"Riksbanken måste avvika från sitt eget inflationsmål"

Summary: Förre riksgäldschefen: Större tolerans för avvikelser minskar risken för att penningpolitiken skapar problem. Det är dags för en mindre stelbent penningpolitik. Riks- banken har bakbundit sig själv genom inflationsmålet på 2 procent. Varje avvikelse, om så bara tiondelar, räknas i debatten om sysselsättningen. Riksbanken måste ta ett tydligare ansvar för sin grundläggande uppgift att avgöra vilken inflationstakt som är lämplig för ekonomin. Den bör öppet ange att inflationstakten kan ligga en bit under 2 procent de närmaste åren. Större tolerans för avvikelser minskar risken för att penningpolitiken skapar problem på sikt, skriver förre riksgäldschefen Thomas Franzén och chefsekonomen Barbro Wickman-Parak.

De som försvarar Riksbankens politik med oförändrad ränta trots arbetslösheten utgår från en bredare analys än vad som ryms i ett stelt tolkat inflationsmål på 2 procent. De som kräver räntesänkningar pekar på att inflationen hamnar under inflationsmålet. De är paradoxalt nog lika stelt knutna till inflationsmålet som Riksbanken. Det är dags att banken tar ett bredare ansvar för prisstabiliteten. När inflationsmålet på 2 procent lanserades i början av 1990-talet hade vi haft hög inflationstakt under en lång period och målet föreföll orealistiskt. Riksbanken fick arbeta i stark uppförsbacke; ekonomin var i djup kris och misstroendet mot den ekonomiska politiken i allmänhet var utbrett. Nu vet vi att inflationstakten sjönk tillbaka ordentligt från mitten av 1990-talet. Det berodde inte bara på Riksbanken. Lika viktigt var att förtroendet för finanspolitiken och därmed den samlade ekonomiska politiken stärktes. Ytterligare en faktor var att den internationella inflationstakten sjönk. Marknadens aktörer började tro att prisstabilitet var möjlig att uppnå. Lönekraven dämpades och företagen anpassade sin prissättning. Nu blev Riksbanken ifrågasatt på helt andra grunder. Inflationen blev "för låg", den hamnade under det nedre toleransintervallet på 1 procent. Snart sagt varje yttrande från Riksbanken handlade om den överraskande låga inflationen. Trots att räntan sänktes och kronan försvagades kom inte det vanliga genomslaget i prisnivån. Riksbanken underströk att en inflationstakt under det nedre intervallet var lika problematisk som en inflation över "taket" på 3 procent. Man deklarerade att det var inflationen på två års sikt man styrde efter. Formuleringarna gav intryck av ett mycket strikt fasthållande vid tvåårsperspektivet, att också väga in faktorer som kunde verka bortom den tidshorisonten verkade över huvud taget inte vara aktuellt. Men ekonomin växte kraftigt och vi var på väg rakt in i det som visade sig bli en aktiebubbla. Riksbanken fortsatte att sänka räntan. Röster - om än få - bland and- ra Erik Thedéens (DN Debatt 9/9 2000), höjdes för att man inte borde kämpa för att höja inflationen. Kritiken gick inte ut på att Riksbanken borde knäcka aktiebubblan; svensk räntepolitik biter inte på det i en internationaliserad aktiemarknad. Utgångspunkten var att den låga inflationstakten inte skadade ekonomin och att den till stor del kunde förklaras av avregleringar och förbättrad konkurrens. En lägre ränta kunde onödigtvis elda på ekonomin, inflationen, utlåningen och tillgångspriserna. När aktiebubblan sprack befann sig Riksbanken i en omvänd situation; räntan började höjas när ekonomin försvagades. Inflationen steg mer än väntat 2001. I efter-hand kan man ställa sig frågan om inte räntan var för låg åren 1998-2000. I dag kritiseras Riksbanken åter för att räntan är för hög. Till exempel skrev Konjunkturinstitutets chef Ingemar Hansson i ett inlägg på DN Debatt 28/12 2004 att det finns en uppenbar risk att Riksbanken åter överskattar inflationstrycket och att reporäntan därmed riskerar att bli högre än vad som krävs för att "säkerställa" 2 procents inflation". KI:s egen prognos var då att den underliggande inflationen om två år skulle ligga på 1,7 procent, det vill säga under målet 2 procent. Han har fått vatten på sin kvarn; de tre senaste månaderna har inflationen legat betydligt under Riksbankens prognos från december. Men frågan är vad man ska dra för slutsatser om reporäntan på grund av det. I olika forskningsrapporter har frågan om den lägre inflationsbenägenheten tagits upp och resultaten tyder på att inflationen reagerar allt långsammare och mindre på räntesänkningar. Slutsatsen av detta är att variationen i räntan måste bli mycket kraftigare om målet för inflationen är oförändrat. Detta kan bland annat innebära större kast i växelkursen. Erfarenheten av penningpolitiken kan tolkas som att inflationen inte kan styras med den precision som vi var vana med då priserna reagerade snabbare på räntesänkningar, bland annat via försvagningar i kronan. Om vi försöker styra inflationen med samma tidshorisont och precision som då, kan det bidra till överdrivna rörelser i de finansiella marknaderna. Den underliggande inflationen kan mycket väl komma att ligga under det ned-re toleransintervallet en stor del av 2005. I slutet av 2007 kan den fortfarande ligga några tiondelar, eller mer, under 2 procent. När den globala konkurrensen utövar prispress på det ena produktområdet efter det andra kan inflationstakten parkera under 2 procent även i ett längre tidsperspektiv än två år. Den låga inflationen beror på en "utbudschock" som beror på ökad internationell konkurrens och ökad produktivitet. En mekanisk tillämpning av Riksbankens "enkla handlingsregel" skulle alltså utlösa ytterligare räntesänkningar. Men penningpolitiken är redan starkt expansiv. Reallönerna stiger, utlåningen till hushållen slår rekord, den realränta låntagarna räknar med ligger mycket lågt och allt fler slutar att amortera. Företagens investeringar kunde gärna ha varit högre, men de hålls tillbaka av avkastningskrav som ligger långt över Riksbankens styrränta. Den relevanta frågan att ställa är om den låga inflationen kan vara skadlig på annat sätt; hotar en deflationsspiral? Den tar fart när hushåll och företag börjar förvänta sig fallande priser och därför skjuter upp konsumtions- och investeringsbeslut. Hushållens inflationsförväntningar har visserligen glidit ner men det är prisökningar man väntar sig. Enligt Prosperas senaste undersökning bland arbetsgivare, arbetstagare, industrins inköpschefer med flera ligger inflationsförväntningarna ganska väl samlade kring 2 procent på ett par års sikt. Det är inte tecken som tyder på att ekonomin hotar dras in i en deflationistisk spiral. Vi har vant oss vid en låg och förhållandevis stabil inflation. Tillgångspriserna har däremot varit allt annat än stabila. Vi behöver bara nämna aktiebörsens stora och dramatiska svängningar sedan 1995. Det pågår en intressant diskussion om penningpolitiken ska ha ett vidare mål som omfattar tillgångspriser som aktiekurser och fastighetspriser. Tillåts en bubbla utvecklas får detta konsekvenser på den reala ekonomin och inflationen när den briserar. Ska penningpolitiken försöka hindra det eller bara städa upp i spillrorna? Alla inser att det är svårt att fastställa när en bubbla är på väg att utvecklas. Aktiebörsen styrs dessutom nästan helt av rörelserna internationellt. Det skulle kräva orimliga ränteförändringar om Riksbanken som enskild centralbank skulle försöka stoppa en aktiebubbla. För fastighetspriser förhåller det sig annorlunda; Riksbankens politik har effekt. En ytterligare sänkt ränta, eller en långt utdragen period med dagens låga räntenivå, kan mycket väl leda till att en bubbla utvecklas. Det känns ibland som om Riksbanken bakbundits genom att målet om 2 procents inflationstakt lades fast för tolv år sedan. Varje avvikelse, om så i tiondelar, räknas i debatten om i sysselsättning. Enligt lag ska Riksbanken verka för ett stabilt penningvärde. Direktionen har delegerats uppgiften att besluta vad det skall betyda i termer av inflation. Inflationsmålet på 2 procent bestäms alltså av direktionen som också bestämmer om man under perioder ska inrikta räntestyrningen så att inflationen ligger under eller över detta mål. Den viktigaste och svåraste uppgiften är att avgöra vilken inflationstakt som är bra för ekonomin. Tanken är att målet skall vara förenligt med en god ekonomisk utveckling, det vill säga tillväxt och sysselsättning, på sikt. Riksbanken har nu deklarerat att man kan utsträcka tidsperspektivet till tre år för att kunna ta hänsyn till tillfälliga faktorer. Men man håller fast vid att tidsperspektivet normalt skall vara två år. Det vi kan utläsa är att Riksbankens förlängning av tidsperspektivet mer har tekniska eller pedagogiska syften. Det anser vi inte är det väsentliga. Det vi ser i Sverige är att den penningpolitiska diskussionen blir mer mogen. Vi anser att det är dags att Riksbanken tar ett tydligare ansvar för det grundläggande uppgift som ålagts den, nämligen den att avgöra vilken inflationstakt som är lämplig. När det som i dag främst är utbudsfaktorer som pressar ner inflationen anser vi att det är rimligt att Riksbanken öppet anger att inflationstakten kan ligga en bit under 2 procent under de närmast kommande åren (på samma sätt som man i ett omvänt läge ska kunna ange att inflationstakten kan ligga över toleransintervallet). Annars riskerar hushållen att ledas in i ett beteende som gör att en ränteuppgång slår hårt inte bara på huspriser utan också på framtida konsumtion när bubblan spricker. En längre tidshorisont, större tolerans för avvikelser och mindre tonvikt på tiondelar minskar risken för att penningpolitiken skapar problem på sikt, både på tillgångsmarknaderna och i ekonomin i stort. THOMAS FRANZÉN


"Allt var nedkletat - då bara brast det"

Summary: En dag upptäckte förskolläraren att Agnes, tre år, hade stora blåmärken på ena överarmen. Hur hade hon kunnat slå sig så illa? Så avslöjades hemligheten som hennes mamma Karin burit ensam i flera månader.

