”Smart energianvändning kan ge 30.000 nya jobb”

Summary: Hållbar tillväxt. Effektivare energianvändning skulle inte bara ge stora miljövinster, det skulle också skapa tusentals nya jobb i Sverige. Därför är det viktigt att regeringen inte missar de möjligheter som EU:s energieffektiviseringsdirektiv kan innebära. Tyvärr finns det skäl till oro, skriver företrädare för nätverket 100% förnybart.

Den kilowattimme som aldrig produceras är den billigaste och miljövänligaste kilowattimmen. Så brukade Maud Olofsson säga under sin tid som energiminister. Att minska energianvändningen är tveklöst en viktig nyckel för att klara omställningen till ett hållbart samhälle. Men ökad energieffektivisering kan också skapa tusentals nya svenska jobb. Det hoppas vi att energiminister Anna-Karin Hatt har tagit fasta på när hon inom kort presenterar hur Sverige ska genomföra EU:s energieffektiviseringsdirektiv (EED). Enligt direktivet bedöms omkring 30 procent av dagens energianvändning vara förluster som uppkommer eftersom byggnader och verksamheter inte använder den mest energieffektiva tillgängliga tekniken. Med direktivet vill EU minska energianvändningen med 20 procent till år 2020. Vid FN-toppmötet Sustainable Energy for All i fjol konstaterades att när direktivet införs skulle varje europeiskt hushåll kunna spara energi motsvarande 10.000 kronor per år. Samtidigt visar prognoser att åtgärderna kan skapa drygt två miljoner nya jobb i Europa, samtidigt som beroendet av importerad, fossil energi minskar. Såväl miljön som ekonomin, sysselsättningen och energisäkerheten tjänar därför på att direktivet genomförs med höga ambitioner och nytänkande. Energieffektivitetsmålet är ett av de övergripande målen i EU:s nya strategi för sysselsättning och smart, hållbar tillväxt för alla. Sverige har en näst intill unik möjlighet att omsätta direktivet i hållbar tillväxt. Vi har tillgång till såväl teknik i framkant som hög kompetens inom området. Nya smarta lösningar som innebär bättre ekonomi för företag och mindre avtryck på miljön finns redan på marknaden. Förhållandevis enkla åtgärder kan åstadkomma direkta resultat. Satsningar på energieffektivisering i Sverige, bland annat genom en riktad, kostnadseffektiv modernisering av miljonprogramsområdena, kan skapa 30.000 nya jobb i Sverige till år 2020. Genomförs direktivet på rätt sätt skapas möjligheter till nya jobb i form av analyser, projektering, installationer, byggnadsåtgärder och driftförändringar i anläggningar över hela landet. Därtill minskar energinotan för såväl hushåll som företag och offentlig förvaltning. Med en arbetslöshet på 7,4 procent och en hårdnande global konkurrens har vi inte råd att blunda för sysselsättningseffekterna av en omställning till effektivare energianvändning. För att till fullo tillvarata energieffektiviseringens jobbskapande potential måste Sverige: • Omformulera det svenska effektiviseringsmålet till det som gäller för EU – minskad energianvändning med 20 procent till 2020 – i stället för att sätta ett relativt mål i förhållande till BNP. Med den nuvarande målformuleringen är risken stor att den svenska energianvändningen i stället ökar. • Ha högre ambitioner avseende energiprestanda för byggnader, både vid renovering, ombyggnad och nybyggnad. Det är redan i dag möjligt att med lönsamhet bygga nära nollenergihus som inte fordrar någon tillförd energi. • Använda energideklarationerna som ett aktivt instrument för omställning. Det finns stor potential för att införa incitament som får fler fastighetsägare att göra en energideklaration medan de äger huset och dessutom genomföra föreslagna åtgärder för att minska energianvändningen. • Ge kommuner möjlighet att ställa egna och högre krav på byggnaders energiprestanda. Den offentliga sektorns verksamheter måste vara vägledande för omställningen genom sina upphandlingar och krav. • Belöna utvecklingen av nya affärsmodeller där fler aktörer genom samarbete erbjuder mer attraktiva helhetslösningar för större och flera kundgrupper. Ett intressant exempel är att ålägga energiföretag ett ansvar för smart förbrukning genom så kallade vita certifikat. Det innebär att energileverantören hjälper slutkunden att minska sin energianvändning, vilket ger marknadens aktörer incitament för strategisk affärsutveckling. • Uppmuntra näringslivet till större och mer medvetna insatser genom energiledning på ett sätt som det så kallade PFE-programmet föreskriver. Detta har lett till att fler företag implementerat energiledningssystem samt gett anställda befogenheter och större ansvar att effektivisera. På så vis ökar såväl medvetenhet som engagemang att bidra till energieffektivisering. Sverige får inte missa de möjligheter som Energieffektiviseringsdirektivets genomförande kan innebära. Men mot bakgrund av den ambitionsnivå som regeringen och traditionella industrirepresentanter gett uttryck för den senaste tiden, finns skäl för viss oro över att vi missar även detta tåg. Det är anmärkningsvärt om politiska beslut skulle förhindra kommuner att sätta tuffa energikrav för byggnader på egen mark och i då bromsa spridningen av nya lösningar som skapar arbetstillfällen och konkurrenskraft. Låt oss därför tillvarata energieffektiviseringsdirektivet som en möjlighet till nystart och uppväxling. Det är dags att göra de investeringar som krävs, politiskt och finansiellt. För miljöns och klimatets skull, men också för en hållbar tillväxt som kan ge oss många nya gröna jobb. John Andersson, Ocean Energy Center Lars Andrén, Svensk Solenergi Svante Axelsson, Naturskyddsföreningen Göran Bryntse, SERO Linda Burenius Magnusson, O2 Johan Ehrenberg, Egen El Birgitta Govén, Energirådgivarna Annika Jacobsson, Greenpeace Anna Jivén, Svensk vindkraftförening Lena Lindahl, Sustainable Sweden Association Pontus Löfstrand, EWT Gustav Melin, Svebio Hans Nilsson, Energieffektiviseringsföretagen Andreas Trunk, SVAF Anders Wijkman, ordförande Romklubben Anna-Carin Windahl, Grapevine PR Håkan Wirtén, Världsnaturfonden WWF


”Vi moderater är alldeles för Stockholmsfixerade”

Summary: Ny undersökning. Bara hälften av väljarna anser att Moderaterna har en politik för hela Sverige. En stark Stockholmsfixering kan leda till att många inte känner sig sedda och att politiken missar helhetsperspektivet. Vi måste bredda politikens innehåll och ta ansvar för hela landet, skriver Moderaternas partisekreterare Kent Persson.

Vi har gett undersökningsföretaget Skop i uppdrag att undersöka i vilken grad väljarna anser att Nya Moderaterna har en politik för hela Sverige. Endast hälften av de tillfrågade svarade sammantaget ja på frågan. Det är en signal som bekräftar att en av vårt partis viktigaste uppgifter nu är att fortsatt bredda politiken och ta ansvar för hela landet. 1 022 personer i åldern 18–84 år har deltagit i Skops undersökning, där alla personer i samtliga Sveriges kommuner har haft samma sannolikhet att komma med i urvalet. För att korrigera för eventuellt selektiva bortfall är undersökningen viktad med avseende på region, kön och ålder. Endast hälften av de tillfrågade ansåg att Nya Moderaterna har en politik för hela Sverige. Jag känner igen den bilden. I samtalen med människor runt om i landet får jag ofta signaler om att vi politiker inte ser alla. Många anser att politiken alltför ofta utgår från Stockholm, där den politiska och mediala makten finns samlad. En stark Stockholmsfixering kan leda till att många inte känner sig sedda och att politiken missar helhetsperspektivet. En central del av Nya Moderaternas fortsatta förnyelse behöver därför fokusera på att bredda politikens innehåll och ta ansvar för hela landet. Fyra områden är särskilt viktiga i en politik som ser och tar ansvar för hela Sverige: 1. Jobben. En arbetslinje som omfattar alla måste ta hänsyn till lokala villkor och behov. Jobb behövs i hela Sverige. Jobben är den viktigaste samhällsutmaningen. Alliansen har lagt en kraftfull budget som stärker beredskapen att möta den ekonomiska nedgången och skapar förutsättningar för nya jobb. Men om vi ska kunna öka motståndskraften mot kriser i framtiden räcker inte nationella åtgärder. Nyckeln är att vara politiskt handlingskraftig lokalt. Jag vill uppmana moderatledda kommuner att se över hur de kan stärka de lokala förutsättningarna för nya arbetstillfällen samt utveckla och förnya sitt arbetssätt. Hur kan service och myndighetsutövning bli mer effektiv? Kan det bli mer lönsamt att arbeta genom sänkt kommunal inkomstskatt? Hur kan upphandlingar genomföras så att fler småföretag får chansen? Kortare handläggningstider, tjänste- och servicegarantier samt regelbundna möten mellan kommunrepresentanter och näringslivet är några exempel på hur förbättringar kan genomföras. 2. Samhällsservice. Satsningar på vägar, järnvägar och IT är viktiga för att öka företagens möjligheter och för att underlätta för människor att nå ett större antal arbetsplatser. Men det måste också finnas grundläggande samhällsservice, livsmedelsaffärer, bensinstationer och postdistribution. I landsbygdsprogrammet för 2007–2013 satsas 35 miljarder kronor på att förbättra förutsättningarna för att leva och driva företag på landsbygden. Det här är viktiga åtgärder. Därtill behöver medvetenheten öka om vilka konsekvenser den nationella politiken får lokalt. Ett konkret exempel är Socialdemokraternas förslag om att införa en skatt på lastbilstransporter, som framför allt drabbar de delar av landet där avstånden är långa och vägtransporter är det enda alternativet. Skatten påverkar alltifrån timmertransporter till mat- och varuleveranser som går till den lokala butiken, skolan eller äldreboendet. Oppositionspartierna har inget samlat regeringsalternativ. Det vi vet är att S, MP och V vill införa olika skatter som skulle drabba jobb och företagande utanför storstäderna särskilt hårt. Miljöpartiet står bakom en skatt på lastbilstransporter och vill dessutom höja koldioxidskatten samt införa en flygskatt. Vänsterpartiet driver på för en mineralskatt, som skulle innebära ett hårt slag mot gruvnäringen. Socialdemokraterna vill höja bolagsskatten och fördubbla arbetsgivaravgifterna för unga. Sammantaget innebär det förslag som kraftigt skulle försämra förutsättningarna för arbete och entreprenörskap. 3. Vården. Vården och omsorgen måste vara trygg. Oavsett var man bor ska vården och omsorgen hålla hög kvalitet. Sedan 2006 har statsbidragen till kommuner och landsting sammantaget ökat med 18 miljarder kronor. Konjunkturstödet och tillfälliga stöd i det generella statsbidraget 2009–2011 om 20 miljarder har inneburit viktiga tillskott. En permanent nivåhöjning om fem miljarder gjordes senast 2011. Genom arbetslinjen och en ansvarsfull ekonomisk politik har vi tagit ansvar för finansieringen av välfärden. Samtidigt är det framför allt genom lokalt ansvarstagande som välfärdens kvalitet kan stärkas långsiktigt. Medarbetarnas kompetens, engagemang och bemötande är centralt för kvaliteten i verksamheterna. Öppenhet, delaktighet, korta beslutsvägar samt möjlighet till kompetensutveckling är viktigt. Min signal är att Nya Moderaterna tydligt ska fortsätta att prioritera åtgärder för att kommun och landsting ska bli mer attraktiva arbetsgivare. 4. Skolan. Alla skolor ska vara bra skolor. När alliansen fick väljarnas förtroende 2006 var skolan i stort behov av utveckling och förbättring. Nu är de kanske största reformerna sedan folkskolans införande sjösatta. Det handlar om åtgärder som stärker rättigheterna för den elev som behöver stöd, skärper kunskapskraven och höjer lärarnas kompetens och status. Skolan fungerar bra för många, men inte för alla. Vi kan exempelvis konstatera att skillnaderna mellan skolor har ökat. Många sätter ett högt värde på att kunna välja skola. Valfriheten är viktig. Men utmaningen är större än så. Alla kan inte välja. På många orter runt om i landet finns det bara en skola. Svaren på hur man skapar en högkvalitativ skola finns hos lärarna. I vissa skolor behövs det fler specialpedagoger, i andra behövs det mindre klasser. Moderatledda kommuner ska vara föredömen när det gäller lokalt ledarskap i arbetet med att skapa en likvärdig skola som ger alla elever goda kunskaper. Nya Moderaterna fortsätter att utveckla politiken och förnyas. Vi måste ständigt ifrågasätta vilket perspektiv vi har för att kunna utveckla en politik som ger hela landet bästa möjliga förutsättningar. Det är lokalt, i människors vardag, som vår politik ska ta sin utgångspunkt. Kent Persson, partisekreterare (M)


”Vi vill bygga 65 000 nya bostäder i södra Stockholm”

Summary: Bättre infrastruktur krävs. Södra Stockholm är redo att bidra till Stockholms tillväxt med 65 000 bostäder och drygt 110 000 arbetstillfällen fram till 2030. Men för att det ska bli verklighet krävs samordning och långsiktiga satsningar. Och att regeringen är beredd att samverka med oss söder om Stockholm, skriver företrädare för kommuner och näringsliv.

