Ny blogg vill ge nyanserad religionskritik

Summary: Religioner har blivit ett hett ämne i Sverige. För att diskussionen ska bli mer nyanserad och bygga på kunskaper har islamforskaren Simon Sorgenfrei startat en religionsvetenskaplig blogg.

Islamforskaren Simon Sorgenfrei startade bloggen ”Religionsvetenskapliga kommentarer” tillsammans med en forskarkollega för att de tröttnade på att inte nå ut med de kunskaper som finns. Ofta kontaktas de av medier som vill att de ska kommentera och bidra med sitt vetande. Men när de själva skriver blir de ofta refuserade. – Det kanske beror på att vi inte vill vara polemiska eller att det vi säger ska bli för vinklat. I stället vill vi nyansera och problematisera. Vi vill få kommentera händelser på våra egna villkor, säger han. Intresset för religion har aldrig varit större. – Det är ett ständigt aktuellt ämne som har en hög relevans i dag. Det är också kul att kunna blogga. Jag läser DN på morgonen och blir ofta förbannad. Nu kan jag få utlopp för min ilska genom att skriva något. Sedan kan jag gå vidare, säger Simon Sorgenfrei och skrattar. Han är pappaledig och vi träffas på ett kafé i Bagarmossen där han bor tillsammans med sin familj. Dottern sover snällt i vagnen under hela intervjun. Intresset för religion väcktes när han läste litteraturvetenskap på universitetet och kom i kontakt med sufisk, religiös diktning via Gunnar Ekelöf och TS Eliot. På sextiotalet menade sociologer att religionsintresset skulle försvinna i takt med sekulariseringen och med att allt fler samhällen moderniserades. Men så har det inte blivit. I stället har det tagit sig andra former. I dag plockar många ihop ett personligt religiöst collage med inslag från olika traditioner. Häromdagen när Simon gick förbi kyrkan i Bagarmossen hade någon satt upp en lapp om en kommande kristen zenmeditation. Det finns också allt fler som, likt Simon själv, saknar en egen religiös åskådning och som bara vill skaffa sig mer kunskaper för att de är intresserade av samhällsfrågor. – Religionen är mer synlig och vi möter den på ett helt nytt sätt i dag. Någon reser till Thailand och kommer i kontakt med buddism. En annan kanske arbetar tillsammans med någon som är sikh. Efter attentaten mot World Trade Center hösten 2001 ökade uppmärksamheten på islam dramatiskt eftersom gärningsmännen hade politiskt religiösa argument bakom sin terroraktion. Det uppstod också en efterfrågan på granskning och genomlysning av religioner och samfund, vilket egentligen inte var något nytt. På åttiotalet var det sekter och frikyrkor som var föremålet för mediernas intresse och misstänksamhet. Ett intresse triggas ofta i gång om det finns en slutenhet hos en grupp eller en organisation, inte minst om det finns misstankar om dolda maktstrukturer, menar Simon. – SVT:s ”Uppdrag granskning” om imamerna som visades nyligen visade vilken viktig roll medierna har, särskilt när det, som i det här fallet, handlar om organisationer som brister i transparens och misslyckas med att granska sig själva. I bloggen skriver Simon att reaktionerna på programmet blev en bekräftelse på att vi tolkar omvärlden i enlighet med våra förväntningar och tenderar att se det vi letar efter. För många muslimer blev programmet en bekräftelse på att medierna är ute efter att smutskasta islam. Islamkritiska röster såg tvärtom reportaget som en bekräftelse på att islam är en patriarkal och kvinnofientlig religion. Simon vill lyfta fram att muslimer med olika ståndpunkter i frågorna som belystes faktiskt kom till tals i reportaget. ”Flera av de muslimer som speglades – till exempel de två kvinnor som utrustats med dolda kameror och idéhistorikern Mohammad Fazlhashemi – talade ju faktiskt emot polygami eller kvinnors underordning”, skriver han i ett blogginlägg. I ett annat inlägg påpekar Göran Larsson, professor i religionsvetenskap, att andra religiösa samfund tidigare har utsatts för liknande granskning som visat att de står i konflikt med den svenska lagen, exempelvis katolska kyrkan och Jehovas vittnen. – Just för att vi forskare inte kan använda samma metoder, spelar en sådan här granskning från mediernas sida en väldigt stor roll. Att som forskare gå in med dold kamera skulle vara oetiskt eftersom vi enligt de forskningsetiska reglerna måste vara öppna med vad vi gör. Att vissa religiösa samfund har så ömma tår, tror Simon kan höra samman med att de är marginaliserade i samhället. – Minoriteter känner sig ofta missförstådda. Om man dessutom tillhör en invandrad minoritet, som många muslimer gör, befinner man sig ofta i ett socioekonomiskt underläge. Muslimer är en utsatt grupp i Sverige i dag. Men samtidigt som det finns en del högljudda röster som uttrycker fördomar, uppger allt fler svenskar att de blivit mer toleranta och öppna. I förra årets mångfaldsbarometer, en undersökning om svenskarnas attityd till etnisk mångfald som publiceras varje år av Uppsala universitet, uppgav 65 procent att de hade ”mycket eller ganska goda erfarenheter” av nära kontakt och samarbete med personer med invandrarbakgrund. Medan antalet anmälda hatbrott med religiösa motiv minskade generellt 2010, enligt siffror från Brottsförebyggande rådet, ökade anmälningar om islamofobiska brott, de flesta internetrelaterade. Om det beror på att muslimer är mer utsatta än andra eller om siffrorna handlar om en högre anmälningsbenägenhet, kan dock inte forskningen säga något om. Utsattheten har lett till att kraven på en balanserad rapportering i medierna har ökat. Simon menar att journalister generellt sett har blivit mer nyanserade i sin rapportering, även när det handlar om islam. Tidigare var det vanligare att en journalist som sökte kunskap nöjde sig med att tala med en företrädare eller expert och tolkade svaret som om det gällde alla troende. – I dag anger man tydligare vems perspektiv det är man lyfter fram. Imamerna säger si och så om islam. Men om man pratar med ”vanliga” muslimer utanför moskén får man andra svar. Det är viktigt att ta in fler röster. Annars är risken att man reproducerar en idealiserad, abstrakt bild som inte har så stor förankring i vanliga muslimers vardag. I en artikel i tidningen ”Religion & Livsfrågor” skriver Simon under rubriken ”Breivik och islamofobin” om den utmaning som även lärare ställs inför när de ska undervisa och diskutera religion med sina elever. I skolböcker beskrivs ofta religioner med citat från religiösa urkunder som Bibeln, Koranen, Toran, och sedan ges teologiska tolkningar av dessa. – Men ofta saknas samtida röster, från vanliga människor som praktiserar de olika religionerna, något som är så viktigt för förståelsen. Mediernas och allmänhetens intresse för olika religioner förändras över tid. Nu har religiöst motiverad terrorism bidragit till att islam kommit i fokus. På åttiotalet var det framför allt sekter och frikyrkor som granskades. Tidigare hamnade också den katolska kyrkan i större utsträckning i mediernas strålkastare. Historiska jämförelser har gjorts med ett liknande intresse för judendomen och katolicismen som var vanligt i USA för sextio år sedan. – Om det kommer att ta tio, femtio eller hundra år innan islam uppfattas som en lika integrerad religion i det amerikanska samhället som judedomen och katolicismen i dag, är så klart omöjligt att säga. Det beror på vad som händer i världen, säger Simon. Trots att religion är en sådan het potatis, finns det ingen redaktör som förhandsgranskar inläggen på bloggen. Simon Sorgenfrei och Susanne Olsson, docent i religionsvetenskap vid Södertörns högskola, har bara tagit initiativet till bloggen som betecknas som ”kollektiv”. De har bjudit in alla medlemmarna i Svenska samfundet för religionshistorisk forskning att delta. – Varje skribent får stå för det den skriver. Förhoppningen är att inläggen kommer att hålla sig till de forskningsetiska referensramarna. Simon Sorgenfrei Ålder: 36 år. Bor: Bagarmossen i södra Stockholm. Uppväxt: Kristinehamn, Värmland Yrke: Doktorand i religionsvetenskap, Göteborg. Undervisar på Södertörns högskola. Aktuell: Med den nystartade bloggen Religionsvetenskapliga kommentarer: religionsvetenskapligakommentarer.blogspot.se. Religiös åskådning: Ingen. Intresset för religion växte fram när han läste litteraturvetenskap på universitetet och via Gunnar Ekelöf, TS Eliot och Ezra Pound kom i kontakt med sufisk, religiös diktning. Utdrag från bloggen ”Tyvärr har de flesta muslimska reaktioner som framkommit präglats av negativa reaktioner på Uppdrag gransknings journalistiska metoder. Denna reaktion är kanske förståelig ur ett psykologiskt perspektiv, men att förneka rådande missförhållande och skylla ifrån sig löser knappast de problem som reportaget visade på och det är inte en fråga om, utan i vilken omfattning, reportaget och reaktionerna kommer att användas för att öka redan befintliga negativa uppfattningar om islam och muslimer. Samtidigt är det viktigt att betona att det också finns muslimska skribenter som öppnar för självkritik och behov av förändringar. (...) Avslutningsvis är det viktigt att betänka att Sverige skall ge utrymme för religion – det vill säga för den som frivilligt väljer att praktisera en religion på ett sådant sätt att vare sig tron eller praktiken bryter mot lagen. Samtidigt skall det också finnas utrymme för en kritisk granskning och diskussion om religion i samhället. Ett utmärkande drag för en demokrati är att media bevakar alla samhällsgrupper och makthavare på ett likvärdigt sätt. (...) Är man positiv till en kritisk bevakning av sina ”motståndare” måste man även tåla att själv bli granskad. ” Göran Larsson, professor i religionsvetenskap, Göteborgs universitet Uppdrag granskning om imamer Den 16 maj visades ett avsnitt av Uppdrag granskning där medarbetare utrustades med dold kamera och besökte moskéer runt om i landet för att ställa samma frågor. På Uppdrag gransknings hemsida står det ”utåt är muslimska ledare i svenska moskéer noga med att framhålla kvinnans och mannens lika värde. Uppdrag gransknings dolda inspelningar ger en helt annan bild – då uppmanas kvinnan tvärtom till total underkastelse.” Programmet skapade stor debatt.


”Medicinering av gamla är rena experimentverksamheten”

Summary: Vanliga mediciner, som betablockerare och smärtstillande, kan orsaka depression hos riktigt gamla. Det kan också näringsbrist, sömnapné och kroniska urinvägsinfektioner göra, visar nya rön. Men de äldres depressioner är ett försummat problem, konstaterar äldreprofessorn Yngve Gustafson.

