellan människors sätt att hantera besvärliga situationer på jobbet, så kallade copingstrategier, och risken att bli sjukskriven. Sambandet är markant olika för män och kvinnor. Kvinnor använder oftare än män undvikande copingstrategier, och sjukskrivning verkar ingå i dessa men behöver inte leda till långtidssjukskrivning. Män som använder undvikande copingstrategier löper däremot större risk än andra män både att utveckla högt blodtryck och att bli långtidssjukskrivna. Ett undvikande hanteringssätt, så kallad dold coping, i besvärliga situationer har samband med hur öppet klimatet är på arbetsplatsen. Genom att skapa ett öppnare klimat på våra arbetsplatser skulle vi alltså kunna minska sjukskrivningen. Ett samarbete mellan Arbetslivsinstitutet, Folkhälsoinstitutet, Försäkringskassan (tidigare Riksförsäkringsverket) och Institutet för psykosocial medicin – kallat Safir – har resulterat i två böcker om sjukskrivning. Den första boken kom 2004 och den andra presenteras i dag. I förra årets Safirbok visade Anders Wikman, Arbetslivsinstitutet, på att en svårfångad faktor som kan ha betydelse för sjukskrivningsmönstret är öppenheten i arbetslivet. Det har påpekats att det under 1990-talet blev svårare att påtala missförhållanden i arbetslivet i Sverige. Detta har i sin tur samband med den ökande känsla av bristande kontrollmöjligheter i arbetet som framför allt kvinnor anställda i kommuner och landsting upplevde under andra hälften av 1990-talet – enligt de arbetsmiljöundersökningar som Statistiska centralbyråns genomfört vartannat år. Den ”ökade tystnaden i arbetslivet” skulle kunna vara en av de många diffusa faktorerna bakom den höga långtidssjukfrånvaron. Förra året redogjorde vi för uppgifter om att långtidssjukskrivningen ökade kraftigt bland anställda som upplevde en stark känsla av dåliga kontrollmöjligheter eller dåligt handlingsutrymme i sitt arbete. Anna Hedborg har liksom Maciej Zaremba – den senare i en artikelserie baserad på observationer ute i arbetslivet – ställt frågan om hög långtidssjukskrivning ibland beror på att man på vissa arbetsplatser inte kan lösa konflikter på något annat sätt än att sjukskriva och underförstått att man inte öppet tar itu med konflikterna på ett konstruktivt sätt. I 2005 års Safirvolym har vi gått ett steg längre för att på individnivå undersöka om individer med det vi kallar dold coping i arbetet har högre risk för sjukdom och sjukskrivning än andra. Dold coping innebär att man har vad vi kallar ett undvikande beteende. Ett centralt mönster är alltså undvikande, som innebär att man låter bli att göra något åt ett problem – på grund av rädsla eller för att man upplever hopplöshet och inte ser handlingsmöjligheter. Vi ser copingmönstret som något som har att göra dels med individen själv och hans eller hennes tidigare erfarenheter, dels med öppenheten på arbetsplatserna. Människor är olika men det är också så att en arbetsplats som uppmuntrar sina anställda att diskutera missförhållanden och som visar att man vill ta hänsyn till synpunkterna får ett öppnare klimat som kan göra att individerna blir mera benägna att ta upp problem och inte gömma dem. Vi använde ett frågebatteri om detta i en undersökning av 3 191 män och 2 410 kvinnor, alla yrkesarbetande i Stockholm. Dessa deltog i mitten av 1990-talet i en undersökning om risk för hjärtkärlsjukdom (Wolf). De hade fått en fråga om hur de brukar reagera när de blir orättvist behandlade eller råkar i konflikt med en arbetsledare/chef eller en arbetskamrat: om man låter saker passera utan att säga något, går därifrån eller mår dåligt och blir sur och vresig hemma efter en sådan situation får man en hög poäng för dold coping. Ett sådant svarsmönster hade samband med små kontrollmöjligheter/litet handlingsutrymme hos både män och kvinnor. Vi noterade också att dold coping var betydligt vanligare bland kvinnor än bland män. Hade dold coping något samband med sjukskrivning? Ja, det fanns tydliga samband och dessa var olika för män och kvinnor. Hos kvinnorna ökade dold coping risken för sjukfrånvaro redan under undersökningsåret. Hos män var sambandet mera fördröjt och gällde längre perioder av sjukfrånvaro – män med dold coping hade i jämförelse med andra män förhöjd risk för minst 60 dagars sjukfrånvaro under de två år som följde på undersökningsåret. Högt blodtryck hade samband med dold coping hos män i åldern 45–54 år medan detta samband inte var framträdande hos kvinnorna. Ett copingmönster som innebär att man går undan när det är konflikter och som leder till ökad sjukskrivning kan också medföra att det uppstår en ”skadlig cirkel”. Individen väljer och arbetsgivaren accepte-rar sjukskrivning som en lösning på ett problem som upplevs av individen och som delvis eller helt har en arbetsplatsrelaterad orsak. Problemet är potentiellt stort eftersom 58 procent av de sjukskrivna i undersökningar uppger att deras sjukfrånvaro beror på förhållanden på arbetsplatsen. Den friskaste lösningen för en individ som upplever stress till följd av arbetsplatsrelaterade problem är att orsaken blir känd så tidigt som möjligt och diskussioner om vad som kan göras för att lösa problemet uppstår direkt. Sjukfrånvaron i sig löser inte arbetsplatsrelaterade problem och sjukvården lindrar reaktionssymtomen men löser inte problemet. I värsta fall bidrar dold coping till att skapa en ännu starkare känsla av att vara utanför arbetsgemenskapen, med ännu längre sjukfrånvaro och utanförskap som resultat. Den sammanlagda bilden av detta säger oss alltså att dold coping kan förklara en del av den totala sjukfrånvaron hos kvinnor och en del av långtidssjukfrånvaron hos män. Mekanismerna verkar vara mera fördröjda hos männen med dold coping. Resultaten pekar på att arbetsplatser som aktivt försöker skapa ett öppet och konstruktivt klimat kan minska sin sjukfrånvaro. I sina ansträngningar att förstå den höga sjukskrivningen i Sverige tittar forskarna på problemen från flera håll. Samhällsdebatten blir ofta moraliserande och förenklande, vilket inte är bra när man har att göra med ett mycket komplext fenomen. Vissa aspekter som har betydelse, till exempel ekonomiska incitament och rent fusk, betonas kraftigt. Samtidigt kommer andra viktiga och självklara aspekter bort i debatten – som att vissa grupper under nedskärningsperioder minskar sin sjukskrivning trots att detta inte är nyttigt för deras hälsa i ett längre perspektiv. Det gäller exempelvis kvinnor med många riskfaktorer för hjärtkärlsjukdom. Det är välkänt att människor normalt kan arbeta en viss tid utan ventiler – men att ventiler behövs. Det är möjligt att beräkna hur många fall av långtidssjukfrånvaro hos männen respektive hos kvinnorna som skulle kunna undvikas om vi kunde skapa ett öppnare klimat. Sådana beräkningar som görs inom epidemiologisk forskning ska ta hänsyn både till hur vanligt det är med dold coping och till hur stor överrisken är. Den aktuella studien pekar på att ungefär 9 procent av kvinnors totala sjukskrivning och männens långtidssjukskrivning skulle kunna undvikas om arbetsklimatet var öppnare. I Sverige är vi mindre bra på att tidigt identifiera arbetsplatsrelaterade orsaker till dålig hälsa och som en självklar följd starta aktiv rehabilitering redan från första början av ett fall. Över huvud taget tycks vi ha utvecklat ett system som är ineffektivt när det gäller att ta hand om sjukskrivningar. I Sverige saknas en omedelbar koppling mellan läkaren, arbetsplatsen och försäkringskassan. I länder där denna koppling finns och är stark lyckas man med att förhindra och förebygga längre arbetsplatsrelaterad sjukfrånvaro samtidigt som försäkringen kan ge en hög ersättning. Detta är forskarna i Safir överens om. Våra slutsatser om huvudorsakerna till den höga sjukfrånvaron pekar på arbetslivsfaktorer som mest avgörande, till exempel kraven på optimal arbetsförmåga och dold coping. Andra viktiga orsaker är att de arbetande blivit äldre, särskilt inom offentlig sektor på grund av rationaliseringar och administrativa brister hos de överbelastade försäkringskassorna. Flexibla arbetsplatser som kan anpassa sina krav på en anställd som har en sjukdom eller en som inte längre orkar lika mycket som de yngre, hanterar sjukskrivningsproblemet bättre än andra. Töres Theorell Professor Institutet för psykosocial medicin Staffan Marklund Professor Arbetslivsinstitutet Christer Hogstedt Professor Statens folkhälsoinstitut Edward Palmer Professor Försäkringskassan och Uppsala universitet


"Konflikträdsla på arbetet ökar risk för sjukskrivning"

Summary: Ny studie: Nio procent av sjukskrivningarna kan undvikas genom öppnare arbetsklimat. Ungefär nio procent av kvinnornas totala sjukskrivningar och en lika stor andel av männens långtidssjukskrivningar skulle kunna undvikas med ett mer öppet och konstruktivt klimat på arbetsplatserna. Det visar en ny undersökning som forskare från Arbetslivsinstitutet, Folkhälsoinstitutet, Försäkringskassan och Institutet för psykosocial medicin gjort bland 3 191 män och 2 410 kvinnor. Anställda som undviker att påtala missförhållanden och orättvisor på sin arbetsplats löper större risk än andra att bli sjukskrivna. Effekterna skiljer sig mellan könen. Män som undviker problem riskerar att drabbas av högt blodtryck och blir sjukskrivna längre än kvinnorna, visar undersökningen.

