”Åtta av tio svenskar stöderett mångkulturellt samhälle”

Summary: Fler anser att alla invånare i Sverige ska ha samma rättigheter, visar den nya Integrationsbarometern. Åtta av tio svenskar anser helt eller delvis att det är bra för Sverige att människor från olika kulturer blandas med varandra. Det visar den senaste Integrationsbarometern, som presenteras i dag. Nio av tio anser att de invandrare som är permanent bosatta i Sverige ska ha samma rättigheter som de infödda svenskarna. Det är en ökning jämfört med tidigare barometrar. Samtidigt tycker hälften av svenskarna att integrationen av invandrare fungerar ganska eller mycket dåligt. Utländska terrordåd som det i London i juli i fjol påverkade synen på islam och muslimer negativt hos hälften av svenskarna. En fjärdedel säger att även deras syn på muslimer i Sverige förändrades, skriver Jose Alberto Diaz och Abdullahi Aress från Integrationsverket.

Integrationspolitiken utgår från idén att alla människor oavsett etnisk bakgrund ska ha samma rättigheter, möjligheter och skyldigheter. Finns det stöd för det hos allmänheten? Hur förhåller sig allmänheten till myndigheter och kommuners ansvar och insatser? Hur är det med viljan att själv engagera sig? Förändras dessa förhållanden över tid? Integrationsverket har sedan 1999 följt allmänhetens attityder till och erfarenheter av integration, etnisk mångfald och diskriminering. I dag redovisas vår Integrationsbarometer för 2005. Den riksrepresentativa undersökningen genomfördes under perioden november 2005 till januari 2006, med svar från 2  572 personer bosatta i Sverige i åldrarna 16–78 år. Integrationsbarometer 2005 visar att det finns en stor vilja hos befolkningen att personligt engagera sig för integration. En fjärdedel svarar ”ja absolut” på frågan ”Kan du tänka dig att göra en insats för att hjälpa invandrare att etablera sig i det svenska samhället”. En knapp majoritet på 54 procent är försiktigt positiva. Enbart en femtedel avvisar ett sådant engagemang. Engagemanget ökar när frågorna gäller ungdomar och barn. Tre av tio vill bestämt engagera sig för att hjälpa yngre personer med invandrarbakgrund att etablera sig i Sverige. En femtedel kan därutöver definitivt tänka sig ”att bli mentor till en nyanländ invandrare för att hjälpa honom eller henne att komma in i arbetslivet”. Uttrycket för positivt engagemang för integration i det svenska samhället är stabilt över tid. Majoriteten av allmänheten i Sverige har även en positiv inställning till integration med respekt för andra människors bakgrund och kulturer. Tre fjärdedelar instämmer helt eller delvis i att ”invandrare kan komma in i det svenska samhället och samtidigt behålla sina traditioner.” Åtta av tio instämmer helt eller delvis i att ”det är bra för Sverige att människor från olika kulturer blandas med varandra”. Ungefär en tredjedel instämmer helt. De som avvisar tanken om ett Sverige präglat av mångfald utgör en femtedel av respondenterna. I relation till mätningen år 2004 har det skett två signifikanta förändringar: dels ökar de som ställer sig försiktigt positiva till ett Sverige präglat av mångfald, dels minskar de som är helt negativa. En klar majoritet är positiv till principen om lika rättigheter oavsett bakgrund, är medveten om att det förekommer diskriminering och att det behövs insatser mot diskriminering. Allmänhetens medvetenhet om diskriminering ökar stadigt i våra undersökningar. Nio av tio instämmer helt eller delvis i frågan ”Alla invandrare permanent bosatta i Sverige måste ges samma rättigheter som landets egen befolkning”. Så många som drygt sex av tio har en helt positiv uppfattning i frågan. I relation till förra mätningen ökar andelen positivt inställda samtidigt som andelen negativa minskar. En överväldigande majoritet, närmare nio av tio, instämmer helt eller delvis i att ”Det förekommer diskriminering av invandrare”. Så många som 45 procent är helt övertygade om detta. Den tiondel som förnekar diskriminering, har funnits i mätningarna sedan 2003. Med en hög medvetenhet om diskriminering är allmänheten positiv till ökade och utvecklade insatser. Åtta av tio instämmer helt eller delvis i att ”Myndigheterna bör arbeta mer aktivt för att motverka diskriminering av personer med utländsk bakgrund”. Nästan två tredjedelar av allmänheten anser att ”Alla arbetsplatser borde sträva efter att anställa invandrare.” Ungefär lika många är helt eller delvis positiva till att ”Offentliga myndigheter (stat, landsting, kommuner) bör föregå med gott exempel och anställa fler personer med utländsk bakgrund”. Det finns också ett avsevärt och stabilt stöd för att kommunerna bör göra insatser för att hjälpa flyktingar att komma in i det svenska samhället. Här minskar dock detta stöd hos invånare yngre än 30 år. Ett nytt område som undersöks i årets Integrationsbarometer är hur internationella händelser kan påverka inställningen till islam och muslimer i Sverige. Internationella händelser kopplade till islamisk fundamentalism och terrorism kan befaras ha en negativ inverkan på hur samhällsomgivningen bemöter och förhåller sig till islam och muslimer. Vår undersökning speglar om terrorattentaten i London i juli 2005 påverkat allmänhetens inställning till islam generellt, till muslimska länder och till muslimer som bor och arbetar i Sverige. Nästan hälften anser att attentaten påverkat deras syn på islam och på länder med muslimska traditioner. Men endast en fjärdedel anser att deras inställning till svenska muslimer påverkats. Integrationsbarometern visar på flera positiva förändringar i allmänhetens inställning till islam och muslimer i Sverige. En uppföljning av frågor som gäller bärande av slöja i fem situationer visar att: • Andelen som är ”helt för” bärande av slöja ökar. • Andelen som svarar ”varken för eller emot” ökar. • Andelen som är ”helt emot” minskar. Undersökningen visar att acceptansen för att muslimska kvinnor bär slöja i olika situationer fortsatt är störst när det gäller offentliga platser (”på gatan”), där nästan en fjärdedel är helt eller delvis positiva. Det svagaste stödet gäller att bära slöja ”på ID-kort”, där endast 12 procent ställer sig helt eller delvis positiva. Inställningen till moskébyggandet generellt i Sverige och ”i det området där du bor” undersöks också i årets barometer. Motståndet mot moskébyggen har varit stort i flera delar av landet, vilket också avspeglades i siffrorna för 2004. Men även gällande moskébyggande tycks attityderna börja förändras mot större tolerans. • Det är fortfarande omkring en femtedel som ställer sig helt positiva till moskébyggen, i närområdet respektive generellt, medan en dryg tredjedel motsätter sig detta helt eller delvis • Andelen som ställer sig helt positiva till moskébyggen ökar, likaså de som har svårt att ta ställning. • Andelen som är positiva till att det byggs moskéer i respondenternas eget närområde är färre och de negativa flera, än när frågan ställs generellt. Nästan fyra av tio av de svarande i undersökningen är helt eller delvis positiva till att ”man bör underlätta utövandet av islam i Sverige”. Det är 44 procent som ställer sig positiva och negativa till frågan ”Vi bör stödja utbildningen av imamer i Sverige för att underlätta utövningen av islam – på ett sätt som är förenligt med våra demokratiska traditioner!” Det är intressant att notera de svagt positiva förändringarna i inställningen till islam och muslimer i Sverige mot bakgrund av den bild som framkom i förra årets barometer. Det som då redovisades överraskade många. Siffrorna avspeglade en misstro och ovilja mot islam och muslimer som många kanske inte trodde fanns i Sverige. Integrationsbarometer 2005 visar att uppemot 30 procent av befolkningen bestämt är beredda att engagera sig för integrationen. Potentialen är hög och ger anledning till optimism. Men det är angeläget att den viljan för engagemang får stöd av myndigheter, kommuner och organisationer. Allmänheten förväntar sig detta. Hälften av dem som svarat tycker att integrationen fungerar ganska eller mycket dåligt. Befolkningen vill se ökade insatser från myndigheter, arbetsgivare och kommuner. Med stödet i befolkningen finns förutsättningar för att Sverige skall lyckas med den integrationsutmaning som många anser att landet står inför. Den negativa inställningen till islam och muslimer, som dock tycks förändras i positiv riktning, understryker den utmaningen. Jose Alberto Diaz Forskningsledare, Integrationsverket Abdullahi Aress Chef för analysavdelningen, Integrationsverket


Drömmen är en båtfärd på Rhen

Summary: Christel och Paul Riege hade räknat med att bli gamla i det kommunistiska DDR. Nu lever de i Berlin, nära barn och barnbarn, och klarar sig på sina pensioner. "Vi är vanliga människor som levt vanliga liv", säger de.

- Vi har levt ett bra liv ihop. Och vi har det fortfarande bra, säger Christel och Paul Riege, pensionärer i Berlin som just firat diamantbröllop. Åttioettåriga Christel Riege tar ett varv i köket medan förmiddagskaffet håller på att bli klart i bryggaren.I vardagsrummet väntar 84-årige maken Paul på att kopparna ska komma på bordet. - Det går bra att bli äldre, bara man får vara något så när frisk, säger Christel Riege när också hon satt sig i en fåtölj och kaffet serverats. Paret Riege bor i en ljus och prydlig tvårumslägenhet i stadsdelen Pankow, i den östra delen av Berlin som under Tysklands delade tid var huvudstad i DDR. Huset är bara tio år gammalt, och Paul och Christel Riege är de första hyresgästerna i lägenheten. Att de som pensionärer skulle hamna här i Berlin är de själva överraskade över. - Det hade vi aldrig trott, skrattar de. Tidigare har de under alla yrkesverksamma år bott i Leipzig och Zwickau, städer som båda ligger i södra delen av det som tidigare var Östtyskland. Men när Paul Riege för elva år sedan fick en hjärtinfarkt ville barn och barnbarn, som redan fanns i Berlin, att de skulle flytta hit. - De ville kunna hjälpa oss mer, och vi ville gärna ha tätare kontakt, säger Christel Riege. Fast det var inte lätt att lämna Zwickau där de bodde i över 35 år och hade sina vänner och bekanta, förklarar de. På en av vardagsrummets väggar hänger en tavla med motiv från Zwickau. - Några vänner i Zwickau håller vi kontakt med. Men mycket förändras när man blir äldre. En del bekanta är sjuka och några har dött, säger pensionärsparet. - Nu är det här i Berlin som vi känner oss hemma. Här finns barn och barnbarn - och tre barnbarnsbarn som är vår stora glädje. Förmiddagskaffet som står på bordet är en av de fasta punkterna i paret Rieges vardag, och över huvud taget följer dagarna ungefär samma mönster, säger de. Väckarklockan ringer klockan sju. Paul Riege har besvär med att röra sig och makan Christel hjälper honom med morgonbestyren. Något stöd från hemtjänst eller något liknande har paret Riege inte. - Det behöver vi inte. Vi klarar oss. Men två dagar i veckan är Paul Riege på ett dagcenter där också sjukgymnastik står på programmet. I hemmet kan Paul Riege gå med käpp, men utomhus är det rullstol som gäller. Är det tungt? - Vi har varit gifta så länge. Det här är min uppgift, menar Christel Riege och kastar en varm blick på maken. Både Paul och Christel Riege jobbade på järnvägen fram till pensioneringen. Han var lokförare innan han bytte till ett administrativt jobb. Hon arbetade på kontoret på en reparationsverkstad, under tjugo år som sekreterare. Nu lever de på sina pensioner. Nog kunde summan som de får varje månad vara större, tycker de. Men paret Riege klagar inte. - Våra krav är inte så stora. Hyran för lägenheten är 600 euro, och det räcker Christel Rieges pension gott och väl till. - Paul får lite mer, så vi klarar oss, säger Christel Riege och vill inte prata mer än så om pensioner och pengar. Då plockar hon hellre fram ett album som ett av barnbarnen gjorde till parets diamantbröllop som firades nyligen. Den 9 mars var det 60 år sedan de gifte sig. - Det var en underbar dag, minns de och berättar att de firade med mat och mousserande vin tillsammans med släkten på en italiensk restaurang. - Och det var en dag när det var naturligt att tänka tillbaka, säger Christel Riege och bläddrar i albumet. Där finns bilder från de flesta viktiga hållplatserna i deras gemensamma liv - bröllopet 1946, en familjebild från mitten av 50-talet med sonen Peter, silver- och guldbröllop, och sommarfoton från ön Rügen där de tillbringat de flesta semestrarna. Hur träffades de? - Det var i Leipzig i april 1945, när det bara var ett par veckor kvar av kriget, börjar berättelsen. Hon arbetade redan då på en reparationsverkstad för lok och tågvagnar. Han var soldat men befann sig i hemstaden efter att ha sårats. - Jag minns att en arbetskamrat puffade mig på armen och pekade på en ung man som tittade på mig genom fönstret, säger Christel Riege. "Han kommer att stå utanför verkstadsporten i kväll", sade min väninna. Men vi fick söka skydd i en källare under ett bombangrepp så det blev inget vanligt slut på arbetsdagen. På kvällen gick den då 20-åriga Christel till ett sjukhus för att hälsa på en bekant, och där råkade hon stöta på ynglingen som tittat på henne genom fönstret. - Jag visste med en gång att det var henne jag ville ha, ler Paul Riege. - Vi stämde träff. Svårare var det inte. Så gör väl ungdomar än i dag. Våren därpå stod bröllopet, och ett par år senare föddes deras son Peter. Paul och Christel Riege har levt i det kommunistiska DDR under större delen av sitt gemensamma liv. Zwickau där de bodde i över 35 år är en industristad nära den tjeckiska gränsen, med en lång biltradition. Under DDR-tiden var det där som den skumpiga Trabantbilen tillverkades. Nu finns en Volkswagenfabrik i staden. Christel och Paul Riege träffades precis i krigets slutskede, och när de gifte sig hade freden varat mindre än ett år. Vilka drömmar och förhoppningar hade de? - Att det aldrig skulle bli krig mer. Det var viktigare än allt annat. I Tyskland var allt förött och förstört, säger Christel Riege. - Men vi hoppades också att vi skulla ha arbete och att vi skulle få leva ett långt liv tillsammans. De första fem åren som gifta bodde Christel och Paul Riege i två rum hemma hos hans morföräldrar. Det var först när sonen Peter föddes som de fick sin första egna lägenhet. - Vi är vanliga människor som levt vanliga liv, menar de. - Och vi har haft arbete och klarat oss bra, De hade räknat med att bli pensionärer i DDR. Men nu lever de i stället i det återförenade Tyskland. Och trots att paret Riege menar att delar av de sociala systemen var bättre i Östtyskland tycker de att återföreningen borde ha kommit tidigare. Så länge DDR fanns reste Christel och Paul Riege ibland "till det socialistiska utlandet" som det kallades, till länder som Sovjetunionen, Rumänien och Tjeckoslovakien. Efter murens fall åkte de i början av 90-talet till Italien en gång. - Jag skulle gärna kunna resa mer. Men inte utomlands utan i Tyskland, och helst skulle jag vilja göra en båtfärd på floderna Rhen och Mosel. Det är en dröm som jag har kvar, säger Christel Riege innan hon åter styr mot köket för att ta itu med dagens lunch. Grönsaksrätter och pannkakor står ofta på matbordet i paret Rieges kök. Liksom Königsberger Klopse, en sorts stora frikadeller som serveras med potatis och ljus kaprissås. - Det åt vi på vår bröllopsmiddag. Och det tillhör fortfarande favoriträtterna.


