Summary: Expert på entreprenörskap: De negativa effekterna blir begränsade. I stället kan det bli startskottet för nya företag och en kreativ omvandling av den svenska fordonsindustrin.På kort sikt innebär nedläggningen av Saab naturligtvis en besvärlig omställning för Trollhättan. Men på lite längre sikt skapas möjligheter för en avancerad och exportinriktad tjänstenäring som bygger på det gedigna teknikkunnandet i Saab. Likaså borde den betydande yrkesskickligheten hos de anställda kunna komma andra västsvenska verkstadsindustrier till del, inte minst Volvo. Omskolning och vidareutbildning kommer att varanyckeln till en smidig omställning, men även företagsklimatet måste förbättras så att detblir lättare att anställa och avskeda personal, skriver Pontus Braunerhjelm.

Sverige får nöja sig med en personbilstillverkare. I fredags kom det trots allt inte oväntade beskedet att GM:s förhandlingar om en försäljning av Saab Automobile till sportbilstillverkaren Spyker brutit samman. Frågan är vad detta innebär för svensk fordonsindustri på lite sikt? Kommer övriga delar av det svenska fordonsklustret också att urholkas på kompetens och konkurrenskraft när Saab läggs ner och sannolikt också dra med sig ett antal underleverantörer? Kommer svensk personvagnstillverkning, liksom en gång varvsindustrin, att läggas ner i takt med att konkurrensen från de nya industriländerna ökar i den globala ekonomin? Detta är som bekant inte ett isolerat svenskt problem, överproduktionen och svag lönsamhet har präglat bilbranschen under lång tid. För den svenska fordonsindustrin som sådan är det rimligt att förvänta sig att de negativa effekterna blir begränsade. Personvagns- och lastvagnsproduktionen är inte så sammankopplad som ofta görs gällande i debatten. I stället kan detta vara startskottet för en omstrukturering av fordonsindustrin som känns igen från många andra industrier. De mer avancerade delarna lever vidare, som till exempel teknikutveckling och design. Sammansättning och andra mindre avancerade delar kommer att lokaliseras till andra länder. Nödvändigheten av att utveckling och forskning ska ligga nära produktionen i fordonsindustrin har minskat betydligt i takt med förbättrade globala kommunikations- och samordningsmöjligheter. På kort sikt kommer nerläggningen naturligtvis att innebära en besvärlig omställning för Trollhättan. På lite längre sikt skapas samtidigt möjligheter för framväxandet av en avancerad och exportinriktad tjänstenäring som bygger på det gedigna teknikkunnandet i Saab där tänkbara kunder finns både i Kina och i industriländerna. Likaså borde den betydande yrkesskickligheten hos de anställda kunna komma andra verkstadsindustrier – som till stora delar finns i västra Sverige – till del, inte minst Volvo. Saabs nedläggning kan på så sätt vara starten på en process av ”kreativ förstörelse” som dels innebär en ny fas i fordonsindustrins organisation, dels kan ge upphov till nya verksamheter. En sådan utveckling kräver dock en aktiv politik och frågan är vilken beredskap som finns för att bemöta den här typen av strukturella kriser. Traditionellt har Sverige parerat kriser med en försvagad krona, tidvis kombinerat med en aktiv industri- och arbetsmarknadspolitik. En fallande krona är dock inget bra medel för att bemöta strukturella kriser utan fördröjer snarast en nödvändig anpassning. Att på olika sätt subventionera branscher – jämför 1970-talets ”industriakut” – måste anses som uteslutet. Med all sannolikhet finns heller inget allmänt stöd för att staten ska äga och driva bilfabriker, det blir bara en kostsam affär för skattebetalarna. En strukturomvandling leder obevekligen till ökad arbetslöshet, åtminstone på kort sikt, vilket ökar statens utgifter på det området. Därför blir den absolut viktigaste åtgärden en arbetsmarknadspolitik som underlättar för friställd arbetskraft att snabbt förvärva kunskaper som innebär att de återigen blir anställningsbara. Som visas av krisen i början av 1990-talet är det en svår uppgift. Drygt en halv miljon människor blev av med sina arbeten, många lyckades aldrig komma tillbaka. I stället växte utanförskapet, människor definierades bort från arbetsmarknaden och arbetslöshetstalen hyfsades på det sättet till. Många mindre och medelstora företag och företagare som slogs ut under krisen reste sig dessutom aldrig efter konkurser och skulder. Omskolning och vidareutbildning kommer att vara nyckeln även denna gång till en smidig omställning av näringslivets struktur. För att säkra att utbildningsinsatser verkligen bidrar till att arbetskraften blir konkurrenskraftig bör utbildningsföretagen också konkurrensutsättas och deras kontrakt vara resultatbaserade. Ersättningen bör falla ut vid olika tidsintervall beroende på hur snabbt tidigare arbetslösa varaktigt återkommer till arbetsmarknaden. Inför kommande kriser bör också ett system med individuella kompetenskonton införas där det finns skatteincitament för arbetstagaren att spara för vidareutbildning. Den myndighet som i första hand berörs är Arbetsförmedlingen. Frågan är hur väl förberedd myndigheten är att hantera den typ av djupgående och branschspecifik omställning som Trollhätta nu står inför och som bottnar i en mer globaliserad ekonomi. Det räcker inte med snabbutbildade arbetsmarknadscoacher för att minska arbetslösheten, särskilt inte i orter som drabbas så hårt som Trollhättan. Men det räcker inte heller med en arbetsmarknadspolitik som ökar utbudet av välutbildad arbetskraft. Politiken måste kombineras med åtgärder som främjar nyföretagande och växande småföretag för att öka efterfrågan på arbetskraft. Det är inom de mindre och medelstora företagen som sysselsättningsökningarna skett sedan 1990-talets början. Det innebär att det regelverk som omgärdar arbetsmarknaden måste ändras så att det blir lättare att anställa och avskeda personal. Det måste kombineras med regler som gör att godtycke inte får förekomma, men kompetens måste vara vägledande för anställningstryggheten. Saknas kompetensen kan inga turordningsregler i världen rädda jobben, dessutom kommer företagens konkurrenskraft att urholkas. Det är också av central vikt att företagare snabbt kan få tillgång till riskkapital. Det bör ske i samverkan mellan offentliga och privata aktörer där incitamenten är tydliga för privata aktörer att kunna förvärva den offentliga ägarandelen – till exempel genom ett optionsförfarande. Riskkapitalavdrag för privata investerare bör genomföras utan dröjsmål. Nya vägar för att öka samverkan mellan universitet och särskilt de mindre företagen är en viktig del i att höja kompetens och konkurrenskraft. Likaså bör befintliga stöd vridas om mot marknadsstöd och export. En förväntad konsekvens av globaliseringen är en snabbare takt i strukturomvandlingen. Fler orter kommer att drabbas på motsvarande sätt som Trollhättan och det måste finnas en beredskap för detta. Men loppet är långt ifrån kört i fallet Trollhättan, andra orter – och länder – har med rätt politik kommit stärkta ur kriser. Strategin måste formas av lokala beslutsfattarna med stöd av nationella aktörer (Arbetsförmedlingen, Vinnova med flera) och en väl utformad nationell politik. Dagens politik för att möta kriser är utformade på 1990-talet – de problem vi nu står kan dock inte lösas med gårdagens politik. Åtgärderna måste sättas in där de gör störst verkan, hos friställda arbetstagare och för att förbättra företagsklimatet. Pontus Braunerhjelm vd för Entreprenörskapsforum professor KTH


”Klimatmötet i Köpenhamn ett monumentalt nederlag”

Summary: Maria Wetterstrand: Det är dags för en klimatprogressiv allians som utgår från ambitioner och förändringsbenägenhet – inte nationsgränser. Efter Köpenhamn behövs nytänkande inom FN-systemet om hur klimatförhandlingarna bedrivs. Det behövs också starkare pådrivande krafter. Sverige bör ta initiativ till ett nytt samarbete mellan klimatprogressiva länder och andra aktörer från både nord och syd. En sådan allians skulle kunna införa bilaterala klimatskatter på flyg mellan länderna – pengar som kan användas till gemensamma klimatinvesteringar i utvecklingsländer. Även miljöframsynta företag behöver en samarbetspartner på den politiska arenan. De länder som väljer att gå före kan inspirera andra. Klimatet har inte tid att vänta på några som hela tiden vill trycka på bromsen, skriver Maria Wetterstrand.