Med mer än 450 000 invånare är det uppenbart att södra delarna av Stockholm är viktiga aktörer i förverkligandet av den regionala utvecklingsplanen (RUFS 2010) med visionen ”Europas mest attraktiva storstadsregion”. Av totalt åtta utpekade regionala stadskärnor som ska utvecklas för att avlasta Stockholms city ligger fyra i södra delarna av Stockholm: Huddinge med Flemingsberg och Kungens kurva-Skärholmen samt Södertälje och Haninge. Och att vi har växtkraft råder det inga tvivel om. Färska siffror från SCB visar att bara Stockholm, Malmö, Göteborg och Uppsala växer snabbare än Huddinge med antal personer. Karolinska institutet, Kungliga Tekniska högskolan och Södertörns högskola har forskning i världsklass. Förbättrad infrastruktur och stärkt kollektivtrafik mellan de regionala stadskärnorna är nödvändigt för att attrahera och behålla viktig kompetens i hela Stockholmsområdet. Det bidrar också till att långsiktigt stärka regionens innovations- och konkurrenskraft. Dessutom finns Skandinaviens största handelsområde i den regionala stadskärnan Kungens kurva-Skärholmen. Men utbyggnaden av infrastrukturen söder om Stockholm måste ske i snabbare takt. Vi räknar med drygt 110 000 arbetstillfällen fram till 2030. Hur ska det bli verklighet om vi inte förbättrar spår-, kollektivtrafik och snabba förbindelser till Arlanda och Skavsta? Beslutade väginvesteringar måste genomföras och utformas för att möta kollektivtrafikens behov. Huddingevägen (väg 226) till exempel, kan inte se ut som den gör i dag, den måste få ökad framkomlighet och bättre trafiksäkerhet. Det ska vara enkelt att ta sig fram i hela Stockholm på ett miljösmart och effektivt sätt, hit hör också möjligheten att kunna arbetspendla med cykel. Senareläggandet av Södertörnsleden som ska länka ihop de sydöstra delarna med E4/E20 slår undan benen på alla som bor och verkar söder om Stockholm och riskerar att försena tusentals bostäder och arbetstillfällen. Trafikverkets misslyckande är ett bakslag och en besvikelse för många. Arbetet med att ta fram nya och hållbara planer måste därför påbörjas utan fördröjning. Vi antar utmaningen att säkerställa Stockholms fortsatta utveckling. Faktum är att vi går längre än så, vi är beredda att skapa förutsättningar för 65 000 nya bostäder till 2030 om de beslutade prioriteringarna i RUFS 2010 och länsplanen 2010–2021 finansieras. Beslut på långsiktiga planer tas men frågan kvarstår – när ska regeringen ta finansieringen av satsningarna i södra delarna av Stockholm på allvar? Vi förbereder för bostadsbyggande i den takt som krävs för att Stockholms stad ska kunna avlastas men då måste regeringen ta sitt ansvar. Vi hoppas att regeringen, landstinget, länsstyrelsen och de regionala företrädarna nu är beredda att satsa på infrastrukturen och i en högre grad samverka med oss söder om Stockholm. Då är chanserna att bli Europas mest attraktiva storstadsregion inte bara goda, utan högst troliga. Maria Rankka, vd för Stockholms handelskammare Emma Tonnes, regionchef, Företagarna Stockholms län Boel Godner, ordförande i kommunstyrelsen i Södertälje samt ordförande i Södertörnskommunernas samarbetskommitté. Katarina Berggren (S), ordförande i kommunstyrelsen i Botkyrka Daniel Dronjak Nordqvist (M), ordförande i kommunstyrelsen i Huddinge Lennart Kalderén (M), ordförande i kommunstyrelsen i Salem Anna Ljungdéll (S), ordförande i kommunstyrelsen i Nynäshamn Martina Mossberg (M), ordförande i kommunstyrelsen i Haninge Fredrik Saweståhl (M), ordförande i kommunstyrelsen i Tyresö Bob Wållberg, (Nykvarnspartiet) ordförande i kommunstyrelsen i Nykvarn


”Totalförbud mot rökning bör införas från år 2025”

Summary: Uppmaning till riksdagen. Ett förbud mot rökning skulle förhindra många mänskliga tragedier och det är dags att Sverige följer Nya Zeelands och Finlands exempel. Vi uppmanar därför riksdagen att besluta om ett totalförbud mot tobaksrökning från år 2025 och en successiv utfasning fram till dess, skriver företrädare för flera lungcancerorganisationer.

Vi som arbetar inom vården har sett många exempel på omfattande och ohyggligt tragiska effekter av rökning. Tillsammans med företrädare för patienter som drabbats av lungcancer och deras anhöriga föreslår vi därför att tobaksrökning gradvis fasas ut för att helt förbjudas från år 2025. Därefter skall det inte längre vara tillåtet att införa, distribuera och försälja cigaretter och annan tobak avsedd för rökning. Liknande beslut – ”endgame smoking” – har fattats av parlamentet i Nya Zeeland med slutmål 2025 och av Finlands parlament med slutmål 2040. Vi anser att framför allt det nyzeeländska beslutet är en utmärkt idé, väl värt att ta efter. Varför? Drygt 80 procent av all lungcancer orsakas av tobaksrökning och i Sverige drabbas årligen 3 500 personer av sjukdomen. Incidensen är i stigande, sannolikt framför allt på grund av att svenska kvinnor ökade sin rökning för några decennier sedan. Av de cirka 55 miljoner dödsfall som årligen inträffar i hela världen orsakas 1,4 miljoner (2,5 procent) av lungcancer. Motsvarande siffror för Sverige är cirka 90 000 dödsfall, varav cirka 3 000 (3,3 procent) orsakas av lungcancer. Betydligt fler svenskar dör av lungcancer än av bröstcancer och prostatacancer tillsammans. Varje år dör sex gånger så många svenskar i lungcancer som antalet svenskar som dog i ”Estonia”-katastrofen. Ungefär åtta gånger så många människor dör av lungcancer som i bilolyckor. Och lungcancer är bara en av de dödliga sjukdomar som rökningen ger upphov till: cancer i munhåla och svalg, matstrupen och urinblåsan är andra exempel. Till detta kommer lungsjukdomar, framför allt kol, och hjärtkärlsjukdomar. Rökning anses vara den näst största hälsorisken för världens befolkning efter högt blodtryck. Men skulle inte ett rökförbud vara ett avsevärt ingrepp i den personliga integriteten? Jo, det är det väsentliga problemet med ett förbud. Det innebär ett angrepp på vårt eget beslutsfattande, precis som förbud mot cannabis och heroin och påbudet att bära säkerhetsbälte när man färdas i bil. Vi är ändå av den uppfattningen att ett förbud är motiverat med hänsyn till röktobakens enorma skadeverkan för samhället och orsak till ett enormt antal personliga tragedier. Många grupper arbetar mot rökning och har haft stora framgångar. Från att nästan 50 procent av svenska män rökte på 50-talet så är det numera bara cirka 15 procent som är vanerökare. Vi ser fram mot att samarbeta med dessa antitobaksgrupper. Men det finns också en del olika synpunkter. Vissa grupper anser att all tobak skall förbjudas. Det finns dock inte belägg för att det är nikotinet som orsakar cancer, utan det är rökgaserna med deras innehåll av över 3 000 olika kemiska föreningar som är farliga. Vi är inte ute efter att förbjuda annan tobak än den som röks. Vår artikel är inte avsedd att vara ett inlägg i snusdebatten – vi är inga snusvänner, men vi vill inte inskränka integriteten mer än absolut nödvändigt. Vårt inlägg är avsett att motivera ett riksdagsbeslut, som på sikt skulle minimera lungcancerdöden. Vi ställer därför inga krav på förbud när det gäller andra former av nikotin än röktobak. Vi ställer alltså inte några krav på förbud av snus (utom när det gäller till exempel den mycket farliga indiska formen) eller nikotin i tuggummi med mera. De som talar för totalförbud för tobak hävdar att snus ofta är ingången till rökning. Detta kan säkert vara sant, men om röktobak inte skulle finnas tillgänglig så minskar det problemet mycket kraftigt. Skulle inte smugglingen öka? Jo, risken är naturligtvis stor. Men med stor sannolikhet skulle ett förbud göra det mycket svårare för unga människor att få tag på tobak och börja röka och detta vore en av de viktigaste effekterna med ett förbud mot rökning. Utan nya tillvanda tobaksrökare skulle rökningen efter hand självdö. Vi vill också att en plan upprättas för att gradvis strypa tillgången och attraktiviteten när det gäller röktobak: Begränsa försäljningen till vissa ställen, till exempel apotek. Upprätta införselkvoter med gradvis minskning. Ge gratis rökavvänjning. Tillåt röktobak endast i förpackningar med neutralt utseende och framträdande varningstext. Höj priset gradvis. Redan nu bör en extra skatt på 20 öre per cigarett införas, där 10 öre går till forskning på rökorsakade sjukdomar, inte minst lungcancer. Övriga 10 öre bör gå till rökavvänjning och till administration av ”endgame smoking”. Vårt syfte är inte att plåga svårt tillvanda rökare utan att få dem att gå över till andra former av nikotin. Vi har inte en moralisk utgångspunkt, men vi är skrämda av den utomordentligt stora risken att rökarna (aktiva och passiva) ska drabbas av lungcancer och andra svåra sjukdomar. Förutom att ett förbud mot rökning skulle förhindra ett stort antal mänskliga tragedier så skulle det spara pengar när det gäller sjukvård och mediciner mot rökningsorsakade sjukdomar. Vissa kostnader skulle dock öka: utbetalningen av pensioner. Och dessutom skulle Skatteverket gå miste om stora inkomster från tobaksskatten. Sannolikt skulle ekvationen ändå gå med plus. Och även om det inte vore så, hoppas vi att vi inte skall behöva misstänka våra folkvalda för att av missriktad omtanke om Sveriges finanser fundera i sådana cyniska banor att man skulle föredra fortsatt rökning framför minskade skatteintäkter. Vi vill därför uppmana Sveriges riksdag: fatta beslut om att stoppa rökningen från år 2025 och inför konkreta åtgärder för att gradvis åstadkomma detta! Vi vill också uppmana er att arbeta för en utfasning av rökningen inom hela EU. Ola Brodin, för Svenska Lungcancerstudiegruppens Insamlingsstiftelse Tommy Björk, för Stödet, lungcancerpatienternas förening Gunnar Wagenius, för Svenska planeringsgruppen för lungcancer Roger Henriksson, för Svensk onkologisk förening


”Stoppa fuskåkandet på bussar och tunnelbana”

Summary: Ansvarslöst av SL. Fuskåkandet på Stockholms bussar och tunnelbana innebär en förlust på mellan 200 och 300 miljoner kronor per år. Det är pengar som skulle kunna investeras i en bättre kollektivtrafik. Att SL tillåter att denna plankning fortgår är ett hån mot alla som faktiskt betalar sin biljett, skriver Jessica Rosencrantz, ordförande i MUF Stockholm.