– Många äldre blir deprimerade av de mediciner de får. Nästan inga läkemedel är ordentligt utvärderade på gamla. Det gör medicinering av riktigt gamla till rena experimentverksamheten. Jag skulle vilja säga att felaktig eller onödig läkemedelsbehandling är ett av de största hoten mot en god ålderdom. Yngve Gustafson är professor i geriatrik vid Umeå universitet och överläkare vid geriatriskt centrum vid Norrlands universitetssjukhus. Han är också huvudansvarig för det stora EU-finansierade forskningsprojekt i vilket en rad forskare under snart femton år kartlagt hälsan hos de allra äldsta (85+). Vart femte år har de gamla följts upp, och totalt finns nu uppgifter om närmare 2 500 personer i den databas som används för en lång rad studier. En av studierna visar att hela 30 procent av de äldre över 85 år är deprimerade. Men bara hälften har fått behandling för sin depression. – De gamla tar inte ordet depression i sin mun, de uttrycker sig inte så. De söker i stället för värk, sömn- och magproblem, ofta gång på gång. Och så får de värkpiller, sömnpiller och laxermedel som ofta bara förvärrar deras problem. Av dem som ändå fått antidepressiva läkemedel visade sig mer än hälften fortfarande vara deprimerade. – Ju äldre man är, desto sämre effekt har de. För de riktigt gamla är de ofta värdelösa. Däremot är antidepressiva mediciner den främsta anledningen till fallolyckor och höftfrakturer hos äldre, för att de ofta orsakar blodtrycksfall och yrsel. I stället för att på rutin skriva ut läkemedel till äldre måste man, som läkare, ta reda på de bakomliggande orsakerna till depressionen, påpekar Yngve Gustafson. En sådan orsak kan vara de mediciner som skrivits ut för andra krämpor. – Hos en del kan man faktiskt bota depressionen bara genom att rensa i läkemedelslistan. Det finns hundratals preparat som den gamla människans sköra hjärna är mycket känsligare för och som kan orsaka depression, till exempel vanliga anti-inflammatoriska me-del som Ipren, Voltaren och Diklofenak. Liksom betablockerare, neuroleptika, cellgifter, antihormoner, blodtrycksmediciner, digitalis och epilepsimediciner. Hos gamla multisjuka får till exempel 20–30 procent psykiska problem av vanliga ögondroppar mot grön starr. Åldrandet i sig ger minskad njurfunktion, förändrad kroppssammansättning och en ökad känslighet för de flesta läkemedel. En femtedel av alla inläggningar på sjukhusens medicinkliniker orsakas av läkemedelsförgiftningar eller biverkningar. Och det kostar stora pengar, mer än 15 miljarder kronor per år. – De flesta läkemedelsbiverkningar drabbar äldre människor. De är fullständigt onödiga och beror på att läkarna inte följer upp vad de gör. Behandlingen av en gammal människa kräver en helt annan noggrannhet och kontinuitet. Startar man en läkemedelsbehandling borde man vara skyldig att utvärdera effekten och biverkningarna. Och man måste se till hela människan, till både kropp och själ. För det kan finnas fler dolda orsaker till depression, visar studierna av de riktigt gamla. Näringsbrist till exempel. – 20 procent visade sig ha så dåligt näringsintag att de höll på att svälta ihjäl. Brist på järn, B12 och folsyra kan orsaka depression. Dessutom får många gamla inte i sig tillräckligt med protein. Vilket dels gör att musklerna förtvinar men också att de får svårt att bilda serotonin, en signalsubstans som behövs för att motverka depression och ångest. – Jag brukar förespråka mer choklad, som dels är sött och därför populärt, men som också innehåller mycket mjölkprotein och därmed massor med bra amino-syror som till exempel tyrosin, som kan beskrivas som förstadiet till serotonin. Många gamla har också grav D-vitaminbrist, vilket inte bara ger ett skört skelett utan också har psykiska effekter. – Det här studerar vi just nu och resultaten är inte färdiga. Men jag är övertygad om att D-vitaminbrist kan ha stora effekter på hjärnan. Sömnapné, alltså snarkningar med andningsuppehåll, ökar risken för stroke och hjärtinfarkt, men också för depression. Dels för att man inte får någon bra sömn, men också för att andningsuppehållen ger syrebrist och höga nivåer av stresshormoner. – Och det tål inte den ömtåliga, äldre hjärnan. Vi har sett hur depressionssymtom botats väldigt snabbt när människor fått behandling för sin sömnapné och därmed fått återställd nattsömn. Forskarna har också sett samband mellan urinvägsinfektioner och depression. Ett samband som man tror har biologiska förklaringar. – Vi vet i dag att samband finns mellan tandköttsinflammationer och hjärtproblem och mellan magsår och helicobacter-bakterien. På samma sätt tror vi att vanliga bakterier som orsakar urinvägsinfektion leder till bildning av ett inflammationsämne, kallat interleukin 6, som förs med blodet från urinblåsan upp i hjärnan och orsakar inflammation där. Vilket kan yttra sig som förvirring och depression. Gamla kvinnors ofta kroniska urinvägsinfektioner är därför ett mycket stort, men nonchalerat, hälsoproblem. Hur depression och demens hänger ihop är ännu inte klarlagt. – Demens leder ofta till depression. Samtidigt verkar det som om obehandlad depression ökar risken för att man ska drabbas av demens. Stroke, hormonsjukdomar och rubbningar i ämnesomsättningen kan vara andra orsaker till depression. Samt förstås sociala och psykiska livskriser. – Åldrandet i sig innebär en räcka förluster, av vänner och närstående, kanske av syn och hörsel. Man kan ju fråga sig varför inte alla riktigt gamla är deprimerade. Men så är det inte. Av dem som inte var deprimerade i 85-årsåldern hade visserligen 25 procent utvecklat depression fem år senare, när de var 90. – Men många blev trots allt inte deprimerade. De kunde vara hårt drabbade men tyckte livet var underbart ändå. De hade en känsla av sammanhang och mening med livet. Men vad som gett dem den inre styrkan att möta livskriserna behöver vi få veta mer om. Av dem som var deprimerade vid 85 hade nästan alla, eller 80 procent, dött fem år senare. En depression sätter ner immunförsvaret, och studier visar att den som blir deprimerad efter en hjärtinfarkt eller en stroke löper stor risk att dö inom ett år. – Därför är den stora utmaningen hur man ska kunna förebygga depression hos de riktigt gamla. Just nu undersöker vi hur fysiska och sociala aktiviteter kan skydda. Vi tittar på ensamhetens betydelse. Och en stor studie är på gång om effekten av fysisk träning. Den verkar väldigt löftesrik, fysisk aktivitet på äldreboenden tycks påtagligt kunna förbättra de gamlas psykiska välbefinnande. Psykisk ohälsa bland äldre Psykisk ohälsa hos äldre är lika vanligt som förkylning, fast långt mer allvarligt. Det konstaterar Ingmar Skoog, professor i psykiatri vid Sahlgrenska akademin i Göteborg. Han är forskningsledare för H70-studien, som i fyra decennier studerat hälsan hos 70-åringar och också specialstuderat 85- och 95-åringar. Studierna visar att depression ökar risken för framför allt stroke men också för andra hjärt-kärlsjukdomar. Depression är också den viktigaste orsaken till självmord. Vissa har kroniska depressioner, andra tillfälliga på några månader. Ytterligare andra kan ha det han kallar för mikrodepressioner, på några få dagar - men på de dagarna kan de ta livet av sig, säger han i tidskriften Äldre i centrum. Äldre väljer oftare en mer definitiv metod än yngre. Men de registrerade självmorden kanske bara är toppen av något större, tror Ingmar Skoog. För det kan också finnas ett mörkertal, till exempel vid singelolyckor i trafiken. Och den äldre som slutar äta och inte tar sina mediciner – är detta ett sätt att ta livet av sig? Ensamheten är värst Antalet äldre människor som söker sig till psykoterapi kommer att öka. Bland annat eftersom synen på att få psykoterapeutisk hjälp har ändrats. Det menar Anna Hartmann, psykoterapeut, som träffar många äldre klienter – den äldsta är 92 år. Återkommande problem är ensamheten, att inte behövas, sorg, förluster av personer, hälsa och oberoendet. Bland yngre äldre handlar det mycket om att yrkeslivet är slut och pensioneringen tar vid. Man är inte längre riktigt den man ar varit, och blir heller inte bemött och sedd på samma sätt. Kvinnor hittar dock lättare andra saker de engagerar sig i efter pensionen. Barnbarnen och kultur till exempel. Källa: ”Äldre i Centrum” 1/2012. Tidskrift om psykisk hälsa ”...hälsa är samma sak som fördragbart lidande”. Författaren och läkaren PC Jersilds definition av hälsa i tidskriften ”Psykisk hälsa” nr 1/2012. Han fortsätter: ”Ty vi har alla, särskilt vi äldre, en rad smärre åkommor och funktionsnedsättningar. Jag kan säkert ge mig själv ett tiotal diagnoser utan att anstränga mig. Men ingen av dessa inskränkningar rubbar min identitet, jag upplever mig trots vissa rispor i lackeringen som frisk och inte som sjuk.....Men förr eller senare blir vi - om vi inte dör knall och fall - gamla och allvarligt sjuka. Vi får infarkt, stroke, cancer, depression eller demens. Mer eller mindre plötsligt välter det vanliga livet över ända: jag brukar tala om ’den våldsamma ålderdomen’. Man kan inte säga att vi får en sjukdom, utan sjukdomen får oss.....”


Cecilia Gyllenhammar: ”Människor med makt får det att krypa i mig”

Summary: Cecilia Gyllenhammar är tillbaka med uppföljaren till sin omtalade debutbok ”En spricka i kristallen”, om att växa upp i överklassen som dotter till Volvoledaren P G Gyllenhammar. Även nu berättar hon inträngande om sin uppväxt – men framför allt om skilsmässan och uppbrotten. ”Jag var en rörig drömmare som barn. Man måste kunna vara lycklig även om man inte är bäst.”