Klimatmötet i Köpenhamn har inte klarat att ta ansvar för klimatfrågan åt mänskligheten. Inget konkret avtal med legal status finns på plats. Viktiga beslut skjuts på framtiden, vilket innebär fortsatt osäkerhet och risk för rejäl handlingsförlamning gällande klimatinsatser. Vi är många som förstått riskerna med att låta utsläppen av växthusgaser fortsätta öka. Det handlar om att vi spelar med hela länders möjligheter att existera i framtiden. Miljontals människor riskerar att förlora sina hem och sin försörjning. Världens BNP kan drabbas hårt i längden av den brist på handlingskraft som världens ledare visat. Det är inget annat än ett monumentalt nederlag för alla aktörer. Nu krävs det rannsakan och ett självkritiskt förhållningssätt för att inte även framtida förhandlingar ska förbli paralyserade av motsättningar. Det är lätt att känna hopplöshet och modlöshet i en situation som denna. Samtidigt är det inget alternativ att ge upp. Tvärtom. En dålig Köpenhamnsöverenskommelse ställer ännu högre krav på att vi som vill mer fortsätter att arbeta. Annars klarar vi inte att bromsa klimatförändringarna, vilket vore förödande för mänskligheten. För det första behövs nytänkande inom FN-systemet om hur klimatförhandlingarna bedrivs. För det andra behövs starkare pådrivande krafter. Sverige borde ta initativ till ett nytt internationellt samarbete mellan klimatprogressiva länder. Det ska vara en progressiv koalition som utgår från klimatambitioner och förändringsbenägenhet i stället för nationsgränser – en Alliance for progressive actors. Då kan vi bidra till att möta båda dessa utmaningar. Alliansen av progressiva aktörer ska inkludera länder i både nord och syd. Ju fler länder som kommer med, desto större kraft får organisationen. Vi i Sverige har goda möjligheter att ställa om, med ett starkt stöd från folket. Och vi är inte ensamma. Det finns i dag flera länder som är beredda att vara progressiva i klimatfrågan och ta sin del av det globala ansvaret, oberoende av om deras utsläpp är stora eller små. Maldivernas president har utlovat att hans land ska bli koldioxidneutralt till 2020, detta trots att hans nation står för mindre än en promille av de globala utsläppen. De nationer som väljer att stå utanför en progressiv samling gör ett tydligt klimatpolitiskt val. Vi måste lämna bakom oss förhandlingstaktiken att bara jämföra sig med andras ambitioner, något som Kina, USA och EU och många andra har ägnat sig åt. EU:s villkorande av sina egna utsläppsmål med andras agerande ger en signal att det går att förhandla med klimatet. Det finns i sådana här sammanhang en oro för att vara i frontlinjen. Den som går före riskerar att vara den som gör misstagen som andra sedan kan undvika. I en klimatprogressiv allians kan länder stötta varandra, utbyta erfarenheter om fungerande lösningar, samarbeta om utveckling av ny teknik och nya metoder för klimatarbete. Det är absolut nödvändigt att den arbetar i nära dialog med forskarsamhället. En allians av klimatprogressiva länder kan samordna politiska styrmedel för att ge tydliga långsiktiga signaler till företag att det kommer att löna sig att agera i en viss riktning. Det skulle vara möjligt att införa bilaterala klimatskatter på flyg mellan de progressiva länderna och använda pengarna till gemensamma klimatinvesteringar i utvecklingsländer. På så vis kan effekten bli betydligt starkare än om varje land går ensamt. I dag finns det en rad olika grupper och undergrupper av länder i de internationella klimatförhandlingarna. G 77 samlar utvecklingsländerna och har flera undergrupper. Konflikter mellan rika och fattiga länder har gjort förhandlingarna i Köpenhamn svåra att genomföra. Mellan de rika länderna finns stora skillnader, liksom mellan olika grupper inom G 77. En allians av klimatprogressiva länder kan agera som en blocköverskridande grupp i klimatförhandlingarna och luckra upp låsningar. För att kunna lämna klimatdiplomatins skyttegravar krävs nytänkande och samling. Ett bra tillfälle att få i gång en klimatprogressiv allians vore inför de kommande klimatförhandlingarna i Bonn i juli nästa år. Då har länderna och aktörerna god tid på sig innan den stora förhandlingen vid COP 16 i Mexico City i december. I nästa klimatförhandling kan ett sådant väl strukturerat och uppbyggt samarbete bidra till ett bättre internationellt avtal. Utöver nationer är det viktigt att andra aktörer kan samarbeta under ett progressivt paraply. En ny organisation måste knyta till sig progressiva kommuner och regioner. I USA har många delstater antagit ambitiösare klimatmål än den federala nivån i frustration över den förda politiken. Arnold Schwarzenegger efterlyste i Köpenhamn ett globalt klimatmöte för städernas utmaningar. En klimatprogressiv allians av länder måste ha en bra dialog med de ideella organisationer som driver miljö- och utvecklingsfrågor. Den förtroendekris som uppstått mellan de politiska institutionerna och de icke regeringsanknutna rörelserna – så kallade NGO:s – under mötet i Köpenhamn kommer att ta ett tag att lösa. Folkrörelsernas röst måste få höras. Även klimatprogressiva företag behöver en samarbetspartner på den internationella politiska arenan. Politiken behöver ligga i frontlinjen så att miljöframsynta företag inte missgynnas av frikostiga utsläppsregler för andra. Genom en nära dialog med internationella företag med höga miljöambitioner kan politiken bli stöd för en positiv utveckling. Det finns en stark vilja på många håll inom företagsvärlden att ställa om och bli en del av lösningen. Företag som vill ta större ansvar ska känna sig trygga att politiken är på deras sida. Sammantaget ser vi en utveckling där institutioner på andra nivåer än den nationella samlas för att driva en ambitiösare klimatpolitik. Det handlar om att värja oss mot det största både miljömässiga och säkerhetspolitiska hot mänskligheten stått inför – klimatförändringarna. EU är ett exempel på hur samarbete kan lyfta ambitionerna, men det behövs ett samarbete som kan komma ännu längre. Det blir en viktig uppgift för en ny regering att agera för nytänkande även på den internationella arenan. När de viktiga besluten inte klaras av på den högsta politiska nivån, så måste nya initiativ komma underifrån. På alla nivåer måste vi göra allt vi kan för att sprida en fortsatt positiv kraft i klimatarbetet. Den som väljer att gå före inspirerar andra. Den som tvekar och håller sig i bakgrunden blir sällan en inspiratör. Oavsett om det handlar om företag, kommuner, enskilda människor eller länder. De länder som väljer att gå före kan inspirera andra länder att göra mer. Klimatet har helt enkelt inte tid att vänta på några som hela tiden vill trycka på bromsen. Maria Wetterstrand språkrör Miljöpartiet de Gröna Läs mer på DN.se Publicerat på DN Debatt om klimatfrågan i höst: 12/10: ”Så löser vi knäckfrågan inför Köpenhamnskonferensen”. Chefen för FN:s kommission för hållbar utveckling och Naturskyddsföreningens generalsekreterare. 3/11: ”Nu måste USA och Kina följa EU i klimatfrågan”. Statsminister Fredrik Reinfeldt. 16/11: ”Köpenhamnsmötet kan alltjämt bli en milstolpe”. Miljöminister Andreas Carlgren. 5/12: ”Nu måste världens ledare leva upp till klimatlöftena”. Danmarks minister för miljökonferensen. 7/12: ”FN:s framtidsscenarier för klimatet är rena fantasier”. Energiexperten Kjell Aleklett. 14/12: ”Jordens smältande isar måste räddas redan nu”. Norges utrikesminister. 16/12: ”Extrema oväder hänger inte ihop med ett varmare klimat”. Kungliga Vetenskapsakademiens klimatdokument. 18/12: ”De länder som släpper ut mest bör bilda ett eget forum”. Gröna liberala samhällsdebattörer.


Han delar Italiens folk - och världen förundras

Summary: Han är omstridd – och skadad efter attacken i veckan som gick. Men i Italien ses Silvio Berlusconi som en symbol för framgång – en förnyare som håller sina vallöften.

Det är en bandagerad men stärkt Berlusconi som nu lämnat sjukhuset i Milano efter attacken i söndags, då han blev skadad i ansiktet av en man som kastade en stenskulptur på honom. Berlusconi spelar rollen som martyr. ”Om det som har hänt mig kan leda till en lugnare och mer ärlig politisk diskussion så har detta lidande inte varit meningslöst”, hette det i en kommuniké i torsdags, då premiärministern påpekade att han kommer att fortsätta med en rad reformer ”i frihetens namn” som anspelar på hans parti Popolo della libertà (Frihetens folk). Mannen som i olika omgångar styrt Italien i 15 år delar också landet. Hans stöd har växt. Berlusconi har efter valet i fjol en rekordstor majoritet i parlamentet, tack vare en specialkonstruerad vallag. Oppositionen är blek, där demokraternas nye ledare, den 59-årige Pier Luigi Bersani, alltmer framstår som en sorgsen sanktbernhardshund. Det är i stället den före detta domaren Antonio Di Pietro, ledare för Rättvisepartiet Italia dei valori, som ensam för fram en ganska frän kritik och anklagar Berlusconi för maktmissbruk: skräddarsydda lagar för att blockera de rättegångar där han står åtalad och förtroendeomröstningar i parlamentet som vingklipper den demokratiska debatten. En betydande del av italienarna ser på med bestörtning och skäms över Berlusconis utspel. Ena dagen anklagar han landets president och författningsdomstolen för att vara kommunister, nästa säger han att landets domare vill störta honom och starta vad Berlusconi till och med kallat för inbördeskrig. Utanför parlamentet växer hos en liten grupp italienare hat och avsky. En bomb hittades i veckan på det ansedda Bocconiuniversitetet i Milano. Av okänd anledning exploderade den inte, men bomben innehöll två kilo dynamit och hade en avancerad timer som oroar. Man kan fråga sig om Italien står inför en repris av 70-talets många bombattentat. Italien är ett ungt land och förtroendet för staten är lågt. Ord som intressekonflikt (mellan politikern och företagaren Berlusconi) väger inte tungt när italienaren skall välja parti. Inte heller att premiärministerns namn nämns både i korruptions- och maffiamål. Tvärtom ses han av många småföretagare som ett föredöme och en förnyare när det gäller att förenkla landets byråkrati. Med sin energi, optimism och vita skådespelarleende har han växt till en symbol för framgång, och dessutom vunnit mycket med sitt fotbollslag Milan. Viktigare segrar när man också skall styra ett land finns inte. När italienarna går till valurnanser många till sin egennytta. Berlusconi är en konkret politiker som håller sina vallöften. Han slopade fastighetsskatten och har på rekordtid låtit bygga nya bostäder i regionen Abruzzerna som drabbades av en svår jordbävning i våras. Skattesanering ”scudo fiscale”, där illegala pengar utomlands blir vita genom att skattesmitare betalar 5 procent i sanktion har slagit rekord under hösten: På tre månader har över 800 miljarder kronor kommit in landet, det är 5 procent av Italiens BNP. I regionen Kampanien lär vänstern få svårt att vinna regionalvalet i mars. Här höll Berlusconi sitt löfte som nyvald premiärminister att sopbergen som under ett år täckt Neapels gator skulle vara borta på sex veckor. Det fixade han med militärer. Ännu har vi inte sett något undersökande reportage om vart soporna har tagit vägen. Sanningen är att merparten ligger på åkrar som förvandlats till provisoriska omlastningsstationer stora som tio fotbollsplaner i väntan på slutlig förbränning. loewe@tin.it


Summary: Maria Wetterstrand: Det är dags för en klimatprogressiv allians som utgår från ambitioner och förändringsbenägenhet – inte nationsgränser.Efter Köpenhamn behövs nytänkande inom FN-systemet om hur klimatförhandlingarna bedrivs. Det behövs också starkare pådrivande krafter. Sverige bör ta initiativ till ett nytt samarbete mellan klimatprogressiva länder och andra aktörer från både nord och syd. En sådan allians skulle kunna införa bilaterala klimatskatter på flyg mellan länderna – pengar som kan användas till gemensamma klimatinvesteringar i utvecklingsländer. Även miljöframsynta företag behöver en samarbetspartner på den politiska arenan. De länder som väljer att gå före kan inspirera andra. Klimatet har inte tid att vänta på några som hela tiden vill trycka på bromsen, skriver Maria Wetterstrand.

Klimatmötet i Köpenhamn har inte klarat att ta ansvar för klimatfrågan åt mänskligheten. Inget konkret avtal med legal status finns på plats. Viktiga beslut skjuts på framtiden, vilket innebär fortsatt osäkerhet och risk för rejäl handlingsförlamning gällande klimatinsatser. Vi är många som förstått riskerna med att låta utsläppen av växthusgaser fortsätta öka. Det handlar om att vi spelar med hela länders möjligheter att existera i framtiden. Miljontals människor riskerar att förlora sina hem och sin försörjning. Världens BNP kan drabbas hårt i längden av den brist på handlingskraft som världens ledare visat. Det är inget annat än ett monumentalt nederlag för alla aktörer. Nu krävs det rannsakan och ett självkritiskt förhållningssätt för att inte även framtida förhandlingar ska förbli paralyserade av motsättningar. Det är lätt att känna hopplöshet och modlöshet i en situation som denna. Samtidigt är det inget alternativ att ge upp. Tvärtom. En dålig Köpenhamnsöverenskommelse ställer ännu högre krav på att vi som vill mer fortsätter att arbeta. Annars klarar vi inte att bromsa klimatförändringarna, vilket vore förödande för mänskligheten. För det första behövs nytänkande inom FN-systemet om hur klimatförhandlingarna bedrivs. För det andra behövs starkare pådrivande krafter. Sverige borde ta initativ till ett nytt internationellt samarbete mellan klimatprogressiva länder. Det ska vara en progressiv koalition som utgår från klimatambitioner och förändringsbenägenhet i stället för nationsgränser – en Alliance for progressive actors. Då kan vi bidra till att möta båda dessa utmaningar. Alliansen av progressiva aktörer ska inkludera länder i både nord och syd. Ju fler länder som kommer med, desto större kraft får organisationen. Vi i Sverige har goda möjligheter att ställa om, med ett starkt stöd från folket. Och vi är inte ensamma. Det finns i dag flera länder som är beredda att vara progressiva i klimatfrågan och ta sin del av det globala ansvaret, oberoende av om deras utsläpp är stora eller små. Maldivernas president har utlovat att hans land ska bli koldioxidneutralt till 2020, detta trots att hans nation står för mindre än en promille av de globala utsläppen. De nationer som väljer att stå utanför en progressiv samling gör ett tydligt klimatpolitiskt val. Vi måste lämna bakom oss förhandlingstaktiken att bara jämföra sig med andras ambitioner, något som Kina, USA och EU och många andra har ägnat sig åt. EU:s villkorande av sina egna utsläppsmål med andras agerande ger en signal att det går att förhandla med klimatet. Det finns i sådana här sammanhang en oro för att vara i frontlinjen. Den som går före riskerar att vara den som gör misstagen som andra sedan kan undvika. I en klimatprogressiv allians kan länder stötta varandra, utbyta erfarenheter om fungerande lösningar, samarbeta om utveckling av ny teknik och nya metoder för klimatarbete. Det är absolut nödvändigt att den arbetar i nära dialog med forskarsamhället. En allians av klimatprogressiva länder kan samordna politiska styrmedel för att ge tydliga långsiktiga signaler till företag att det kommer att löna sig att agera i en viss riktning. Det skulle vara möjligt att införa bilaterala klimatskatter på flyg mellan de progressiva länderna och använda pengarna till gemensamma klimatinvesteringar i utvecklingsländer. På så vis kan effekten bli betydligt starkare än om varje land går ensamt. I dag finns det en rad olika grupper och undergrupper av länder i de internationella klimatförhandlingarna. G 77 samlar utvecklingsländerna och har flera undergrupper. Konflikter mellan rika och fattiga länder har gjort förhandlingarna i Köpenhamn svåra att genomföra. Mellan de rika länderna finns stora skillnader, liksom mellan olika grupper inom G 77. En allians av klimatprogressiva länder kan agera som en blocköverskridande grupp i klimatförhandlingarna och luckra upp låsningar. För att kunna lämna klimatdiplomatins skyttegravar krävs nytänkande och samling. Ett bra tillfälle att få i gång en klimatprogressiv allians vore inför de kommande klimatförhandlingarna i Bonn i juli nästa år. Då har länderna och aktörerna god tid på sig innan den stora förhandlingen vid COP 16 i Mexico City i december. I nästa klimatförhandling kan ett sådant väl strukturerat och uppbyggt samarbete bidra till ett bättre internationellt avtal. Utöver nationer är det viktigt att andra aktörer kan samarbeta under ett progressivt paraply. En ny organisation måste knyta till sig progressiva kommuner och regioner. I USA har många delstater antagit ambitiösare klimatmål än den federala nivån i frustration över den förda politiken. Arnold Schwarzenegger efterlyste i Köpenhamn ett globalt klimatmöte för städernas utmaningar. En klimatprogressiv allians av länder måste ha en bra dialog med de ideella organisationer som driver miljö- och utvecklingsfrågor. Den förtroendekris som uppstått mellan de politiska institutionerna och de icke regeringsanknutna rörelserna – så kallade NGO:s – under mötet i Köpenhamn kommer att ta ett tag att lösa. Folkrörelsernas röst måste få höras. Även klimatprogressiva företag behöver en samarbetspartner på den internationella politiska arenan. Politiken behöver ligga i frontlinjen så att miljöframsynta företag inte missgynnas av frikostiga utsläppsregler för andra. Genom en nära dialog med internationella företag med höga miljöambitioner kan politiken bli stöd för en positiv utveckling. Det finns en stark vilja på många håll inom företagsvärlden att ställa om och bli en del av lösningen. Företag som vill ta större ansvar ska känna sig trygga att politiken är på deras sida. Sammantaget ser vi en utveckling där institutioner på andra nivåer än den nationella samlas för att driva en ambitiösare klimatpolitik. Det handlar om att värja oss mot det största både miljömässiga och säkerhetspolitiska hot mänskligheten stått inför – klimatförändringarna. EU är ett exempel på hur samarbete kan lyfta ambitionerna, men det behövs ett samarbete som kan komma ännu längre. Det blir en viktig uppgift för en ny regering att agera för nytänkande även på den internationella arenan. När de viktiga besluten inte klaras av på den högsta politiska nivån, så måste nya initiativ komma underifrån. På alla nivåer måste vi göra allt vi kan för att sprida en fortsatt positiv kraft i klimatarbetet. Den som väljer att gå före inspirerar andra. Den som tvekar och håller sig i bakgrunden blir sällan en inspiratör. Oavsett om det handlar om företag, kommuner, enskilda människor eller länder. De länder som väljer att gå före kan inspirera andra länder att göra mer. Klimatet har helt enkelt inte tid att vänta på några som hela tiden vill trycka på bromsen. Maria Wetterstrand språkrör Miljöpartiet de Gröna