Varje månad sker en miljon resor i Stockholms kollektivtrafik genom fuskåkning. Det är ansvarslöst av SL att låta detta slöseri med skattebetalarnas pengar fortsätta. Bördan för dem som gör rätt för sig varje dag blir tung att bära när de inte bara ska betala för sig själva utan också för den som tar rygg på dem genom spärren. SL måste sluta se genom fingrarna med fuskåkandet – varje förlorad krona hade kunnat investeras i bättre kollektivtrafik. Stockholms tillväxt är rekordstor och varje dag flyttar människor motsvarande två fulla SL-bussar in i vårt län. Behoven och kraven på en utbyggd kollektivtrafik är därmed enorma. Samtidigt ser vi att den massiva plankningen de tre senaste åren har kostat kollektivtrafiken orimliga 829 miljoner kronor. SL kan inte längre låta plankningen pågå år efter år samtidigt som kollektivtrafiken i Stockholm fortfarande har stora utvecklingsbehov. De flesta som fuskåker är unga, men det innebär inte att de flesta unga plankar. Tvärtom gör majoriteten av Stockholms unga rätt för sig varje dag. För Stockholms unga är nämligen kollektivtrafiken direkt avgörande för att få vardagen att gå ihop. Allt fler unga väljer bort körkortet och bilen och är helt beroende av kollektivtrafiken för att ta sig mellan hem och arbete eller studier eller från fritidsaktiviteter. Det är positivt att fler unga väljer den miljövänliga vägen och helt i linje med det så kallade fördubblingsmålet om att fördubbla andelen kollektivtrafikresor. Ska den nya generationen fortsätta att visa vägen mot ett mer klimatsmart samhälle och resande måste det dock finnas en grundläggande tilltro till systemet. Vem vill betala för ett system där en miljon resor varje månad sker genom fusk? Att SL tillåter att denna plankning fortgår är ett hån mot dem som faktiskt betalar sin biljett och gör rätt för sig. Vad blir den enskildes motivation att göra rätt för sig när plankarna inte åker fast och man upplever att man inte bara betalar för sitt eget månadskort utan också för en miljon fuskresor? Stockholms tillväxt ställer stora krav på en utbyggnad av kollektivtrafiken i form av fler linjer och avgångar. Därtill kommer behovet av en tryggare kollektivtrafik. Många, inte minst unga, upplever kollektivtrafiken eller bristen på kollektivtrafik som otrygg. När pendeln slutar gå om kvällarna hänvisas många unga till omständliga nattbussar med långa och mörka promenader hem från hållplatsen. Vissa unga väljer till och med bort nattbussen till förmån för en svarttaxi. Varje krona som går förlorad genom fusk hade kunnat investeras i fler avgångar, fler busslinjer, mer och bättre trafik på natten och fler trygghetsvärdar, som skapar en tryggare och lugnare kollektivtrafik. Det är uppenbart att fuskåkandet innebär att nödvändiga investeringar i Stockholms kollektivtrafik tvingas stå tillbaka. Mellan 200 och 300 miljoner kronor per år plankas bort. Det är ett slöseri med skattebetalarnas pengar som underminerar stockholmarnas respekt för systemet. Vill vi se en fortsatt trend där fler ställer bilen hemma till förmån för det kollektiva måste plankningen upphöra. Vi kräver nu att SL tar krafttag mot fuskåkandet. Stockholm är ett internationellt såväl som nationellt föredöme när det gäller andelen kollektivtrafikresor och det gröna stadslivet. Om Stockholm ska fortsätta visa vägen som en hållbar storstad måste kollektivtrafiken leverera och förtroendet för systemet vara starkt. Så länge SL ser mellan fingrarna och accepterar det omfattande fuskåkandet går det inte att få den trygga, punktliga och bra kollektivtrafik som alla, inte minst Stockholms unga, behöver. Jessica Rosencrantz, ordförande i MUF Stockholm


"Klarar universiteten hela ansvaret för läkarnas utbildning?"

Summary: En utredning föreslår att läkarutbildningen blir sexårig och leder till legitimation utan allmäntjänstgöring (AT). Företrädare för landets läkarstudenter och läkare finner mycket positivt i utredningens förslag, men ser ett antal frågetecken som måste rätas ut.

Läkarutbildningsutredningen föreslår att läkarutbildningen blir sexårig och leder till legitimation utan dagens allmäntjänstgöring på 1,5-2 år. Universiteten ska då ensamma ansvara för att läkarstudenterna efter examen uppfyller kraven för legitimation. Utredaren Stefan Lindgren skriver att en utbildning med genomtänkt progression, långa sammanhängande perioder av klinisk träning och ökat fokus på vetenskapligt förhållningssätt och professionella kompetenser ska ge studenterna tillräcklig kompetens för legitimation. Men universiteten bestämmer själva över utbildningens upplägg och innehåll, och förslag till förändringar möter ofta starkt motstånd. Kommer universiteten att mäkta med att ensamma genomföra de förändringar och förbättringar som behövs? Om utredningens förslag skall bli framgångsrikt måste kvaliteten på den kliniska utbildningen ute på sjukhus och vårdcentraler förbättras markant. Sjukvården är pressad och patienterna måste naturligtvis komma i första hand. Klarar landsting och regioner av att prioritera utbildningsuppdraget och erbjuda miljöer där studenter får god handledning och möjlighet att tillägna sig och tillämpa de kliniska färdigheterna? För de blivande läkarstudenterna innebär förslaget en förlängd tid med studiemedel och förlust av en halv årsinkomst. Dagens skarpa begränsning av antalet terminer med studiemedel orsakar redan idag stora problem. Prioriterar utbildningsministern en förändring av studiemedelslagen så att läkarstudenter får studiemedel under hela utbildningen? Utredningens uppdrag och förslag berör bara läkarutbildningen, men vägen från grundutbildning till specialistkompetens måste ses som en helhet. Om dagens AT försvinner finns det möjlighet att skapa en ny och bättre ingång till specialiseringstjänstgöringen. För att alla nylegitimerade läkare, oavsett utbildningsland ska få en bra introduktion till läkarrollen förespråkar vi en ny bastjänstgöring som utgör en bred start på specialistutbildningen. Tar socialministern över bollen från utbildningsministern och tillsätter en utredning om framtidens specialistutbildning? MSF, SYLF och Läkarförbundet är positiva till att läkarutbildningens längd och legitimationstillfället anpassas till hur det ser ut i de flesta andra EU/EES-länder. För att detta ska bli verklighet utan att läkarnas kompetens riskeras vill vi se: • ett nationellt råd för läkarutbildningen, där alla berörda parter samverkar kring läkarutbildningens kvalitet • möjlighet till studiemedel i ytterligare två terminer • en utredning om framtidens specialistutbildning, och en bastjänstgöring för nylegitimerade läkare. Isabella Kongstad, ordförande Medicine Studerandes Förbund Emma Spak, ordförande Sveriges Yngre Läkares Förening Eva Engström, ordförande läkarförbundets Utbildnings- och forskningsdelegation


”Män har svårare än kvinnor att prata om sin egen död”

Summary: Ny undersökning. Åtta av tio svårt sjuka kvinnor initierar samtal om sin kommande död med specialiserad omvårdnadspersonal. Hos män är andelen endast tre av tio. Den manliga oviljan att visa sig svag inför andra verkar hålla i även inför döden – men den går att överkomma med rätt bemötande, skriver psykologen Ásgeir R Helgason.

Åtta av tio svårt sjuka kvinnor har samtal om sin kommande död med specialiserad omvårdnadspersonal. Hos män är andelen endast tre av tio. Ny svensk forskning visar att män trots årtionden av genusdebatt ofta sitter fast i en ”manlighetsfälla” när det gäller det allra svåraste. Och försöker de bryta sig loss från den rådande normen finns det individer och system som gärna trycker tillbaka. De aktuella siffrorna kommer från en studie om eventuella skillnader i omvårdnaden av 200 patienter i livets slutskede, som delvis fortfarande pågår vid Karolinska Institutet. Resultat som publicerats i vetenskapliga sammanhang visar att åtta av tio kvinnor initierar samtal om sin kommande död med specialiserad omvårdnadspersonal. Hos män var andelen endast tre av tio. Men behovet av samtal om döden var därför inte mindre hos männen. I studien fick patienten tillsammans med specialiserad omvårdnadspersonal svara på öppna frågor om sina framtidsplaner. Denna enkla åtgärd ökade andelen män som förde ett samtal om den egna döden till sex av tio. Resultaten talar för att den manliga oviljan att visa sig svag inför andra verkar hålla i även inför döden – men att den går att överkomma med rätt bemötande. Samtal om döden mellan patient och vårdpersonal kräver lång erfarenhet och träning från personalens sida. Faktum är att alla inte vill samtala om den egna kommande döden. Men de nu aktuella forskningsresultaten visar att det trots allt är en övervägande majoritet patienter som känner ett behov av att föra ett samtal om det som väntar. Tar inte vara på vårdens stöd. Andra enkätstudier och djupintervjuer, som undersökt livskvalitet och känslorelationer bland män med prostatacancer i olika stadier, pekar på att män med cancer inte tar vara på vårdens psykosociala stöd i lika stor utsträckning som kvinnor. De fortsätter i stället att vara beroende av sin partner för känslomässigt stöd i precis samma utsträckning som jämnåriga män i största allmänhet. Konsekvenserna för männen är ofta svåra och tar sig olika uttryck. Män i allmänhet och cancersjuka män i synnerhet som inte anförtror sig till någon är oftare missnöjda med sitt liv, de är olyckliga, har lägre livskvalitet och känner sig oftare trötta och utmattade jämfört med andra män. Partnern viktig. Forskning från Karolinska Institutet visar att åtta av tio svenska män över 50 år anförtror sig enbart till sin partner och var femte man är helt känslomässigt isolerad när det gäller svåra existentiella frågor. I forskningsstudien svarade männen på frågan: ”Har du någon som du kan diskutera känslomässiga problem med, som till exempel ängslan, hopplöshet och rädsla för döden?” De som svarade att de delade få, nästan inga eller inga svåra problem med vare sig en partner eller någon annan, räknades som känslomässigt isolerade. Vid en europeisk konferens om mäns hälsa presenterades resultat som visar på betydande könsskillnader i andel svenskar som inte anförtror sig till någon annan än sin partner. Känslomässig isolering verkar därför vara till stora delar ett manligt fenomen. Av män över 50 år som inte har någon fast partner, är sju av tio helt känslomässigt isolerade jämfört med tre av tio kvinnor i samma åldersgrupp och situation. Vänner utöver parrelationen. Det verkar som om yngre män i större utsträckning har känslonära vänner utöver parrelationen, men att andelen avtar med åldern och att ändringen hänger ihop med att ingå en långvarig parrelation. Partnern tar över som den enda männen anförtror sig till i svåra livskriser. Studier antyder att större andelen svenska kvinnor har flera nära djupa vänskapsrelationer och att majoriteten fortsätter odla nära relationer även efter att de ingått en långvarig partnerrelation. Vi vet inte i dagsläget om det finns en generationstrend där andelen känslomässigt isolerade män förändras över tid. En vanlig hypotes kring varför män tenderar att isolera sig känslomässigt från andra män är att män traditionellt kämpar mot andra män på olika plan. Om detta är en viktig del av förklaringen borde andelen kvinnor som enbart anförtror sig till sin partner vara större bland kvinnor som gör karriär på traditionellt manliga områden. Forskningen ger visst stöd för detta, men ytterligare forskning behövs. Fast i en manlighetsfälla. Krig är den ultimata kampen. Det är en grundregel i all krigföring att aldrig visa svaghet inför fienden. Något som näringslivstoppar och andra manliga ledare har anammat där alla andra är potentiella fiender. Det talas gärna om att män måste våga bryta sig loss från mansrollen och visa sårbarhet. Men det är lättare sagt än gjort. Män sitter ofta fast i en ”manlighetsfälla” och försöker männen bryta sig loss finns det individer och system som gärna vill trycka tillbaka. Ett bra exempel på det är när den svenska överbefälhavaren, ÖB, Sverker Göranson vågade visa sig mänsklig och gick ut med att han blir sjukskriven på grund av arbetsutmattning. Satirprogrammet ”Public service” på Sveriges Radio P1 gjorde narr av sjukskrivningen. Även högt profilerade kvinnliga politiker försökte stänga igen fällan genom att använda satiriska kommentarer om ”stresstålighet”. Vi tenderar att gemensamt trycka in varandra i en etablerad könsnorm. ÖB bör därför ha en eloge för att han går ut och synliggör att även män i de manligaste av världar kan visa sina mänskliga sidor. Ásgeir R Helgason, docent i psykologi, Institutionen för folkhälsovetenskap, Karolinska institutet & Centrum för epidemiologi och samhällsmedicin, Stockholms läns landsting


Danskan inget hinder

Summary: Århus. Om du inte kommer in på drömutbildningen i Sverige så finns möjligheten att söka den i ett annat land. Och det behöver inte alltid vara långt hem. Patrik Petersson från Lund läser nu sin sjätte termin på läkarprogrammet i danska Århus.