Karin hade legat sjuk några dagar i influensa. Hon hade inte råd att stanna hemma längre och tvingade sig i väg till jobbet, fast hon inte var riktigt frisk. Efter två dagar med sprängande huvudvärk hämtade hon lilla Agnes, som just fyllt tre år, på förskolan, lagade korv med snabbmos och stupade i säng. Utmattad slumrade hon till och när hon vaknade hörde hon ett förnöjt fnitter från köket: "Mamma, jag lagar mat. Dukti, jättedukti". Karin sprang upp ur sängen. När hon kom ut i köket fann hon att golvet, diskbänken och spisen var nedkletade med mjöl, socker, kakao, hallonkräm och krossade ägg. Då brast det. I dag beskriver hon det som en stor explosion inne i huvudet. Karin tappade kontrollen. Hon rusade fram till Agnes, drog upp henne från golvet och slog henne flera gånger på armarna och på ryggen, hon gav henne flera kraftig örfilar. Sedan slängde hon bryskt sin älskade dotter i hennes säng, släckte lampan och stängde dörren. - Inte i min vildaste fantasi kunde jag föreställa mig att jag skulle kunna slå mitt eget barn, att jag skulle kunna misshandla mitt eget kött och blod. Det var en fasansfull upplevelse att jag kunde vara så våldsam. Efter att hennes sambo, Agnes pappa, lämnat henne för en annan kvinna hade Karin ensam tagit hand om Agnes, som var ett år vid separationen. Karin arbetade på ett lager där det ständigt fattades folk. Lyften var många och tunga. - Det gick åt så mycket energi på jobbet. När jag kom hem fanns det inte mycket kraft kvar. Jag oroade mig jämt för om pengarna skulle räcka, och om jag var hemma en dag raserades hela ekonomin. Normala dagar gick det väl sådär, men om jag var det minsta sjuk orkade jag inte med Agnes. I efterhand har Karin förstått att hon efter separationen hela tiden levde nära den yttersta gränsen för vad hon klarade av. Hon hade ingen i sin närhet som kunde avlasta henne ibland, och även om hon älskade sin dotter mest av allt i hela värden blev det stundtals för mycket. - För ett litet barn finns det alltid nya saker att upptäcka och att ensam svara upp mot alla krav och behov är svårt. Det är kämpigt för alla, men nog ännu värre för den som också har det kämpigt ekonomiskt. Senare har jag förstått att det inte är ovanligt att just ensamstående mammor tappar kontrollen och gör sina barn illa. En stund efter att Karin stängt in sin dotter på hennes rum insåg hon vad hon gjort, hon mådde illa och kände en stor klump i magen. Vad hade hänt? Hur kunde hon? - Jag gick in till Agnes. Hon låg på sängen och kramade sitt gosedjur. När hon vände sig om var ögonen röda - och tomma. När jag försökte krama henne vände hon sig bort. Jag berättade att mamma varit sjuk, att jag inte visste vad jag gjorde och att jag lovade att det aldrig skulle hända igen. Det gick ett par veckor. Karin gjorde allt för Agnes, men märkte att dottern förändrats. Hon var inte lika glad hemma, började kissa på sig igen och satt mest i sängen och lekte med gosedjuret. Hon krånglade när de skulle äta, lekte med maten och kastade den på golvet. På förskolan var Agnes dock som tidigare. - Men min relation till henne urartade fullständigt. När hon krånglade blev jag urförbannad, flera gånger klämde jag henne alldeles för hårt i armen och några gånger slog jag henne i baken eller på ryggen. Ganska hårt. Hur kunde du göra din dotter illa? - Jaaa, jag fattar inte hur det kunde gå så långt. Det var som om en spärr släppte inom mig den där gången hon stökade ned så dant i köket. Jag blev som en annan människa. Karin har funderat mycket på om något i generna kan förklara hennes agerande, hon har försökt ta reda på om någon i släkten varit aggressiv och våldsam. En moster som bor i norra Sverige berättade att hennes mamma, Karins mormor, kunde få oväntade utbrott ibland och att hon också slog sina barn. Det hände ofta när hennes man var borta och hon själv fick ta hand om de nio pojkarna och flickorna. Karins mamma, som inte är i livet längre, berättade aldrig något om sin barndom. - Jag har kommit fram till att det nog finns något i generna som gjorde att min spärr brast. Men jag var under en oerhörd press då, hade inte blivit frisk efter sjukdomen och insåg att ekonomin nästa månad skulle totalkollapsa. Efteråt har jag insett att jag kände mig instängd i en trång bur och att jag inte fick tillräckligt med luft. En dag, det hade gått ett år efter de första slagen, frågade en förskollärare varför Agnes hade så stora blåmärken på ena överarmen. Karin stod alldeles tyst, hon kände sig yr och plötsligt började hon storgråta. Förskolläraren tog med henne in i ett rum där det inte fanns några barn eller andra vuxna. Orden bara forsade ur Karin. Efter att ha levt ensam med sin hemlighet i flera månader började hon berätta. Om hur det var på jobbet, om hur trött hon kände sig, om att hon gjort Agnes illa och så vidare. - Hon lyssnade och tog mina händer i sina. Hon ställde några frågor och lyssnade igen. Hon var inte fördömande eller anklagade utan satt bara där mitt emot mig. Det var första gången sedan min sambo stack som jag talade om känslor med en vuxen människa. Förskolläraren tog kontakt med socialtjänsten. Karin fick träffa både en psykolog och en kurator. De ordnade snabbt fram en stödfamilj som lovade att hand om Agnes då och då för att Karin skulle få tid för sig själv. - Både förskolläraren och de sociala myndigheterna borde ha polisanmält mig. Barnmisshandel är ju ett allvarligt brott, men jag vet inte varför de struntade i det. Jag har ännu inte vågat fråga. Jag tänker också på vad som hade hänt om jag varit man, om det varit en pappa som slagit sin dotter. I dag har det gått tre år sedan Karin gav sig på sin oskyldiga dotter, orden "gav sig på" och "oskyldiga" är hennes egna ord. För ett litet treårigt barn är aldrig "skyldigt" - inte ens om det grisat ned fullständigt i köket ... - Vi lever ganska bra nu. Jag var med i en samtalsgrupp där mammor som gjort sina barn illa samtalade om sina erfarenheter. Det tog lång tid innan Agnes litade på mig igen. Hur många gånger har jag inte tvingat mig att hålla igen när hon provocerar mig. - Som när hon med ett belåtet flin slänger potatisen på golvet och ler. I förra månaden tänkte jag att det är ett sätt för henne att bevisa att jag är hennes mamma. En mamma blir sur om man slänger maten på golvet, men hon slår inte sitt eget barn. När jag tänkt den tanken slängde jag själv en potatis på golvet. Insikten om att hon gjort Agnes illa får Karin ändå leva med resten av sitt liv. Några röster från barn och ungdomar Bris har en särskild telefonlinje dit barn och ungdomar kan ringa. Under år 2004 kontaktade 1.500 barn och ungdomar organisationen för att berätta om fysisk eller psykisk misshandel. Många av samtalen dokumenterades. Nedanstånde exempel från Bris hjälptelefon redovisades i den statliga utredning om barnmisshandel som presenterades 2001. En tioårig pojke berättar att mamma är snäll, men att hon blir dum då hon dricker sprit. Hon slår då sonen och överger hemmet på kvällen. Detta har pågått sedan pojken var fem år. En 17-årig pojke berättar att fadern, familjens överhuvud, slår både honom och mamma när han dricker. En 13-årig flicka berättar att både mamman och den nye styvpappan ger sig på henne. Mamman har försökt strypa henne med ett par jeans. En tolvårig flicka berättar att mamman och hennes pojkvän dricker. Pojkvännen slår både mamman och flickan. Därefter slår mamman flickan. En 13-årig pojke blir inlåst av sina föräldrar på sitt rum efter att båda föräldrarna slagit honom. En tolvårig flicka berättar att hon i uppfostrande syfte blir slagen av båda sina föräldrar med örfilar, rapp på baken, ibland med ett tillhygge när hon är "olydig". En 15-årig flicka har blivit slagen av pappan i tre år. Vid ett tillfälle kräktes hon. Hon vågar inte kontakta socialtjänsten. En 15-årig flicka berättar om att hennes psykiskt sjuke pappa slår henne. Flickan har skurit sig tidigare, rymt hemifrån och haft självmordstankar. En 15-årig flicka berättar om att hennes mamma förlöjligar henne och drar henne i håret. Pappan har sparkat henne i magen med motiveringen att hon inte skulle vara hans dotter. Två tonårsflickor är oroliga för sin kamrat som bor med sina föräldrar och en lillebror. De vet att flickan blir trakasserad av sin mamma som också gett henne en örfil inför hennes kamrater. På senare tid har de observerat blåmärken och tror att hon blir slagen. En pojke, elva år, berättar att båda föräldrarna låtsats att inte se honom när det passar dem att göra så. Han får ofta höra att han inte duger mycket till, att hans utseende lämnar övrigt att önska. En 13-årig flicka talar om att mamma och hennes nye pojkvän aldrig är hemma. På helgerna far de i väg och säger att "det bästa sättet att bli vuxen är att uppfostra sig själv".


”Fyra av tio våldsdömda får delad vårdnad av barn”

Summary: Ny undersökning från BO: Domstolar försummar att göra riskbedömningar i vårdnadstvister.Gemensam vårdnad av barn har blivit en för stark huvudregel efter vårdnadsreformen 1998. Det visar en undersökning som barnombudsmannen Lena Nyberg gjort. I 43 procent av de tvistemål som undersökts dömde tingsrätten till gemensam vårdnad, trots att den ena föräldern hade fällts för våldsbrott inom familjen. I hela 56 procent av de fall som gällde umgänge tilldömdes den förälder som gjort sig skyldig till våld oövervakat umgänge med barnen. Domstolar och socialtjänst har skyldighet att göra en bedömning av risken för barn att fara illa hos en förälder som dömts för våld. Men det har gjorts i mindre än vart tredje fall.

Ett barn som lever i en familj där det förekommer eller har förekommit våld är mycket utsatt. Barnets trygghet står på spel. Barnet måste förhålla sig till att ha en eller två föräldrar som är våldsamma. Ett barn är ofta lojalt mot sina föräldrar och kan hamna i en livssituation där han eller hon tvingas att hantera motstridiga känslor och svåra upplevelser. Barnombudsmannen får många brev och telefonsamtal som rör tvister i samband med separationer och skilsmässor. Föräldrarna kan vara oense om det mesta som rör barnet och ofta förekommer uppgifter om våld i dessa komplicerade vårdnadstvister. Varje år upplever cirka 50 000 barn att deras föräldrar separerar. De flesta föräldrar kan enas om var barnet ska bo och hur vårdnaden och umgänget ska se ut när föräldrarna flyttar isär. Den vårdnadsreform som genomfördes 1998 betonar hur viktigt det är med samförstånd mellan föräldrar som separerar. Men den innebär också att en domstol kan döma till gemensam vårdnad även om en förälder motsätter sig detta. Kritikerna befarade att den nya lagen skulle leda till att föräldrar som gjort sig skyldiga till våld mot någon i familjen därmed skulle kunna få gemensam vårdnad om det gemensamma barnet. Förarbetena till lagen tar upp det faktum att det finns föräldrar som är olämpliga vårdnadshavare. De kan ha misshandlat, trakasserat eller begått andra övergrepp mot någon inom familjen. En annan omständighet som kan leda till ensam vårdnad kan vara att föräldrarnas konflikt är så djup att de inte kan samarbeta om barnet. I de flesta fall är det bäst för barnet om föräldrarna har gemensam vårdnad. Det är också en rättighet som finns inskriven både i föräldrabalken och i barnkonventionen. Men i de mycket komplicerade tvister där barnet kan utsättas för risk att skadas och där konflikterna går vidare till domstol får det inte schablonmässigt dömas till gemensam vårdnad. Barnombudsmannens studie ”När tryggheten står på spel” visar på brister i hur domstolarna tillämpar lagen. I studien analyseras om domstolar dömer till gemensam vårdnad när det förekommer uppgifter om våld inom familjen. Studien avser enbart mål där uppgifter om våld förs fram och omfattar 258 mål i tingsrätter från 2002 med tillhörande utredningar från socialtjänsten. 408 barn mellan 1 och 17 år berörs. Vi har undersökt vilka konsekvenser det får för domslutet om det finns en fällande dom mot någon när det gäller våldsbrott inom familjen. I 42 av de 258 fallen är föräldrarna oense om vårdnaden samtidigt som det finns en fällande dom i brottmål mot en förälder för våld inom familjen. I 18 fall (43 procent) dömdes det till gemensam vårdnad om barnet eller barnen trots att den ene föräldern var dömd för brott mot någon inom familjen. I 23 fall (55 procent) fick mamman ensam vårdnad och i ett fall fick pappan ensam vårdnad. En viktig utgångspunkt ska vara att ensam vårdnad är det bästa för barnet när det har förekommit våld inom familjen. Barnet kan på så vis skyddas från den våldsamme förälderns beteende. En förälder som har ensam vårdnad kan fatta beslut i frågor som har avgörande betydelse för barnets uppväxt. Vid gemensam vårdnad kan en förälder till exempel motsätta sig att barnet får psykiatrisk hjälp för att bearbeta traumatiska upplevelser. Ett stort antal barn som utsätts för fysiskt våld blir det i hemmet av en annan inom familjen. Det är inte ovanligt att våld drabbar mer än en familjemedlem. Brottsförebyggande rådet (Brå) har visat att i 35 procent av det totala antalet anmälda misshandelsfall i hemmet har ytterligare en person utsatts för brott av en familjemedlem. Vi vet från andra undersökningar att av de kvinnor som blivit slagna av sina män har mer än hälften uppgivit att barnen sett eller hört mannen vara våldsam. Vi har undersökt vad det får för konsekvenser för domstolens bedömning att en förälder fällts för våldsbrott mot en familjemedlem. I de 139 fall som rör umgänge är den ena föräldern dömd för brott mot en familjemedlem i 41 fall (29 procent).När det finns en fällande dom i brottmål mot en av föräldrarna döms det till umgänge i sällskap med en kontaktperson i 15 av 41 fall (37 procent), men i hela 56 procent av fallen döms det till oövervakat umgänge. Endast i tre fall (7 procent) döms inget umgänge ut med den förälder som har gjort sig skyldig till våld. Domstolen ska göra en bedömning av risken för att barnet kan komma att fara illa hos en förälder som gjort sig skyldig till våld. Först när den bedömningen är gjord kan domstolen avgöra umgängesfrågan. Lagen innebär att det inte behöver vara ställt utom allt rimligt tvivel att barnet ska fara illa för att det ska få betydelse för en dom om vårdnad, boende och umgänge. I mindre än vart tredje fall har domstolarna gjort riskbedömningar. Socialtjänsten har i nästan lika liten utsträckning gjort de riskbedömningar som de har skyldighet till, visar vår studie. En riskbedömning ska göras av domstolen för att utreda om barnet riskerar att fara illa. Det ska alltid ske när uppgifter om våld förekommer i tvister om vårdnad, boende och umgänge. Domstolen är skyldig att göra en grundlig utredning av om barnet riskerar att fara illa vid exempelvis umgänge med en förälder. Det måste också vägas in om det är den ena föräldern som har utsatts för våld eller riskerar att utsättas för våld. Barn som bevittnar våld mot en förälder är utsatta för psykiskt våld, vilket för barnet kan vara mycket traumatiskt. Barnet kan vara rädd för den våldsamme föräldern, oavsett om barnet själv utsätts för fysiskt våld eller inte. Det är mycket viktigt att redovisa att det har gjorts riskbedömningar. I vissa fall kan det av hänsyn till barnet vara viktigt att undvika att redovisa hela bedömningen. Här måste domstolar och socialtjänst formulera sig väl så att barnet inte kränks av det som sägs i en dom eller en utredning. Vårdnadsreformen verkar ha medfört att det oftare döms till gemensam vårdnad i mål där det förekommer uppgifter om våld inom familjen än vad som avsågs med den nya lagstiftningen 1998. Gemensam vårdnad tycks ha blivit en för stark huvudregel och riskbedömningar om barnet kan komma att fara illa hamnar ibland i skymundan. Domstol och socialtjänst måste tydligare än i dag visa varför de anser att gemensam vårdnad är bäst för det enskilda barnet även när våld har förekommit inom familjen. Vi menar vidare att det tydligt måste framgå på vilket sätt ett barn gynnas av att bo tillsammans med en förälder som har använt våld mot en familjemedlem. När det beslutas om umgänge ska det framgå varför domstolen i förekommande fall anser att ett umgänge är till barnets bästa och hur barnet ska skyddas om det finns risk för att det kan komma att fara illa. Barnets egna åsikter måste givetvis också komma fram. Syftet med en risk-bedömning är enligt vår tolkning att väga barnets behov av och rätt till skydd mot barnets behov av och rätt till kontakt med båda sina föräldrar. Det är också viktigt att ta reda på vad som ligger bakom att en förälder för fram ogrundade uppgifter om våld. Den som medvetet för fram sådana ogrundade uppgifter kan vara olämplig som vårdnadshavare. En förälders rädsla för att ett barn ska fara illa kan vara verklig men ogrundad. Socialtjänstens utredare och domstolarna har, enligt vår uppfattning, generellt sett inte tillräcklig kunskap om sambandet mellan våld mot en förälder och risken att barnet far illa av detta. Alla barn ska ha möjlighet att träffa båda sina föräldrar under sin uppväxt. En förälder som är eller har varit våldsam måste få en möjlighet att ändra sitt beteende och på sikt kunna finnas med i barnets liv. Ett sätt att lösa detta är att införa tidsbegränsade domar i mål om vårdnad, boende och umgänge för att barnet inte ska berövas en av sina föräldrar för alltid. Om det har förekommit våld inom familjen kan det vara bra för barnet att under en period inte umgås med en förälder som har varit våldsam. Utgångspunkten ska alltid vara att garantera barnets trygghet. Vår studie ”När tryggheten står på spel” visar att socialtjänstens utredare och domstolarna inte har tillräcklig kunskap om att barn kan fara illa av att umgås med en förälder som har varit våldsam mot en annan familjemedlem. Det saknas tillräcklig kunskap om att ett barn kan fara illa av att föräldrarna har gemensam vårdnad. Socialstyrelsen och Domstolsverket bör få i uppdrag att utarbeta rutiner för ett bättre samarbete i dessa frågor. De som arbetar med dessa mål ska erbjudas relevant utbildning om barns rättigheter och behov. FN:s barnrättskommitté påpekade nyligen att domares specialistkompetens när det gäller barn behöver stärkas. De domare som avgör frågor om vårdnad, boende och umgänge har sällan sådana specialistkunskaper i dag. Barnets trygghet måste sättas främst. Riskbedömningar måste göras när det förekommer uppgifter om våld inom familjen. Tidsbegränsade domar i vårdnads-, boende- och umgängestvister kan vara en lösning för att barnet på sikt ska kunna ha kontakt med båda sina föräldrar. Den vårdnadskommitté som just nu ser över föräldrabalken bör ta våra förslag på allvar. Lena Nyberg