”De länder som släpper ut mest bör bilda eget forum”

Summary: Gröna, liberala samhällsdebattörer efter Köpenhamnsmötets kaos: En ny klimatinstitution behövs för att utsläppsmarknaderna ska få maximal effekt. I FN:s klimatpanel finns symtomatiskt nog nästan 2 000 specialister på atmosfären och ekosystemets alla vrår, men bara en handfull experter på de utsläppsmarknader och koldioxidskatter som i verkligheten ska minska utsläppen. Det behövs en ny institution dit parterna kan delegera detaljerna och dra upp de tydliga principer som saknas i dag. Efter Köpenhamnsmötets kaos är det inte säkert att de viktiga frågorna kan lösas inom FN. De 20 nationer, inklusive EU, som står för mer än 90 procent av utsläppen bör dessutom bilda ett eget forum för att nå snabbare resultat, skriver Martin Ådahl och Mattias Johansson vid tankesmedjan Fores.

När mindre än ett dygn kvarstår av klimatmötet i Köpenhamn står det redan klart att världens ledare kommer att flyga hem från Kastrup med en rejäl hemläxa. Å ena sidan kommer det att bli ett steg framåt att få USA, Kina, Indien och en rad länder att till slut acceptera att bromsa koldioxidutsläppen. Å andra sidan har hela FN-maskineriet under slutfasen visat upp sin värsta sida med paragrafrytteri och procedurfetischism. Avtalet kommer därför att sakna väsentliga konkreta detaljer och inte vara bindande. Därför väntar ett minst lika intensivt år fram till nästa klimatmöte i Mexico City, då det måste bli verklighet av löftena. Det är ett lika stort problem som att löftena i sig är otillräckliga. Inne på konferenscentret i Köpenhamn råder en skriande brist på praktiska ekonomer. Medan diplomaterna vrider och vänder på hakparenteser tycks man vara lyckligt omedvetna om hur allt ska omsättas i dollar och euro. I FN:s klimatpanel finns symtomatiskt nog nästan 2 000 specialister på atmosfären och ekosystemets alla vrår, men bara en handfull experter på de utsläppsmarknader och koldioxidskatter som i verkligheten ska minska utsläppen. Gemensamt för alla utestående problem i Köpenhamn är därför att det krävs nya institutioner. Ett slags klimatets Bretton Woods skulle behövas för att etablera motsvarigheten till WTO eller IMF – en stark institution med experter dit parterna kan delegera detaljerna, men i gengäld dra upp de tydliga principer som saknas i dag. Kärnan i detta är att bygga in transparens och öppenhet, något som främst Kina vänt sig mot under Köpenhamnsmötet. I Köpenhamn inskärpte senator John Kerry i onsdags att han inte kan baxa den amerikanska klimatlagstiftningen genom kongressen utan att ledamöterna kan lita på att Kinas utsläppsbegränsningar inte är tomt prat. Utan att få globalt verkande mekanismer på plats för att övervaka, rapportera och verifiera parternas arbete för att minska utsläppen blir avtalen verkningslösa. Kyoto i all ära, men de vagt formulerade sanktionsmedel som lades till protokollet har inte hindrat flera undertecknare att strunta i åtagandena och i stället öka sina utsläpp (Kanada har exempelvis ökat sina utsläpp med 30 procent). Den enkla men odiskutabla principen för nästa klimatregim måste vara att alla parter ansluter sig och gör rätt mot klimatet, medan det blir kostsamma konsekvenser för dem som inte ansluter sig eller negligerar åtagandena. Den andra uppgiften för en ny institution är att skapa globala marknader. På klimatmötets seminarier låter det ofta som om FN-byråkraterna vet vad klimatinvesteringarna kostar och det bara är att plocka fram miljarderna. Men det vet vi först när alla satt ett tydligt tak för utsläppen och näringslivet köper utsläppsrätter på en marknad som ger koldioxid ett pris, utifrån vad det kostar. Beräkningarna i dag landar på ett pris över 300 kronor per ton koldioxid (varje svensk släpper i genomsnitt ut cirka 7 ton, varje amerikan omkring 20 ton). De regionala utsläppsmarknader som byggs upp utifrån detta måste med tiden länkas ihop till en global marknad för maximal effekt. Fores föreslår att en ny klimatinstitution får ansvar för att skapa en växelkurs baserad på utsläppstak per capita så att incitamenten i hela systemet blir rätt. Om EU:s utsläppstak är 4 ton per capita, och USA:s är 8 ton, blir alltså våra dubbelt så mycket värda. Den tredje uppgiften gäller pengarna från de rika till de fattiga. I Köpenhamn har miljardbuden haglat, men den uppmärksamme noterar hur lite som ännu är konkret. Pengarna handlar egentligen om tre olika saker. Dels behövs morötter för att truga fattiga länder utan miljöopinion att skriva på. Dels är det kompensation för att industriländer som Sverige släppt ut mycket mer än utvecklingsländerna av den koldioxid som nu påverkar oss. Dessutom behövs pengar för att fattiga länder ska klara nya klimatproblem med torka, översvämningar och oförutsägbara regnperioder. Här skulle en ny institution kunna göra stordåd. I stället för diplomaternas dragkamp skulle en andel av utsläppsrätterna, motsvarande våra historiska utsläpp, automatiskt läggas i en fond, som kan dela ut rätterna till utvecklingsländer som ansluter sig till systemet och sätter tak för sina utsläpp. Utvecklingsländerna kan välja att utnyttja utsläppsrätterna eller sälja dem för att använda pengarna i stället. EU, som i dag planerar att dela ut 40 procent av sina utsläppsrätter gratis till industrin skulle kunna ge en del till de fattiga länderna, så att vi slapp använda skattepengar. Efter kaoset på Köpenhamnsmötet är det inte säkert att dessa frågor alls kan lösas inom FN. Dagens mötesformer har skapats för tekniska miljöavtal om någon viss toxisk kemikalie, inte för en av vår tids största ekonomisk-politiska frågor. När vissa presidenter i plenartalen tycks mest upptagna med att föreläsa om imperialismen kanske det är lika bra att de som har huvudansvar för problemet tar förhandlingen någon annanstans. De 20 nationer, inklusive EU, som står för mer än 90 procent av utsläppen skulle kunna bilda ett slags Major Emitters Forum för att nå snabbare resultat. Visserligen kommer då varken Tuvalu, Qatar eller Schweiz att få säga sitt, men det är inte det som är poängen. Poängen är att rädda världens klimat. Martin Ådahl vd Fores Mattias Johansson vice vd Fores Fores Fores är en grön och liberal tankesmedja som vill förnya debatten med tro på entreprenörskap och människors möjligheter att själva forma sitt liv. Miljö och marknad, migration, företagandet i civilsamhället, integritet, jämställdhet och global demokratisering är några av de frågor Fores jobbar med. Fores chef Martin Ådahl (bilden överst) grundade nyhetsmagasinet Fokus. Han har varit senior economist på Riksbanken och utrikesredaktör på Finanstidningen. Mattias Johansson var tidigare pressekreterare på Miljödepartementet. Han har arbetat med olika FN-projekt, varit PR-konsult på Kreab och politisk sekreterare vid Europaparlamentet i Bryssel.


Summary: Gröna, liberala samhällsdebattörer efter Köpenhamnsmötets kaos: En ny klimatinstitution behövs för att utsläppsmarknaderna ska få maximal effekt.I FN:s klimatpanel finns symtomatiskt nog nästan 2 000 specialister på atmosfären och ekosystemets alla vrår, men bara en handfull experter på de utsläppsmarknader och koldioxidskatter som i verkligheten ska minska utsläppen. Det behövs en ny institution dit parterna kan delegera detaljerna och dra upp de tydliga principer som saknas i dag. Efter Köpenhamnsmötets kaos är det inte säkert att de viktiga frågorna kan lösas inom FN. De 20 nationer, inklusive EU, som står för mer än 90 procent av utsläppen bör dessutom bilda ett eget forum för att nå snabbare resultat, skriver Martin Ådahl och Mattias Johansson vid tankesmedjan Fores.