”Avfallet från kärnkraftverk kan få säker slutförvaring”

Summary: Miljörörelsen kräver att regeringen tvingar industrin att ta fram bättre underlag inför kommande lagringsbeslut.Avfallet från kärnkraftverken kan slutförvaras säkert för miljön om det läggs i borrhål på tre till fem kilometers djup, där grundvattnet är orörligt. Dessutom förhindras att det använda kärnbränslet kan nås i framtiden, skriver representanter för miljörörelsen. Men industrin vägrar att forska om det säkra alternativet, utan håller envist fast vid att slutförvaringen av kärnkraftsavfall ska ske i tunnlar på 500 meters djup, trots att metoden är osäker på lång sikt. Innan det slutliga beslutet om förvaringen av kärnkraftsavfallet tas måste regeringen kräva av industrin att den undersöker säkrare alternativ till den lösning som man låst sig vid i 30 år.

Kärnkraftsindustrin har under 30 års tid låst sig fast vid den så kallade KBS-metoden för att slutförvara det mycket långlivade och miljö- och hälsofarliga avfall som bildas i kärnkraftverken. Industrin planerar att deponera det använda kärnkraftsbränslet i gruvgångsliknande tunnlar 500 meter under markytan i grundvattenförande berg. Radioaktiva ämnen från slutförvaret får enligt varje rimlig målsättning inte läcka ut och nå människa och miljö under minst 100 000 år. För att förhindra att den omgivande miljön skadar avfallsbehållarna under denna långa tidsperiod – inklusive en istid – tvingas industrin därför att omge avfallet med konstgjorda barriärer av koppar och lera. Trots att kärnkraftsindustrin under myndigheternas granskning har arbetat i 30 år med att utveckla KBS-metoden är systemets långsiktiga säkerhet fortfarande oklar. Vi som lever i Sverige nu – och utnyttjar energi från kärnkraften – måste välja den på lång sikt miljö- och hälsomässigt bästa lösningen för att ta hand om kärnkraftsavfallet. Ett alternativ till KBS-metoden kallas djupa borrhål och innebär att kärnkraftsavfallet deponeras i borrhål på tre till fem kilometers djup. Grundvatten på dessa djup ligger orörligt i miljontals år och slutförvaret skulle därför sannolikt bli miljömässigt säkert under mycket långa tidsperioder. Detta medför att metoden djupa borrhål har förutsättningar att ge ett betydligt bättre långsiktigt skydd för människa och miljö än den metod som kärnkraftsindustrin valde för 30 år sedan. Metoden djupa borrhål är inte okänd för kärnkraftsindustrin. De granskande myndigheterna Statens kärnkraftinspektion (SKI) och Statens strålskyddsinstitut (SSI) liksom regeringen känner också till metoden. Sedan slutet av 1980-talet har metoden funnits med i kärnkraftsindustrins analys av alternativ och redan från början kom indikationer på att den skulle kunna vara miljömässigt bättre på lång sikt än KBS-metoden. Myndigheterna och regeringen har försökt få kärnkraftsindustrin att lägga större resurser på att ta fram en ökad kunskap om förutsättningarna för att använda metoden djupa borrhål. Men det har inte legat i kärnkraftsindustrins intresse, vare sig i Sverige eller internationellt, att öppna upp för en diskussion om eventuella nackdelar med KBS-metoden jämfört med alternativa metoder. Kärnkraftsindustrin har motvilligt genomfört ett antal översiktliga utredningar om metoden djupa borrhål. Rapporterna visar på att det kan finnas miljömässiga fördelar med metoden. Men i stället för att ta fasta på detta intressanta faktum hävdar industrin att metoden är sämre än KBS-metoden eftersom kunskap saknas om metoden. Trots metodens möjliga miljöfördelar har industrin vägrat att påbörja ett forskningsprogram för att jämföra den långsiktigt miljömässiga säkerheten av metoden djupa borrhål med KBS-metoden. Föreningen Miljöorganisationernas kärnavfallsgranskning (MKG) har därför tagit fram en rapport som uppdaterar och ger en samlad bild av metoden djupa borrhål. I rapporten konstateras att ny kunskap och landvinningar inom hydrogeologi och borrteknik har ökat möjligheten att använda djupa borrhål för slutförvaring av det svenska kärnavfallet. Om slutförvaret placeras i stabil berggrund på djup mellan tre och fem kilometer – och deponering och förslutning kan ske utan att grundvattnets naturliga skiktning långsiktigt störs – kommer grundvatten från slutförvaret inte att komma i kontakt med jordytan och biosfären. Konstgjorda barriärer kan användas även för metoden djupa borrhål, men när barriärerna på sikt förstörs kommer inte eventuellt kvarvarande radioaktiva ämnen att nå jordytan. Detta kan däremot ske om kärnkraftsindustrins KBS-metod används. Ytterligare en viktig fördel med metoden djupa borrhål är att när borrhålet väl är tillslutet blir det mycket svårt att komma åt det använda kärnbränslet. De använda kärnbränslestavarna innehåller plutonium, ett ämne som kan användas i kärnvapen. Ett långsiktigt problem med ett slutförvar av KBS-typ är att det måste övervakas i över 100 000 år för att förhindra avsiktliga intrång i slutförvaret för att nå kärnvapenråvaran. Om det använda kärnbränslet kan placeras på tre till fem kilometers djup behövs ingen sådan övervakning av slutförvaret för att hindra att plutonium – en kärnvapenråvara – kommer i orätta händer. MKG har också låtit Sifo undersöka opinionsläget i fråga om val av metod för att slutförvara det svenska använda kärnkraftsbränslet. Deltagarna i undersökningen har spontant fått svara på frågan om de föredrar att borra djupa hål och placera kärnavfallet på tre kilometers djup där det inte finns cirkulerande grundvatten, jämfört med att placera kärnavfallet i tunnlar i grundvattenförande berg på 500 meters djup. Undersökningen visar att 71 procent väljer metoden djupa borrhål men bara 4 procent väljer KBS-metoden. Kärnkraftsindustrin arbetar nu för att snabbt ta fram en ansökan enligt miljöbalken och kärntekniklagen för att få bygga ett slutförvar enligt KBS-metoden antingen bredvid Forsmarks eller Oskarshamns kärnkraftverk. I den miljökonsekvensbeskrivning som ska bifogas ansökan ska alternativa metoder som är realistiskt genomförbara kunna jämföras med varandra och bedömas miljömässigt. Detta är ett krav enligt svensk lag. Det är regeringen som slutgiltigt ska godkänna ett slutförvar, men först ska Miljödomstolen göra en granskning enligt miljöbalken och lämna ett yttrande. Miljöbalken lyfter fram ansvar för kommande generationer, försiktighetsprincipen och användning av bästa möjliga teknik som viktiga kriterier för att bedöma tillåtligheten av miljöfarlig verksamhet. Det är viktigt att Miljödomstolen får tillgång till det bästa tänkbara underlaget för att kunna jämföra alternativet djupa borrhål med industrins KBS-metod. För att det ska vara möjligt måste industrin lägga betydligt större resurser på att utreda metoden djupa borrhål. För några år sedan uppskattade kärnkraftsindustrins kärnavfallsbolag, SKB AB, kostnaden och tidsåtgången för nå samma kunskapsnivå för metoden djupa borrhål som för KBS-metoden. Det påstods kosta fyra miljarder kronor och ta trettio år. Vad som behövs är inte ett fullskaleprojekt utan mindre undersökningar som svarar på frågor i sådan grad att Miljödomstolen och regeringen får det bästa möjliga beslutsunderlaget för valet av alternativ. Sedan år 2000 har den så kallade Kärnavfallsfonden växt från att innehålla 26 miljarder kronor till 39 miljarder kronor. Det finns inga ekonomiska skäl för att inte mer utförligt utreda metoden djupa borrhål. Det går att vänta ytterligare tio år med att lämna in en ansökan om att få bygga ett slutförvar av KBS-typ. Det är en försvarlig fördröjning för ett avfallsprojekt som ska fungera i 100 000 år. För att kärnkraftsindustrin inte ska lämna in en ansökan om att få bygga ett KBS-slutförvar utan ett acceptabelt underlag om alternativa metoder krävs kraftfulla signaler från myndigheterna och regeringen. Vi, aktiva inom MKG, föreningens medlemsorganisationer och medlemmar av föreningens expertråd anser att regeringen bör klargöra för kärnkraftsindustrin att ett slutförvar enligt KBS-metoden inte kommer att godkännas förrän det finns bättre underlag för jämförelser med alternativa metoder. Catharina Lihnell Järnhester, ordförande i Miljöorganisationernas kärnavfallsgranskning (MKG). Johan Swahn, teknologie doktor, kanslichef, MKG. Ingrid Esbjörnsson, ordförande i Fältbiologerna. Kenneth Gunnarsson, ordförande i Oss – Opinionsgruppen för säker slutförvaring i Östhammar. Mikael Karlsson, fil doktor, ordförande i Svenska Naturskyddsföreningen. Helena Nordström Källström, ordförande i Naturskyddsföreningen i Uppsala län. Kjell F Olsson, ordförande i Naturvärnsförbundet i Kalmar län. Gunnar Bengtsson, docent och internationell miljökonsult, tidigare generaldirektör för Statens strålskyddsinstitut och Kemikalieinspektionen. Herbert Henkel, docent, teknisk geologi och geofysik. Olov Holmstrand, teknologie doktor hydrogeologi, miljökonsult. Gunilla Högberg Björck, jur kand, miljörätt.