Forskning visar att det finns ett samband mellan människors sätt att hantera besvärliga situationer på jobbet, så kallade copingstrategier, och risken att bli sjukskriven. Sambandet är markant olika för män och kvinnor. Kvinnor använder oftare än män undvikande copingstrategier, och sjukskrivning verkar ingå i dessa men behöver inte leda till långtidssjukskrivning. Män som använder undvikande copingstrategier löper däremot större risk än andra män både att utveckla högt blodtryck och att bli långtidssjukskrivna. Ett undvikande hanteringssätt, så kallad dold coping, i besvärliga situationer har samband med hur öppet klimatet är på arbetsplatsen. Genom att skapa ett öppnare klimat på våra arbetsplatser skulle vi alltså kunna minska sjukskrivningen. Ett samarbete mellan Arbetslivsinstitutet, Folkhälsoinstitutet, Försäkringskassan (tidigare Riksförsäkringsverket) och Institutet för psykosocial medicin kallat Safir har resulterat i två böcker om sjukskrivning. Den första boken kom 2004 och den andra presenteras i dag. I förra årets Safirbok visade Anders Wikman, Arbetslivsinstitutet, på att en svårfångad faktor som kan ha betydelse för sjukskrivningsmönstret är öppenheten i arbetslivet. Det har påpekats att det under 1990-talet blev svårare att påtala missförhållanden i arbetslivet i Sverige. Detta har i sin tur samband med den ökande känsla av bristande kontrollmöjligheter i arbetet som framför allt kvinnor anställda i kommuner och landsting upplevde under andra hälften av 1990-talet enligt de arbetsmiljöundersökningar som Statistiska centralbyråns genomfört vartannat år. Den ökade tystnaden i arbetslivet skulle kunna vara en av de många diffusa faktorerna bakom den höga långtidssjukfrånvaron. Förra året redogjorde vi för uppgifter om att långtidssjukskrivningen ökade kraftigt bland anställda som upplevde en stark känsla av dåliga kontrollmöjligheter eller dåligt handlingsutrymme i sitt arbete. Anna Hedborg har liksom Maciej Zaremba den senare i en artikelserie baserad på observationer ute i arbetslivet ställt frågan om hög långtidssjukskrivning ibland beror på att man på vissa arbetsplatser inte kan lösa konflikter på något annat sätt än att sjukskriva och underförstått att man inte öppet tar itu med konflikterna på ett konstruktivt sätt. I 2005 års Safirvolym har vi gått ett steg längre för att på individnivå undersöka om individer med det vi kallar dold coping i arbetet har högre risk för sjukdom och sjukskrivning än andra. Dold coping innebär att man har vad vi kallar ett undvikande beteende. Ett centralt mönster är alltså undvikande, som innebär att man låter bli att göra något åt ett problem på grund av rädsla eller för att man upplever hopplöshet och inte ser handlingsmöjligheter. Vi ser copingmönstret som något som har att göra dels med individen själv och hans eller hennes tidigare erfarenheter, dels med öppenheten på arbetsplatserna. Människor är olika men det är också så att en arbetsplats som uppmuntrar sina anställda att diskutera missförhållanden och som visar att man vill ta hänsyn till synpunkterna får ett öppnare klimat som kan göra att individerna blir mera benägna att ta upp problem och inte gömma dem. Vi använde ett frågebatteri om detta i en undersökning av 3 191 män och 2 410 kvinnor, alla yrkesarbetande i Stockholm. Dessa deltog i mitten av 1990-talet i en undersökning om risk för hjärtkärlsjukdom (Wolf). De hade fått en fråga om hur de brukar reagera när de blir orättvist behandlade eller råkar i konflikt med en arbetsledare/chef eller en arbetskamrat: om man låter saker passera utan att säga något, går därifrån eller mår dåligt och blir sur och vresig hemma efter en sådan situation får man en hög poäng för dold coping. Ett sådant svarsmönster hade samband med små kontrollmöjligheter/litet handlingsutrymme hos både män och kvinnor. Vi noterade också att dold coping var betydligt vanligare bland kvinnor än bland män. Hade dold coping något samband med sjukskrivning? Ja, det fanns tydliga samband och dessa var olika för män och kvinnor. Hos kvinnorna ökade dold coping risken för sjukfrånvaro redan under undersökningsåret. Hos män var sambandet mera fördröjt och gällde längre perioder av sjukfrånvaro män med dold coping hade i jämförelse med andra män förhöjd risk för minst 60 dagars sjukfrånvaro under de två år som följde på undersökningsåret. Högt blodtryck hade samband med dold coping hos män i åldern 4554 år medan detta samband inte var framträdande hos kvinnorna. Ett copingmönster som innebär att man går undan när det är konflikter och som leder till ökad sjukskrivning kan också medföra att det uppstår en skadlig cirkel. Individen väljer och arbetsgivaren accepterar sjukskrivning som en lösning på ett problem som upplevs av individen och som delvis eller helt har en arbetsplatsrelaterad orsak. Problemet är potentiellt stort eftersom 58 procent av de sjukskrivna i undersökningar uppger att deras sjukfrånvaro beror på förhållanden på arbetsplatsen. Den friskaste lösningen för en individ som upplever stress till följd av arbetsplatsrelaterade problem är att orsaken blir känd så tidigt som möjligt och diskussioner om vad som kan göras för att lösa problemet uppstår direkt. Sjukfrånvaron i sig löser inte arbetsplatsrelaterade problem och sjukvården lindrar reaktionssymtomen men löser inte problemet. I värsta fall bidrar dold coping till att skapa en ännu starkare känsla av att vara utanför arbetsgemenskapen, med ännu längre sjukfrånvaro och utanförskap som resultat. Den sammanlagda bilden av detta säger oss alltså att dold coping kan förklara en del av den totala sjukfrånvaron hos kvinnor och en del av långtidssjukfrånvaron hos män. Mekanismerna verkar vara mera fördröjda hos männen med dold coping. Resultaten pekar på att arbetsplatser som aktivt försöker skapa ett öppet och konstruktivt klimat kan minska sin sjukfrånvaro. I sina ansträngningar att förstå den höga sjukskrivningen i Sverige tittar forskarna på problemen från flera håll. Samhällsdebatten blir ofta moraliserande och förenklande, vilket inte är bra när man har att göra med ett mycket komplext fenomen. Vissa aspekter som har betydelse, till exempel ekonomiska incitament och rent fusk, betonas kraftigt. Samtidigt kommer andra viktiga och självklara aspekter bort i debatten som att vissa grupper under nedskärningsperioder minskar sin sjukskrivning trots att detta inte är nyttigt för deras hälsa i ett längre perspektiv. Det gäller exempelvis kvinnor med många riskfaktorer för hjärtkärlsjukdom. Det är välkänt att människor normalt kan arbeta en viss tid utan ventiler men att ventiler behövs. Det är möjligt att beräkna hur många fall av långtidssjukfrånvaro hos männen respektive hos kvinnorna som skulle kunna undvikas om vi kunde skapa ett öppnare klimat. Sådana beräkningar som görs inom epidemiologisk forskning ska ta hänsyn både till hur vanligt det är med dold coping och till hur stor överrisken är. Den aktuella studien pekar på att ungefär 9 procent av kvinnors totala sjukskrivning och männens långtidssjukskrivning skulle kunna undvikas om arbetsklimatet var öppnare. I Sverige är vi mindre bra på att tidigt identifiera arbetsplatsrelaterade orsaker till dålig hälsa och som en självklar följd starta aktiv rehabilitering redan från första början av ett fall. Över huvud taget tycks vi ha utvecklat ett system som är ineffektivt när det gäller att ta hand om sjukskrivningar. I Sverige saknas en omedelbar koppling mellan läkaren, arbetsplatsen och försäkringskassan. I länder där denna koppling finns och är stark lyckas man med att förhindra och förebygga längre arbetsplatsrelaterade sjukfrånvaro samtidigt som försäkringen kan ge en hög ersättning. Detta är forskarna i Safir överens om. Våra slutsatser om huvudorsakerna till den höga sjukfrånvaron pekar på arbetslivsfaktorer som mest avgörande, till exempel kraven på optimal arbetsförmåga och dold coping. Andra viktiga orsaker är att de arbetande blivit äldre, särskilt inom offentlig sektor på grund av rationaliseringar och administrativa brister hos de överbelastade försäkringskassorna. Flexibla arbetsplatser som kan anpassa sina krav på en anställd som har en sjukdom eller en som inte längre orkar lika mycket som de yngre, hanterar sjukskrivningsproblemet bättre än andra. Töres Theorell Professor Institutet för psykosocial medicin Staffan Marklund Professor Arbetslivsinstitutet Christer Hogstedt Professor Statens folkhälsoinstitut Edward Palmer Professor Försäkringskassan och Uppsala universitet


Skammen förstärker förnekandet

Summary: Alkoholisten lovar - och sviker. Det ter sig helt obegripligt, främst för de anhöriga - som om det bara är en fråga om att vilja tillräckligt mycket. "Att låta missbrukaren själv ta ansvar för supandets konsekvenser kan vara det mest medmänskliga", säger Hans Lundberg från Alfastiftelsen.