När mindre än ett dygn kvarstår av klimatmötet i Köpenhamn står det redan klart att världens ledare kommer att flyga hem från Kastrup med en rejäl hemläxa. Å ena sidan kommer det att bli ett steg framåt att få USA, Kina, Indien och en rad länder att till slut acceptera att bromsa koldioxidutsläppen. Å andra sidan har hela FN-maskineriet under slutfasen visat upp sin värsta sida med paragrafrytteri och procedurfetischism. Avtalet kommer därför att sakna väsentliga konkreta detaljer och inte vara bindande. Därför väntar ett minst lika intensivt år fram till nästa klimatmöte i Mexico City, då det måste bli verklighet av löftena. Det är ett lika stort problem som att löftena i sig är otillräckliga. Inne på konferenscentret i Köpenhamn råder en skriande brist på praktiska ekonomer. Medan diplomaterna vrider och vänder på hakparenteser tycks man vara lyckligt omedvetna om hur allt ska omsättas i dollar och euro. I FN:s klimatpanel finns symtomatiskt nog nästan 2 000 specialister på atmosfären och ekosystemets alla vrår, men bara en handfull experter på de utsläppsmarknader och koldioxidskatter som i verkligheten ska minska utsläppen. Gemensamt för alla utestående problem i Köpenhamn är därför att det krävs nya institutioner. Ett slags klimatets Bretton Woods skulle behövas för att etablera motsvarigheten till WTO eller IMF – en stark institution med experter dit parterna kan delegera detaljerna, men i gengäld dra upp de tydliga principer som saknas i dag. Kärnan i detta är att bygga in transparens och öppenhet, något som främst Kina vänt sig mot under Köpenhamnsmötet. I Köpenhamn inskärpte senator John Kerry i onsdags att han inte kan baxa den amerikanska klimatlagstiftningen genom kongressen utan att ledamöterna kan lita på att Kinas utsläppsbegränsningar inte är tomt prat. Utan att få globalt verkande mekanismer på plats för att övervaka, rapportera och verifiera parternas arbete för att minska utsläppen blir avtalen verkningslösa. Kyoto i all ära, men de vagt formulerade sanktionsmedel som lades till protokollet har inte hindrat flera undertecknare att strunta i åtagandena och i stället öka sina utsläpp (Kanada har exempelvis ökat sina utsläpp med 30 procent). Den enkla men odiskutabla principen för nästa klimatregim måste vara att alla parter ansluter sig och gör rätt mot klimatet, medan det blir kostsamma konsekvenser för dem som inte ansluter sig eller negligerar åtagandena. Den andra uppgiften för en ny institution är att skapa globala marknader. På klimatmötets seminarier låter det ofta som om FN-byråkraterna vet vad klimatinvesteringarna kostar och det bara är att plocka fram miljarderna. Men det vet vi först när alla satt ett tydligt tak för utsläppen och näringslivet köper utsläppsrätter på en marknad som ger koldioxid ett pris, utifrån vad det kostar. Beräkningarna i dag landar på ett pris över 300 kronor per ton koldioxid (varje svensk släpper i genomsnitt ut cirka 7 ton, varje amerikan omkring 20 ton). De regionala utsläppsmarknader som byggs upp utifrån detta måste med tiden länkas ihop till en global marknad för maximal effekt. Fores föreslår att en ny klimatinstitution får ansvar för att skapa en växelkurs baserad på utsläppstak per capita så att incitamenten i hela systemet blir rätt. Om EU:s utsläppstak är 4 ton per capita, och USA:s är 8 ton, blir alltså våra dubbelt så mycket värda. Den tredje uppgiften gäller pengarna från de rika till de fattiga. I Köpenhamn har miljardbuden haglat, men den uppmärksamme noterar hur lite som ännu är konkret. Pengarna handlar egentligen om tre olika saker. Dels behövs morötter för att truga fattiga länder utan miljöopinion att skriva på. Dels är det kompensation för att industriländer som Sverige släppt ut mycket mer än utvecklingsländerna av den koldioxid som nu påverkar oss. Dessutom behövs pengar för att fattiga länder ska klara nya klimatproblem med torka, översvämningar och oförutsägbara regnperioder. Här skulle en ny institution kunna göra stordåd. I stället för diplomaternas dragkamp skulle en andel av utsläppsrätterna, motsvarande våra historiska utsläpp, automatiskt läggas i en fond, som kan dela ut rätterna till utvecklingsländer som ansluter sig till systemet och sätter tak för sina utsläpp. Utvecklingsländerna kan välja att utnyttja utsläppsrätterna eller sälja dem för att använda pengarna i stället. EU, som i dag planerar att dela ut 40 procent av sina utsläppsrätter gratis till industrin skulle kunna ge en del till de fattiga länderna, så att vi slapp använda skattepengar. Efter kaoset på Köpenhamnsmötet är det inte säkert att dessa frågor alls kan lösas inom FN. Dagens mötesformer har skapats för tekniska miljöavtal om någon viss toxisk kemikalie, inte för en av vår tids största ekonomisk-politiska frågor. När vissa presidenter i plenartalen tycks mest upptagna med att föreläsa om imperialismen kanske det är lika bra att de som har huvudansvar för problemet tar förhandlingen någon annanstans. De 20 nationer, inklusive EU, som står för mer än 90 procent av utsläppen skulle kunna bilda ett slags Major Emitters Forum för att nå snabbare resultat. Visserligen kommer då varken Tuvalu, Qatar eller Schweiz att få säga sitt, men det är inte det som är poängen. Poängen är att rädda världens klimat. Martin Ådahl vd Fores Mattias Johansson vice vd Fores


”Moderaterna ska jobba för en dynamisk upphovsrätt”

Summary: Moderaterna byter linje i upphovsrättsfrågan: Vi vill göra det enklare för upphovsmän att avsäga sig den ekonomiska och ideella rätten. Tack vare företag som Spotify och Voddler ligger Sverige i framkant när det gäller lagliga alternativ för digital distribution av film, musik och spel. Det är en utmärkt utveckling och något som vi med politiska reformer kan stärka och bredda vägen för. Moderaternas partistyrelse har därför ställt sig bakom tre förslag som öppnar för mer skapande och innovationer i den digitala miljön. Bland annat bör Sverige införa ett standardförfarande genom vilket upphovsmän kan välja att frivilligt korta ned eller avskaffa sin upphovsrätt. Det är också nödvändigt att reformera rättsklareringen inom EU, skriver Per Schlingmann och Henrik von Sydow.

För tre hundra år sedan var Sverige ett av världens fattigaste länder, vidskepligt och outvecklat. I dag är det tvärtom. Sverige är rikt, sekulariserat och tillhör definitivt ett av de mer öppna och tekniktillvända länderna. Här använder människor och företag internet mer än nästan någon annanstans i världen. Telefonväxlar, kullager, innovatörer och entreprenörer har bidragit till vår framgångssaga. Tillsammans med framsynta politiska reformer har det möjliggjort för människor att tillvarata samtidens möjligheter för en bättre framtid. Öppenhet mot omvärlden, frihandel och den tidiga avregleringen av telemarknaden är exempel på sådan framsynt politik. Vi lever nu i ett alltmer digitaliserat samhälle, där internet snabbt blir en allt viktigare plats för skapande, innovationer och entreprenörskap. Den hyllade musiktjänsten Spotify har fått mest tid i strålkastarljuset, men den är långt ifrån ensam bland unga svenska företag som ligger i framkant för att nyttja nätets potential. Det är särskilt intressant att det är i Sverige, landet som av många utpekats som piraternas förlovade land, som två globala snackisar har utvecklat sig, Spotify och Voddler. Båda vill profilera sig som de lättanvända och smidiga alternativen för fildelning av musik och film. Sverige är inte unikt ur den aspekten att vi skulle vara mer brottsbenägna än andra eller, för den delen, tro mindre på upphovsrätt än människor i andra länder. Vi skiljer oss från andra tack vare vår nyfikenhet och tradition att vara snabbt ute med ny teknik och att vi tidigt hade en hög andel uppkopplingar mot nätet i våra hem. Tack vare företag som Spotify och Voddler håller Sverige på att ta platsen som ett land i spetsen för de lagliga alternativen för digital distribution. Det är en utmärkt utveckling, som vi med politiska reformer kan stärka och bredda vägen för. Den nya teknologin – till exempel fildelning – förenklar på ett fantastiskt sätt distribution av digitalt innehåll. Det här möjliggör dagligen nya upplevelser på nya marknader och nya affärsmodeller. Lika mycket som vi gillar teknikens och fildelningens möjligheter så måste vi ogilla piratkopiering och samtidigt förstå hur den uppkommer för att kunna bekämpa den. Det finns en enorm efterfrågan på innehåll av olika slag i de nya nätekonomierna. Musik, bilder, film och annat konsumeras i aldrig tidigare skådad utsträckning. Men tillgången utvecklades inte alls i takt med att efterfrågan växte och resultatet blev uppkomsten av gråzoner och piratkopiering. Nu växer tillgången på musik, film och annat innehåll i legitima kanaler och med detta också tecken på att piratkopieringen minskar. Men sanningen är att piratkopiering inte uppstod ur intet: den var en direkt följd av ett marknadsskifte som fortfarande inte följts av en strukturomvandling som motsvarar efterfrågestrukturerna på marknaden. Problemet är att när entreprenörer i dag hittar nya affärsmodeller och skapar nya tjänster så står den redan spridda piratkopieringen i vägen för skiftet till det digitala samhället. Det blir för riskfyllt att investera i digitala affärsmodeller. Det är därför viktigt att vi söker reformer som gör upphovsrätten mer fungerande och respekterad också i den digitala nätmiljön. För ett land som vill ligga i framkant är det angeläget att se på detta som ett reformområde precis som alla andra. Upphovsrätt är inte äganderätt – men det är en viktig rättighet som ska vara fungerande också på nätet. Vi kan öppna för mer av innovation, mer av entreprenörskap och vinna ett starkare stöd för upphovsrätten som idé. Motiven till en fungerande upphovsrätt är i grunden moraliska. Den enskilde ska ha rätt till frukten av sitt skapande. Till det kommer drivkrafter för skapande och att det ska löna sig att investera i det. De skapandevillkor och drivkrafter som följer av upphovsrätten är viktiga att vårda för att människor ska kunna leva på sin talang, sina idéer och på att utveckla kreativa tjänster. Moderaternas partistyrelse har ställt sig bakom tre reformförslag som syftar till en ökad respekt och samtidigt öppnar för en dynamik som leder till mer skapande och mer innovationer i den digitala miljön. I dag är det inte möjligt att enkelt avsäga sig den ekonomiska och den ideella rätten till sina verk. Sverige borde införa ett standardförfarande genom vilket upphovsmän kan välja att frivilligt korta ned eller avskaffa sin upphovsrätt. På detta sätt skulle de upphovsmän som önskar, enklare kunna sprida sina verk till den ”intellektuella allmänningen”. I detta ligger möjligheten att inom ramen för den existerande upphovsrätten hitta praktiska lösningar som leder till större legitimitet för upphovsrätten. Genom att låta upphovsmän frivilligt begränsa eller korta sin upphovsrätt öppnas möjligheter till en ny balans inom ramen för den existerande upphovsrätten. I de fall där det är oklart vem som är upphovsman och rättighetsinnehavare kan vi tala om så kallade föräldralösa verk. I ett oklart rättsläge skulle staten med förhållandevis enkla medel kunna bidra till att tydliggöra när upphovsrätten gäller och när den inte gör det genom att införa ett registreringsförfarande. Det skulle kunna vara ett nätbaserat standardförfarande som måste genomgås för att få använda föräldralösa verk. På så sätt skapas en enkel process för att lösa de problem som uppstår när ingen vet vem som är rättighetsinnehavaren till ett verk samtidigt som det skyddas. Det underlättar för skapande och ökad användning av material som upphovsrätten i dag förhindrar. För att främja innovationer och utveckling för tjänster som på olika sätt hanterar upphovsrättsskyddat innehåll – såsom film, musik och spel – är det nödvändigt att reformera det europeiska systemet för rättighetsklarering. Som EU-kommissionen konstaterat saknas det en inre marknad för innehållstjänster i EU. Det är ett hinder för de företag som vill investera i innovation på innehållsområdet. Sverige och Europa kan stärka växtkraften och förbättra innovationsklimatet genom att samordna rättighetsklareringen i EU. Vi ska verka för att en ursprungslandsprincip för rättighetsklarering införs. Har rättigheter klarerats i ett land ska tjänsten också kunna erbjudas i alla andra medlemsstater. Det ger Sverige och svenska företag bättre förutsättningar för att vara basen för tjänsteinnovation på hela den europeiska marknaden. Tillsammans är det tre reformförslag som tar viktiga steg mot en upphovsrätt som är mer dynamiskt utformad och syftar till att tillvarata det digitala samhällets möjligheter. Med blicken mot framtiden är det angeläget att öppna för mer innovationer, skapande och kreativitet på nätet – och därmed lägga grunden för nya framgångar och framtidsoptimism. Henrik von Sydow riksdagsledamot (M) och ordförande i Moderaternas referensgrupp Det digitala samhällets möjligheter Per Schlingmann partisekreterare (M) M och de unga I samband med moderatstämman i augusti tillsatte partiet sju framtidsinriktade arbetsgrupper, bland annat den som letts av Henrik von Sydow (se artikeln). Ett uttalat syfte är att vinna tillbaka yngre väljare. Moderaterna – traditionellt starkt bland de unga – nådde i EU-valet i juni endast 11 procent i gruppen 18–30 år. Även i opinionsmätningar under sommar och höst har M haft dåliga siffror i de här åldrarna. Läs också: ”Moderaternas politik tilltalar inte de unga”, av Moderata ungdomsförbundets ordförande Niklas Wykman (DN Debatt 27/8).