"Lägg ned Lärarhögskolan och satsa på universiteten"

Summary: Folkpartiet kräver en total reformering av den svenska lärarutbildningen.. Lärarutbildningen har i dag för låg kvalitet och för låg status. Utbildningen av lärare måste integreras med den ämnesvisa utbildningen vid universiteten. Lärarhögskolan i Stockholm bör därmed avvecklas som eget lärosäte. Det föreslår folkpartiet i ett nytt utbildningspolitiskt program. De tekniska universiteten kan utbilda ämneslärare i matematik och naturorienterande ämnen, Handelshögskolan i ekonomi. En särskild mastersexamen inrättas för gymnasielärare. I grundskolan återinförs riktiga låg- och mellanstadielärare. Krav bör ställas på friskolorna att endast anställa behöriga lärare.

Lärarutbildningen i Sverige har för låg kvalitet och för låg status. Det är mycket allvarligt. Ska vi kunna förbättra resultaten i svenskt skolväsende är en högt kvalificerad lärarutbildning en nyckel. Dagens lärarutbildning är dock snarare en del av problemen än en del av lösningen. Lärarutbildningen har genomgått stora reformer i Sverige under senare årtionden. Dessa har varit starkt ideologiskt präglade. Tankegångarna bakom reformerna har varit att förstärka skolans sociala roll och tona ned kunskapsinriktningen i läraryrket. Detta har lett till att ämneskunskaperna har betonats mindre och förmågan att kunna "lite om mycket" betonats mer. På 1980-talet avskaffades stadielärarna i utbildningen och ersattes av grundskollärare med två olika inriktningar: årskurserna 1-7 och årskurserna 4-9. Indelningen i just dessa årskurser är för de flesta helt obegriplig. En gymnasielärare läste tidigare in ämnen som motsvarar minst 140 poäng på universiteten. Ämneskunskaperna skulle vara desamma som andra akademiker läste in. Numera har ämneskunskapernas omfattning reducerats kraftigt. Blivande lärare läser särskilda ämneskurser, annorlunda än andra universitetsstudenters. Det har således blivit svårare än tidigare för andra akademiker att växla in på lärarbanan. Det anmärkningsvärda med svenska lärarutbildningsreformer är att de nästan aldrig utgått från vad som är bäst för att eleverna ska uppnå skolans kunskapsmål, utan att helt andra syften ständigt stått i fokus. Olika undersökningar och utvärderingar relativt nyligen bekräftar bilden av en lärarutbildning med stora brister. Lärarnas riksförbund redovisade i november 2004 en enkät där bara 36 procent av nya lärare för små barn anser att de fått tillräcklig träning i att utbilda elever i läsning, skrivning och räkning - skolans viktigaste uppdrag. Universitetskansler Sigbrit Franke redovisade för ett par år sedan en studie över bristande effektivitet i lärarutbildningen. Hennes slutsats var att lärarutbildningen skulle kunna förkortas med cirka 30 procent om studenterna läste i samma tempo som övriga svenska högskolestuderande. Vårt grannland Finland har behållit en hög ämnesinriktning i sin lärarutbildning. Den äger självklart rum på universiteten och inte på särskilda lärarhögskolor. Man kräver magisterexamen i ämnen för att bli lärare. I Finland finns det tio förstahandssökande till varje plats på klasslärarutbildningen. Där kan man välja och vraka bland de sökande. Läraryrket har hög status och lärarutbildningen är mycket attraktiv på arbetsmarknaden i övrigt. Finland når väsentligt högre resultat i sitt skolväsende än Sverige. I takt med att den svenska lärarutbildningen försämrats har det uppfattats som mindre dramatiskt att anställa obehöriga lärare. "Måste alla som är på skolan vara utbildade lärare?" frågade exempelvis Kommunförbundets skolchef i en DN-intervju vid skolstarten 2003. Att dela upp lärarna i behöriga och obehöriga tyckte hon var "smaklöst". Emellanåt föreslås att kommunerna själva skall få större frihet att bestämma vem man vill anställa som lärare. Kraven måste uppfattas så att man vill öppna för att i större utsträckning anställa obehöriga lärare. Enligt folkpartiets uppfattning vore det totalt fel väg att gå att möta sänkt kvalitet i lärarutbildningen med sänkta eller borttagna behörighetskrav i skolväsendet. Det kan ju tyckas som en motsättning att först döma ut lärarutbildningen för att i nästa andetag kräva att endast utbildade lärare skall få anställas. Vi menar dock att skärpta behörighetskrav i skollagen bör genomföras när riksdagen har fattat beslut om en omfattande reform som kraftigt höjer kvaliteten i svensk lärarutbildning. I dag får kommunerna anställa obehöriga lärare om det inte finns några behöriga sökande. För att spara pengar och kringgå behörighetskraven kan kommunen då se till att det inte finns några behöriga sökande genom att inte annonsera eller genom att annonsera ut kombinationstjänster mellan olika ämnen som få lärare behärskar. I skollagen finns heller inget krav att fristående skolor skall ha behöriga lärare. När huvuddelen av friskolorna i dag har en allmän inriktning, som konkurrerar med den kommunala skolan, är det inte orimligt att samma legala ramverk skall gälla för kommunala skolor och fristående skolor. I debatten framförs ibland synpunkten att personer med hög akademisk utbildning, till exempel civilingenjörer, borde kunna anställas som lärare i svensk skola. Det är en uppfattning som vi delar. Ett särskilt utbildningsspår bör därför införas, som innebär att den som redan har tillgodogjort sig ämneskunskaper i en annan utbildning enbart behöver komplettera med en kortare kurs inom lärarutbildningen för att uppnå behörighet. F olkpartiets utbildningspolitiska programgrupp offentliggör i morgon det programförslag, "Återupprätta bildningsskolan", som skall föreläggas folkpartiets landsmöte i augusti. En av de viktigare strukturreformerna en ny regering måste driva igenom är en total reformering av den svenska lärarutbildningen. Hörnstenarna i en sådan reform bör i allt väsentligt vara följande: 1. Att helt avskaffa de båda nuvarande utbildningsspåren "tidigarelärare" för årskurserna 1-7 och "senarelärare" för 4-9. 2. Att i stället inrätta lågstadielärare och mellanstadielärare, med kompetens att vara klasslärare i samtliga teoretiska ämnen på respektive stadium. Särskild tonvikt skall läggas på lågstadielärarnas förmåga att lära ut läsning, skrivning och räkning. 3. Att införa ämneslärarutbildning för lärarbehörighet på högstadium och gymnasium. 4. Att förskollärar- och fritidspedagogutbildning åter ges en egen identitet. 5. Att det skall krävas en akademisk kandidatexamen i max två ämnen för att utbildas till ämneslärare på grundskolans högstadium. 6. Att det skall krävas en akademisk magisterexamen i max två ämnen för att utbildas till ämneslärare i gymnasiet. Efter godkänd lärarutbildning och praktik skall en mastersexamen utfärdas. 7. Att ämnet den teoretiska pedagogiken och allmän skolkunskap med betygsättning omfattar 20 poäng. 8. Att praktiken omfattar minst 20 poäng och skall vara handledd av erfarna metodiklärare från lärarutbildningen och av kompetenta handledare från praktikskolan. Dagens situation där handledningen överlåts åt kommunerna har resulterat i kaos. 9. Att ämneslärare i matematik, naturorienterande ämnen och teknikämnen ska utbildas vid våra tekniska universitet. Kungliga Tekniska högskolan, Chalmers i Göteborg med flera skall således ges examinationsrätt för lärare i dessa ämnen. 10. På motsvarande sätt bör till exempel Handelshögskolan kunna ges examinationsrätt för lärare i ekonomi och Karolins-ka institutet för lärare inom biologi och kemi. 11. Att en lärarutbildning alltid skall vara integrerad med den ämnesvisa utbildningen vid universiteten. Lärarhögskolan i Stockholm bör därmed avvecklas som eget lärosäte. Lärarutbildningarna i Stockholm integreras i stället i Stockholms universitet, KTH, Karolinska, Handelshögskolan och Södertörns högskola. När riksdagen har beslutat om en lärarutbildningsreform som på detta sätt har hög kvalitet i fokus, är det dags att skärpa behörighetskraven för skolhuvudmännen i svenskt skolväsende. 12. Kommunerna tillåts inte längre att fastanställa obehöriga lärare. 13. En obehörig lärare med ämneskompetens kan komplettera med 20 poäng pedagogik för att uppnå behörighet. En person som har ämneskompetens behöver läsa in 20 poäng pedagogik och 20 poäng praktik. 14. När lärarutbildningsreformen är genomförd införs även ett krav i skollagen om att samma behörighetskrav som gäller kommunala skolor skall gälla för fristående skolor. 15. På sikt ersätts behörighetsbegreppet med en lärarlegitimation av motsvarande typ som gäller för läkare. Legitimeringen skall ske av Statens skolverk och får inte utvecklas till något fackligt styrt skråväsende. Vi inser att genomförandet av ny stor lärarutbildningsreform i Sverige innebär ytterligare en omvälvande omstrukturering i ett skolväsende som redan är sönderreformerat. De problem vi nu ser med sjunkande resultat i svensk skola och med en alltför låg attraktionskraft till läraryrket är emellertid inget Sverige kan stå likgiltigt inför. Det är dags att erkänna att svensk utbildningspolitik i många avseenden varit inne på fel spår. Lars Leijonborg Partiledare (fp) Jan Björklund Skoltalesman (fp) Ulf Nilsson Riksdagsledamot (fp), 2:e vice ordförande utbildningsutskottet


”Lägg ned Lärarhögskolan och satsa på universiteten”

Summary: Folkpartiet kräver en total reformering av den svenska lärarutbildningen. Lärarutbildningen har i dag för låg kvalitet och för låg status. Utbildningen av lärare måste integreras med den ämnesvisa utbildningen vid universiteten. Lärarhögskolan i Stockholm bör därmed avvecklas som eget lärosäte. Det föreslår folkpartiet i ett nytt utbildningspolitiskt program. De tekniska universiteten kan utbilda ämneslärare i matematik och naturorienterande ämnen, Handelshögskolan i ekonomi. En särskild mastersexamen inrättas för gymnasielärare. I grundskolan återinförs riktiga låg- och mellanstadielärare. Krav bör ställas på friskolorna att endast anställa behöriga lärare.