En man har lovat sin fru att han ska hålla sig nykter på middagen hos hennes nya arbetskompisar, för hennes skull, för att visa att hon betyder mer än spriten. Ändå står han där i hallen och raglar och sluddrar när kvällen är slut. En farmor har föresatt sig att aldrig mer dricka så att hennes älskade barn och barnbarn märker det. Ändå kommer hon berusad till femåringens födelsedagskalas. Hur kan man bara bete sig så? De anhöriga förtvivlar, förbannar, förlåter. Alkoholisten ångrar sig, har ångest och lovar igen. Det är svårt att förstå, och att erkänna, att man inte har kontroll över alkoholen och sitt drickande. För den som själv inte har sådana problem är det nästan omöjligt att begripa att det kan vara så för någon annan. Både alkoholisten själv och de anhöriga tror i det längsta att det är en fråga om att vilja tillräckligt mycket. För de närstående blir de ständiga upplevelserna av svek och besvikelser förgörande - samtidigt som de skäms inför omgivningen och försöker hålla skenet uppe. - Det finns en bisarr dimension i alkoholismen, på något sätt verkar beteendet obegripligt. Många gånger även för alkoholisten själv, säger Hans Lundberg, nykter alkoholist och grundare av Alfastiftelsen som startade den första behandlingen i Sverige enligt Minnesotamodellen. Alkoholism har funnits i oändliga tider och är ett mycket vanligt tillstånd. Ändå har vi inte lärt oss vad det handlar om, menar Hans Lundberg. - Det är fortfarande vanligast att man försöker åtgärda allting runt omkring alkoholisten. Man tror att det där med alkoholen ska fixa sig på köpet om omgivningen förändras, eller om man pratar ut om relationsproblem eller det förflutna. Men så är det inte. Det är själva alkoholproblemen som måste åtgärdas i första hand. Redan på 1960-talet klassade det amerikanska läkarsällskapet alkoholism som en sjukdom. I dag är den vanligaste uppfattningen bland forskare att alkoholism utvecklas genom ett samspel mellan genetiska faktorer och omgivningsfaktorer, där arvet spelar en viktig roll. Stress tros kunna påskynda eller förvärra beroende, men missbruket i sig skapar också stress genom att det leder till problem med det mesta i livet, som relationer, jobb, ekonomi och hälsa och har också direkta, negativa verkningar på psyke och känsloliv. Den så kallade Minnesotabehandlingen, liksom Anonyma alkoholisters självhjälpsverksamhet, baserar sig på synen på alkoholism som en sjukdom, där det första steget mot tillfrisknande är förståelse för tillståndet och för att man inte har kontroll över sitt alkoholbeteende. Anhöriga involveras i behandlingen. I en ny bok som Hans Lundblad skrivit tillsammans med läkaren Orla Lehmann beskrivs bland annat hur ett missbruk växer fram och utvecklas från alkoholisten Peters perspektiv, samtidigt får läsaren veta hur samma utveckling ter sig ur Peters fru Annas synvinkel. Två viktiga delar i alkoholismen är förnekande och kontrollförlust. Båda spelar stor roll när det gäller alkoholistens förhållande till omgivningen. Ofta kan både missbrukaren och de anhöriga helt enkelt bortförklara missbruket, "det är ändå inte så farligt", "alkoholism, det är något helt annat". Man blundar och hoppas att det ska bli bättre. Ibland kan alkoholisten gå med på att problemen finns, "javisst, jag förstår att jag måste sluta dricka". Men i praktiken blir det ändå inte så. Att "med känslan" besluta sig för att lämna alkoholen för gott tycks omöjligt - samtidigt är man livrädd att förlora sina nära relationer, och lovar sig själv att "aldrig mer ..." - Både alkoholisten och de anhöriga vill ha ett normalt och bra familjeliv, säger Hans Lundblad. Men alkoholberoendet gör att alkoholisten beter sig på ett sätt som förstör relationerna till andra, och därför måste försöka tona ner alkoholens betydelse i sammanhanget för att kunna fortsätta dricka. Alkoholisten vill inte "välja" alkoholen, men inte heller välja bort den helt ur livet. Man tänker att man ska hålla sig nykter, bara dricka lite ibland ... men så är man där igen. En alkoholist har inte kontroll över när, eller hur mycket, han eller hon dricker, känner inte som andra att "nu räcker det". - Det blir en splittring mellan förnuft och känsla. Man vet och man vill, men man kan inte. Många har upplevt att de inte vet hur det går till, "plötsligt stod jag bara där med ett glas i handen". Att en missbrukares närstående i allra högsta grad påverkas, och ofta ofrivilligt "hjälper" sin anhörige att fortsätta missbruka, har varit omtalat länge och på 1980-talet började man tala om "medberoende". De anhöriga styrs mer och mer av alkoholistens känslor och beteende, och ökar gradvis sin "toleransnivå". Genom att liksom missbrukaren förneka allvaret, och genom att ta hand om alla olika problem som missbruket för med sig, gör den anhörige det möjligt för alkoholisten att fortsätta dricka. - Det är först när smärtan blir större än belöningen som alkoholisten verkligen kommer att försöka göra något åt missbruket, säger Hans Lundberg. "Förståelse" kan vara livsfarligt! Fast det är otroligt känslomässigt svårt för anhöriga att så att säga vända missbrukaren ryggen, att låta henne eller honom själva ta ansvaret för supandet och dess konsekvenser. De känner det som att de överger personen. Men att vända ryggen till kan faktiskt vara det mest medmänskliga i den situationen, säger Hans Lundberg. Missbrukaren måste nå botten för att komma till en vändpunkt. Precis som alkoholisten behöver kunnigt stöd för att bli nykter behöver de anhöriga stöd för att kunna sluta ta ansvar för missbruket, i form av behandling eller frivilligverksamhet av något slag. Det krävs förståelse för missbrukets mekanismer, och dessutom känslomässigt stöd, inte minst från andra i samma situation. - Eftersom familjer där det finns missbruk ofta isolerar sig för att ingen ska förstå vad som pågår, är det vanligt att familjemedlemmarna känner sig väldigt ensamma, säger Hans Lundberg. Anhöriga ska inte söka hjälp för alkoholistens skull, utan för sin egen skull, betonar han. De lever ofta i ett känslomässigt kaos, och tar inte sällan på sig skulden för förälderns, partnerns eller det vuxna barnets missbruk. Även om missbrukaren fortsätter att dricka måste de anhöriga kunna fortsätta sina liv. - Alkoholism är en sjukdom som inte är någons fel. Alkoholisten har inte ansvar för att ha blivit missbrukare, ingen börjar dricka med den avsikten. Men alkoholisten måste själv ta ansvar för sitt supande och sitt tillfrisknande. De anhöriga kan bara förändra sig själva, inte alkoholisten. Det kan nog vara lika svårt för dem att acceptera det, som det är för alkoholisten själv att acceptera sin brist på kontroll över alkoholen. Den skam och den skuld som är förknippad med alkoholism känner både missbrukaren och de anhöriga av. Det förstärker förnekandet och gör att många drar sig för att söka hjälp. - Om det kunde avdramatiseras - alkoholism är ju lika vanligt som förkylning - då skulle fler kunna få hjälp tidigare och ha en bättre prognos. Jag tror att det är möjligt, så har det ju varit med många andra tillstånd, som psykiska besvär till exempel. Men för att vi ska bli av med skammen måste kunskapsnivån när det gäller alkoholism höjas, säger Hans Lundberg. Stöd och råd för anhöriga till missbrukare Alanon är en frivillig stödorganisation för anhöriga och vänner till alkoholister, baserad på tolvstegsprogrammen: www.al-anon.se/ Alateen fungerar som Alanon men vänder sig speciellt till tonåringar, och nås via samma webbadress. FMN, Föräldraföreningen mot narkotika, för anhöriga till narkotikamissbrukare: www.fmn.org.se/ Ersta vändpunkten i Stockholm vänder sig till anhöriga och andra närstående till alkoholister. Speciella program för barn och tonåringar: www.ersta.se/social_verksamhet/vandpunkten/ Vårdcentraler och företagshälsovård ska kunna ge stöd och rådgivning och tips om hur man kan gå vidare. Lästips "Tolv steg tillbaka till livet. Om familjesjukdomen alkoholism." Hans Lundberg, Gothia 2005. "Anhörig." Katarina Janouch, Piratförlaget 2004. "Alkohol alkovråål", Elisabeth Hagborg, Alfabeta 1999. Vänder sig till barn från fem år. "Ensammast i världen: fem tonåringars berättelser om att växa upp i familj med missbruk." Maria Leijonhielm, Gothia 1997.


”Höj körkortskraven för husvagn”

Summary: Sveriges största intresseorganisation för dem som kör med husvagn, Caravan Club, vill att det ska krävas E-körkort för att dra släp tyngre än 750 kilo.

Caravan Club har skrivit till regeringen och begärt att det införs nya regler. I dag får den som endast har B-körkort köra fordonskombinationer (personbil+släpvagn) med en maximal totalvikt om 3,5 ton. Detta är möjligt eftersom det finns en undantagsregel från huvudregeln. Caravan Club vill att huvudregeln följs i framtiden. Den föreskriver att för att dra tunga släp, sådana med mer än 750 kilos totalvikt, krävs E-körkort. Caravan Club vill ha en mjuk övergång. Kravet på E-körkort ska bara gälla nytagna körkort. De som redan har B-körkort skulle undantas. Retoriskt frågar sig föreningen i brevet vad som vinns med förslaget och svarar: ”… detta skall förhoppningsvis ge resultat som visar på färre olyckor där släpvagnar är inblandade.” Längre ned i brevet står: ”… många förare är inte tillräckligt kompetenta att klara av att köra sina ekipage.” Sven-Gunnar Wallin, trafiksäkerhetsansvarig hos Caravan Club, understryker att förslaget är för att ”värna trafiksäkerheten”. – Vi vill hjälpa till att minska dödsolyckorna. Har det varit många olyckor? – Nej, det är inte direkt så att det varit så många olyckor. Finns det inte risk för att ni får färre medlemmar i framtiden om de också ska behöva köra upp för E-körkort? – Risken finns. Caravan Club har cirka 19 000 familjer som medlemmar. I personer räknat så uppger Sven-Gunnar Wallin att det handlar om närmare 60 000 medlemmar. – Men är det inte konstigt att vilja köra de här stora ekipagen utan utbildning? frågar Sven-Gunnar Wallin. Han beräknar att Caravan Club internt utbildar närmare 300 förare om året så att de kan ta E-körkort. Sker det ideellt inom föreningen så handlar det om 700 kronor plus uppkörningskostnaden om 1 370 kronor. I körskolor blir det dyrare. Grönlunds Trafikskola uppger att det vanligtvis kostar omkring 6 700 kronor för den som har B-körkort att också erövra E-behörigheten. Har det skett en ökning av olyckorna med husvagnar? Thomas Lekander, trafiksäkerhetsanalytiker hos Vägverket, säger att det inte skett någon förändring av skadefrekvensen. – Jag vet inte vad de har fått det här ifrån. Hos husvagnsbranschen är också förvåningen stor. Särskilt som EU-parlamentet som sliter med det tredje körkortsdirektivet är inne på att låta den som har B-körkort inom några år framföra fordonskombinationer med 4,5 tons sammanlagd totalvikt. Alf Ekström, vd för Kabe, som är landets största husvagnstillverkare, berättar att personbilarna blir allt tyngre eftersom de får allt mer säkerhetsutrustning och att husvagnarna också blir allt tyngre i takt med att kunderna vill ha allt fler apparater och annan utrustning. Med dagens regler så används ofta för små bilar att dra med. Idealet för att komma under 3,5-tonsgränsen är en liten bil med hög dragvikt men låg totalvikt för att dra stora husvagnar. Det är en olämplig kombination. Bättre vore om EU-förslaget går igenom så att det blir tillåtet att använda stora stabila dragbilar utan att för den skull behöva ta ett nytt körkort, anser Alf Ekström. – Vi kan inte ha några speciella regler i Sverige, säger han. Kabes vd ställer sig frågande till Caravan Clubs förslag som går i motsatt riktning: – Det fyller ingen funktion. Det är meningslöst. Kommer Caravan Clubs förslag att vinna gehör? – Nej, hela husvagnsbranschen i Europa står bakom EU-förslaget till höjning, avslutar Alf Ekström. För husbilarna föreslår Caravan Club i brevet att också 4,25 ton tunga husbilar ska få köras på B-körkort. I dag krävs det C-körkort om husbilen har en totalvikt som överstiger 3,5 ton. EU-parlamentet och husbilstillverkarna är överens om att också låta 4,5 ton tunga husbilar framföras av den som endast har B-körkort. Jacques Wallner jacques.wallner@dn.se 08-738 19 61


”Ny lagstiftning ska säkravillkor enligt kollektivavtal”

Summary: Regeringen: Offentliga upphandlare måste få rätt att ställa krav på rättvisa arbetsvillkor.Stat, kommuner och landsting upphandlar varje år varor och tjänster för 400 miljarder kronor. Ett rättmätigt krav är att samhället endast anlitar seriösa företag som följer spel-reglerna på den svenska arbetsmarknaden. Mot bakgrund av Vaxholmskonflikten ska regeringen undersöka om Sverige kan ratificera en ILO-konvention som i praktiken innebär att krav på villkor i enlighet med kollektivavtal ska kunna ställas vid offentlig upphandling. Skulle rättsläget stoppa detta är vi beredda att ändra lagstiftningen, skriver statsråden Sven-Erik Österberg och Hans Karlsson.