”Polisen har misslyckatsmed att minska våldsbrotten”

Summary: De anmälda våldsbrotten har ökat med 38 procent, skriver Stockholms länspolismästare Carin Götblad.Stockholmspolisen har misslyckats med att stoppa ökningen av de allt brutalare våldsbrotten. Sedan 1990 har de anmälda våldsbrotten i Stockholm ökat med 38 procent. Samtidigt har det totala antalet anmälda brott under samma period minskat med drygt 16 procent, skriver Carin Götblad, länspolismästare i Stockholm. För att minska våldsbrotten är det viktigt att stoppa ungdomskriminaliteten. Ungdomar står för en stor andel av brotten, men de rekryteras också till de kriminella nätverk som begår de grova brotten, som rån av värdetransporter, grov misshandel och narkotikabrott, skriver Carin Götblad.

Våldsbrottsligheten i Stockholm och i övriga landet ökar. Det är ingen dramatisk ökning men den oroar. Det totala antalet anmälda brott har sedan länge sjunkit i Stockholm. Men vi har inte lyckats med våldsbrotten. Den statistiska ökningen är sannolikt större än den verkliga ökningen, eftersom människors benägenhet att anmäla våldsbrott har ökat. Men detta är inte hela förklaringen. Våldsbrottens ökning är, enligt många kriminologer, inte bara en statistisk ökning. Dessutom menar många att våldet också blivit grövre. Situationen i de mest utsatta förorterna oroar. Sedan år 1990 har de anmälda brotten i Stockholms län minskat med drygt 16 procent per 100 000 invånare. Men under samma 15 år har de anmälda våldsbrotten i Stockholms län ökat med 38 procent och betydligt mer i övriga landet. Min bestämda inriktning är att få ned våldsbrotten. För att klara detta krävs ett långsiktigt arbete med en övergripande och sammanhållande strategi. Då kommer vi att se resultat, men det går inte över en natt. De bärande tankarna i denna strategi är följande: Våldet på Stockholms gator är ett polisiärt problem som går att påverka med polisiära metoder, men det finns bakomliggande faktorer som alkoholpolitik, integrationsfrågor, segregation, vårdpolitik och mycket mer som ligger utanför polisens kontroll. Men polisen har en viktig roll. Den rollen innebär såväl traditionellt polisarbete i modern tappning (till exempel genom våra nya mobila polisstationer vid Medborgarplatsen och Stureplan) som att vara pådrivande mot andra, att våra kunskaper och erfarenheter av våldets ansikte och struktur ska stötta och driva på andra delar av samhället. Att förändra våldsutvecklingen kräver satsningar inom det förebyggande arbetet framför allt bland ungdomar. Det är inte bara så att ungdomar står för en stor andel av brotten. Utan det är också här som nyrekryteringen till de kriminella nätverken sker. Det är dessa nätverk som begår de grova brotten, vare sig det handlar om rån av värdetransporter, grov misshandel eller om narkotikabrott. En annan del i strategin är att vi främst – men inte enbart – ska rikta insatserna mot de mest utsatta förorterna. Inte minst är det aspekten att motverka nyrekryteringar till kriminella nätverk som ligger bakom den prioriteringen. För att kunna fullfölja vår strategi har vi byggt en struktur för att vara pådrivande på andra samtidigt som vi själva använder våra resurser i enlighet med de bärande tankar jag redovisat här. • Poliskontor kommer vi att öppna på 13 platser. Den första i Ronna har redan smygstartat och öppnar sitt kontor i juni. I Jordbro öppnar vi den 30 maj. Poliskontoren är ett uttryck för att vi vill satsa på närpolisen och göra den än mer medborgarnära. Vi ska också freda verksamheten vid poliskontoren och ha samma syn på poliskontorens bemanning som vi har för vår utryckningsverksamhet. Det innebär att de ska alltid vara bemannade enligt beslutad plan. • Överenskommelser genom chefssamråd. Det är vårt tyngsta instrument för att driva på kommunerna, landstingen och andra. Det är cheferna, polismästarna, i Stockholms läns åtta polismästardistrikt som har mitt uppdrag att utveckla en samarbetsform för att driva fram en samplanering, så att vackert tal om samarbete resulterar i konkreta åtgärder. • Länspolismästarens Ungdomsråd består av ett 30-tal tonåringar från förorterna. När jag frågade ungdomarna hur de skulle göra om de vore polis i sitt område svarade de: ”Jag skulle kliva ur bilen, våga möta ungdomarna personligen.” • Stödcentrum för unga brottsoffer ska byggas ut på alla större närpolisstationer i Stockholms län. • Stödcentrum för unga gärningsmän och deras föräldrar. Att ingripa tidigt och samla resurserna runt de unga är helt avgörande om vi ska bryta vägen in i en kriminell livsstil. • Volontärprojektet startade vi för att kunna ta till vara den vilja som många medborgare har att personligen och aktivt stötta polisen i arbetet mot brottsligheten. Det finns uppgifter för volontärer inom minst tre områden: 1)De kan bli viktiga för det brottsförebyggande arbetet genom att till exempel delta i kampanjer kring storhelger vid systembolag. 2)De blir en kontaktyta till allmänheten och i vissa fall en brygga mellan polis och allmänhet. 3)De kan ge stöd till brottsoffer, men också vara extra ögon och öron på tider och platser där fler vuxna behövs ute. Projektet är nu i gång i Vällingby och Farsta med de första 100 volontärerna, som är utbildade i konflikthantering, första hjälpen och sekretesslagstiftning. • Nova 2 mot grov och organiserad brottslighet. Inom Novas ram har genomförts en kartläggning av ungdomar med kopplingar till de 150 mest aktiva kriminella i länet, så kallade Novamarkerade personer. Den visade att 634 ungdomar i länet fanns i våra register med kopplingar till dessa personer. Dessa ungdomar och många fler befinner sig i riskzonen att dras in i en kriminell livsstil. De olika inslagen, som jag beskrivit, hänger ihop och förstärker varandra. De är en helhet där poliskontoren kan säga vara något av hjärtat. Insatserna riktar sig främst till ungdomar. Men flera av dem påverkar också andra. Det gäller till exempel poliskontoren. Självklart berörs alla medborgare i de aktuella områdena av det arbete som utförs av poliskontorens poliser. De satsningar vi nu genomför är inte isolerade aktiviteter utan en del av en helhet. Vårt mål är klart: Den minskning av brottsligheten som vi ser i Stockholms län ska också omfatta våldsbrotten. Och då är att förebygga ungdomskriminalitet en nyckel till framgång. Carin Götblad


”Polisen har misslyckats med att minska våldsbrotten”

Summary: De anmälda våldsbrotten har ökat med 38 procent, skriver Stockholms länspolismästare Carin Götblad. Stockholmspolisen har misslyckats med att stoppa ökningen av de allt brutalare våldsbrotten. Sedan 1990 har de anmälda våldsbrotten i Stockholm ökat med 38 procent. Samtidigt har det totala antalet anmälda brott under samma period minskat med drygt 16 procent, skriver Carin Götblad, länspolismästare i Stockholm. För att minska våldsbrotten är det viktigt att stoppa ungdomskriminaliteten. Ungdomar står för en stor andel av brotten, men de rekryteras också till de kriminella nätverk som begår de grova brotten, som rån av värdetransporter, grov misshandel och narkotikabrott, skriver Carin Götblad.

Våldsbrottsligheten i Stockholm och i övriga landet ökar. Det är ingen dramatisk ökning men den oroar. Det totala antalet anmälda brott har sedan länge sjunkit i Stockholm. Men vi har inte lyckats med våldsbrotten. Den statistiska ökningen är sannolikt större än den verkliga ökningen, eftersom människors benägenhet att anmäla våldsbrott har ökat. Men detta är inte hela förklaringen. Våldsbrottens ökning är, enligt många kriminologer, inte bara en statistisk ökning. Dessutom menar många att våldet också blivit grövre. Situationen i de mest utsatta förorterna oroar. Sedan år 1990 har de anmälda brotten i Stockholms län minskat med drygt 16 procent per 100 000 invånare. Men under samma 15 år har de anmälda våldsbrotten i Stockholms län ökat med 38 procent och betydligt mer i övriga landet. Min bestämda inriktning är att få ned våldsbrotten. För att klara detta krävs ett långsiktigt arbete med en övergripande och sammanhållande strategi. Då kommer vi att se resultat, men det går inte över en natt. De bärande tankarna i denna strategi är följande: Våldet på Stockholms gator är ett polisiärt problem som går att påverka med polisiära metoder, men det finns bakomliggande faktorer som alkoholpolitik, integrationsfrågor, segregation, vårdpolitik och mycket mer som ligger utanför polisens kontroll. Men polisen har en viktig roll. Den rollen innebär såväl traditionellt polisarbete i modern tappning (till exempel genom våra nya mobila polisstationer vid Medborgarplatsen och Stureplan) som att vara pådrivande mot andra, att våra kunskaper och erfarenheter av våldets ansikte och struktur ska stötta och driva på andra delar av samhället. Att förändra våldsutvecklingen kräver satsningar inom det förebyggande arbetet framför allt bland ungdomar. Det är inte bara så att ungdomar står för en stor andel av brotten. Utan det är också här som nyrekryteringen till de kriminella nätverken sker. Det är dessa nätverk som begår de grova brotten, vare sig det handlar om rån av värdetransporter, grov misshandel eller om narkotikabrott. En annan del i strategin är att vi främst - men inte enbart - ska rikta insatserna mot de mest utsatta förorterna. Inte minst är det aspekten att motverka nyrekryteringar till kriminella nätverk som ligger bakom den prioriteringen. För att kunna fullfölja vår strategi har vi byggt en struktur för att vara pådrivande på andra samtidigt som vi själva använder våra resurser i enlighet med de bärande tankar jag redovisat här. Poliskontor kommer vi att öppna på 13 platser. Den första i Ronna har redan smygstartat och öppnar sitt kontor i juni. I Jordbro öppnar vi den 30 maj. Poliskontoren är ett uttryck för att vi vill satsa på närpolisen och göra den än mer medborgarnära. Vi ska också freda verksamheten vid poliskontoren och ha samma syn på poliskontorens bemanning som vi har för vår utryckningsverksamhet. Det innebär att de ska alltid vara bemannade enligt beslutad plan. Poliskontoren är centrala för vår strategi. Men de är inte en enskild och isolerad insats. Tvärtom sker satsningarna i nära samarbete med övriga samhället. Det kan till exempel handla om att vi i diskussioner med kommunerna kräver att socialtjänsten ska sätta in fältassistenter eller fritidsledare i området och i anslutning till poliskontoren. Överenskommelser genom chefssamråd. Det är vårt tyngsta instrument för att driva på kommunerna, landstingen och andra. Det är cheferna, polismästarna, i Stockholms läns åtta polismästardistrikt som har mitt uppdrag att utveckla en samarbetsform för att driva fram en samplanering, så att vackert tal om samarbete resulterar i konkreta åtgärder. Länspolismästarens Ungdomsråd består av 30-tal tonåringar från förorterna. När jag frågade ungdomarna hur de skulle göra om de vore polis i sitt område svarade de: "Jag skulle kliva ur bilen, våga möta ungdomarna personligen." Stödcentrum för unga brottsoffer ska byggas ut på alla större närpolisstationer i Stockholms län. Stödcentrum för unga gärningsmän och deras föräldrar. Att ingripa tidigt och samla resurserna runt de unga är helt avgörande om vi ska bryta vägen in i en kriminell livsstil. Volontärprojektet startade vi för att kunna ta till vara den vilja som många medborgare har för att personligen och aktivt stötta polisen i arbetet mot brottsligheten. Det finns uppgifter för volontärer inom minst tre områden: 1) De kan bli viktiga för det brottsförebyggande arbetet genom att till exempel delta i kampanjer kring storhelger vid systembolag. 2) De blir en kontaktyta till allmänheten och i vissa fall en brygga mellan polis och allmänhet. 3) De kan ge stöd till brottsoffer, men också vara extra ögon och öron på tider och platser där fler vuxna behövs ute. Projektet är nu i gång i Vällingby och Farsta med de första 100 volontärerna, som är utbildade i konflikthantering, första hjälpen och sekretesslagstiftning. Nova 2 mot grov och organiserad brottslighet. Inom Novas ram har genomförts en kartläggning av ungdomar med kopplingar till de 150 mest aktiva kriminella i länet, så kallade Novamarkerade personer. Den visade att 634 ungdomar i länet fanns i våra register med kopplingar till dessa personer. Dessa ungdomar och många fler befinner sig i riskzonen att dras in i en kriminell livsstil. De olika inslagen, som jag beskrivit, hänger ihop och förstärker varandra. De är en helhet där poliskontoren kan säga vara något av hjärtat. Insatserna riktar sig främst till ungdomar. Men flera av dem påverkar också andra. Det gäller till exempel poliskontoren. Självklart berörs alla medborgare i de aktuella områdena av det arbete som utförs av poliskontorens poliser. De satsningar vi nu genomför är inte isolerade aktiviteter utan en del av en helhet. Vårt mål är klart: Den minskning av brottsligheten som vi ser i Stockholms län ska också omfatta våldsbrotten. Och då är att förebygga ungdomskriminalitet en nyckel till framgång. Carin Götblad


”Myndigheterna glömde bortdrabbade barn efter tsunamin”

Summary: Hård kritik mot barnpsykiatrin och socialtjänsten från de överlevande barnen, skriver Bris generalsekreterare.Barnpsykiatrin och socialtjänsten får hård kritik från många av de nära 4 000 barn under 17 år som drabbades av tsunamikatastrofen. En del barn har fått byta socialsekreterare och psykolog så många gånger att de inte längre vill ha hjälpen. Även i utvärderingarna av samhällets insatser efter katastrofensaknas granskningar av vilken hjälp barnen fått. Det krävs nu en stor undersökning av hur barnens drabbats och vilken hjälp de fått.Vi måste också få en nationell strategi för hur överlevande krisdrabbade barn skafå hjälp och stöd, skriver Göran Harnesk,generalsekreterare för Barnens rätti samhället, Bris, och Eva Waltré, samordnare av Bris stödverksamhet.