Tanken på att en dag bli läkare har funnits där sedan Patrik Petersson var barn. – Jag var fem år när jag insåg att jag ville bli läkare, jag tittade mycket på operationsfilmer med pappa, säger Patrik. Hans pappa är nämligen kirurg och Patrik berättar att det var den främsta anledningen till att han fick upp ögonen för yrket. Hans mål med studierna är att lära sig om hur kroppen fungerar för att sedan kunna hjälpa människor, men för en del av hans klasskamrater handlade det till en början snarare om en vilja att rädda världen. – Det där försvinner efter ett tag. Jag tror att det ofta kan vara så om man sett mycket program på tv om läkare eller om man inte känner någon som arbetar inom medicin. Trots höga betyg kom inte Patrik in på någon läkarutbildning i Sverige. Han sökte olika program i två års tid och arbetade samtidigt extra som tennistränare och fritidsledare. Till slut tröttnade han och sökte till utbildningen i Århus i stället. Läkarutbildningen i Danmark sägs ibland vara ett slags reservutbildning för svenskar med betyg som inte räcker till för att komma in i Sverige, men det är en bild som inte riktigt stämmer. – Det krävs nästan 20,0 i betyg för att komma in i Danmark också så det är faktiskt ingen stor skillnad egentligen. Att flytta utomlands var något som Patrik till en början tyckte verkade lite jobbigt, trots att avståndet mellan Lund och Århus inte är så långt. – Det kändes som om det var långt bort eftersom det är ett annat land. Men sedan insåg jag att det inte är längre bort än Stockholm. Utbildningarna i Sverige och Danmark liknar varandra väldigt mycket, och det behövs ingen speciell legitimation för att få arbeta på ett svenskt sjukhus efter att ha pluggat i Danmark. Däremot är den danska utbildningen en termin längre, men då är å andra sidan den allmänna tjänstgöringen efter utbildningen en termin kortare också. På sin blogg skriver Patrik mycket om livet som student i Danmark. Den vanligaste frågan han får av andra som också funderar på att studera utomlands är hur han klarar språket när nästan all undervisning är på danska. – Jag förstår mer än vad jag trodde att jag skulle göra. Det går fort att lära sig och det går alltid att prata med någon på engelska i stället. Det absolut bästa är att få nya kompisar som man kan snacka danska med. Han trivs i Århus. Det är en bra studentstad där det finns mycket att göra på campus med många gemensamma fester och middagar. Dessutom har studentlivet en internationell prägel med studenter från hela världen. Patrik tycker att man som svensk student inte ska vara rädd för att söka sig utomlands. – Vill man bli läkare så ska man helt klart göra det. Danmark är ju vårt grannland, allt ser likadant ut som hemma. Ålder: 23 år. Går: Läkarprogrammet i Århus. Gymnasieutbildning: Naturvetenskapliga programmet. Från: Lund. Drömjobb: Överläkare i kirurgi Patrik bloggar om livet som läkarstudent på patrikpetersson.blogspot.com


”Jag trodde aldrig att jag skulle förlora jobbet”

Summary: Monica Anderberg var projektledare för 200 personer när hon miste jobbet på Sony Ericsson i Lund för tre år sedan: ”Jag trodde aldrig att jag skulle stå utan jobb så länge. Det värsta är att skammen tar över mer och mer.”

När Monica Anderberg, 41 år, tog en magisterexamen i systemvetenskap på Lunds universitet i slutet av 1990-talet var det så lätt att få jobb att flera av hennes studiekamrater inte slutförde sina utbildningar utan hoppade av under de sista terminerna. – Lönerna för nyutbildade systemvetare var helt makalösa. Ingångslönen var på 19.000–20.000 kronor och det var mycket då, säger Monica. Monica Anderberg tog sin examen efter fyra och ett halvt års studier och fick sedan jobb på ett företag som sysslade med affärssystem. 2004 gick hon vidare till det som då hette Sony Ericsson Mobile, som anställde många. På fritiden umgicks hon mycket med sina arbetskamrater. De åt ofta middagar ihop. – Jobbet betydde allt för oss och vi pratade mycket om det. Min man tyckte nästan att det stod ”Sony Ericsson” stämplat i pannan på oss, säger Monica. Som projektledare och processarkitekt var Monica Anderberg ansvarig för 200 medarbetare världen över och reste mycket. Monicas man Peter, som hon har sjuårige sonen Leo med, skötte markservicen hemma. – Man kan säga att jag blev lite av en expert inom mitt område. Jag brann för mitt jobb och jag kände mig uppskattad och viktig, även om det slet på oss som familj att jag reste så mycket. Jag kunde aldrig tro att JAG skulle förlora arbetet. Men under 2010 började det kännas mer turbulent inom företaget. Det ryktades om att många skulle varslas. – Men jag hade ändå svårt att tro att det gällde mig. Beskedet i mars 2010 att hela min ”gren” skulle få gå blev en chock. Det kändes helt surrealistiskt. Jag blev väldigt arg och besviken, särskilt som företaget just anställt en person med min kompetens för en annan mobiltjänst. Han fick stanna, men inte jag. Sammanlagt varslades runt 1 500 personer från Sony Ericsson Mobile under det året. Monica fick avgångsvederlag i 21 månader. Hon började omvärdera situationen och tänkte att det kanske var en chans att göra något nytt när hon nu ändå fick full lön. – Jag hade startat ett eget företag med hemsydda bärsjalar när min son Leo var liten och bestämde mig för att utveckla det. Hon sydde, startade en e-handelssajt och marknadsförde sig via sociala medier. Monica har också haft kortare konsultuppdrag på timbasis på några företag. – Men det jag egentligen vill är ju att arbeta i ett sammanhang, och jag behöver dra in pengar till familjen, säger hon. Under de snart tre år som gått har Monica sökt över 140 jobb i Lund-Malmö-regionen, ungefär tjugo av dem har lett till intervju. I januari förra året var avgångsvederlaget slut. – Jag trodde aldrig att jag skulle gå in på a-kassa. Nu börjar jag känna mig helt knäckt. Jag har insett att det finns så många duktiga personer med min utbildning, som också förlorat sitt arbete i den här regionen. Vid flera rekryteringar har Monica sett sig besegrad vid målsnöret. Nu har självförtroendet börjat dala. – Jag som har känt mig drivande, duktig och självständig har börjat ifrågasätta mig själv. Pratar jag för mycket? Är det för att en tjej inte anses ha samma pondus som en kille? Tänk om folk tycker att jag är en loser, värdelös? säger hon. Monica berättar hur skamkänslan börjar infinna sig mer och mer. Och att den känslan även börjar smyga sig in när hon är på anställningsintervju. – Att gå så här hemma och söka jobb på jobb är oerhört nedbrytande. Man tappar stoltheten, inspirationen. Och jag har fått svårt att ”sälja in mig” på samma sätt som jag gjorde i början. Jag är rädd för att jag utstrålar något slags negativ energi, arbetslös... Egentligen vill jag bara skrika ”välj mig!”. Vad är det man skäms för egentligen? – Jag läser in saker hos människor, sådant som inte sägs, men som jag tror att de tänker. Som när jag träffar folk på stan och de undrar om jag har fått arbete. De försöker uppmuntra och peppa, men egentligen tycker de kanske att jag är lat, dålig, att jag inte vill jobba ... Har någon sagt det? – Nej, och det är heller inget jag egentligen pratar med någon om. Men det är så det känns. Jag kunde ju själv tänka så om människor som var arbetslösa förut. Det är det som är så skrämmande. Men det har också fått mig att inse hur snabba vi är att döma människor. Du är inte en person i Sverige om du inte har jobb, så känns det. Skammen har fått Monica, som annars tycker mycket om att umgås med människor, att bli lite tystare och mer sluten. Hon hänger inte lika ofta med på sociala grejer, berättar hon. Och hon har blivit tröttare. – Det finns ju inget som drar upp en på morgnarna på samma sätt. Jag försöker motivera mig, jag har lärt mig mer om grafisk design, jag promenerar, tränar, hämtar min son, är med min familj. Men det är svårt. Tror du att det är svårare att bli arbetslös som tjänsteman? – Kanske. Som akademiker har man investerat mycket i sin professionella identitet. Man har en examen, en hög lön och kanske en ansvarsfull roll. Förlorar man det, förlorar man inte bara i status, utan även en del i sin personlighet. Kan du tänka dig att ta jobb i andra delar av landet? – Ja, nu kan jag det, det kunde jag inte i början. Jag har rest mycket förut och kan tänka mig att jobba borta i veckorna som konsult. Och det är kanske ditåt det lutar. Jag tänker också att jag måste bredda mig och söka i andra branscher, kanske inom kommuner och landsting, säger Monica. – Ibland tänker jag att jag kanske ska ta ett städjobb, vad som helst. Eller så flyttar familjen utomlands. De har börjat prata lite smått om det. I USA eller Australien kan det vara lättare för Monica att få jobb. – Nu måste jag bara komma in någonstans. Det känns jätteviktigt. Man tappar självförtroendet, jargongen, tempot. Jag vill verkligen ha ett jobb. Läs mer! DN har i en serie artiklar under en månads tid belyst varselvågen. Tidigare artiklar hittar du på dn.se/varselvagen


Vågar vi adoptera ett barn från ett annat land?

Summary: Att adoptera känns som ett stort ansvar, tycker veckans frågeställare. Man läser ofta om att adopterade barn mår sämre som vuxna. Hur ska man göra för att det ska bli så bra som möjligt för barnet?

Vi är ett par i 35-årsåldern som inte kan få egna barn. Nu funderar vi på att adoptera. Men jag känner mig orolig efter att ha läst mycket om vuxna adopterade som mår dåligt och om att många blir utsatta för rasism. Hur kan vi göra för att det ska bli så bra som möjligt för barnet? Vi inser ju att det är en stor separation som barnet har varit med om. Vi är jätterädda för att göra fel. Vilket är det största misstaget man kan göra? Vi har båda tänkt vara hemma länge med barnet den första tiden och ge barnet så mycket närhet som vi bara kan. Vi har också tänkt att vi hela tiden ska vara öppna med varifrån han eller hon kommer, prata mycket om det och så vidare. Men vi är ändå osäkra, är det rätt att slita upp ett barn från sitt kulturella sammanhang, sitt hemland? Kanske en mamma Tack för att du skriver till oss om detta viktiga ämne. Det är förstås svårt att ge råd om ni ska adoptera eller inte, eftersom det ytterst handlar om ett personligt val. Jag kan däremot diskutera några av de andra frågorna du ställer. Jag vill börja med din farhåga om att ett adopterat barn skulle må dåligt av att slitas upp från sitt ursprungliga sammanhang. Jag förstår den farhågan, inte minst eftersom det ofta förekommer sådana berättelser i medierna. Emellanåt dyker det också upp forskning som pekar på att adopterade mår sämre än andra barn i Sverige. Stämmer det? Jo, den samlade forskningen visar att barn som adopteras från andra länder i snitt klarar sig sämre i livet. Det som inte alltid framgår i medierapporteringen är att en klar majoritet av de adopterade barnen faktiskt mår bra, medan det är en mindre grupp som drar ner snittet. Sedan är frågan om ovanstående forskning utgår från rätt perspektiv. När man har undersökt hur det går för barn som adopterats jämfört med deras kamrater som blev kvar i ursprungslandet, så blir slutsatsen en helt annan. De adopterade barnen klarar sig bättre och mår bättre i alla avseenden. Svaret på din sista fråga är alltså att barnen har allt att vinna på att få komma till föräldrar i ett nytt land, även om det samtidigt kan innebära utmaningar. Sedan vill jag inte påstå att den forskning jag tar upp kan ge tvärsäkra svar och lösningar på den här typen av existentiella frågor. För ett adopterat barn som mår dåligt i Sverige är det sannolikt en klen tröst att få veta att det antagligen hade mått ännu sämre om det hade bott kvar i sitt ursprungsland. Du undrar hur ni kan göra det så bra som möjligt för barnet. I utbildningar av föräldrar som ska adoptera barn betonas vikten av att knyta an så mycket som möjligt, vilket är särskilt viktigt om barnet har jobbiga erfarenheter av uppbrott från relationer tidigt i livet. Ni verkar väl medvetna om det eftersom ni planerar att vara hemma länge tillsammans om ni väljer att adoptera. Hur gör man för att knyta an och bygga en tillitsfull relation? Det finns förstås många svar på den frågan, men vid sidan av fysisk närhet som du tar upp, så brukar man betona att föräldrar ska försöka vara lyhörda och närvarande tillsammans med barnet. Det handlar till exempel om att fånga upp initiativ som barnet tar, att bekräfta barnets känslor, att ge barnet handlingsfrihet och att reagera förutsägbart när barnet gör något. Forskning har visat att det gynnar anknytningen mellan adopterade barn och deras föräldrar. Du skriver också att ni har tänkt vara öppna angående barnets ursprung, vilket är klokt tror jag. I undersökningar har man sett att adopterade barn generellt mår bra av att få veta var de kommer ifrån och om möjligt ha någon form av kontakt med de biologiska föräldrarna. Även om det i perioder kan vara kämpigt att möta sin historia, så verkar visshet gynna de flesta i längden. Det går förstås inte att säga vad det största misstaget skulle vara om ni adopterar ett barn, men de farhågor du tar upp får mig att tänka på en viktig sak: att acceptera barnet som det är. Det låter som en självklarhet, men är i praktiken en utmaning för många föräldrar. Barn är bra på att uppfatta även små signaler om att föräldern avvisar dem eller tvivlar på dem, vilket förstås hindrar tillit och närhet. Det finns också goda erfarenheter av att hjälpa föräldrar med just detta. Ju mer de lär sig att se barnet som en egen individ och acceptera sidor de har svårt att identifiera sig med, desto bättre blir relationen och desto mindre ter sig problemen. Är detta en särskild utmaning just vid adoption när man vet så lite om barnets bakgrund och riskerna det kan innebära? Kanske, men det är inte direkt riskfritt att skaffa barn på egen hand heller. Det finns en lång rad omständigheter, vid sidan av adoption, som har lika stor eller större betydelse för barns utveckling och välmående. Om ni väl bestämmer er för att adoptera tror jag alltså det är bra att fullt ut försöka acceptera de (relativt små) risker som det innebär. Om man skaffar barn, oavsett hur, så har man ingått ett kontrakt med ödet. Ett barn flyttar in – och sedan får man ta det därifrån. Martin Legitimerade psykologen och psyko-terapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring- och parrelationer. Martin Forster,- legitimerad -psykolog och forskare,- svarar på frågor om -barn och familje-relationer. fragainsidan@dn.se. Utvalda frågor besvaras och publiceras på dn.se/insidan och i papperstidningen


Ett långt liv i läsningens tjänst

Summary: Läraren Lena von Sydow ville göra det lättare för barnen att lära sig läsa. Så hon utvecklade en ny metod som hon hittat i Nya Zeeland.