Hennes beskrivningar av en familjs privata problem och tragedier i ”En spricka i kristallen” fick stor uppmärksamhet. Boken sålde i flera hundra tusen exemplar och blev också dramaserie i SVT. – Jag är ödmjuk och tacksam över framgången med ”En spricka i kristallen”, men nu är det dags för nästa bok, säger Cecilia, som nu åter heter Gyllenhammar när ”Stäpplöperskan” ges ut om några dagar. Då hon skrev sin första bok var hon gift och hette von Krusenstjerna. Debatten kring hennes debutbok handlade en hel del om hur mycket som var fakta och hur mycket som var fiktion i berättelsen om Cecilias alter ego, flickan Suss med en känslosval mor som mobbar sin dotter och en far som är otrogen. – Det är min bild, det är ord mellan två pärmar som har sin egen dramaturgi. Jag var en rörig drömmare som barn, ganska lost med mycket känslor, och växte upp i en oerhört prestationsinriktad miljö. Jag passade inte in där. Man måste kunna vara lycklig även om man inte är bäst. Cecilia Gyllenhammar är i dag 50 år och efter sin skilsmässa för några år sedan lever hon ensam med tre tonårsbarn i Vasastan i Stockholm. En tillvaro ganska långt från uppväxten i funkisvillan i Göteborg med chaufförer, husor och olika barnflickor. Jag möter henne vid Filadelfiakyrkan (”håll utkik efter en lång kvinna i grön militärjacka”) i hemmakvarteren. – Jag känner mig bekväm här. Därinne är några av mina bekanta, säger hon och hälsar glatt på de två männen i korvkiosken på Rörstrandsgatan när vi tar oss till ett av Vasastans många kaféer. Min bild av dig är att du är en utbrytare ur din familj. Att du vill komma bort från ditt förflutna. Håller du med om det? – Lite grand är det väl så, men jag tror inte att jag ville bryta mig ur. Jag ville egentligen komma ännu närmare min familj, men det funkade inte. Det blev en clash i stället. Vad har du för relation till din familj i dag? – Det hade förstås varit kul om de hade respekterat det jag skrivit och velat träffa mig ändå. Men det blev väldigt utlämnande för min mamma, till exempel. Jag skrev öppet om vår relation och det blev smärtsamt. När man är inne i en relation ser man den inte objektivt. Jag blev nog lite chockad över hur boken uppfattades. För mig handlade mycket av det jag skrev om en bortskämd dotter som inte kunde ta tillvara på sina möjligheter. – Men det var aldrig sanningen med stort S, det är ett barns känslomässiga upplevelser. Cecilia berättar om moderns sjukdom och död i nya boken, fast fokus är på Suss som förälder och gift. Men hon skriver också om uppbrott, skilsmässa, flykt till Grekland och sexuella möten. ”Hon flyr ut i Stockholmsnatten, men hemkomsten är oundviklig, den skamligt njutningslystna måste stå till svars. Hon smyger i trapporna, hon vet hur låset ska lirkas, men det är förgäves, han står beredd där innanför. Hon blir stående i trapphuset, full, ser på klockan, halv sex, hon sätter sig ner, de glada strumporna, de franska höga skorna som ändå går att dansa i, klänningen som lägger sig fräckt kring låren, hon vill detta vilda nu, hon behöver det för att inte kollapsa, tappa hela sin livsgnista”. Utdrag ur ”Stäpplöperskan”, (Telegram bokförlag) Det blev stor debatt kring sanningshalten i hennes första bok, men hon har ändå valt att återigen berätta om sitt eget liv i modifierad form. – Ja, det är min stil, tror jag. Suss är ju ett alter ego, och mycket av det jag berättar har jag upplevt, annat är påhittat. Några kommer kanske att känna sig utpekade, det är en risk jag tar. Hon säger att hon har skrivit hela sitt liv, att det är något hon gör för att hon älskar det. Men bortsett från en poesibok i liten upplaga som hon gjorde med en konstnärskompis för cirka 20 år sedan, var ”En spricka i kristallen” hennes debut. En ganska sen sådan. Hon var 43 år. Vad har du för utbildning? – Jag brukar skämta och säga: ”Jägarexamen, körkort och gymnasiekompetens” Och jag har tagit några kurser i litteratur på universitetet, men jag är inte akademiker. Förutom romanskrivandet har Cecilia också skrivit debattartiklar på nyhetssajten Newsmill under senare år, flera om aspekter av familjeliv och relationer. Mest omdebatterad blev ett inlägg hon skrev tillsammans med skådespelerskan Jessica Zandén om mansroller och sexualitet där formuleringen ”det kan finnas ömhet i ett slag på munnen” väckte ganska befogad kritik. – Det blev fel där, jag är helt emot våld. Jag gjorde bort mig, helt enkelt, säger Cecilia i dag. Vårt första möte blir kort, Cecilia är förkyld, men jag ber henne att till nästa gång vi träffas fundera över några viktiga händelser i hennes liv. En vecka senare föreslår hon i stället, lite skämtsamt, en uppräkning av sina olika uppbrott. En lista som börjar med att hon driver igenom att byta gymnasieskola mellan andra och tredje ring och hur hon blev en ”drop out”från Smith College i Massachussetts, USA, en elitskola med enbart kvinnliga elever. – Oerhört lärorikt på sitt sätt, men jag blev tokig av att inte få träffa några pojkar. – Jag var 18 när jag kom dit på en fyraårig utbildning. Jag stod bara ut i två år. Det var en stor besvikelse när jag kom hem igen. Jag mådde väldigt dåligt i ett år efter det och fick ätstörningar. Hennes tredje uppbrott är av annan karaktär. Hon flyttar till Stockholm och är elev på Teaterverkstaden som leder till en roll i en kortfilm mot Rikard Wolff. – Vi gjorde några inspelningar, men plötsligt ville jag inte vara med längre. Jag dök inte upp, helt enkelt, väldigt oschysst. Jag höll mig undan och hörde inte av mig. Pappa blev orolig och började efterforska var jag var. Journalistik lockade i stället och efter ett vikariat blev hon erbjuden fast jobb på Vestmanlands Läns Tidning, som hon dock tackade nej till (uppbrott nummer 4) för ett vikariat på GT i hemstaden Göteborg i stället. Där blev hon dock kvar i flera år som kriminalreporter. Pappan, mäktig industriledare, mamman uppburen socionom och dotter till Gunnar Engellau, P G Gyllenhammars företrädare på VD-posten i Volvo. Det är en naturlig tanke att de välbärgade föräldrarna stöttade Cecilia och hennes tre yngre syskon ekonomiskt även när de blev vuxna. – Vi har i princip fått klara oss själva, faktiskt. Visst har vi väl fått ekonomisk hjälp om vi har kommit i nöd, men det är ju inte så att vi haft något särskilt privilegium. Det är ju inte som familjen Wallenberg, säger Cecilia. Upprepade uppbrott och oavslutade universitetsstudier. Är du en människa som sticker när det blir besvärligt i en relation också? – Nej, de män som jag varit ihop med tycker att jag är för snäll. Jag är heller ingen som tittar på andra kvinnors män. Där är jag en hedersknyffel. Det handlar visserligen en hel del om otrohet i min nya bok, men det är för att det är ett intressant ämne att skriva om. Du låter urskuldande när du pratar om dina föräldrar. Du kanske helt enkelt är för snäll? – Det jag upplevde, att min mamma inte gav mig det jag behövde, det kanske hon gav mina syskon i stället, jag vet inte. Jo, jag kanske bryr mig för mycket om hur andra mår. Höll ni syskon ihop mot era föräldrar? – Vi tog hand om varandra en del, framför allt min syster Charlotte och jag. Men som liten förstår man så lite. Det är därför föräldrar måste benämna vad som sker. Vad barnen ser. Om det är en kris så känner barn av det och en mamma eller en pappa måste säga att de ser det barnen ser, men att det inte har med barnen att göra. – Men det hände aldrig. Aldrig. Ingen har gjort fel någon gång. Men jag har ändå aldrig önskat mig en annan familj. Har du gått i terapi? – Inte mycket, faktiskt. Och jag tror inte mamma gjorde det. Hon var socionom och själv terapeut och fantastisk i sitt jobb. Men det är en fördom att en duglig människa som ger mycket till andra i sitt arbete också måste vara en person som fungerar bra i det nära livet. Vad har du för ledstjärnor när du uppfostrar dina egna barn? – Jag har nog försökt ta det bästa från båda mina föräldrar. Pappa såg mig inte i första hand som en flicka, allt var möjligt för mig. Och så tror jag mycket på barnens intelligens. Jag liter helt på dem, jag har inget elitistiskt tänkande. Jag är kär i mina barn. Hur ska det gå när de flyttar hemifrån? – Då blir det jättetufft för mig. I den nya boken drar Suss iväg till Grekland, långt från barnen. Det skulle jag inte kunna vara. Jag är lite överbeskyddande, men mina barn är ändå självständiga. Lever du singelliv nu? – Ja, det läskiga är att man blir bekväm med det livet. Att gå i den tysta ron och skriva när man vill. Det är svårt att skriva och samtidigt ha någon som pockar på uppmärksamhet i sin närhet. När du skrev ”En spricka i kristallen” hade du trots allt en man vid din sida, eller hur? – Ja, det var underbara år, så länge de varade. Men jag tror inte det kan bli så igen. Jag har en grekisk pojkvän, som har varit här lite grand, men han jobbar i Grekland. Det år svårt att hålla ihop en sådan relation. Varför ville du skriva den nya boken? – Vi har så många åsikter om andra människors sätt att leva. Om människor som skiljer sig, om människor från andra länder, det finns massor av fördomar. Jag vill visa att man kan handla som man gör för att man bär med sig saker, saker som en utomstående inte känner till. Man måste vara mer ödmjuk och tolerant, det finns en nymoralism som gror. Handlar det om att du vill förklara och försvara ditt eget handlande? – Nej, boken är mer ett slag mot människors beskäftighet och fördomar. Vad tror du att folk i gemen tänker om dig? – Jag har ingen aning. Det som är roligt är när läsare känner igen sig, sådana som varit ensamma som jag. Känner du dig fortfarande ensam? – Ja, absolut. Men författarskap är ett ensamt jobb, jag söker mig till det. Det är jobbigt med stora grupper, jag gör mig inte där. Vårt samtal kommer in på moderna tider kontra det förgångna. Om att mycket av det som Cecilia gjort och gör i sitt liv knappast hade varit möjligt för hundra år sedan. – Jag hoppas att jag hade haft mer civilkurage då, att jag hade vågat säga ifrån om maktmissbruk, till exempel. Människor med makt får det att krypa i mig. Är du en politisk person? – Ja. På ett sätt är jag väldigt vänster, men vänstern har stått för några av de värsta övergreppen i historien, så jag har svårt att hitta min väg. Jag ogillar ledare med makt över stora grupper. Din pappa var ju i mycket just en sådan. Har din syn på ledare med det att göra? – Nej, det handlar snarare om att jag blev mobbad jättemycket när jag gick i trean. De vuxna i skolan gjorde ingenting fast de såg vad som hände. Vad gjorde dina föräldrar åt mobbingen? – Mamma ville muta mobbarna med bullar. Det var groteskt, jag skrek i protest och hon lyssnade faktiskt. Mammas agerande gjorde att det kändes som att det var mitt eget fel att jag mobbades. Mobbingen, som pågick nästan ett helt läsår, fick mig att se något fult hos människan för första gången och det har följt mig genom livet sedan dess. Efter att hon varit ute i kylan några år är Cecilias relation med familjen bättre i dag. Modern, Christina Gyllenhammar, dog i cancer 2008, men dessförinnan hann Cecilia och hon ha några öppna och ärliga samtal med varandra. – Tyvärr hann vi aldrig komma så långt som jag hade önskat, men hon sade att allt jag skrev om vår relation i ”En spricka i kristallen” var sant. Jag tar mig friheten att säga det nu när hon är borta. Jag tror att varken hon eller jag förstod vad vi varit med om. Mammas frustrationer och depressioner gick nog ut över just mig. Jag var barnet med stora, blöta ögon, med hjärtat utanpå kroppen. Det kan också ha varit en instinkt hos henne, en känsla av att ”den där ungen kommer inte att klara sig”. Cecilia Gyllenhammar Ålder: 50 år. Familj: Tre tonårsbarn, Måns, Isaac, Julia samt hunden Caesar. Bor: Vasastan, Stockholm. Yrke: Författare. Aktuell med: Nya boken ”Stäpplöperskan” ges ut i slutet av maj. Mitt liv i årtal 1969 När jag var sju år och smög ensam ut i augustinatten på landet. Jag gick långt, kom till havet, månen hängde tung och flera stjärnor föll, jag visste att jag inte var ensam. 1971 Min första riktiga bästis i fyran, Lotta. Hon var ett huvud kortare än jag och vi fnissade i tre år. 1991 När Lott Alfreds tyckte om mina dikter. Vi gjorde en bok ihop, hennes bilder och min text. Jag läste upp min text på Jean Claude Arnaults ”Forum” och fick bra respons. 1993, -96, -97 Mina barn, Måns, Isaac och Julia, de är min största lycka. 2011 Att bli femtio, att släppa all prestige, all kamp kring prestation. Sagt om Cecilia ”Vi fick kontakt i ett bokprojekt på 90-talet där vi blandade våra världar, poesi och bild. Vänskapen fortsätter genom åren. Hos henne finns en lyhörd, varm förståelse och känslighet. Genom kriser och förändringar har hon kvar sin öppenhet.” Lott Alfreds, konstnär ”Cilla säger till mig: DN ringde. De vill ha tre ord till ett porträtt. Jag sammanfattar min skönt komplexa vän: Engagerad, Varm och Intelligent. DN Söndag ringer: Nej, det är 300 tecken, inte tre ord! Så kan det bli med denna varma, intelligenta och engagerade människa. Det går undan, och ibland behövs det omtag. Men det är i sprickorna livet finns…” Margita Ingwall, redaktör Chiffer Media ”Vi träffades 1984. Hon fick huvudrollen i min film. Allt var riggat för tagning. Hon lånade en cashmirulster för att gå och köpa cigarretter och försvann. Filmen åkte i malpåse. Kvar i hallen stod ett par tennisskor som jag slet ut på courten. Bytet ulster tennisskor blev början på en ovanlig vänskap.” Jan Hietala, konstnär och doktorand i arkitektur


Den överspacklade sprickan

Summary: Grekland befinner sig mitt uppe i en kris som drabbat landet med tjugo års försening. Europa kräver: spara och reformera. Men det första vill inte grekerna och för det andra är det för sent.