Tsunamin blev en katastrof för många barnfamiljer. Vi har i massmedierna kunnat följa hur politiker har ställts till svars för vad de gjorde och inte gjorde de första dygnen efter katastrofen. Det har nu också kommit utvärderingar av samhällets insatser efter tsunamin. Men i dessa omfattande utvärderingar saknas en analys av hur stödet för barnen blev. Nästan 4 000 barn i åldrarna 0–17 kom hem till Sverige efter tsunamin. Att barnperspektivet saknas i utvärderingarna blir ett starkt vittnesbörd över att man i allmänhet inte förstår behovet av förebyggande arbete. Man förstår behoven hos barn i akut kris, men man förstår inte behoven hos de övriga av de 4 000 barnen om vilkas psykiska hälsa vi vet väldigt lite. Katastrofkommissionens uppdrag var att ”utvärdera vårt samhälles förmåga att hantera de påfrestningar som naturkatastrofen i Asien inneburit och klargöra på vilket sätt de erfarenheterna kan tas till vara”. Rapporten, som gavs ut den 1 december 2005, beskriver bland annat barn i chocktillstånd, föräldralösa och apatiska barn och hur man genom DNA-analyser kan fastställa omkomna barns identitet. Ingenstans nämns behovet av en utvärdering av hur de hemkomna barnen blev bemötta, eller förslag på hur de skulle ha kunnat få hjälp. Inte heller den parlamentariska kommitté som tillsattes efter katastrofen har diskuterat bristen på nationell samordning för de utsatta barnen. Och söker man på ordet ”barn” i Socialstyrelsens nyutkomna rapport om sjukvårdsinsatser vid katastrofer utomlands får man en (1) träff. Under senare delen av året ska Socialstyrelsen till regeringen presentera en rapport som ska följa upp stödet till drabbade av flodvågskatastrofen. En nypublicerad enkät till kommuner med drabbade invånare visar att många kommuner saknar uppgifter om detta. De kommuner som svarat uppger att pågående stödinsatser riktar sig till endast en till två barn/ungdomar per kommun. Inom barn- och ungdomspsykiatrin är cirka 45 barn och ungdomar kvar i behandling. Ingen har haft i uppdrag att ta reda på hur den stora majoriteten hemkomna barn mår, hur de tagits om hand och vilka behov de har haft eller fortfarande har. Bris har på olika sätt tagit del av barnens och ungdomarnas reaktioner efter tsunamin. Den närmaste tiden efter flodvågskatastrofen i Sydöstasien tog vi emot över 200 samtal och e-brev från barn och ungdomar som drabbats på något sätt. Många var direkt berörda; några hade upplevt trauman på plats då föräldrar försvunnit medan de själva hade klarat sig. Andra var skadade, saknade syskon eller anhöriga som de inte fått besked om. En del väntade förgäves på att bästa kompisen skulle dyka upp här hemma. Många överlevande uttryckte en stark önskan om att få träffa andra jämnåriga som varit i samma situation. Så här skrev en 13-årig pojke: ”Hej! Jag va i Phuket den 26/12 -04. Jag vill träffa någon som också va med när det hände för det känns fel att bara snacka med folk som sett det på tv” I februari 2005 startade Bris pedagogiska sorg- och traumagrupper för barn och ungdomar som drabbats av tsunamin. Finansiering söktes från Allmänna arvsfonden och Bris fick tillsammans med Rädda Barnen och Ersta Referenspunkt pengar för att stödja drabbade av tsunamin. Intresset och trycket var stort – förutom barn och ungdomar själva – hörde bland annat skolor, barn- och ungdomspsykiatrin och socialförvaltningar av sig med intresseanmälningar. Totalt har Bris under det senaste året bedrivit sju barngrupper i landet med sammanlagt 40 barn, varav fem i Stockholm och en vardera i Malmö och Göteborg. I Stockholm startades också två föräldra- och anhöriggrupper med koppling till barngrupperna. Barngrupperna träffades en gång i veckan, två timmar per gång under drygt ett år. Samtliga grupper sträckte sig över årsdagen. Det som framträder tydligast när vi har frågat deltagarna om hur de upplevt sammankomsterna är hur värdefullt det har varit att få träffa andra med liknande erfarenheter. Barnen och ungdomarna i sorggrupperna uttrycker att de inte längre känner sig lika ensamma och att det har blivit lättare att hantera saknaden efter saknade och döda anhöriga och att de bättre kan se framtiden an. En flicka skriver i en kommentar: ”Här gör jag saker som är bra för mig men som jag inte gör annars.” De barn, föräldrar och anhöriga som vi har träffat i gruppverksamheten vittnar om skilda upplevelser av den hjälp som erbjudits dem. Det verkar ha spelat stor roll var man bor, vilken skola man har gått i, vilka nyckelpersoner man träffat. I de flesta fall får skolan positiv kritik, och många skolor visade en kraftfull handlingsförmåga. Socialtjänsten får delade omdömen – vissa barn har exempelvis fått byta både socialsekreterare och psykolog så många gånger att de inte längre vill träffa någon ny stödperson. Barnpsykiatrin får många gånger hård kritik av barnen vad gäller att i tid erbjuda nödvändig hjälp: ”Jag har fått byta terapeut flera gånger”, ”Det är jobbigt att behöva förklara saker om igen för någon som inte förstår”, är några kritiska röster, men ibland får barnpsykiatrin också beröm för värdefullt terapeutiskt stöd. Barn med akuta problem fick professionell hjälp, men hur det stora flertalet av de4 000 barnen blev hjälpta är okänt. Den hjälp de skulle ha behövt är av förebyggande karaktär, det vill säga en hjälp så att oförlösta problem i dag inte ska utvecklas till allvarliga problem senare i livet. Den fråga som alltså måste besvaras är vem som bör och kan ta ansvar för förebyggande arbete. Det är troligtvis inte barn och ungdomspsykiatrin, för den är en specialistfunktion. Barnhälsovården, skolhälsovården och primärvården har alla ett visst ansvar för förebyggande stöd. Barnhälsovården arbetar med vissa förebyggande insatser för de små barnen. Skolhälsovården skiftar tydligt i kvalitet mellan skolor. Primärvården, slutligen, behöver såväl barnpsykiatrisk kompetens som extra resurser i form av kuratorer och psykologer för att kunna möta barns behov av förebyggande åtgärder. För att förebyggande arbete ska vara effektivt måste det vara lättillgängligt. Det betyder att man vet var den finns och att det finns någon fysisk person där. Bris hör varje dag från barn att de inte vet vart de ska vända sig. Barnen kan själva skämta om att ”ska jag må dåligt så ska det vara på en onsdag i en jämn vecka, då är skolsyster där”. Föräldrar säger samma sak till oss, inte heller de vet vart de ska vända sig. När det gäller de hemkommande barn som drabbats av tsunamin efterlyser Bris nu en nationell utvärdering av hur barnen som drabbades blev bemötta av samhället. Syftet skulle vara att hjälpa de utsatta barnen, fördjupa kunskapen och beredskapen inför framtida katastrofer där barn drabbas. En konkret stödåtgärd som i framtiden skulle kunna samordnas på nationell nivå är just pedagogisk gruppverksamhet för drabbade barn. Bris yrkar också på en konkret nationell strategi för hur överlevande, krisdrabbade barn ska bemötas med stöd och hjälp efter större olyckor och katastrofer. Hur ska vi annars kunna lära oss någonting av det som har hänt? Inte bara tsunamier leder till familjekatastrofer. Varje dag drabbas familjer i Sverige på olika sätt. Bris anser att det förebyggande arbetet för barn och ungdomar och deras familjer behöver stärkas och förtydligas. Vi måste ta barnens parti när de riskerar att komma i kläm. Därför är det naturligt att Bris också stöder den nationella psykiatrisamordningens förslag på ett nationellt kunskapscenter för tidiga insatser till barn och unga. Under valåret 2006 kommer Bris att fortsätta att betona vikten av vuxengaranti, som innebär att alla barn borde ha rätt till någon viktig vuxen närvarande i sitt liv. Göran Harnesk Eva Waltré


"Myndigheterna glömde bort drabbade barn efter tsunamin"

Summary: Hård kritik mot barnpsykiatrin och socialtjänsten från de överlevande barnen, skriver Bris generalsekreterare.. Barnpsykiatrin och socialtjänsten får hård kritik från många av de nära 4 000 barn under 17 år som drabbades av tsunamikatastrofen. En del barn har fått byta socialsekreterare och psykolog så många gånger att de inte längre vill ha hjälpen. Även i utvärderingarna av samhällets insatser efter katastrofen saknas granskningar av vilken hjälp barnen fått. Det krävs nu en stor undersökning av hur barnens drabbats och vilken hjälp de fått. Vi måste också få en nationell strategi för hur överlevande krisdrabbade barn ska få hjälp och stöd, skriver Göran Harnesk, generalsekreterare för Barnens rätt i samhället, Bris, och Eva Waltré, samordnare av Bris stödverksamhet.

