Psykolog: Så får ni fart på sexlivet igen

Summary: Det är inte ovanligt sexlusten kommer och går. Men hur ska man agera om den ena parten i ett förhållande har väldigt lite lust medan den andra har betydligt mer? Psykologen och auktoriserade sexologen Katarina Görts Öberg ger sina bästa råd.

Denna text publicerades först i Modern psykologi – en tidskrift som DN samarbetar med. Här kan du läsa mer om samarbetet. Emma och Patrik har varit ett par i 20 år och har fyra barn i åldrarna tio till arton år. Under vissa perioder har deras sexliv varit nästan obefintligt. – Inte på grund av att vi inte älskat varandra, mer för att vi varit så trötta, säger Emma. – Och prioriterat annat än varandra, fyller Patrik i. Till slut hamnade de i någon form av dödläge, där steget att klä av sig tillsammans och ha sex kändes oproportionerligt stort. – Det kan låta löjligt, men jag kände mig nästan nervös, säger Patrik. Ibland känns det som om alla andra har ett rafflande, passionerat och extremt tillfredsställande sexliv. Eller? Är verkligen lust något som alltid inträffar exakt samtidigt hos bägge parter i ett förhållande? Och är det då fel att ibland ”ställa upp”, eftersom vi alla vet vilket smörjmedel sex är för relationen? – Just formuleringen ”ställa upp” blir problematisk, eftersom det då blir underförstått att bara den ena har lust och den andra inte. Då blir det så klart negativt, säger Katarina Görts Öberg, legitimerad psykolog, psykoterapeut och auktoriserad sexolog vid Karolinska sjukhuset. – Kanske är det snarare så att den ena har lust, och den andra har lust att ha lust. Katarina Görts Öberg poängterar att den distinktionen är viktig, att hon pratar om bristande lust hos par som har det bra i övrigt och där ingen har något sexuellt trauma i bagaget. För självklart är sex för den andras skull en möjlighet, om det känns okej för bägge parter. Ungefär som att be sin sambo om axelmassage, trots att hen helst av allt vill titta på Twin Peaks. – Vi har många föreställningar om hur det ”ska” vara, men det kan absolut funka att bara den ena blir tillfredsställd, säger Katarina Görts Öberg. Men om vi förutsätter att den som är mer ljum faktiskt vill ha mer lust, då gäller det att göra något åt situationen. – Det är märkligt att vi tror att sexlusten ska infinna sig som ett brev på posten. Det gör den nämligen inte alltid, konstaterar hon. Det må låta hur osexigt som helst, men sex behöver ofta planeras in, precis som matinköp och städning. – Handlar det om trötthet, något som är mycket vanligt, då gäller det att planera in rätt tid på dygnet. Handlar det om tidsbrist, då behöver man prioritera och fundera över vad man vill få ut här i livet. Sex har nämligen en synergieffekt: Ju mer du har sex, desto oftare vill du ha sex. Väntar man för länge kan det bli en väldigt hög tröskel av stress och nervositet att kliva över. – Många par slutar att vara nära varandra under perioder med lägre sexuell aktivitet. Det är en läxa vi ger till våra patienter: Börja kramas! Ofta, även om ni inte har lust att ha sex, säger Katarina Görts Öberg. Artisten Fredrik Swahn håller workshoppar i tantrasex, både tillsammans med sin partner och på egen hand. – Så kallat ”ställa upp-sex” är ett känsligt ämne. För att det ska fylla en funktion krävs att man lever i en stabil relation där man älskar varandra. Också Fredrik Swahn är en förespråkare av samtal, sensualitet och närhet. Han menar att det är viktigt att – helt förutsättningslöst – ligga nära varandra och kramas. Leder det till sex, så fine. Leder det inte till sex, då är det också okej. – Var och en måste själv ta ansvar för sin lust. Det betyder att man säger nej när man inte vill, men att man också är tydlig med när man vill. Hans erfarenhet utifrån sig själv och de kurser han lett och deltagit på, är att lusten ofta kan komma efter en stund. – Att säga ”okej, jag känner inte jättemycket lust just nu, men vi kan väl börja och se vad som händer”, kan vara en bra utgångspunkt. Inom tantra använder man ibland övningen wheel of consent. Den handlar om att våga be om det man vill ha, det man vill ge och att sätta kärleksfulla gränser. – Och kanske är wheel of consent också en form av ”ställa upp-sex”, men på ett sätt där bägge får ut något av det, funderar han. Precis som Katarina Görts Öberg pratar han om sexualitet som något man behöver prioritera, utveckla tillsammans och planera in. Ett tillfredsställande sexliv är i stor utsträckning något man väljer att ha, inte något som bara fungerar av sig självt. – Ett bra sexliv är något som tar tid och energi, men som framför allt ger energi. Men ibland har vi mindre lust, och då kan det få vara så. Och det kan kännas fantastiskt att även under sådana perioder vara nära och tillfredsställa sin partner. Det kan vara väldigt sensuellt, det också. Emmas och Patriks räddning, tror de, är att de hela tiden kunnat prata och skämta om sin vardag. De har också varit tydliga gentemot varandra med att de faktiskt ville få igång sitt sexliv. – Ja, man ångrar aldrig ett ligg med sin partner. Det är ungefär som att sticka ut och springa. Innan man satt igång kan det kännas jobbigt, men när man väl är igång känns det väldigt bra. För att inte tala om efteråt, säger Emma. Deras lösning blev att planera samlivet. Eftersom båda två har möjlighet att planera sin arbetstid började de boka in möten på tu man hand hemma varje vecka. – Men att bara en av oss fått ut något av sexet, det har nog aldrig hänt, konstaterar Patrik.


”Satsa på tekniskt basår så att fler kvinnor blir ingenjörer”

Summary: På ingenjörsutbildningarna går bara cirka 30 procent kvinnor. Det tekniska basåret, som säkrar ett högre inflöde av kvinnor till dessa utbildningar, är en hotad utbildningform. För en regering som kallar sig industrivänlig och feministisk borde det vara självklart att ge en riktad finansiering av denna utbildning, skriver styrelsen för Teknikföretagen.

Tekniskt basår är ett guldägg som varje år ökar antalet kvinnor som blir ingenjörer i Sverige. Det är ett av regeringens vassaste verktyg för industrivänlighet och jämställdhet i kombination. Tyvärr äventyrar regeringen basårets framtid i en mix av valhänthet i ansvarsfördelning, okunskap om betydelsen och i värsta fall av ointresse. Det är dags att rädda basåret och samtidigt rädda regeringens trovärdighet som feministisk och industrivänlig! Att vara kvinna och civilingenjör är i dag en av de mest eftertraktade kombinationerna hos de svenska teknikföretagen. Det är fortfarande ett problem för oss att våra arbetsplatser är alldeles för enkönade; männen är fortfarande i klar dominans inom industrin. Det här är något som vi jobbar aktivt för att ändra. Men det är inte lätt på grund av att det fortfarande examineras alldeles för få kvinnliga ingenjörer. Det är bara cirka 30 procent kvinnor på ingenjörsutbildningarna, trots att utvecklingen i övrigt går mot allt fler kvinnor på universiteten. Samtidigt har vi en regering som kallar sig industrivänlig och feministisk. Det borde vara ett perfekt utgångsläge för att främja kvinnors deltagande på tekniska utbildningar och ingenjörsyrken. Men den utbildningsform som i dag säkrar ett högre inflöde kvinnor och ett högre antal ingenjörer totalt sett är satt under hot. Den utbildningsformen kallas för tekniskt basår, som är en av de mest sökta i landet och ger behörighet till tekniska högskoleutbildningar åt dem som saknar rätt förkunskaper från gymnasiet. Basåret innebär gymnasieutbildning inom naturvetenskapliga ämnen, förlagt på någon av våra högskolor. Problemet är att högskolan i dag inte får medel för basårsplatserna, på samma sätt som man får för sina andra utbildningsplatser. Det krävs inte en examen i teknisk fysik för att begripa hur det påverkar högskolornas incitament när man planerar kurskatalogen. Att högskolorna trots allt fortfarande har basåret kvar, visar vilken tillgång utbildningen upplevs vara, även för högskolorna själva. Eftersom det rör sig om gymnasieutbildning inom högskolans väggar, blir också ansvarsfördelningen oklar mellan de olika myndigheterna. Någon uppföljning av basåret har inte gjorts av vare sig Universitetskanslersämbetet (UKÄ) eller Skolverket/Skolinspektionen sedan 2000. Vi, styrelseledamöter i Teknikföretagen och som representerar 3 900 företag med 320 000 medarbetare, vet att tekniskt basår är otroligt viktigt för industrin. Vi har därför via Teknikföretagen gjort en egen utvärdering. Där framkommer att 40 procent av de drygt 3 500 antagna till höstens basår är kvinnor. Det är en siffra som legat på jämn nivå i snart tio år, och som är klart bättre än snittet för tekniska högskoleutbildningar i stort. Samtidigt visar interna dokument från KTH att kvinnor som läser basåret i snitt klarar av utbildningen bättre än övriga. Mellan 2002 och 2011 tog 67 procent av basårskvinnorna civilingenjörsexamen, medan samma siffra var 46 procent av det totala snittet. En stor del av utsållningen sker redan under första året, då hela 30 procent av civilingenjörsstudenterna hoppar av. Men för de kvinnor som antagits via basåret är samma siffra endast 13 procent. Sammantaget kan man konstatera att de 30 procent kvinnor som läser på civilingenjörsprogrammen hade varit en ännu lägre andel utan det tekniska basåret. Att basåret även är eftertraktat och uppskattat av studenterna själva framgår av antagningsstatistiken. Det tekniska basåret på KTH är högskolans mest sökta program. Hösten 2016 sökte 1 200 personer i första hand till basår på KTH medan 884 respektive 718 personer sökte deras prestigeprogram i arkitektur och industriell ekonomi. Antagningsstatistiken skvallrar också om vikten av att kunna välja om. Vi på Teknikföretagen arbetar aktivt med unga tjejers attityder till teknikyrken och de utbildningar som leder dit. Arbetet går framåt, men det tar tid att vända så invanda könsroller. Våra insatser tyder på att få tjejer vågar göra det aktiva gymnasievalet till teknikprogrammet när de är 15. Då är det oerhört viktigt att det finns vägar in för de som senare ändrar sig. I mars publicerade så regeringen en promemoria med förslag rörande basåret. Tyvärr innehöll den endast juridiskt finlir runt antagningsprocessen, som tidigare varit för snävt formulerat. Förslagen i promemorian är inte dåliga, endast otillräckliga. Det är inte mer flexibla antagningsregler som på sikt bestämmer basårens vara eller icke vara. Det som behövs för att kompetensförsörja industrin och göra både utbildning och näringsliv mer jämställt, är finansiering och tydlig ansvarsfördelning mellan myndigheter. Det behövs en garanti för att det tekniska basåret ska få fortsätta leva och för att studenter ska kunna planera sin framtid och för att högskolorna ska kunna fortsätta att utveckla sin verksamhet. Det tekniska basåret lär vara en av de mer samhällsekonomiskt försvarbara utbildningarna vi har i Sverige. För samhället säkrar den en högre genomströmning och fler kvinnor inom tekniska utbildningar och yrken, vilket i sin tur säkrar kompetensförsörjningen inom industrin. För individen innebär den en chans att ändra riktning på sin utbildning, och i förlängningen hela sitt arbetsliv. För högskolan är det en möjlighet att rekrytera från en bredare bas, och attrahera människor med andra kompetenser och perspektiv, som av allt att döma klarar utbildningen bättre än de som inte läser basåret. Allt detta ska ses mot bakgrund av en skriande kompetensbrist hos de svenska teknikföretagen. Civilingenjörer är en av de mest eftertraktade utbildningarna på arbetsmarknaden och arbetslösheten för de med civilingenjörsexamen är praktiskt taget obefintlig. Det går att peka på fler fördelar med basåret, men förhoppningsvis börjar bilden bli tydlig: Vill man ha fler kvinnor inom tekniska utbildningar och tekniska yrken; vill man ha kvar en svensk industrisektor; vill man ge individer en andra chans att påverka sin utbildning; vill man ha kvar en av de mest populära utbildningarna; vill man öka genomströmningen på civilingenjörsprogrammen; vill man ge ett bredare och bättre studentunderlag till de tekniska högskoleutbildningarna; vill man ha minskad arbetslöshet – ja, då vill man säkra fortlevnaden av tekniska basåret. Det är därför vår uppmaning till regeringen att ge universitet och högskolor signalen att tekniskt basår är viktigt för Sverige! En riktad finansiering av utbildningen är vad som behövs. Det är öppet mål om regeringen vill driva en industrivänlig och feministisk politik i praktiken. Malin Alfredsson, vd Cellwoodgruppen Jerry Bengtsson, vd Tetra Pak Jan Carlson, vd Autoliv Erik Fahlgren, vd Plastex Jonas Gustafsson, vd ÅF Nils Å Hallström, vd Hallströms Inga-Lisa Johansson, ordförande Daloc Futura Stefan Jonsson, vd Garo Mari Kadowaki, vd SAFT Pernilla Melén, vd Munkforssågar Lena Olving, vd Mycronic Kerstin Renard, personaldirektör Volvo Dag Richardsson, vd Höganäs Verkstads AB Johan Rittner, vd IBM Sweden Jonas Samuelsson, vd Electrolux Maud Spencer, vd Svalson Johan Söderström, vd ABB Sverige Hans Torin, vd Combitech Att vara kvinna och civilingenjör är i dag en av de mest eftertraktade kombinationerna hos de svenska teknikföretagen.