I juni kommer grekerna att välja igen och detta andra parlamentsval lär förmedla samma budskap till Europa som redan valet i maj: vi vill behålla euron, men tänker inte spara (en omskrivning för att Europa måste betala eftersom “ni har – vi behöver!”). Europa har gjort klart att ett sådant budskap är som goddag yxskaft. Grekland måste bestämma sig. Antingen uppfylls vad som krävs för att få behålla euron eller så måste man lämna den. Något tredje alternativ gives icke. Det är förstås ett både logiskt och rationellt svar, men har ändå mycket litet med den grekiska verkligheten att göra. Ty så länge som man där är övertygad om att det för Europa blir för dyrt att låta landet gå i konkurs, kommer regering och väljare i Grekland att insistera på det tredje alternativ som enligt Europa inte existerar. Här har vi att göra med en främmande logik, dessutom en där bara konkreta argument gäller. Någon abstrakt, virtuell värld existerar inte. Europa säger till Grekland: om ni inte sparar och reformerar kastar vi ut er. Grekland svarar: varsågod! Gör det då! Men ni vågar inte. För tjugo år sedan gav serberna – grekernas bästa vänner på Balkan – Nato samma svar när de hotades med att bli bombade om inte de serbiska trupperna drogs tillbaka från Kosovo. Först när bomberna verkligen föll förstod Belgrad att Nato hade menat vad man sade. Men då var det för sent. Vi européer inbillar oss gärna att vi talar samma språk och därför förstår vad grannen säger. Men det gäller mest i teorin och på papperet. Oftare än vi tror talar vi förbi varandra; vitt skilda historiska erfarenheter har över tiden präglat kultur, mentalitet och vardagens vanor så till den grad att vad som förenar oss sällan är mycket mer än det symboliska eller formella. Med vad vi faktiskt tycker, tänker och gör, har det inte särskilt mycket att göra. Vi är inte ens ense om vad Europa egentligen är. Hur stort är det? Var ligger dess gränser? Vad hör inte dit? Sådana bestämningar har långt mer med just människors livshållning och mentalitet än med geografi att göra. I hundratals år har européerna och ryssarna själva diskuterat om Ryssland hör till Europa eller ej. Ett samhälle som inte upplevt renässans, reformation och motreformation? Inte heller någon upplysning och industrialisering, inga borgerliga revolutioner eller någon äkta parlamentarisk demokrati? Men detsamma gäller – och i ännu högre grad – för de folk och samhällen i sydöstra Europa som under århundraden regerades från Konstantinopel. Arvet från tiden som provins i det ottomanska imperiet är här fortfarande överväldigande; dock bör man akta sig för att påpeka det för de direkt berörda. Men faktum är att det inte finns någon serbisk barock, ingen albansk Voltaire, inget bulgariskt Asea, ingen makedonsk parlamentarisk tradition, ingen grekisk föreställning om boskillnad mellan kyrka och stat. Och att man här inte deltagit i berättelsen om det moderna Europas uppkomst får nu konsekvenser för vårt EU som har att ta hand om just detta moderna Europa. Staterna i vad som en gång var det turkiska Europa blev de sista att anpassa sig till kommunismens fall. De var också de sista att störta den gamla ordningen, i Jugoslavien och Rumänien med både våld och krig, något som inte visade sig nödvändigt i Centraleuropa. Genom omständigheter grekerna själva hade mycket litet inflytande över besparades Grekland både kommunismen och uppgörelsen med den; landet hamnade efter 1945 på “rätt” sida. Där har grekerna alltsedan dess blivit kvar utan att någon i Europa riktigt intresserat sig för eller vetat vad de haft för sig. Glömt är också att Grekland efter kriget gick igenom ett inbördeskrig mellan den politiska högern och vänstern som intill denna dag kluvit samhället, en spricka som med hjälp av bland annat massiva euro-krediter kunnat spacklas över, men som kan spricka upp igen. När så kommunismen föll på Balkan blev Grekland kvar på den “rätta” sidan som ett slags restpost samtidigt som Europa byggdes om: ett oberört och obekymrat Grekland, utan insikt om att ingenting längre var som förr. I dag befinner sig Grekland mitt uppe i en kris som drabbat landet med tjugo års försening. Europa kräver: spara och reformera. Men det första vill grekerna inte och för det andra är det för sent. Den grekiska “modellen” är som en gång kommunismen bortom varje reform. Där finns helt enkelt ingenting att reformera, bara vad som måste rivas och avvecklas för gott. Till en sådan nystart saknas dock både kraft och vilja. Även Europa verkar ha insett det. Nu talas om att sparande och reformer måste förenas med en plan för tillväxt. Men vad är det som ska växa? Grekland saknar industri och oliver finns mer än nog av. Eller vill man bygga ännu ett trist betonghotell eller en motorväg som ligger öde när det inte är turistsäsong? Så förblir Europa utan svar på sina egna problem. De enda som tror sig om att ha svar är Europas populister och nationalister. Och ingen ska tro att populister är de där andra och ingenting som har med oss att göra. Populismen kan raskt få förstärkning ty nu för tiden har nästan alla européer eurosedlar på fickan. Vad händer om de blir värdelösa eller förlorar starkt i värde? Kommer vi då litet till mans att göra hela länder eller folk till syndabockar? Vad är det som ska växa? Grekland saknar industri och oliver finns mer än nog av. Richard Swartz är journalist, författare och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.


Stockholm måste få växa till en riktig storstad

Summary: I tjugo års tid har Stockholm misslyckats med att bygga bostäder i den takt som staden växer, skriver arkitekten Ola Andersson. Situationen blir alltmer akut. Problemet är idén om att en stor del av tillväxten borde ske i nya superförorter. Om vi ska få en världsstad måste Stockholm få växa till en tät, sammanhängande stad, menar han.

Det är ett faktum att Stockholm i tjugo års tid har misslyckats med att bygga bostäder i den takt staden växer. Bostadsbristen är sedan länge ett grundläggande faktum i stockholmarnas liv, och blir för varje år mer akut. Till slut har även regeringen tvingats inse detta. Bostadsministern har yrvaket ställt kommunerna i Stockholmsregionen mot väggen och krävt svar på varför de inte följer uppställda mål för bostadsbyggandet. Endast Stockholms stad får godkänt och en klapp på huvudet, övriga får stå i skamvrån. Problemet är inte bristande vilja, utan att de uppställda målen bygger på en otidsenlig och därför ogenomförbar regionplan. Planens grundläggande idé är att en stor del av tillväxten skall ske i nya superförorter, så kallade regionala kärnor, utspridda i kranskommunerna. Likt sentida efterföljare till Vällingby och Skärholmen skall de fördela tillväxten så att Stockholms stad skall slippa ta hela ansvaret. Men även om kommunerna skulle planera för sådana superförorter, är det inte särskilt många som vill skuldsätta sig upp över öronen för en nybyggd bostadsrätt där. Och vill inte tillräckligt många betala för det, är det heller ingen som vill bygga dem. Lika bra är väl det. Redan i dag bor 80 procent av stockholmarna i förorten. Innerstaden är inte mycket större i dag än 1945. Många fler än de som får plats i staden föredrar stadslivet framför det isolerade livet i förorterna. Det har förvandlat innerstaden till ett reservat för höginkomsttagare i takt med att antalet invånare i Stockholm ökar. I stället för de ogenomförbara planerna på förlegade superförorter måste innerstaden växa. Kommunerna i Stockholmsregionens kärna måste garantera rätten att leva i en tät, sammanhängande stad. Men hur skall det gå till? 1. Närförorterna måste förtätas och bindas samman av ett sammanhängande gatunät i kommunal ägo där alla har samma rättigheter och skyldigheter, på samma sätt som i alla Sveriges stadskärnor. I dag isoleras förorterna effektivt från varandra av breda motorvägar eller svårforcerad natur. 2. Rätten till bostäder och lokaler till rimliga priser måste garanteras. En stad där det är dyrt att bo och där bristen på billiga lokaler gör det svårt att starta nya verksamheter är inte en kreativ stad. Framtidens Ericsson, SKF eller H&M kan inte födas i Stockholm. Nybyggt är dyrt. Det är de redan existerande bostäderna och lokalerna som är billiga. Befintlig bebyggelse i förorterna måste skyddas mot rivning, lyxrenovering och utförsäljning. De kommunala bostadsbolagens renoveringar av miljonprogrammen i syfte att göra sig av med dem som bor där i dag måste stoppas. 3. Alla som har resurser ska ges möjlighet att delta i byggandet av staden. I de flesta svenska kommuner är rätten att bygga ett eget hus en självklarhet. I Stockholm hänvisas den som vill göra det till tomter i kranskommunernas sommarstugeområden där varken kollektivtrafik eller kommunal service finns. På så sätt förvandlas det ena sommarstugeområdet efter det andra till praktexempel på ohållbart stadsbyggande. I en växande stad med bostadsbrist är planeringens uppgift att garantera alla som vill bygga bostäder möjligheten att göra det på ett sätt som skapar förutsättningar för kollektivtrafik och fullgod kommunal service. 4. Slutligen måste vi kräva av dem som bor centralt att de accepterar stadslivet. Med privilegiet att bo i staden följer skyldigheten att acceptera att se, höra, stöta ihop med och känna doften av främlingar, deras liv och deras verksamheter. Det innebär också en skyldighet att acceptera att staden växer och att mer mark tas i anspråk för att förse nya invånare med de byggnader de behöver. Sverige behöver en stor stad, där var och en tillsammans med andra kan forma sitt liv utifrån egna värderingar, inte efter andra individer eller gruppers normer. En stor stad där var och en fritt, på egen hand eller tillsammans med likasinnade, har rätt att leva inom de gränser lagen sätter, oberoende av vilka politiska åsikter, kulturer, raser, religioner eller sexuella preferenser som uppfattas som normala. Ola Andersson, arkitekt och delägare i A1 arkitekter. Författare till boken ”Vykort från Utopia” som handlar om varför Stockholm ser ut som det gör i dag.


”Tandvårdsreformen fungerar inte som den ska”

Summary: Dålig information. En granskning från Riksrevisionen som publiceras i dag visar att tandvårdsreformen från 2008 inte har fungerat fullt ut och att målen med reformen bara har uppnåtts till viss del. En anledning är att inte tillräckligt många känner till det allmänna tandvårdsbidraget och högkostnadsskyddet, skriver riksrevisor Gudrun Antemar.

Syftet med tandvårdsreformen från 2008 var att fler skulle gå till tandläkaren i förebyggande syfte och att kostnaden för personer med stora tandvårdsbehov skulle vara rimlig. Regeringen införde därför ett allmänt tandvårdsbidrag för att öka besöksfrekvensen. Ett högkostnadsskydd skulle göra att även personer med stora tandvårdsbehov skulle få råd att gå till tandläkaren. Patientens ställning skulle stärkas i samband med reformen, främst genom förbättrad information. Det skulle bli lättare att förstå vad som omfattas av det statliga tandvårdsstödet och hur stor ersättning man har rätt till. Patienten skulle också lättare kunna jämföra priser hos olika vårdgivare. Lättbegriplig information som når ut till många var alltså en förutsättning för att reformen skulle få önskad effekt. Riksrevisionen har skickat ut en enkät till 2.000 personer för att fråga om hur väl man känner till tandvårdsstödet. En stor del av de som svarat känner varken till tandvårdsbidraget eller högkostnadsskyddet. Det har genomförts få informationsinsatser för att nå dem som sällan besöker tandvården och har stora behov av tandvård. Kännedomen om tandvårdsbidraget är särskilt låg hos unga, en av de primära målgrupperna. För att underlätta för patienterna att jämföra priser införde regeringen bland annat referenspriser och en prisjämförelseportal. Tanken var att prisjämförelseportalen skulle fungera ungefär som Pricerunner och liknande webbplatser där man kan jämföra priser för att kunna göra ett medvetet val. Men prisportalen för tandvårdstjänster har inte fungerat och tandläkare har inte lagt in sina priser. En ny portal öppnades i januari 2012, men det är fortfarande få privata tandläkare som registrerar priser. Tandvårdsbidraget skulle locka folk att gå till tandläkaren för förebyggande besök. Bidraget innebär till exempel att ungdomar som besöker tandläkaren vartannat år kan få 600 kronor i bidrag, vilket gör att de i princip får en gratis undersökning. Regeringen hoppades på att reformen skulle leda till att 67 procent skulle besöka tandvården varje år. Granskningen visar att inte fler än 59 procent av den vuxna befolkningen besökt tandvården under 2011. Besöksfrekvensen har endast ökat med 2 procentenheter sedan reformen infördes. Att unga inte går så ofta som man hoppades på kan bero på att de inte känner till bidraget. För majoriteten av dem som är mellan 30–74 år är beloppet troligtvis för lågt för att påverka om man går till tandläkaren eller inte. Sedan 2008 har två miljarder betalats ut i tandvårdsbidrag. Om inte stödet når ut bör regeringen överväga om inte dessa pengar kan användas mer effektivt. Ett annat mål med reformen var att personer med stora tandvårdsbehov skulle kunna få vård till rimlig kostnad. Därför infördes ett högkostnadsskydd som gäller för alla vuxna patienter oavsett ålder. Högkostnadsskyddet är ett bra stöd för många. Men det finns en grupp med låga inkomster och dålig tandhälsa som fortfarande inte tar del av högkostnadsskyddet. Andelen som avstår från tandvård trots behov har ökat sedan reformen. Drygt sju procent av dem som svarat på enkäten uppger att de trots dålig tandhälsa ändå inte besöker tandvården regelbundet. I nästan tre av fyra fall beror det på att de inte har råd att gå oftare. Detta kan på sikt leda till sjukdom och onödigt lidande för den enskilde samt höga kostnader för staten. Granskningen pekar på två huvudförklaringar till att högkostnadsskyddet inte når ända fram till dem med störst behov. Den första är att många inte känner till skyddet. Vissa personer skulle i större utsträckning söka sig till tandvården om de visste att skyddet fanns. Den andra förklaringen är att karensnivån på 3.000 kronor är för hög för dem som har stora behov och samtidigt låga inkomster. Denna grupp uppger att de skulle gå oftare till tandläkaren om tandvården var mer subventionerad. Högkostnadsskyddet är därför inte tillräckligt effektivt för att nå målet om bättre tandhälsa för dem med stora behov. En referensprislista ligger till grund för den högkostnadsersättning som patienten får. Syftet med listan är dels att hålla statens kostnader nere, dels att skapa prispress genom att öka möjligheten för patienterna att jämföra priser. Det första syftet har uppfyllts eftersom pengarna i anslaget för tandvården räckt. Det kan bero på att gruppen med dålig tandhälsa och låga inkomster inte konsumerar den tandvård de behöver. Det andra syftet att skapa prispress har däremot inte lyckats. Tvärtom finns det en risk för att referenspriserna fungerar som ett golv och på så sätt driver på prisutvecklingen. När referenspriserna höjs följer tandläkarna efter och höjer sina priser. En anledning kan vara att patienterna är många och att tandläkarna inte behöver konkurrera med priset. En annan att en förtroendefull relation är viktigare än priset för många patienter. Sammantaget visar Riksrevisionens granskning att tandvårdsreformen inte har fungerat fullt ut och att målen bara har nåtts till viss del. Regeringen bör därför följa upp om tandvårdsbidraget och högkostnadsskyddet är rätt utformade och att de träffar rätt målgrupper. Regeringen bör också följa upp systemet med referenspriser och vad som krävs för en fungerande prisportal. Slutligen rekommenderas regeringen även att överväga om en myndighet ska få det samlade ansvaret för att patienter får rätt information vid rätt tillfälle. Gudrun Antemar, Riksrevisor Tandvårdsstödet • Riksrevisionens uppdrag är att granska vad statens pengar går till och hur effektivt de används. Granskningen ”Tandvårdsreformen 2008 – når den alla?” ingår i en serie granskningar som fokuserar på de statliga insatserna inom hälso- och sjukvården. • Tandvårdsstödet består av två delar, ett tandvårdsbidrag och ett högkostnadsskydd. • För personer 20–29 år och från 75 år är bidraget 300 kronor per år. Mellan 30 och 74 år är bidraget 150 kronor per år. • För att få ersättning från högkostnadsskyddet måste tandvårdsåtgärderna finnas med i referensprislistan. Patienten måste själv stå för tandvårdskostnader upp till 3.000 kronor, därefter subventioneras en del av kostnaden.