Tsunamin blev en katastrof för många barnfamiljer. Vi har i massmedierna kunnat följa hur politiker har ställts till svars för vad de gjorde och inte gjorde de första dygnen efter katastrofen. Det har nu också kommit utvärderingar av samhällets insatser efter tsunamin. Men i dessa omfattande utvärderingar saknas en analys av hur stödet för barnen blev. Nästan 4 000 barn i åldrarna 0-17 kom hem till Sverige efter tsunamin. Att barnperspektivet saknas i utvärderingarna blir ett starkt vittnesbörd över att man i allmänhet inte förstår behovet av förebyggande arbete. Man förstår behoven hos barn i akut kris, men man förstår inte behoven hos de övriga av de 4 000 barnen om vilkas psykiska hälsa vi vet väldigt lite. Katastrofkommissionens uppdrag var att "utvärdera vårt samhälles förmåga att hantera de påfrestningar som naturkatastrofen i Asien inneburit och klargöra på vilket sätt de erfarenheterna kan tas till vara". Rapporten, som gavs ut den 1 december 2005, beskriver bland annat barn i chocktillstånd, föräldralösa och apatiska barn och hur man genom DNA-analyser kan fastställa omkomna barns identitet. Ingenstans nämns behovet av en utvärdering av hur de hemkomna barnen blev bemötta, eller förslag på hur de skulle ha kunnat få hjälp. Inte heller den parlamentariska kommitté som tillsattes efter katastrofen har diskuterat bristen på nationell samordning för de utsatta barnen. Och söker man på ordet "barn" i Socialstyrelsens nyutkomna rapport om sjukvårdsinsatser vid katastrofer utomlands får man en (1) träff. Under senare delen av året ska Socialstyrelsen till regeringen presentera en rapport som ska följa upp stödet till drabbade av flodvågskatastrofen. En nypublicerad enkät till kommuner med drabbade invånare visar att många kommuner saknar uppgifter om detta. De kommuner som svarat uppger att pågående stödinsatser riktar sig till endast en till två barn/ungdomar per kommun. Inom barn- och ungdomspsykiatrin är cirka 45 barn och ungdomar kvar i behandling. Ingen har haft i uppdrag att ta reda på hur den stora majoriteten hemkomna barn mår, hur de tagits om hand och vilka behov de har haft eller fortfarande har. Bris har på olika sätt tagit del av barnens och ungdomarnas reaktioner efter tsunamin. Den närmaste tiden efter flodvågskatastrofen i Sydöstasien tog vi emot över 200 samtal och e-brev från barn och ungdomar som drabbats på något sätt. Många var direkt berörda; några hade upplevt trauman på plats då föräldrar försvunnit medan de själva hade klarat sig. Andra var skadade, saknade syskon eller anhöriga som de inte fått besked om. En del väntade förgäves på att bästa kompisen skulle dyka upp här hemma. Många överlevande uttryckte en stark önskan om att få träffa andra jämnåriga som varit i samma situation. Så här skrev en 13-årig pojke: "Hej! Jag va i Phuket den 26/12 -04. Jag vill träffa någon som också va med när det hände för det känns fel att bara snacka med folk som sett det på tv" I februari 2005 startade Bris pedagogiska sorg- och traumagrupper för barn och ungdomar som drabbats av tsunamin. Finansiering söktes från Allmänna arvsfonden och Bris fick tillsammans med Rädda Barnen och Ersta Referenspunkt pengar för att stödja drabbade av tsunamin. Intresset och trycket var stort - förutom barn och ungdomar själva - hörde bland annat skolor, barn- och ungdomspsykiatrin och socialförvaltningar av sig med intresseanmälningar. Totalt har Bris under det senaste året bedrivit sju barngrupper i landet med sammanlagt 40 barn, varav fem i Stockholm och en vardera i Malmö och Göteborg. I Stockholm startades också två föräldra- och anhöriggrupper med koppling till barngrupperna. Barngrupperna träffades en gång i veckan, två timmar per gång under drygt ett år. Samtliga grupper sträckte sig över årsdagen. Det som framträder tydligast när vi har frågat deltagarna om hur de upplevt sammankomsterna är hur värdefullt det har varit att få träffa andra med liknande erfarenheter. Barnen och ungdomarna i sorggrupperna uttrycker att de inte längre känner sig lika ensamma och att det har blivit lättare att hantera saknaden efter saknade och döda anhöriga och att de bättre kan se framtiden an. En flicka skriver i en kommentar: "Här gör jag saker som är bra för mig men som jag inte gör annars." De barn, föräldrar och anhöriga som vi har träffat i gruppverksamheten vittnar om skilda upplevelser av den hjälp som erbjudits dem. Det verkar ha spelat stor roll var man bor, vilken skola man har gått i, vilka nyckelpersoner man träffat. I de flesta fall får skolan positiv kritik, och många skolor visade en kraftfull handlingsförmåga. Socialtjänsten får delade omdömen - vissa barn har exempelvis fått byta både socialsekreterare och psykolog så många gånger att de inte längre vill träffa någon ny stödperson. Barnpsykiatrin får många gånger hård kritik av barnen vad gäller att i tid erbjuda nödvändig hjälp: "Jag har fått byta terapeut flera gånger", "Det är jobbigt att behöva förklara saker om igen för någon som inte förstår", är några kritiska röster, men ibland får barnpsykiatrin också beröm för värdefullt terapeutiskt stöd. Barn med akuta problem fick professionell hjälp, men hur det stora flertalet av de 4 000 barnen blev hjälpta är okänt. Den hjälp de skulle ha behövt är av förebyggande karaktär, det vill säga en hjälp så att oförlösta problem i dag inte ska utvecklas till allvarliga problem senare i livet. Den fråga som alltså måste besvaras är vem som bör och kan ta ansvar för förebyggande arbete. Det är troligtvis inte barn och ungdomspsykiatrin, för den är en specialistfunktion. Barnhälsovården, skolhälsovården och primärvården har alla ett visst ansvar för förebyggande stöd. Barnhälsovården arbetar med vissa förebyggande insatser för de små barnen. Skolhälsovården skiftar tydligt i kvalitet mellan skolor. Primärvården, slutligen, behöver såväl barnpsykiatrisk kompetens som extra resurser i form av kuratorer och psykologer för att kunna möta barns behov av förebyggande åtgärder. För att förebyggande arbete ska vara effektivt måste det vara lättillgängligt. Det betyder att man vet var den finns och att det finns någon fysisk person där. Bris hör varje dag från barn att de inte vet vart de ska vända sig. Barnen kan själva skämta om att "ska jag må dåligt så ska det vara på en onsdag i en jämn vecka, då är skolsyster där". Föräldrar säger samma sak till oss, inte heller de vet vart de ska vända sig. När det gäller de hemkommande barn som drabbats av tsunamin efterlyser Bris nu en nationell utvärdering av hur barnen som drabbades blev bemötta av samhället. Syftet skulle vara att hjälpa de utsatta barnen, fördjupa kunskapen och beredskapen inför framtida katastrofer där barn drabbas. En konkret stödåtgärd som i framtiden skulle kunna samordnas på nationell nivå är just pedagogisk gruppverksamhet för drabbade barn. Bris yrkar också på en konkret nationell strategi för hur överlevande, krisdrabbade barn ska bemötas med stöd och hjälp efter större olyckor och katastrofer. Hur ska vi annars kunna lära oss någonting av det som har hänt? Inte bara tsunamier leder till familjekatastrofer. Varje dag drabbas familjer i Sverige på olika sätt. Bris anser att det förebyggande arbetet för barn och ungdomar och deras familjer behöver stärkas och förtydligas. Vi måste ta barnens parti när de riskerar att komma i kläm. Därför är det naturligt att Bris också stöder den nationella psykiatrisamordningens förslag på ett nationellt kunskapscenter för tidiga insatser till barn och unga. Under valåret 2006 kommer Bris att fortsätta att betona vikten av vuxengaranti, som innebär att alla barn borde ha rätt till någon viktig vuxen närvarande i sitt liv. GÖRAN HARNESK EVA WALTRÉ


"Hon var tyst under våldtäkten av hänsyn till Butts grannar"

Summary: Bert Karlsson om att gamle ovännen och nöjesprofilrivalen Billy Butt inte får upprättelse: Vår tids största rättsskandal. Jag har träffat flera av de kvinnor som fick Billy Butt dömd för våldtäkt. De fortsatte söka jobb genom honom efter våldtäkterna. De fortsatte rekommendera sina bästa väninnor att av samma skäl söka upp honom. En av kvinnorna som pekade ut honom avbröt våldtäkten för att ta ut sin tampong men lade sig sedan i Butts säng igen så att övergreppet skulle kunna fullföljas. En annan var tyst under våldtäkten för att Butt sagt åt henne att det var lyhört i lägenheten. Kvinnorna är offer för sitt eget självbedrägeri. De låg med Butt för sina karriärers skull men valde att kalla det våldtäkt av rädsla för en moraliskt fördömande omgivning. Det skriver skivbolagsdirektören Bert Karlsson.

På senare år har rättsstaten Sverige förstört livet för ett flertal personer som blivit oskyldigt dömda i uppseendeväckande brottmål och i synnerhet sexualbrottmål. En del av dessa brott har klarats upp i efterhand, men flera hänger kvar som lik i rättsväsendets garderob. Ett av dessa fall är den kontroversiella domen mot min gamla kollega, den före detta skivbolagsdirektören Billy Butt. Han blev 1993 mot sitt nekande dömd till fem års fängelse för våldtäkter på en rad unga kvinnor som hade sökt sig till honom för att få jobb inom showbusiness. Att Billy Butt fortfarande inte fått upprättelse är onekligen vår tids största rättsskandal. Butt har nu ansökt om resning för åttonde gången i rad. Det är synnerligen hög tid att Högsta domstolen, i stället för att fortsätta skydda kollegerna i underdomstolarna, erkänner felet och rättar till det så att rättsväsendet kan återfå sin heder och trovärdighet. När Billy Butt blev anklagad förstod jag och många av hans andra kolleger inom den svenska nöjesbranschen att det han gjort inte var våldtäkt. Det handlade om ett klassiskt fult och gammalt trick enligt vilket han, med falska löften om guld och gröna skogar, utnyttjade sin maktposition för att få sex med yngre kvinnor. Kvinnorna hade sökt sig till honom för jobb inom nöjesbranschen, låtit sig snackas omkull av Billy Butts verbala förmåga och därmed ingått i tillfälliga sexuella förhållanden med honom. Att det var ett moraliskt förkastligt förfarande från Butts sida är någonting som han flera gånger erkänt. Men det som mest talar emot påståendet att det var frågan om våldtäkt är det faktum att flera av dem sökte upp honom igen efter samlagen. Jag träffade flera av dessa kvinnor. De fortsatte söka jobb genom honom trots "våldtäkterna". De rekommenderade också sina bästa väninnor att söka upp Billy Butt för jobbmöten på tu man hand. En av dem gjorde någonting så märkligt som att självmant hamna i hans hotellsäng i London några veckor efter att hon redan enligt egen utsago blivit våldtagen av honom i Stockholm. Ändå blev Billy Butt dömd i samtliga fall och i "Londonkvinnans" fall blev han dömd för två våldtäkter. Det finns en rad anmärkningsvärda inslag i domen mot Butt. Mest uppseendeväckande är de gammaldags moralvärderingar som präglat rättens ledamöter. Så här skriver Svea hovrätt i domen: "... även om flickornas kontakter varit föranledda av hans yrkesverksamhet och av deras förhoppningar om att genom honom få arbete i musik- eller reklamsammanhang, så framstår tanken att en ung flicka frivilligt skulle vilja inlåta sig i ett tillfälligt förhållande med en så avsevärt äldre, i det närmaste obekant man inte som näraliggande". Med en sådan felaktig och minst sagt verklighetsfrämmande grundinställning har rätten, från början, skapat en miljö i vilken Butt omöjligen kunde få en rättvis prövning av sin sak. Vem som helst med ett uns av livserfarenhet begriper att makthavande män och yngre kvinnor har haft detta slags samspel så länge som människan funnits på jorden. Rättens dåliga kunskaper har inte bara förstört livet för Billy Butt. De har skapat en situation där nio kvinnor som i högsta grad försökt utnyttja Butts maktposition och sängvägen fått gratis inträde i nöjesbranschen sedan lyckats framställa sig som offer för sexualbrott. Domstolarnas dåliga kunskaper är grunden till att Billy Butt blivit felaktigt dömd. Rätten har trott på kvinnornas anklagelser om våldtäkt trots en lång rad omständigheter som borde ha skapat rimligt tvivel. Några av dessa är hur exempelvis en av kvinnorna gick upp ur sängen mitt under vad hon beskrev som en våldtäkt och självmant tog ut sin tampong. Efteråt lade hon sig i sängen igen så att "våldtäkten" skulle kunna fullbordas. En annan berättade hur hon inte skrek under "våldtäkten" därför att Billy Butt hade sagt till henne att man inte får höja rösten i lägenheten på grund av de tunna väggarna. Hon tillade att hon är van vid att respektera folks vilja när hon är hemma hos främmande. Rättens fastställande av åtalen, trots dessa och en rad andra faktorer av rimligt tvivel, talar starkt för att Billy Butt hamnat hos tjänstemän inom rättsväsendet som saknat kunskaper i yngre kvinnors beteende i våldtäktssituationer. Vem tror exempelvis att en ung svensk kvinna skulle, efter att ha blivit våldtagen, rekommendera sin bästa väninna till våldtäktsmannen? Vem tror att en ung svensk kvinna skulle ta ut sin tampong mitt under en våldtäkt? Det förekommer ingenting i domarna som talar för att Billy Butt skulle ha brukat våld eller hot om våld. Trodde ledamöterna som dömde Butt att den unga svenska kvinnan är ett sådant offer att hon skulle agera på det sätt som dessa kvinnor gjorde efter samlagen med honom? Samtliga kvinnor låg kvar och sov i samma säng som Butt efter "våldtäkterna" och ingen av dem polisanmälde honom i anslutning till händelserna. Det skedde i stället en lång tid senare efter att det gått upp för dem att Butt blåst andra kvinnor på samma sätt. I ett fall kom polisanmälan efter 4,5 år, i ett annat fall efter 3 år. Mot denna bakgrund kan man inte undvika att ställa en fråga: Varför polisanmälde dessa kvinnor Billy Butt? Jag är övertygad om att anmälningarna grundar sig på det omfattande massmediala drevet mot Billy Butt i kvällspressen vid denna tid. Kvinnor som hade träffat honom tidigare och haft samlag med honom konfronterades med stora rubriker om Billy Butt som våldtäktsman. I en sådan situation var det lättare för en ung kvinna att falla för självbedrägeriet, av rädsla för en eventuellt fördömande omgivning, än att erkänna att hon faktiskt haft frivilligt sex med Butt för att få jobb. Det är också troligt att tingsrättens ledamöter blivit påverkade av de massmediala skriverierna i vilka Billy Butt framställdes som en mycket obehaglig person, med krokig näsa och icke nordiskt utseende. Tingsrätten hängde till och med på och skrev i sin dom om Butts särpräglade utseende som knappast kunde ha väckt sinnesro hos en ensam ung flicka. Vad tingsrättens ledamöter uppenbarligen inte tänkte på var att Billy Butts "särpräglade utseende" hade fyllt tidningarnas löpsedlar under ett flertal år före våldtäktsmålet och att det var just det särpräglade utseendet förenat med hans lika särpräglade sätt som gjorde honom så populär i Sverige på 80-talet. Jag har känt Billy Butt sedan mitten av 70-talet. Det är en hygglig person med stor empati för sina medmänniskor. Även om man kan ifrågasätta en del av hans metoder är han ändå är en driftig typ. Någon våldtäktsman är han definitivt inte. Givetvis hade han en förmåga att ibland bluffa och reta gallfeber på oss svenskar och även på mig. Hösten 1992 skrev han en artikel på DN Debatt där han, utan gediget underlag, starkt kritiserade min roll som politiker i Sverige. Trots att vi blivit ovänner ett flertal gånger genom åren har jag ändå fascinerats av Billy Butt som person. Men han begick praktiskt taget vartenda misstag man kan begå som offentlig person. Hans största misstag i livet var att han inte hanterade sin ställning på ett förnuftigt sätt. Han var gapig, skrikig och skrytsam och han utnyttjade sin position för att åstadkomma saker som han annars inte hade kunnat åstadkomma. Och han lekte mycket farliga lekar med journalisterna. Allt detta gjorde honom till ett tacksamt offer för drevet som kom efter våldtäktsanklagelserna. Trots allt negativt som man kan säga om honom bidrog Billy Butt ändå under 1980-talet stort till svenskt nöjesliv. Han blev en värdig konkurrent till mig och han gav svenska folket en hel del bra musik. När våldtäktsmålet inträffade förlorade Billy Butt en lysande karriär. Billy Butt har i dag blivit betydligt tystare och klokare och han har erkänt sina misstag och försonat sitt moraliska brott. Men hans dåliga moral går inte att jämföra med den dåliga moral som rättsväsendet visat i sin hantering av Butt-målet. Därför måste Högsta domstolen inse behovet av att rätta till detta förskräckliga misstag. Efter sju avslag har Butt återigen ansökt om resning i Högsta domstolen och saken ska avgöras av fem justitieråd inom de närmaste veckorna. Den här gången har hans advokat Peter Althin presenterat en lång rad nya omständigheter som talar för att Butt blivit falskt anklagad för brottet våldtäkt. Det finns nya och icke tidigare hörda vittnen som haft kontakt med några av kvinnorna efter deras möten med Butt. Vittnenas uppgifter talar emot att kvinnornas skulle ha blivit våldtagna av Butt. Rättsväsendets hantering av sexualbrottmål under 90-talet kan inte annat än kritiseras hårt. Mål efter mål har dömts fel. Resning efter resning har beviljats. Flera män har fått sina liv förstörda av rättsväsendets inkompetens. Den enskilda svenska medborgaren kan helt enkelt inte lita på att domstolarna dömer korrekt i dessa mål där ord står mot ord. Justitieråden i Högsta domstolen måste vakna upp och inse att rättssäkerheten i dessa mål är oacceptabelt låg. Billy Butts mål är ett typexempel på detta. Billy Butt har sagt att eftervärldens dom kommer att bli hård mot det svenska rättsväsendet. Och jag undrar om det inte är dags att rättsväsendet, genom att rätta till misstaget i målet Billy Butt, undviker eftervärldens hårda dom. Bert Karlsson