Summary: Moderaterna byter linje i upphovsrättsfrågan: Vi vill göra det enklare för upphovsmän att avsäga sig den ekonomiska och ideella rätten.Tack vare företag som Spotify och Voddler ligger Sverige i framkant när det gäller lagliga alternativ för digital distribution av film, musik och spel. Det är en utmärkt utveckling och något som vi med politiska reformer kan stärka och bredda vägen för. Moderaternas partistyrelse har därför ställt sig bakom tre förslag som öppnar för mer skapande och innovationer i den digitala miljön. Bland annat bör Sverige införa ett standardförfarande genom vilket upphovsmän kan välja att frivilligt korta ned eller avskaffa sin upphovsrätt. Det är också nödvändigt att reformera rättsklareringen inom EU, skriver Per Schlingmann och Henrik von Sydow.

För tre hundra år sedan var Sverige ett av världens fattigaste länder, vidskepligt och outvecklat. I dag är det tvärtom. Sverige är rikt, sekulariserat och tillhör definitivt ett av de mer öppna och tekniktillvända länderna. Här använder människor och företag internet mer än nästan någon annanstans i världen. Telefonväxlar, kullager, innovatörer och entreprenörer har bidragit till vår framgångssaga. Tillsammans med framsynta politiska reformer har det möjliggjort för människor att tillvarata samtidens möjligheter för en bättre framtid. Öppenhet mot omvärlden, frihandel och den tidiga avregleringen av telemarknaden är exempel på sådan framsynt politik. Vi lever nu i ett alltmer digitaliserat samhälle, där internet snabbt blir en allt viktigare plats för skapande, innovationer och entreprenörskap. Den hyllade musiktjänsten Spotify har fått mest tid i strålkastarljuset, men den är långt ifrån ensam bland unga svenska företag som ligger i framkant för att nyttja nätets potential. Det är särskilt intressant att det är i Sverige, landet som av många utpekats som piraternas förlovade land, som två globala snackisar har utvecklat sig, Spotify och Voddler. Båda vill profilera sig som de lättanvända och smidiga alternativen för fildelning av musik och film. Sverige är inte unikt ur den aspekten att vi skulle vara mer brottsbenägna än andra eller, för den delen, tro mindre på upphovsrätt än människor i andra länder. Vi skiljer oss från andra tack vare vår nyfikenhet och tradition att vara snabbt ute med ny teknik och att vi tidigt hade en hög andel uppkopplingar mot nätet i våra hem. Tack vare företag som Spotify och Voddler håller Sverige på att ta platsen som ett land i spetsen för de lagliga alternativen för digital distribution. Det är en utmärkt utveckling, som vi med politiska reformer kan stärka och bredda vägen för. Den nya teknologin – till exempel fildelning – förenklar på ett fantastiskt sätt distribution av digitalt innehåll. Det här möjliggör dagligen nya upplevelser på nya marknader och nya affärsmodeller. Lika mycket som vi gillar teknikens och fildelningens möjligheter så måste vi ogilla piratkopiering och samtidigt förstå hur den uppkommer för att kunna bekämpa den. Det finns en enorm efterfrågan på innehåll av olika slag i de nya nätekonomierna. Musik, bilder, film och annat konsumeras i aldrig tidigare skådad utsträckning. Men tillgången utvecklades inte alls i takt med att efterfrågan växte och resultatet blev uppkomsten av gråzoner och piratkopiering. Nu växer tillgången på musik, film och annat innehåll i legitima kanaler och med detta också tecken på att piratkopieringen minskar. Men sanningen är att piratkopiering inte uppstod ur intet: den var en direkt följd av ett marknadsskifte som fortfarande inte följts av en strukturomvandling som motsvarar efterfrågestrukturerna på marknaden. Problemet är att när entreprenörer i dag hittar nya affärsmodeller och skapar nya tjänster så står den redan spridda piratkopieringen i vägen för skiftet till det digitala samhället. Det blir för riskfyllt att investera i digitala affärsmodeller. Det är därför viktigt att vi söker reformer som gör upphovsrätten mer fungerande och respekterad också i den digitala nätmiljön. För ett land som vill ligga i framkant är det angeläget att se på detta som ett reformområde precis som alla andra. Upphovsrätt är inte äganderätt – men det är en viktig rättighet som ska vara fungerande också på nätet. Vi kan öppna för mer av innovation, mer av entreprenörskap och vinna ett starkare stöd för upphovsrätten som idé. Motiven till en fungerande upphovsrätt är i grunden moraliska. Den enskilde ska ha rätt till frukten av sitt skapande. Till det kommer drivkrafter för skapande och att det ska löna sig att investera i det. De skapandevillkor och drivkrafter som följer av upphovsrätten är viktiga att vårda för att människor ska kunna leva på sin talang, sina idéer och på att utveckla kreativa tjänster. Moderaternas partistyrelse har ställt sig bakom tre reformförslag som syftar till en ökad respekt och samtidigt öppnar för en dynamik som leder till mer skapande och mer innovationer i den digitala miljön. I dag är det inte möjligt att enkelt avsäga sig den ekonomiska och den ideella rätten till sina verk. Sverige borde införa ett standardförfarande genom vilket upphovsmän kan välja att frivilligt korta ned eller avskaffa sin upphovsrätt. På detta sätt skulle de upphovsmän som önskar, enklare kunna sprida sina verk till den ”intellektuella allmänningen”. I detta ligger möjligheten att inom ramen för den existerande upphovsrätten hitta praktiska lösningar som leder till större legitimitet för upphovsrätten. Genom att låta upphovsmän frivilligt begränsa eller korta sin upphovsrätt öppnas möjligheter till en ny balans inom ramen för den existerande upphovsrätten. I de fall där det är oklart vem som är upphovsman och rättighetsinnehavare kan vi tala om så kallade föräldralösa verk. I ett oklart rättsläge skulle staten med förhållandevis enkla medel kunna bidra till att tydliggöra när upphovsrätten gäller och när den inte gör det genom att införa ett registreringsförfarande. Det skulle kunna vara ett nätbaserat standardförfarande som måste genomgås för att få använda föräldralösa verk. På så sätt skapas en enkel process för att lösa de problem som uppstår när ingen vet vem som är rättighetsinnehavaren till ett verk samtidigt som det skyddas. Det underlättar för skapande och ökad användning av material som upphovsrätten i dag förhindrar. För att främja innovationer och utveckling för tjänster som på olika sätt hanterar upphovsrättsskyddat innehåll – såsom film, musik och spel – är det nödvändigt att reformera det europeiska systemet för rättighetsklarering. Som EU-kommissionen konstaterat saknas det en inre marknad för innehållstjänster i EU. Det är ett hinder för de företag som vill investera i innovation på innehållsområdet. Sverige och Europa kan stärka växtkraften och förbättra innovationsklimatet genom att samordna rättighetsklareringen i EU. Vi ska verka för att en ursprungslandsprincip för rättighetsklarering införs. Har rättigheter klarerats i ett land ska tjänsten också kunna erbjudas i alla andra medlemsstater. Det ger Sverige och svenska företag bättre förutsättningar för att vara basen för tjänsteinnovation på hela den europeiska marknaden. Tillsammans är det tre reformförslag som tar viktiga steg mot en upphovsrätt som är mer dynamiskt utformad och syftar till att tillvarata det digitala samhällets möjligheter. Med blicken mot framtiden är det angeläget att öppna för mer innovationer, skapande och kreativitet på nätet – och därmed lägga grunden för nya framgångar och framtidsoptimism. Henrik von Sydow riksdagsledamot (M) och ordförande i Moderaternas referensgrupp Det digitala samhällets möjligheter Per Schlingmann partisekreterare (M)


”Jordens smältande isar måste räddas redan nu”

Summary: Norges utrikesminister: Läget för jordens täcken av snö och is är sämre än vi trodde. I dag överlämnar jag och Al Gore en rapport om detta till klimatkonferensen i Köpenhamn.Kryosfären kallas de delar av vårt klot som är täckta av snö och is. I decennier har vi sett att de värmts upp snabbare än resten av jorden. När förre vicepresidenten Al Gore och jag 2008 gav en grupp vetenskapliga experter uppdraget att sammanfatta tillståndet för kryosfären var vi beredda på allvarliga fakta. Vi har nu fått en rapport som är en häftigt ringande larmklocka. Ingenting annat än ofrånkomliga minskningar av koldioxidutsläppen kan hejda avsmältningen och det måste ske nu, inte 2020, 2030 eller 2050. Till detta arbete krävs visionära ledare som kan se bortom snäva nationella intressen, skriver utrikesminister Jonas Gahr Støre.

