Dean Baquet: ”Det Donald Trump håller på med är att genomföra en revolution, han spränger sönder hela styret av landet.”

Summary: USA:s president kallar konsekvent hans tidning för ”The failing New York Times”, trots att tidningen aldrig haft så många prenumeranter. Chefredaktören Dean Baquet är fast besluten att möta Donald Trumps attacker med ännu mer granskning. ”Vi lever mitt i den största story jag någonsin kommer att bevaka.”

Trängseln är inte direkt kompakt på den innergård i Austin där New York Times chefredaktör Dean Baquet och chefen för Washingtonredaktionen, Eric Lipton, ska prata om hur galet det är att bevaka den nye presidenten och hans administration. För en gångs skull, för att vara Texas på våren, öser regnet ner. Baquet och Lipton kan inte låta bli att ta chansen att raljera över Trump och hans installationstal i Washington, den där gråmulna och småregniga januaridagen. ”Solen är fantastisk! Det är otroligt hur den skiner på oss! Och vi är fler än någonsin!” Alternativa fakta har onekligen sitt humorvärde. Men skrattet fastnar lätt i halsen när man tittar närmare på den nye presidentens sätt att förhålla sig till medierna. Två veckor efter sin seger i presidentvalet gjorde Donald Trump ett något överraskande besök på New York Times, i den ståtliga Renzo Piano-byggnaden på 8:e avenyn på Manhattan, för att träffa styrelsen, chefredaktören och ett antal reportrar. Besöket var överraskande av två skäl: dels för att Trump under hela valkampanjen gått till stenhårt angrepp mot tidningen, dels därför att chefredaktören Dean Baquet vägrade gå med på hans krav att det som sades på mötet inte fick citeras utan skulle vara ”off the record”. Men Trump kom – och varje ord han sade spreds av flitigt twittrande medarbetare på tidningen och senare i ett ord-för-ord-utdrag på nytimes.com. Han började med att förklara att han hade den största respekt för tidningen (”en enorm respekt! Den är väldigt speciell!”), för att i nästa andetag klaga över att han blivit extremt orättvist behandlad i valrapporteringen. ”The Times var värst av alla!”. Men det är slutorden på mötet som har blivit klassiska, när Donald Trump skulle knyta ihop säcken: ”The Times är en riktig juvel i Amerika, en juvel i världsklass. Och jag hoppas att vi kan komma överens!” Så låt oss titta på vad Donald Trump har sagt om denna juvel under de 115 dagar som gått sedan dess. Var femte dag har han twittrat om ”the failing NY Times”, ibland till och med ”the seriously failing”. Med jämna mellanrum har han påstått att tidningen är ”en av de värsta tidningarna” och ägnar sig åt ”fake news”, ”lögner”, ”total fiktion” och ”påhittade historier”. Presidenten har vid ett flertal tillfällen efter valet felaktigt hävdat att tidningen bett om ursäkt till sina läsare för sitt sätt att rapportera om honom – en lögn som fått stor spridning bland Trumps anhängare – och även felaktigt påstått att tidningen ”krymper kraftigt” och tappat ”tusentals prenumeranter”. Men det var bara början. Den 4 februari twittrade presidenten: ”The FAKE NEWS media (failing @nytimes, @CNN, @NBCNews and many more) is not my enemy, it is the enemy of the American people. SICK!”. Folkets fiende. Det går inte att vara mycket hårdare. Ekot från historien skaver, av både leninism och fascism. Men det var fortfarande bara början. När tidningens reportrar Maggie Haberman och Glenn Thrush två dagar senare publicerade ett bakom kulisserna-reportage om Trumps första veckor vid makten, där det bland annat beskrevs hur presidenten satt framför tv:n i morgonrock och kommenterade nyheterna, ledde det till en ny twitterstorm,”The failing @nytimes writes total fiction concerning me. They have gotten it wrong for two years, and now are making up stories & sources!”