Byggkonflikten i Vaxholm handlade som bekant inte enbart om de lettiska arbetarnas löner, utan också om principfrågan – ska svenska kollektivavtal tillämpas på svenska arbetsplatser, oavsett företagets ursprungsland? Regeringens hållning står fast: Utför man arbete i Sverige har den svenska fackliga organisationen rätt att vidta stridsåtgärder för att tvinga fram avtal. Gällande EG-rätt innebär dessutom att arbetstagare som kommer hit från andra EU-länder under inga omständigheter får diskrimineras i förhållande till svenska arbetstagare. Det innebär en skyldighet för oss att se till att utländsk arbetskraft inte får sämre villkor än svenskar. En berättigad fråga att ställa är om Vaxholmskonflikten hade kunnat undvikas om offentliga uppdragsgivare får möjlighet att kräva villkor som inte är mindre gynnsamma än de som exempelvis gäller för kollektivavtal. En sådan diskussion pågår inom många kommuner, framför allt i Stockholmsregionen. Frågan är inte enbart viktig för den kommunala sektorn utan även för myndigheter och andra offentliga organ. Kollektivavtalen är grunden till att anställda blir rättvist behandlade på den svenska arbetsmarknaden. Stat, kommun och landsting upphandlar varje år varor och tjänster för 400 miljarder kronor. Ett rättmätigt krav att ställa är att offentliga upphandlare endast anlitar seriösa företag som följer de spelregler som gäller för svensk arbetsmarknad. Skattepengar ska under inga omständigheter användas för att subventionera dåliga arbetsvillkor, dålig arbetsmiljö eller miljöskadlig verksamhet. De offentliga upphandlarna ska se till att anbudsgivaren garanterar de villkor som är gängse på arbetsmarknaden. Internationella arbetsorganisationen (ILO) är en trepartsorganisation där representanter för arbetstagare och arbetsgivare tillsammans med regeringarnas representanter arbetar för social rättvisa och bättre levnadsförhållanden i alla länder. ILO utarbetar internationella arbetsrättsliga dokument i form av konventioner och rekommendationer. ILO-konventionen nr 94 om arbetsklausuler i kontrakt där en offentlig myndighet är part innebär i korthet att samhället ska ställa sociala krav på sina leverantörer av varor och tjänster. Pengar får inte vara den enda grunden för beslut om offentliga inköp. Möjligen går det inte att kräva kollektivavtal, men ett alternativ är att formulera regelverket annorlunda, till exempel att företaget ska garantera socialt acceptab-la villkor. Det handlar om att tillförsäkra arbetstagare lön och andra arbetsvillkor som inte är mindre gynnsamma än de som fastställts i kollektivavtal eller nationell lagstiftning. Sverige har inte ratificerat konventionen. När frågan kom upp första gången 1950 konstaterades att den saknade intresse för Sveriges del eftersom de villkor och bestämmelser som anges i konventionen vanligen regleras i kollektivavtal. Frågan blev åter igen aktuell under 90-talet med anledning av det svenska EU-medlemskapet men hänvisades då till pågående diskussioner inom EU, bland annat med anledning av ett nytt direktiv om utstationering av arbetstagare. Under 2004 antog rådet och parlamentet nya direktiv om offentlig upphandling och för en tid sedan presenterade Upphandlingsutredningen 2004 förslag på hur direktiven ska införlivas i svensk lag. I dag kommer regeringen även att fatta beslut om tilläggsdirektiv till utredningen. Tilläggsdirektivet innehåller bland annat ett uppdrag att undersöka om huruvida ILO:s konvention 94 är förenlig med de nya EG-direktiven om offentlig upphandling. Om konventionen är förenlig med direktiven kommer regeringen att se över möjligheterna att ratificera konventionen. I praktiken innebär det att kommuner och andra offentliga organ ska kunna ställa krav på villkor i enlighet med kollektivavtal vid offentlig upphandling. Offentliga upphandlingar där kommuner i sitt förfrågningsunderlag ställer krav i enlighet med kollektivavtal hos leverantörer kan under tiden med stor sannolikhet utsättas för överprövningar. Det blir då en fråga för domstolarna att ta ställning till om dessa krav är tillåtna. Om det visar sig att det nuvarande rättsläget inte medger sådana krav i förfrågningsunderlaget är vi beredda att ändra lagstiftningen. Detta förutsätter naturligtvis en acceptans inom EU. Om det visar sig nödvändigt kommer vi även att agera på EU-nivå för rättigheten att ställa krav i enlighet med kollektivavtal vid offentlig upphandling. Vår uppfattning är att skyddet på arbetsmarknaden måste stärkas, både av omsorg för de anställda men också för de många företag som lägger stort engagemang och stora arbetsinsatser för att vara goda företagare. Konkurrensen snedvrids om vissa företag kan pressa priserna på sina varor och tjänster genom att erbjuda undermåliga anställningsvillkor och icke avtalsmässiga löner. Sven-Erik Österberg Kommun- och finansmarknadsminister med ansvar för offentlig upphandling Hans Karlsson Arbetslivsminister


”Kom till mina föreläsningar, Elvander”

Summary: Demokratin är ofullständig om de politiska institutionerna domineras av män. Det anser alla typer av feminister, inte bara radikalfeminister. Nils Elvanders synsätt fövånar mig, skriver Drude Dahlerup.

ETT SPÖKE GÅR GENOM SVERIGE: Radikalfeminismen! I alla fall enligt professor emeritus Nils Elvander, som på DN Debatt 4/4 försöker sig på en jämförande analys av ”marxismen” och ”radikalfeminismen”. Något förvånande daterar Nils Elvander, som annars åtnjuter respekt för sina historiska kunskaper, radikalfeminismen till slutet av 1990-talet. Mot detta skulle klassiska radikalfeminister som Kate Millet, Adrienne Rich och, i Sverige, Elin Wägner protestera, tillsammans med de radikalsocialistiska rödstrumporna från 70-talet. Utan denna nödvändiga precisering blir debatten tyvärr diffus, Nils Elvander. ”Den ’sanna’ demokratin är inte möjlig så länge männen har makten – det är radikalfeminismens demokratisyn i ett nötskal”, skriver Elvander. Menar Elvander på fullt allvar att ett samhälle där endast män har makten kan betecknas som demokrati? Han tycks bortse från att uppfattningen att demokratin är ofullständig om de politiska institutionerna domineras av (vita) män i dag delas av alla typer av feminism, också liberalfeminismen och den socialdemokratiska feminismen, ja även av regering och riksdag i Sverige. ETT PARLAMENT med 90–100 procent män och en regering med endast manliga ministrar, kunde kanske så sent som i 1950-talets Norden betraktas som demokratins ”sanna” representanter, men i dag har en ren mansförsamling förlorat sin demokratiska legitimitet och möts av stark kritik. Detta är naturligtvis ett stort framsteg. Jag är förvånad över Elvanders synsätt. Skulle Elvander på motsvarande sätt hävda att Sydafrika var en ”sann demokrati” då landet var en fl erpartistat med ”allmän” rösträtt – dock endast för vita? Skulle Elvander kalla ANC för ”vithatande rasister”? Jag bjuder härmed in Nils Elvander till mina föreläsningar i feminismens idéhistoria på statsvetenskapliga institutionen vid Stockholms universitet. Bo Rothstein får gärna följa med. DRUDE DAHLERUP Professor i statsvetenskap, Stockholm universitet


"Ny lagstiftning ska säkra villkor enligt kollektivavtal"

Summary: Regeringen: Offentliga upphandlare måste få rätt att ställa krav på rättvisa arbetsvillkor. Stat, kommuner och landsting upphandlar varje år varor och tjänster för 400 miljarder kronor. Ett rättmätigt krav är att samhället endast anlitar seriösa företag som följer spel- reglerna på den svenska arbetsmarknaden. Mot bakgrund av Vaxholmskonflikten ska regeringen undersöka om Sverige kan ratificera en ILO-konvention som i praktiken innebär att krav på villkor i enlighet med kollektivavtal ska kunna ställas vid offentlig upphandling. Skulle rättsläget stoppa detta är vi beredda att ändra lagstiftningen, skriver statsråden Sven-Erik Österberg och Hans Karlsson.