Det första mötet med ettorna började bli allt svårare, Lena von Sydow tyckte att skillnaderna mellan var och en bara blev större. – Att träffa en sjuåring som säger att han redan kan läsa och skriva och tänker bli statsminister och strax efteråt möta någon som inte kan läsa alls – det väcker ju tankar. Hur gör jag för att möta bådas behov när förutsättningarna är så olika...? Hon började fundera. Lena von Sydow hade varit lärare sedan 1964 och nu var det 1990-tal och tiderna hade förändrats. Av en ren slump kom hon att få upp ögonen för hur man bedrev undervisning på Nya Zeeland. Där börjar eleverna skolan samma dag som de fyller fem, ”high five” som barnen säger. På en konstresa i Frankrike mötte Lena von Sydow den nyzeeländska författaren Margit Brew som höll på att skriva boken ”Den leksamma skolan”. – Hon berättade bland annat att bara 0,8 procent av barnen i Nya Zeeland har dyslexi – ordblindhet, något som 5–8 procent har i Sverige. Hur kunde det komma sig? 1996 åkte jag dit för att se hur det gick till. Det jag lärde mig blev början på den läsinlärningsmodell som jag sedan arbetat med här hemma, berättar hon. Lena von Sydow har också varit i invandrartäta Bradford, England, och studerat deras framgångsrika sätt att utveckla språket hos eleverna. Även där börjar man skolan som femåringar. Med Lena von Sydows modell LTUG – läsa på talets och upplevelsens grund – börjar läsinlärningen också tidigt, helst så tidigt som möjligt, säger hon. Först är det böcker med bara bilder, sedan utökas undan för undan läsandet i kombination med barnens egna upplevelser som de både skriver ned och berättar om. Till lärarnas hjälp har bokförlaget Almqvist & WikselI tagit fram uppemot 1 500 specialskrivna böcker i serien ”Stjärnsvenska”, som nivågrupperats efter svårighetsgrad för att passa i undervisningen. Fyra gånger om året kontrolleras läsutvecklingen med hjälp av ett läsutvecklingsschema så att barnen hamnar i grupper som hunnit ungefär lika långt i utvecklingen. – I omgivningen finns också en ”läspartner”, kanske i form av fritidspersonal eller förskollärare, som efter en viss struktur läser med barnen en kvart åt gången, tre pass i veckan. Men även föräldrar kan utbildas i detta. Lena von Sydow har rest runt i hela landet och föreläst om LTUG. Sättet att arbeta praktiseras på flera håll, bland annat i Långbrodalsskolan i Älvsjö där hon själv var verksam under flera år. – Nu undervisar jag på Franska skolan ett par gånger i veckan. Det är femåringar, men jag har faktiskt haft även treåringar där. Ju tidigare man börjar med läsinlärningen desto bättre. Det märks så tydligt när läsandet börjar fungera och barnen kan sätta egna ord på det dom läst. Det blir så tydligt när barnen får bättre självkänsla, då fungerar även andra ämnen som till exempel matematik. Numera praktiserar hon också sina erfarenheter då hon umgås med barnbarnen. – Ett har blivit fem år. Med honom börjar det alltid med att vi bakar tillsammans. Sedan läser vi och spelar spel som ”Bondgården” och ”Valpen”. 2001 fick Lena von Sydow Elisabetprisets hedersomnämnande för sina insatser av Dyslexifondens ordförande Bengt Westerberg. – Jag är ju pensionär egentligen, men jag tycker fortfarande att det är spännande att arbeta med barns läsutveckling. Nästa år har jag varit lärare i 50 år. Jag kommer nog att jobba då också, säger hon. Gratuleras till: Fyller 70 år den 7 mars. Gör: Lärare och föreläsare. Bor: Stora Essingen. Familj: Son och dotter med respektive och fem barnbarn. Bakgrund: Lärare sedan 1964: i Härnösand, Linköping, Norrköping och under 20 år i stockholmsområdet. Har utvecklat läsinlärningsmodellen LTUG, (läsa på talets och upplevelsens grund). Undervisar på Franska skolan och arbetar med sin modell i Akalla. Intressen: Förutom barnbarnen – Friskis & Svettis, kammarkören Sonorus, opera (har abonnemang på Operan sedan 80-talet). Firar: Middag hos dottern på födelsedagen och längre fram en vecka i Frankrike med dottern och sonen.


Kvinnligt, nonchalant och elegant

Summary: Uppknäppta knappar och stickade koftor under cocktailklänningar. Modevärldens just nu största orakel, Miuccia Prada, vill med sin senaste kollektion ifrågasätta våra föreställningar om kläder och kvinnlighet.

Miuccia Prada är en av de där modeskaparna som får oss att analysera och ställa frågor om kläder och om vilka vi är, vi som bär dem. En biljett till Pradas visning i Milano tillhör de mest eftertraktade inbjudningarna, år efter år. Här talar vi inte bara om ett varumärke – utan om kvinnan som benämns som modevärldens största orakel. Varje säsong, med några få undantag, sedan hon lanserade sin damkollektion 1988, levererar Prada en ny riktning och en ny definition av det vi kallar ”mode”. Prada presenterar idéer som snart alla hakar på och gör sin egen tappning av. Så vad ser vi för hösten 2013? Då säger Miuccia Prada ”Vem bryr sig om kläderna?” och fokuserar på känslan. I en av sina mest personliga visningar på länge vill 64-åriga Miuccia Prada ifrågasätta samtidens föreställningar om kvinnlighet. Modellerna på catwalken i Milano bär håret i en slickad sidbena, precis som Miuccia Prada själv, och kläderna signalerar en uppklädd men nonchalant elegans, där knappar lämnas uppknäppta och långärmade, stickade koftor bärs under glittrande cocktailklänningar. En asymmetrisk fåll som ser inklippt ut är återkommande i kollektionen, och skvallrar om att det ligger något mer bakom de plagg vi ser. Miuccia Prada sätter en stark, kvinnlig kraft i centrum. Hon blickar inte bara mot framtiden – hon är djupt rotad i tidigare erfarenheter, vilket hon tar med sig i sitt skapande. Miuccia Prada är en sådan modeskapare som faktiskt lyckas tillskriva sina kläder mening och innebörd. Hon berättar själv att kollektionen kom ur tanken på hur romantiken i dag har fått ge vika för pragmatismen. – Romantik är förbjudet, det är inte ”modernt”, berättar hon för Style.com. – Jag är besatt av det här problemet, att allt är förbjudet. Det finns så mycket kontroll i världen att du inte kan ge dig hän någonting. Relevant är också att majoriteten av modeskaparna på alla de stora modehusen just nu är män. Det är inte Miuccia Prada, vilket blir extra tydligt när hon plockar in sina erfarenheter av att vara just kvinna i sina kollektioner. Med New York Times skribent Cathy Horyns ord: ”Kanske är Prada den enda samtida designer som kan skapa en bärbar garderob och samtidigt krypa under en kvinnas hud.”


”Vi har inte kommit långt i Sverige”

Summary: Svenska patienter är minst till freds med vården, visar en europeisk studie. ”Många är missnöjda eftersom de inte känner sig tillräckligt delaktiga i sin egen behandling”, säger Caroline Andersson på Vårdanalys.

Att bli bemött som en unik individ, ha tid att ställa frågor och få information om sina läkemedel och sin behandling – i en patients öron kan det låta självklart. Men svensk sjukvård brister när det gäller att sätta patienten i centrum. Sverige hamnade sist i en europeisk undersökning om hur mycket tid patienter upplever att läkarna ägnar åt dem. Det berättar Caroline Andersson, utredare vid den statliga myndigheten Vårdanalys. – Många är missnöjda eftersom de inte känner sig tillräckligt delaktiga i sin egen behandling, säger hon. Vårdanalys, som bildades 2011, ska stärka patienternas ställning genom att granska och analysera vården och omsorgen. Myndigheten presenterade nyligen en utvärdering om hur patientcentrerad vården är i Sverige och hur den skulle kunna bli bättre. Begreppet ”patientcentrering” beskrivs i utvärderingen utifrån fem dimensioner, bland annat under rubrikerna ”Patienter som medaktörer i vården” och ”Involvering av familj och närstående”. – Både svenska och internationella studier visar att vård där patienten hela tiden sätts i centrum har positiva effekter. Sannolikheten att människor följer sin behandling är större bland dem som är väl informerade om sina läkemedel och sin vård, säger Caroline Andersson. Studien som Vårdanalys har gjort grundar sig på patienternas egna erfarenheter. Som underlag har bland annat en enkät använts, där vuxnas erfarenheter av vård i elva olika länder jämförts. Enkäten visade att svenska patienter är de som oftast känner att vårdgivaren inte har tillräckligt med tid och inte ger en chans att ställa frågor. Betydligt bättre betyg fick vården i Norge, Storbritannien, Nederländerna och Tyskland. – Det har pratats i decennier om att patienten ska vara i centrum, men vi har ändå inte kommit särskilt långt i Sverige. Patienter har betraktats som mottagare av välfärdsservice, men man måste se dem som medaktörer i sin egen vård. Många människor som söker vård i dag har höga krav och vill ha insyn. Enligt Caroline Andersson måste vården ”utbilda” människor om deras sjukdomar och om olika alternativ för att få vård. Men Vårdanalys utvärdering visar att patienternas tillgång till information är liten. Och den som finns förmedlas inte på bästa sätt. Det kan till exempel handla om att få kunskap för att kunna bedöma risker och välja mellan olika behandlingsmetoder. – En patientcentrerad vård kan kräva mer resurser till en början. Men om behandlingsresultaten blir bättre innebär det både hälsomässiga och ekonomiska besparingar på lång sikt, säger Caroline Andersson.


”Svenska Natoförespråkare håller tyst om kärnvapnen”

Summary: Många frågor. Kan Natos syn på kärnvapen förenas med den svenska? Och ökar Sveriges säkerhet genom ett Natomedlemskap? Det är frågor som måste klaras ut för väljarna innan närmandet till Nato går vidare. Ett svenskt medlemskap är omöjligt utan en folkomröstning, skriver Anders Ferm och Maj Britt Theorin.