Bilden av vår planet – ett skimrande blåvitt klot som avtecknar sig mot stjärnorna, virveln av moln med polernas bländvita ishättor mot blått hav – är en symbol för vårt gemensamma hem som nästan alla på jorden bär inom sig. Hur länge kommer framtida generationer att få se detta bländande polarvita markera den enda platsen för människans tillvaro? Klimatförhandlarna har samlats i Köpenhamn för att diskutera den globala uppvärmningen och rör sig med årtalen 2020, 2030 eller 2050, men det är mycket möjligt att det globala klimatsystemets framtid utefter dessa decenniedaterade tidslinjer inte bestäms av vad vi gör – eller inte gör – de närmaste åren utan i stället av hur snabbt isen smälter. Kryosfären – de delar av jorden som är täckta av snö och is – har länge ansetts vara den globala uppvärmningens ”kanariefågel i kolgruvan”. Ända sedan den allra första rapporten från FN:s klimatpanel, Intergovernmental panel on climate change (IPCC), kom 1990 har vi vetat att Arktis värmdes upp snabbare, dubbelt så fort som resten av jorden. Vi har sett glaciärerna på Kilimanjaro långsamt försvinna, och 85 procent smälte bort på 1900-talet. Under några veckor 2002 såg vi den 12 000 år gamla ”Larsen B”, en så kallad shelf-is i Antarktis, störta i havet. Vi visste redan att läget var kritiskt. Nu vet vi att snöns och isens framtid på vår blåvita planet är ännu mycket mer prekär. I april 2008 gav förre vicepresidenten Al Gore och jag en panel bestående av vetenskapliga experter i uppdrag att sammanfatta tillståndet i jordens täcken av is och snö. Nu är uppdraget fullgjort, och i dag den 14 december överlämnar vi rapporten till UNFCCC i Köpenhamn. Vi var beredda på allvarliga fakta. Det vi fick var en häftigt ringande larmklocka från kryosfärens alla hörn, en klocka som slår larm om smältande is: • Förlusten av Grönlands istäcke har tredubblats bara under de senaste tio åren. • Snötäcket minskar och landglaciärer från Himalaya till Alperna försvinner i snabb takt. De största förlusterna sker i Anderna och i Nordamerikas nordvästra delar. • Till och med det mäktiga Antarktis, som en gång tycktes vara immunt mot förlusten av is i andra regioner, visar tecken på att isen smälter över hela regionen i takt med att temperaturen stiger. Vad innebär detta för världens folk, av vilka de flesta inte alls bor i närheten av is och snö? I framtiden kan det betyda praktiskt taget vad som helst. • IPCC:s senaste beräkningar (2007), som tyder på att havsytans nivå kommer att ha stigit med 0,5 meter år 2100, anses nu vara tilltagna i extrem underkant. På grund av den allt snabbare avsmältningen på Grönland och i andra regioner kan ökningen ha nått 1,5 meter år 2100, vilket skulle påverka hundratals miljoner människor. • I och med att snö och havsis smälter försvagas jordytans kapacitet att reflektera solljus, och i och med att permafrosten tinar avges mer metangas och koldioxid än förutsett. Båda dessa förändringar kommer att leda till att hela jorden värms upp mycket snabbare. • Att landglaciärerna försvinner kan leda till utbredd vattenbrist. Omkring två miljarder människor är i dag beroende av vatten enbart från Himalayas högplatå, världens ”tredje pol”. Avsmältningen berör alltså inte bara dem som lever i bergen eller i Arktis. Den berör allas vår framtid. Vad innebär detta för världens nationer som nu är samlade i Köpenhamn? Viktigare än allt annat är att alla ledare enas om kraftiga och ofrånkomliga minskningar av koldioxidutsläpp. Ingenting annat kan hejda isen och snön från att smälta under de närmaste århundradena. Eftersom koldioxiden är så långlivad måste vi ta itu med nedskärningarna i dag, inte nästa år, inte efter 2020. Nu. Klimatförhandlarna har gått så långt de har kunnat var för sig. Det som behövs i Köpenhamn är visionära ledare: sådana som är villiga att se bortom snäva nationella intressen, och bortom frågor om skuld och kompensation, till vår allt skörare planets hotade framtid. Vi behöver också en beredskapsplan för kryosfären som vi kan börja verkställa nu, så att vi bevarar så mycket snö- och istäcke som möjligt. Det betyder att vi reducerar kortvariga faktorer som för närvarande inte ingår i någon klimatöverenskommelse, till exempel sot och gaser som påverkar ozonlagret, och ägnar större uppmärksamhet än hittills åt kortlivade växthusgaser som vätefluorkolföreningar (HFC) och metan. Sot bidrar med så mycket som 12 procent till den globala uppvärmningen och ännu mer i kryosfären, där det svärtar snö och is så att avsmältningen ökar dramatiskt. Färska studier visar att en stor del av det sot som faller i Arktis kommer från grödor som bränns på våren i USA, Kanada och Ryssland. Vi måste alla göra vad vi kan för att omedelbart sätta stopp för detta skadliga förfarande. Rök från gammalmodiga spisar producerar inte bara sot utan dödar också miljoner kvinnor och barn varje år. Om vi ersätter smutsiga spisar med renare, särskilt kring Himalaya, räddar vi liv och värnar samtidigt kryosfären. Det brådskar också med åtgärder mot metan, en Kyotogas som står för minst 25 procent av den globala uppvärmningen, och mer än så vid polerna på våren. Metannivåerna från allt större områden av smältande permafrost stiger hela tiden, och vi måste sätta in stora krafter på att minska alla mänskliga metankällor. Köpenhamnsöverenskommelsen måste fastställa mål på medellång likaväl som på lång sikt, för 2020, 2030 och 2050, och några silkesvantar blir det inte tal om. Men vi får inte låta dessa årtal invagga oss i tron att vår marginal för insatser att rädda kryosfären har motsvarande bredd. Det är dags att handla nu. Vår planet, som skimrar blå och vit bland stjärnorna, får kanske inte en ny chans. Jonas Gahr Støre Norges utrikesminister Översättning Margareta Eklöf


Summary: Norges utrikesminister: Läget för jordens täcken av snö och is är sämre än vi trodde. I dag överlämnar jag och Al Gore en rapport om detta till klimatkonferensen i Köpenhamn. Kryosfären kallas de delar av vårt klot som är täckta av snö och is. I decennier har vi sett att de värmts upp snabbare än resten av jorden. När förre vicepresidenten Al Gore och jag 2008 gav en grupp vetenskapliga experter uppdraget att sammanfatta tillståndet för kryosfären var vi beredda på allvarliga fakta. Vi har nu fått en rapport som är en häftigt ringande larmklocka. Ingenting annat än ofrånkomliga minskningar av koldioxidutsläppen kan hejda avsmältningen och det måste ske nu, inte 2020, 2030 eller 2050. Till detta arbete krävs visionära ledare som kan se bortom snäva nationella intressen, skriver utrikesminister Jonas Gahr Støre.

Bilden av vår planet – ett skimrande blåvitt klot som avtecknar sig mot stjärnorna, virveln av moln med polernas bländvita ishättor mot blått hav – är en symbol för vårt gemensamma hem som nästan alla på jorden bär inom sig. Hur länge kommer framtida generationer att få se detta bländande polarvita markera den enda platsen för människans tillvaro Klimatförhandlarna har samlats i Köpenhamn för att diskutera den globala uppvärmningen och rör sig med årtalen 2020, 2030 eller 2050, men det är mycket möjligt att det globala klimatsystemets framtid utefter dessa decenniedaterade tidslinjer inte bestäms av vad vi gör – eller inte gör – de närmaste åren utan i stället av hur snabbt isen smälter. Kryosfären – de delar av jorden som är täckta av snö och is – har länge ansetts vara den globala uppvärmningens ”kanariefågel i kolgruvan”. Ända sedan den allra första rapporten från FN:s klimatpanel, Intergovernmental panel on climate change (IPCC), kom 1990 har vi vetat att Arktis värmdes upp snabbare, dubbelt så fort som resten av jorden. Vi har sett glaciärerna på Kilimanjaro långsamt försvinna, och 85 procent smälte bort på 1900-talet. Under några veckor 2002 såg vi den 12 000 år gamla ”Larsen B”, en så kallad shelf-is i Antarktis, störta i havet. Vi visste redan att läget var kritiskt. Nu vet vi att snöns och isens framtid på vår blåvita planet är ännu mycket mer prekär. I april 2008 gav förre vicepresidenten Al Gore och jag en panel bestående av vetenskapliga experter i uppdrag att sammanfatta tillståndet i jordens täcken av is och snö. Nu är uppdraget fullgjort, och i dag den 14 december överlämnar vi rapporten till UNFCCC i Köpenhamn. Vi var beredda på allvarliga fakta. Det vi fick var en häftigt ringande larmklocka från kryosfärens alla hörn, en klocka som slår larm om smältande is: • Förlusten av Grönlands istäcke har tredubblats bara under de senaste tio åren. • Snötäcket minskar och landglaciärer från Himalaya till Alperna försvinner i snabb takt. De största förlusterna sker i Anderna och i Nordamerikas nordvästra delar. • Till och med det mäktiga Antarktis, som en gång tycktes vara immunt mot förlusten av is i andra regioner, visar tecken på att isen smälter över hela regionen i takt med att temperaturen stiger. Vad innebär detta för världens folk, av vilka de flesta inte alls bor i närheten av is och snö I framtiden kan det betyda praktiskt taget vad som helst. • IPCC:s senaste beräkningar (2007), som tyder på att havsytans nivå kommer att ha stigit med 0,5 meter år 2100, anses nu vara tilltagna i extrem underkant. På grund av den allt snabbare avsmältningen på Grönland och i andra regioner kan ökningen ha nått 1,5 meter år 2100, vilket skulle påverka hundratals miljoner människor. • I och med att snö och havsis smälter försvagas jordytans kapacitet att reflektera solljus, och i och med att permafrosten tinar avges mer metangas och koldioxid än förutsett. Båda dessa förändringar kommer att leda till att hela jorden värms upp mycket snabbare. • Att landglaciärerna försvinner kan leda till utbredd vattenbrist. Omkring två miljarder människor är i dag beroende av vatten enbart från Himalayas högplatå, världens ”tredje pol”. Avsmältningen berör alltså inte bara dem som lever i bergen eller i Arktis. Den berör allas vår framtid. Vad innebär detta för världens nationer som nu är samlade i Köpenhamn Viktigare än allt annat är att alla ledare enas om kraftiga och ofrånkomliga minskningar av koldioxidutsläpp. Ingenting annat kan hejda isen och snön från att smälta under de närmaste århundradena. Eftersom koldioxiden är så långlivad måste vi ta itu med nedskärningarna i dag, inte nästa år, inte efter 2020. Nu. Klimatförhandlarna har gått så långt de har kunnat var för sig. Det som behövs i Köpenhamn är visionära ledare: sådana som är villiga att se bortom snäva nationella intressen, och bortom frågor om skuld och kompensation, till vår allt skörare planets hotade framtid. Vi behöver också en beredskapsplan för kryosfären som vi kan börja verkställa nu, så att vi bevarar så mycket snö- och istäcke som möjligt. Det betyder att vi reducerar kortvariga faktorer som för närvarande inte ingår i någon klimatöverenskommelse, till exempel sot och gaser som påverkar ozonlagret, och ägnar större uppmärksamhet än hittills åt kortlivade växthusgaser som vätefluorkolföreningar (HFC) och metan. Sot bidrar med så mycket som 12 procent till den globala uppvärmningen och ännu mer i kryosfären, där det svärtar snö och is så att avsmältningen ökar dramatiskt. Färska studier visar att en stor del av det sot som faller i Arktis kommer från grödor som bränns på våren i USA, Kanada och Ryssland. Vi måste alla göra vad vi kan för att omedelbart sätta stopp för detta skadliga förfarande. Rök från gammalmodiga spisar producerar inte bara sot utan dödar också miljoner kvinnor och barn varje år. Om vi ersätter smutsiga spisar med renare, särskilt kring Himalaya, räddar vi liv och värnar samtidigt kryosfären. Det brådskar också med åtgärder mot metan, en Kyotogas som står för minst 25 procent av den globala uppvärmningen, och mer än så vid polerna på våren. Metannivåerna från allt större områden av smältande permafrost stiger hela tiden, och vi måste sätta in stora krafter på att minska alla mänskliga metankällor. Köpenhamnsöverenskommelsen måste fastställa mål på medellång likaväl som på lång sikt, för 2020, 2030 och 2050, och några silkesvantar blir det inte tal om. Men vi får inte låta dessa årtal invagga oss i tron att vår marginal för insatser att rädda kryosfären har motsvarande bredd. Det är dags att handla nu. Vår planet, som skimrar blå och vit bland stjärnorna, får kanske inte en ny chans. Jonas Gahr Støre Norges utrikesminister Översättning Margareta Eklöf


”Politikerna har en naiv syn på Sverigedemokraterna”

Summary: Forskare om SD:s höga opinionssiffror: Partiet har stora chanser att komma in i riksdagen om integration och invandring blir valfrågor 2010. Under de senaste åren har integrationsfrågan i samhällsdebatten förknippats med fenomen som segregation, arbetslöshet, brottslighet, hedersrelaterat våld och religiös extremism. Här finns den verkligt avgörande faktorn bakom Sverigedemokraternas framgångar. När sådana frågor får stort medialt utrymme blir de också viktiga för väljarna. De etablerade partierna har därför inget att vinna på att integration och invandring tar stor plats i valrörelsen. Om de vill hålla Sverigedemokraterna borta från riksdagen måste de undvika att spela på partiets hemmaplan, skriver statsvetaren Björn Johnson.