”Före det fria skolvalet kunde bara de privilegierade välja skola”

Summary: Innan skolpengen infördes var det enbart de mest privilegierade som hade förmånen att kunna välja skola. Enda sättet förr att ta sig ur en sådan situation var att riva upp en hel familj och flytta för att kunna gå i en annan skola. Om du inte tillhörde de få privilegierade som hade råd att välja ett privat alternativ. Är en sådan ordning verkligen rimlig?

I en mer argumenterande än faktabaserad text skriver tre kulturgeografer (Malmberg med flera, DN Debatt 20/5) att det fria skolvalet ”utnyttjas av de mest privilegierade”. Att hela 300.000 elever och föräldrar varje år nyttjar möjligheten att välja en annan grundskola än den närmast bostaden – och över 100.000 till att välja en friskola – görs i debattinlägget till skolans största problem. Men vi två som länge arbetat politiskt för att öka valfriheten för alla har sett en annan verklighet: Innan skolpengen infördes, med gemensam finansiering och alla elevers rätt till inflytande och eget val, var det enbart de mest privilegierade som hade förmånen att kunna välja skola. En sådan uppdelad skola ser vi fortfarande i omvärlden. Där är eleverna antingen hänvisade till den offentliga skolan eller får betala höga elevavgifter för möjligheten att kunna göra ett eget val. Dit vill få tillbaka i Sverige, även om artikelförfattarna gör sitt bästa för att argumentera mot det som sedan nästa tjugo år är ett viktigt inslag i den svenska modellen. Innan det fria skolvalet gällde den närhetsprincip som tvingade de allra flesta att gå i den närmaste skolan. Postnumret styrde. En återgång till en sådan ordning skulle naturligtvis helt cementera de stora ekonomiska och sociala skillnaderna utifrån bostadsområden. En av de grundläggande svagheterna med debattinlägget är därför att det inte svarar på vad som hade hänt med segregationen utan skolvalet. Självklart ska elever och föräldrar ha starkt inflytande över ett av livets viktigaste val. Det kan handla om att man väljer en skola med en pedagogik och ett arbetssätt som passar just mig och mina förutsättningar. Det kan handla om att jag har ett starkt intresse som jag vill fortsätta utveckla under skoltiden. Men det kan också handla om att eleven tidigare mått dåligt i sin skolmiljö. Enda sättet förr att ta sig ur en sådan situation var att riva upp en hel familj och flytta för att kunna gå i en annan skola. Om du inte tillhörde de få privilegierade som hade råd att välja ett privat alternativ. Är en sådan ordning verkligen rimlig? Energin i skoldebatten – och förhoppningsvis relevant forskning – borde istället läggas på hur vi skapar bra skolor för alla. Hur lyfter vi de sämsta skolorna för att motverka larmen om dem som halkar efter? Vilka framgångsfaktorer har vi att fokusera på som lyfter kunskapsresultaten? Hur stärker vi lärarna och professionen? Hur tar kommunen bäst sitt uppdrag på allvar att alla skolor ska hålla en hög kvalitetsnivå? Hur blir det enklare att jämföra och välja – och sprida kunskap om framgångsfaktorer? Hur ska sanktioner vidtas mot de skolor, oavsett utförare, som inte håller måttet? Det fria skolvalet är här för att stanna. Även de sämsta skolorna måste nu bli bättre, annars ökar skolflykten därifrån. Utbildning är den viktigaste faktorn för att skapa ett samhälle med hög social mobilitet. Det fria skolvalet fokuserar på vart du är på väg, inte varifrån du kommer. Vi är stolta över att jobba för ett företag som bedriver skolverksamhet med en stark tro på att alla barn kan lyckas nå höga mål och prestera bra oavsett bakgrund. Som utgår från att det är skolans ansvar att lyfta varje individ och ha metoder som passar olika människor. Det ansvaret är alltid skolans – och kan inte åläggas de elever som presterar höga resultat och som i Malmbergs med fleras värld inte ska få söka sig till skolor som passar deras utbildning och livssituation. Det ansvaret kan bara vara samhällets och skolans. Mikaela Valtersson, vice VD Kunskapsskolan Stefan Stern, senior rådgivare i Magnora som äger bl a Kunskapsskolan


”Det fria skolvalet är en reform som behöver utvärderas och ses över”

Summary: Det finns all anledning att ta till sig av Skolverkets verklighetsbeskrivning som visar på ökade skillnader mellan skolor och se till nya lösningar. Men att återreglera och förbjuda valfrihet i skolan och låta andra avgöra var mina barn ska gå i skolan är dock främmande för oss som Centerpartister. Och det är fel väg fram för utvecklingen av en mer likvärdig skola.

Bo Malmberg med flera skriver skriver att I Sverige finns det en bred enighet om att det krävs en välfungerande skola för att vi ska kunna möta framtidens utmaningar. Grundprincipen är också att all undervisning oavsett ursprung eller skola skall vara likvärdig. Författarna väljer helt i sitt resonemang att bortse ifrån varför det fria skolvalet infördes och effekten av valfrihet som verktyg att bryts sig loss ifrån ett utanförskap. Vidare att skolan faktiskt brottades då som nu med ett antal problem. Svaret var inte då eller nu att gå tillbaka till ett monopol på lärande. De flesta medborgare vill ha valfrihet och möjligheten få inflytande över sin egen välfärd. Samtidigt visar författarnas slutsatser och Skolverkets senaste rapport att skillnaderna i resultaten mellan skolor har ökat. Vi vet att svenska folket tycker att det är viktigt att påverka sina livsval - särskilt möjligheten att välja skola. Demoskops senaste mätning visar att bland storstadsväljarna är det hela 83 procent som tycker det är viktigt att kunna välja skola. Människor värderar alltså möjligheten att få välja själva högt. Valfriheten är viktig när man ska välja, men den är ännu viktigare när något måste väljas bort. De enskilda behoven får då styra när man som medborgare får välja. Om man till exempel känner sig nonchalant behandlad av en lärare eller en skola, är det viktigt att man kan byta - inte att slumpen ska avgöra. Därför är det viktigare att utveckla valfriheten än att på olika sätt försöka begränsa den. Det finns många goda exempel på skolor. Tyvärr ser vi också ibland sämre exempel det visar inte minst Skolverkets senaste rapport. Dessa exempel står att finna oavsett driftsform. För oss i Centerpartiet är det viktigt att det inte sätts en ideologisk giftstämpel på vissa driftsformer. Fokus ska ligga på skolans kvalitet och på möjligheten att välja. Den obekväma sanningen som författarna bortser ifrån i sin artikel är att förortens utanförskap utan valfrihet och fokus på kvalitet i skolan låser fast unga människor. Vuxna har möjligheten att röra sig, men som barn är du knuten till ditt hem. Om man verkligen menar allvar med att vilja bryta segregation bör det fria skolvalet vara en självklarhet. Möjligheten att få välja själv gör att den studiebegåvade invandrartjejen i förorten kan välja en skola som håller särskilt hög kvalitet eller ett gymnasium med en specifik profilinriktning någon annanstans än just bostadsorten. Därför är valet att kunna välja en skola utanför ditt geografiska område så otroligt viktigt. Det finns all anledning att som författarna menar ta till sig av Skolverkets verklighetsbeskrivning som visar på ökade skillnader mellan skolor och se till nya lösningar. Alla skolor som missköter sig bör stängas ned, oavsett driftform. Precis som ingen tolererar om ett äldreboende behandlar sina äldre dåligt, ska man inte tolerera om skolor behandlar elever dåligt. Oavsett om det är privat eller kommunalt. Det fria skolvalet är en reform som behöver utvärderas och ses över. 1. Möjligheten att införa externa examinatorer, där oberoende personal får sätta betyg på eleverna. Först när vi har en likvärdig betygsättning kan vi arbeta mot en likvärdig skola. 2. Mer resurser efter behov. Vi ser redan idag i många kommuner att elever med utländsk bakgrund inte får det stöd de behöver för att nå målen i skolan. 3. Skolinspektionen bör få större möjligheter och utrymme att bestraffa och stänga ned skolor som missköter sin uppgift. 4. Det är oerhört viktigt att föräldrar och elever har möjlighet att göra välinformerade skolval. Vi behöver en nationell e-tjänsten som redovisar redovisar kunskapsresultat, lärarbehörighet, lärartäthet och en mängd information om den upplevda nöjdheten med skolan. Tydlig och lättillgänglig information är en förutsättning för det fria skolvalet. Jag menar avslutningsvis att personalens kunskap och engagemang är avgörande för en lyckad skolgång mer än driftsformen i sig. Vi bör därför öppna upp för fler vägar in till lärarutbildningen. Jag ser även att de nuvarande lärarutbildningarna bör få konkurrens genom en förstärkt möjlighet att etablera privata lärarutbildningar. Det är vidare fortsatt centralt för Centerpartiet att all utbildning är solidariskt finansierad via skattsedeln och tillgänglig för alla invånare oavsett storlek på plånboken. Att återreglera och förbjuda valfrihet i skolan och låta andra avgöra var mina barn ska gå i skolan är dock främmande för oss som Centerpartister. Och det är fel väg fram för utvecklingen av en mer likvärdig skola. Hans Dahlgren Ordförande för Centerpartiets välfärdspolitiska grupp


Fler äldre lider av psykisk ohälsa

Summary: Varje dag tar en pensionär i Sverige sitt liv, de flesta är män. Psykisk ohälsa är så vanligt bland äldre att det i dag ses som en stor folksjukdom. Men mycket få gamla får hjälp för sina psykiska problem.