. Pressekreteraren Sean Spicer tog upp artikeln på nästa pressträff och dementerade att Trump ens hade en morgonrock (varpå hela nätet förstås översvämmades av bildbevis på motsatsen). Kort därpå var New York Times ett av de medie-företag som inte släpptes in på en pressträff i Vita huset, medan flera högerextrema och konspiratoriska sajter togs emot med öppna armar. Relationen är frostigare än någonsin. Och det är nog fortfarande bara början. Att attackera ”liberala medier”, för att klumpa ihop alla de stora utom Fox News, är enligt program-ledaren Jake Tapper på CNN ”en av de få saker som enar republikanerna”. I en undersökning gjord på uppdrag av USA Today säger 34 procent av de tillfrågade att de håller med Trump om att ”medierna” är folkets fiende. Det är fortfarande en klar majoritet, 59 procent, som inte håller med, men siffran är ändå häpnadsväckande. 42 procent svarar också att de tycker att medierna är vinklade mot Trump, vilket nog är ännu viktigare för presidenten, då det spelar rakt in i hans retorik. Dean Baquet har inga problem med att en tidning som New York Times har en ansträngd relation med Vita huset. Det är så det ska vara. – När han kallar oss dåliga saker får vi bara mer energi. Det får oss inte att sänka våra ambitioner, tvärtom. Vi följer storyn, vad som än händer. Vårt uppdrag är att bevaka regeringen aggressivt, utan rädsla och utan att gynna någon. Det kommer vi att fortsätta göra. Kommentaren om seriösa tidningar och tv-bolag som ”folkets fiender” är dock något helt annat. – Där tycker jag att han gick över gränsen. Det är ett uttryck som leder tankarna väldigt fel, historiskt sett. Det är inte bara olyckligt och orättvist, det är stötande och upprörande, för hela pressen. Det är en sak att vara oeniga eller att någon är kritisk mot en rapportering, men att använda sådana ord är att tända en krutdurk. Vad får det för direkta konsekvenser, för er på redaktionen? – En är ju att det provocerar ett antal amerikaner att skriva väldigt otrevliga mejl, till våra reportrar och redaktörer. Rasistiska, sexistiska, antisemitiska, hotfulla, obehagliga mejl, i drivor. Han plöjer direkt in i ett djupt uppdelat samhälle, där det finns mycket slumrande hat som bara behöver lite bränsle för att explodera. En del av det landar hos mig, men ännu mer hos mina reportrar. En reporter som Maggie Haberman, som arbetar nästan dygnet runt med att bevaka Trump, får oändligt mycket mer. Är du orolig för dina medarbetares säkerhet? – Ja. Ja, det är jag. Alla mejl och attacker i sociala medier är illa nog, men det gnager hela tiden en oro om att det också ska leda till något allvarligare, Tror du att attackerna är organiserade? Baquet blir ett tyst ett tag och väger sina ord noga. – Ja, det kan de mycket väl vara. Inte direkt av presidenten, även om hans angrepp är både onödiga och olämpliga, men det finns starka krafter som är skickliga på att kampanja och driva upp en hatisk stämning, det ska man inte bortse ifrån. De utnyttjar nätet och de sociala medierna väldigt väl, på ett sätt som inte varit möjligt tidigare. Hur utbrett är hatet mot New York Times? – Det är en minoritet, en viss grupp av arga amerikaner, som också är aktiva på internet. Men presidenten uppmuntrar dem och det får förstås effekt. Det skapar en spänning. Vad kan det få för effekt på lång sikt? – Det kan skapa förvirring, eftersom det kan väcka tvivel om vår rapportering. Jag tror i och för sig att de flesta av Trumps väljare är smarta nog att se vad han håller på med; de vet hur han överdriver. Men de ständiga attackerna mot oss och de svepande påståendena och lögnerna kan göra att allmänheten får en felaktig bild av vad vi är. Vad journalistik är? – Ja, exakt. På ett sätt står journalistiken väldigt stark just nu, med ständiga granskningar och avslöjanden. De bästa nyhetsorganisationerna är bättre än de någonsin varit. Det gäller oss, det gäller Washington Post, som ger mig huvudvärk varje dag, det gäller CNN, som har en stark period just nu – och flera andra. Men när vi placeras i en ringhörna och Breitbart, Infowars och andra sajter i den andra har de skapat en bild av att vi är oppositionen och att det handlar om åsikter, medan det i grunden måste handla om fakta. Om du är journalist gör