Byggkonflikten i Vaxholm handlade som bekant inte enbart om de lettiska arbetarnas löner, utan också om principfrågan - ska svenska kollektivavtal tillämpas på svenska arbetsplatser, oavsett företagets ursprungsland? Regeringens hållning står fast: Utför man arbete i Sverige har den svenska fackliga organisationen rätt att vidta stridsåtgärder för att tvinga fram avtal. Gällande EG-rätt innebär dessutom att arbetstagare som kommer hit från andra EU-länder under inga omständigheter får diskrimineras i förhållande till svenska arbetstagare. Det innebär en skyldighet för oss att se till att utländsk arbetskraft inte får sämre villkor än svenskar. En berättigad fråga att ställa är om Vaxholmskonflikten hade kunnat undvikas om offentliga uppdragsgivare får möjlighet att kräva villkor som inte är mindre gynnsamma än de som exempelvis gäller för kollektivavtal. En sådan diskussion pågår inom många kommuner, framför allt i Stockholmsregionen. Frågan är inte enbart viktig för den kommunala sektorn utan även för myndigheter och andra offentliga organ. Kollektivavtalen är grunden till att anställda blir rättvist behandlade på den svenska arbetsmarknaden. Stat, kommun och landsting upphandlar varje år varor och tjänster för 400 miljarder kronor. Ett rättmätigt krav att ställa är att offentliga upphandlare endast anlitar seriösa företag som följer de spelregler som gäller för svensk arbetsmarknad. Skattepengar ska under inga omständigheter användas för att subventionera dåliga arbetsvillkor, dålig arbetsmiljö eller miljöskadlig verksamhet. De offentliga upphandlarna ska se till att anbudsgivaren garanterar de villkor som är gängse på arbetsmarknaden. Internationella arbetsorganisationen (ILO) är en trepartsorganisation där representanter för arbetstagare och arbetsgivare tillsammans med regeringarnas representanter arbetar för social rättvisa och bättre levnadsförhållanden i alla länder. ILO utarbetar internationella arbetsrättsliga dokument i form av konventioner och rekommendationer. ILO-konventionen nr 94 om arbetsklausuler i kontrakt där en offentlig myndighet är part innebär i korthet att samhället ska ställa sociala krav på sina leverantörer av varor och tjänster. Pengar får inte vara den enda grunden för beslut om offentliga inköp. Möjligen går det inte att kräva kollektivavtal, men ett alternativ är att formulera regelverket annorlunda, till exempel att företaget ska garantera socialt acceptab-la villkor. Det handlar om att tillförsäkra arbetstagare lön och andra arbetsvillkor som inte är mindre gynnsamma än de som fastställts i kollektivavtal eller nationell lagstiftning. Sverige har inte ratificerat konventionen. När frågan kom upp första gången 1950 konstaterades att den saknade intresse för Sveriges del eftersom de villkor och bestämmelser som anges i konventionen vanligen regleras i kollektivavtal. Frågan blev åter igen aktuell under 90-talet med anledning av det svenska EU-medlemskapet men hänvisades då till pågående diskussioner inom EU, bland annat med anledning av ett nytt direktiv om utstationering av arbetstagare. Under 2004 antog rådet och parlamentet nya direktiv om offentlig upphandling och för en tid sedan presenterade Upphandlingsutredningen 2004 förslag på hur direktiven ska införlivas i svensk lag. I dag kommer regeringen även att fatta beslut om tilläggsdirektiv till utredningen. Tilläggsdirektivet innehåller bland annat ett uppdrag att undersöka om huruvida ILO:s konvention 94 är förenlig med de nya EG-direktiven om offentlig upphandling. Om konventionen är förenlig med direktiven kommer regeringen att se över möjligheterna att ratificera konventionen. I praktiken innebär det att kommuner och andra offentliga organ ska kunna ställa krav på villkor i enlighet med kollektivavtal vid offentlig upphandling. Offentliga upphandlingar där kommuner i sitt förfrågningsunderlag ställer krav i enlighet med kollektivavtal hos leverantörer kan under tiden med stor sannolikhet utsättas för överprövningar. Det blir då en fråga för domstolarna att ta ställning till om dessa krav är tillåtna. Om det visar sig att det nuvarande rättsläget inte medger sådana krav i förfrågningsunderlaget är vi beredda att ändra lagstiftningen. Detta förutsätter naturligtvis en acceptans inom EU. Om det visar sig nödvändigt kommer vi även att agera på EU-nivå för rättigheten att ställa krav i enlighet med kollektivavtal vid offentlig upphandling. Vår uppfattning är att skyddet på arbetsmarknaden måste stärkas, både av omsorg för de anställda men också för de många företag som lägger stort engagemang och stora arbetsinsatser för att vara goda företagare. Konkurrensen snedvrids om vissa företag kan pressa priserna på sina varor och tjänster genom att erbjuda undermåliga anställningsvillkor och icke avtalsmässiga löner. SVEN-ERIK ÖSTERBERG Kommun- och finansmarknadsminister med ansvar för offentlig upphandling HANS KARLSSON Arbetslivsminister


Vi vill ge spetsforskningen två miljarder kronor mer

Summary: De fyra borgerliga partierna har för första gången enats om forskningspolitiken.. Regeringens förslag nyligen om mer pengar till forskningen räcker inte. Den nedrustning som alltför länge pågått av svensk grundforskning kommer i längden att vara förödande. Vi vill ge forskningssektorn ytterligare två miljarder kronor under en femårsperiod. Pengarna skall fördelas som fakultetsanslag direkt till universiteten och högskolorna. Sverige måste våga prioritera så att forskningsresurserna hamnar där spetsen finns, nationellt och internationellt. Det föreslår den borgerliga alliansens utbildningsgrupp. Det är första gången som de fyra partierna har enats om forskningspolitiken.

De fyra borgerliga partierna har för första gången enats om forskningspolitiken. Regeringens förslag nyligen om mer pengar till forskningen räcker inte. Den nedrustning som alltför länge pågått av svensk grundforskning kommer i längden att vara förödande. Vi vill ge forskningssektorn ytterligare två miljarder kronor under en femårsperiod. Pengarna skall fördelas som fakultetsanslag direkt till universiteten och högskolorna. Sverige måste våga prioritera så att forskningsresurserna hamnar där spetsen finns, nationellt och internationellt. Det föreslår den borgerliga alliansens utbildningsgrupp. Det är första gången som de fyra partierna har enats om forskningspolitiken. Om Albert Einstein skickat in en ansökan om pengar till de svenska myndigheter som fördelar forskningsanslag för att forska fram en relativitetsteori, hur hade han då bemötts? Einsteins samtid förstod inte nyttan av relativitetsteorin. I dag är den grunden för modern högteknologi, till exempel gps och mobiltelefoni. I dag står svensk forskning inför ett antal utmaningar som ligger väl i linje med exemplet ovan. En av de viktigaste är att få politiker att avstå från att detaljstyra och lägga till rätta. Vi skall i stället lägga fast ramar och riktlinjer. Det gör det till exempel naturligt att föreslå kraftsamling och fokusering kring forskningsområden som biovetenskap, bioteknik, bioinformatik, nanoteknik och IT. Däremot är det direkt olämpligt att regering och riksdag detaljstyr denna typ av satsningar ner på enstaka miljoner. Ett stort problem inom forskningspolitiken är emellertid att många inte förstår nyttan av annat än kortsiktig tillämpad och näringslivsanknuten forskning. Värdet av att utveckla en ny bilmodell, en ny mobiltelefon, ett nytt läkemedel eller miljövänlig teknik kan alla ta till sig. Grundläggande forskning är däremot ofta svår att omedelbart se nyttan av. När George Boole utvecklade algebran lade han grunden för det moderna IT-samhället. Crick, Watson och Wilkins upptäckt av DNA-molekylen lade grunden för närmast osannolika framsteg, till exempel tillväxthormoner så att barn slipper dvärgväxt. Marie Curie kunde knappast ana radioaktivitetens betydelse för behandling av cancer. Men forskningens uppgift är större än att enbart åstadkomma nyttiga produkter. Vi vill ha svar på livsgåtorna. Svar som gör våra liv rikare och mer fascinerande och underlättar vår strävan att bygga ett gott samhälle i vid mening. Forskningens uppgift är att utmana vår världsbild och tillfredsställa vår nyfikenhet. Även ett modernt högteknologiskt samhälle måste ha historiska och kulturella förankringar. Det duger inte att bara kunna surfa, zappa och sms:a. Kunskap inom humaniora är en resonansbotten till vårt samhälles värdegrund. I vår globaliserade värld blir det centralt med frågor om identitet och att kunna möta andra kulturer Det finns en påtaglig oförståelse i den socialdemokratiska tankevärlden för den mer långsiktigt viktiga grundforskningen och den fria forskning som inte omedelbart har en kommersiellt gångbar produkt i sikte. Humaniora och samhällsvetenskap, men även naturvetenskap, är forskningsområden som nu får vidkännas nedskärningar. Den struktur som håller uppe svensk forskning inom många viktiga vetenskapsområden håller i själva verket långsamt på att eroderas. Thomas Östros talade under sina sex år som forskningsminister mycket om nya och stora ekonomiska satsningar på forskning. Sanningen är att forskningsanslagen successivt har urholkats under hans tid. De förslag som nyligen lagts fram av regeringen om vissa förstärkningar av forskningsbudgetarna inom teknik och medicin är motiverade. Men enligt vår mening är regeringens förslag helt otillräckliga. Det krävs ytterligare stora ökningar av de svenska forskningsanslagen. Nya anslag bör i allt väsentligt fördelas som fakultetsanslag, som ger långsiktighet och stadga åt forskningen. Utvecklingen mot att en allt större andel av statens forskningsbudget fördelas efter projektansökningar och att forskarnas löner betalas med dessa fördelade resurser, innebär att forskare vid universitet i dag har ett av Sveriges mest otrygga yrkesarbeten. Enligt Universitetslärarförbundet saknar närmare hälften av alla forskare och lärare vid våra lärosäten fast anställning. De hankar sig fram på olika projektansökningar. För en forskare är genomsnittstiden sju år med otrygga anställningsformer innan en fast anställning blir aktuell. Att många kunniga och innovativa personer väljer forskarbanan är av yttersta vikt för vårt lands tillväxt och välstånd. Men de villkor som följer med arbetet som forskare är långt ifrån attraktiva; 45 procent av doktoranderna saknar helt den sociala trygghet som en anställning innebär. De får helt enkelt inte bli sjuka, gravida eller arbetslösa, för då finns inget socialt trygghetsnät som fångar upp dem. Ska Sverige åter kunna bli en ledande forskningsnation krävs det att staten är beredd att satsa. Ska man satsa på forskning måste man också satsa på forskarna. Det går inte att rekrytera de mest begåvade forskarna på hög akademisk nivå om den ersättning de får ligger betydligt under vad en nyutexaminerad gymnasist har i snittlön, samtidigt som forskarna också saknar basal social trygghet. Inom stora delar av arbetslivet vore det otänkbart med så otrygga anställningsformer som forskarna vid våra lärosäten har. Om det gällt kollektivanställda inom LO hade regeringen för länge sedan agerat, men nu handlar det om en grupp som är liten och inte organiseras inom någon av socialdemokraternas stödorganisationer. En alltför långt gången utveckling, där varje forskare ständigt skall fylla i ansökningar till olika myndigheter och motivera sin forskning för att få ekonomiska anslag, leder dessutom till att forskare tvingas anstränga sig för att formulera forskningsprojekt som är politiskt korrekta och följer de statliga riktlinjerna. Det är viktigt att komma ihåg att om inte den fria, långsiktiga forskningen är livskraftig, kommer även den mera behovsinriktade forskningen att utarmas. Därför får forskare och doktorander inte vara i alltför stark beroendeställning av tillfälliga projektpengar. Det är bra att regeringen ökar anslagen till medicinsk forskning. Vi anser dock, till skillnad från regeringen, att breda satsningar snarare än statlig detaljstyrning är ett effektivt sätt att åstadkomma nytta. Därför vill vi utveckla det nuvarande ämnesrådet för medicin till en svensk motsvarighet till USA:s National Institute of Health, kallad Nationellt institut för hälsa och medicin. Syftet är att kraftsamla kring strategiska områden såsom exempelvis bioteknik med medicinsk inriktning, bioinformatik, kilnisk forskning och IT inom hälso- och sjukvården. Till detta institut anslår vi därutöver 400 miljoner, det vill säga motsvarande ökning av resurserna som regeringen öronmärker till olika områden inom medicinsk forskning i propositionen. Det räcker inte med att ge mer pengar. Om vi i Sverige säger ja till en verklig satsning på högklassiga forskningsmiljöer måste vi våga prioritera. Mer måste satsas på de forskningsmiljöer som visar nationell och internationell excellens. Resurser i form av anslag och forskare, nationellt och internationellt, måste hamna där spetsen finns. Vetenskaplig framgång kommer hela nationen till del. Internationell erfarenhet visar att det behövs forskningsmiljöer där det är möjligt att etablera en kritisk massa av forskare. De fyra partierna inom Allians för Sverige har hittills haft olika synsätt och prioriteringar när det gäller forskningspolitikens huvudinriktningar. Vi har även gjort olika bedömningar om behovet att tillföra nya resurser till forskningssektorn. Vi har emellertid inom ramen för alliansen gemensamt gjort bedömningen att en kraftfull satsning på forskning är av strategisk vikt för vårt land. Vi har arbetat fram en gemensam forskningspolitisk strategi, som i dag presenteras i en motion till riksdagen.  I ett första steg tillförs svensk forskning ytterligare två miljarder kronor under en femårsperiod, utöver regeringens förslag. Den utökade forskningssatsningen skall genom fakultetsanslagen fördelas direkt till universiteten och högskolorna.  Såväl Vetenskapsrådet, de statliga forskningsråden, styrelserna för forskningsstiftelserna som styrelserna för enskilda universitet och högskolor skall bestå av personer som utses av vetenskapssamhället.  En större andel av doktoranderna skall erbjudas doktorandtjänster, så att de får del av en basal social trygghet. Den enskilde forskaren ska kunna finansiera sin forskning på olika sätt, men de akademiska institutionerna ska inrätta fler doktorandtjänster.  Fler forskarassistenttjänster måste inrättas för personer som har disputerat. Det är vår uppfattning att ett lyft för svensk forskning är av strategisk betydelse för vårt lands framtid. Den nedrustning som alltför länge har pågått av svensk grundforskning kommer i längden att vara förödande. Det är möjligt att inte ens våra förslag i längden visar sig tillräckliga, men de är en god början. Jan Björklund Förste vice partiordförande, skoltalesman (fp) Sten Tolgfors Riksdagsledamot (m) Inger Davidson Riksdagsledamot (kd) Sofia Larsen Riksdagsledamot (c) Ulf Nilsson Riksdagsledamot (fp) Tobias Billström Riksdagsledamot (m) Olle Sandahl Riksdagsledamot (kd) Håkan Larsson Riksdagsledamot (c)