Summary: Mathias Falk lät testa sig då han var 23 år. Han fick då veta att han ärvt Huntingtons sjukdom, som tidigare kallades danssjukan. Hans pappa dog i sjukdomen när han var 52 år gammal utan att ens erkänna för sig själv att han hade sjukdomen eftersom han skämdes så mycket. Mathias tycker att det finns stora vinster med att vara öppen.

Den 12 maj i år blev Mathias Falk välsignad av påven Franciskus i Rom. De kramades och skakade hand och Mathias tog en selfie som han lade ut på Facebook. – Om det var några tusen personer närvarande, så var vi kanske 200 personer som han gick runt bland och gav personlig välsignelse. De som var synligt sjuka fick handpåläggning. – Det var häftigt. Jag är inte kristen. Men det kändes att man var i samma rum som världens mäktigaste människa. Det var en väldigt speciell känsla, säger Mathias Falk. Hans pappa dog i Huntingtons när han var 52 år. Och hans farmor när hon var i sextioårsåldern. Läs mer: Unga demenssjuka får ofta fel diagnos – så känner du igen symptomen Som många andra höll de tyst om att de hade sjukdomen och genen eftersom de skämdes, som om den var smittsam, säger Mathias. – Men den smittar inte. Det är en ärftlig sjukdom där hjärnan förtvinar sakta. Enligt Mathias har påvens intresse för sjukdomen gjort mycket för att skapa uppmärksamhet och ta bort stigmat. – Budskapet som han skickade till de sjuka och till hela världen var: ”Göm er inte längre”. ”Ingen av er ska någonsin behöva känna att ni är ensamma, att ni är en belastning för någon eller att ni måste hålla er undan. Ni är alla unika individer i Guds ögon, och i kyrkans ögon”, sade påven i det tal han höll i samband med välsignelsen. Huntington är en genetisk sjukdom som gör att nervceller i hjärnan bryts ned. Det leder till motoriska och kognitiva svårigheter. Med tiden förlorar den som är sjuk allt mer sin förmåga att gå och prata, och även att kontrollera sitt beteende och sina känslor. Symptomen brukar uppträda mellan 30 och 50 års ålder. Om en förälder har genen är sannolikheten för att barnet ska ha den 50 procent. Eftersom det är en starkt ärftlig sjukdom, är det vanligt att flera personer i samma familj insjuknar. – I vissa länder kan det vara riktigt stigmatiserande, säger Mathias och berättar att flera familjer från Sydamerika var närvarande vid påvens välsignelse. Några av dem visade filmer som de hade gjort om sin vardag, säger han och berättar om en av filmerna som handlade om en mamma som hade förlorat fem av sina barn i sjukdomen. Även pappan hade dött. – I filmen berättade hon hur ensam hon är, säger Mathias Falk. En annan film handlade om en liten kille som hade en juvenil variant av Huntingtons sjukdom. Hans kompisar ville inte leka eller spela fotboll med honom eftersom de var rädda för att bli smittade. Att det fortfarande är ett sådant stigma i Sverige tror Mathias Falk handlar mycket om okunskap. – Vi har alltid fallit mellan olika stolar. Man kan bli skickad till neurologen eftersom det är en neurologisk sjukdom. Men där kan de plötsligt säga att nej, du har psykiska problem, därför ska du gå någon annanstans i stället. Just därför är det så viktigt med kunskap, för att det kan leda till en annan förståelse, menar han. – Jag har varit så ensam med detta. Det är ingen som vet säkert, men man tror att det finns cirka en miljon människor som har sjukdomen i världen. I Sverige finns något tusental. På nittiotalet när Mathias testade sig så kallades det för danssjukan. – Det beror på att man kan se ut och uppträda som en grav alkoholist. Jag minns ju vad kompisarna sa om min pappa – ”kolla den där pundaren, han är helt väck”. Mathias beslutade att själv testa sig på nittiotalet. Han var 23 år och visste att den som har en förälder med Huntington löper 50 procent risk att ärva sjukdomen. Först gick han till en psykolog som skulle hjälpa honom att se att han verkligen var redo. När det sedan visade sig att han hade ärvt den, blev han deprimerad och började missbruka droger. – Det gick så långt att jag nästan dog. Stödet jag fick var inte så bra. Ångrar du att du testade dig? – Nej, även om det var tråkigt, så var det rätt att veta. 2001 skrev han in sig på ett behandlingshem och blev fri från drogerna. – Sedan dess är jag en mycket bättre människa, även om jag blivit sjuk, så har jag ett annat perspektiv på livet, vad som är viktigt. Det gör att jag tar vara på saker och ting. Mathias har ännu inte drabbats av några rörelsesymptom. Men han lider i långa perioder av svår ångest och depression. – Det började för flera år sedan och gör att ingenting riktigt fungerar i mitt liv. Även om det inte alltid syns utåt. – Jag är 43 år och har ännu inte fått de kroppsliga symptomen som kommer senare på mig. Men sjukdomen har slitit mycket på mitt psyke. Jag har kognitiva symtom, djupa depressioner och ångest. För tio år sedan blev Mathias sjukpensionär. Han säger att han inte klarar av press och ansvar, att han lätt tappar förmågan att ta initiativ. – Det händer att jag tittar på mina blommor och tänker att jag behöver vattna dem. Men så gör jag inte det i alla fall. Det värsta för mig är apatin och handlingsförlamningen som jag har. För tio år sedan ville han inte ens släppa in någon i lägenheten. Han slutade duscha och öppnade inte sin post. I dag har han boendestöd. Han har ett avtal med kommunen som gör att hans mamma kommer några timmar varje vecka och hjälper honom att komma i gång med de viktigaste sysslorna. – Jag vet när hon ska komma och kan förbereda inför det. Och när hon kommer så är det ofta jag som gör det som ska göras. För Mathias Falk har det betytt mycket att vara öppen och kunna prata om sjudomen. Genom att sätta ord på saker så blir de mindre hotfulla, monstret blir mindre, menar han. Mathias har en försämrad impulskontroll och ett humör som gör att han kan tända till på nolltid. – Men jag har lärt mig hantera det, även när folk beter sig som idioter, till exempel om någon rasist börjar orera om något på krogen. Då kan jag tända till. Men det hjälper mig mycket att jag är öppen med det. På vilket sätt hjälper det? – Mina vänner vet vad det handlar om. Om jag beter mig konstigt så kan de säga till mig, att nu får du lugna ned dig. Då gör jag det. Mathias går också på dagverksamhet på Dalheimers hus i Göteborg. Där finns det lokaler som är anpassade för personer med olika funktionsnedsättningar. Bland annat går han dit för att simma. Då träffar han andra personer med Huntingtons sjukdom. – Det är fyra personer som alla har stora problem med rörelser, och svårigheter att svälja. Man ser tydligt att de har Huntington. Umgås ni? – Ja vi umgås där i bassängen och fikar efteråt. Innan han träffade andra med sjukdomen var hans inställning att han ville dö den dagen som han fick fysiska symtom. – Jag såg ju på pappa hur han hade det. Men när jag började träffa andra med Huntington så såg jag att det fanns hopp, de hade ju sina liv. Så för mig har det varit jätteviktigt att träffa andra. Serie Insidan. Ung och dement När vi hör att någon har drabbats av demenssjukdom så tänker vi ofta på äldre personer. Men det finns en stor grupp som är under 65 år. De drabbas mitt i livet – och kan vara yrkesverksamma med småbarn hemma. Ofta bollas de runt i sjukvårdssystemet utan att få en korrekt diagnos. Här är artiklarna i Insidans serie: Unga demenssjuka får ofta fel diagnos – så känner du igen symptomen Gudrun hade just fått sitt andra barn då hon drabbades av demens Marie såg varningssignalerna hos sin man tidigt När Mathias var 23 fick han veta att han hade Huntingtons sjukdom


”Stefan Löfven har medvetet skjutit ansvaret ifrån sig”

Summary: Vi kan inte ha en statsminister som skjuter ansvar, kraft och förmåga ifrån sig. Sverige behöver en statsminister som ser till att få information och inte tvekar att agera när det krävs, som lyssnar på olika åsikter men har förmågan att fatta beslut, som leder regeringens arbete och inte är ett rundningsmärke, skriver Anna Kinberg Batra (M).