du ett hedervärt arbete för att få fram sanningen, det är ditt uppdrag. Vi är journalister, Breitbart och andra är det inte. Hur hanterar ni det? – Det är svårt, när Vita huset är så öppet fientligt. Vi vill inte ha rollen som motståndare, vår roll är att bevaka aggressivt. Om vi uppfattas som ett verktyg för Demokraterna kommer det att göra det svårare för oss att nå fram nästa gång vi har en granskning, om Trumps skatter eller vad det kan tänkas vara. Frånsett de verbala attackerna, vad tror du att Trump kan göra när det gäller medierna under sin tid som president? – Det som oroar mig mest är jakten på läckor och efterforskningen av anonyma källor. Det är ett rött skynke för Trump. Vilket är lite ironiskt eftersom han själv många gånger läckt till medierna, även i historier om hans eget privatliv. Han har älskat att ha den kontakten med medierna, även med New York Times. Men nu sitter han vid makten. – Ja, precis. Han har enorma krafter till sitt förfogande, om han vill intensifiera efterforskningen och stoppa källor från att kontakta medierna. Är du orolig för skärpt lagstiftning? – Inte direkt. Men det kommer säkert att bli fler saker som dras till domstol på olika sätt. Hur mycket svårare kommer det att vara att bevaka Trump-administrationen jämfört med tidigare presidenter? – Svårare, helt klart, Det är väldigt bekymmersamt om de seriösa medierna får mindre tillgång, samtidigt som presidenten och administrationen ger mer tillgång till andra, som Breitbart och obskyra sajter. Eller när de stänger ute medierna över huvud taget, som nu när utrikesminister Tillerson åker till Asien utan att låta några journalister följa med på resan. För att spara pengar, var argumentet. – Ja, det går att skratta åt det, eller att tycka att vi journalister ägnar oss åt att gnälla för att vi får en sämre behandling. Men det är en allvarlig signal: det är ett osunt agerande, som i längden kommer att göra det svårare för oss att göra vårt jobb. Utrikesministern är traditionellt den näst viktigaste politikern i landet, efter presidenten. Om journalisterna inte kan komma honom nära och följa honom när han möter andra ledare blir det svårare att ge en bild av vår utrikespolitik. Vi ser förstås till att vi är på plats ändå, även om vi inte får åka med regeringens plan, men det gör jobbet svårare. Dean Baquet är på besök i Austin för att prata om bevakningen av Donald Trump på digitalfestivalen South By Southwest, men också för att marknadsföra tidningen. I samband med Oscarsgalan gjorde New York Times en uppmärksammad kampanj, på temat sanningen. En kampanj som också retade upp presidenten, som twittrade: ”For the first time, the failing @nytimes will take an ad (a bad one) to help save its failing reputation. Try reporting accurately & fairly!”. Varför måste ni påminna om att sanningen är viktig? – Därför att vi bevakar en regering som gjort det tydligt att sanningen inte betyder något för dem. Men också för att vi nu möter en ny typ av konkurrens digitalt, med sajter som hittar på historier och medvetet sprider lögner – och som har presidentens öra. För oss har sanningen och strävan efter den alltid varit nummer ett, där har inget ändrats. Men omvärlden har förändrats. Har ni varit för passiva i den förändringen? – Ja, eller kanske naiva och det gäller nog hela branschen. Vi har underskattat att det i dag inte finns samma förståelse för hur riktig journalistik fungerar. Vi har tagit det för givet. Nu måste vi vara mer transparenta och berätta om hur vi arbetar. Att vi är på plats. Att vi är källkritiska. Att vi inte publicerar om vi inte har fakta. Att vi är på plats världen över och riskerar våra liv, för att skildra vad som händer. Det här är inte en business, det här är ett uppdrag. Det måste vi få fler att förstå, på riktigt. Dean Baquet säger att det här är den sista stora story han kommer att vara med om att bevaka i sitt yrkesliv – och helt klart den största. Han är 60 år och har varit chefredaktör för New York Times sedan 2014, då han