En glad mormor som passar barnbarnen och bakar kakor, som lever ett stillsamt och tillbakadraget liv. Det är en vanlig bild vi har av hur äldre är eller borde vara. Men vad händer när det visar sig att snälla mormor har missbruksproblem, super sig redlös, slåss, blir deprimerad eller psykotisk? Eller när morfar inte vill leva längre? Psykisk ohälsa är vanligt bland äldre. Risken att drabbas av depression är till exempel fyra gånger så stor efter 65. Men att äldre erbjuds samtalsterapi, till exempel kbt, är mycket sällsynt. Många behandlas med olämplig psykofarmaka – om deras depressioner över huvud taget upptäcks. Många behandlas inte alls. – Psykiskt sjuka gamla är klart missgynnade i vården. I dag hamnar de mellan stolarna, mitt emellan äldreomsorgen och psykiatrin. Det säger Susanne Rolfner Suvanto, som skrivit boken ”Mellan äldreomsorg och psykiatri” och som är en av eldsjälarna bakom den nationella konferens om ”Äldre och psykisk ohälsa” som inleds i dag i Stockholm. Kommunernas äldreomsorg är inte utformad för att ta hand om gamla människor som missbrukar, är deprimerade eller har en psykos. I stället förlorar ibland psykiskt sjuka som fyller 65 den hjälp de tidigare haft, exempelvis i form av boendestöd eller sysselsättning, konstaterar hon. – Vilket gör dem ännu mer isolerade, eftersom de ofta saknar ett naturligt socialt nätverk. Och psykiatrin är inte rustad för gamla människor, som kan ha både fysiska krämpor och åldersförändringar som påverkar behov och val av medicinering. I en rapport från Socialstyrelsen konstateras att 12–15 procent av alla över 65 år har en depression. Ångestsjukdomar är vanliga, 5–10 procent har ångest, ofta tillsammans med depression. Psykossjukdomar förekommer bland 1–2 procent. Detta innebär att närmare 30 procent av landets drygt 1,6 miljoner äldre har någon form av psykisk ohälsa som egentligen kräver behandling eller andra insatser. Och då är alltså inte demenssjukdomarna medräknade. Det finns flera förklaringar till att de äldres psykiska hälsa är så eftersatt, menar Susanne Rolfner Suvanto. Dels handlar det om att våra bilder av äldre och av psykiskt sjuka inte går ihop. – För många är den inre bilden av den psykiskt sjuke en man i 40-årsåldern som har en psykossjukdom. Medan en äldre person är en snäll mormor med rullator. Hon förknippas inte med missbruk, psykotiska symtom eller depression. En mormor slåss inte, det är inte tänkbart. De här inre bilderna bidrar till att äldres psykiska problem osynliggörs och att de gamla inte får den hjälp de behöver. Dels ses depression och ångest av många som en del av själva åldrandet, som att det är naturligt att bli ledsen när man är gammal. Självmord, som är vanligast bland män över 65 år, betraktas inte sällan som en konsekvens av till exempel svår fysisk sjukdom. År 2010 tog 241 män och 111 kvinnor över 65 år sitt liv i Sverige, visar siffror från Karolinska Institutets centrum för suicidforskning. Det innebär en pensionär varje dag. Det finns studier som visar att äldres självmord inte alls upprör oss lika mycket som till exempel tonåringars. Minst upprörda blir vi av äldre kvinnors självmord. – Det är lätt att tänka att ”han eller hon som var så gammal och sjuk väl hade rätt att avsluta livet på egen hand”. Och visst finns en viss koppling till fysisk sjukdom i statistiken över självmord bland äldre, men det är egentligen inte den gruppen det handlar om. I stället handlar det främst om människor med depression. Och att vara deprimerad tillhör inte det normala åldrandet, betonar Susanne Rolfner Suvanto. – Livet är lika värdefullt oavsett hur gammal man är, och varje självmord är en katastrof. Ska självmorden kunna förebyggas måste vi våga prata om självmordstankarna, menar hon. – Våga ställa frågor. Självmordstankar har alla, de är inte farliga. Det farliga är när man fastnar i dem och ältar dem. I alla åldersgrupper är det fler män än kvinnor som begår självmord. Men bland äldre är skillnaden ännu större. Varför vet ingen säkert. – När det gäller äldre så kanske männen klarar sjukdomar och åldrande sämre, delvis för att de har ett sämre socialt nätverk. Man kan tänka sig att framtidens män, som har bättre kontakt med sina barn och som har lättare för att prata om känslor och att söka hjälp, kommer att klara åldrandet bättre. Depression tar sig ofta andra uttryck hos en äldre person och kan därför vara svår att upptäcka vid ett kort besök på vårdcentralen. Ofta söker man läkare för ont i magen, ryggont, yrsel eller minnesproblem. I Socialstyrelsens rapport konstateras att psykiskt sjuka äldre inte får specialiserad psykiatrisk öppen- och slutenvård på samma sätt som yngre. Vårdplatserna har skurits ned. Andelen personer som år 2010 vårdades för en psykisk sjukdom var lägst bland dem som var 65 år och äldre. Många behandlas med olämpliga psykofarmaka, som ångestdämpande och sömnmedel, som ökar risken för minnesstörningar och fallolyckor. Och äldre erbjuds mycket sällan samtalsterapi, trots att Socialstyrelsen i sina nationella riktlinjer rekommenderar det för äldre med depression och ångestsyndrom. – Det finns en föreställning om att man inte ska rota i gamla människors liv, säger Susanne Rolfner Suvanto. Men ålderdomen är ju en tid då man ska knyta ihop saker och ting, lägga livet till rätta. Då kan man behöva hjälp att tänka i nya banor. Dessutom närmar sig den stora separationen, vår förestående död. Och därmed ökar behovet av att få diskutera de riktigt stora existentiella frågorna – var kommer vi ifrån och vart ska vi? De går inte att runda längre, när man närmar sig 90. Om du fick bestämma, hur skulle vården av äldre med psykiska problem se ut? – 65-årsgränsen måste rivas, vård ska ges utifrån behov, inte utifrån ålder. Psyket och själen måste bli en lika viktig del som kroppen i äldrevården. Och inom psykiatrin måste man tänka igenom: Hur blir det när den här patienten blir 82? Sjuksköterska, fil mag i Yrke: Sjuksköterska, fil mag i vårdpedagogik, föreläser och skriver om äldres psykiska ohälsa. Arbetar på SKL, Sveriges kommuner och landsting. Börjar i höst som samordnare för psykiatrifrågor på Socialstyrelsen. Ålder: 48 år. Aktuell: Med boken ”Mellan äldreomsorg och psykiatri” (Gothia förlag). Eldsjäl bakom konferensen ”Äldre och psykisk ohälsa” som äger rum 21–22 maj i Stockholm. Gör just nu: Skriver på ny lärobok om äldres psykiska ohälsa. Depression hos äldre – så visar det sig: • Äldre med depression har ofta vagare symtom på sjukdomen än yngre personer. Ofta söker de för kroppsliga besvär och inser inte att de är deprimerade. De visar inte heller sitt sänkta stämningsläge vid ett kortare samtal och depressionen kan lätt missas i exempelvis primärvården. • Vanliga fysiska symtom är stark trötthet, magproblem, huvudvärk, yrsel, smärtor i muskler och leder. • Ofta finns ångest och upplevda minnesproblem, en känsla av hopplöshet och hjälplöshet, samt sömnproblem. • Vissa symtom kan påminna om demens och kan i vissa fall vara en del i en begynnande demens. Viktiga faktorer: • Äldre har minskade halter av signalsubstanser i hjärnan och blir känsligare för depression. • Många har förändringar i hjärnan efter stroke. • Yttre påfrestningar som sorg, ensamhet, ekonomiska problem eller missbruk. • Kroppslig sjukdom, näringsbrist och vissa mediciner. Källa: Äldre i Centrum och Vårdguiden


”Skolvalet används för att undvika underprivilegierade”

Summary: Privilegierade väljer bort. Skolverkets rapport om ökande klyftor i Sveriges skolor har slagit ned som en bomb i skoldebatten. I en ny studie i projektet ”Den svenska skolans nya geografi” visar vi att de privilegierade grupperna utnyttjar skolvalet för att undvika kontakt med de underprivilegierade. Vi kan också visa att boendesegregationen inte är den drivande kraften. Därför får Skolverkets rapport inte viftas bort av lobbyister för det fria skolvalet, skriver Bo Malmberg, Eva Andersson och John Östh.

Skolverkets rapport ”Likvärdig utbildning i svensk grundskola?” har slagit ner som en bomb i den svenska skoldebatten. Enligt rapporten har klyftorna mellan skolorna ökat kraftigt samtidigt som elevsammansättningen fått en ökande betydelse för elevernas resultat. De orsaker som Skolverket pekar på är en ökad sortering, i kombination med kamrateffekter och att lärarnas förväntningar på eleverna påverkas av elevsammansättningen. Reaktionerna på rapporten visar en ökande desperation bland dem som ser det fria skolvalet som grunden för den egna skolpolitiken. Den svenska skolans problem får bero på vad som helst, bara inte på det fria skolvalet. På ledarsidorna har man dragit fram friskolornas standardargument emot anklagelsen att skolval leder till ökande segregation: ”De ökande klyftorna beror inte på skolvalet utan på ökande boendesegregation”. Skolministern har valt att skylla på invandringen: De ökande klyftorna beror på att det kommer barn från länder utan fungerande skola. Även socialdemokratiska företrädare slår ifrån sig, rädda för att ett ifrågasättande av valfriheten skulle kunna slå mot röststödet. Enligt Socialdemokraterna är det inte valfriheten som är problemet utan bristen på omfördelning av resurser till svaga skolor. Näringslivsfinansierade Timbro har valt ett mer cyniskt argument för att försvara valfriheten mot anklagelsen om ökande klyftor. Som svar på Skolverkets rapport har man utlyst ett seminarium med rubriken ”Kan alla skolor bli lika bra?”. Idén om det fria skolvalet lanserades för mer än femtio år sedan av ekonomen Milton Friedman. Det är intressant att notera att Friedman presenterade förslaget samtidigt som amerikansk skolpolitik lades om i syfte att motverka skolsegregation; ett nödvändigt steg efter att Högsta domstolen hade slagit fast att det var illegitimt att utestänga elever på grund av etnisk bakgrund. Den uppdelning i skolor för svarta respektive vita barn som tidigare hade upprätthållits inte minst i Södern, var inte längre legitim. När det fria skolvalet infördes i Sverige 1992 var det också efter en period då skolorna hade fått en mer blandad elevsammansättning i form av barn från ”synliga minoriteter”, det vill säga människor som utseendemässigt avviker från majoritetsbefolkningen. De klyftor mellan skolor som Skolverket nu påvisat i hela landet visade sig också först i regioner med en hög andel ”synliga minoriteter”. Att skolvalet utnyttjas av privilegierade grupper för att undvika kontakt med underprivilegierade grupper visas också av en ny studie som vi genomfört inom ramen för projektet ”Den svenska skolans nya geografi”. I denna studie, som nyligen publicerats i tidskriften ”Journal of Transport Geography”, analyserar vi hur långt högstadieelever i Sverige pendlar för att komma till skolan. När vi jämför elever som bor på samma ställe visar det sig att elever med högutbildade, svenskfödda, icke ensamstående, och icke socialbidragsberoende föräldrar är de som åker längst när de ska till skolan. Elever som tillhör synliga minoriteter, som har ensamstående föräldrar, föräldrar utan högre utbildning eller föräldrar med socialbidrag, är i större utsträckning hänvisade till den skola som ligger närmast hemmet. Skolvalet kan alltså framför allt utnyttjas av de mer privilegierade. Samtidigt visar vår studie att privilegierade grupper framför allt utnyttjar skolvalet när det finns ökad risk för närvaro av underprivilegierade grupper i den närmaste skolan. Skolpendlingsavstånden ökar nämligen när andelen elever från synliga minoriteter och andelen elever från familjer med socialbidrag ökar i närområdet. Däremot minskar skolpendlingsavstånden när andelen barn med högutbildade familjer ökar i närområdet. Skolverkets rapport har visat att de löften om förbättrade resultat som utlovades av bland annat Svensk Näringsliv och Timbro när skolvalet infördes inte infriats. I stället har klyftorna mellan skolor ökat och resultaten har försämrats. Det vår studie visar är att i stället för att stimulera ökad kvalitet används skolpengssystemet i dag för att subventionera ökad skolsegregation. Är detta verkligen ett effektivt sätt att använda skattepengar? Men det är ju boendesegregation som leder till ökande skolsegregation invänder kanske någon. Detta resonemang bygger på resultaten från en enskild studie som fokuserar på utvecklingen under 1990-talet. De ökande klyftorna mellan skolor som Skolverket pekar på har dock framför allt vuxit fram efter år 2000 och under denna tid saknas det en tydlig koppling till boendesegregationen. Detta har vi kunnat visa genom att föra eleverna i grundskolans avgångsklasser till deras närmaste skola. Det visar sig då att skillnaderna i betygsresultaten mellan dessa hypotetiska grannskapsskolor inte ökar trots att skillnaderna i resultat mellan de faktiska skolorna ökat kraftigt. Om boendesegregationen hade varit den drivande kraften borde vi ha sett ökande resultatskillnader också i de hypotetiska grannskapsskolorna. Inte heller kan man som Björklund skylla på dåligt utbildade invandrarbarn. Den kraftiga ökningen i skillnader mellan skolor kvarstår nämligen även om barn från särskilt utsatta länder räknas bort. För tio år sedan utlovade Timbro att det fria skolvalet skulle leda till snabba förbättringar i svenska skolresultat, men i stället har resultaten försämrats och klyftorna ökat. De som tjänat på det fria skolvalet är därför de företag som i dag baserar sina vinster på skolpengen. För dessa intressen är Skolverkets rapport ett hot. Om det fria skolvalet skrotas innebär det att friskolekoncernernas framtida börsvärde hotas. Att dessa företag insett opinionsbildningens stora betydelse visas av att de systematiskt rekryterat inflytelserika personer från den politiska klassen till framträdande positioner, till exempel Miljöpartiets förra skolpolitiska talesperson Mikaela Valtersson och Socialdemokraternas före detta biträdande partisekreterare Stefan Stern. I Sverige finns det en bred enighet om att det krävs en välfungerande skola för att vi ska kunna möta framtidens utmaningar. Grundprincipen är också att all undervisning oavsett ursprung eller skola skall vara likvärdig. Därför förtjänar Skolverkets rapport att ta på allvar och inte att viftas bort med argument utformade av lobbyister för det fria skolvalet.  Bo Malmberg, professor Kulturgeografiska institutionen, Stockholms universitet Eva Andersson, docent, Kulturgeografiska institutionen, Stockholms universitet John Östh, universitetslektor, Kulturgeografiska institutionen, Stockholms universitet Projektet ”Den svenska skolans nya geografi” finansieras av Vetenskapsrådet