Att ta ansvar för Sveriges säkerhet är en central uppgift för en regering och måste vara det även för dess chef. Den säkerhetskris som avslöjats under sommaren visar både att Stefan Löfven inte tar det ansvaret, och varför ansvaret för central krisledning måste återföras till statsrådsberedningen och därmed statsministerns närhet. Regeringens hantering av säkerhetskrisen visar hur bristande ansvarstagande riskerar vår säkerhet. Känsliga uppgifter för Sverige och enskilda människor riskerade att hamna i orätta händer, men försvars- och inrikesministrarna avstod från att informera statsministern. Att Stefan Löfven medvetet skjutit det ansvaret ifrån sig har skadat Sverige och förtroendet, inte bara för honom, utan även för regeringen och staten. Det är allvarligt, eftersom just tillit och förtroende är avgörande faktorer för att Sverige ska vara starkt. Enligt regeringsformen är det regeringen som kollektiv som styr riket. Men det är statsministern ensam som tillsätter och avsätter övriga statsråd och bestämmer arbetsfördelningen dem emellan. Han eller hon är också chef för myndigheten regeringskansliet, som består av statsrådsberedningen, departementen och förvaltningsavdelningen. Statsministern har alltså en särställning som medför ansvar för att leda och samordna regeringens arbete. När Göran Persson var statsminister debatterades hans starka maktställning och presidentiella manér ofta. Det gavs ut en antologi, ”Makten framför allt: En antologi om statsminister Göran Persson”, och professor Tommy Möller skrev här på DN Debatt: ”Nödvändigt se över reglerna för Perssons maktställning”. Sällan har den debatten känts så avlägsen som när regeringens oförmåga att hantera säkerhetskrisen kring Transportstyrelsen nu rullas upp. Det är dags att återföra det centrala krisledningsansvaret till statsrådsberedningen och att återupprätta statsministerämbetets centrala ställning. Inte genom att återgå till några presidentiella manér, men genom en regeringschef med möjlighet att leda regeringen och landet i kris. Huvudskälet till att statsministern har ett eget ”departement” – statsrådsberedningen – är att statsministern ska hållas informerad om viktiga händelser och kunna leda regeringens arbete. Det var Tage Erlanders förbittring över att ministrar i hans regering inte berättat för honom om misstankarna mot spionen Stig Wennerström som gjorde att en tjänst som statsministerns statssekreterare inrättades. ”Detta måste av alla uppfattas som bevis på att statsministern inte fyller sin uppgift som ledare av regeringens politik”, skrev Erlander i sin dagbok. Det fick inte hända igen. När alliansen vann regeringsmakten 2006 inleddes ett arbete med att förbättra regeringens krishanteringsförmåga. Såväl efter Palmemordet 1986 och Estonias förlisning 1994 som efter tsunamikatastrofen 2004 konstaterades brister i krisorganisationen. Den katastrofkommission som tillsattes efter tsunamikatastrofen föreslog att en central krisenhetskulle inrättas i statsrådsberedningen, med direkt tillgång till statsministern. En sådan inrättades också av alliansen under Fredrik Reinfeldts statsministertid. En av de viktigaste förändringarna var att ansvaret för att leda arbetet under en kris lades i statsrådsberedningen. Den tidigare ordningen byggde på att det departement som var mest berört av en kris skulle svara för krisledningen. Det fungerade inte. Det är bara statsrådsberedningen som kan föra befäl över departementen. Ett särskilt kriskansli, bemannat dygnet runt, skapades med uppgiften att bedriva omvärldsbevakning och vid en kris stödja statsministern i arbetet att leda och samordna regeringens arbete. Flera statssekreterare gavs beredskapsansvar enligt ett rullande schema. Tidigare förväntades en enda person – statsministerns statssekreterare – ha ständig beredskap, vilket inte heller fungerat. Regeringen och Regeringskansliet genomförde också, för första gången på mycket länge, flera krisövningar. Stefan Löfven inledde däremot sin statsministerperiod med att, i strid med tsunamikommissionens rekommendation, flytta kriskansliet ifrån sig. Sedan dess har ansvaret för kriser hänvisats till justitiedepartementet och till det säkerhetspolitiska råd, där både försvars- och inrikesministrarna ingår, som inrättades efter ubåtskränkningarna i Stockholms skärgård hösten 2014. Han flyttade även ifrån sig det informations- och krishanteringsansvar som var Erlanders ursprungliga motiv till att skapa en statssekreterartjänst hos statsministern. Den säkerhetskris som uppdagats under denna sommar och bristerna i såväl informationsflöden som ansvarstagande avslöjar varför denna spridning av ansvaret, bort från statsministern, inte fungerar. Statsministern ansvarar för att leda regeringens arbete, inte minst i en krissituation, men det förutsätter att statsministern får information om händelser som motiverar att regeringen agerar. När det säkerhetspolitiska rådet inrättades hösten 2014 var ett motiv Stefan Löfven själv använde att hantera säkerhetsfrågorna ”på ett mer sammanhållet sätt, både internationellt och nationellt”. Vid inrättandet anfördes också att traditionella strukturer med bland annat möjlighet att sammankalla utrikesnämnden är för omständliga vid snabba krisförlopp. Men Stefan Löfven har nu uppgett att han informerades om Transportstyrelsens lagbrott ett år efter att både Peter Hultqvist och Anders Ygeman fick vetskap. Därmed saknade statsministern under ett helt år förutsättningar att leda och hålla samman regeringens arbete under denna allvarliga säkerhetskris. Stefan Löfven har uppenbarligen övergivit inte enbart viktiga delar av arvet från alliansregeringens krisorganisation, utan även ett grundsyfte med Erlanders nyordning. Säkerhetsläget omkring Sverige är mer kritiskt än på länge med terrorhot, militära provokationer i Östersjön och uppenbara risker för påverkansoperationer, cyberangrepp och annan informationskrigföring. Vårt digitaliserade samhälle är sårbart och vi får inte vara naiva inför några säkerhetsrisker. I en sådan miljö måste Sveriges regering utan dröjsmål få relevant information om risker, hot och angrepp – och dess chef kunna agera när så krävs. Statsministerns och statsrådsberedningens ledande och samordnande funktion måste stärkas. Därför måste kriskansliet och det centrala ansvaret för säkerhetsrisker inklusive digitala sådana, finnas i statsrådsberedningen och därmed i statsministerns omedelbara närhet. Men en ändamålsenlig organisation är inte tillräckligt. För att Sverige ska ha en statsminister, som kan ta ansvar i svåra situationer, krävs också att ämbetets innehavare vill axla detta ansvar. Att inneha ämbetet räcker inte – det måste användas rätt. Sverige ska kunna ledas och ansvar tas i en orolig och prövande tid. Vi kan inte ha en statsminister som skjuter ansvar, kraft och förmåga ifrån sig. Sverige behöver en statsminister som ser till att få information och inte tvekar att agera när det krävs, som lyssnar på olika åsikter men har förmågan att fatta beslut, som leder regeringens arbete och inte är ett rundningsmärke. Så lever man upp till regeringsformens krav, men också till de förväntningar svenska folket ska kunna ha på en regering och en statsminister som tar ansvar för Sverige. Anna Kinberg Batra (M), partiordförande Stefan Löfven inledde sin statsministerperiod med att, i strid med tsunamikommissionens rekommendation, flytta kriskansliet ifrån sig. Han flyttade även ifrån sig det informations- och krishanteringsansvar som var Erlanders ursprungliga motiv till att skapa en statssekreterartjänst hos statsministern.


Magdalena Ribbing: Fråga aldrig vilka de andra gästerna är

Summary: Är det fult och oartigt att fråga vilka som kommer eller hur många, till en lunch man själv är bjuden till? DN:s folkvettsexpert Magdalena Ribbing har svaret.

Ställ dina frågor om etikett till Magdalena Ribbing – mejla till etikett@dn.se Fråga: Undrar om det är fult och oartigt att fråga vilka som kommer eller hur många, till en lunch jag var bjuden till? En väninna jag känner väl blev irriterad och sa till mig, så gör man inte, det är oartigt. Hon trodde jag frågade för att kunna välja mellan lunchen och ett annat arrangemang. Så var det inte alls vilket jag förklarade. Har hon rätt, är det oartigt? För mig var det att jag skulle veta klädsel och annan förberedelse. Svar: Enligt gammal sed frågar man aldrig vilka övriga som kommer på den bjudning man själv bjuds till. Visst kan man göra det till en nära vän, men en sådan skulle förmodligen berätta frivilligt om övriga inbjudna. Men att man frågar den som man inte är nära bekant med vilka andra som bjudits kan uppfattas som att man vill veta om dessa är tillräckligt intressanta, värda besväret att man själv infinner sig, som det brukar heta. Det finns också möjligheten att värdpersonen vill att gästerna ska vara en överraskning för varandra. Alltså frågar man inte! Däremot kan man säga ungefär ”det ska bli så trevligt, blir vi många? hur finklädd vill du att jag ska vara” eller något annat som antyder vad du vill veta; det är skillnad på en lunch med fyra personer och en med fyrtio. Ställ dina frågor om etikett till Magdalena Ribbing – mejla till etikett@dn.se


Socialismens rätta ansikte

Summary: DN 29/7 2017. Venezuelas president Nicolás Maduro är på väg att avskaffa demokratin. Det är en logisk följd av företrädaren Hugo Chávez styre.

Under söndagen ska representanterna till det författningskonvent som Venezuelas president Nicolás Maduro har utlyst väljas. Det handlar dock inte om något demokratiskt val. Flera ombud utses av regeringskontrollerade organisationer. Och det uppenbara syftet är att Maduro ska kunna göra sig av med parlamentet, som kontrolleras av oppositionen. Venezuelas ekonomi är sedan flera år i fritt fall. 2015 föll BNP med 6 procent, 2016 med 18. I år förväntas den negativa tillväxten bli 7 procent. Inflationen är den högsta i världen. Tack vare oljan var Venezuela länge Latinamerikas rikaste land. Nu tvingas människor leta efter mat i soptunnorna. Och på sjukhusen dör patienter i avsaknad av enkla mediciner och hygienartiklar. Tiotusentals venezolanska flyktingar flyr över gränserna till Brasilien och Colombia. Maduro är av förklarliga skäl djupt impopulär. Han efterträdde Hugo Chávez när denne dog 2013, efter att med hårfin marginal vunnit ett val som präglades av trovärdiga rapporter om fusk. I december 2015 fick oppositionen majoritet i parlamentet efter att ha vunnit 56 procent av rösterna i kongressvalen – 2 miljoner fler än regeringen. I ett och ett halvt år har Maduro sedan gjort sitt bästa för att runda den majoritet som motsätter sig hans styre. När oppositionen förra året, enligt konstitutionens föreskrifter, samlade in de namnteckningar som krävs för en folkomröstning om att avsluta presidentens mandat i förtid, satte den regimkontrollerade valmyndigheten stopp. Densamma ställde sedan in de regionalval som chavismen var på väg att förlora. Och i våras förklarade högsta domstolen, som befolkas av jurister utsedda av Maduro och hans företrädare, parlamentet illegitimt. Syftet med att kalla in ett konvent med uppgiften att skriva om konstitutionen är att permanent avsätta den oppositionskontrollerade kongressen. Det är ett skamlöst försök att fullborda den nedmontering av Latinamerikas äldsta demokrati som Chávez inledde. Oppositionen inser att syftet med söndagens "val" är att fullborda Venezuelas förvandling till en diktatur. För två veckor sedan organiserade parlamentet därför en folkomröstning om författningsförsamlingen. 7 miljoner väljare – lika många som gav Maduro sin röst 2013 – deltog. I princip alla förkastade presidentens initiativ. Blodiga sammandrabbningar mellan demonstranter och säkerhetsstyrkor är sedan länge en del av vardagen framför allt i huvudstaden Caracas. Under våren har ett hundratal människor dödats. Oppositionen har lovat att intensifiera protesterna under helgen. Det är uppenbart att Maduro inte har stöd av en majoritet av folket. Men att han trots det har bestämt sig för att klamra sig fast vid makten. Och han ger sken av att vara beredd att använda vilka medel som helst. I juni lovade presidenten på ett valmöte att "det som vi inte kan göra med röster ska vi göra med vapen". Så länge militären står bakom Maduro är det svårt att se hur han ska kunna tvingas bort. Ledningen för landets väpnade styrkor är dessutom tätt sammanvävd med den politiska makten. Om konstitutionen skrivs om blir det Maduro som håller i svärdet när Venezuelas demokrati dör. Men företrädaren Hugo Chávez har både vässat och putsat klingan. Chávez kuvade de oberoende domstolarna. Självständiga jurister sparkades ut och lojalister ersatte dem. Samtidigt angrep han de fria medierna. Privata tv-stationer stängdes eller förstatligades; kritiska journalister förföljdes. Även det ekonomiska debaclet är en logisk konsekvens av Chávez styre. Det var han som rensade ut det statsägda oljeföretaget PDVSA – fram tills dess ett regionalt föredöme känt för sin innovationsförmåga – på sina skickligaste ingenjörer och arbetsledare. Nu drabbas Venezuela inte bara av att oljepriserna fallit, utan också av att bolaget inte klarar produktionen. Samtidigt skrämde förstatliganden och kapitalkontroller privata investerare på flykten. Oljepriset steg mellan 2003 och 2013 till över 100 dollar per tunna, efter att ha skvalpat kring 30 det föregående decenniet och nu ha sjunkit till runt 50. Den historiska boomen gav resurser för att köpa politiskt stöd och strunta i ekonomiska realiteter. Därför skymdes delvis konsekvenserna av Chávez ideologiska projekt. Nu går de inte längre att dölja. Det är så här "2000-talets socialism" ser ut. 29 juli 2017 Läs fler till artiklar. Till DN:s ledarsida


Måste man krama vännernas barn?

Summary: Hur säger man till sina vänner att man inte vill krama och pussa deras barn? Och hur hanterar man som gäst när föräldrarna pressar barnen att hälsa så fastän de inte vill? DN:s folkvettsexpert Magdalena Ribbing svarar.

Fråga: Jag har nu nått den åldern då mina vänners barn börjar bli stora nog att springa runt, prata och ha sina egna relationer med den där roliga farbrorn som kommer och hälsar på ibland. Jättekul! Men jag har ett problem som jag inte riktigt vet hur jag ska hantera. Flera av mina vänner säger åt barnet att ge mig en kram eller ibland till och med en puss som hälsning när jag kommer. Några av barnen gör det gladeligen. Men flera av dem verkar tycka att det känns obehagligt och gör det motvilligt, och några visar tydligt att de inte vill. Varpå deras föräldrar försöker tvinga dem. Jag vill inte säga ifrån till mina vänner, jag tycker generellt att det är rejält oartigt att lägga sig i hur andra uppfostrar sina barn. Men jag tycker personligen att den här vanan är problematisk – de lär ju barnen att de inte själva bestämmer över sina egna kroppar. En kram, och ännu mindre en puss, är inte något som en ska tvingas till mot sin vilja. När jag kan försöker jag bryta situationen genom att själv ta initiativ till en annan sorts hälsning med barnet. Ett skoj eller en lek eller vad som helst. Men ibland är det inte möjligt, och jag befinner mig i någon slags maktkamp mellan ett barn och en förälder som prompt ska ha barnet att krama mig. Hur ska jag hantera situationen? Överdriver jag när jag reagerar på det här? Svar: Ingen människa, vare sig barn, ungdom eller vuxen, ska någonsin tillsägas att krama någon, föräldrar må vara undantag, annars aldrig!   Säkert har alltför många vuxna hört ett barns förälder uppmana barnet att ”krama nu XX som så gärna vill ha en kram av dig”. Och barnet som blir tillsagt kramar förmodligen personen ifråga även om det är motvilligt – och ingen vill inse att i all föräldravälvilja och vänlighet blir barnet fråntaget sin integritet och betraktas i någon mening som en godsak som ska muntra upp någon. Om barn uppfostras att ge kramar till andra, bekanta eller släktingar, hur ska de förstå att de ska vägra och i stället ropa på hjälp om en främling kräver en kram av dem i ont syfte? Med allra största förståelse för ditt problem föreslår jag att du trots att det känns obekvämt helt enkelt säger till föräldrarna att du förordar frivillighet i alla lägen inklusive barnkramar. Jag tror alltså att du måste göra tydligt för barnens föräldrar att du inte vill bli kramad på tillsägelse. Kan du föra ett resonemang med de vänner som det gäller, kanske med denna spalt som förevändning? Magdalena Ribbing


Studenterna behöver gå på kurs

Summary: Svenska studenter klarar inte av att skriva korrekta meningar, larmar Stockholms universitet. Så låt oss se till att de lär sig det.