efterträdde den internt omstridda Jill Abramson. De båda hade en ganska ansträngd relation, som var uppenbar för de flesta. Jag besökte tidningen 2012 för att intervjua chefredaktör Abramson och slogs av kontrasten mellan hennes kärva, intellektuella New York-kyla och redaktionschefen Baquets vänliga värme och skratt. Att han kommer från en enklare bakgrund i Södern lyser igenom, inte bara genom hans sätt att uttala hemstaden New Orleans (”N’awrns!”) som bara en Louisianafödd kan. Han har ett sätt som gör att han lätt blir omtyckt och fick snabbt redaktionen på sin sida. Konflikten mellan dem eskalerade sedan och vid ett tillfälle blev den så laddad att Baquet slog handen rakt genom en vägg, vilket snabbt spreds i medierna. Till Politico sade han: ”Jag tar inte ut min frustration på mina kolleger, jag tar ut den på väggar”. Ett halvår senare utsågs han till ny chefredaktör. Som sådan är han, till synes, oerhört populär. Han är en reporter och redaktör av den gamla skolan, men smart nog att se behovet av förändring: att tidningen måste satsa ännu mer digitalt, både journalistiskt, med nya format och med att nå fler läsare över hela världen. Men kärnan är fortfarande den granskande journalistiken – och i ett läge som det här trivs han med att vara mitt i den. Hur har din egen vardag förändrats sedan Donald Trump vann valet? – Mycket. Jag har blivit ännu mer engagerad i den dagliga bevakningen. Jag är med i de dagliga mötena vi har med vår Washingtonredaktion och är involverad i detaljerna kring vad vi gör på ett sätt som jag normalt inte är. Eftersom trycket på oss ökar, på alla plan, är det nödvändigt. Gillar du det? Baquet skiner upp: – Ja, det är klart att jag gör. Jag har alltid försökt vara så nära den journalistiska verksamheten som möjligt. Jag är en grävande reporter i grunden. Det har jag nytta av nu: jag har en förståelse för vad som krävs av reportrarna och vilka villkor de arbetar under. Men det som framför allt stimulerar och ger energi är ju hur viktig vår rapportering är. Det här är journalistikens motsvarighet till 11 september. Det förändrar allt. Storyn om Donald Trump som president liknar inte någon annan story, den ställer helt nya krav på oss. Och den kommer att pågå i fyra år. – Ja, eller åtta. Det går inte att överskatta hur omvälvande det som sker nu år, både för samhället och för journalistiken. Det Donald Trump håller på med är att genomföra en revolution, han spränger sönder hela styret av landet. Det innebär en enorm utmaning för oss och andra redaktioner att skildra det och att berätta om vad som händer. Det kommer att skrivas 20 böcker de närmaste åren om vad det här betyder för journalistiken. Och det sker i ett läge där många redaktioner kämpar mot strukturella och ekonomiska utmaningar, samtidigt som vi möter en helt ny diskussion om vad journalistik ens är. Dean Baquet har sin teori om varför just New York Times blivit ett sådant rött skynke för presidenten. – Dels handlar det naturligtvis om att vi granskat honom så hårt. Men det är också känsligt att det är just The Times. Han är en New York-kille, det har alltid varit viktigt för honom vad eliten i New York tycker om honom. Han har alltid läst New York Times, han får inte bara sin information från Breitbart och Fox. Det sårar honom när han får negativ uppmärksamhet, i synnerhet i The Times. Då reagerar han med ilska. Mycket av det han gör handlar om att han skriker offentligt om vad han läst eller sett på tv. Det är inte mer genomtänkt än så. Var det så med artikeln om morgonrocken också? – Ja, den kom så nära honom, vilket han uppenbarligen hade svårt att ta. Maggie Haberman, som var en av dem som skrev artikeln, är kanske den reporter som haft allra bäst kontakt med Trump under många år, men jag tror inte att han pratat med henne sedan dess. Jag tvivlar inte på att allt i artikeln var korrekt, den byggde på väldigt bra källor. Och det är vårt jobb, att skriva saker som är sanna, även om de inte gillar det. Finns det något fog i hans