Lärarutbildningen i Sverige har för låg kvalitet och för låg status. Det är mycket allvarligt. Ska vi kunna förbättra resultaten i svenskt skolväsende är en högt kvalificerad lärarutbildning en nyckel. Dagens lärarutbildning är dock snarare en del av problemen än en del av lösningen. Lärarutbildningen har genomgått stora reformer i Sverige under senare årtionden. Dessa har varit starkt ideologiskt präglade. Tankegångarna bakom reformerna har varit att förstärka skolans sociala roll och tona ned kunskapsinriktningen i läraryrket. Detta har lett till att ämneskunskaperna har betonats mindre och förmågan att kunna ”lite om mycket” betonats mer. På 1980-talet avskaffades stadielärarna i utbildningen och ersattes av grundskollärare med två olika inriktningar: årskurserna 1–7 och årskurserna 4–9. Indelningen i just dessa årskurser är för de flesta helt obegriplig. En gymnasielärare läste tidigare in ämnen som motsvarar minst 140 poäng på universiteten. Ämneskunskaperna skulle vara desamma som andra akademiker läste in. Numera har ämneskunskapernas omfattning reducerats kraftigt. Blivande lärare läser särskilda ämneskurser, annorlunda än andra universitetsstudenters. Det har således blivit svårare än tidigare för andra akademiker att växla in på lärarbanan. Det anmärkningsvärda med svenska lärarutbildningsreformer är att de nästan aldrig utgått från vad som är bäst för att eleverna ska uppnå skolans kunskapsmål, utan att helt andra syften ständigt stått i fokus. Olika undersökningar och utvärderingar relativt nyligen bekräftar bilden av en lärarutbildning med stora brister. Lärarnas riksförbund redovisade i november 2004 en enkät där bara 36 procent av nya lärare för små barn anser att de fått tillräcklig träning i att utbilda elever i läsning, skrivning och räkning – skolans viktigaste uppdrag. Universitetskansler Sigbrit Franke redovisade för ett par år sedan en studie över bristande effektivitet i lärarutbildningen. Hennes slutsats var att lärarutbildningen skulle kunna förkortas med cirka 30 procent om studenterna läste i samma tempo som övriga svenska högskolestuderande. Vårt grannland Finland har behållit en hög ämnesinriktning i sin lärarutbildning. Den äger självklart rum på universiteten och inte på särskilda lärarhögskolor. Man kräver magisterexamen i ämnen för att bli lärare. I Finland finns det tio förstahandssökande till varje plats på klasslärarutbildningen. Där kan man välja och vraka bland de sökande. Läraryrket har hög status och lärarutbildningen är mycket attraktiv på arbetsmarknaden i övrigt. Finland når väsentligt högre resultat i sitt skolväsende än Sverige. I takt med att den svenska lärarutbildningen försämrats har det uppfattats som mindre dramatiskt att anställa obehöriga lärare. ”Måste alla som är på skolan vara utbildade lärare?” frågade exempelvis Kommunförbundets skolchef i en DN-intervju vid skolstarten 2003. Att dela upp lärarna i behöriga och obehöriga tyckte hon var ”smaklöst”. Emellanåt föreslås att kommunerna själva skall få större frihet att bestämma vem man vill anställa som lärare. Kraven måste uppfattas så att man vill öppna för att i större utsträckning anställa obehöriga lärare. Enligt folkpartiets uppfattning vore det totalt fel väg att gå att möta sänkt kvalitet i lärarutbildningen med sänkta eller borttagna behörighetskrav i skolväsendet. Det kan ju tyckas som en motsättning att först döma ut lärarutbildningen för att i nästa andetag kräva att endast utbildade lärare skall få anställas. Vi menar dock att skärpta behörighetskrav i skollagen bör genomföras när riksdagen har fattat beslut om en omfattande reform som kraftigt höjer kvaliteten i svensk lärarutbildning. I dag får kommunerna anställa obehöriga lärare om det inte finns några behöriga sökande. För att spara pengar och kringgå behörighetskraven kan kommunen då se till att det inte finns några behöriga sökande genom att inte annonsera eller genom att annonsera ut kombinationstjänster mellan olika ämnen som få lärare behärskar. I skollagen finns heller inget krav att fristående skolor skall ha behöriga lärare. När huvuddelen av friskolorna i dag har en allmän inriktning, som konkurrerar med den kommunala skolan, är det inte orimligt att samma legala ramverk skall gälla för kommunala skolor och fristående skolor. I debatten framförs ibland synpunkten att personer med hög akademisk utbildning, till exempel civilingenjörer, borde kunna anställas som lärare i svensk skola. Det är en uppfattning som vi delar. Ett särskilt utbildningsspår bör därför införas, som innebär att den som redan har tillgodogjort sig ämneskunskaper i en annan utbildning enbart behöver komplettera med en kortare kurs inom lärarutbildningen för att uppnå behörighet. F olkpartiets utbildningspolitiska programgrupp offentliggör i morgon det programförslag, ”Återupprätta bildningsskolan”, som skall föreläggas folkpartiets landsmöte i augusti. En av de viktigare strukturreformerna en ny regering måste driva igenom är en total reformering av den svenska lärarutbildningen. Hörnstenarna i en sådan reform bör i allt väsentligt vara följande: 1. Att helt avskaffa de båda nuvarande utbildningsspåren ”tidigarelärare” för årskurserna 1–7 och ”senarelärare” för 4–9. 2. Att i stället inrätta lågstadielärare och mellanstadielärare, med kompetens att vara klasslärare i samtliga teoretiska ämnen på respektive stadium. Särskild tonvikt skall läggas på lågstadielärarnas förmåga att lära ut läsning, skrivning och räkning. 3. Att införa ämneslärarutbildning för lärarbehörighet på högstadium och gymnasium. 4. Att förskollärar- och fritidspedagogutbildning åter ges en egen identitet. 5. Att det skall krävas en akademisk kandidatexamen i max två ämnen för att utbildas till ämneslärare på grundskolans högstadium. 6. Att det skall krävas en akademisk magisterexamen i max två ämnen för att utbildas till ämneslärare i gymnasiet. Efter godkänd lärarutbildning och praktik skall en mastersexamen utfärdas. 7. Att ämnet den teoretiska pedagogiken och allmän skolkunskap med betygsättning omfattar 20 poäng. 8. Att praktiken omfattar minst 20 poäng och skall vara handledd av erfarna metodiklärare från lärarutbildningen och av kompetenta handledare från praktikskolan. Dagens situation där handledningen överlåts åt kommunerna har resulterat i kaos. 9. Att ämneslärare i matematik, naturorienterande ämnen och teknikämnen ska utbildas vid våra tekniska universitet. Kungliga Tekniska högskolan, Chalmers i Göteborg med flera skall således ges examinationsrätt för lärare i dessa ämnen. 10. På motsvarande sätt bör till exempel Handelshögskolan kunna ges examinationsrätt för lärare i ekonomi och Karolins-ka institutet för lärare inom biologi och kemi. 11. Att en lärarutbildning alltid skall vara integrerad med den ämnesvisa utbildningen vid universiteten. Lärarhögskolan i Stockholm bör därmed avvecklas som eget lärosäte. Lärarutbildningarna i Stockholm integreras i stället i Stockholms universitet, KTH, Karolinska, Handelshögskolan och Södertörns högskola. När riksdagen har beslutat om en lärarutbildningsreform som på detta sätt har hög kvalitet i fokus, är det dags att skärpa behörighetskraven för skolhuvudmännen i svenskt skolväsende. 12. Kommunerna tillåts inte längre att fastanställa obehöriga lärare. 13. En obehörig lärare med ämneskompetens kan komplettera med 20 poäng pedagogik för att uppnå behörighet. En person som har ämneskompetens behöver läsa in 20 poäng pedagogik och 20 poäng praktik. 14. När lärarutbildningsreformen är genomförd införs även ett krav i skollagen om att samma behörighetskrav som gäller kommunala skolor skall gälla för fristående skolor. 15. På sikt ersätts behörighetsbegreppet med en lärarlegitimation av motsvarande typ som gäller för läkare. Legitimeringen skall ske av Statens skolverk och får inte utvecklas till något fackligt styrt skråväsende. Vi inser att genomförandet av ny stor lärarutbildningsreform i Sverige innebär ytterligare en omvälvande omstrukturering i ett skolväsende som redan är sönderreformerat. De problem vi nu ser med sjunkande resultat i svensk skola och med en alltför låg attraktionskraft till läraryrket är emellertid inget Sverige kan stå likgiltigt inför. Det är dags att erkänna att svensk utbildningspolitik i många avseenden varit inne på fel spår. Lars Leijonborg Partiledare (fp) Jan Björklund Skoltalesman (fp) Ulf Nilsson Riksdagsledamot (fp), 2:e vice ordförande utbildningsutskottet


”Presstödet gynnar främst lönsam borgerlig press”

Summary: Det statliga stödet till pressen får paradoxala effekter. Syftet med presstödet var att upprätthålla mångfald, men i stället tilltar ägarkoncentrationen bland landsortstidningarna. Konkurrensen minskar. Borgerliga förstatidningar har genom fusioner tagit kontroll över flera socialdemokratiska andratidningar. På så sätt får lönsamma borgerliga tidningskoncerner 95 av de 148 miljoner kronor som 2004 betalades till socialdemokratisk landsortspress, skriver fyra forskare vid JMK på Stockholms universitet.