Under decennier har Svenska turistföreningen, Friluftsfrämjandet och andra arbetat för att fler ska upptäcka vår svenska natur, och nu ser vi resultatet: SVT Nyheter kunde i mitten av juli rapportera att fjällräddningen får göra fler och fler utryckningar. För det är ju så det blir när man låter gröngölingar testa nya och utmanande saker – en del misslyckas. Ungefär samma situation har vi på svenska universitet och högskolor. Regering efter regering har arbetat för att fler ska läsa vidare, särskilt från studieovana hem. Det är ett viktigt arbete som gjort att högre utbildning inte längre är förunnad en liten elit, men tyvärr är det också alltför många som inte klarar det och hoppar av. Att svenska studenter har bristande kunskaper när de lämnar gymnasiet kommer knappast som en överraskning. Nu senast är det Svenska Dagbladet som i två artiklar den senaste veckan har rapporterat om att studenter på Stockholms universitet har så dåliga förkunskaper att de får svårt att klara sina studier. Många klarar inte att uttrycka sig begripligt på svenska trots att det är deras modersmål, och universitetslärare nödgas hjälpa studenter med att bland annat bygga korrekta meningar och att följa en röd tråd. ”Det släpps igenom människor med en skriv- och läsförmåga som gör att vi inte kan börja där vi skulle önska med att lära dem historia”, säger studierektor Paul Sjöblom vid historiska institutionen på Stockholms universitet. Per Förnegren som är lektor i franska vid samma universitet berättar i en annan artikel att vissa som börjar läsa franska på universitetsnivå med godkända betyg från gymnasiet inte kan grundläggande ord och grammatik. De tvingas hoppa av och börja om på nybörjarnivå. Situationen är inte unik för vare sig ämnet eller lärosätet, utan bilden bekräftas från flera håll. Samtidigt finns det många studenter som är väl förberedda för högre studier och klarar det galant. ”Det högsta skiktet är lika stort eller större än tidigare. Däremot är det tydligt större nivåskillnader”, säger Paul Sjöblom. Att unga lämnar gymnasiet med bristande kunskaper, trots godkända betyg, är ett misslyckande från skolans sida. Alla som går ut gymnasiet med högskolebehörighet ska ha fått med sig det de behöver för att klara en universitetsutbildning. Allt annat är ett svek. Och det blir ännu mycket större för den som kommer från ett hem utan studievana. För när gymnasiet brister är det de vars föräldrar inte kan kompensera för det skolan inte lärt ut, som kommer att få störst problem. För att råda bot på problemet vill ministern för högre utbildning och forskning, Helene Hellmark Knutsson (S), höja kraven på lärosätena. Det räcker inte att bara locka nya grupper till högskolan utan man måste också anpassa undervisningen så att de klarar att fullfölja utbildningen, förklarade ministern för Ekot i förra veckan. Men är det verkligen universitetsutbildningen som ska anpassas? Universitetet är något annat än gymnasiet och kräver en helt ny självdisciplin. I stället för läxor och schemalagda dagar förväntas man själv läsa in litteratur och göra uppgifter för att vara förberedd för tentan. Har man inte lärt sig att hantera det, på gymnasiet eller någon annanstans, är det en stor omställning. Och det är inte unikt för Sverige. Franska Le Monde skrev på måndagen om ett nytt samarbete som ska minska glappet mellan högskoleförberedande program och universitet så att fler ska klara studierna. ”Det blir en kulturchock att gå från inrutade dagar [...] till att själv bestämma över sin tid”, sa Bernard Belletante, rektor för Handelshögskolan i Lyon. Det är helt enkelt tråkigt om begåvade studenter ska stupa på att de har fel studieteknik eller inte lärt sig allt de behöver på gymnasiet. Det tycker historiska institutionen på Stockholms universitet också. Den har börjat med en frivillig kurs i akademiskt skrivande för nya studenter som den nu söker pengar för att kunna göra obligatorisk. Och det är verkligen ingen dum idé. Alla lärosäten bör ges möjligheten att låta de studenter som blivit antagna först genomgå ett prov i till exempel akademiskt skrivande för att få påbörja sina studier. Den som känner sig osäker kan förbereda sig genom en kurs i akademiskt skrivande och varför inte även i studieteknik. Så kan universitetslärare koncentrera undervisningen på sina ämnen och fler nya studenter gå stadigt genom universitetet. För det är som i fjällen: Det är bra att nybörjare vågar ge sig ut, men för att de ska klara hela resan behöver de vara väl förberedda. Att unga lämnar gymnasiet med bristande kunskaper, trots godkända betyg, är ett misslyckande från skolans sida.


Summary: REPLIK DN DEBATT 23/7. Humbug hör inte hemma i hälso- och sjukvården. Det är hög tid att stoppa kvacksalvare och självutnämnda terapeuter som lurar människor som mår dåligt psykiskt. Samtidigt ska vi bygga ur den psykiska hälsovården så riktig hjälp finns lätt tillgänglig, skriver Anna Starbrink (L), hälso- och sjukvårdslandstingsråd.

Psykisk ohälsa och psykisk sjukdom är ett växande problem i vårt välfärdssamhälle. Samtidigt ökar kunskapen om vilka behandlingar som fungerar. Evidensläget kring olika psykiska terapiformer, liksom läkemedel, har blivit betydligt bättre. Det betyder också att vi ännu enklare kan utesluta de metoder som inte fungerar. Felaktiga psykologiska behandlingar kan skada och i värsta fall förvärra de drabbades problem. Den forskning de psykologiska experterna Rozental, Carlbring och Andersson lyfter på DN debatt (23 juli) gör mig än mer övertygad om det riktiga i Liberalernas förslag: att förbjuda självutnämnda olegitimerade terapeuter. Metoder utan evidens, hittepå-terapier som erbjuds utan förankring i forskning och av personer utan vare sig utbildning eller erfarenhet, ska inte få förekomma. Det är skamligt att lura människor med psykisk ohälsa, som ofta är i en väldigt utsatt position och kanske känner desperation, att de ska bli hjälpta av dylik humbug. Vedertagna och bevisat effektiva behandlingar mot psykisk ohälsa ska erbjudas i den allmänna hälso- och sjukvården. Psykisk hälsovård ska byggas ut som en första linjens psykiatri, i primärvården, så att fler kan få snabbare hjälp, slippa att problemen förvärras, och förhoppningsvis bli fria från sin psykiska ohälsa. Psykologer, liksom kuratorer och annan samtalsterapi, ska finnas på vårdcentraler. Via husläkaren, som du ska kunna välja själv och som tar ett långsiktigt ansvar för din hälsa, ska du därmed kunna få hjälp med psykiska liksom fysiska besvär och sjukdomar. En psykisk hälsovård är den riktning vi i Stockholms län nu går i. Sedan vårdvalet infördes 2008 har de så kallade psykosociala besöken på vårdcentralerna redan mångdubblats, nu förstärker vi den psykosociala verksamheten, öppnar för fler psykologer och möjliggör längre terapiserier vilket innebär att många vanliga och enklare psykiska ohälsotillstånd ska kunna färdigbehandlas hos husläkaren på vårdcentralen. Detta är också ett viktigt led i att stärka och bredda primärvården generellt. Patientsäkerhet är lika viktigt för personer med psykisk ohälsa som för dem med fysiska åkommor och sjukdomar. I den hälso- och sjukvård som landstinget finansierar och ansvarar för, är krav på evidens och effektiva metoder självklara och något vi ständigt ska följa upp. Men kraven på patientsäkerhet och evidens måste vara lika höga utanför den allmänna vården. Den som erbjuder hjälp åt personer med psykisk ohälsa eller sjukdom tar på sig ett stort ansvar. Det är dags att höja kraven och göra det brottsligt att erbjuda icke-fungerande, potentiellt skadliga, psykologiska "terapier". Därför föreslår Liberalerna att "kvacksalverilagen" - dvs att relevanta paragrafer i patientsäkerhetslagen utvidgas till att omfatta även psykologisk behandling. Personer med psykisk sjukdom ska inte riskera att luras av hittepå-terapeuter som vill tjäna pengar på deras olycka. Friheten från kvacksalvare måste försvaras - även för människor med psykisk ohälsa. 23 juli 2017 Debattartikel En expertgrupp legitimerade psykologer och psykoterapeuter: ”Behandlingen av psykisk ohälsa måste regleras” Repliker Lena Bergquist, metod- och verksamhetsutvecklare, Västerås: "Människor måste själva få välja den metod som passar dem" Anna Starbrink (L), hälso- och sjukvårdslandstingsråd: ”Förbjud kvacksalveri vid psykisk ohälsa” Per Borgå, överläkare i psykiatri: "Ogrundade krav på reglering av samtalsbehandling" Läs fler artiklar på DN Debatt


”Regeringen blundar för alkoholens skadeverkningar”

Summary: Regeringen blundar för de oerhörda skador som alkoholen orsakar varje år i Sverige. Folkhälsomyndigheten verkar inte bry sig. Nu behövs en ny expertmyndighet som tar alkoholfrågan på allvar, skriver fyra riksdagsledamöter tillsammans med Sven Andréasson, professor i socialmedicin och alkoholläkare.