kritik mot er rapportering? – Vi har, tillsammans med Washington Post, haft den hårdaste granskningen av honom. Vi har granskat hans ekonomi, hans skulder, hans universitet, hans fastighetsaffärer, hans agerande mot kvinnor. Vi avslöjade uppgifter om hans kampanjledare Paul Manafort och om Michael Flynn, nationell säkerhetsrådgivare, vilket ledde till att de fick avgå. Men den har inte varit orättvist hård. Under valrörelsen fick jag fler mejl och reaktioner av personer som tyckte att vi granskade Demokraterna för hårt och vi borde lägga mer kraft på Trump. Finns det något ni borde gjort annorlunda? – Ja, jag tycker att vi, som många andra, inte gjorde tillräckligt när det gäller att skildra det missnöje och den oro som finns i delar av Amerika. Vi bevakade det, men vi kunde ha gjort mer. Vi borde gjort mer. Det kommer att vara en av de saker vi nu måste tänka på: att oftare se fler perspektiv än de som gäller i New York och Washington. Vi behöver vara på plats mer och förstå mer på djupet. Det är en stor utmaning för oss nu. Hur ser din egen relation med Donald Trump ut? – Jag har ingen direkt relation, det tycker jag inte att man ska ha som redaktör. Men jag har redan träffat honom fler gånger än vad jag träffade Barack Obama och George W Bush, även om det inte har varit några längre samtal. Han har varit på tidningen två gånger redan, vilket säger en del. Vilket är ditt intryck av honom vid sådana tillfällen? – Han är charmig. Intressant. En smart kille. Han anpassar sig till den publik han har och säger ”rätt” saker, sedan ändrar han sig när han byter publik. Han är en typisk säljare, det är vad han byggt hela sin karriär på. När han träffar vår styrelse låter han mer liberal än vad han är och säger att pressens frihet är viktig, när han sedan pratar med sina sympatisörer pratar han om hur vidriga och falska vi är. Det är säljsnack, det är taktik. På ett sätt fungerar taktiken dock inte. Trots att presidenten försöker ge bilden av att New York Times går allt sämre strömmar publiken till. Antalet prenumeranter är nu rekordstort: bara i fjol tillkom drygt en halv miljon nya prenumeranter, varav hela 276 000 under sista kvartalet – en siffra som är högre än det sammanlagda antalet nya prenumeranter tidningen tog in under hela 2013 och 2014. Totalt har tidningen nu tre miljoner prenumeranter, merparten digitala, vilket är nästan dubbelt så många som under storhetsperioden i början på 90-talet. Kontrasten är stor mot läget 2010, då tidningen tvingades säga upp ett stort antal journalister. Det var då tidskriften Atlantic Monthly publicerade ett reportage med titeln ”End Times”, som ställde frågan ”Kan Amerikas främsta tidning överleva? Kan journalistiken?”. I dag är situationen mycket mer stabil. – Vi skakar inte direkt, folk står i kö för att ta del av det vi gör, precis som de gör hos Washington Post. Trump är bra för våra affärer, utan tvekan. Varje gång han twittrar om oss ökar antalet som väljer att ta en prenumeration. Vi når en ny publik, genom att vara bäst på att bevaka honom. Men bevakningen kostar också. – Vi förstärker nu redaktionen, på många områden. Vi har anställt flera grävande reportrar, vi har ökat bemanningen i Washington. Det måste vi: vi är många som arbetar sju dagar i veckan och som gjort det länge. Det är som en militär operation, där man måste ha resurser i gång dygnet runt, året runt. Vi har inget val. Men vi fyller också på med mer resurser. De måste få vila ibland, det är mitt jobb att se till att de kan det. Det går dock inte att dölja att han också njuter av situationen och på att det är sådant fokus på de granskningar de gör. – Det här är en bransch som under lång tid, nästan ett decennium, har haft stora problem med ekonomin, när upplagor rasat och annonsintäkter försvunnit, vilket lett till minskade resurser på redaktionerna men också en osäkerhet kring vilken roll man egentligen kan spela. Det som hänt det senaste året och i synnerhet de senaste månaderna har på många sätt varit fantastiskt