I oktober 2004 tillsatte regeringen en parlamentarisk kommitté med uppdraget att utreda det statliga stödet till dagspressen. Ett av direktiven till kommittén är att analysera de samarbeten och sammanslagningar som har skett på dagstidningsområdet. Redan i direktivens ordalydelse har alltså regeringen valt att försöka skyla över den koncentrationsprocess som har pågått de senaste fem åren. Det som kallas för samarbeten och sammanslagningar borde ha beskrivits med sitt verkliga namn – skapandet av lokala annonsmonopol. Enligt utbildnings- och kulturdepartementet bör statens direkta insatser verka för att värna mångfalden på dagstidningsmarknaden i syfte att främja en allsidig nyhetsförmedling och opinionsbildning. Vad som menas med mångfald har skiftat över tid, från att ursprungligen innebära många oberoende tidningsföretag till att i dag snarast innebära att många röster ska finnas representerade i tidningarna. I den mediepolitiska debatten har dagstidningarna kommit i bakvattnet – presstödets existens har fungerat som något av ett blocköverskridande alibi för att mångfalden upprätthålls. I stället har fokus i debatten varit å ena sidan familjen Bonniers växande medieägande, å andra sidan tv-marknadens framtida struktur. Detta är beklagligt, eftersom dagstidningarna har en särskilt stark ställning i Sverige. I synnerhet gäller det landsortstidningarna, vilka står för ungefär en fjärdedel av reklamkakan i landet och dessutom utgör den kanske viktigaste källan till nyhetsinhämtning för stora delar av befolkningen. Landsortstidningen är i många fall också den enda tillgängliga källan för lokala nyheter. Vår forskning vid JMK på Stockholms universitet om mediestrukturella skiften i Sverige har koncentrerat sig på området utanför storstadsregionerna – ett område som ofta har varit förbisett i debatten. Vi har kartlagt förändringar i den politiska och ekonomiska strukturen på marknaden för prenumererade landsortstidningar med utgivning minst tre dagar i veckan. Vi har alltså inte studerat storstadstidningar eller landsortstidningar med fådagarsutgivning. Som helhet dominerar i dag de 87 tidningar som ingår i vår kartläggning i så mycket som 243 av landets 289 kommuner – ett område som berör 5,7 miljoner av landets invånare. Totalt fördelas presstöd i form av allmänt driftstöd om 160 miljoner kronor till landsortstidningar som är verksamma inom dessa områden. Dessutom utbetalas distributionsstöd för samutdelning av tidningar och tillfälligt utvecklingsstöd för att möjliggöra investeringar i driftsstödsberoende dagstidningar. Den prenumererade dagstidningen som medium stöds också generellt genom lägre moms och rabatt på reklamskatten. Ovanpå detta håller nu på att etableras en paradoxal konsekvens av det allmänna driftstödets tillämpning – lokala annonsmonopol för tidningsföretagen. Vår historiskt inriktade undersökning visar att ägarkoncentrationen bland landsortstidningarna har tilltagit steg för steg under de senaste 25 åren. Läget i dag är särskilt allvarligt. Sex tidningskoncerner – Gota Media, Nya Wermlands-Tidningen, Mitt Media, Centertidningar, Norrköpings Tidningar samt Herenco – kontrollerar redan mer än hälften av den totala landsortsupplagan på knappt två miljoner exemplar. Dessa koncerner är mycket lönsamma och har på aggregerad nivå gått med vinst i över två decennier, oberoende av konjunkturläge. Enligt de senaste boksluten har de sex koncernerna samlat på sig omkring två miljarder kronor i likvida vinstmedel, vilket kan jämföras med exempelvis Bonnier AB:s likvida medel på 427 miljoner kronor vid samma tidpunkt. Till detta skall läggas ett liberalt kluster med korsägande, där ytterligare sex kontrollerande ägare kan identifieras. Dessa står för ytterligare drygt 20 procent av den totala upplagan för flerdagarsutgivna landsortstidningar. Länge fusionerades bara tidningar med samma politiska tendens. Under de senaste fem åren har det skett ett tydligt trendbrott mot denna regel, då åtta fusioner över den politiska blockgränsen har observerats. Borgerliga förstatidningar har i samtliga fall tagit kontrollen över socialdemokratiska andratidningar. Detta har skapat en struktur som närmast kan liknas vid lokala annonsmonopol i Visby, Norrköping, Umeå, Eskils-tuna, Örebro, Sundsvall och Gävle. Det färskaste exemplet kommer från Karlskrona, där Gota Media, som äger förstatidningen Blekinge Läns Tidning, tillsammans med en partner i december tog över kontrollen av den socialdemokratiska andratidningen Sydöstran. Tydligt är att ekonomiska orsaker har varit mest drivande bakom fusionerna; den säljande arbetarrörelsen har hittills fått behålla rätten att utse politisk chefredaktör. Fusioner av denna typ medför tydliga ekonomiska skalfördelar, eftersom det gemensamma företaget vid sidan av redaktionerna kan slå samman samtliga övriga verksamhetsgrenar – som tryckeri, annonsförsäljning och kundtjänst. Det paradoxala är att de socialdemokratiska tidningarna fortsätter att få presstöd, i form av allmänt driftstöd, trots de påtagliga rationaliseringsvinster som tidningskoncernerna gör. På detta sätt erhåller kraftigt vinstgivande borgerliga tidningskoncerner redan en majoritet av det presstöd – 95 av 148 miljoner kronor – som riktas till flerdagarsutgivna landsortstidningar med socialdemokratiska ledarsidor (se tabell). Mycket talar för att återstående socialdemokratiska tidningar – Dala-Demokraten, Värmlands Folkblad samt Östran/Nyheterna – också på sikt kommer att gå samman med sina borgerliga huvudkonkurrenter, dels för att kunna klara framtida investeringar, dels för att presstödet tillsammans med den avsevärda rationaliseringspotentialen gör fusioner ekonomiskt mycket gynnsamma. Presstödet i sin nuvarande utformning och tillämpning skapar alltså incitament för minskad konkurrens och ökad ägarkoncentration på det lokala planet, tvärtemot den ursprungliga idén om ökad konkurrens och mångfald. Därmed motverkas i ägarledet den mångfald av pressröster och mediekanaler som både läsare och annonsörer i medierna behöver. De senaste årens konsolidering genom ägarkoncentration har bidragit till att allt fler kommuner har fått allt färre oberoende tidningsröster. I dag råder verklig konkurrens, med två oberoende tidningar som är någorlunda jämnstarka gällande hushållstäckning, endast i var tionde svensk kommun utanför storstadsregionerna. Mer än 5,3 av 5,7 miljoner svenskar i det undersökta området saknar verklig konkurrens på tidningsmarknaden. För annonsörerna innebär lokala annonsmonopol ofrånkomligen högre priser på sikt. Också för läsarna är utvecklingen skadlig, eftersom redaktionerna inte längre behöver anstränga sig lika mycket för att få fram konkurrenskraftiga och intressanta nyheter. Ännu så länge lever samtliga fusionerade tidningar vidare med separata åsikts- och nyhetsredaktioner. Trots detta riskerar ägarkoncentrationen att ge upphov till en växande grad av tolkningsgemenskap i stället för konkurrens på nyhetsplats, inte minst genom att samma ägare utser ansvarig utgivare för båda tidningarna. Redan har det i Umeå pågått diskussioner om en sammanslagning av nyhetsredaktionerna på Västerbottens-Kuriren och Västerbottens Folkblad. I Gävle skapade Gävle Dagblad och Arbetarbladet i samband med fusionen en gemensam sportredaktion. En analys av presstödets effekter på mångfalden ger alltså vid handen att den offentliga konkurrens-stimulans om 160 miljoner kronor, som det selektiva presstödet till flerdagarsutgivna landsortstidningar syftar till, möjligen kan sägas skapa en mångfald av åsikter och samhälls-opinioner genom att socialdemokratiska ledarsidor tills vidare överlever. I övrigt får presstödet i sin nuvarande utformning en negativ eller i bästa fall neutral inverkan på mångfalden. Utvecklingen mot en ökad ägarkoncentration och tolkningsgemenskap är troligen oåterkallelig bland den stora grupp inom landsortspressen som vi studerat. Merparten av presstödet till flerdagarsutgivna landsortstidningar tillfaller nu koncerner med lokala annonsmonopol. Presstödsutredningen har bevisbördan, om man vill rättfärdiga presstödets nuvarande form och tillämpning. Den som betyder att presstödet i många fall gynnar en stärkt ägarkoncentration och hotar att missgynna mångfalden av röster. HÅKAN LINDHOFF JACOB JONMYREN TOMAS JOHANSSON NIKLAS TRIEB


"Nära hälften av v-väljarna beredda rösta på Schyman"

Summary: Ett nytt parti lett av Gudrun Schyman skulle inte bli ett brett feministiskt parti utan snarare ett feministiskt alternativ till vänsterpartiet. Hela 44,2 procent av vänsterpartiets väljare uppger att de troligen skulle rösta på en Schymanlista i nästa val. Det visar en ny undersökning från Demoskop av partiernas chanser att locka väljare. Junilistan är till största delen borgerlig, även om dess starkaste potential finns bland miljöpartister, 18,8 procent. Junilistan skulle kunna bli vågmästare i riksdagen efter valet om dagens partisympatier står sig, skriver Demoskops chef Markus Uvell.

Det är länge sedan den inrikespolitiska situationen var så spännande som nu. Inte nog med att rörligheten mellan partier och block är ovanligt stor, två nya partier överväger dessutom att kandidera till riksdagen. Diskussionen om dessa två partier - Gudrun Schymans eventuella feministparti och EU-parlamentsvalets stora skräll Junilistan - blir lätt överdriven. Var femte väljare kan tänka sig att rösta på de nya partierna, har det till exempel konstaterats. Nu säger just detta inte särskilt mycket. En stor del av väljarkåren "kan tänka sig" att rösta på något annat parti, utan att de på allvar överväger att göra det. Men även vid en mer försiktig bedömning av partiernas potential är det uppenbart att de skulle kunna få dramatiska följder för svensk politik. Demoskop har i två omgångar, 26/1-2/2 och 23/2-2/3, undersökt svenska folkets attityder i denna fråga. Den fråga som ställts till sammanlagt 2.005 personer lyder: "Hur troligt är det att du skulle rösta på ett feministiskt parti lett av Gudrun Schyman om ett sådant parti ställde upp i riksdagsvalet?" - och motsvarande för Junilistan. En sådan frågeformulering lägger ribban högre än frågor om vad väljarna "kan tänka sig". Inte heller denna, hårdare, formulering ger någon bild av ett framtida valresultat. Det är alltför tidigt för att göra någon prognos. Däremot ger formuleringen sannolikt en mer rättvisande bild av vilken potential dessa partier egentligen har i dag. Enligt vår frågeställning är Schymanlistans potential cirka 11 procent av väljarna, medan Junilistans är 14,5 procent. Det är andra nivåer än i de mest dramatiska rubrikerna, men fortfarande en betydande potential. De båda partiernas profiler ser mycket olika ut. Schymanlistan förefaller i dagsläget främst vara ett parti för missnöjda vänsterpartister. Potentialen bland vänsterpartiets väljare uppgår till hela 44,2 procent, bland miljöpartister 14,5 och bland socialdemokrater 12,8 procent. Intressant är också att Marita Ulvskogs initiativ att starta ett eget feministnätverk inte förefaller att nämnvärt ha minskat Schymanlistans dragningskraft på socialdemokratiska väljare. Tvärtom var Schymanlistans potential bland s-väljare större i den senare mätningen än i den första - 13,1 respektive 12,6 procent. Återstår att se vad nätverket Feminista kan åstadkomma i detta avseende, nu när det formellt har presenterats. Bland de borgerliga partierna är intresset för Schymanlistan av naturliga skäl svalare. Allra minst lockade är kristdemokratiska väljare, där potentialen är endast 3,3 procent. Det är således inte fråga om något brett feministiskt parti, snarare om ett slags feministiskt alternativ till vänsterpartiet. Schymanlistans tydliga ideologiska hemvist står i skarp kontrast till Junilistan, som har en relativt stor potential i så gott som alla partier. Junilistans svårklassificerade inriktning illustreras av det faktum att medan den har allra starkast potential bland miljöpartister (18,8 procent) är centerpartistiska väljare dess näst starkaste och moderata väljare dess tredje starkaste fäste (17 respektive 16,3 procent). Över lag är Junilistan i opinionen ett till övervägande del borgerligt parti, men dessutom med stor potential bland miljöpartister. Av den socialdemokratiska profilen hos vissa av partiets företrädare syns inte mycket. Samtidigt har Junilistan särskilt stor potential bland dem som annars planerar att rösta blankt. De är även starka i den grupp som inte vet vad de ska rösta på samt bland dem som uppger "annat parti". Även om Junilistan i sin framtoning på många sätt skiljer sig från till exempel Ny demokrati, är basen i stor utsträckning det traditionella missnöjespartiets. Kärnväljarna är de som inte tycker sig höra hemma hos något av de etablerade partierna. Junilistans breda bas ser ut som en styrka, men är nog i praktiken en svaghet. I valet till EU-parlamentet fungerade den tvärpolitiska kritiken mot EU-systemet mycket väl. Men vilket blir det inrikespolitiska uttrycket för detta? På vad ska partiet bygga sin argumentation i en tänkt valrörelse 2006? Knappast på EU-frågan igen, där är det folkliga intresset sannolikt alltför svagt. Och även om partiet skulle försöka fokusera på EU även 2006, vilken är egentligen den gemensamma nämnaren för miljöpartistisk och moderat EU-kritik? Nej, i grunden kommer partiet att behöva bygga en tydligare inrikespolitisk identitet. Frågan är bara hur? Vilken inrikespolitik ska man egentligen driva? Det finns säkert ett svar på detta, för den händelse Junilistan väljer att kandidera. Men det blir knappast ett svar som gör det möjligt att behålla hela den breda basen. En inrikespolitik som förenar miljöpartister, centerpartister, moderater och allmänna missnöjesväljare är svår att se framför sig. Och för varje steg i riktning mot en tydligare inrikespolitisk profil Junilistan tar, riskerar den att förlora delar av bredden i sin bas. I denna mening är Junilistans framtid ett mycket osäkert kort, medan Schymanlistans politiska roll är lätt att förstå. Vad skulle då detta kunna betyda parlamentariskt? Det är givetvis alltför tidigt att sia om detta, en prognos för valresultatet är omöjlig att göra i det här läget. Men låt oss ändå - för diskussionens skull - göra en enkel räkneövning. Anta att det nuvarande opinionsläget skulle slå igenom i valet 2006. Hur skulle det påverka de andra partierna? I räkneövningen antar vi att de som i vår undersökning svarat att de "helt säkert" ska rösta på Schymanlistan eller Junilistan tas på orden och betraktas som säkra väljare. Detsamma gäller hälften av dem som svarat "troligen". Övriga antas i slutänden välja andra partier. Dessa antaganden kan naturligtvis ifrågasättas, men klart är i alla fall att inte alla som svarat "troligen" kan uppfattas som säkra väljare. Om vi i vårt hypotetiska exempel nu bortser från den dynamik som en valrörelse alltid innebär, och de "säkra" alternativens tendens att vinna i valspurten, är det uppenbart att de båda nya partierna skulle kunna ställa till stor parlamentarisk oreda. Om dagens opinionsläge, baserat på nämnda antaganden, faktiskt blev valresultatet skulle Schymanlistan få 6,3 procent och Junilistan 9 procent av rösterna. Ett sådant utfall skulle vidare ge moderaterna 25,5 procent, folkpartiet 11,4, kristdemokraterna 4,1 och centern 4,6 procent. Sammantaget skulle de fyra borgerliga partierna bara uppnå 45,6 procent, vilket rent teoretiskt skulle göra dem beroende av Junilistan för att kunna få majoritet i riksdagen. På andra sidan blockgränsen skulle den parlamentariska grunden bli ännu skakigare. Socialdemokraterna skulle i vår räkneövning få 28,6 procent, vänsterpartiet 4,3 och miljöpartiet 4,5 procent. För att uppnå majoritet skulle således socialdemokraterna behöva stöd från fyra småpartier: vänsterpartiet, miljöpartiet samt både Schymanlistan och Junilistan. Noteras kan också att ett sådant resultat skulle placera alla nuvarande partier, utom socialdemokraterna, moderaterna och folkpartiet, farligt nära fyraprocentsspärren. Nu kommer just detta med all sannolikhet inte att bli valresultatet. Erfarenhetsmässigt faller stödet för nya partier ofta ju närmare valdagen kommer. De eventuella nya partierna är dessutom ännu alltför okända för att väljarna ska kunna förhålla sig till dem. Dessutom är det ju fortfarande oklart om det alls blir någon feministlista och Junilistans inrikespolitiska roll är ett oskrivet blad. Samtidigt visar detta hypotetiska resonemang att de båda partier som överväger att kandidera har en reell potential i väljarkåren. Och givet det instabila politiska läget i stort skulle en kandidatur från deras sida kunna få dramatiska följder. Många väljare lockas uppenbarligen av dessa partier, delvis av missnöje med de valalternativ som i dag erbjuds. Det har de etablerade partierna alla skäl att ta på stort allvar.