Det är uppseendeväckande att den myndighet, Folkhälsomyndigheten, som ska arbeta för folkhälsan inte engagerar sig i alkoholförebyggande arbete. Tyvärr är detta ett av flera tecken på att alkoholfrågan i stor utsträckning försvunnit från dagordningen i den allmänna debatten – trots att alkohol är Sveriges största socialmedicinska problem. Såväl regering som myndigheter har slagit sig till ro med att alkoholskadorna inte verkar ha ökat de senaste åren. Men man blundar för att de fortfarande orsakar oerhörda skador. Bara de alkoholrelaterade cancerdödsfallen, cirka 1 000 döda om året, är fyra gånger fler än trafikdödsfallen, och då utgör de ändå bara en femtedel av alla alkoholorsakade dödsfall. Till de omfattande problemen som drickandet orsakar för konsumenterna själva måste också läggas de skador som drickandet orsakar för andra. Det handlar om trafikolyckor, våld och övergrepp, barn som far illa samt förlorad arbetsförmåga. Dessa omfattande problem är dock inte ohjälpliga. Alkoholrelaterade skador kan förhindras genom en mer aktiv politik. Detta gäller på alla nivåer: alkoholpolitiska beslut i regering och riksdag kan effektivt förhindra att problem och skador över huvud taget uppstår. Kommunerna kan begränsa alkoholorsakade skador genom att mer restriktivt pröva tillstånd för servering av alkohol på restauranger, idrottsarenor och festivaler. Därtill kan man lokalt satsa mer på förebyggande insatser och behandling. Det är anmärkningsvärt att den myndighet som ansvarar för folkhälsan inte verkar bry sig. Folkhälsomyndigheten prioriterar smittskydd, men inte folkhälsoarbete. Smittskydd är naturligtvis viktigt, men det märkliga är att så låg prioritet ges de icke-smittsamma sjukdomarna som hjärtsjukdomar, cancer och psykiska sjukdomar, trots att dessa svarar för över 90 procent av sjukdomsbördan och förtida död i Sverige. Det var ett strategiskt misstag att slå samman Folkhälsoinstitutet och Smittskyddsinstitutet och att därefter acceptera att smittskyddet getts den dominerande rollen. Folkhälsoinsatserna, inte minst inom ANDT-området (alkohol, narkotika, dopning och tobak) har efter sammanslagningen alltmer försvagats. Främst gäller detta utveckling och spridning av metoder för det förebyggande arbetet. Detta har lett till att de som arbetar med att förebygga alkohol- och tobaksskador på länsstyrelser, i landsting och kommuner fått ett allt svagare stöd från den nationella myndigheten. Det som tidigare var ett nationellt kompetenscentrum för prevention saknas i dag. Det behövs en expertmyndighet för att stödja lokala alkoholskademinskande åtgärder. Efter Sveriges EU-medlemskap byggdes det successivt upp en infrastruktur för ANDT-prevention i Sverige, med samordnare för det förebyggande arbetet både lokalt och regionalt. Denna struktur förutsatte dock en nationell myndighet som kunde förse samordnarna med kunskapsöversikter, utbildning och support. Folkhälsomyndigheten ser som sin enda roll inom ANDT-området att samordna och följa upp myndigheternas insatser på nationell nivå. Detta är inte oviktigt men myndigheten ska också enligt den rådande ANDT-strategin stödja utvecklingen och ta fram kunskapsunderlag. I regeringens skrivelse ges Folkhälsomyndigheten en ”starkare och tydligare roll”, med ett helhetsansvar för att stödja genomförandet av strategin. Av denna tydligare roll har dock inget märkts. Exempelvis noteras att genomförandet av strategin ger länsstyrelserna en nyckelroll. En förutsättning för denna är ett nära samarbete med en nationell expertmyndighet, vilket dessvärre inte sker med Folkhälsomyndigheten. Även det nationella tillsynsarbetet inom alkohol- och tobaksområdena sker passivt och utan koppling till folkhälsa eller forskningen inom området. Det finns bra forskning om effekter av olika regleringar inom alkoholområdet, exempelvis antal serveringstillstånd inom ett område, eller begränsningar av serveringstider. Internationell forskning har visat att antalet serveringstillstånd i ett samhälle påverkar alkoholproblemen. Främst ses detta i antalet våldsbrott som ökar då antalet serveringstillstånd ökar. Forskningen har visat att också serveringstiderna påverkar skadenivån. Ju längre öppethållande, desto fler våldsbrott. Dessa samband gäller även i länder med en sjunkande brottstrend, som fallet är i Sverige, där våldsbrotten generellt minskat de senaste åren. Serveringspolitiken är fortfarande en viktig faktor bakom de brott som ändå inträffar. I dragkampen mellan näringsintressena och folkhälsan i kommunerna har folkhälsan tappat alltmer inflytande. Och någon draghjälp från Folkhälsomyndigheten var det länge sedan man kunde räkna med. Även effekter av prisreglering genom skatter eller ett system med minimipriser är väl studerade och borde sammanställas av en nationell expertmyndighet för att vägleda politiska beslut. Detsamma gäller betydelsen av Systembolagets detaljhandelsmonopol. Folkhälsomyndigheten borde vara ett expertorgan för sådana alkoholpolitiska analyser, men har abdikerat från den rollen. Ett annat område där Folkhälsomyndigheten borde vara aktiv rör hälsoupplysning inom alkoholområdet. Folkhälsomyndigheten vill dock inte ge råd och riktlinjer till allmänheten. Därför saknar Sverige nationella riktlinjer för alkoholkonsumtion, som finns i andra länder. Internationellt pågår en aktiv debatt om vilka gränser som ska anges för alkoholkonsumtion med låg sjukdomsrisk. Senare års forskning har visat att även måttlig konsumtion ökar risken för vissa sjukdomar, bland annat cancer. På ett övergripande plan har forskningsstödet för att alkohol skulle kunna ha positiva hälsoeffekter försvagats. I stället har alkoholens toxiska effekter kommit att uppmärksammas alltmer, av såväl forskare som beslutsfattare, där man i flera länder sänkt angivna riskgränser för alkoholkonsumtion. För någon månad sedan publicerades exempelvis en stor studie i den ledande tidskriften British Medical Journal som visade att även måttlig alkoholkonsumtion har en negativ effekt på hjärnan och särskilt minnet. De negativa effekterna är små vid låg konsumtion, men inte obefintliga. Medborgarna har rätt till sakkunnig information i dessa frågor, oberoende av kommersiella intressen. Varför låter regeringen den ledande myndigheten missköta denna fråga? Folkhälsofrågorna bör nu frigöras från Smittskyddsfrågorna och ges en ledning som tar alkoholfrågan på allvar. Ett på så sätt befriat, riktigt Folkhälsoinstitut kan ta ledningen i att genomföra den ANDT-strategi som Folkhälsomyndigheten inte visat sig ha vilja eller förmåga att driva. Sven Andréasson, professor i socialmedicin och alkoholläkare Barbro Westerholm (L), riksdagsledamot Elin Lundgren (S), riksdagsledamot Lars-Axel Nordell (KD), riksdagsledamot Per Lodenius (C), riksdagsledamot Samtliga medlemmar i styrelsen för Alkoholpolitiskt forum Alkoholrelaterade skador kan förhindras genom en mer aktiv politik.


”Landsorten utarmas när bankerna lägger ner”

Summary: Stora affärsbanker som Nordea och Swedbank har i snabb takt lagt ned sina lokalkontor i landsorten. Bristen på ett väl fungerande bank- och finansväsen försvårar nödvändig modernisering och ekonomisk tillväxt i över hälften av landets regioner. Läget är nu så akut att det krävs avsevärda nationella insatser, skriver sex kommunalråd.

Bankdöden har farit fram som en orkanvind i stora delar av särskilt mellersta och norra Sverige. Det är främst de stora affärsbankerna Nordea och Swedbank som i snabb takt lagt ned (eller fattat beslut om nedläggning) sina lokalkontor i främst Värmland, Dalarna samt Jämtland Härjedalen. Andra regioner står på tur att mista en viktig motor för det lokala näringslivet. Läget är nu så akut att det krävs avsevärda nationella insatser från olika aktörer! När den statliga regionala utvecklingspolitiken fick en mer aktiv profil i mitten av 1960-talet var bidrag till företag som önskade flytta till stödområdet i norr ett av huvudinstrumenten. Även förmånlig användning av investeringsfonderna i storföretagen mot att företag som Volvo, Ericsson, Scania med flera placerade viktiga industrifilialer i stagnerande regioner ingick. Regeringar och riksdagar har efter denna period aldrig riktigt tagit itu med att få till stånd en fungerande finansiell infrastruktur i samtliga regioner. Bristen på ett väl fungerande bank- och finansväsen har under åtskilliga decennier försvårat en nödvändig modernisering, näringsmässig breddning och ekonomisk tillväxt av över hälften av landets regioner. Statliga och även en del privata försök med särskilda regionala riskkapital- och finansieringsbolag har i stort varit alldeles för kortvariga och ofta misslyckade. Undantagen är i första hand Norrlandsfonden och Almi-företagen som fortfarande kämpar på med generösa krediter om än otillräckliga i relation till de växande behoven. Dessvärre är deras regelsystem sådant att de inte ensamma kan ta på sig olika kreditbeslut utan att ha en grundfinansiering från någon kommersiellt verksam bank. När de dominerande affärsbankerna nu lämnar en stor del av landet i sticket, där Handelsbanken dock dröjer sig kvar med på många platser en något haltande lokal kompetens och beslutskraft, utsätts tiotusentals småföretag för dramatiska omvälvningar. Vi vet från en aktuell studie i drabbade regioner att förbluffande många småföretag inte överlever en nödvändig generationsväxling – såvida säljarna inte går med på långsiktiga personliga lån. I andra fall kan företagen inte växa trots bra produkter och avancerad teknik. Det finns även exempel på att småföretag köps upp och flyttas till områden – till exempel Norrlandskustens större städer – där banksystemet fungerar och krediter plötsligt är tillgängliga i de banker som tidigare sagt nej i landsortsregionerna. Detta allvarliga läge för Småföretagarsverige hindrar inte bara landets och flera regioners ekonomiska tillväxt. Det leder också till att landsbygdens många nya och inte minst unga entreprenörer inte får en rimlig chans att bygga nya och spännande företag. Det gäller inte bara turism-, service- och hantverksföretag utan en stor grupp av företag baserade på avancerad it-teknik och nya forskningsrön inom olika branscher. Många unga företag som växt fram i fjällområdena och de befolkningsmässigt små kommunerna i hela Inlandet från Värmland och norrut drabbas hårt av affärsbankernas storstadsfokus. De gamla storbankerna hindrar genom sitt ointresse för och okunnighet om småföretag, landsorten och nya entreprenörer i hela landet att växa. Bankpolicyn stimulerar en ytterligare tillväxt av storstäderna och bidrar aktivt till växande regionala klyftor med allvarliga sociala, miljömässiga och ekonomiska konsekvenser långt in i framtiden. Frågan är nu hur man skall kunna lösa den uppkomna situationen med ett storbanksväsende som inte längre fungerar som ansvarskännande samhällsbyggarbanker? De har blivit ännu mer av kortsiktiga och kvartals-fokuserade penningförvaltare. Vi tillhör själva de områden som har ett extra stort behov av ett fungerande bankväsen och har verkligen fått känna av effekterna av ett haltande och krympande finansieringssystem. Vi är övertygade om att vi själva måste introducera nya strategier för ekonomisk tillväxt och regional utveckling och få staten och andra bankaktörer att spela helt nya roller. Därför har vi nyligen beslutat att skapa ett nationellt nätverk för att stödja utvecklingen av ett lokalt orienterat bankväsende i hela landet. Vår aktuella kommungrupp siktar i första hand på att få en större och relativt snabb spridning av de 59 verksamma lokala sparbankernas kontorsnät men också nya sparbanker i regioner utan eller med få traditionella sparbanker. I dag hindras en sådan naturlig utveckling och man frågar sig varför. Vi är samtidigt positiva till andra banker som vill vara närvarande i den lokala miljön och ta ett seriöst och långsiktigt ansvar för i första hand småföretagens nödvändiga utveckling. Regering och riksdag har sedan länge fastnat i en ineffektiv regional utvecklingsstrategi där man hoppats att byråkratstyrda bidrag från EU, konventionella och passiva småföretagsstöd från statliga organ och en del utlokaliserade statliga myndigheter skall råda bot på landets regionala obalanser. Vad man samtidigt försummat är att rusta upp infrastrukturen och bygga ut i stället för att dra bort merparten av den statliga servicen. Försummelsen gäller även att i rimlig tid ge landsbygdens drygt 2 miljoner invånare en väl fungerande bredbandsteknik och en finansiell bas för att bygga bort den tillväxthämmande bostadsbristen i så gott som samtliga kommuner. Vad staten nu kan göra är bland annat – förutom att helt lägga om sin regionala politik – att se till att lagstiftningen för våra lokalt verksamma banker inte underordnas den praktik som de vårdslöst spekulerande affärsbankerna runt om i världen gett upphov till. De lokala bankerna i Sverige och i första hand norra Europa fungerar på en lågriskmarknad men har genom Baselsystemet fått ett regelsystem avsett för högriskbanker. Systemet, som visserligen i stort har viktiga syften, ger lokalbanker som sparbanker och Länsförsäkringar Bank en kostnadsryggsäck som riskerar att kväva de mindre bankerna och hämma konkurrensen inom banksektorn. Etableringslån och översyn av konkurrenssituationen på den svenska bankmarknaden är andra insatser som statens aktörer med fördel kan sätta i gång för att få en fungerande finansiell infrastruktur i samtliga regioner. Våra krav på banksystemet är att de seriösa aktörerna inser att man måste vara närvarande på plats när småföretagen skall växa och hushållen göra sina efterlängtade och i dag tillbakahållna bostadsinvesteringar. Att tro att man utan lokal kunskap kan lotsa små företag att växa och bli framgångsrika nationella och kanske globala aktörer är att hänge sig åt naiv finansieringspolicy. Man kan inte via bankkontoren i exempelvis Umeå och Sundsvall med hjälp av bredbandet ge det nära och uthålliga stöd som små företag i Dorotea, Sorsele, Ragunda och Sveg behöver för att växa och bli konkurrenskraftiga. Vi ser att de seriösa lokalbankerna i Sverige nu har en chans att visa att deras hittills framgångsrika historia inte är en parentes. De banker som tar lokalt ansvar och ser de stora utvecklingsmöjligheterna utanför storstäderna kommer att rikligt belönas från en befolkning som längtar efter att bygga det hållbara samhället – och bidra till en regional utvecklingskraft som tidigare aldrig riktigt fått visa sina genuina kvaliteter! Hans Jildesten (S), kommunalråd i Storfors kommun Jonas Andersson (S), kommunalråd i Ragunda kommun Per Gruvberger (S), kommunalråd i Filipstads kommun Leif Haraldsson (S), kommunalråd i Grums kommun Mathias Lindquist (S), kommunalråd i Munkfors kommun Kjell Öjeryd (v), kommunalråd i Sorsele kommun Man måste vara närvarande på plats när småföretag skall växa och hushåll göra sina efterlängtade och i dag tillbakahållna bostadsinvesteringar.