Summary: Privilegierade väljer bort. Skolverkets rapport om ökande klyftor i Sveriges skolor i har slagit ned som en bomb i skoldebatten. I en ny studie i projektet ”Den svenska skolans nya geografi” visar vi att de privilegierade grupperna utnyttjar skolvalet för att undvika kontakt med de underprivilegierade. Vi kan också visa att boendesegregationen inte är den drivande kraften. Därför får Skolverkets rapport inte viftas bort av lobbyister för det fria skolvalet, skriver Bo Malmberg, Eva Andersson och John Östh.

Skolverkets rapport ”Likvärdig utbildning i svensk grundskola?” har slagit ner som en bomb i den svenska skoldebatten. Enligt rapporten har klyftorna mellan skolorna ökat kraftigt samtidigt som elevsammansättningen fått en ökande betydelse för elevernas resultat. De orsaker som Skolverket pekar på är en ökad sortering, i kombination med kamrateffekter och att lärarnas förväntningar på eleverna påverkas av elevsammansättningen. Reaktionerna på rapporten visar en ökande desperation bland dem som ser det fria skolvalet som grunden för den egna skolpolitiken. Den svenska skolans problem får bero på vad som helst, bara inte på det fria skolvalet. På ledarsidorna har man dragit fram friskolornas standardargument emot anklagelsen att skolval leder till ökande segregation: ”De ökande klyftorna beror inte på skolvalet utan på ökande boendesegregation”. Skolministern har valt att skylla på invandringen: De ökande klyftorna beror på att det kommer barn från länder utan fungerande skola. Även socialdemokratiska företrädare slår ifrån sig, rädda för att ett ifrågasättande av valfriheten skulle kunna slå mot röststödet. Enligt Socialdemokraterna är det inte valfriheten som är problemet utan bristen på omfördelning av resurser till svaga skolor. Näringslivsfinansierade Timbro har valt ett mer cyniskt argument för att försvara valfriheten mot anklagelsen om ökande klyftor. Som svar på Skolverkets rapport har man utlyst ett seminarium med rubriken ”Kan alla skolor bli lika bra?”. Idén om det fria skolvalet lanserades för mer än femtio år sedan av ekonomen Milton Friedman. Det är intressant att notera att Friedman presenterade förslaget samtidigt som amerikansk skolpolitik lades om i syfte att motverka skolsegregation; ett nödvändigt steg efter att Högsta domstolen hade slagit fast att det var illegitimt att utestänga elever på grund av etnisk bakgrund. Den uppdelning i skolor för svarta respektive vita barn som tidigare hade upprätthållits inte minst i Södern, var inte längre legitim. När det fria skolvalet infördes i Sverige 1992 var det också efter en period då skolorna hade fått en mer blandad elevsammansättning i form av barn från ”synliga minoriteter”, det vill säga människor som utseendemässigt avviker från majoritetsbefolkningen. De klyftor mellan skolor som Skolverket nu påvisat i hela landet visade sig också först i regioner med en hög andel ”synliga minoriteter”. Att skolvalet utnyttjas av privilegierade grupper för att undvika kontakt med underprivilegierade grupper visas också av en ny studie som vi genomfört inom ramen för projektet ”Den svenska skolans nya geografi”. I denna studie, som nyligen publicerats i tidskriften ”Journal of Transport Geography”, analyserar vi hur långt högstadieelever i Sverige pendlar för att komma till skolan. När vi jämför elever som bor på samma ställe visar det sig att elever med högutbildade, svenskfödda, icke ensamstående, och icke socialbidragsberoende föräldrar är de som åker längst när de ska till skolan. Elever som tillhör synliga minoriteter, som har ensamstående föräldrar, föräldrar utan högre utbildning eller föräldrar med socialbidrag, är i större utsträckning hänvisade till den skola som ligger närmast hemmet. Skolvalet kan alltså framför allt utnyttjas av de mer privilegierade. Samtidigt visar vår studie att privilegierade grupper framför allt utnyttjar skolvalet när det finns ökad risk för närvaro av underprivilegierade grupper i den närmaste skolan. Skolpendlingsavstånden ökar nämligen när andelen elever från synliga minoriteter och andelen elever från familjer med socialbidrag ökar i närområdet. Däremot minskar skolpendlingsavstånden när andelen barn med högutbildade familjer ökar i närområdet. Skolverkets rapport har visat att de löften om förbättrade resultat som utlovades av bland annat Svensk Näringsliv och Timbro när skolvalet infördes inte infriats. I stället har klyftorna mellan skolor ökat och resultaten har försämrats. Det vår studie visar är att i stället för att stimulera ökad kvalitet används skolpengssystemet i dag för att subventionera ökad skolsegregation. Är detta verkligen ett effektivt sätt att använda skattepengar? Men det är ju boendesegregation som leder till ökande skolsegregation invänder kanske någon. Detta resonemang bygger på resultaten från en enskild studie som fokuserar på utvecklingen under 1990-talet. De ökande klyftorna mellan skolor som Skolverket pekar på har dock framför allt vuxit fram efter år 2000 och under denna tid saknas det en tydlig koppling till boendesegregationen. Detta har vi kunnat visa genom att föra eleverna i grundskolans avgångsklasser till deras närmaste skola. Det visar sig då att skillnaderna i betygsresultaten mellan dessa hypotetiska grannskapsskolor inte ökar trots att skillnaderna i resultat mellan de faktiska skolorna ökat kraftigt. Om boendesegregationen hade varit den drivande kraften borde vi ha sett ökande resultatskillnader också i de hypotetiska grannskapsskolorna. Inte heller kan man som Björklund skylla på dåligt utbildade invandrarbarn. Den kraftiga ökningen i skillnader mellan skolor kvarstår nämligen även om barn från särskilt utsatta länder räknas bort. För tio år sedan utlovade Timbro att det fria skolvalet skulle leda till snabba förbättringar i svenska skolresultat, men i stället har resultaten försämrats och klyftorna ökat. De som tjänat på det fria skolvalet är därför de företag som i dag baserar sina vinster på skolpengen. För dessa intressen är Skolverkets rapport ett hot. Om det fria skolvalet skrotas innebär det att friskolekoncernernas framtida börsvärde hotas. Att dessa företag insett opinionsbildningens stora betydelse visas av att de systematiskt rekryterat inflytelserika personer från den politiska klassen till framträdande positioner, till exempel Miljöpartiets förra skolpolitiska talesperson Mikaela Valtersson och Socialdemokraternas före detta biträdande partisekreterare Stefan Stern. I Sverige finns det en bred enighet om att det krävs en välfungerande skola för att vi ska kunna möta framtidens utmaningar. Grundprincipen är också att all undervisning oavsett ursprung eller skola skall vara likvärdig. Därför förtjänar Skolverkets rapport att ta på allvar och inte att viftas bort med argument utformade av lobbyister för det fria skolvalet. Bo Malmberg, professor Kulturgeografiska institutionen, Stockholms universitet Eva Andersson, docent, Kulturgeografiska institutionen, Stockholms universitet John Östh, universitetslektor, Kulturgeografiska institutionen, Stockholms universitet Projektet ”Den svenska skolans nya geografi” finansieras av Vetenskapsrådet


”När pappa slår värmer han ofta upp på hunden”

Summary: Även djuren misshandlas. Det finns ett samband mellan våld mot djur och våld i parrelationer. Kvinnor väljer ofta att stanna kvar i förhållandet för att skydda sitt djur. Om man kopplar ihop våld mot djur och våld mot människor kan annars oupptäckta brottsoffer bli synliga. När nu regeringen ser över fridslagstiftningen bör djurplågeribrottet inkluderas i grov kvinnofridskränkning, skriver 17 företrädare för kvinnofrids- och djurskyddsorganisationer.