"Göran Persson bromskloss i arbetet för jämställdhet"

Summary: Statsminister Göran Persson är oförmögen att aktivt och personligt driva en tydlig jämställdhetspolitik. Och han omger sig med idel män som heller inte profilerat sig på området. Persson körde förra året personligen över dåvarande jämställdhetsministern Mona Sahlin och fördröjde starten för en utredning om könskvotering till bolagsstyrelserna. Perssons högra hand Pär Nuder stoppade i sista stund det anslag som förra jämställdhetsministern Margareta Winberg ville ge till Gudrun Schymans nya nätverk för feminister. Det avslöjar Zoran Alagic, tidigare pressekreterare hos Winberg.

Det finns en bild av Göran Persson som ojämställd, en person som motarbetar kvinnor. Den fick nytt liv i debatten efter nyheten om att Margot Wallström stannar i Bryssel under nästa års valrörelse. Men egentligen är bilden av Göran Persson lite märklig, eftersom han leder en formellt jämställd regering som dessutom är uttalat feministisk. Troligtvis har den sin grund i att han som statsminister uppvisat en märklig kombination av framsynthet och medvetenhet men också okunskap och ointresse för jämställdhetspolitiken. Han både gasar och bromsar. Har Göran Persson tillräcklig insikt för att kunna driva en progressiv jämställdhetspolitik grundad på genustänkande och medvetenhet om den diskriminerande könsmaktsstrukturen? Har han ens den rätta viljan? Att det socialdemokratiska partiet blev feministiskt 2001 har inte förändrat hur politiken presenteras av partiordföranden i någon högre grad. Visserligen har Göran Persson de kommunalanställda kvinnorna i fokus. En satsning på den offentliga sektorn är den politik som gynnar flest kvinnor i landet och är av fundamental vikt för deras ställning i arbetslivet. Men i dag räcker det inte med ett tydligt klassperspektiv. Det måste kompletteras med ett könsperspektiv. För att övertyga de många kvinnor och män som vill se ett mer jämställt samhälle krävs både en konkret politik och drivande symbolfrågor, som fler kvinnor i näringslivstoppen eller en kvinnlig partiledarkandidat som efterträdare. Kvoteringsfrågan är ett exempel på hur Göran Persson gasat och bromsat samtidigt inom jämställdhetspolitiken. Enligt 121-punktprogrammet, som regeringen lagt fast med vänstern och miljöpartiet, ska kvotering till näringslivets styrelser utredas. Men vid ett regeringssammanträde den 10 juni 2004 stoppade Persson tillfälligt tillsättandet av en utredning om och hur man skulle kunna genomföra en lagstiftad kvotering i börsbolagens styrelser. Det föredragande statsrådet, dåvarande jämställdhetsminister Mona Sahlin, samt hennes kollegor dåvarande näringsminister Leif Pagrotsky och justitieminister Thomas Bodström var överens. De var eniga om hur en sådan utredning kunde utformas. Statsministerns inhopp ledde till att försena processen när det gäller att utreda en kvoteringslagstiftning. Ett halvår senare, i januari 2005, tillsatte så regeringen en utredning om kvinnors representation i bolagsstyrelser. Den ska fundera på hur en lagstiftning ska se ut, vilka sanktioner man ska ha, om det ska bli en egen lag eller om det krävs en ändring av bolagslagen. Det är både förvånande och bekymmersamt att statsministern personligen fördröjt tillsättandet av denna utredning. Trycket i frågan mattas av, och näringslivets män tror sig förstå, att regeringen inte menar allvar med kravet på mer jämställdhet i näringslivets topp. Säkert var det en eller annan direktör som andades ut. Att statsministern har stora kunskapsluckor i fråga om feministisk historia och genusteori visade sig i februari 2003 då han deltog i en jämställdhetsutbildning som anordnades på Rosenbad. Under utbildningsdagen sa Göran Persson uttryckligen att det är kvinnorna i Kommunalarbetareförbundet som är viktiga, inte kvinnorna i näringslivet. Han hade svårt att ta till sig tanken att strukturell diskriminering berör alla kvinnor. Men de kommunalanställda kvinnorna är inte bara förtryckta på grund av sin klass, utan också på grund av sitt kön. Han kan inte se att orättvisorna måste motarbetas på alla plan samtidigt. Detta beskriver jag i ett bidrag i den kommande boken "Makten framför allt - en antologi om statsminister Göran Persson". Ur jämställdhetspolitisk synvinkel är det intressant att titta på vilka personer Göran Persson omger sig med. Det är män som Pär Nuder, numera finansminister men Perssons skugga under många år; Jan Larsson, som varit Perssons presschef och sedan blivit statssekreterare på Statsrådsberedningen; Lars Danielsson, statssekreterare på Statsrådsberedningen och ansvarig för internationella frågor; Sten Olsson, numera statssekreterare på finansdepartementet. Idel män som knappast profilerat sig inom jämställdhetens område. De kallas av partifolket för "grabbarna runt Persson". Sanningen är att de som omgett Persson, "bunkergänget", helt enkelt inte kan särskilt mycket om jämställdhetspolitik och genustänkande. Bland några av dessa rådgivare och makthavare kunde man märka en irritation åren 2002-2003, då vice statsministern hette Margareta Winberg, över kravet på ett tydligare könsmaktsperspektiv i regeringspolitiken. Det uppfattades som om jämställdhetspolitiken drogs alltför nära en radikal feminism med krav på reella maktförskjutningar. Men om feminismen tas på allvar innebär den en utmaning av de rådande maktförhållandena som inte rimmar särskilt väl med en koncentration på det politiska spelet framför målsättningarna om att förändra samhället. Margareta Winberg ville, när hon var jämställdhetsminister, anslå medel till Gudrun Schymans initiativ till en feministisk plattform. Detta hade kunnat göra socialdemokraterna till en viktig part i detta nätverk av feminister. Men anslagen stoppades i sista sekund av ingen mindre än Göran Perssons högra hand, Pär Nuder. Detta trots att statsministern gjort upp om, och givit klartecken till, att Schymans projekt skulle stödjas. I stället försöker man nu sent omsider kontra mot Gudrun Schyman med ett eget nätverk - Feministas. Det vore definitivt mer konstruktivt om alla goda krafter arbetade tillsammans i den här frågan. När man talar med dem som känner privatpersonen Göran Persson växer en bild fram av en man som delvis lever med en slags otidsenlig gentlemannasyn på kvinnor: "Han är inte riktigt hemma i sin egen generation, han påminner faktiskt mer om min morfar", säger en person som känner Persson mycket väl. Vår statsminister är en man som när han talar om att medborgarna ska få det bättre ställt, beskriver en framtid där "mannen har råd att köpa en ny cykel till lillgrabben och en ny kappa till frun". Det är som en fläkt av 50-talet. Denna chevalereska syn blir märklig i ett land där kvinnor i dag sedan lång tid tillbaka sköter sina kappinköp på egen hand. Det blir då svårt för en man som Göran Persson att driva, eller stödja, den viktiga frågan om en ny, förändrad mansroll. Mäns delaktighet i arbetet för ett jämställt samhälle är avgörande för att jämställdhetspolitiken ska kunna ta nya steg framåt. För personer som känner honom, och även följer hans agerande på nära håll, är det tydligt att han inte ser den strukturella maktobalansen mellan könen på livets alla områden. Jämställdheten är ingen hjärtefråga. Framstegen har gjorts på grund av att det ändå funnits andra som drivit frågorna. Det är tydligt att Göran Persson själv inte drivit på sina statsråd i jämställdhetsfrågor när det har behövts. Hans okunnighet är i mina ögon ett större problem än påståenden om eventuell mobbning av kvinnliga politiska motståndare. Problemet med politikern Göran Persson är att han inte drivs av en ideologi utan av en stark pragmatism. Han är en taktiker som i varje ögonblick funderar på vilka nya utspel och politiska satsningar som är rätt för att hålla sig kvar vid makten i partiet och i landet. Att då tala om jämställdhet och feminism har bedömts som gångbart - inom vissa gränser. Jämställdheten är inget som motarbetas, men den drivs inte heller framåt som man kunde önska. Det går möjligen att se Göran Perssons jämställdhetspolitik som hans övriga politiska gärning: han för jämställdhetsfrågorna som vore det tangodans. Ett steg framåt, två steg bakåt. Det är en lång färd där politiken flyger kors och tvärs utan utstakad kurs. Målet är någon slags "lagom" jämställdhet som inte innebär för mycket av reell maktförskjutning. Men hos de partiarbetare som driver jämställdhetsfrågorna finns det en känsla av uppgivenhet inför det som man uppfattar som en läpparnas bekännelse mer än ett brinnande engagemang. På grund av att statsministern och hans stab inte själva integrerat jämställdhetstänkandet i sin strategiska analys, får socialdemokraterna inte fullt ut något erkännande för det breda arbete som ändå görs inom jämställdhetens område. Politiken må vara bra, men Persson stödjer den inte så att man tror på den. Och det kan visa sig vara ett ödesdigert politiskt misstag. Den som analyserar de senaste riksdagsvalen vet att dit kvinnorna går, dit går också makten. Och den som möter kvinnor i dag vet också att tålamodet börjar tryta. Ett mer trovärdigt engagerat förhållningssätt till jämställdhetspolitiken skulle betyda mycket, under förutsättning att den bygger på en stabil grund. Om det socialdemokratiska partiets jämställdhetspolitik inte blir tydligare framlyft av partiledaren skadas också tilltron till partiet och uppfattningen sprids att den socialdemokratiska regeringen inte menar allvar med sin feminism. Många med mig är övertygade om att det är bättre för Sveriges kvinnor och män om en socialdemokratisk regering sitter kvar även efter 2006. Men då krävs det att partiets jämställdhetspolitik tydligare visar sig i ord och handling - även hos statsministern. Jag vill ogärna ge vatten på de borgerligas klagokvarn där allt ska lösas med mer marknad. Fortfarande är det största hotet mot jämställdheten att det blir en borgerlig valseger 2006. Men tyvärr gör oförmågan från partiledaren att aktivt och personligt driva en tydlig jämställdhetspolitik också att risken för ett regeringsskifte blivit alltmer överhängande. Göran Persson behöver fler lektioner och en fördjupad utbildning i genustänkande och feminism. Utan kunskap - och vilja - kan man inte driva jämställdheten framåt.