Regeringen, S och MP vill inte ha en debatt om ett svenskt medlemskap i Nato. Ändå har frågan blivit aktuell sedan ÖB meddelade att vi bara kunde försvara oss en vecka mot ett militärt angrepp. Vi fick inte veta vad det var för makt, stor eller liten, med eller utan kärnvapen, som antogs ha angripit oss, eller varför. Sådant är hemligt. De flesta tänkte ändå att det handlade om Ryssland. Vi blev oroliga och det var meningen. Rädslan för rysk upprustning skulle föra oss ännu längre in i Nato. Sverige hade fred i 200 år. Det är 10 400 veckor. Hur många av dessa veckor skulle vi ha kunnat försvara oss mot stormakterna i vår närhet? Ryssland, Preussen, Tyskland, Sovjet, och så Ryssland igen. Två världskrig. Ändå fred. Tänk om freden inte berodde på försvaret utan på den alliansfrihet som dåtidens politiker slog vakt om …? De som ivrar för samarbete med eller medlemskap i Nato säger att alliansen numera ägnar sig åt krishantering och militära interventioner. Där deltar Sverige redan. Steget till fullt medlemskap blir därför ”odramatiskt”. Emellertid finns en omständighet som man håller tyst om. Det är Natos kärnvapen. Alliansens kärnvapenpolitik kvarstår oförändrad även sedan man börjat lägga tonvikten på krishantering. De amerikanska strategiska kärnvapnen förblir den yttersta garantin för Natos säkerhet. USA – och därmed Nato – håller sig till och med med en doktrin om ”first-use” av kärnvapen. Vilka krav ställer Natos kärnvapenpolitik? Kan de förenas med svensk syn på kärnvapnen? Ökar Sveriges säkerhet om vi går med i en kärnvapenallians? Dessa frågor måste klaras ut för väljarna innan närmandet till Nato går vidare. Sverige har sedan 1960-talet bedrivit en konsekvent antikärnvapenpolitik. Vår grundsyn är att kärnvapen inte bringar någon säkerhet. Tvärtom, den som förlitar sig på sådana vapen blir mer utsatt för kärnvapenhot än den som inte gör det. Denna grundsyn påverkar Sveriges ställningstaganden i en rad kärnvapenfrågor. För att bedöma konsekvenserna av en svensk anslutning till Nato måste därför bland annat följande klarläggas: Enligt Natos regler deltar alla medlemmar i utformandet av alliansens kärnvapenpolitik. Det sker i Nuclear planning group, NPG. I gruppens möten deltar ländernas försvarsministrar. En utgångspunkt för NPG är att de egna kärnvapnen förhindrar krig och därmed är bra för den egna säkerheten. Sverige hävdar ju att det förhåller sig tvärtom. Hur skulle då Sverige agera som Natomedlem? Ska Sverige delta i NPG:s arbete? Ska vi acceptera att garantin för vår säkerhet ytterst blir de amerikanska strategiska kärnvapnen och att vi dras in i ett för oss helt nytt strategiskt sammanhang? Det viktigaste globala fördraget när det gäller kärnvapennedrustning är icke-spridningsavtalet, NPT. I dess artikel 1 åtar sig kärnvapenstaterna att inte överföra kärnvapen till någon kärnvapenfri stat. Dessa å sin sida förbinder sig att inte tillåta placering av kärnvapen på sina territorier. Trots det placerade både USA och Sovjet kärnvapen på sina allierades territorium under kalla kriget. En del finns fortfarande kvar. Sveriges hävdar att sådan utplacering är oförenlig med NPT. USA hävdar att om man har kvar kontrollen över dessa kärnvapen föreligger inget brott mot NPT. Faktum är dock att vapnen finns i kärnvapenfria stater och kan avfyras därifrån. Därmed utgår ett kärnvapenhot från dessa stater. Natoförespråkarna måste klargöra hur Sverige som Natomedlem skulle ställa sig i denna viktiga fråga? Hur skulle vi agera om man började diskutera utplacering av kärnvapen i vårt närområde? En brist i NPT var att det inte innehöll några regler för begränsning av användningen av kärnvapen. Det har man sökt åtgärda med säkerhetsgarantier. Betydande aktualitet har så kallade negativa säkerhetsgarantier. Dessa innebär att kärnvapenstater åtar sig att inte använda kärnvapen mot ickekärnvapenstater. USA har dock förklarat sig oförhindrat att använda kärnvapen mot varje angripare som USA anser är allierad eller ”associated” med en kärnvapenmakt. Sverige har en helt annan uppfattning. Vi har inga kärnvapen, hotar alltså ingen med kärnvapen och har genom alla år krävt att alla kärnvapenstater ska göra åtagande om så kallad ”non-first use”. Hur anser Nato-förespråkarna att Sverige ska hantera denna fråga? Ska vi som Natomedlem och därmed själva beroende av kärnvapen sluta att ställa dessa krav? Skulle vi som Natomedlem bli betraktad som ”associerad” med världens största kärnvapenmakt och därmed legitimt mål för en annan kärnvapenmakt? Skulle vår säkerhet öka? Som framgår, är Sveriges politik när det gäller utveckling, innehav, spridning, utplacering och användning av kärnvapen oförenlig med Natos. Det handlar inte om att ta ett ”odramatiskt” steg utan om att överge den kärnvapenpolitik som Sverige utformade under 50- och 60-talens intensiva debatt. Vi sa då nej till kärnvapen. Den linjen går inte ihop med Nato-alliansens linje, som är att förhindra krig genom att ytterst hota med användning av kärnvapen. De fyra regeringspartierna, Miljöpartiet och Socialdemokraterna är överens om mer militärt samarbete under Natos ledning. Oavsett hur vi röstar i valet 2014 fortsätter alltså marschen in i kärnvapenalliansen. Men det finns en gräns för hur långt Natosamarbetet kan gå utan att frågan ställs om fullt medlemskap, en dörr ska vara öppen eller stängd. Alla förstår vidare att svenskt medlemskap i Nato är omöjligt utan en folkomröstning. Då tvingas Nato-anhängarna klara ut de frågor vi ställt i den här artikeln. Är det inte lika bra att göra det redan nu? Kanske till och med Socialdemokraterna kunde börja opponera. Innan ännu fler S-väljare har fallit i sömn … Anders Ferm, f d FN-ambassadör Maj Britt Theorin, f d nedrustningsambassadör


Oskar Linnros: ”Jag har börjat tro på folk”

Summary: När förra skivan släpptes svävade han bland molnen. I dag står Oskar Linnros fast förankrad med kängorna i 700 kilo blomjord. Nio år efter succén med duon Snook är han beredd att offra mycket för att gå i täten för svensk popmusik. Snart kommer andra soloskivan. ”Om jag inte gjorde musik skulle jag vara lärare, tror jag. Jag tycker det är fint att jobba i stat, kommun eller landsting.”