Martin Liby Alonso: Sjuk vårdreform i kritiskt tillstånd

Summary: Donald Trumps försök att byta ut Obamacare är på väg att misslyckas. Och det vore bäst så.

Det skulle bli great, lovade Donald Trump. Han skulle ersätta Obamacare med någonting fantastiskt. Alla skulle få den bästa sjukvården. Det var så klart alltid en lögn. Trump presenterade själv aldrig något realistiskt reformförslag. Det som han till slut omfamnade och gjorde till sitt eget – utarbetat av Paul Ryan och de andra republikanerna i representanthuset – innebär att nästan 25 miljoner amerikaner förlorar sin sjukförsäkring de närmaste åren. Men just nu verkar varken en reform som är fantastisk eller något annat bli verklighet. På måndagskvällen meddelade två senatorer att de inte stödjer det förslag som arbetats fram i den övre kammaren och som sedan skulle jämkas samman med det från representanthuset. Det är så klart ett bakslag för presidenten, som lovat vitt och brett. Men ännu mer är det ett nederlag för hans parti. Trump själv verkar egentligen inte bry sig nämnvärt om hur det amerikanska sjukförsäkringssystemet fungerar. Men renlärigt konservativa politiker avskyr de nya regleringar och utgifter som Obamacare förde med sig. Ändå är det för tidigt att utropa de drygt 20 miljoner amerikaner som får ha kvar sin sjukförsäkring om Trumpcare inte blir verklighet till vinnare. Dels kan senatsledaren Mitch McConnell komma tillbaka med en modifierad version som köper motståndarnas stöd med nya eftergifter. Så gjorde Paul Ryan när representanthusets plan såg död ut i våras. Dels kan McConnell lägga fram ett förslag på att avveckla Obamacare, utan att ersätta det med något nytt. Just nu pekar det mesta på att det är så han kommer att göra. Vad som ändå talar för att försöken att skrota Obamacare kommer att misslyckas är att de är så ohyggligt impopulära. Deras främsta effekt så här långt har varit att stärka stödet för Obamas sjukvårdsreform. En tydlig majoritet av amerikanerna säger nu att de vill ha den kvar. Republikanerna har hittills inte låtit sig påverkas av effekten på vanliga människors liv. Men den politiska överlevnadsinstinkten borde vara svårare att stänga av.


”Stärk skyddet för barn som utsätts för sexuella övergrepp”

Summary: Regeringen ser nu över skyddet för barn som utsätts för sexuella övergrepp. Visst finns det mycket att vinna på ett bättre lagskydd, men än mer akut är utbildning för domare, jurister och poliser. Om inte de som ska utreda brotten och tolka lagarna har kunskap nog – så kan inte alla lagar i världen hjälpa barnen, skriver Nina Rung, kriminolog.

Det är glädjande att regeringen nu ska se över skyddet för barn som utsätts för sexuella övergrepp, både online och offline. Men de föreslagna åtgärderna är inte nog – utan gränsar till populism. För att ge barn ett rättvist skydd som garanterar barns likhet inför lagen krävs inte bara en översyn av lagen – utan också av de som tolkar lagen och utreder brotten. Regeringen föreslår att preskriptionstiderna gällande sexualbrott mot barn ska ses över och eventuellt slopas. Det är på tiden. Nyligen aktualiserades absurditeten i detta då en åtalad man misstänkt för sexuella övergrepp mot barn undkom både rättegång och eventuellt straff. Detta genom att hålla sig undan tills det att brotten var preskriberade. Med den kunskapen vi har – att endast var tionde barn som utsätts för övergrepp kommer till myndigheters kännedom – och att det ofta tar lång tid för barn att berätta vad de utsatts för, så kan vi inte låta preskriptionstiderna styra möjligheten till att utreda brott och lagföra gärningsmän. Vidare ska regeringen se över straffvärden vid barnpornografi. Låt oss hoppas att det inte återigen handlar om maxstraffen – för då gränsar det till populism. Våra domstolar utgår nämligen från det lägsta straffet och höjer om det finns försvårande omständigheter – inte tvärtom. Detta borde även regeringen ha god kunskap om. Visst finns det mycket att vinna på ett bättre lagskydd, men än mer akut är utbildning för domare, jurister och poliser. Om inte de som ska utreda brotten och tolka lagarna har kunskap nog – så kan inte alla lagar i världen hjälpa barnen. Låt mig ta ett alldeles färskt exempel. I dagarna föll en dom där en 50-årig man döms för att vid flertalet tillfällen ha kört ut en 16-årig flicka till en skog och där utnyttjat henne för sexuell posering. De träffas vid upprepade tillfällen, i en bil vid några tillfällen men annars i nämnda skog. Mannen filmar och tar bilder vid tillfällena de träffas. Han använder sig av våld och förnedring. Han slår flickan med skärp, han binder och sätter en huva över huvudet på henne. Han penetrerar henne våldsamt. Allt medan han filmar flickan. Flickan är en oerhört tydligt självskadande flicka, med skärsår över stora delar av kroppen och med psykologkontakt flera gånger i veckan. Kontakten med psykiatrin känner mannen också väl till eftersom han vid flertalet tillfällen kör flickan till mottagningen efter att han utnyttjat henne. Hon är 16 år och får motta grovt våld, hon är ensam med en man som har både fysiskt och psykiskt övertag över henne och de är i en skog. Flickan använder sex som självskada och på samma vis som andra självskador, så är syftet att uppleva smärta för att ta kontroll över ångest och ersätta själslig smärta med kroppslig. Skillnaden är att hon, liksom många andra, överlåter våldet till någon annan. Hade hon använt sig av droger som självskada så hade hon kunnat anses befinna sig i en särskilt utsatt situation vilket hade kunnat leda till att mannen misstänktes för våldtäkt i stället för ett bötesbrott. Så, hur resonerar då rätten – de som ska tolka våra lagar? Jo, gällande mannens beteende och de handlingar han utsätter flickan för så resonerar rätten att hans beteende var ”påtagligt kärlekslöst”. Kärlekslöst. Kanske är det hänsynslöst rätten menar? Ändå är det ordet kärlekslöst de använder, som om kärlek över huvud taget har med brottet att göra. De hade ingen relation. Det fanns ingen kärlek. Det var ett hänsynslöst utnyttjande av ett skyddslöst barn ensamt i en skog. Och apropå nämnda skog. De två befinner sig i en skog, utan hjälp att få och där mannen utsätter flickan för våld i samband med sexuella handlingar. Tingsrätten har att ta ställning till huruvida skogen i sig var en plats som var skadlig för flickan. Det med anledning av att åklagaren har att bevisa att gärningen, utnyttjande av barn för sexuell posering, ska ha varit ägnat att skada barnets hälsa eller utveckling och det låter sig inte göras så lätt. När ett barn fyllt 15 år men inte 18 år, krävs det bevis för att barnets hälsa och utveckling skadats. Det är anmärkningsvärt att så fort barnet fyllt 15 år så fallerar det lagliga skyddet eftersom det torde vara skadligt i sig att som barn bli fotograferad i ett sexuellt sammanhang. Så hur var det med skogen? Ansåg rätten att den var en skadlig plats för flickan? Nej, konstaterar tingsrätten. ”En vacker svensk skog” kan inte anses skadlig i något fall. Detta trots att det enda en ser av den vackra skogen är blåbärsriset i vilket flickan kvider av smärta och trädet hon blir fastbunden i. Det här får inte förekomma i våra svenska domstolar. Språkbruket har stor betydelse och inget utsatt barn ska behöva läsa om hur en förövare agerat ”kärlekslöst” och att den ”vackra svenska skogen” hen blev utnyttjad i inte kan anses skadlig. Hur våra jurister formulerar domar synliggör tankemönster och normer som ligger till grund för resonerandet om ansvarsfrågan. När hänsynslös blir till kärlekslös har vi mycket arbete kvar att göra. För att garantera barn skydd från övergrepp krävs dock fler förändringar än språkbruket i svenska domar. 1 Vid brottet utnyttjande av barn för sexuell posering ska alla barn ges rätt till samma skydd – och det upp till 18 år. 2 Inkludera sex som självskada i det att någon befunnit sig i en särskilt utsatt situation vid våldtäktsbrottet. 3 Slopa påföljden böter vid barnpornografibrott, poseringsbrott samt köp av sexuella handlingar av barn. Att höja maxstraffet är populism – inte ett utökat skydd av barn. 4 Slopa preskriptionstiderna vid sexualbrott mot barn. Nio av tio barn som utsätts för sexuella övergrepp kommer inte till myndigheters kännedom, med slopad preskriptionstid kan fler barn berätta om övergrepp även då de är vuxna. Genom preskriptionstiderna skyddas förövaren – och inte barnen. 5 Inför en nationell utbildning för jurister och domare där könsnormer, övergrepp, sex som självskada och psykologiska effekter av övergrepp inkluderas. 6 Tillsätt en utredning som endast ser över skyddet av barns sexuella integritet upp till 18 år. Just nu garanteras inte alla barn skydd av den svenska lagen. Nina Rung, kriminolog och svensk barnrättsexpert inom Judex+, ett europeiskt samarbete för ett barnvänligt rättssystem. Hur våra jurister formulerar domar synliggör tankemönster och normer som ligger till grund för resonerandet kring ansvarsfrågan. När hänsynslös blir till kärlekslös har vi mycket arbete kvar att göra. Den 16 juni i år gav justitie- och migrationsminister Morgan Johansson en utredare i uppdrag att föreslå skärpta straff för grovt barnpornografibrott och att se över om preskription ska avskaffas för sexualbrott mot barn. Uppdraget ska redovisas senast den 18 juni 2018.


Sådan far, sådan son

Summary: DN 13/7 2017. Den särskilde åklagaren Robert Mueller har en ack så viktig uppgift att utreda exakt hur omfattande kontakterna mellan Trump och Ryssland faktiskt har varit. USA kan inte ha en president i händerna på Putin.