”Göran Persson bromskloss i arbetet för jämställdhet”

Summary: Tidigare regeringsmedarbetare avslöjar dragkampen i Rosenbad om den feministiska politiken.Statsminister Göran Persson är oförmögen att aktivt och personligt driva en tydlig jämställdhetspolitik. Och han omger sig med idel män som heller inte profilerat sig på området. Persson körde förra året personligen över dåvarande jämställdhetsministern Mona Sahlin och fördröjde starten för en utredning om könskvotering till bolagsstyrelserna. Perssons högra hand Pär Nuder stoppade i sista stund det anslag som förra jämställdhetsministern Margareta Winberg ville ge till Gudrun Schymans nya nätverk för feminister. Det avslöjar Zoran Alagic, tidigare pressekreterare hos Winberg.

Det finns en bild av Göran Persson som ojämställd, en person som motarbetar kvinnor. Den fick nytt liv i debatten efter nyheten om att Margot Wallström stannar i Bryssel under nästa års valrörelse. Men egentligen är bilden av Göran Persson lite märklig, eftersom han leder en formellt jämställd regering som dessutom är uttalat feministisk. Troligtvis har den sin grund i att han som statsminister uppvisat en märklig kombination av framsynthet och medvetenhet men också okunskap och ointresse för jämställdhetspolitiken. Han både gasar och bromsar. Har Göran Persson tillräcklig insikt för att kunna driva en progressiv jämställdhetspolitik grundad på genustänkande och medvetenhet om den diskriminerande könsmaktsstrukturen? Har han ens den rätta viljan? Att det socialdemokratiska partiet blev feministiskt 2001 har inte förändrat hur politiken presenteras av partiordföranden i någon högre grad. Visserligen har Göran Persson de kommunalanställda kvinnorna i fokus. En satsning på den offentliga sektorn är den politik som gynnar flest kvinnor i landet och är av fundamental vikt för deras ställning i arbetslivet. Men i dag räcker det inte med ett tydligt klassperspektiv. Det måste kompletteras med ett könsperspektiv. För att övertyga de många kvinnor och män som vill se ett mer jämställt samhälle krävs både en konkret politik och drivande symbolfrågor, som fler kvinnor i näringslivstoppen eller en kvinnlig partiledarkandidat som efterträdare. Kvoteringsfrågan är ett exempel på hur Göran Persson gasat och bromsat samtidigt inom jämställdhetspolitiken. Enligt 121-punktprogrammet, som regeringen lagt fast med vänstern och miljöpartiet, ska kvotering till näringslivets styrelser utredas. Men vid ett regeringssammanträde den 10 juni 2004 stoppade Persson tillfälligt tillsättandet av en utredning om och hur man skulle kunna genomföra en lagstiftad kvotering i börsbolagens styrelser. Det föredragande statsrådet, dåvarande jämställdhetsminister Mona Sahlin, samt hennes kolleger dåvarande näringsminister Leif Pagrotsky och justitieminister Thomas Bodström var överens. De var eniga om hur en sådan utredning kunde utformas. Statsministerns inhopp ledde till att försena processen när det gäller att utreda en kvoteringslagstiftning. Ett halvår senare, i januari 2005, tillsatte så regeringen en utredning om kvinnors representation i bolagsstyrelser. Den ska fundera på hur en lagstiftning ska se ut, vilka sanktioner man ska ha, om det ska bli en egen lag eller om det krävs en ändring av bolagslagen. Det är både förvånande och bekymmersamt att statsministern personligen fördröjt tillsättandet av denna utredning. Trycket i frågan mattas av, och näringslivets män tror sig förstå, att regeringen inte menar allvar med kravet på mer jämställdhet i näringslivets topp. Säkert var det en eller annan direktör som andades ut. Att statsministern har stora kunskapsluckor i fråga om feministisk historia och genusteori visade sig i februari 2003 då han deltog i en jämställdhetsutbildning som anordnades på Rosenbad. Under utbildningsdagen sa Göran Persson uttryckligen att det är kvinnorna i Kommunalarbetareförbundet som är viktiga, inte kvinnorna i näringslivet. Han hade svårt att ta till sig tanken att strukturell diskriminering berör alla kvinnor. Men de kommunalanställda kvinnorna är inte bara förtryckta på grund av sin klass, utan också på grund av sitt kön. Han kan inte se att orättvisorna måste motarbetas på alla plan samtidigt. Detta beskriver jag i ett bidrag i den kommande boken ”Makten framför allt – en antologi om statsminister Göran Persson”. Ur jämställdhetspolitisk synvinkel är det intressant att titta på vilka personer Göran Persson omger sig med. Det är män som Pär Nuder, numera finansminister men Perssons skugga under många år; Jan Larsson, som varit Perssons presschef och sedan blivit statssekreterare på Statsrådsberedningen; Lars Danielsson, statssekreterare på Statsrådsberedningen och ansvarig för internationella frågor; Sten Olsson, numera statssekreterare på finansdepartementet. Idel män som knappast profilerat sig inom jämställdhetens område. De kallas av partifolket för ”grabbarna runt Persson”. Sanningen är att de som omgett Persson, ”bunkergänget”, helt enkelt inte kan särskilt mycket om jämställdhetspolitik och genustänkande. Bland några av dessa rådgivare och makthavare kunde man märka en irritation åren 2002–2003, då vice statsministern hette Margareta Winberg, över kravet på ett tydligare könsmaktsperspektiv i regeringspolitiken. Det uppfattades som om jämställdhetspolitiken drogs alltför nära en radikal feminism med krav på reella maktförskjutningar. Men om feminismen tas på allvar innebär den en utmaning av de rådande maktförhållandena som inte rimmar särskilt väl med en koncentration på det politiska spelet framför målsättningarna om att förändra samhället. Margareta Winberg ville, när hon var jämställdhetsminister, anslå medel till Gudrun Schymans initiativ till en feministisk plattform. Detta hade kunnat göra socialdemokraterna till en viktig part i detta nätverk av feminister. Men anslagen stoppades i sista sekund av ingen mindre än Göran Perssons högra hand, Pär Nuder. Detta trots att statsministern gjort upp om, och givit klartecken till, att Schymans projekt skulle stödjas. I stället försöker man nu sent omsider kontra mot Gudrun Schyman med ett eget nätverk – Feministas. Det vore definitivt mer konstruktivt om alla goda krafter arbetade tillsammans i den här frågan. När man talar med dem som känner privatpersonen Göran Persson växer en bild fram av en man som delvis lever med en slags otidsenlig gentlemannasyn på kvinnor: ”Han är inte riktigt hemma i sin egen generation, han påminner faktiskt mer om min morfar”, säger en person som känner Persson mycket väl. Vår statsminister är en man som när han talar om att medborgarna ska få det bättre ställt, beskriver en framtid där ”mannen har råd att köpa en ny cykel till lillgrabben och en ny kappa till frun”. Det är som en fläkt av 50-talet. Denna chevalereska syn blir märklig i ett land där kvinnor i dag sedan lång tid tillbaka sköter sina kappinköp på egen hand. Det blir då svårt för en man som Göran Persson att driva, eller stödja, den viktiga frågan om en ny, förändrad mansroll. Mäns delaktighet i arbetet för ett jämställt samhälle är avgörande för att jämställdhetspolitiken ska kunna ta nya steg framåt. För personer som känner honom, och även följer hans agerande på nära håll, är det tydligt att han inte ser den strukturella maktobalansen mellan könen på livets alla områden. Jämställdheten är ingen hjärtefråga. Framstegen har gjorts på grund av att det ändå funnits andra som drivit frågorna. Det är tydligt att Göran Persson själv inte drivit på sina statsråd i jämställdhetsfrågor när det har behövts. Hans okunnighet är i mina ögon ett större problem än påståenden om eventuell mobbning av kvinnliga politiska motståndare. Problemet med politikern Göran Persson är att han inte drivs av en ideologi utan av en stark pragmatism. Han är en taktiker som i varje ögonblick funderar på vilka nya utspel och politiska satsningar som är rätt för att hålla sig kvar vid makten i partiet och i landet. Att då tala om jämställdhet och feminism har bedömts som gångbart – inom vissa gränser. Jämställdheten är inget som motarbetas, men den drivs inte heller framåt som man kunde önska. Det går möjligen att se Göran Perssons jämställdhetspolitik som hans övriga politiska gärning: han för jämställdhetsfrågorna som vore det tangodans. Ett steg framåt, två steg bakåt. Det är en lång färd där politiken flyger kors och tvärs utan utstakad kurs. Målet är någon slags ”lagom” jämställdhet som inte innebär för mycket av reell maktförskjutning. Men hos de partiarbetare som driver jämställdhetsfrågorna finns det en känsla av uppgivenhet inför det som man uppfattar som en läpparnas bekännelse mer än ett brinnande engagemang. På grund av att statsministern och hans stab inte själva integrerat jämställdhetstänkandet i sin strategiska analys, får socialdemokraterna inte fullt ut något erkännande för det breda arbete som ändå görs inom jämställdhetens område. Politiken må vara bra, men Persson stödjer den inte så att man tror på den. Och det kan visa sig vara ett ödesdigert politiskt misstag. Den som analyserar de senaste riksdagsvalen vet att dit kvinnorna går, dit går också makten. Och den som möter kvinnor i dag vet också att tålamodet börjar tryta. Ett mer trovärdigt engagerat förhållningssätt till jämställdhetspolitiken skulle betyda mycket, under förutsättning att den bygger på en stabil grund. Om det socialdemokratiska partiets jämställdhetspolitik inte blir tydligare framlyft av partiledaren skadas också tilltron till partiet och uppfattningen sprids att den socialdemokratiska regeringen inte menar allvar med sin feminism. Många med mig är övertygade om att det är bättre för Sveriges kvinnor och män om en socialdemo kratisk regering sitter kvar även efter 2006. Men då krävs det att partiets jämställdhetspolitik tydligare visar sig i ord och handling – även hos statsministern. Jag vill ogärna ge vatten på de borgerligas klagokvarn där allt ska lösas med mer marknad. Fortfarande är det största hotet mot jämställdheten att det blir en borgerlig valseger 2006. Men tyvärr gör oförmågan från partiledaren att aktivt och personligt driva en tydlig jämställdhetspolitik också att risken för ett regeringsskifte blivit alltmer överhängande. Göran Persson behöver fler lektioner och en fördjupad utbildning i genustänkande och feminism. Utan kunskap – och vilja – kan man inte driva jämställdheten framåt. Zoran Alagic


Kompetensutveckling för Han Som Bestämmer

Summary: Göran Perssons tal om att höja skatten får kritik av partiets kommunpolitiker. Stockholms finansborgarråd Annika Billström säger nej. Men det finns fler som tänker som hon.