”Fler pappamånaderhjälper inte kvinnorna”

Summary: JämO Claes Borgström gör tummen ned för Thorwaldssons förslag om föräldraförsäkringen.Regeringens utredare Karl-Petter Thorwaldsson väntas föreslå att en tredjedel av föräldraförsäkringen ska reserveras för vardera föräldern och den sista tredjedelen fördelas fritt mellan föräldrarna. I de flesta fall innebär det att mamman tar ut två tredjedelar av försäkringen och pappan en tredjedel. Förslaget sätter inte stopp för diskrimineringen av kvinnor i arbetslivet. I stället fullföljs den politiska tanketradition där kvinnor förutsätts ta större ansvar för barn och hem och där män betraktas som en mer fullvärdig arbetskraft än kvinnor. Min slutsats är att en individualisering av föräldraförsäkringen är nödvändig, skriver JämO Claes Borgström.

I höst ska regeringens utredare Karl-Petter Thorwaldsson presentera sina förslag om hur uttaget av föräldrapenning ska bli jämnare mellan pappor och mammor. En bakgrund till utredningen är att kvinnor alltjämt diskrimineras på arbetsmarknaden och att denna diskriminering har ett tydligt samband med att kvinnor fortfarande har huvudansvaret för barnen. Men det förslag som utredningen tycks luta åt – en föräldraförsäkring där en tredjedel reserveras för vardera föräldern och den sista tredjedelen kan fördelas fritt mellan de båda föräldrarna – kommer inte att innebära något avgörande steg bort från diskrimineringen av kvinnor i arbetslivet. I stället fullföljer det förslaget den politiska tanketradition där kvinnor förutsätts ta ett större ansvar för barn och hem och där män i förlängningen betraktas som en mer fullvärdig arbetskraft än kvinnor. Till jämställdhetsombudsmannen (JämO) kommer dagligen nya anmälningar och rapporter om hur kvinnor missgynnas vid rekrytering, lönesättning och när det gäller utvecklingsmöjligheter på jobbet. Inkomststatistiken talar också sitt tydliga språk: Under arbetslivets första år följs mäns och kvinnors inkomster hyggligt åt, även om männen redan då ligger något högre. Men strax före 30 års ålder, just i den ålder då människor ofta blir föräldrar, växer ett stort inkomstgap fram genom att männen får högre inkomstökningar än kvinnor. Inkomstgapet består sedan fram till pensioneringen och resten av livet. Män tar endast ut 19 procent av det totala antalet föräldrapenningdagar och 60 procent av männen tar inte ut någon egen föräldraledighet alls under barnets första år. Många arbetsgivare utgår därför från att kvinnor i barnafödande ålder tar huvudansvaret för barnen i form av långa frånvaroperioder från arbetet under barnens första levnadsår. Förväntningarna på att kvinnor ofta är frånvarande som arbetskraft gäller även åren därefter i form av dagishämtningar och frånvaro för vård av sjukt barn. Mycket riktigt får också kvinnor ofta vid anställningsintervjun frågor om huruvida de tänker skaffa barn de närmaste åren. Till männen i samma åldersgrupp kopplas helt andra förväntningar när det gäller arbetstider och närvaro på arbetsplatsen. Den högsta faktiska arbetstiden någonsin under en pappas hela arbetsliv infaller vanligen under just de år då han har hemmavarande småbarn. Diskrimineringen uppstår när dessa olika förväntningar kopplade till kön ger utslag i alla kvinnors liv i form av löneskillnader, rekryteringsbeslut till kvinnors nackdel och kvinnors sämre utvecklingsmöjligheter i arbetet. Könsdiskriminering är en kränkning av mänskliga rättigheter. Därför måste samhället ta alla rapporter om könsdiskriminering på mycket stort allvar – och vidta åtgärder som står i proportion därefter. Min slutsats är att en individualisering av föräldraförsäkringen är nödvändig. En individualisering innebär att föräldraförsäkringen blir en försäkring för individen, föräldern, och att rätten till ersättning inte kan överlåtas till någon annan, lika lite som rätten till a-kassa, sjukersättning eller pension kan överlåtas till andra. Regeringens utredare av föräldraförsäkringen, Karl-Petter Thorwaldsson, har dock den senaste tiden gjort klart att han lutar åt att föreslå fler pappamånader, men att en individualisering inte är aktuell. Ett ofta förekommande förslag är en tredelad försäkring, där en tredjedel reserveras för vardera föräldern och den sista tredjedelen kan fördelas fritt mellan de båda föräldrarna Vilka effekter skulle en sådan reform få? För det första tror jag att man ska vara klar över att det i de allra flesta fall innebär att mamman tar ut två tredjedelar av försäkringen och att pappan tar ut en tredjedel av försäkringen. Orsaken är givetvis de rådande attityderna och normerna hos arbetsgivarna, omgivningen och föräldrarna själva. Pappornas andel av föräldrapenningen skulle alltså öka från dagens 18 procent till gissningsvis drygt 30 procent. Ur ett arbetsgivarperspektiv förändras alltså prognosen för en gravid kvinna så att hon kan tänkas vara borta från jobbet i gissningsvis ett år i stället för 15 månader, medan motsvarande gissning för en man som ska bli pappa handlar om högst ett halvår i stället för tre månader. Därmed kommer huvudansvaret för barnen även fortsättningsvis att ligga på kvinnor. Min bedömning är att den förändringen bara skulle få marginella effekter på de mekanismer som gör att arbetsgivare i dag diskriminerar kvinnor. Fler pappamånader löser alltså inte problemet med diskrimineringen av kvinnor på arbetsmarknaden. Endast en radikal förändring av mäns och kvinnors frånvaromönster kopplat till föräldraskap skulle kunna bidra till en sådan lösning. Genom en individualisering skulle samhället sluta att med skattemedel sponsra en ordning där män inte förväntas ta det hela och fulla ansvaret för de barn de sätter till världen. I debatten hörs ofta invändningen att småbarnsföräldrarna själva inte vill veta av någon ytterligare kvotering av försäkringen. Det anses svårt eller omöjligt för politikerna att gå emot en så stark opinion. Det är sant att opinionsstödet är svagt för en individualisering. Men samtidigt finns det ett mycket starkt opinionsstöd för att något radikalt måste göras för att stoppa diskrimineringen av kvinnor. Hur man ska värdera de två opinionerna i förhållande till varandra kan bara politikerna själva svara på, men jag vill peka på att det inte bara finns en opinionsyttring att förhålla sig till, utan flera. Utredaren Karl-Petter Thorwaldsson har signalerat att ett skäl för honom att inte föreslå en individualisering är just det svaga stödet i opinionen. Enligt min uppfattning vore det bättre om Thorwaldsson lämnar ett förslag som vilar på en saklig och självständig analys. Hur man ska ta hänsyn till olika opinioner är en fråga för de förtroendevalda politikerna. Karl-Petter Thorwaldssons viktigaste argument för att inte individualisera föräldraförsäkringen tycks dock vara att han är rädd att det skulle leda till att barn skulle få börja på dagis tidigare om papporna inte tar ut hela sin del av försäkringen. ”Hade det inte varit för att barnen kan fara illa av det hade jag personligen kunnat tänka mig att kvotera rakt av.” Så uttryckte Karl-Petter Thorwaldsson sig till TT i slutet av februari i år. Det synsättet blundar helt för effekterna av dagens situation där många pappor är frånvarande mer än närvarande under sina barns uppväxt. Förutom den uppenbara fördelen att barnen skulle få bättre relationer till sina pappor innebär också ett delat ansvarstagande en nyckel till ett mer jämställt samhälle på alla plan. Många politiker och myndigheter lägger just nu ner åtskilligt med tankemöda åt att hitta nya vägar till ett jämställt samhälle inom utbildning, arbetsliv, ekonomi och politik. Det är ett bra och nödvändigt arbete, men det naturliga vore självklart att börja med barnen. Barn gör inte som du säger utan som du gör, brukar det heta. Den uppväxande generationen förtjänar både närvarande pappor och en självbild som inte begränsas av stereotypa könsroller. Karl-Petter Thorwaldssons uttalande om att barn skulle kunna fara illa avslöjar dessutom tydligt vilka premisser dagens föräldraförsäkring bygger på. Samhället utgår helt enkelt från att kvinnor ska ta ut mer än hälften av föräldraförsäkringen, eftersom pappor inte förväntas ta sin hälft. I grunden ligger en föreställning om föräldraskapet som i första hand kvinnors ansvar. Baksidan av det myntet är att kvinnor inte ses som fullvärdiga deltagare på arbetsmarknaden – i alla fall inte lika fullvärdiga som de män vars föräldraskap antas vara något som utövas på fritid och semestrar. Kopplingen till lönefrågan, där arbete värderas olika beroende på könet hos den anställda, är uppenbar. Här kanske många invänder att det ju handlar om realiteter: kvinnor tar de facto större ansvar än män för barnen. Visst kan man hävda det och låta den insikten vara styrande i utformandet av föräldraförsäkringen. Men då ska man också erkänna att uttalandet samtidigt säger något om att män de facto är mer närvarande på jobbet. Liksom kvinnors ansvarstagande för barn tillåts styra föräldraförsäkringens konstruktion vet vi att mäns högre närvaro på jobbet tillåts styra lönens storlek. Ett förslag om ett fåtal fler pappamånader som grundas i tron att kvinnor är bättre föräldrar och män är bättre anställda löser inga jämställdhetsproblem på arbetsmarknaden. Och den opinion som otåligt väntar på att lönegapet ska minska och att könsdiskrimineringen ska upphöra får fortsätta att vänta. Claes Borgström Jämställdhetsombudsman