Jag skulle gärna vilja ha den. Så svarade den amerikanske presidentens son på det erbjudande han fick förra sommaren om information från ryska källor som skulle kunna skada motståndaren Hillary Clinton. Donald Trump Jr lade själv upp mejlen med anbudet och det egna svaret på Twitter i tisdags efter att de hamnat hos New York Times som var på väg att publicera dem. Mejlväxlingen ledde till ett möte den 9 juni förra året med den ryske juristen Natalia Veselnitkaja. Då hade Donald Trump redan besegrat sina motståndare i Republikanernas primärval och partiets nominering var en ren formalitet. Såväl hans dåvarande kampanjchef Paul Manafort som presidentens svärson och rådgivare Jared Kushner deltog. Veselnitkaja har nära kopplingar till Kreml. Och hon är välkänd för sin kampanj mot den amerikanska lag som antogs efter att Sergej Magnitskij dött i ett fängelse i Moskva sedan han utsatts för tortyrliknande behandling. Åtgärden innebär att personer som var inblandade i Magnitskijs död har fått tillgångar utanför Ryssland frysta och inreseförbud i USA. Lagen slår rakt mot Kremls hjärta då den skadar personer i den ryska eliten vars makt och förmögenheter är tätt sammanvävda med Putins egen. Enligt uppgifter från såväl Veselnitkaja som Trump Jr var det också Magnitskijlagen som avhandlades på deras träff i Trumptornet. Hon ville övertyga honom om att den måste bort. Han var besviken över avsaknaden av negativa Clintonuppgifter. Mejlväxlingen och mötet är graverande på flera sätt. För det första visar de att Donald Trump Jr var villig att använda sig av information från Ryssland för att skada Hillary Clinton. Hur Moskva tillgodogjort sig denna verkade inte bekomma honom. Inte heller riskerna av att sådana uppgifter skulle kunna vara konstruerade med syfte att så split i USA och tvivel i amerikanska politiska institutioner. På det viset påminner tilltaget om faderns häpnadsväckande utspel i juli förra året då han i direktsändning uppmanade Vladimir Putin att hacka sig in i Clintons datorer för att leta fram några av hennes famösa försvunna mejl. Läs mer: Martin Gelin: Experter oeniga om Trump Juniors mejl bevisar brott För det andra har vi nu svart på vitt att personer från Trumpkampanjen faktiskt haft direktkontakt med ryska representanter just i syfte att tillskansa sig fördelar i presidentvalet. Sedan tidigare visste vi att flera medarbetare – däribland justitieminister Jeff Sessions – haft möten med ryska företrädare under kampanjen, men vad som faktiskt avhandlats under dessa vet vi inget om. Det innebär i sin tur att två saker nu är klarlagda bortom alla rimliga tvivel. Dels har FBI sedan tidigare etablerat att Moskva aktivt har lagt sig i det amerikanska presidentvalet. Det har ryssarna gjort genom att bland annat hacka sig in i datorerna på demokraternas partihögkvarter och genom attacker mot de it-system som innehåller väljardatabaser i flera delstater. Dels att Trumpkampanjen aktivt har uppmuntrat Kremls inblandning i valet. Både genom att Trump den äldre offentligt har uppmanat Moskva att gräva fram Clintons mejl och genom att Trump Jr privat har träffat ryska representanter i syfte att tillgodogöra sig negativa uppgifter om demokraternas kandidat. Trumps gränslöshet och avsaknad av omdöme är häpnadsväckande. Och det gäller alltså både Junior och Senior. Några bevis för att Trump skulle ha varit villig att ge Putin någonting i utbyte mot dennes hjälp finns fortfarande inte. Men de bekymrande indicierna hopar sig. Att Magnitskijlagen avhandlades vid mötet med Veselnitkaja är ur det perspektivet särskilt problematiskt. Donald Trump hävdade från början att talet om rysk inblandning i presidentvalet var ett hjärnspöke. Han attackerade både de amerikanska institutioner och de medier som vägrade låta sig förledas. När det belagts avfärdade Trump och hans medarbetare ryktena om att hans kampanj faktiskt varit i direktkontakt med Moskva. Med sonens möte bekräftat är det nu också vederlagt. Den särskilde åklagaren Robert Mueller har en ack så viktig uppgift att utreda exakt hur omfattande kontakterna mellan Trump och Ryssland faktiskt har varit. USA kan inte ha en president i händerna på Putin.


Lisa Magnusson: Domen privatiserar det offentliga rummet

Summary: Även om organisationen Bildupphovsrätt i Sverige inte tänker gå åt någons semesterbilder på Facebook, så kan andra göra det. Det är konsekvensen av domen mot den ideella sajten offentligkonst.se.

Det är inte tillåtet att lägga ut bilder av offentlig konst på internet, inte ens om man saknar vinstsyfte. Det meddelade Patent- och marknadsdomstolen förra veckan, efter att organisationen Bildupphovsrätt i Sverige, BUS, stämt den ideella sajten offentligkonst.se. Det är ett tungt besked för offentligkonst.se, som nu inte bara måste radera sin databas över en svensk kulturskatt, utan även betala skadestånd på 750 000 kronor. Domen är också ett enormt bakslag för den offentliga konsten, och för allmänheten som med skattepengar har varit med och betalat för dessa skulpturer, men som nu visat sig inte ha rätt till dem. BUS säger nonchalant att vanligt folk inte behöver oroa sig, domen tar sikte på "professionella användare". Men offentligkonst.se drivs ju inte av proffs – vars bilder väl i så fall borde räknas som konstnärliga verk i sig och i sin tur skyddas av upphovsrätt – utan av just vanligt folk: oavlönade, lokala eldsjälar. Det "potentiella värde" BUS talar om består vidare inte av faktiska intäkter som annars skulle ha kommit skulptörerna till del, utan av det hårda arbete människor lagt ned på en sammanställning som är att betrakta både som en hyllning till konsten och som en ren samhällsservice. Och även om BUS nu inte tänker börja stämma dem som lägger ut semesterbilder på Facebook, så kan andra göra det. För om skulptörer kan ha så omfattande anspråk på sina verk så borde väl exempelvis även arkitekter få göra motsvarade anspråk på sina? Jo, upphovsrätten är viktig. Men det är också allmänhetens rätt till det offentliga rummet. Hittills har den rätten varit så stark att den inte bara medgett fotografering av offentliga verk, utan även kommersiell användning i stil med försäljning av vykort. I den nya digitala rymden är det dock uppenbarligen svårt för juridiken att hålla reda på sin principiella kompass: Nu likställs plötsligt en endimensionell avbildning med de tredimensionella verken i sig, och det digitala "tillgängliggörandet" – att lägga ut foton av offentlig konst på internet – förbjuds. Det här är en privatisering av det allmänna, som kan få mycket långtgående konsekvenser.


”Storbritanniens förslag är en kalldusch för EU:s medborgare”

Summary: EU föreslår att britter och EU-medborgare ska åtnjuta samma rättigheter även efter Brexit. Den brittiska regeringens svar är en kalldusch. Storbritanniens förslag innebär färre rättigheter för EU-medborgare och utgör en rejäl risk för att man inför ett andra klassens medborgarskap, skriver Europaparlamentets styrgrupp för Brexitfrågan.

Vi accepterar Brexit som ett demokratiskt val, men vi har aldrig varit övertygade om att Brexit är något positivt – inte för ekonomin, säkerligen inte för Europas och Storbritanniens ställning i världen och framför allt inte för medborgarna. Efter att ha läst Storbritanniens förslag om medborgarnas rättigheter har vi fått denna åsikt bekräftad. Texten når inte ens upp till sin egen ambition att ”sätta medborgarna först”, eftersom den leder till stor osäkerhet och oklarhet för miljontals européer. Vid en jämförelse med förslaget från EU:s Brexitförhandlare, Michel Barnier, blir skillnaderna påfallande tydliga. Enligt EU:s förslag fortsätter britter och EU-medborgare att åtnjuta samma rättigheter och samma skyddsnivå som de åtnjuter i dag enligt EU:s lagstiftning. Alla rättigheter som har förvärvats före utträdesdatumet kommer att vara rättsligt bindande, ge ett livslångt skydd, tillämpas helt ömsesidigt och säkerställa likabehandling. Denna ståndpunkt är enkel, tydlig och rättvis, och den motsvarar vad en majoritet av den brittiska befolkningen förväntar sig när de anger att de vill försöka behålla sitt EU-medborgarskap. Det brittiska svaret på vårt generösa erbjudande kom tre veckor senare som en riktig kalldusch. Den brittiska regeringen föreslår att EU-medborgare – dagen efter Brexit – ska få status som ”tredjelandsmedborgare”. De kommer att ha färre rättigheter i Storbritannien än vad brittiska medborgare har i hela EU. De kommer inte bara att förlora sin rätt att rösta i lokala val, utan deras framtida familjemedlemmar kommer också att underkastas krav på minimiinkomst. Dessutom är det oklart vilken status barn som föds efter Brexit kommer att få. Det brittiska förslaget utgör en rejäl risk för att man inför ett andra klassens medborgarskap. Det går till och med emot lämna-sidans manifest, som lovade att EU-medborgare inte skulle behandlas mindre fördelaktigt än i dag. Utöver denna bristande ömsesidighet tycks Storbritannien vilja slå nya rekord i byråkrati. Varje familjemedlem, även barn, måste göra en separat ansökan om uppehållstillstånd. Personer som inte uppfyller kravet på att ha varit bosatta i landet i fem år vid tidsfristens utgång kommer att behöva lämna in två ansökningar: en första ansökan om tillstånd att stanna i landet och en andra ansökan om uppehållstillstånd. Dessutom lämnas inga garantier för likabehandling av de sökande. Byråkrati kan dock övervinnas. Det stora orosmolnet är den fortsatta osäkerheten. Mer än ett år efter Brexitomröstningen lämnar det brittiska förslaget ett stort antal frågor obesvarade. Kommer studenter från EU att behöva betala mer – även efter att de har sökt in till det nya läsåret 2019–2020? Kommer läkare att få garantier för att deras kvalifikationer fortsätter att vara erkända i Storbritannien? Varför nämns över huvudtaget inte gränsarbetare som arbetar i Storbritannien och är bosatta i EU? Och varför bekräftar inte den brittiska regeringen att brytdatumet för alla EU-medborgare inte kommer att läggas före datumet för själva Brexit? Även om vi hyser den största respekt för det brittiska rättssystemet så tillämpar domstolarna de lagar som har antagits av brittiska politiker, som för närvarande inte kan ge tillräckliga garantier för de kommande åren, än mindre för hela livet. Därför bör både brittiska medborgare och EU-medborgare kunna hävda sina rättigheter enligt en mekanism inom vilken Europeiska unionens domstol spelar sin roll till fullo. I början av 2019 kommer Europaparlamentets ledamöter att ha sista ordet om Brexitöverenskommelsen. Under de kommande månaderna kommer vi att i nära samarbete med EU:s förhandlare och de 27 medlemsstaterna hjälpa till att styra förhandlingarna. Vår önskan är att ett ambitiöst och progressivt utträdesavtal uppnås, och vi vill vara tydliga med att tillräckliga framsteg måste göras – särskilt i fråga om medborgarskap och den finansiella överenskommelsen – innan vi kan fastställa hur ett nytt förhållande mellan EU och Förenade kungariket ska se ut. Tidsfristen för förhandlingarna går ut den 30 mars 2019, och vi kommer inte att ställa oss bakom någon förlängning av denna tidsfrist, eftersom en sådan skulle innebära att Förenade kungariket måste hålla val till Europaparlamentet i maj 2019, vilket är en helt otänkbar situation. Europeiska unionen har ett gemensamt uppdrag att utvidga, förbättra och utveckla rättigheter, inte att dra tillbaka dem. Vi kommer aldrig att godkänna ett retroaktivt tillbakadragande av rättigheter. Europaparlamentet kommer att förbehålla sig rätten att förkasta ett avtal enligt vilket EU-medborgare, oavsett nationalitet, behandlas mindre fördelaktigt än i dag. För oss är detta en fråga om grundläggande rättigheter och värderingar, som är grundstenarna i det europeiska projektet. Guy Verhofstadt, ordförande för Europaparlamentets Brexitstyrgrupp Manfred Weber, ledamot i Brexitstyrgruppen Gianni Pittella, ledamot i Brexitstyrgruppen Gabi Zimmer, ledamot i Brexitstyrgruppen Ska Keller, ledamot i Brexitstyrgruppen Philippe Lamberts, ledamot i Brexitstyrgruppen Elmar Brok, ledamot i Brexitstyrgruppen Roberto Gualtieri, ledamot i Brexitstyrgruppen Danuta Hübner, ledamot i Brexitstyrgruppen EU-medborgare kommer inte bara att förlora sin rätt att rösta i lokala val. Deras framtida familjemedlemmar kommer också att underkastas krav på minimiinkomst. Även om bara ett fåtal fick rösta i folkomröstningen, tillhör miljoner EU-medborgare bosatta i Storbritannien och Nordirland de som drabbas mest av det brittiska EU-utträdet. EU vill nå en överenskommelse så snabbt som möjligt under de kommande Brexitförhandlingarna för att skydda deras rättigheter.


En skilsmässa får inte vara slutet

Summary: Både Storbritannien och EU förlorar på Brexit. Men det ligger i båda parters intresse att inte försöka hämnas, utan i stället lägga grunden för en fortsatt relation.