Björngårdsgatan, Stockholm. Det är alla hjärtans dag, Oskar Linnros flickvän är bortrest men hon har skickat blomsterbud och ett gulligt sms. Själv har han inte hunnit ordna med någon romantik. – Jag spelade in en ny låt i går, jag tänkte att jag skulle skicka den som present. Men jag tror hon skulle bli sur. Låten heter ”Framtiden e här” och är en sällsynt dyster sång om tvåsamhet när den går på tomgång: Det är ”kyssar utan saliv”, ”hon som handlar / jag som bär”, ”Dina ögon var större förr”, ”tar ett bad till tv:ns brus / utan bubblor utan ljus”. – Den handlar absolut inte om henne, det är bara något jag kom på, försäkrar han. Oskar Linnros spelar upp ytterligare några låtar från sitt kommande, ännu odöpta album från högtalarna i Björn Yttlings studio på Södermalm i Stockholm. Ytlling har jobbat med artister som Lykke Li, Robyn och Marit Bergman och utgör en tredjedel av gruppen Peter Bjorn and John. Här finns allt man föreställer sig av en superproducents lokaler, en dröm för en multibegåvad musiker som Oskar Linnros, men skenet bedrar. Oskar Linnros har hyrt studion enbart för intervjuns skull – skivan är skapad hemma i sovrummet med en bärbar dator som inspelningsutrustning. – Jag sitter och gör musik hemma långt in på natten, öppnar en öl, ska jag städa sedan när ni ska komma och intervjua? Ska jag tänka på vilka böcker som ligger framme? Nä, det kändes bättre såhär. Men det är roligt, min kompis Christian Olsson från Fibes, oh Fibes! sitter här i städskrubben bredvid. Han har inte heller hört de nya låtarna än, jag ska ge honom en mp3:a sedan. Det är ett tag sedan Oskar Linnros pratade sist. För nio år sedan albumdebuterade han och Daniel Adams-Ray som hiphopduon Snook med ”Vi vet inte vart vi ska men vi ska komma dit”, som bland annat innehöll sommarplågan ”Mister cool”. För tre år sedan blev han soloartist och släppte den hjärtknipande skilsmässoskivan ”Vilja bli”, som fick strålande recensioner. ”Låter lika bra strömmande ur ett förfestfönster på en cool adress som ur en bilradio under färden till lantstället, lika bra som sista fem-i-tre-allsångsskrålandet på valfri utomhusklubb som på studentskivan”, skrev DN:s recensent Mattias Dahlström och gav betyget 4. Nu är Marlborocigaretterna – omsjungna i hitsingeln ”Från och med du” – utbytta mot snus från Göteborgs Rapé och det ensamma ”jaget” från ”Vilja bli” har blivit ett ”vi” i de nya låtarna, ”för att ställa folk bakom det jag sjunger”. Vilka är ditt ”vi”? – Det är jag och lyssnarna. Man kan distansera sig från publiken på en skiva där man bara sjunger ”jag” oavbrutet. Jag gjorde det väldigt mycket på förra skivan som jag gillar mycket, men det hudlösa jaget känns gjort nu. – Dels lever jag i en mindre ensam tillvaro nu, men jag tror också att det kommer från att jag faktiskt har börjat tro på folk. Det kan låta superpretentiöst, men det är lätt att tappa tron på sina medmänniskor om man befinner sig mycket på internet, läser löpsedlar eller slår på tv:n. Folk är inte dumma i huvudet, folk är schysta, tycker om bra kultur och är intresserade av bra, djupare grejer. Vad hoppfullt det låter. – Ja! På en låt som heter ”Stormen” sjunger jag: ”Vi kan överrösta stormen i en tid av nonchalans, allt du ser ifrån balkongen är din möjlighet och chans.” Du var ju väldigt öppen på din förra skiva, som handlade mycket om din spruckna relation med Veronica Maggio. Tror du att din nuvarande tjej funderade kring det när ni blev ihop? – Nej, det är inget vi har pratat jättemycket om, men jag tror att hon litar på mig och respekterar min konstnärliga frihet, min sanning. Och det är viktigt att säga att jag eftersträvar att det ska kännas sant, huruvida det verkligen är det eller inte spelar ingen roll. – Jag är beredd att bli missförstådd, att gå in på en hemmafest där några uppfattar mig som en dumpad, deprimerad kille. Det är ett pris jag gärna betalar, det är värt det när man lyckas. Hur kändes det när Veronica släppte sin skiva med ”sin sanning” om er relation? – Det kändes faktiskt lugnt, det var inte mer än rätt. Men jag har aldrig lyssnat igenom den där skivan för jag är inte intresserad av vad mina ex tycker. Men hon hade rätt att berätta sin del av historien? – Absolut, även om jag inte håller med om ett ord när jag går in på Åhléns och hör hennes låt. Vad känner du där på Åhléns? – Äh, jag ser det bara som kommersiell konst där ordet är fritt. Jag behöver inte hålla med, det behöver inte vara sant, det behöver bara bli en bra låt. Och det blev ju skitbra låtar. Hennes också? – Verkligen. Sedan kanske inte jag och min tjej sitter och spelar hennes skiva på repeat. Hon sjunger om hur hon känner när hon hör din låt på vägen in till stan … – Det är svårt att lida fram en text, man måste använda sig av någonting och förstärka det. Jag vet inte vilken låt du pratar om, men för min del så var min låt ”Annie Hall” inte en låt som refererade till den relationen utan bara en låt om att ligga runt av fel anledningar och leta efter en tjej. Veronica sjunger om ”en Woody Allen-tragedi” där i ”Alla mina låtar”. – Då har väl hon missförstått det. Era skivor blev ju en ovanligt kvalitativ musikalisk dokusåpa. Och allting lät sant. – Precis. Och jag har förlikat mig med att jag kommer att få svara på frågor om det. Jag får ta missuppfattningen om att allt alltid är absolut sanning. Independent Studios, Saltsjö-Boo. Oskar Linnros står nyklippt och svartklädd i 700 kilo blomjord, rycker till med armarna och mimar refrängen till sin nya singel: ”Hur dom än vill ta oss ner på jorden, hur dom än vill se oss gå med tunga steg, ska jag göra det fast ingen verkar tro mig, för den enda vägen uppåt nu är ner.” Soundet påminner om amerikansk västkust på 80-talet, med galopperande trummor. Den kommande remixen, en stråkversion, låter nästan exakt lika mycket Fläskkvartetten som Kanye West. Musikvideoregissören Magnus Härdner avbryter inspelningen: ”Gud vad tråkigt, jag somnar! Du ska ju dansa också. Du kan ju inte bara komma in i en badrock.” Oskar Linnros kastar av sig den långa, tunna, svarta skjortan och säger ”vi skiter i den. Det blir jävligt Urban Deli” i en referens till den hippa Söderkrogen samtidigt som han ber om en kratta för att få bort fotavtrycken från blomjorden till nästa tagning. Två soptunnor i den enorma studion pöser över av tomma tiolitersjordsäckar från Plantagen. Bredvid står två enorma trummor som ska användas senare under inspelningsdagen. Oskar Linnros börjar om igen, utför lite rytmisk spasmisk dans i två minuter medan en kamera körs fram och tillbaka på en räls. ”Se aggro ut! Knulla med kameran!”, skriker regissören. Förhoppningen – eller ”illusionen”, som Oskar Linnros kallar det – är att albumet, som ännu inte fått ett namn ska släppas den 19 maj. Men det kan lika gärna bli 1 juni, ”allt hänger på min laptop. Och jag har inte ens valt andrasingel än, trots att deadline passerat.” Visst handlar ”För sent” om Snook? Om att du och Daniel Adams-Ray skulle skaffa likadana tatueringar och ”jag kunde ha satsat en miljon på oss, som tur är var jag pank”? – Jag försöker att göra låtar som går att applicera på lite vad som helst. Men den handlar definitivt om Snook. Hur ser du tillbaka på den tiden i dag? – Att jag har gått vidare som person och låter det förflutna vara vad det var. Det var mäktigt att inte vara så eftertänksam, jag är stolt över att jag har släppt musik som jag inte tycker är bra i dag. Du är stolt över din forna hybris? – Ja, exakt så. Det var härligt att känna så och jag är glad att jag bejakade den känslan. Har du fortfarande samma icke-relation till Daniel som när jag intervjuade dig för tre år sedan? – Ja. Sörjer du det? – Faktiskt inte. Han är som en gammal gymnasiekompis som man inte hörs med längre. Vi hamnade faktiskt på samma nyårsfest förra året. Vi skakar hand, inga konstigheter. Men ni sätter er inte i två timmar och pratar gamla minnen? – Nej, det gör vi verkligen inte och det vill jag inte heller. Har du lyssnat på Daniels skiva? – Det här kommer ingen att tro på, men jag har faktiskt inte det. Jag vill verkligen känna att mina ägg kommer från en frigående höna. Jag vet ju att ni i publiken har hört allting, den skivan och Maggioskivan. Men mitt jobb är ju bara att försöka göra så fritänkande grejer som möjligt, som inte refererar till andra. Jag vill inte konsumera samtida svensk pop eftersom jag tror att det skulle börja påverka mig. Och jag vill gå i bräschen för genren. Men du har väl ändå hört någon låt och märkt att ni hamnade ganska nära varandra rent musikaliskt? – Ja. Och ingen var mer förvånad än jag över det. Men för mig kommer det ner till kronologi, att jag var först. Och vad det innebar för mig var att jag var tvungen att vara ännu mer på tårna, att jag måste jobba ännu hårdare på att låta som mig själv. Men det var jobbigt när han kom, jag kände bara ”fan”. Hur då, ”kunde du inte låta mig ha den här stunden”? – Nej, för att han gjorde något som var bättre än det mesta som görs i Sverige. Det var ju musik som behövdes, eftersom folk ville ha det. Det hade varit en annan grej om han hade släppt något helt värdelöst. I det korta perspektivet har alla duster med sitt eget ego, man vacklar och känner besvikelser från dag till dag. Jag var absolut upprörd över situationen, men jag tänker göra det här tills jag är 65 år, vem är jag att säga vilken musik som får samexistera med min ur det perspektivet? – Men jag gör skillnad på dom som gör sin musik själva och dom som får musik och gör en tolkning, då är man mer en artist. Jag ser mig inte som artist på det sättet, jag ser mig som någon som sitter och tillverkar musik. Jag känner ingen konkurrens från någon som inte gör så. Det är nog mitt sanna svar, som du lyckades få ur mig till slut. Grammisgalan, Cirkus, Djurgården. Oskar Linnros köar till röda mattan-fotografering just bakom Ebbot Lundberg från Soundtrack of our lives. ”Han trampade mig på tån, det gjorde så jävla ont”, säger han en stund senare i logen två trappor upp där han sitter i dunkelt ljus tillsammans med fem svartklädda killar som alldeles strax ska göra Linnros sällskap på scen för att premiärspela hans nya låt ”Hur dom än”. Mando Diao sjunger upp i korridoren utanför och Oskar fingrar på sin ringbrynja – inlånad från SVT:s kostymförråd – som ska hänga runt halsen under framförandet. Han har nyss insett att Loreen, som uppträder senare under galakvällen, kör på samma tema – hon har låtit tillverka en helkroppsringbrynja. Oskar har just besökt hennes loge för att informera om läget men verkar inte ha fått den respons han hoppats på: ”Jag ville bara säga till, men det hade man inget för. Jaja, det är jag som går på först.” Tre minuter före spelningen ångrar han sig och byter ut brynjan mot en scarf med ett silversmycke runt. ”Den gjorde för ont”, förklarar han senare. Oskars trummande är den första musik som hörs under 2013 års Grammisgala och trots att de båda enorma baskaggarna fyllts med 22 Ikeakuddar för att dämpa ljudet studsar det effektivt bland branschkollegorna på Cirkus. Framträdande kontrasterar mot den i övrigt i Spotifygrönt badande galan med sin svart-röda och nästan sakrala estetik. Under den första versen kan man ana viss nervositet men vid andra refrängen släpper allt och Oskar river i ordentligt. Han möts av långa, varma applåder. Tillbaka i logen, Oskar Linnros svär över att silversmycket runt sjalen försvunnit under uppträdandet (”det kostar fem lax och var inte ens mitt, jag har bara lånat det”), men är mest av allt påtagligt lättad. Oskars mamma Meta är på plats, ser stolt ut och skålar med bandet i champagne. Oskar går ut för en cigarett, mamma protesterar: ”Röker du? Men du röker väl ytterst sällan?” Vi står utanför artistingången till Cirkus, som även extraknäcker som rökruta, när en bekant siluett närmar sig. ”Hej hej”, säger Oskar. ”Hej, läget?”, säger Veronica Maggio och glider snabbt förbi och in genom järnporten. Oskar ger mig ett snett leende: ”Du har inte anteckningsblocket med dig nu va?” Googlar du dig själv ibland? – Verkligen inte. När slutade du med det? – Aktivt? Hösten 2010. När skivan kom fick jag en väldigt fin bädd, ett väldigt fint mottagande. Jag hade det nog alldeles för lätt, men jag visste också att om jag går på det så kommer jag att vara helt utan gard när folk slutar vilja att jag ska lyckas. Jag behövde hålla garden uppe till dess att det skulle vända, vilket det så klart gjorde. Vad hände? – Jag var ute och spelade under sommaren 2010. Jag sjöng förjävligt, jag var bakfull och fick alldeles för bra recensioner. På hösten tog jag det mer på allvar, men då kom sågningarna och jag förstod att något hade svängt. Då slutade jag läsa vad folk skrev om mig. En vecka tidigare står vi står på gatan utanför studion. Christian Olsson från Fibes, oh! Fibes – som också var med och skrev ”Från och med du” – parkerar sin bil i snömodden. ”Haha, skojar du? Är Oskar här? Har han hyrt stora studion bara för en intervju? Det går bra nu!” – Om jag inte gjorde musik skulle jag vara lärare, tror jag, säger Oskar. Jag tycker det är fint att jobba i stat, kommun eller landsting. Sverige behöver bra folk i offentliga sektorn. Men det är ju lätt att säga när man själv slipper. Läste du Nike Markelius text i DN Kultur häromveckan, om livet som arbetslös musiker? Tänker du som artist och egenföretagare på framtiden? – Ja, absolut. Min farsa är nybliven pensionär och älskar att hjälpa mig med sånt. Det är oromantiskt, jag slår inte sönder några gitarrer utan placerar pengarna. Ser du dig själv som politisk? – Jag har aldrig fått den frågan och inte reflekterat över det. Men jag är definitivt vardagspolitisk. Mina låtar handlar kanske inte bara om relationer. Men det är ju ett osexigt epitet. Vadå, ”politisk”? – Ja, att vara politisk låter ju inget kul. Det är väl åtminstone bättre än att vara apolitisk. – Jo, det är ju sant. Följer du den svenska partipolitiken? Är du insatt i Centerns kris? – Ja, men jag tänker ju inte blanda in det i min musik. Men när jag turnerade förra gången, kring valet, försökte jag göra min lilla poäng kring SD. Det var ett snack i tre minuter och så ”Fuck SD!”, typ. Men jag fick inte den respons jag trodde. Jag är van vid mellansnack och vet ungefär vilka knappar man kan trycka på, men den knappen gav ibland inget resultat. Det skrämde mig. Tror du att det var många Sverigedemokrater i publiken? – Kanske inte, men det var i alla fall ingen självklarhet att vi kollektivt skulle frysa ute SD. Jag utgick ifrån att om du lyssnar på min musik och går på konserten så är det underförstått att jag tar influenser från en förortsuppväxt och från musik från hela världen. Jag trodde att ”fuck SD” var vår minsta gemensamma nämnare. Men det var inte alltid så. Jag kommer nog att fortsätta att bejaka mitt samhällsengagemang, men jag känner inte något ansvar som offentlig person för demokratin, det är något helt annat än rollen som underhållare. Jag röker gärna på bild och så. Tillbaka på Grammisgalan. Vi står i ett så kallat green room tillsammans med flera av dem som deltar i galan – Tommy Körberg, Feven, Amir Chamdin, Mange Schmidt, Unni Drougge, Olle Ljungström och Timbuktu – och följer galan på en tv-skärm. Linnros går i väg för att hälsa på Maia Hirasawa, som hinner ut på andra sidan en dörr med fönster. Plötsligt står Oskar där och samtalar med Veronica Maggio. De gestikulerar ivrigt och skrattar. Han ser glad ut när han kommer tillbaka. – Det kändes faktiskt skitbra, vi pratade om lite allt möjligt, hon jobbar med några av mina polare nu och så. Det var fint, det känns som att cirkeln har slutits. Hans Oskar Linnros Ålder: Fyller 30 år i sommar. Bor: Södermalm i Stockholm. Civilstånd: Flickvän. Syskon: En storasyster. Karriär: Har varit medlem i grupperna Snook och Maskinen. Har producerat åt bland andra Timbuktu, Veronica Maggio, Fibes, oh Fibes! och Petter. Släppte sommaren 2010 solodebuten ”Vilja bli”. Tillbaka under senvåren 2013 med ett ännu odöpt album. Mitt liv i årtal 1983 Föds den 15 augusti i Sundbyberg utanför Stockholm. 1999 Börjar på Viktor Rydbergs gymnasium där han träffar Daniel ”Big Danne” Adams-Ray. De bildar ett år senare Snook. Namnet kommer sig av att de båda anser sig ha stor näsa. Själv kallar sig Oskar Linnros för Kihlen. 2003 Snook når viss radioframgång med låten ”1990 Nånting” tillsammans med Afasi & Filthy. 2004 Snook släpper skivan ”Vi vet inte vart vi ska men vi ska komma hit”. Singeln ”Mister cool” blir en hit och får P3 Gulds pris för ”Årets låt” 2006 Snook släpper skivan ”Är” som får strålande recensioner. Träffar Veronica Maggio som också gästar på en version av singeln ”Inga problem”. 2007 Är med och grundar bandet Maskinen, som uppmärksammas med låten ”Alla som inte dansar (är våldtäktsmän)”. Hoppar av bandet innan debutskivan hinner släppas. Snook splittras. 2008 Maggios skiva ”Och vinnaren är” – producerad av Oskar Linnros – släpps och slår stort. Paret ställer upp för en intervju med Hanna Fahl i tidningen Novell men gör slut innan tidningen når butikerna. 2010 Solodebuterar i juni med albumet ”Vilja bli”, som säljer platina. Nomineras till sju Grammis men får nöja sig med ”Årets nykomling” sedan Robyn och Håkan Hellström dominerat galan. 2011 Producerar bland annat ”Resten av ditt liv” åt Timbuktu. Omsjungs av exflickvännen Veronica Maggio på hennes skiva ”Satan i gatan”, som når stor framgång. 2013 Gör comeback med singeln ”Hur dom än” som han spelade på Grammisgalan i onsdags. Släpper ny skiva senare i vår. Två röster om Oskar ”För mig som är stöpt och uppvuxen i hiphop känns det häftigt att den kan föda fram så olika människor som Jonas Hassen Khemiri, Oskar Linnros, Ken Ring och Kakan Hermansson. Jag brukar skämtsamt säga att om Oskar och Daniel skulle återförenas så skulle de vara en av Skandinaviens allra största grupper. Det var dit de var på väg innan de splittrades. De är fortfarande unga och jag utesluter inte möjligheten att det kommer att bli så en vacker dag.” Timbuktu, kollega. ”Han var väldigt bestämd som liten pojke, när man hade skalat en banan skulle man sätta ihop den igen så han fick skala den själv. Men som äldre är Oskar en fantastiskt omtänksam person som är väldigt duktig på språk. Jag är själv språklärare och jag tror att han skulle bli en bra lärare. Men jag har nog avskräckt honom eftersom man tjänar så dåligt. Och det verkar ju som att han har en ganska stor talang för musik.” Meta Lindberg-Attlerud, mamma.


Svenskt mode lämnar Sverige

Summary: Rodebjer visar i New York. Hope, H&M och Acne väljer Paris. Allt fler svenska modemärken söker sig till de internationella modeveckorna. Men det kommer att förändra inte bara Stockholms modevecka utan också det svenska modelandskapet.