Osynlig i ordboken

Summary: En 50-talsbild präglar spelreglerna i näringslivet och synen på entreprenörer. Men allt färre svenskar jobbar i de gamla storföretagen, och de villkor som kanske passade förr gör det inte längre.

Svenska Akademiens ordlista har kommit ut i en ny upplaga. Den som slår upp ”entreprenör” hittar följande förklaring: ”person som åtar sig entreprenad”, vilket i sin tur beskrivs som ett ”arbets- eller leveransbeting av större omfattning”. Att Saol definierar entreprenören utifrån upphandlingar, som främst används av offentlig sektor, säger en del om den svenska attityden till företagande. Länge var inställningen avvaktande till dem som tar riskfyllda initiativ för att utnyttja nya affärsmöjligheter. Entreprenören var osynliggjord, knappt omnämnd i debatten. På 1980-talet ändrade diskussionen riktning, men vissa väderkvarnar har ännu inte fångat upp de nya vindarna. Okunskapen om entreprenörens roll i samhället har följdverkningar. Mest uppenbar är den låga förståelsen bland politiker och myndigheter om företagandets villkor. I dag väntas exempelvis riksdagen klubba igenom en förändring av lagen om anställningsskydd, som kommer att göra det än mer dyrt och riskabelt att anställa. Inte på något sätt hjälper detta den dryga miljon svenskar som i dag står utanför arbetsmarknaden. Trots allt tal om ”vikten av entreprenörskap” saknas det i riksdagsmajoriteten en grundläggande acceptans för dem som skapar nya verksamheter och sår jorden för framtidens välstånd. Fokus är i stället ensidigt riktat på att stärka skyddet för de anställda, som om deras inkomster inte var beroende av hur det går för företagarna. Spelreglerna i det svenska näringslivet är konstruerade efter 50-talsbilden av storföretag: tusentals anställda, omfattande hierarkier, långa korridorer, fyllda kassakistor. Men allt färre svenskar arbetar i industrin. Och det som kanske passade i exportnäringen för mer än ett kvartssekel sedan lämpar sig inte alls för de mindre tjänsteföretag som sysselsätter allt fler. Ta arbetsrätten. För ett traditionellt exportbolag med ett samarbetsvilligt fack behöver inte lagar om turordning och medbestämmande innebära ett stort problem. Dels kan flera bestämmelser förhandlas bort, dels står inte verksamheten och faller med några enstaka personer, eftersom medarbetarna är så många. Men för ett snabbväxande småföretag blir hela det arbetsrättsliga komplexet ett bekymmer. Det ger facket ett oproportionerligt stort inflytande över verksamheten och förvandlar fasta anställningar till ett högriskprojekt. Ta de höga skatterna på arbete. I ett industribolag utgör lönekostnaderna cirka 40 procent av omsättningen, medan motsvarande andel i ett tjänsteföretag är närmare 80 procent. Den del av ekonomin där många av de nya jobben skapas är alltså mycket känsligare för skatterna än den gamla. Det går möjligtvis att hårdbeskatta verksamheter där maskiner, robotar och datorer står för en betydande del av förädlingen. Men det fungerar inte i företag där människors kunskaper och arbetsinsatser är avgörande för utfallet. Skatteeffekterna blir som värst när det är privatpersoner som köper tjänsterna. En bruttomånadslön på 20 000 kronor räcker till att betala en tjänst som gör att utföraren endast får behålla 4 000 kronor efter skatt – resten går till staten, kommunen och landstinget. Ingen borde vara förvånad över att den privata tjänstemarknaden har så svårt att växa fram i Sverige och att arbetslösheten – trots den höga tillväxten – fortfarande är så hög. Det är inte bara ordboksförfattare som gör medvetna val. Det gör också politiker. Såväl Svenska Akademien som riksdagen skulle behöva en entreprenör som uppdaterar verklighetsbilden. DN 18/5 2006


"Bostadsorten avgörande för cancersjuks chans att överleva"

Summary: Dålig samordning drabbar patienter, visar första heltäckande rapporten om cancervården. Bostadsorten är avgörande för om en cancerpatient ska överleva eller inte. På vissa sjukhus är risken att dö inom trettio dagar efter vissa ingrepp tre gånger större än på andra. Strålkanoner står oanvända på en del sjukhus, samtidigt som patienter står i kö för behandling på andra sjukhus. Det finns brister i samordningen inom hela cancersjukvården, visar Cancerfondens första heltäckande rapport om cancervården. Den svenska vården lever ur hand i mun, det är ingen som planerar för de behov som finns i framtiden. Världshälsoorganisationen WHO ger Sverige underkänt när det gäller cancervårdens organisation. Nu måste Sverige skapa en nationell handlingsplan för cancervården, skriver Cancerfondens generalsekreterare Ursula Tengelin och professor Bengt Westermark, ordförande i Cancerfondens forskningsnämnd.

I dag presenteras Cancerfondsrapporten, som för första gången beskriver "cancerläget" inom forskning, läkemedel, prevention, vård, samhällsekonomi och statistik. Syftet är att ge kunskap om hur Sverige hanterar, eller inte hanterar, problematiken med vår allvarligaste folksjukdom. Rapporten kommer att publiceras årligen. Cancer är den vanligaste dödsorsaken för människor under 75 år. Allt fler människor får cancer och allt fler människor lever längre med sin cancer. Mycket av svensk cancervård fungerar bra. Men rapporten visar också på allvarliga brister i framförhållning och samordning i hela vårdapparaten, och att det drabbar patienterna. Det händer att strålkanoner står oanvända samtidigt som patienter på andra ställen står i kö för behandling. Sjuka kan få vänta månader på en diagnos och ännu längre för att få träffa en specialist. Bristen på radiologer och patologer är på flera håll akut. Behandlingsresultaten i vården varierar över landet. Hur länge kan ett modernt samhälle tillåta att bostadsorten avgör en patients chans att överleva? På vissa sjukhus är risken att dö inom trettio dagar efter ändtarmskirurgi tre gånger så stor som på andra. Goda erfarenheter kring behandling sprids inte mellan kliniker. Stora regionala skillnader finns när det gäller användningen av nya och effektiva läkemedel ett exempel är bröstcancerpreparatet Herceptin. Trots att andelen sjuka är ungefär densamma i hela landet är konsumtionen av preparatet nära tre gånger så hög per invånare i Uppsala-Örebro som i Södra sjukvårdsregionen. Skillnaden kan innebära att det förekommer en underbehandling, med sämre behandlingsresultat som följd. Det brister också i samordningen mellan statens insatser på forskning och landstingens ansvar för vård. Trots att nya forskningsrön kommer fram tar det lång tid innan nya behandlingar sprids inom vården. Ingen instans har ett tydligt ansvar för att nya rön omsätts i vården. Den svenska cancervården är genomgående dålig på att planera för de behov som finns i framtiden. Antalet sjuka kommer att öka, men vårdens framförhållning sträcker sig ofta inte längre än nästa budgetår. Vården lever ur hand i mun. Cancer är en komplex sjukdom där patienten många gånger har olika vårdbehov under sin sjukdomstid. Jämfört med andra sjukdomar kräver cancervården mer planering. Detta speglas av de nationella riktlinjer som Socialstyrelsen nyligen presenterat för de vanligaste cancerformerna. Riktlinjerna är i stort sett inriktade på prioritering utifrån nuläget. Men är det inte lika viktigt att planera för framtidens cancervård? Fokuseringen på att behandla de som är sjuka i dag innebär också att Sverige satsar för lite på förebyggande insatser. Studier visar att prevention, inte minst motverkande av rökning, minskar dödligheten och samhällets kostnader för cancer. Här har Sverige varit framgångsrikt. Men i stället för att bygga ut folkhälsoarbetet väljer regeringen att minska dessa satsningar. Dessa utmaningar är inte unika för Sverige. Världshälsoorganisationen WHO har sedan länge rekommenderat att varje land inrättar en nationell cancerplan. Sverige har dock hittills sagt nej, och Sverige får också underkänt på flera av WHO:s kriterier för en väl organiserad cancervård. Men nu sker kanske en vändning. De borgerliga partierna har under våren lanserat ett förslag på en nationell cancerplan. Detta förslag välkomnar vi. Äldre- och sjukvårdsminister Ylva Johansson har sagt att även regeringen är öppen för att diskutera en närmare samordning på cancerområdet. På regeringens uppdrag utreder Socialstyrelsen nu sätt att stärka de enheter som finns i sjukvårdsområdena, så kallade regionala onkologiska centrum, ROC. Dessa kan komma att spela en viktig roll. Men de har varken ansvar för utbildning, prevention eller eftervård. De kommer inte heller att ha mandat för att genomföra tillräckliga förändringar i vården. En nationell cancerplan behövs. Den bör innehålla följande: Nationella mål. Regeringen bör i samråd med landstingen och Socialstyrelsen sätta nationella mål för sänkt sjuklighet och dödlighet i cancer. Målen bör utgå ifrån prognoser över hur cancersjukligheten kommer att utvecklas i framtiden. Det bör även införas nationella mål för prevention inom områden med koppling till cancer, i synnerhet inom tobaksrökning. Vårdgivarnas och övriga parters ansvar för att nå målen bör tydliggöras. Strategier för hela vårdkedjan. Landstingen bör tydliggöra hur de ska nå de uppsatta målen. Strategierna ska täcka alla led i vårdkedjan för cancer - från prevention, diagnos och behandling, till rehabilitering, palliativ vård och psykosocialt stöd. Socialdepartementet har ett ansvar för att resursbehov i form av personal och utrustning samordnas nationellt. Det ska inte - som i dag - komma som en överraskning att det plötsligt är brist på cancerspecialister. Fler riktlinjer. I dag står över hälften av Sveriges cancerpatienter utan riktlinjer för vården. Socialstyrelsen bör ta fram nationella riktlinjer så att flertalet cancerpatienter omfattas. Tillvaratagande av forskningsrön. Socialstyrelsen, SBU, Läkemedelsverket och landstingen bör utveckla arbetsformer som säkerställer att resultaten av ny forskning når ut till patienten. Landstingen bör säkerställa att läkare har tillräcklig tid att forska och ta del av ny kunskap, till exempel genom schemalagd forskningstid. System för uppföljning. De nationella målen bör följas upp regelbundet enligt en i förväg utformad modell. Det måste införas fler kvalitetsregister som kan utvärdera och förbättra behandlingen. Användningen av behandlingsmetoder som fungerar bra måste snabbt kunna observeras och mätas. Bra kvalitetsregister kan utjämna olikheterna i landet genom att stimulera till överföring av kunskap mellan olika vårdgivare. Dessa förändringar behöver inte medföra ökade utgifter. De kan också genomföras utan att landstingens självstyre naggas i kanten. Vad som krävs är en samsyn hos politiker, profession och myndigheter, och en vilja att samarbeta. Regeringen måste ta initiativet till en cancerplan. Det som inte blir målsatt och mätt blir inte gjort. Hur länge ska Sveriges patienter behöva vänta på att regeringen sätter mål för sänkt sjuklighet och dödlighet i cancer? Ursula Tengelin Bengt Westermark