Hon vill öppna ögonen på makthavarna

Summary: Nahid Perssonär dokumentärfilmare från Uppsala. Hennes film ”Prostitution bakom slöjan” sågs av en halv miljon människor i svensk tv och har just börjat sitt segertåg över världen. Men Nahid Persson anklagas också av en del iranier för att ha skadat Irans anseende. Cecilia Jacobssonhar träffat henne.

Ien ljusgrön villa utanför Uppsala bor en djärv kvinna som har vågat skildra kvinnoförtrycket och dubbelmoralen i dagens Iran. Filmen har redan fått flera pris. Nahid Persson uppvaktas av medierna som vill intervjua henne. Hon är omtumlad över sin plötsliga berömmelse, men också rädd. – Jag har fått några hemska brev och mejl, och det sägs underliga saker om mig på många hemsidor. Sådant som att hon har tjänat elva miljoner på att svartmåla Iran i sin film, att filmen skulle vara gjord för USA-dollar och hon själv ett lydigt redskap för president Bush. Det skulle egentligen ha blivit en helt annan film när hon for till sitt gamla hemland för två år sedan, en humoristisk historia om två äldre kvinnor som bor ihop i Teheran. Men säkerhetspolisen intresserade sig för filmandet på ett så närgånget sätt att de gamla damerna backade ur. Nahid Persson kunde ha lagt ner hela projektet och umgåtts med sina föräldrar den tid som var kvar av hennes vistelse. Men hon ville hellre filma. Hon träffade en man som sålde spådomar. För en slant plockade hans undulat fram en lapp med en förutsägelse om mycket pengar eller ett möte med drömprinsen. Hon fick följa med mannen hem och på hans bakgård fann hon Fariba och Mina, två småbarnsmammor som skaffade sig mat för dagen och finansierade sitt drogmissbruk med att gå på gatan. I den timslånga filmen finns många upprörande scener. Det värsta är att kvinnorna har barnen med sig ut när de träffar de olika männen. Faribas pojke stretar tydligt emot när han måste hoppa in i en bil med sin mamma. Minas flicka är för liten för att protestera, men det är obehagligt att se en manlig kund hålla i henne medan en annan går in i ett annat rum med mamman. – Jag vet, det är hemskt! Jag ville kidnappa barnen, det tänkte jag flera gånger, berättar Nahid Persson när vi träffas i hennes hem utanför Uppsala. – Men Mina och Fariba kände också ett slags stolthet över att de aldrig lämnade bort sina barn. Det kan vara farligt för en kvinna att gå ensam i de södra delarna av Iran, så Nahid Persson brukade anlita en chaufför som också fick agera livvakt. Men när hon filmar är det bara hon och kameran. På så vis har hon lättare att komma folk inpå livet. Hon börjar mjukt, låtsas inte veta och kunna allt. Hon är inte främmande för att gråta med, och krama om sina medverkare, som hon kallar dem. En av sexkunderna låter henne följa med i bilen när han plockar upp Fariba. ”Han sade att det är lika bra att omvärlden får se vad som har hänt med Iran.” Nahid Persson lovade kvinnorna att filmen aldrig skulle visas i Iran. Nu har hon förstått att det är en sak hon inte kan råda över. Filmen kopieras, hyrs ut och läggs ut på nätet utan att hon kan göra ett dugg för att förhindra det. Hon vet att scener ur filmen har visats i Iran. – Jag har ingen makt över mitt material, säger hon. Det är livsfarligt det de håller på med. Det finns ingen moral. I Sverige debatteras filmen livligt i iraniernas alla radiokanaler. Nahid Persson anklagas av somliga för att förstöra för alla iranier genom att lyfta fram så solkiga öden. Hon skulle ha gjort en positiv film i stället, och visat hur vackert det är i Iran. – Jag förnekar inte att Iran är ett vackert land, men det här är en politisk film om kvinnoförtryck. Många kvinnor är välutbildade, faktiskt bättre utbildade än männen, och kämpar hårt för varje uns av frihet. Nahid Persson hade hoppats att filmen skulle bidra till att kyla ned Sveriges vänskapliga hållning till Iran. – Jag gjorde inte filmen för att den skulle uppmärksammas bara bland iranier. Det viktigaste var egentligen att svenska makthavare och även makthavare i andra länder ska öppna ögonen och inse hur främst kvinnor och barn har det. Människohandel och sexuellt utnyttjande tillhör vardagen, och minderåriga flickor som haft sex utanför äktenskapet hamnar i fängelse. Där får de sitta och vänta på sin 18-årsdag och i födelsedagspresent blir de avrättade. I filmen skildras det groteska system som gör utnyttjandet av kvinnor möjligt i ett extremt religiöst land. ”Sighe” heter det, ett slags tillfälliga äktenskap som män kan ingå med mullornas välsignelse. När mannen tröttnar _ efter ett par timmar eller åtskilliga år _ upplöses förbindelsen och kvinnan står där med skammen. Den unga Nahid flydde från ayatolla Khomeinis Iran för tjugo år sedan. Hon var politiskt aktiv i en kommunistisk organisation i hemstaden Shiraz. En natt knackade det på dörren. Khomeinis polis grep två av hennes bröder. Han som var 17 år avrättades, 15-åringen fick livstid. (Han benådades så småningom och bor i USA nu.) Nahid plågades länge av dåligt samvete för all den oro och ångest som hon utsatte föräldrarna för genom att vara politiskt aktiv. – Mitt engagemang har inte precis fört något gott med sig, konstaterar hon torrt. – Jag var med och gjorde revolution mot schahen, och det var en god sak att bli kvitt den regimen, men kvinnorna fick det ännu värre bakom slöjan. I Sverige fick politiken stå på sparlåga. Hon skilde sig från sin iranske man som hon har två barn med, träffade biologen Torbjörn Persson, gifte om sig och fick Natali som är åtta år i dag. Hennes knackiga svenska gjorde att hon inte kunde arbeta som journalist i början, som hon ville. Hon läste mikrobiologi i stället, och jobbade ett tag med det, men trivdes inte. Så småningom lyckades hon utbilda sig till filmare och arbetade för utbildningsradion och SVT. När det hade gått en tid kunde hon återvända till Iran och hälsa på föräldrarna. Bristen på utveckling gör henne beklämd, och inför kvinnornas situation känner hon vanmakt och raseri. Hon har inte stort hopp om förändring. – Vi var friska när vi gjorde revolution. Nu är det så många som är prostituerade och drogade. REgimen vill ha det så. Men nu när filmen har visats har hon uppmärksammats på att det finns många grupper av iranier i exil som arbetar för förändring. Dokumentärfilmarens ansvar är inget hon tar lätt på. När hon gjorde en film om hur det är att växa upp med missbrukande föräldrar, ”Åt helvete med det gamla”, ledde det till att huvudpersonen Daniella flyttade hem till familjen Persson i villan. Hon har även försökt hålla kontakten med Fariba och Mina, och hjälper fortfarande Fariba med pengar till hennes utbildning. Fariba är drogfri nu, lever ihop med en äldre man och försöker studera. Mina lämnade sin flicka till en släkting och har nyligen flyttat till Kuwait. Och nej, pengarna till filmen kom inte från USA. Det tog ett helt år att hitta finansiärer. SVT ställde upp, men inte Svenska Filminstitutet. Det ångrar de förmodligen nu, när filmen får det ena priset efter det andra men kallas dansk eftersom producenten kommer därifrån. Nahid Persson är ledsen för att hon inte kommer att kunna åka till Iran på länge och träffa sina föräldrar. ”Det har jag själv ställt till med, med den här filmen.” Cecilia Jacobsson cecilia.jacobsson@dn.se 08-738 11 63 ”Prostitution bakom slöjan” visas i repris i SVT den 11 och 17 april.