Sverigedemokraterna har haft stora opinionsframgångar den senaste tiden, och de flesta bedömare tycks i dag tro att partiet tar plats i riksdagen efter valet nästa år. Hur partiets framgångar ska förklaras är en omtvistad fråga. Många menar att främlingsrädslan och rasismen har ökat, men detta har inget stöd i forskningen. Tvärtom tyder SOM-institutets årliga mätningar på att främlingsrädslan långsamt men säkert har minskat. Andelen som instämmer i påståendet att de ”inte skulle tycka om att få en invandrare från en annan del av världen ingift i familjen” har till exempel minskat från 25 till 14 procent mellan 1993 och 2007. Partiets framgångar verkar inte heller kunna förklaras av miljömässiga faktorer. Hög andel invandrare, låg utbildningsnivå och hög brottslighet är faktorer som internationellt sett har ansetts utgöra grogrund för främlingsfientliga och populistiska partier på högerkanten. I en studie av kommunalvalet 2006 har dock statsvetarna Gissur Erlingsson, Karl Loxbo och Richard Öhrvall visat att det inte finns några tydliga samband mellan väljarkårens sammansättning och sannolikheten att Sverigedemokraterna (SD) tog plats i kommunfullmäktige. Några typiska SD-miljöer finns inte, åtminstone inte i demografiskt hänseende. I stället pekar Erlingsson och hans kolleger ut partiets lokala organisationsförmåga som den viktigaste framgångsfaktorn. I valet 2006 kom SD in i hela 80 procent av de kommuner där de ställde upp med formella valsedlar. I dessa kommuner nådde man också betydligt bättre resultat i riksdagsvalet än i de kommuner där man saknade lokala listor. Slutsatsen är att den lokala närvaron har mycket stor betydelse. Ett villkor för denna ”utbudsförklaring” är att SD numera uppfattas som tillräckligt rumsrent för att lyckas mobilisera den invandringskritiska opinionen i Sverige, en opinion som tidigare skrämdes bort av partiets kopplingar till nynazismen. SD har arbetat hårt för att tvätta bort denna stämpel. Medlemmar som inte kunnat hålla tand för tunga offentligt har utan pardon sparkats ut. Om organisationsförmågan vore hela sanningen så är SD:s representation i riksdagen 2010 i det närmaste säkerställd. Partiet är betydligt mer välorganiserat nu än inför det förra riksdagsvalet. Till följd av de lokala partistöden har man dessutom större ekonomiska resurser än någonsin tidigare. Men utbudsförklaringen är bara ena sidan av myntet. Ett parti kommer inte in i riksdagen bara för att de har en fungerande organisation – det krävs också att väljarna uppfattar partiets politik som attraktiv. För att SD ska lyckas mobilisera de främlingsfientliga väljarna krävs därför att invandringen och integrationen uppfattas som centrala politiska frågor. Opinioner finns inte fix och färdiga ute i samhället. Attityder och åsikter förekommer om de flesta sakfrågor, men det ska mobilisering och opinionsbildning till för att något ska bli en politisk opinion. Problemet, ur SD:s perspektiv, är att det inte räcker med att potentiella väljare hyser vissa åsikter om invandrarna och integrationspolitiken. Väljarna måste också värdera dessa frågor tillräckligt högt för att kunna tänka sig att rösta på ett enfrågeparti som SD. Under de senaste åren har integrationsfrågan i allt högre grad kommit att framstå som ett samhällsproblem i den offentliga debatten. Frågan har förknippats med fenomen som segregation, arbetslöshet, brottslighet, hedersrelaterat våld och religiös extremism. Här finns enligt min mening den verkligt avgörande faktorn bakom SD:s framgångar. Massmedieforskare har visat att sådana frågor som får stort utrymme i press, radio och tv normalt också blir de frågor som allmänheten anser vara de viktigaste. Denna ”dagordningsfunktion” innebär att medierna har en avgörande betydelse både för vilka frågor människor anser vara viktiga och för hur de uppfattar dessa frågor. Som journalisten Anders R Olsson nyligen påpekade (DN Debatt 1/12) så är medborgarnas bild av integrationens problem i hög grad en mediekonstruktion. De flesta svenskar har aldrig satt sin fot i Rosengård, Bergsjön eller Gottsunda. De hämtar sin ”kunskap” om bilbränderna, de segregerade enklaverna och de kriminella ungdomsgängen från mediernas nyhetsrapportering. Den bild som erbjuds där är skev och ensidig. Integrationsfrågan har blivit synonym med dess värsta avigsidor. SD gynnas också av att medierna hyser ett fullkomligt oproportionerligt stort intresse för det lilla extremistpartiet. Detta intresse – SD fick trots allt bara knappt 3 procent i det senaste riksdagsvalet – gynnar självklart partiet. Det är ingen slump att SD noterade sin hittills största siffra i en opinionsmätning, 7,2 procent, strax efter Aftonbladets omdiskuterade publicering av Jimmie Åkessons debattartikel om ”det muslimska hotet” . Aftonbladets chefredaktör Jan Helin verkar tro att det räcker med att avslöja SD:s lögner och överdrifter för att avskräcka väljarna, men detta tyder på en stor okunskap om hur populismen fungerar. SD behöver inte övertyga massorna – det räcker med att partiet lyckas mobilisera en tillräckligt stor andel av de invandringskritiska väljarna. Jan Helins märkliga publicistiska strategi är med stor sannolikhet det enskilt viktigaste skälet till SD:s höga opinionssiffror under hösten. Invandringen och integrationen har blivit valfrågor vid två tidigare tillfällen, 1991 och 2002. Båda gångerna bidrog detta till att mobilisera främlingsfientliga väljare. 1991 blev följden att Ny demokrati kom in i riksdagen. 2002 var det Folkpartiet som främjades, bland annat till följd av partiets krav på språktest som villkor för medborgarskap. SD var vid det senare tillfället fortfarande alltför nära förknippat med sitt mörkbruna förflutna. Så är dock knappast fallet i dag; om integrationen och invandringen blir en valfråga 2010 kommer SD otvivelaktigt att vinna på detta. Att ”ta debatten med SD” är därför en naiv strategi. När politiker som Mona Sahlin och Maud Olofsson debatterar med Jimmie Åkesson gynnar det SD, oavsett vem som vinner debatten. Partiet måste självfallet bemötas på de kommunala arenor där det redan finns representerat, men det finns ingen anledning att bjuda in det till den rikspolitiska debatten. Om de etablerade partierna vill hålla SD borta från riksdagen så måste man undvika att spela på partiets hemmaplan. Integrationen är förvisso en viktig fråga, men det finns inget parti i riksdagen som har något att vinna på att göra den till en valfråga. Björn Johnson statsvetare och forskare vid Malmö högskola


Bambergs krubbor går i väntans tider

Summary: Det finns många skäl att besöka Bamberg – den medeltida stadskärnan, det rökiga ölet eller det gamla rådhuset byggt mitt i floden. Men så här års är bayerska Bamberg framför allt julkrubbornas stad.

BAMBERG. På den rustika kneipen smakar ölet som om någon stjälpt en rökig whisky i glaset. Bamberg har ett tiotal bryggerier och rauchbier är en lokal specialitet, det rökiga ölet går bra ihop med bratwursten och surkålen. I gränderna härskar en medeltida stämning, belysningen är sparsam, liksom julpyntet. Sedan 14 år står stadskärnan i Bamberg på Unescos världsarvslista. Staden bombades aldrig under kriget, den medeltida staden är intakt, unikt för Tyskland. När vi hastar till det gamla rådhuset, byggt för 600 år sedan på ett fundament mitt i floden, är det inte för att studera de berömda fasadmålningarna utan för att hinna se rådhusets julkrubba före stängningsdags. Så här års kretsar det mesta kring julkrubborna i Bamberg. Det skulle ta flera dagar att besiktiga stadens alla krubbor, på turistinformationens karta finns 38 stycken utmärkta. Ett speciellt inslag i gatubilden är de så kallade storkrubborna med Josef och Maria i naturlig storlek. Krubborna är än så länge barnlösa, det är inte julafton än. Eller så är det Kommando Herodes som spökar. På 80-talet stals ett Jesusbarn från en storkrubba och utpressarna i kommandot krävde 1 000 ägg för att lämna tillbaka det. Krubbtraditionen är som starkast i det katolska Tyskland. Bamberg i det bayerska landskapet Franken är ett katolskt biskopsdöme sedan 1 000 år och stadens krubbhistoria kan härledas närmare 400 år bakåt i tiden – 1615 hade stadens jesuiter byggt en krubba som visades i kyrkan. För 90 år sedan bildades föreningen Bamberger Krippenfreunde (Krubbans Vänner i Bamberg) och handelsresanden Marcus Gessner är dess ordförande. – För mig handlade det om tradition. Min farfar var mycket aktiv i föreningen, berättar han. Föreningen med 460 medlemmar ordnar varje år kurser i krubbyggandets konst och ansträngningarna kröns vid juletid med en utställning. I år visas 45 krubbor, några är helt nya, några är gamla favoriter. Marcus Gessner säger att seden att bygga egna krubbor för hemmabruk mycket väl kan ha befordrats av det kyrkliga krubbförbudet i Franken från 1803. Kyrkan ville rensa bort allt pråligt utanpåverk och krubborna försvann från det offentliga rummet. Det var till sist biskopen i Bamberg som två decennier senare fick Bayerns kejsare Ludwig I att häva förbundet. På frågan varför man bygger krubbor svarar Marcus Gessner först: ”Varför spelar en fotbollsspelare fotboll?” – Det är helt enkelt roligt att forma figurer och landskap, en hobby, säger han. Sedan tillfogar Marcus Gessner: – Men det är mer än så, att bygga krubbor är också ett sätt att förkunna sin tro. I föreningens stadgar står att vi vill behålla krubbtraditionen för konstens och trons skull, säger krubbvännernas ordförande. Turistmagnet i Tysklands mitt Bamberg ligger nästan mitt i Tyskland, 40 mil från Berlin och 23 mil från München. Närmaste största stad är Nürnberg, sex mil bort. SAS har direktflyg till München för som lägst 615 kronor, därifrån kan man ta tåget till Bamberg. En tur och retur-biljett kostar cirka 1 200 kronor, men det finns också lägre specialpriser. Ett annat alternativ är att ta lågprisflyg till Berlin (Germanwing eller Ryanair) och fortsätta med tåg, kostar i normalfallet drygt 1 600 kronor tur och retur. Det råder ingen brist på hotell i turistmagneten Bamberg, alltifrån små gemytliga ställen till standardhotell. Ett exempel på det förra är Gästehaus Steidle på Frauenstrasse, precis vid floden. Vi bodde på Ibis, flärdfritt och modernt, men absolut prisvärt tack vare läget. Den som bokar på nätet kan hitta ett dubbelrum för 500–600 kronor.


”FN:s framtidsscenarier för klimatet är rena fantasier”

Summary: Internationellt erkänd energiexpert: Kolet och oljan räcker helt enkelt inte för att utsläppen i atmosfären ska nå de nivåer som FN:s klimatpanel utgår från i sina framtidsscenarier.Jag ifrågasätter inte att utsläppen av växthusgaser påverkar vårt klimat. Men jag har en annan uppfattning än FN:s klimatpanel IPCC om omfattningen av utsläppen från kol och olja – och den bygger på nya vetenskapliga rön från Uppsala universitet. De framtidsscenarier som IPCC publicerade år 2000 är inte bara osannolika, utan också i flera fall helt orealistiska. Skälet är att den produktion av kol och olja som IPCC:s skräckscenarier bygger på över huvud taget inte är möjlig. Detta kan förvisso lindra oron för klimatet, men å andra sidan måste vi oroa oss desto mer för framtida energibrist, skriver Kjell Aleklett.