”Näringslivet tvingas granskaden svenska skolans kvalitet”

Summary: Oacceptabelt att elever lämnar skolan utan att kunna läsa, skriver Svenskt Näringslivs Signhild Arnegård Hansen.Näringslivet tvingas att ta ansvaret för att granska kvaliteten i den svenska skolan när nu ingen annan gör det. Vi är beroende av en skola i världsklass för att klara oss i den globala konkurrensen. Då är det oacceptabelt att elever lämnar skolan utan att kunna läsa och skriva. Det krävs också mer ordning i skolan. Det måste finnas förbud mot allt kränkande beteende. De vuxna ska kräva ansvar av eleverna för mobbning, skadegörelse och kränkningar. För att höja kvaliteten måste också skolan utsättas för konkurrens av friskolor. Det sätter press på de kommunala skolorna, så att också de blir bättre. Det skriver Signhild Arnegård Hansen, vice ordförande för Svenskt Näringsliv, som medverkar i boken ”Våra drömmars skola”. Boken ges ut av Lärarnas riksförbund och kommer ut i morgon, måndag.

Ingen oberoende instans granskar kvaliteten i den svenska skolan. Det är helt oacceptabelt att eleverna lämnar skolan utan grundläggande läs- och skrivkunnighet. Om ingen tar ansvar så tvingas näringslivet att ta initativ framöver. Annars klarar eleverna inte den globala konkurrensen. Globaliseringen gör att ett land som Sverige måste ta hänsyn till den inkomstutjämnande process som fortgår i världen. Utbildning spelar en huvudroll för ländernas konkurrenssituation och i länder som Kina och Indien vill ungdomarna lära, medan vi i västliga länder i viss mån tappat motivationen för utbildning och i mycket har skolpolitiken gått vilse. Vi som driver företag utsätts för en konkurrens som ständigt blir allt hårdare. Vi måste därför hela tiden arbeta med förändringar och förbättringar av våra varor och tjänster för att klara morgondagens konkurrens. Jag är övertygad om att även skolan måste börja arbeta på samma sätt. Företagen i Sverige är beroende av en skola i världsklass, som hjälper oss att möta de globala utmaningarna och som utbildar våra blivande medarbetare. Detta är ingen omöjlighet. Sverige har alla förutsättningar för att kunna ligga i täten när det gäller utbildningssystemen. Att utveckla en skola som stärker vår konkurrenskraft och därmed säkrar vår välfärd är ett område som måste prioriteras. Skolan är verkligen avgörande för samhället och för näringslivet. Jag engagerar mig personligen för mer entreprenörskap i skolan genom projektet Ung företagsamhet. Skolan måste bli ännu bättre på att förbereda för skapande och entreprenörskap. Entreprenörskapet borde följa genom utbildningen som en röd tråd. Det finns dock två områden i skolan där vi måste få till förändringar snarast: För det första så måste skolan ge alla väsentliga baskunskaper. Det är helt oacceptabelt att elever lämnar den svenska skolan utan grundläggande läs- och skrivkunnighet. Detta bör vara första och högsta prioritet för skolan. Det är säkert bra att skolan utvecklas och följer olika samhällstrender, men ambitionerna att vara alla till lags får aldrig gå ut över kvaliteten. De som missar basala kunskaper såsom läs- och skrivkunnighet riskerar att hamna utanför samhället; till exempel måste alla i dag kunna läsa en instruktion på engelska. Vi kan också följa i medierna hur företrädare för universitet och högskolor vittnar om att elever från gymnasieskolan inte har tillräckliga baskunskaper för att klara högre utbildningar. Även LO har på senare tid riktat kritik mot bristerna i kärnämnesundervisningen i gymnasiet. I dag försöker gymnasierna förbereda samtliga elever för vidare studier, vilket ibland går ut över de viktigaste baskunskaperna. Jag delar helt LO:s syn på att baskunskaperna måste gå före andra ambitioner i skolan och skolan måste därför satsa på kvalitet i basämnen och ständigt utvärdera satsningarna. I dag finns ingen oberoende instans som granskar kvaliteten i den svenska skolan. Min uppfattning är att om ingen annan tar ansvaret för att granska skolans kvalitet, kommer näringslivet att tvingas göra det. Vi får då framöver överväga ett initiativ i den riktningen. Den globala konkurrensen ställer hårda krav, och lyckas inte skolan är det ytterst eleverna som blir lidande. Ett av dagens problem med skolan är att resultaten är så beroende av vilken lärare som ansvarar för utbildningen. Så får det inte vara. Överallt i näringslivet arbetar man med kvalitetssäkring där hela organisationen svarar för kvaliteten, vilket också borde ske inom skolans värld. Eleverna får inte bli lidande bara för att systemen inte är optimala. Ytterst vilar resultatet i dag på lärare, men det borde vara skolan som system som ansvarar för och säkrar kvaliteten. Sedan borde oberoende aktörer granska skolornas kvalitet och kvalitetsarbete. För det andra krävs det mer ordning i skolan. Skolan måste ta ett totalt avstånd från kränkande beteende. Skolan visar i dag respekt för eleverna, vilket självklart är bra. Dock borde skolan också kräva att eleverna visar samma respekt för skolan och för varandra. Hur skall våra barn tolka det när vuxna inte utkräver något som helst ansvar för mobbning, skadegörelse eller ännu värre för direkta kränkningar? Jag är bekymrad för hur samhället kommer att utvecklas när barnen fostras i en miljö där handlingar inte får konsekvens. Barnen ser, lär och tar med sig vidare i livet. Min egen erfarenhet som förälder är att det enbart är vi föräldrar som agerar, men det som sker i skolan måste skolan själv ta ansvar för. Skolan borde fostra för vuxenliv och arbetsliv. Ett sätt är att ge tydliga signaler och sanktioner. Kvalitet och normsättande är två områden som vi i Sverige måste lyckas bättre med om vi skall klara målet att få ett utbildningssystem i världsklass. Inom näringslivet talar vi ofta om investeringar. Över lag måste vi arbeta för att det skall göras mer investeringar i Sverige på många områden. Samhällets resurser är dock begränsade. Sverige har i dag världens högsta skattetryck. För att kunna avsätta mer resurser till skolan, måste därför skolan se till att hantera ökade investeringar effektivt. Jag tror att skolan mår bra av konkurrens och ständiga mätningar av resultat. Detta höjer också kvaliteten. När det gäller konkurrens inom skolan så kommer det oroande signaler från skolministern. Ibrahim Baylan säger att ”Fristående skolor har en given plats i svenskt skolväsende”, men samtidigt skall de inte få lämna vinst till sina ägare. Skolministern har tillsatt en utredning om friskolorna med uppdraget att ”möjligheten att kunna plocka pengar ur skolan hur som helst ska begränsas”. Om friskolornas frihet begränsas så minskar deras möjlighet att utsätta skolsystemet för nyttig och välbehövlig konkurrens. När jag pratar med företagare och andra om friskolornas betydelse, får jag ofta svaret att friskolornas viktigaste uppgift är att sätta press på de kommunala skolorna. Vinsterna med friskolorna kommer inte bara deras egna elever till del utan alla elever, eftersom konkurrensen tvingar alla skolor att bli bättre. Det är detta som är vitsen med fri konkurrens. När regeringen säger sig värna om de offentliga skolorna så kan inskränkningar för friskolorna ge totalt motsatt effekt. Det finns många aktörer på skolans område som vill så mycket. Ska vi lyckas måste vi dra åt samma håll. För att nå ett utbildningssystem i världsklass måste vi upprätthålla och utveckla konkurrensen, vi måste få i gång ett kvalitetssäkringsarbete med oberoende mätningar och vi måste förbättra skolans och lärarnas status. I det sista ligger även det som för mig är mest akut: Att skolan måste fostra för vuxenlivet både med baskunskaper och normer. Signhild Arnegård Hansen Vice ordförande för Svenskt Näringsliv


"Näringslivet tvingas granska den svenska skolans kvalitet"

Summary: Oacceptabelt att elever lämnar skolan utan att kunna läsa, skriver Svenskt Näringslivs Signhild Arnegård Hansen. Näringslivet tvingas att ta ansvaret för att granska kvaliteten i den svenska skolan när nu ingen annan gör det. Vi är beroende av en skola i världsklass för att klara oss i den globala konkurrensen. Då är det oacceptabelt att elever lämnar skolan utan att kunna läsa och skriva. Det krävs också mer ordning i skolan. Det måste finnas förbud mot allt kränkande beteende. De vuxna ska kräva ansvar av eleverna för mobbning, skadegörelse och kränkningar. För att höja kvaliteten måste också skolan utsättas för konkurrens av friskolor. Det sätter press på de kommunala skolorna, så att också de blir bättre. Det skriver Signhild Arnegård Hansen, vice ordförande för Svenskt Näringsliv, som medverkar i boken "Våra drömmars skola". Boken ges ut av Lärarnas riksförbund och kommer ut i morgon, måndag.