Socialdemokraten Annika Billström är kommunpolitiker i Stockholm. Hon jobbar nära den vård, skola och omsorg som Göran Persson pratar om i tv. När hon säger att det är en förhastad slutsats att höja kommunalskatten för att säkra kvaliteten i den "gemensamma sektorn", då utmanar hon sin partiordförande som hävdat motsatsen. Såväl Göran Persson som Pär Nuder har den senaste tiden upprepat att det kan bli aktuellt med skattehöjningar för att klara välfärden. Persson har talat om höjd kommunalskatt och Nuder har antytt att den så kallade värnskatten ska ersättas av en vårdskatt. Nu får de mothugg av en partikamrat i Stockholms stadshus. Det är intressant men inte helt oväntat. Annika Billström har aldrig varit populär i Rosenbad. Hon blev överkörd efter valet 2002 när regeringen gjorde upp med miljöpartiet om biltullarna, och efter gårdagens skatteutspel på DN Debatt lär hennes aktier inte stärkas. Men Billströms syfte är i första hand inte att bli omtyckt av Persson. Hon vill bli återvald av stockholmarna och deras röster vinner man inte med löften om höjd skatt. Socialdemokraterna har haft svårt nog att förklara varför både landstings- och kommunalskatten stigit efter valet 2002. Moderaten Kristina Axén Olin var inte sen att på torsdagen påminna om att Billström "sitter på två stolar samtidigt": först en rekordstor skattechock och sedan prat om effektiviseringar och eventuella sänkningar. I huvudstaden är det politiska klimatet mer liberalt, mer positivt till privatiseringar, mer öppet för att pröva andra modeller än den socialdemokratiska. Den politiska retorik som fungerar i andra delar av landet går inte hem i Stockholm. Det socialdemokratiska partiet vill gärna vara framgångsrikt bland storstadsmänniskorna, men har i sin praktiska politik allt mer fjärmat sig från dem. "Varje felanvänd skattekrona är en stöld av folket", skriver Annika Billström på DN Debatt och citerar den gamle socialministern Gustav Möller. Men hur ska hon då förklara att stockholmarnas skattekraft försvinner i ineffektivt regionalstöd? Och hur försvarar hon att hennes kolleger i Rosenbad använder allt mer skattemiljarder till sjukskrivningar och förtidspensioner? Mitt i Stockholms innerstad, på Sveavägen, ligger ett av arbetsförmedlingens kontor. Skyltfönstren är numera väldekorerade med plakat som frågar den förbipasserande om det inte är dags för ett friår. Det säger mycket om tidsandan och det vägval som socialdemokraterna står inför. Ska partiet förespråka arbetslinjen eller bidragslinjen? Ska de som kan arbeta göra det eller ska det vara möjligt att leva på andras människors bekostnad? Den kommunala ekonomin, som är Annika Billströms vardag, är pressad från två håll. Dels från medborgarnas växande krav, dels från ett krympande skatteunderlag. I takt med att befolkningen åldras försörjer allt färre allt fler. Att betala unga, friska människor för att inte arbeta innebär därför ett oansvarigt slöseri med skattemedel. Det vet de flesta socialdemokratiska kommunpolitiker, men ändå har de låtit partiledningen hållas. I stället för att tydligt markera att det är de offentliga verksamheterna - vård, skola, omsorg - som ska prioriteras, har man tyst accepterat miljardströmmarna till bidragssystemen. Nu tvingas man ta ställning till Göran Perssons idéer om att höja kommunalskatten. Föga förvånande är reaktionen negativ. Annika Billström är den första som offentligt säger emot partiordföranden, men ute i landet finns det fler som tänker i samma banor. Vi ser fram emot deras klarspråk.


Dansen får gamla kroppar att minnas

Summary: Efva Lilja, professor och koreograf, leder ett treårigt konstnärligt dansprojekt tillsammans med forskare i ekonomi, sociologi och geriatrik. Maj Grönkvist är en av deltagarna. Hon gör sin dansdebut vid 89 års ålder tillsammans med andra äldre amatörer.

- Det är så jäkla kul. Jag förstår inte hur hon gör, men det är som om hon målar en tavla när hon sätter ihop allas våra rörelser. Maj Grönkvist, 89 år, är lyrisk. I hela sitt liv har hon velat dansa, men det har liksom aldrig blivit av. Men nu står hon i Efva Liljas dansstudio i Stockholm, tillsammans med sexton män och kvinnor, alla i åldrarna 65 år och äldre, och övar till en föreställning som ska ha premiär på Kulturhuset i Stockholm i april i år. Det var i höstas som Maj Grönkvist fick syn på en annons i tidningen där professorn och koreografen Efva Lilja sökte män och kvinnor i åldern 65+ till projektet "Rörelsen som kroppens minne". Det är ett treårigt konstnärligt forskningsarbete i samverkan mellan Danshögskolan och Efva Liljas dansstudio och med bland andra sociologer, ekonomer, filosofer och pensionerade dansare och operasångare. Ett hundratal kvinnor och män lockades av annonsen, drygt hälften blev kallade och sjutton av dem har nu gått vidare - sex män och elva kvinnor. Maj Grönkvist är en av dem och den äldsta i gruppen. I mitten av januari träffades alla deltagarna för första gången. De kände inte varandra och presenterade sig som pensionerad förskollärare, förläggare, psykoterapeut, sjukgymnast, biståndsarbetare, banktjänsteman, gynekolog, skådespelare, statsanställd, designer, socialsekreterare, jurist, högläsare, kemist, administratör, konsult med flera yrken. Bara genom att se deras sätt att röra sig, under de första övningarna som alla fick delta i, lyckades Efva Lilja få den blandning av personliga erfarenheter som hon önskade sig för det fortsatta arbetet. Det praktiska arbetet är i full gång. Efva Lilja ber deltagarna att tänka på ett minne och sedan försöka gestalta det i olika kroppsrörelser. Maj Grönkvist är koncentrerad. Hon försöker återge den njutning hon brukade känna, när hon som ung tog på sig skidorna och hade en härlig utförslöpa framför sig. I samma stund som hon hittar de rätta rörelserna kan man ana den härliga känslan av vit snö och frihet som hon den gången kände. Det är en sak att dansa till musik, men en helt annan att försöka forma rörelser efter historier man vill berätta, förklarar Efva Lilja. Och Maj Grönkvist kan inte annat än att hålla med henne. - Det är något helt annat än dansen på "russindisco", säger hon, och syftar på de traditionella danserna för pensionärer. Det var lite stelt och trevande i början, men de hämningar och den blyghet som fanns då existerar inte längre, berättar Efva Lilja. Männen rör sig med en grace som man sällan ser dem göra i vardagslivet; mjuka armar som svänger fram och åter och fötter som tassar fram över golvet som om de beträdde en äng av blommor som de inte vill skada. Och några kvinnorna vågar leva ut i mer kraftfulla gester: Kom inte nära mig för då hugger jag. man brukar säga att den är gammal som inte längre orkar göra det den har lust till. Enligt den definitionen är det ingen i den här gruppen som är gammal. De har både ork, lust och nyfikenhet på hur de egna erfarenheterna har satt spår i deras sätt att röra sig. - Första övningen som Efva bad oss göra var "trötthet". Men då sa jag ifrån. Det är väl inget kul att debutera som dansare vid 89 års ålder och behöva visa trötthet. Trött är jag ju varje dag. Jag vill bara se det sköna, känna njutning av livet, säger Maj Grönkvist. Maj Grönkvist har otroligt roligt, säger hon, men hon har svårt att förstå vad Efva Lilja ska få ut av henne och de andra i gruppen. - Det är kanske bra att vi inte vet det, för då gör man sig inte till. Å andra sidan så bryr vi oss inte så mycket om vad andra tycker i vår ålder. Det finns en skönhet i det obekanta, i de oskolade rörelserna, tycker Efva Lilja, när hon ser hur hennes adepter dansar fram sina minnen och berättelser. Av dessa spontana rörelser ska hon sedan sätta ihop en föreställning - det som Maj Grönkvist beskriver som att Efva Lilja målar en tavla. - Jag kan inte tänka mig ett mer behagligt sätt att förlänga livet på. Jag har ju lite brådis eftersom jag fyller 90 år i vår. Den här chansen vill jag absolut hinna med innan jag dör, säger Maj Grönkvist. Maj Grönkvist hör till förra seklets gymnastikgeneration, Idlaflickorna, som bland annat gymnastiserade med bollar och ringar, och Sagagymnasterna som var dåtidens "friskis och svettis". Hon har alltid varit lite sportig av sig, säger hon, men dansen hann hon aldrig med. - Jag tror faktiskt att de här rörelserna som jag gör triggar upp mitt minne och får mig att återuppleva mina goda stunder i livet. Alla medverkande dansamatörer skriver i sina egna dagböcker om vad och hur de gör och utvecklas. Det är påtagligt, säger Maj Grönkvist, hur mycket lättare det är att komma ihåg de rörelser som hon själv har skapat, än de Efva Lilja sätter ihop åt dem. - De här övningarna får mig också att börja fundera på varför jag gör vissa gester, som viftar på armarna när jag pratar, eller varför jag går som jag gör. Danskonsten är av tradition fokuserad på den unga människans kropp och uttryck. Konst ses ofta som ett verktyg för att förstå världen. I den finns det plats för drömmar, längtan, igenkännande och ifrågasättande. Men vilken roll har den gamla människan i konsten? Vad i konsten visar på deras lust, sexualitet, ångest, glädje, tankar och reflektioner? Och hur kan en gammal människas erfarenheter och minnen befrukta det konstnärliga arbetet? frågar sig Efva Lilja. - Att äldre människor som publik ser yngre på scen är en självklarhet för många. Men vad händer när vi skiftar perspektiv? När yngre får se äldre på scenen. Det är hög tid att se åldrandet som en samlad klokskap, tycker Efva Lilja. Det tycker också Lars Göran Karlsson, sociolog och forskare vid Umeå universitet, som är en av de akademiker som engagerar sig i "Rörelsen som kroppens minne". - Det är inte så vanligt att samhällsvetare engagerar sig i dans, men jag vill undersöka om man i kroppsrörelserna kan se vad en människa bär med sig rent kulturellt. Förhoppningsvis kommer jag att bättre förstå vad till exempel författaren och feministen Simon de Beauvoir menar när hon hävdar att kroppen inte är ett ting, utan en situation, inte en sak, utan vårt sätt att greppa världen. Och vad betyder det egentligen när den franske sociologen och kulturantropologen Pierre Bourdieu säger att kroppen är en erfarenhetsbaserad minnesväckare? undrar han. Lars Andersson, professor i socialgerontologi och forskningsansvarig vid Äldrecentrum i Stockholm, blev kontaktad av Efva Lilja som ville ha med en expert på åldrande. - Dans var ett helt okänt område för mig - om man bortser från mina egna aktiviteter på nattklubbsgolvet i yngre dagar, säger han. Nyfikenheten på något helt nytt inom hans eget forskningsområde fick honom att engagera sig. - Jag funderar på om vi skulle kunna dra nytta av de äldre deltagarnas erfarenheter och upplevelser i ett annat projekt som jag och en kollega redan arbetar med, och som handlar om äldres identitet. Det är först på senare år som geriatrikforskarna har fått ett mer komplext synsätt på kroppen, berättar han. - Att förmedla hur erfarenheter och minnen lagras i rörelse är en nyskapande verksamhet och av stort intresse för oss som forskar om den åldrande människan och hennes villkor i samhället, berättar han. Geriatriken har alltid haft starkt fokus på kroppen, eftersom geriatrik handlar om sjukdomar i hög ålder. - Jag tycker att projektet är ett fantastiskt tillfälle att dels kunna erbjuda publiken en mångdimensionell upplevelse av den åldrade människans förkroppsligade erfarenhet, dels kunna ge nya infallsvinklar åt en annars ganska eftersatt forskning, säger Lars Andersson. Emma Stenström, doktor i företagsekonomi vid Handelshögskolan i Stockholm och styrelseledamot i Statens kulturråd samt Stiftelsen Dansens Hus, nappade också på projektet. Hon forskar redan om "Kroppen som estetik och ekonomi" och intresserar sig för vårt förhållningssätt till kroppen; om kroppen som företag och kapital, som konstprojekt och konstinstitution. - Jag tror att det här projektet kan ge mig en fördjupad förståelse och förhoppningsvis kan jag också bidra med kunskap. Jag tror starkt på mötet mellan konst och vetenskap, och den samtida dansen ligger mig speciellt varmt om hjärtat. Under arbetet med de äldre amatörerna skapar Efva Lilja också dans med pensionerade professionella dansare och operasångare. Amatörerna bjuds på proffsuppvisning och proffsen bjuds på amatörernas frimodighet. Tanken är att det ska ske en korsbefruktning av idéer och rörelser. Jan Abramsson är 68 år och fortfarande aktiv dansare. Som professionell dansare agerar han utifrån en färdig koreografi. Sedan några år arbetar han tillsammans med Efva Lilja. - Det är fascinerande att se med vilket allvar dessa amatörer ger sig hän och hur de förfinar sina rörelser under arbetets gång. De uttrycker en äldre människas sätt att röra sig, som en yngre människa aldrig kan göra. Och amatörerna får njuta av att se Jan Abramsson tillsammans med pensionärskollegerna Kari Sylwan, Conny Borg och Hervor Sjöstrand från operabaletten. Och med operasångarna Erik Saedén och Margareta Hallin som nu också gör debut som dansare. - Att se dem är som poesi, tycker Maj Grönkvist. För Maj Grönkvist är dansen inte bara ett sätt att göra sin sista tid i livet så lustfylld som möjligt. Dansen har också gjort henne smärtfri. - Kan du förstå, sedan jag började med det här har jag inte behövt ta en enda smärtlindrande spruta för min onda rygg. Jag känner mig som en ny människa, säger hon.