Mäns våld mot kvinnor, barn och mot andra i nära relationer ansågs länge som en fråga enbart för kvinnojourer, vårdpersonal, polis och socialtjänst. I dag är vi många som arbetar mot våld i nära relationer och för dessa brottsoffers rättigheter. Det finns dock ytterligare aktörer som bör uppmärksammas. Internationell och svensk forskning visar nämligen en koppling mellan våld mot djur och våld i parrelationen. Även de som arbetar praktiskt, inte minst på kvinnojourer , berättar hur förövaren använder hot och våld mot familjens djur som en del i misshandeln. Våldsspiralen kan inledas med hot om eller faktiskt skada på offrets/familjens djur och ibland till och med genom att döda djuret. Den första som möter en våldsutsatt person kan därför vara en veterinär eller djursjukvårdare, länsstyrelsen på djurskyddskontroll men också personal på hunddagis, djurpensionat och stallpersonal. Tyvärr är det få inom dessa yrkesgrupper som känner till problematiken och ännu mindre, hur man ska agera. Många kvinnor som vill lämna en relation är rädda för att lämna djuren kvar hos mannen, en ofta välgrundad oro. På kvinnojourer och andra boenden tar man inte emot djur på grund av det ökade antalet allergier bland barn. Kvinnan väljer då att i det längsta stanna kvar i förhållandet för att skydda sitt djur. Detta gäller inte enbart katt, hund och smådjur utan även hästar och andra av lantbrukets djur kan vara utsatta för hot, låg grad av omsorg men också för våld i olika former. När man kopplar ihop våld mot djur och våld mot människor kan det leda till att annars oupptäckta brottsoffer blir synliga. I Storbritannien har man utvecklat ett samarbete mellan ideella djur- och barnorganisationer och socialtjänsten i syfte att upptäcka och ge stöd till våldsutsatta kvinnor. Under 2008 uppdagade socialtjänsten i England över 600 fall av övergrepp mot djur i samband med utredningar om mäns våld mot kvinnor. I Sverige har vi inte den här typen av samverkan och det är svårt att hitta någon samlad statistik. Juristen Eva Diesen fann dock bland anmälningar om våld i nära relation mot kvinnor och barn i Stockholms län, flera fall av dokumenterad misshandel av familjedjur. Däremot fanns inga rutiner för att rapportera om djurens situation. Våldet uppdagades enbart för att kvinnorna och barnen berättat om den, eller genom en enskild polis engagemang. Inget djurplågeri ledde till åtal trots att bevisläget ofta var gott, vilket är otillfredsställande ur flera aspekter. Att brott mot djur utreds och lagförs är av yttersta vikt från både mänsklig synpunkt och djurskyddssynpunkt. Enligt djurskyddslagens 29 § inträder obligatorisk prövning om djurförbud mot den som allvarligt försummat eller misshandlat ett djur eller dömts för djurplågeri. Det kan i förlängningen leda till att den våldsamma parten inte får behålla den gemensamma hunden om paret skiljer sig. Det är också viktigt att brotten utreds så att rättspraxis utvecklas på området. Sociologen Carin Holmberg har i en mindre studie frågat kvinnojourer och brottsofferjourer om deras erfarenheter av att kvinnor har djur som varit utsatta och om djuren fungerat som en kvarhållande faktor i relationen. Av 87 kvinnojourer som besvarade enkäten uppgav 66 kvinnojourer att de hade erfarenhet av detta. Problemet är utbrett också i Sverige. 2009 startade några veterinärstudenter och veterinärer en ideell förening som heter Veterinär omtanke om våldsutsatta (VOOV). Helt på ideell basis ordnas skyddat boende för våldsutsatta kvinnors djur. Med framgång och genom viss samverkan med bland annat Nationellt kunskapscentrum för Kvinnofrid (NCK) på samma ort gav man under de två första åren av verksamhet nära 40 djur en trygg plats medan matte är var på kvinnojouren. VOOV finns nu även i Stockholm, Göteborg, Malmö, Skaraborg, Jönköping och Borlänge. Behovet är stort. Det ger dock betydande begränsningar att driva en verksamhet helt ideellt. Inom brottsofferorganisationerna Brottsofferjourernas riksförbund (BOJ), Sveriges Kvinno- och Tjejjourers riksförbund (SKR) och Riksorganisationen för kvinnojourer och tjejjourer i Sverige (ROKS) ser vi ett stort behov av det skyddsnät för våldsutsatta kvinnors djur som VOOV utvecklat. Ett sådant skyddsnät ger kvinnan möjlighet att lämna relationen i ett tidigare skede. Det förkortar tiden då våldsutsatta befinner sig i en relation där våldshandlingar mot familjens husdjur kan användas som utpressning för att hålla kvar kvinnan. Även vi inom djurorganisationerna Sveriges Veterinärförbund, Svenska Blå Stjärnans Stiftelse, Svenska Djurskyddsföreningen, Djurskyddet Sverige, Djurens Rätt, Djurens Jurister och VOOV ser behovet av att arbeta vidare med den här typen av stöd. Det är dags att överbrygga gapet mellan humanstöd och djurstöd både för att kunna ge våldsutsatta bättre hjälp och för att hjälpa drabbade djur. Nu när regeringen ser över fridslagstiftningen finns det goda skäl att inkludera djurplågeribrottet i grov kvinnofridskränkning och grov fridskränkning. Våld mot husdjur borde även kunna ses som en försvårande omständighet och höja straffvärdet i ärenden om våld i nära relationer. Det skulle troligen motivera rättsinstanserna att gå vidare med brott som handlar om våld i nära relation och där djuret används som ett redskap av förövaren för att komma åt den våldsutsatta. Den utredning om ny djurskyddslag som är ute på remiss just nu innehåller vidare ett förslag om en sekretessbrytande regel gällande djurskyddsproblem, för personal inom hälso- och sjukvårdspersonal samt socialtjänsten. Det är viktigt att den förändringen kommer till stånd. Slutligen önskar vi att offentligt stöd till organisationer som hjälper våldsutsatta kvinnors djur kan börja betalas ut, så att den hittills ideellt drivna verksamheten kan garanteras en framtid.  Carina Ohlsson, ordförande Sveriges Kvinno- och Tjejjourers Riksförbund Angela Beausang, ordförande Riksorganisationen för kvinnojourer och tjejjourer i Sverige Sven-Erik Alhem, ordförande Brottsofferjourernas riksförbund Johan Beck-Friis, chefredaktör Svensk Veterinärtidning Torsten Jakobsson, ordförande Sveriges Veterinärförbund Christina Arosenius, ordförande Svenska Blå Stjärnan Lillemor Wodmar, generalsekreterare Svenska Djurskyddsföreningen Sven Stenson, ordförande Djurskyddet Sverige Åsa Hagelstedt, generalsekreterare Djurskyddet Sverige Isabella Silins, ordförande Veterinär Omtanke Om Våldsutsatta Nathalie Nordén, projektledare Veterinär Omtanke Om Våldsutsatta Eva Diesen, nätverket Djurens Jurister, forskare i juridik Camilla Björkbom, förbundsordförande Djurens Rätt Kristofer Sofroniou, familjerättssekreterare, förbundsstyrelseledamot Djurens Rätt Carin Holmberg, våldsforskare, doktor i sociologi Björn Dahlén, legitimerad veterinär Lisa Berglund, ordförande Sveriges Akademiska Etologer


”Besluten om skogen måste beakta alla dess värden”

Summary: Skogen är värd all uppmärksamhet den kan få – av den enkla anledningen att människor i framtiden kommer att behöva den mer än någonsin. DN:s artikelserie ligger därför helt rätt i tiden. Men med sitt snäva perspektiv befäster den tyvärr den negativa bild av skogsbruk som länge varit legio i medierna, skriver 15 skogsforskare i en replik.

DN-journalisten Maciej Zarembas artiklar om den svenska skogen och skogsbruket lyfter fram viktiga frågor. Men bilden haltar. Det snäva perspektivet skymmer skogens roll i samhället och att den också är en av lösningarna på klimatproblemet. Som framgår av hans artiklar ställs målkonflikten mellan naturvärden och skogsproduktion nu på sin spets. De svåra politiska avväganden som krävs måste grundas på värdeneutrala kunskaper som beaktar skogens alla värden. Maciej Zaremba målar sin bild av skogen med stor känsla. Han ser den som en närmast helig plats och avverkning som ett helgerån. ”Det ser ut som första världskrigets Verdun”, utbrister han och minns sitt hemlands väna lövdungar. Och visst är det lätt att hålla med, inte minst på grund av de bilder från nyupptagna hyggen eller förföriskt vackra urskogar som beledsagar hans texter. Helt visst har han också funnit ofullkomligheter och sådant som behöver rättas till. Effektivt illustrerar han den eskalerande målkonflikten mellan naturvärden och virkesproduktion. Men ingenstans ens antyder Zaremba att skogsbruk har något gott med sig. Och i urvalet av källor har han uppenbarligen varit noga med att undvika sådana som kunnat ”rubba hans cirklar”. Vi som dagligdags arbetar med skogsforskning förundras därför över hans arbetsmetoder – och över urvalet av vetenskapliga källor till artiklarna. Under arbetets gång bör Zaremba rimligen också ha stött på personer i skogsbruket som berättat om den naturhänsyn som i dag är regel i svenska skogar. Att högstubbar och evighetsträd inte står där av en slump. Att perspektivet på naturvårdsåtgärderna måste vara mycket långsiktigt. Frågan om kontinuitetsskogsbruk och trakthyggesbruk, som ges så stort utrymme i artiklarna, är av mycket gammalt datum. Den tycktes avgjord då blädning (en form av kontinuitetsskogsbruk) övergavs i början av 1950-talet på grund av den svaga återväxten . Dock utan att förbjudas, som Zaremba antyder. I dag är det åter en debattfråga – men kunskapen om kontinuitetsskogsbruk är ännu låg. Men så mycket vet vi som att det är en dyrare brukningsform och att den bara kan tillämpas i viss typ av skog. Om den innebär fördelar för den biologiska mångfalden är en av de saker som återstår att ta reda på. Sveriges lantbruksuniversitet, SLU har därför startat forskning som om några år kan höja kunskaperna inom detta komplexa område. Vi möter också behovet av mer kunskaper om skog i samhällsperspektiv med tvärvetenskaplig forskning i ordets vidaste betydelse. Det stora forskningsprogrammet Future Forests, som drivs av SLU, Umeå Universitet och Skogforsk, har just ett sådant anslag. Här arbetar produktionsforskare, naturvårdsforskare, statsvetare, konfliktforskare och filosofer tillsammans med representanter för markägare, friluftsmänniskor och naturorganisationer. I sådana konstellationer belyser man skogen ur alla aspekter och arbetar gemensamt för att identifiera och överbrygga konfliktfrågorna. Ambitionen är att hitta balanspunkter mellan de stadigt allt högre krav och större anspråk som ställs på skogen från olika håll: Mer råvaror, mer bioenergi, bättre förutsättningar för den biologiska mångfalden, större hänsyn till rekreations- och upplevelsevärden. En beskrivning av skog och skogsbruk blir ofullständig om den inte också belyser frågorna ur samhällsperspektiv. Den svenska skogen, liksom alla världens skogar, befinner sig i dag i ett helt nytt skede. De spelar en huvudroll när den länge närda visionen om hållbar utveckling nu måste förverkligas. Satsningen på forskning av den ovan nämnda modellen tar avstamp i just denna insikt. Skogen är en av jordens mycket få och i verklig mening eviga resurser. Den pågående klimatförändringen har satt strålkastarljus på de möjligheter som skog och grön produktion erbjuder. I hela världen pågår utfasningen av klimatskadliga, fossila energislag. Skogen med dess klimatneutrala råvaror och bioenergi är ett av spåren bort från oljeberoendet. Det är en i hög grad internationell fråga – men som också möter helt motstående samhällsmål. Några exempel: EU:s så kallade RES-direktiv anger att 20 procent av medlemsländernas energi ska komma från förnybara energikällor år 2020. Då ska också den totala energiförbrukningen ha minskat med 20 procent och 10 procent av transporterna baseras på biobränslen. För att ha en chans att nå dessa viktiga mål krävs kraftigt ökade uttag av biomassa – och tillväxthöjande åtgärder i skogen. Mot dessa mål står FN:s konvention om biologisk mångfald som anger att skogsbruk senast 2020 ska bedrivas på ett sätt som bevarar skogens biologiska värden. Sverige ratificerade konventionen redan 1994 och dess ramar anges såväl i miljöbalken och miljökvalitetsmålen som i regeringens naturvårdsskrivelse från 2002. På samma sätt krockar de båda svenska miljömålen Begränsad klimatpåverkan och Ett rikt växt- och djurliv. Ur klimatsynpunkt är det till exempel rätt att gödsla skogen för att den ska binda koldioxid och ge mer biobränsle. Samtidigt vet vi att skogsgödsling i stor skala kan ha negativa konsekvenser för den biologiska mångfalden. De här exemplen visar vilka svåra målkonflikter som politikerna nu har att hantera. Förutom att klimat- och naturvårdsaspekter går på tvärs med varandra ska också etiska, sociala och kulturella aspekter vägas mot företagsekonomiska och äganderättsliga aspekter. Den svenska skogspolitiken står därför inför sin kanske största utmaning någonsin när den ska navigera i denna komplicerade verklighet. Besluten måste fattas med bästa vetenskapliga, och allsidigt belysta, kunskap som grund. I den politiska beslutsprocessen möter forskningsresultaten ideologiska, ekonomiska, kulturella och känslomässiga argument – som också kräver kunskap för att kunna hanteras rätt. Uppgiften för oss i forskningen är att leverera dessa kunskaper – som måste vara tillräckligt robusta för att stå starka i den i den demokratiska processen. Men lika mycket är det politikers och andra beslutsfattares uppgift att ge vetenskaplig kunskap den tyngd den förtjänar i besluten. Skogen är värd all uppmärksamhet den kan få – av den enkla anledningen att människor i framtiden kommer att behöva den mer än någonsin. DN:s artikelserie ligger därför helt rätt i tiden. Men med sitt snäva perspektiv befäster den tyvärr den negativa bild av skogsbruk som länge varit legio i medierna. Skogen har i sekler varit Sveriges ekonomiska ryggrad. De ofullkomligheter i och omkring skogsbruket som Zaremba sett förtjänar att lyftas fram – men får inte skymma de möjligheter som ett hållbart brukande av skogen rymmer. Tomas Lundmark, dekanus, fakulteten för skogsvetenskap, SLU Annika Nordin, prodekan, fakulteten för skogsvetenskap, SLU Kevin Bishop, professor, SLU Uppsala Christer Björkman, professor, SLU Uppsala Göran Ericsson, professor, SLU Umeå Peter Högberg, professor, SLU Umeå Stig Larsson, professor, SLU Uppsala Hjalmar Laudon, professor, SLU Umeå Jon Moen, professor, Umeå universitet Thomas Moritz, professor, SLU Umeå Ove Nilsson, professor, SLU Umeå Urban Nilsson, professor, SLU Alnarp Torgny Näsholm, professor, SLU Umeå Camilla Sandström, docent, Umeå universitet Jan Stenlid, professor, SLU Uppsala