för journalistiken. Vi visar att vi är viktiga – och publiken visar att de sätter värde på det. – Vårt uppdrag har aldrig varit tydligare: det är att stå mitt i stormen och rapportera och ta fram sanningar. Och vi kommer aldrig att ge upp det. Dagen efter piper det till i min mobil, som det nu gör dagligen när det kommit en ny tweet från Donald Trump. Budskapet i den här borde få Dean Baquet att brista ut i ännu ett av sina smittande skratt: ”It is amazing how rude much of the media is/... Be nice, you will do much better”. Storyn fortsätter. New York Times reporter Maggie Haberman (@maggieNYT) har 357 000 följare på Twitter. Dean Baquet har 17 000. Om att kallas folkets fiende: ”Det är en sak att vara oeniga eller att någon är kritisk mot en rapportering, men att använda sådana ord är att tända en krutdurk.” Om Donald Trump: ”Han är charmig. Intressant. En smart kille. Han anpassar sig till den publik han har och säger ’rätt’ saker, sedan ändrar han sig när han byter publik. Han är en typisk säljare.” New York Times Tidningen, som ofta kallats ”Den grå damen” och som räknas till en av världens mest ansedda dagstidningar grundades 1851. Familjen Sulzberger tog över tidningen 1896 och är fortfarande huvud-ägare i det nu börs-noterade bolaget. Tidningens medarbetare har totalt vunnit 115 Pulitzerpriser. New York Times har i dag rekordmånga prenumeranter, drygt tre miljoner, varav två mijoner enbart digitalt. Bolagets utgivare och ordförande Arthur Sulzberger Jr beskriver NYT som en ”global nyhetsförmedlare, med smarta mobiltelefoner som vår viktigaste plattform och med målet att förse publiken med journalistik värd att betala för”. Nyligen publicerades den interna rapporten ”Journalism stands apart”, om inriktningen fram till 2020, med fokus på att få in fler prenumeranter globalt, genom bland annat nya digitala format, ännu bättre visualisering, nya kompetenser på redaktionen och mindre fokus på papperstidningen. I samband med Oscarsgalan gjorde New York Times en uppmärksammad annonskampanj på temat sanning. Dean Baquet Uppväxt i New Orleans, bor i Greenwich Village Namn: Dean Baquet (uttalas Back-EH). Född: 21 september 1956 i New Orleans (60 år). Familj: Gift med författaren Dylan Landis, sonen Ari. Bor: Greenwich Village, New York. Bakgrund: Växte upp i en kreolsk familj, med fyra bröder, i stadsdelen 7th Ward i New Orleans. Föräldrarna drev cajun/kreol-restauranger i Treme i mer än 40 år, bland annat klassiska Eddie’s. Dean lämnade staden som 18-åring för att studera på Columbia, men hoppade av före examen, efter att ha gjort praktik på tidningen States-Item i New Orleans och fastnat för journalistik. ”Jag hamnade i journalistiken av en slump – men älskade det direkt”, sade han till Editor & Publisher. Brodern Terry är också journalist, på Times Picauyne, och har liksom Dean vunnit ett Pulitzerpris. Journalistisk karriär: Efter sju år på States-Item och Times Picauyne i New Orleans började han på Chicago Tribune, där han 1988 vann Pulitzerpriset för avslöjanden om korruption i stadens styre. Han värvades som grävreporter till New York Times och blev så småningom chef för först lokala och sedan nationella nyheter. År 2000 flyttade han till Los Angeles Times, där han senare utsågs till chefredaktör. Efter ett ägarbyte fick han sparken 2007 efter att ha protesterat mot nedskärningarna på tidningen och återvände då till New York Times, som chef för Washingtonredaktionen. 2011 återvände han till New York, som redaktionschef och när chefredaktören Jill Abramson sparkades 2014, efter interna slitningar på redaktionen, utnämndes Baquet till ny chefredaktör. Reportaget är ändrat efter publiceringen. I en tidigare version fick Michael Flynn fel titel. Rätt är att han var nationell säkerhetsrådgivare.


DN gratulerar: Stockholms stift – en ovanligt pigg 75-åring

Summary: Det är sällan Eva Brunne missar att gå i kyrkan på söndagarna klockan 11, men så är hon också biskop i Stockholm, landets yngsta stift, som nu fyller 75 år.