Politik framkallar starka känslor hos alla. Tydligen är inte ens britterna immuna, trots deras rykte om att hävda sina intressen på ett kyligt och lugnt sätt. Möjligen är det ryktet en rest från det sedan länge försvunna brittiska imperiet. Och det gäller inte Storbritannien av år 2017. Betänk de politiska beslut som britterna har fattat under det gångna året. I juni 2016 beslöt de – om än med liten marginal – att dra sig ur Europeiska unionen. Och förra månadens plötsliga parlamentsval fick ett resultat som bara förstärker intrycket att den brittiska pragmatismen är på återtåg. Valet – där det konservativa partiet förlorade sin majoritet och parlamentet sin styrsel – antyder hur långt ifrån det övriga landet den politiska klassen i Westminster har kommit. Faktum är att Storbritannien ser ut att genomgå inte bara en politisk och identitetsmässig kris utan även en kris när det gäller förtroendet för dess politiska och ekonomiska eliter, vilken började med den globala finanskrisen 2008. Detta kommer inte att göra de pågående Brexitsamtalen enklare. EU:s motpart i förhandlingarna är en allvarligt försvagad regering i ett tillstånd av kris. Men EU:s förhandlare kan inte bortse ifrån det faktum att Storbritannien även utanför EU kommer att vara viktigt för Europa. En av de största riskerna nu, för EU likaväl som för Storbritannien, är att den senare parten utträder utan något nytt avtal. Framtidens historiker kommer antagligen att se på 2016 och 2017 med stort intresse. Det har aldrig tidigare hänt att ett land överger ett ytterst förmånligt geopolitiskt och ekonomiskt läge bara för att det genomgår en utdragen identitetskris. Innan Brexit sattes i gång hade Storbritannien en mycket stark position inom EU, och i och med det på världsscenen, inte minst tack vare dess särskilda förhållande till USA. Dessutom har Storbritannien en tradition av liberalism och globalt engagemang, särskilt vad gäller Europa och eurozonen. London har länge utgjort ett finanscentrum för hela kontinenten. Och den brittiska ekonomin är – eller var åtminstone – en port för många internationella företag som ville komma in på EU:s inre marknad och i eurozonen, trots Storbritanniens vägran att bli en del av den senare. Ändå är det värt att minnas att Storbritannien i början av 1970-talet hade förlorat sitt imperium och det politiska inflytande som hörde därtill. Man lyckades vända den ekonomiska nedgången enbart genom att 1973 gå med i den europeiska gemenskapen (EU:s föregångare). Tråkigt nog erkänner britterna sällan detta faktum. I stället har en högröstad del av den brittiska politiska klassen och väljarkåren länge skyllt EU och dess institutioner – av vilka somliga kräver att medlemsstaterna ger upp en del av sitt självbestämmande – för allt elände i denna värld. Men när Storbritannien nu drar sig ur EU står det alltmer klart att man riskerar att förlora en hel del, både ekonomiskt och politiskt. Till vilken nytta? Storbritanniens Brexitanhängare kräver ”självbestämmande”, men utan att tänka på vad det egentligen skulle kunna betyda i en tid av ständigt växande globalisering och marknadsintegrering. Med tanke på Trump-administrationens protektionistiska retorik skulle man tro att vikten av att bibehålla tillträdet till EU:s inre marknad vore större än någonsin. Men Storbritannien är inte den enda förloraren i Brexit. EU kommer att förlora sin näst största ekonomi och främsta garant för sin säkerhet. Som tur är kan det nyligen timade valet i Storbritannien ha givit en startpunkt för förhandlingar. För många observatörer visade resultatet att de brittiska väljarna är emot en ”hård Brexit”, där Storbritannien skulle lämna den inre marknaden och tullunionen utan något avtal alls. Skilsmässoförhandlingar är sällan trevliga. Men de är mycket värre om parterna inte beter sig som vuxna. När känslorna får fritt spelrum kan tidigare varma känslor snabbt vändas i trots och en önskan att tillfoga djupa sår. Men för länder liksom för människor fortsätter livet efter skilsmässan. EU och Storbritannien kommer även fortsättningsvis att vara geografiskt nära varandra. Aktuella frågor om säkerhet, terrorism och flyktingar kommer att tvinga båda sidor att samarbeta. Handeln kommer att fortsätta även om den ställs inför fler hinder. Det ligger således i båda sidornas intresse att inte åsamka varandra djupa sår, starta konfrontationer eller förnedra eller hota den andra sidan. Framför allt bör frågor som rör den gemensamma säkerheten inte ingå i förhandlingarna. Båda sidor måste erkänna sitt ömsesidiga beroende och vara beredda att visa generositet. EU bör för sin del vara generöst vad gäller tidsramen för utträde, nya handelsregleringar och alla övergångsarrangemang som skulle kunna lindra verkan av separationen. Och Storbritannien bör tänka på de många EU-medborgare som bor där, liksom på att vara ärligt i fråga om sina ekonomiska åtaganden gentemot unionen. Om det är en sak som man bör ha i åtanke så är det att folks sätt att tänka ändras. Och eftersom folks känslor ändras, ändras även ländernas inriktningar. Ingen möjlig framtid bör räknas bort, inklusive en där båda parter säger: ”Låt oss göra ett nytt försök.” Översättning: Mats Dannewitz Linder Copyright: Project Syndicate Det har aldrig tidigare hänt att ett land överger ett ytterst förmånligt geopolitiskt och ekonomiskt läge bara för att det genomgår en utdragen identitetskris. Joschka Fischer var under mer än 20 år en av de tongivande inom Tysklands gröna parti. Han var utrikesminister 1998–2005.


”Skärp straffen och tillåt mer kameraövervakning”

Summary: Våldet från kriminella gäng och grupperingar ökar i Sverige. Allt fler människor känner sig otrygga, särskilt i landets utanförskapsområden. Utvecklingen kan vändas med fler poliser, skärpta straff och bättre verktyg för brottsbekämpning. Till exempel bör fler övervakningskameror tillåtas, skriver alliansens fyra partiledare.

Sverige ska vara tryggt för alla. Vi ska vara ett samhälle som håller ihop men tyvärr ser vi nu hur otryggheten ökar. Var tredje kvinna känner sig otrygg på kvällen i sitt eget bostadsområde. Bara vart åttonde fall av misshandel klaras upp. Utsattheten för exempelvis sexualbrott, hot och trakasserier ökar. Alldeles nyligen meddelades att en av Sveriges största festivaler inte kommer att hållas nästa år på grund av att så många sexuella övergrepp anmälts. Åklagare slår larm om att polisen vid vissa tillfällen inte har kunnat utreda mord ordentligt för att det helt enkelt saknas poliser. Otryggheten är särskilt påtaglig i landets utanförskapsområden. Här känner ambulans och brandkår sig ofta inte säkra, utan kan behöva skyddas av polis för att kunna genomföra sina samhällsviktiga uppdrag. Här förekommer öppen narkotikaförsäljning, rån och hot mot företagare. Det sociala och ekonomiska utanförskapet är stort. Våldet från kriminella gäng och grupperingar i samhället ökar både i omfattning och i grovhet. De här områdena blir också fler. Polisen har nyligen pekat ut att de särskilt utsatta områdena – där otryggheten är som störst och där situationen är särskilt allvarlig – som har ökat med 50 procent på bara några år. Känslan av otrygghet och att inte få rätt stöd är också påtaglig på landsbygden och i mindre orter. Att alltför få vardagsbrott, såsom inbrott och stölder klaras upp är välkänt. I delar av landet har polisen inte resurser att vara närvarande på det sätt som är nödvändigt för att upprätthålla lag och ordning. Många poliser ger uttryck för en organisation tyngd av svagt ledarskap, stora avhopp och bristande resurser. Vi, liksom de allra flesta i Sverige, hyllade polisens insats direkt efter terrorattacken på Drottninggatan i Stockholm. Men redan samma helg möttes polisen av stenkastning i vissa utanförskapsområden i Stockholm och Göteborg. Tryggheten ska vara lika för alla som bor i Sverige. När företagare i vissa områden inte vill eller vågar fortsätta driva sin verksamhet av rädsla för rån, våld och hot är det helt oacceptabelt. När kvinnor och äldre upplever otryggheten som så stark att man inte vågar vistas ute på kvällen i sitt eget bostadsområde visar det på fundamentala brister i samhällets förmåga att skapa trygghet för sina medborgare. Det är en utveckling Alliansen vägrar acceptera. Polis och andra rättsvårdande myndigheter behöver vara närvarande i hela landet. Människor ska känna trygghet och tilltro till samhället. Polisen ska komma när man ringer, oavsett var i landet man bor. Kvinnor ska känna sig trygga när de går till och från sitt hem. Kriminella som kastar sten ska mötas av rättsstaten. Alliansen är fast besluten att se till att samhället tar tillbaka makten från de kriminella gängen. Lag och ordning ska gälla i hela Sverige, även i utsatta utanförskapsområden. Polis och rättsväsende ska få de verktyg och den kapacitet som behövs för att kunna utreda brott och se till att medlemmar i kriminella gäng och grupperingar döms. Det är positivt att flera partier nu pratar om förstärkningar till polisen men man måste också vara beredd att agera. Under en längre tid har regeringen motsatt sig exempelvis fler poliser, högre polislöner och flertalet av de straffskärpningar som alliansen drivit på för. För att stärka tryggheten behöver Sverige fler poliser och poliserna behöver få bättre betalt. I dag är det tyvärr alltför många erfarna poliser som slutar i förtid. Poliser i yttre tjänst som möts av hot och glåpord märker ingen skillnad i lönekuvertet. Detta vill alliansen ändra på. Vi föreslår även följande reformer för att skärpa straffen samt ge polisen bättre verktyg: 1 Bättre verktyg för brottsbekämpning. För att öka tryggheten och ge bättre möjligheter att bekämpa brott bör fler kameror tillåtas. Detta gäller särskilt i utsatta områden där brottsligheten är hög. Polisens möjlighet till kameraövervakning måste därför förenklas. En effektiv brottsbekämpning kräver också att polisen har tillgång till rätt verktyg. Men lagstiftningen hänger inte med teknikutvecklingen. Vi anser att möjligheten att lyssna eller övervaka bör följa en person snarare än ett telefonnummer. Det ska inte räcka med att en misstänkt byter telefon för att en spaning ska behöva börjas om på nytt. 2 Skärpta straff för attacker mot blåljuspersonal. Den som hindrar polis och annan blåljuspersonal från att fullfölja sina viktiga uppgifter skadar hela samhället och bör straffas därefter. Vi vill därför att våld mot tjänsteman ska vara ett eget brott, och straffet ska vara minst sex månaders fängelse. Samtidigt ser vi hur fler yrkesgrupper möts av hot och våld, även när de inte är på jobbet. Det gäller till exempel inom räddningstjänsten samt hälso- och sjukvården. De behöver få ett starkare rättsligt skydd genom att det införs ett nytt brott, våld mot alarmeringstjänstpersonal. Vi föreslår dessutom att straffen skärps för alla brott som innefattar ett angrepp mot viktiga samhällsfunktioner, genom en särskild straffskärpningsgrund. Det ska också vara kriminellt att hindra en utryckning. Poliser som blir spottade i ansiktet eller utsatta för våld bör också i större utsträckning än i dag kunna få skadestånd i form av kränkningsersättning. I dag gör praxis det svårt för poliser att få ersättning, de förväntas tåla mycket som en del av jobbet. Vi vill att detta ändras och att en utredning tillsätts. 3 Skärpta straff. Brott ska straffas. Både för att ge brottsoffer upprättelse och för att skydda samhället från att brottslingar går fria. I dag är många straff alltför lindriga. Den som tar någon annans liv ska veta att normalstraffet är livstids fängelse. Livstidsstraffet för mord bör därför användas i betydligt större utsträckning än tidigare. Och den som är myndig är myndig. Är man vuxen nog att om och om igen begå brott, då är man vuxen nog att ta straffet. Vi vill därför att straffrabatten för unga gärningsmän mellan 18 och 21 år begränsas. Samtidigt bör straffen för exempelvis bostadsinbrott skärpas. Rubriceringen inbrottsstöld ska införas, med en högre straffskala än för stöld. Upprepade stölder bör även ses i ett större sammanhang och straffen bör i större utsträckning än i dag stå i proportion till den samlade brottsligheten. Vi vill därför även införa den nya rubriceringen systematiska stölder. I fall av sexuellt ofredande framstår i dag straffet inte alltid som tillräckligt i förhållande till den kränkning som offret utsatts för. När brott och handlingar är påtagligt oacceptabla måste markeringen från samhället bli tydligare. Därför bör en ny brottsrubricering, grovt sexuellt ofredande, införas med en straffskala på fängelse i minst nio månader och högst tre år. Alliansen accepterar inte utvecklingen där otryggheten ökar, där kriminella gäng har alltför stort inflytande i vissa områden, där allt färre brott klaras upp. Med bättre verktyg, skärpta straff och fler poliser kan den utvecklingen vändas. I Sverige ska tryggheten omfatta alla. Anna Kinberg Batra (M), partiledare Annie Lööf (C), partiledare Jan Björklund (L), partiledare Ebba Busch Thor (KD), partiledare Polisen ska komma när man ringer, oavsett var i landet man bor. Kvinnor ska känna sig trygga när de går till och från sitt hem. Kriminella som kastar sten ska mötas av rättsstaten.