År 2000 publicerade FN:s klimatpanel IPCC 40 olika framtidsscenarier där utsläpp från olja, naturgas och kol specificerades. Under de senaste nio åren har dessa scenarier varit ledstjärnan för världens klimatforskare och IPCC motiverar varför de skall följa dem: ”Utsläppsscenarierna är en beskrivning av möjliga snarare än önskvärda framtidsscenarier. De representerar relevanta, rimliga, alternativa framtider.” Trots att utsläpp från fossila bränslen varierar stort ansåg man att alla scenarier var lika sannolika. Bland dessa finns framtidens skräckscenarier som bland andra Al Gore har varnat för, och de går under benämningen ”Business as usual”. Klimatberäkningar som bygger på dessa utsläpp ger som medelvärde en temperaturökning med 3,5 grader från 1990 fram till 2100. Några scenarier passerar 6 grader. Global mänsklig verksamhet genererar växthusgaser och utsläppen ökar i samma takt som befolkningen växer. Jag ifrågasätter inte att dessa utsläpp påverkar vårt klimat. I dag kommer 57 procent av växthusgaserna från fossila bränslen och den stora frågan i Köpenhamn är framtidens utsläpp av koldioxid från just fossila bränslen. Jag har en annan uppfattning än IPCC och min uppfattning bygger på vetenskapliga publikationer publicerade av Globala energisystem vid Uppsala universitet. Vi kan nu visa att de allra flesta scenarier är osannolika och framför allt är de som man brukar kalla Business as usual helt orealistiska. (Tio publikationer relevanta för denna artikel finns tillgängliga genom hemsidan för Globala energisystem, www.fysast.uu.se/ges). I maj 2007 publicerade DN Debatt mitt klimatinlägg som fick rubriken ”Klimathotet är överdrivet eftersom oljan inte räcker”. En artikel med rubriken ”The peak of the oil age” har i dagarna publicerats av Energy Policy (nätupplagan) och vi har nu vetenskapliga belägg för att oljan inte räcker till eftersom produktionen kommer att minska. Utsläppen från användning av olja kommer därmed att minska med minst 10 procent fram till 2030, och minskningen blir ännu större om den globala ekonomin bromsar in. Klimatförhandlingarnas huvudfråga borde därför vara: Hur skall vi använda kol i framtiden? Dagens kolproduktion – stenkol och brunkol – är omkring 3 000 miljoner ton oljeekvivalenter (Mtoe) och om scenarierna ”Business as usual” vore realistiska måste produktionen öka sju gånger fram till 2100. Det är en ökning med 600 procent. De senaste 20 åren har de globala kolreserverna reviderats nedåt med 25 procent. Senast var det Indien som halverade sina reserver. ”Kolets Saudiarabien” är USA med 29 procent av de globala reserverna. Före detta Sovjetunionen har 27 procent, Kina 14, Australien 9, Indien 7 och Sydafrika 4 procent av reserverna. Det betyder att 90 procent av de fossila kolreserverna finns i dessa sex nationer. Vi kan också konstatera att samma sex nationer i dag producerar 86 procent av världens kol. Om utsläpp från kol skall öka med 600 procent kan det inte ske utan att USA, med världens största kolfyndigheter, ökar sin produktion med samma storlek. I en artikel, som publicerades i maj 2009 i International Journal of Coal Geology, har vi studerat historiska trender och möjlig framtida kolproduktion i USA. Produktionen av höghaltig antracit minskar medan brunkolsbrytningen i delstaten Wyoming ökar. Framtidens kolproduktion är helt beroende av ny kolbrytning i delstaten Montana. Enligt den amerikanska konstitutionen kan de federala myndigheterna inte tvinga Montana att producera kol och i Montana vill man inte producera kol då brytningen kommer att förstöra miljön och stora delar av jordbruksarealen. Om konstitutionen ändras och vi får en brytning i Montana är det möjligt för USA att öka sin produktion med 40 procent, men inte med 100 procent. En ökning med 600 procent är rena fantasierna. Kina, i dag världens största kolproducent, har hälften så stora kolreserver som USA, och man har inga möjligheter att öka sin kolproduktion med 100 procent, 600 procent är också rena fantasier. Ryssland, med världens näst största reserver, kan öka sin produktion markant, men de orörda ryska kolreserverna finns i centrala Sibirien i ett område utan infrastruktur. Ryssland är för sin egen energiförsörjning inte beroende av detta kol, men skulle en brytning påbörjas någon gång efter år 2050 kan produktionen bara bli en bråkdel av dagens globala produktion. Det är omöjligt att produktionen kan ge en global ökning med 100 procent och 600 procent är på nytt fantasier. Våren 2008 diskuterade jag klimatfrågan med USA:s dåvarande ambassadör Michael Wood som var intresserad av vår forskning. Mitt förslag till en dellösning var att USA:s president och Rysslands president skulle underteckna ett bilateralt avtal där man garanterade att hälften av de återstående kolreserverna i respektive land skulle förbli oanvända. Folket i Montana skulle jubla och Rysslands framtid skulle inte påverkas. När det gäller framtida utsläpp av koldioxid från kol skulle 25 procent av möjliga utsläpp försvinna. Slutsatsen blir att den kolanvändning som IPCC rekommenderat klimatforskare att utgå från när man beräknar framtidens skräckscenarier är orealistisk. Frågan är varför dessa gigantiska utsläpp över huvud taget finns med bland möjliga scenarier. IPCC har ett stort ansvar för att tusentals klimatforskare runt om i världen ägnat år av forskning till att beräkna temperaturökningar för scenarier som är helt orealistiska. Konsekvensen är att mycket stora forskningsresurser slösas bort till ringa gagn för någon. Att de fossila reserverna inte räcker för att måla upp IPCC:s skräckscenarier kan möjligen lindra oron för framtidens klimat men gör å andra sidan att vi måste oroa oss desto mer för framtida resursbrist. Bristen på olja kan till exempel medföra ett ännu större tryck på regnskogen för produktion av biodiesel från palmolja. Det faktum att den fossila energi som krävs för scenariet ”Business as usual” fram till år 2100 över huvud taget inte finns medför att världens växande befolkning behöver ett globalt krisprogram för att skapa nya energilösningar. Vi måste nu med omedelbar verkan förändra det globala energisystemet. Kjell Aleklett professor i fysik, Globala energisystem vid Uppsala universitet


Summary: Internationellt erkänd energiexpert: Kolet och oljan räcker helt enkelt inte för att utsläppen i atmosfären ska nå de nivåer som FN:s klimatpanel utgår från i sina framtidsscenarier. Jag ifrågasätter inte att utsläppen av växthusgaser påverkar vårt klimat. Men jag har en annan uppfattning än FN:s klimatpanel IPCC om omfattningen av utsläppen från kol och olja – och den bygger på nya vetenskapliga rön från Uppsala universitet. De framtidsscenarier som IPCC publicerade år 2000 är inte bara osannolika, utan också i flera fall helt orealistiska. Skälet är att den produktion av kol och olja som IPCC:s skräckscenarier bygger på över huvud taget inte är möjlig. Detta kan förvisso lindra oron för klimatet, men å andra sidan måste vi oroa oss desto mer för framtida energibrist, skriver Kjell Aleklett.

År 2000 publicerade FN:s klimatpanel IPCC 40 olika framtidsscenarier där utsläpp från olja, naturgas och kol specificerades. Under de senaste nio åren har dessa scenarier varit ledstjärnan för världens klimatforskare och IPCC motiverar varför de skall följa dem: ”Utsläppsscenarierna är en beskrivning av möjliga snarare än önskvärda framtidsscenarier. De representerar relevanta, rimliga, alternativa framtider.” Trots att utsläpp från fossila bränslen varierar stort ansåg man att alla scenarier var lika sannolika. Bland dessa finns framtidens skräckscenarier som bland andra Al Gore har varnat för, och de går under benämningen ”Business as usual” . Klimatberäkningar som bygger på dessa utsläpp ger som medelvärde en temperaturökning med 3,5 grader från 1990 fram till 2100. Några scenarier passerar 6 grader. Global mänsklig verksamhet genererar växthusgaser och utsläppen ökar i samma takt som befolkningen växer. Jag ifrågasätter inte att dessa utsläpp påverkar vårt klimat. I dag kommer 57 procent av växthusgaserna från fossila bränslen och den stora frågan i Köpenhamn är framtidens utsläpp av koldioxid från just fossila bränslen. Jag har en annan uppfattning än IPCC och min uppfattning bygger på vetenskapliga publikationer publicerade av Globala energisystem vid Uppsala universitet. Vi kan nu visa att de allra flesta scenarier är osannolika och framför allt är de som man brukar kalla Business as usual helt orealistiska. (Tio publikationer relevanta för denna artikel finns tillgängliga genom hemsidan för Globala energisystem, www.fysast.uu.se/ges). I maj 2007 publicerade DN Debatt mitt klimatinlägg som fick rubriken ”Klimathotet är överdrivet eftersom oljan inte räcker” . En artikel med rubriken ”The peak of the oil age” har i dagarna publicerats av Energy Policy (nätupplagan) och vi har nu vetenskapliga belägg för att oljan inte räcker till eftersom produktionen kommer att minska. Utsläppen från användning av olja kommer därmed att minska med minst 10 procent fram till 2030, och minskningen blir ännu större om den globala ekonomin bromsar in. Klimatförhandlingarnas huvudfråga borde därför vara: Hur skall vi använda kol i framtiden Dagens kolproduktion – stenkol och brunkol – är omkring 3 000 miljoner ton oljeekvivalenter (Mtoe) och om scenarierna ”Business as usual” vore realistiska måste produktionen öka sju gånger fram till 2100. Det är en ökning med 600 procent. De senaste 20 åren har de globala kolreserverna reviderats nedåt med 25 procent. Senast var det Indien som halverade sina reserver. ”Kolets Saudiarabien” är USA med 29 procent av de globala reserverna. Före detta Sovjetunionen har 27 procent, Kina 14, Australien 9, Indien 7 och Sydafrika 4 procent av reserverna. Det betyder att 90 procent av de fossila kolreserverna finns i dessa sex nationer. Vi kan också konstatera att samma sex nationer i dag producerar 86 procent av världens kol. Om utsläpp från kol skall öka med 600 procent kan det inte ske utan att USA, med världens största kolfyndigheter, ökar sin produktion med samma storlek. I en artikel, som publicerades i maj 2009 i International Journal of Coal Geology, har vi studerat historiska trender och möjlig framtida kolproduktion i USA. Produktionen av höghaltig antracit minskar medan brunkolsbrytningen i delstaten Wyoming ökar. Framtidens kolproduktion är helt beroende av ny kolbrytning i delstaten Montana. Enligt den amerikanska konstitutionen kan de federala myndigheterna inte tvinga Montana att producera kol och i Montana vill man inte producera kol då brytningen kommer att förstöra miljön och stora delar av jordbruksarealen. Om konstitutionen ändras och vi får en brytning i Montana är det möjligt för USA att öka sin produktion med 40 procent, men inte med 100 procent. En ökning med 600 procent är rena fantasierna. Kina, i dag världens största kolproducent, har hälften så stora kolreserver som USA, och man har inga möjligheter att öka sin kolproduktion med 100 procent, 600 procent är också rena fantasier. Ryssland, med världens näst största reserver, kan öka sin produktion markant, men de orörda ryska kolreserverna finns i centrala Sibirien i ett område utan infrastruktur. Ryssland är för sin egen energiförsörjning inte beroende av detta kol, men skulle en brytning påbörjas någon gång efter år 2050 kan produktionen bara bli en bråkdel av dagens globala produktion. Det är omöjligt att produktionen kan ge en global ökning med 100 procent och 600 procent är på nytt fantasier. Våren 2008 diskuterade jag klimatfrågan med USA:s dåvarande ambassadör Michael Wood som var intresserad av vår forskning. Mitt förslag till en dellösning var att USA:s president och Rysslands president skulle underteckna ett bilateralt avtal där man garanterade att hälften av de återstående kolreserverna i respektive land skulle förbli oanvända. Folket i Montana skulle jubla och Rysslands framtid skulle inte påverkas. När det gäller framtida utsläpp av koldioxid från kol skulle 25 procent av möjliga utsläpp försvinna. Slutsatsen blir att den kolanvändning som IPCC rekommenderat klimatforskare att utgå från när man beräknar framtidens skräckscenarier är orealistisk. Frågan är varför dessa gigantiska utsläpp över huvud taget finns med bland möjliga scenarier. IPCC har ett stort ansvar för att tusentals klimatforskare runt om i världen ägnat år av forskning till att beräkna temperaturökningar för scenarier som är helt orealistiska. Konsekvensen är att mycket stora forskningsresurser slösas bort till ringa gagn för någon. Att de fossila reserverna inte räcker för att måla upp IPCC:s skräckscenarier kan möjligen lindra oron för framtidens klimat men gör å andra sidan att vi måste oroa oss desto mer för framtida resursbrist. Bristen på olja kan till exempel medföra ett ännu större tryck på regnskogen för produktion av biodiesel från palmolja. Det faktum att den fossila energi som krävs för scenariet ”Business as usual” fram till år 2100 över huvud taget inte finns medför att världens växande befolkning behöver ett globalt krisprogram för att skapa nya energilösningar. Vi måste nu med omedelbar verkan förändra det globala energisystemet. Kjell Aleklett professor i fysik, Globala energisystem vid Uppsala universitet