Ingen oberoende instans granskar kvaliteten i den svenska skolan. Det är helt oacceptabelt att eleverna lämnar skolan utan grundläggande läs- och skrivkunnighet. Om ingen tar ansvar så tvingas näringslivet att ta initativ framöver. Annars klarar eleverna inte den globala konkurrensen. Globaliseringen gör att ett land som Sverige måste ta hänsyn till den inkomstutjämnande process som fortgår i världen. Utbildning spelar en huvudroll för ländernas konkurrenssituation och i länder som Kina och Indien vill ungdomarna lära, medan vi i västliga länder i viss mån tappat motivationen för utbildning och i mycket har skolpolitiken gått vilse. Vi som driver företag utsätts för en konkurrens som ständigt blir allt hårdare. Vi måste därför hela tiden arbeta med förändringar och förbättringar av våra varor och tjänster för att klara morgondagens konkurrens. Jag är övertygad om att även skolan måste börja arbeta på samma sätt. Företagen i Sverige är beroende av en skola i världsklass, som hjälper oss att möta de globala utmaningarna och som utbildar våra blivande medarbetare. Detta är ingen omöjlighet. Sverige har alla förutsättningar för att kunna ligga i täten när det gäller utbildningssystemen. Att utveckla en skola som stärker vår konkurrenskraft och därmed säkrar vår välfärd är ett område som måste prioriteras. Skolan är verkligen avgörande för samhället och för näringslivet. Jag engagerar mig personligen för mer entreprenörskap i skolan genom projektet Ung företagsamhet. Skolan måste bli ännu bättre på att förbereda för skapande och entreprenörskap. Entreprenörskapet borde följa genom utbildningen som en röd tråd. Det finns dock två områden i skolan där vi måste få till förändringar snarast: För det första så måste skolan ge alla väsentliga baskunskaper. Det är helt oacceptabelt att elever lämnar den svenska skolan utan grundläggande läs- och skrivkunnighet. Detta bör vara första och högsta prioritet för skolan. Det är säkert bra att skolan utvecklas och följer olika samhällstrender, men ambitionerna att vara alla till lags får aldrig gå ut över kvaliteten. De som missar basala kunskaper såsom läs- och skrivkunnighet riskerar att hamna utanför samhället; till exempel måste alla i dag kunna läsa en instruktion på engelska. Vi kan också följa i medierna hur företrädare för universitet och högskolor vittnar om att elever från gymnasieskolan inte har tillräckliga baskunskaper för att klara högre utbildningar. Även LO har på senare tid riktat kritik mot bristerna i kärnämnesundervisningen i gymnasiet. I dag försöker gymnasierna förbereda samtliga elever för vidare studier, vilket ibland går ut över de viktigaste baskunskaperna. Jag delar helt LO:s syn på att baskunskaperna måste gå före andra ambitioner i skolan och skolan måste därför satsa på kvalitet i basämnen och ständigt utvärdera satsningarna. I dag finns ingen oberoende instans som granskar kvaliteten i den svenska skolan. Min uppfattning är att om ingen annan tar ansvaret för att granska skolans kvalitet, kommer näringslivet att tvingas göra det. Vi får då framöver överväga ett initiativ i den riktningen. Den globala konkurrensen ställer hårda krav, och lyckas inte skolan är det ytterst eleverna som blir lidande. Ett av dagens problem med skolan är att resultaten är så beroende av vilken lärare som ansvarar för utbildningen. Så får det inte vara. Överallt i näringslivet arbetar man med kvalitetssäkring där hela organisationen svarar för kvaliteten, vilket också borde ske inom skolans värld. Eleverna får inte bli lidande bara för att systemen inte är optimala. Ytterst vilar resultatet i dag på lärare, men det borde vara skolan som system som ansvarar för och säkrar kvaliteten. Sedan borde oberoende aktörer granska skolornas kvalitet och kvalitetsarbete. För det andra krävs det mer ordning i skolan. Skolan måste ta ett totalt avstånd från kränkande beteende. Skolan visar i dag respekt för eleverna, vilket självklart är bra. Dock borde skolan också kräva att eleverna visar samma respekt för skolan och för varandra. Hur skall våra barn tolka det när vuxna inte utkräver något som helst ansvar för mobbning, skadegörelse eller ännu värre för direkta kränkningar? Jag är bekymrad för hur samhället kommer att utvecklas när barnen fostras i en miljö där handlingar inte får konsekvens. Barnen ser, lär och tar med sig vidare i livet. Min egen erfarenhet som förälder är att det enbart är vi föräldrar som agerar, men det som sker i skolan måste skolan själv ta ansvar för. Skolan borde fostra för vuxenliv och arbetsliv. Ett sätt är att ge tydliga signaler och sanktioner. Kvalitet och normsättande är två områden som vi i Sverige måste lyckas bättre med om vi skall klara målet att få ett utbildningssystem i världsklass. Inom näringslivet talar vi ofta om investeringar. Över lag måste vi arbeta för att det skall göras mer investeringar i Sverige på många områden. Samhällets resurser är dock begränsade. Sverige har i dag världens högsta skattetryck. För att kunna avsätta mer resurser till skolan, måste därför skolan se till att hantera ökade investeringar effektivt. Jag tror att skolan mår bra av konkurrens och ständiga mätningar av resultat. Detta höjer också kvaliteten. När det gäller konkurrens inom skolan så kommer det oroande signaler från skolministern. Ibrahim Baylan säger att "Fristående skolor har en given plats i svenskt skolväsende", men samtidigt skall de inte få lämna vinst till sina ägare. Skolministern har tillsatt en utredning om friskolorna med uppdraget att "möjligheten att kunna plocka pengar ur skolan hur som helst ska begränsas". Om friskolornas frihet begränsas så minskar deras möjlighet att utsätta skolsystemet för nyttig och välbehövlig konkurrens. När jag pratar med företagare och andra om friskolornas betydelse, får jag ofta svaret att friskolornas viktigaste uppgift är att sätta press på de kommunala skolorna. Vinsterna med friskolorna kommer inte bara deras egna elever till del utan alla elever, eftersom konkurrensen tvingar alla skolor att bli bättre. Det är detta som är vitsen med fri konkurrens. När regeringen säger sig värna om de offentliga skolorna så kan inskränkningar för friskolorna ge totalt motsatt effekt. Det finns många aktörer på skolans område som vill så mycket. Ska vi lyckas måste vi dra åt samma håll. För att nå ett utbildningssystem i världsklass måste vi upprätthålla och utveckla konkurrensen, vi måste få i gång ett kvalitetssäkringsarbete med oberoende mätningar och vi måste förbättra skolans och lärarnas status. I det sista ligger även det som för mig är mest akut: Att skolan måste fostra för vuxenlivet både med baskunskaper och normer. Signhild Arnegård Hansen Vice ordförande för Svenskt Näringsliv


”Styvföräldrar misshandlar oftare barn till döds”

Summary: 258 barn under 16 år dödades av sina föräldrar under åren 1965 till 1999. Tjugotre av barnen – nio procent – misshandlades till döds. Styvbarn dödas oftare av misshandel än barn som dödas av sina biologiska föräldrar, visar en ny undersökning från Stockholms universitet. Över hälften av de 258 barnen dödades i samband med en konflikt mellan föräldrarna, som vårdnadstvist eller skilsmässa. De flesta av de här barnen dog i samband med ett utvidgat självmord där förövaren tog eller försökte ta livet av sig. De män som dödat sina barn tog ofta livet även av partnern. Ingen kvinna dödade däremot partnern i samband med att hon dödade barnen, skriver docent Hans Temrin och doktorand Johanna Nordlund vid Stockholms universitet.

På 35 år dödades 258 barn av sina föräldrar i Sverige, visar ny undersökning. Att barn dödas väcker alltid starka känslor, speciellt när offret misshandlas på ett sådant brutalt sätt som i det aktuella fallet med Bobby. Sådana handlingar väcker också en önskan att förstå och förklara, inte minst för att kunna förhindra att andra barn drabbas. Hur vanligt är det då att barn dödas av sina föräldrar och vilka orsaker finns det till detta? Vi har kartlagt alla fall där barn under 16 år dödats av sina föräldrar i Sverige under åren 1965–1999. Totalt dödades 258 barn i 200 fall under dessa 35 år, det vill säga i genomsnitt sju barn per år. Mer än hälften av offren var under fem år (59 procent, 151 barn). Antalet barn som dödas av sina föräldrar under den undersökta tidsperioden, var dock något färre de sista åren. Vi har också undersökt under vilka omständigheter föräldrar dödat sina barn. Att, som i Bobbys fall, föräldrarna grovt misshandlat barnet till döds utgjorde endast en liten del av brotten i vårt material. Tjugotre av de 258 offren, eller nio procent, dödades av grov misshandel. I det aktuella fallet har det rapporterats att Bobby dödades av både sin styvfar och sin biologiska mor. Vi har nio fall totalt där styvföräldrar dödat styvbarn under den studerade tidsperioden. Totalt är alltså 3,5 procent av offren styvbarn, vilket inte är en överrepresentation sett i förhållande till andelen styvbarn i populationen i stort. Styvbarn dödas däremot oftare av misshandel än barn som dödats av sina biologiska föräldrar. De styvföräldrar som var förövare i vårt material, hade ofta ett kriminellt förflutet, var missbrukare och tidigare dömda för våldsbrott. Över hälften av de 258 offren, dödades i samband med en föräldrakonflikt (till exempel skilsmässa eller vårdnadstvist) där den direkta orsaken inte verkar vara kopplad till barnet. Inget av dessa barn dödades av misshandel i form av slag eller sparkar, utan oftast av att förövaren dränkte eller kvävde offren. De flesta av dessa barn dog i samband med ett så kallat utvidgat självmord där både partner och barn dödades samtidigt. I över 65 procent av fallen tog eller försökte förövaren ta livet av sig i samband med brottet. Förövare led av någon form av psykisk sjukdom eller var svårt deprimerade i två tredjedelar av fallen. Vi upptäckte också vissa skillnader mellan manliga och kvinnliga förövare när det gäller bakgrunden till att barn dödas. Manliga förövare dödade oftare sina barn i samband med skilsmässa eller vårdnadstvist, där hela familjen, inklusive partnern, dödades. Ingen kvinnlig förövare dödade sin partner i samband med att hon dödade barnen. Kvinnliga förövare led oftare av en psykisk sjukdom eller svår depression vid tillfället för brottet än vad manliga förövare gjorde. Sammantaget visar våra analyser att orsakerna bakom fenomenet varierar kraftigt. Vissa av fallen kan förklaras av att förövaren är allmänt våldsam där barnet blir ett av offren för detta, medan andra fall kan förklaras av psykisk sjukdom i kombination med svåra sociala omständigheter där inget agg tycks finnas mot offren. Det innebär att många barn i Sverige dödas av, ofta psykiskt sjuka, föräldrar som tar barnen med sig i ett så kallad utvidgat självmord. I sådana fall är inte den primära orsaken aggressivitet riktad mot barnen utan att föräldrar, ofta under en depression, tar barnen med sig i döden. I en del av dessa fall lämnades ett avskedsbrev kvar där förövaren förklarade att han/hon inte ville lämna barnen ensamma kvar i den ”onda världen” som de själva lämnar. Detta visar att av de barn som dödas av sina föräldrar, dödas endast en liten del av dödligt våld. Styvföräldrar är dock överrepresenterade som förövare när barnet misshandlats till döds. När vi påbörjade vår forskning om föräldrar som dödar sina barn i Sverige, trodde vi att ett så uppmärksammat och oönskat fenomen som barnmisshandel var bättre undersökt när det gäller förekomst och bakgrundsorsaker. Där hade vi tyvärr fel. Förvånande lite forskning har bedrivits om barnmisshandel i Sverige. Vissa studier har genomförts, bland annat vid BRÅ och Linköpings universitet, men alldeles för lite för att kunna ge en mer omfattande förklaring till varför barn misshandlas. En studie av Richard Gelles och Åke Edfeldt från 1986 jämförde Sverige och USA med avseende på våld mot barn.Studien visade att svenska föräldrar rent allmänt använde mindre våld än amerikanska föräldrar. Denna skillnad förklarades med den då relativt nya lagstiftningen mot aga i Sverige. När man mer specifikt jämförde det grova våldet mot barn var det emellertid ingen större skillnad mellan länderna. Dessa resultat tyder på att också barnmisshandel är ett fenomen med olika orsakssamband. Tyvärr har inte dessa resultat följts upp med mer omfattande forskning av de olika typerna av barnmisshandel och hur de kan förklaras. När vi försökte utveckla vår studie genom att närmare studera orsakerna till icke-dödligt våld mot barn, stötte vi på en mängd försvårande omständigheter. Till exempel var det näst intill omöjligt att samla in ett större material av barnmisshandelsfall baserat på domstolshandlingar, utan mycket stora resurser. Det system domstolarna använder sig av för att kategorisera data innebär nämligen att domar kategoriseras efter målsnummer och inte efter typ av dom. Det medför att om man är intresserad av en viss typ av dom, som till exempel barnmisshandel, måste varenda dom gås igenom för att få fram de domar man är intresserad av att undersöka. Många barn far illa av misshandel i Sverige i dag. Hur många det är vet vi inte eftersom ingen systematisk forskning om detta förekommer. När hemska exempel på utstuderat våld mot barn, som fallet med Bobby, upprör människor blir trycket på samhället stort att snabbt vidta åtgärder för att stoppa detta våld. Utan mer systematisk och vetenskapligt baserad kunskap finns en risk att dessa åtgärder inte får avsedd effekt. Mer forskning om bakgrunderna till varför barn i bland misshandlas måste bedrivas i Sverige, för att vi på ett mer djupgående sätt, ska kunna förstå varför och i vilka sammanhang barn riskerar att fara illa. För att så ska kunna ske måste tillgängligheten på forskningsmaterial förbättras. Det måste också finnas någon form av mer samordnad och kontinuerlig forskning om detta. Ett sätt vore att inrätta ett institut dit all information om barn som far illa samlas från socialtjänst, sjukhus, polis och domstolar. Där kan denna samlade kunskap samordnas och analyseras för att sedan rapporteras till berörda myndigheter som underlag för åtgärder. Först då kan vi få möjligheter att fatta verkningsfulla beslut som minskar risken för att barn far illa i Sverige. Hans Temrin Johanna Nordlund