Londons är just över, Milanos pågår och la grande finale, Paris, står för dörren. En visning på en modevecka är modehusets chans att sammanfatta märkets signum, känsla och stämning under några minuter för att – förhoppningsvis – etsa sig fast hos press, branschfolk och kunder. Och när flera svenska modemärken nu väljer att visa på utländsk mark får anrika namn som Burberry, Balenciaga, Celine, Chanel och Christan Dior trängas med Rodebjer, Acne, Hope och H & M. – Att genomföra en visning av internationell klass kräver oerhörda resurser. Paris har en högre närvaro av internationell press och internationella inköpare än någon annan modevecka. Det kändes naturligt att visa där, säger Mattias Magnusson, vd på Acne, som valt utländska modeveckor sedan 2010 och är det enda svenska märket på Paris officiella visningsschema. Även H & M anordnar en visning i samma stad nästa vecka. – Modet i dag är globalt och vi är ett globalt modeföretag. Den här gången valde vi att ha visningen i Paris. Vi kommer att visa höstens dammode i runt 25 olika looks, säger H & M:s chefsdesigner Ann-Sofie Johansson. I takt med att allmänhetens modeintresse ökar vill fler också bli en del av modevärlden. Det tror Rodeos modeskribent Agnes Braunerhielm som menar att ”vi i Sverige klär oss väldigt tråkigt”, vilket spelar en roll i sammanhanget. – Med världen som arena får man chansen att designa och sälja roligare grejer. Men de svenska märkena visar utomlands av andra anledningar också. Carin Rodebjer visar nog i New York för att hon bor och utbildade sig där. Och Acne, som siktar på expansion, har länge tittat utåt. På det sättet är Acne väldigt pretentiösa, inget annat än att visa i Paris skulle duga för dem. Att även Hope, som visat på Stockholms modevecka sedan 2007, har valt att hålla en mindre presentation av sin damkollektion på Paris modevecka i år, anser chefsdesignern Ann Ringstrand är naturligt: – Det är en mindre presentation för våra internationella kunder i samband med en middag. Stockholms modevecka är dock fortfarande viktig för den svenska marknaden. Vi hoppas kunna fortsätta närvara där framöver. Att Sveriges stora designer väljer utländska visningsveckor tror Agnes Braunerhielm kan leda till att Stockholms modevecka blir mindre intressant – men också att det bidrar till att världen får upp ögonen för svenskt mode. Att det är bättre att ta svenskt mode till världen än vice versa. – Särskilt Acne sprider sig som ursprunget för allting coolt på världens modescen. Men jag tror knappast att fler redaktörer och inköpare skulle komma till Stockholms modevecka bara för att Acne visade här. Så Stockholms modevecka är för liten och oetablerad för de svenska märken som nu väljer bort den? – Ja, absolut. Svenskt mode är alldeles för kommersiellt likriktat och har för få unga talanger med kreativa visioner. Förhoppningsvis kan många nykläckta svenska designers ge sig ut och jobba i ”den stora världen” och sedan komma tillbaka och utsätta oss för vad de lärt sig. Som Ann-Sofie Back har gjort, säger Agnes Braunerhielm. Fler svenska modeskapare ryktas snegla på internationella arenor för sina kommande visningar. Från front row under Stockholms modevecka i slutet av januari tisslades det exempelvis om att Dagmar troligen visat på hemmaplan för sista gången. – Troligtvis visar vi i Sverige nästa säsong. Men eftersom vi växer utomlands, speciellt i London, så kommer vi nog inom en snar framtid att visa där. Vi skulle då bli mer ”närvarande” på den marknaden och nå ut till en ny krets, säger Dagmars chefsdesigner Kristina Tjäder.


”Skola och arbetsförmedling ska aktivera unga utan jobb”

Summary: Ny utredning. Många ungdomar står i dag utanför både arbete och studier. För att förkorta tiden i sysslolöshet måste kommunerna bli mer aktiva och Arbetsförmedlingen ges möjlighet till tidigare insatser. Dessutom vill vi sänka åldern för så kallad utvecklingsersättning från 18 till 16 år, skriver cheferna för Skolinspektionen och Arbetsförmedlingen.

Insatserna för att stödja ungdomar i åldern 16–19 år som inte går i gymnasieskolan måste öka. I dag finns det cirka 20 000 ungdomar i åldersgruppen som riskerar att aldrig få sätta sin fot på en arbetsplats. En skrämmande hög siffra. Utredningen om unga som varken arbetar eller studerar lämnar sina förslag till regeringen i dag. Ytterligare förslag kommer senare i år. För att direkt sammanfatta: Kommunen ska vara aktiv både när det gäller att söka upp och att erbjuda åtgärder för elever som inte går vidare till gymnasieskolan, och kommunen ska snabbt kunna få information om elever som hoppar av gymnasieskolan. Kommunen ska motivera ungdomar som inte går i gymnasieskolan att återuppta sina studier, om det inte är möjligt ska kommunen se till att den unge kommer i kontakt med Arbetsförmedlingen. Ungdomar från 16 år ska snabbt kunna få möjlighet till bland annat arbetspraktik från Arbetsförmedlingen. Aktivitet ska premieras före inaktivitet – även 16–17-åringar ska få ersättning för deltagande i arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Sverige har sedan många år lidit av hög ungdomsarbetslöshet. Att underlätta för ungdomar att komma in på arbetsmarknaden har därför varit en prioriterad fråga. Ändå förblir porten till arbete för många unga stängd redan från start. Det gäller särskilt de unga vuxna som saknar både tillräcklig utbildning och arbetslivserfarenhet. I stället väntar ofta en framtid i arbetslöshet och med mycket små möjligheter till egen försörjning. En tillvaro fylld med osäkerhet och ohälsa. Att så många unga vuxna står utanför både arbete och studier kan inte annat än ses som ett stort misslyckande, inte enbart för ungdomarna själva, utan främst för samhället. Den skola de har gått i har inte förmått utforma ett tillräckligt stöd för att dessa ungdomar ska klara sig igenom skolan och få en bra grund för fortsatta studier eller arbete. Klart är att ansvaret ligger på skolan och skolans huvudmän men det är ungdomarna själva som i stor utsträckning får ta konsekvenserna. Det absolut viktigaste är därför att fler unga fullföljer en gymnasieutbildning. Det är avgörande för att de ska kunna arbeta eller studera vidare. Skolplikten upphör i dag vid 16 års ålder. Kommunen ska se till att den vet vilka ungdomar som inte fullföljer gymnasiet, och tanken är att ungdomarna ska erbjudas åtgärder som på sikt kan föra dem tillbaka till utbildningssystemet. Men kommunerna tolkar ansvaret, och omsätter det i praktiken, olika. Kommunernas arbete med unga som är utanför gymnasieskolan håller i dag inte en tillräckligt bra kvalitet. I vissa kommuner kan det ta upp till ett halvår eller mer innan någon kontaktar en ungdom som avbrutit sin gymnasieutbildning, medan andra är betydligt snabbare. Varje dag i sysslolöshet är en förlust för både den enskilde och för samhället. Kommunerna måste aktivt söka upp de ungdomar som varken arbetar eller studerar och försöka motivera dem till fortsatt utbildning. Men även andra åtgärder måste vara möjliga för ungdomar som för tillfället inte kan tänka sig att återvända till skolbänken. Arbetsförmedlingen måste också få bättre verktyg för att stödja dessa ungdomar. Det måste vara klart och tydligt vilket ansvar som ligger på kommunen respektive Arbetsförmedlingen. Risken för att ett dike öppnar sig mellan aktörernas ansvar är annars stor. Ett dike som många ungdomar lätt fastnar i. Av det skälet bör såväl kommunerna som Arbetsförmedlingen få tydligare ansvar för olika typer av åtgärder för ungdomar utanför skolan. Kommunernas ansvar bör bestå i att vara aktiva och söka upp de ungdomar som inte går i gymnasieskolan. Deras möjlighet att få information om vilka ungdomar det rör sig om och var de finns ska öka. Kommunerna ska i första hand motivera ungdomarna att återuppta utbildning. Men även andra individuella åtgärder kan bli aktuella. Vi är medvetna om att inte alla ungdomar, trots omfattande stöd, kan tänka sig att återgå till studier. Av det skälet måste det finnas möjlighet också för andra typer av åtgärder utöver dem kommunen genom sitt ansvar kan erbjuda. Arbetsförmedlingen, som är den aktör som har stor erfarenhet av åtgärder som ska leda till arbete liksom av plats- och praktikförmedling, måste få möjlighet att erbjuda sina insatser längre ner i åldrarna än vad fallet är i dag, då gränsen för tidiga arbetsmarknadspolitiska åtgärder går vid 18 år. I stället bör Arbetsförmedlingen kunna använda sådana, för ungdomar utformade åtgärder från 16 års ålder. Att, som med dagens system, unga kan få vänta mer än sex månader för att komma in i aktiv sysselsättning är inte rimligt. Personer som är under 18 år har i dag ingen möjlighet till ekonomisk ersättning när de deltar i insatser. För att göra aktivitet mer attraktivt än passivitet bör de få någon typ av ersättning när de deltar i Arbetsförmedlingens programinsatser. Åldern för att få utvecklingsersättning bör därför sänkas från 18 till 16 år. Förslagen skulle sammantaget kunna bidra till det som är det allra viktigaste, att förkorta ungdomars tid i sysslolöshet. Arbetsförmedlingen har i dag en verksamhet, Unga in, som finns på fem orter i landet. Delar av den verksamheten kan vara en utgångspunkt för att utforma åtgärder för den aktuella åldersgruppen. Vi två, med vår erfarenhet från olika verksamheter, skola, social verksamhet, arbetsmarknadsinsatser med flera, är övertygade om att dessa förslag kommer att bidra till att ungdomar med hög risk att för alltid hamna utanför arbetsmarknaden får möjlighet till en bättre start i arbetslivet. Ann-Marie Begler, utredare och generaldirektör för Skolinspektionen Angeles Bermudez-Svankvist, generaldirektör för Arbetsförmedlingen


”Dags att göra Stockholm till en Fairtradestad”

Summary: Stadens upphandlingar. En stad kan ta ansvar för hur villkoren för produktionen av de varor man köper in ser ut. Att göra Stockholm till en så kallad Fairtrade city är ett sätt att ta det ansvaret. Stockholms stad är en av Sveriges största arbetsgivare och kan på så sätt påverka andra, skriver det biträdande oppositionsborgarrådet i Stockholm, Emilia Bjuggren (S).

Kan en stad ta ställning, och bör den göra det? Ja, om det gäller rätt sak är mitt enkla svar på den frågan. Därför driver Socialdemokraterna i Stockholm att vi ska göra vår huvudstad till en Fairtrade city. Symbolpolitik, hävdar kanske en del, men då har man inte riktigt förstått vad det hela innebär. Det skulle i och för sig vara symboliskt att göra Stockholm till en Fairtradestad, men det skulle vara en symbol som bygger på faktiska åtgärder som leder till förändring. Organisationen Fairtrades arbete handlar om att skapa förutsättningar för odlare och anställda i utvecklingsländer att förbättra sina arbets- och levnadsvillkor. Som konsument kan man välja att bidra genom att köpa Fairtrade-märkta produkter. På så sätt säkerställer man att det man handlar leder till förbättrade ekonomiska villkor för dem som producerar de varor man köper. Det sker genom Fairtrades system med fastställda kriterier för högre löner och ett minimipris som överstiger produktionskostnaden i leverantörsledet. Fairtrade värnar också rätten att vara medlem i en fackförening, motverkar barnarbete och diskriminering samt en förbättrad arbetsmiljö för arbetare i utvecklingsländerna. Det arbetet skulle vi som stad kunna stödja om vi gör Stockholm till en Fairtradestad. London har redan gjort det, Malmö likaså. Om en kommun väljer att ta det här steget så handlar det i korthet om att aktivt arbeta för en konsumtion som är etisk och socialt hållbar. Många av de varor som köps av den offentliga sektorn har sitt ursprung på världsmarknaden, varav en del är producerade på ett sätt där mänskliga rättigheter och trygga arbets- och levnadsvillkor åsidosätts Som stad kan man ta ansvar genom att ställa krav på de saker vi köper in. Hur tillverkas till exempel de arbetskläder som kommunens anställda använder? Vem plockar kaffet som vi häller i våra maskiner, och under vilka villkor? Stockholms stad är en av Sveriges absolut största arbetsgivare och genomför mängder av upphandlingar. Ett steg mot att göra Stockholm till en Fairtradestad är genom dessa. Det finns regleringar som hindrar att ställa krav på en viss märkning i upphandlingar. Däremot finns det inga hinder för att ställa krav på rättvis handel. Ett sätt att formulera ett sådant krav är att det som köps har tillverkats i enlighet med ILO:s (FN:s fackorgan för arbetsfrågor) åtta grundläggande konventioner om mänskliga rättigheter i arbetslivet. I dagens värld är det lokala globalt, och vice versa. Men vi förskonas ofta från att se avarterna och övergreppen som sker runtom i världen. De problem som många arbetare i utvecklingsländerna brottas med dagligen når inte särskilt ofta in i våra vardagsrum. Ofta sägs det att konsumentmakt leder till förändring, och så kan det vara. Men då krävs det kunskap för att göra de val som faktiskt får en påverkan. Det vi handlar påverkar personer runtom i världen. Ibland negativt, ibland positivt. En Fairtrademärkning av Stockholm skulle göra det enklare för staden att göra informerade val. Och vi skulle kunna påverka andras vardag, genom vår egen. Egentligen bör detta inte vara särskilt kontroversiellt. Tvärtom tror jag att många Stockholmare förväntar sig att vi redan i dag skulle ha en liknande policy. Trots detta så har vi gång på gång fått nej från Moderaterna i Stadshuset när vi föreslagit detta. Man säger att det är ”beaktansvärt” – men vill inte göra något. Men Moderaterna behöver inte göra något, det finns redan ett färdigt förslag som de kan rösta ja till. Den enkla frågan till Sten Nordin (M) är därför: är det inte dags att göra verklighet av detta? Emilia Bjuggren, biträdande oppositionsborgarråd (S) i Stockholm