”Riksbanken måste avvikafrån sitt eget inflationsmål”

Summary: Förre riksgäldschefen: Större tolerans för avvikelser minskar risken för att penningpolitiken skapar problem.Det är dags för en mindre stelbent penningpolitik. Riks-banken har bakbundit sig själv genom inflationsmålet på 2 procent. Varje avvikelse, om så bara tiondelar, räknas i debatten om sysselsättningen. Riksbanken måste ta ett tydligare ansvar för sin grundläggande uppgift att avgöra vilken inflationstakt som är lämplig för ekonomin. Den bör öppet ange att inflationstakten kan ligga en bit under 2 procent de närmaste åren. Större tolerans för avvikelser minskar risken för att penningpolitiken skapar problem på sikt, skriver förre riksgäldschefen Thomas Franzén och chefsekonomen Barbro Wickman-Parak.

De som försvarar Riksbankens politik med oförändrad ränta trots arbetslösheten utgår från en bredare analys än vad som ryms i ett stelt tolkat inflationsmål på 2 procent. De som kräver räntesänkningar pekar på att inflationen hamnar under inflationsmålet. De är paradoxalt nog lika stelt knutna till inflationsmålet som Riksbanken. Det är dags att banken tar ett bredare ansvar för prisstabiliteten. När inflationsmålet på 2 procent lanserades i början av 1990-talet hade vi haft hög inflationstakt under en lång period och målet föreföll orealistiskt. Riksbanken fick arbeta i stark uppförsbacke; ekonomin var i djup kris och misstroendet mot den ekonomiska politiken i allmänhet var utbrett. Nu vet vi att inflationstakten sjönk tillbaka ordentligt från mitten av 1990-talet. Det berodde inte bara på Riksbanken. Lika viktigt var att förtroendet för finanspolitiken och därmed den samlade ekonomiska politiken stärktes. Ytterligare en faktor var att den internationella inflationstakten sjönk. Marknadens aktörer började tro att prisstabilitet var möjlig att uppnå. Lönekraven dämpades och företagen anpassade sin prissättning. Nu blev Riksbanken ifrågasatt på helt and-ra grunder. Inflationen blev ”för låg”, den hamnade under det nedre toleransintervallet på 1 procent. Snart sagt varje yttrande från Riksbanken handlade om den överraskande låga inflationen. Trots att räntan sänktes och kronan försvagades kom inte det vanliga genomslaget i prisnivån. Riksbanken underströk att en inflationstakt under det nedre intervallet var lika problematisk som en inflation över ”taket” på 3 procent. Man deklarerade att det var inflationen på två års sikt man styrde efter. Formuleringarna gav intryck av ett mycket strikt fasthållande vid tvåårsperspektivet, att också väga in faktorer som kunde verka bortom den tidshorisonten verkade över huvud taget inte vara aktuellt. Men ekonomin växte kraftigt och vi var på väg rakt in i det som visade sig bli en aktiebubbla. Riksbanken fortsatte att sänka räntan. Röster – om än få – bland and-ra Erik Thedéens (DN Debatt 9/9 2000), höjdes för att man inte borde kämpa för att höja inflationen. Kritiken gick inte ut på att Riksbanken borde knäcka aktiebubblan; svensk räntepolitik biter inte på det i en internationaliserad aktiemarknad. Utgångspunkten var att den låga inflationstakten inte skadade ekonomin och att den till stor del kunde förklaras av avregleringar och förbättrad konkurrens. En lägre ränta kunde onödigtvis elda på ekonomin, inflationen, utlåningen och tillgångspriserna. När aktiebubblan sprack befann sig Riksbanken i en omvänd situation; räntan började höjas när ekonomin försvagades. Inflationen steg mer än väntat 2001. I efter-hand kan man ställa sig frågan om inte räntan var för låg åren 1998–2000. I dag kritiseras Riksbanken åter för att räntan är för hög. Till exempel skrev Konjunkturinstitutets chef Ingemar Hansson i ett inlägg på DN Debatt 28/12 2004 att det finns en uppenbar risk att Riksbanken åter överskattar inflationstrycket och att reporäntan därmed riskerar att bli högre än vad som krävs för att ”säkerställa” 2 procents inflation”. KI:s egen prognos var då att den underliggande inflationen om två år skulle ligga på 1,7 procent, det vill säga under målet 2 procent. Han har fått vatten på sin kvarn; de tre senaste månaderna har inflationen legat betydligt under Riksbankens prognos från december. Men frågan är vad man ska dra för slutsatser om reporäntan på grund av det. I olika forskningsrapporter har frågan om den lägre inflationsbenägenheten tagits upp och resultaten tyder på att inflationen reagerar allt långsammare och mindre på räntesänkningar. Slutsatsen av detta är att variationen i räntan måste bli mycket kraftigare om målet för inflationen är oförändrat. Detta kan bland annat innebära större kast i växelkursen. Erfarenheten av penningpolitiken kan tolkas som att inflationen inte kan styras med den precision som vi var vana med då priserna reagerade snabbare på räntesänkningar, bland annat via försvagningar i kronan. Om vi försöker styra inflationen med samma tidshorisont och precision som då, kan det bidra till överdrivna rörelser i de finansiella marknaderna. Den underliggande inflationen kan mycket väl komma att ligga under det ned-re toleransintervallet en stor del av 2005. I slutet av 2007 kan den fortfarande ligga några tiondelar, eller mer, under 2 procent. När den globala konkurrensen utövar prispress på det ena produktområdet efter det andra kan inflationstakten parkera under 2 procent även i ett längre tidsperspektiv än två år. Den låga inflationen beror på en ”utbudschock” som beror på ökad internationell konkurrens och ökad produktivitet. En mekanisk tillämpning av Riksbankens ”enkla handlingsregel” skulle alltså utlösa ytterligare räntesänkningar. Men penningpolitiken är redan starkt expansiv. Reallönerna stiger, utlåningen till hushållen slår rekord, den realränta låntagarna räknar med ligger mycket lågt och allt fler slutar att amortera. Företagens investeringar kunde gärna ha varit högre, men de hålls tillbaka av avkastningskrav som ligger långt över Riksbankens styrränta. Den relevanta frågan att ställa är om den låga inflationen kan vara skadlig på annat sätt; hotar en deflationsspiral? Den tar fart när hushåll och företag börjar förvänta sig fallande priser och därför skjuter upp konsumtions- och investeringsbeslut. Hushållens inflationsförväntningar har visserligen glidit ner men det är prisökningar man väntar sig. Enligt Prosperas senaste undersökning bland arbetsgivare, arbetstagare, industrins inköpschefer med flera ligger inflationsförväntningarna ganska väl samlade kring 2 procent på ett par års sikt. Det är inte tecken som tyder på att ekonomin hotar dras in i en deflationistisk spiral. Vi har vant oss vid en låg och förhållandevis stabil inflation. Tillgångspriserna har däremot varit allt annat än stabila. Vi behöver bara nämna aktiebörsens stora och dramatiska svängningar sedan 1995. Det pågår en intressant diskussion om penningpolitiken ska ha ett vidare mål som omfattar tillgångspriser som aktiekurser och fastighetspriser. Tillåts en bubbla utvecklas får detta konsekvenser på den reala ekonomin och inflationen när den briserar. Ska penningpolitiken försöka hindra det eller bara städa upp i spillrorna? Alla inser att det är svårt att fastställa när en bubbla är på väg att utvecklas. Aktiebörsen styrs dessutom nästan helt av rörelserna internationellt. Det skulle kräva orimliga ränteförändringar om Riksbanken som enskild centralbank skulle försöka stoppa en aktiebubbla. För fastighetspriser förhåller det sig annorlunda; Riksbankens politik har effekt. En ytterligare sänkt ränta, eller en långt utdragen period med dagens låga räntenivå, kan mycket väl leda till att en bubbla utvecklas. Det känns ibland som om Riksbanken bakbundits genom att målet om 2 procents inflationstakt lades fast för tolv år sedan. Varje avvikelse, om så i tiondelar, räknas i debatten om i sysselsättning. Enligt lag ska Riksbanken verka för ett stabilt penningvärde. Direktionen har delegerats uppgiften att besluta vad det skall betyda i termer av inflation. Inflationsmålet på 2 procent bestäms alltså av direktionen som också bestämmer om man under perioder ska inrikta räntestyrningen så att inflationen ligger under eller över detta mål. Den viktigaste och svåraste uppgiften är att avgöra vilken inflationstakt som är bra för ekonomin. Tanken är att målet skall vara förenligt med en god ekonomisk utveckling, det vill säga tillväxt och sysselsättning, på sikt. Riksbanken har nu deklarerat att man kan utsträcka tidsperspektivet till tre år för att kunna ta hänsyn till tillfälliga faktorer. Men man håller fast vid att tidsperspektivet normalt skall vara två år. Det vi kan utläsa är att Riksbankens förlängning av tidsperspektivet mer har tekniska eller pedagogiska syften. Det anser vi inte är det väsentliga. Det vi ser i Sverige är att den penningpolitiska diskussionen blir mer mogen. Vi anser att det är dags att Riksbanken tar ett tydligare ansvar för det grundläggande uppgift som ålagts den, nämligen den att avgöra vilken inflationstakt som är lämplig. När det som i dag främst är utbudsfaktorer som pressar ner inflationen anser vi att det är rimligt att Riksbanken öppet anger att inflationstakten kan ligga en bit under 2 procent under de närmast kommande åren (på samma sätt som man i ett omvänt läge ska kunna ange att inflationstakten kan ligga över toleransintervallet). Annars riskerar hushållen att ledas in i ett beteende som gör att en ränteuppgång slår hårt inte bara på huspriser utan också på framtida konsumtion när bubblan spricker. En längre tidshorisont, större tolerans för avvikelser och mindre tonvikt på tiondelar minskar risken för att penningpolitiken skapar problem på sikt, både på tillgångsmarknaderna och i ekonomin i stort. Thomas Franzén Tidigare chef för Riksgäldskontoret Barbro Wickman-Parak Chefsekonom SBAB