Söndagarnas högmässor tappar besökare även om biskopen gör sitt bästa för statistiken. – Personligen är jag väldigt kär i söndag klockan 11, säger Eva Brunne, som inte verkar särskilt bekymrad över besökssiffrorna. Hon säger att det finns en förklaring: – Den tiden kom till för att man skulle hinna mjölka korna och gå hem och tvätta av sig och klä om och sedan ge sig i väg till kyrkan, men det livet är det inte många som lever i dag. Eva Brunne är inne på sitt åttonde år som Stockholms biskop och hon har besökt så gott som alla kyrkobyggnaderna i stiftet, sånär som på några kapell. – Jag ska försöka klara av alla innan jag går i pension, säger biskopen när vi ses på stiftskansliet, ett stenkast från Tegelbacken. Hon har några år på sig. När vi träffades för några år sedan tillsammans med domprosten Hans Ulfvebrand talade de två om hur man skulle locka flera människor till kyrkans verksamhet. Konfirmandläger med olika inriktning, filmvisning med efterföljande meditation och att samla människor från världens alla traditioner var några av förslagen som nämndes i reportaget från sommaren 2013. Hur har det gått med besökssiffrorna efter det? – Det har ju inte gått så lång tid sedan dess. Och över tid ökar antalet besökare på våra veckogudstjänster, middagsböner och lunchgudstjänster. Det är viktigt att vi funderar på hur vi är kyrka i dag, säger Eva Brunne. Hon konstaterar att Stockholm är, som hon säger, en mer religiös bygd i dag än förr. – Det har blivit så tack vare att människor med olika trostillhörighet har flyttat hit. Men det ser helt olika ut i olika delar av stiftet, säger Eva Brunne. Kyrkan arbetar inte på samma sätt i Botkyrka som i Täby och det ska man heller inte göra. Eva Brunne öser beröm över arbetet som görs i Össeby församling med ensamkommande flyktingpojkar, och över alla pensionerade lärare som ställer upp för att hjälpa flyktingar. Det är i många stycken mer lättarbetat i Stockholms stift än i landsorten. Nyligen träffade Eva Brunne kyrkoherden i Kiruna som hade 20 mil enkel resa till församlingen som låg längst bort i pastoratet. Då kunde Eva Brunne kontra med att hon promenerar genom sin egen församling på sju minuter. I den egna församlingen, Hedvig Eleonora på Östermalm, är cirka 65 procent av invånarna medlemmar i Svenska kyrkan medan några församlingar är nere på 15 procent. Att procentsatsen i vissa delar är så låg beror enligt Eva Brunne inte så mycket på att många valt att lämna Svenska kyrkan som att många invånare som tillhör andra trossamfund flyttat dit. Den senaste statistiken visar att snittet för stiftet ligger på 53 procent och att medlemsantalet sjunker med cirka en procentenhet per år. Hur bekymrad är du över det? – Det är klart att vi inte vill förlora medlemmar. Alla är fria att välja om de vill vara med eller inte. För mig är det viktigt att vi samlar bedjande människor och då spelar kyrkotillhörighet inte den största rollen, På söndagen den 12 mars kommer biskopen att leda jubileumshögmässan i Storkyrkan klockan 11. Mässan är också ett inslag i det stora 500-årsfirandet av reformationen. Apropå jubileum handlar söndagens festligheter inte enbart om själva stiftet, som är landets i särklass yngsta, nästan ett millennium yngre än Linköpings och Skara stift. I morgon firar också kyrkvärdsföreningen med sina närmare 400 medlemmar sitt 75-årsjubileum. Dessutom firar prästfruföreningen, som bildades för att ta hand om prästänkorna, sitt första sekel. Efter jubileumshögmässan hålls tre olika seminarier i nära anslutning till Storkyrkan. Ett av dem, ”Stockholms stift – yngst och äldst – minst och störst” leds av Caroline Krook, Eva Brunnes företrädare. Hur vill då biskopen beskriva söndagens jubilar? – Som en ovanligt pigg 75-åring, säger Eva Brunne med ett förtjust leende. Stockholms stift Gratuleras till: Fyller 75 år den 12 mars 2017. Bildades: 1942 och är yngst av landets 13 stift. Tidigare hörde församlingarna norr om Slussen till Uppsala och de söder om Slussen till Strängnäs stift. Stockholms biskopar: Manfred Björkquist (1942–54), Helge Ljungberg (1954–71), Ingmar Ström (1971–79), Lars Carlzon (1979–84), Krister Stendahl (1984–88), Henrik Svenungsson (1988–1998), Caroline Krook (1998–2009) och Eva Brunne 2009– Domkyrka: Storkyrkan. Antal församlingar: 61. Nordligaste församling: Össeby Sydligaste församling: Botkyrka Västligaste församling: Adelsö-Munsö.


Summary: REPLIK. Jag instämmer i stora delar av mina kollegers artikel om kunskap och politik (DN Debatt 12/3). Men jag är tveksam till tanken att den svenska universitetsvärlden skulle vara ett ideal för det upplysta kunskapsbaserade samtalet som den politiska världen har mycket att lära av. Min erfarenhet är att svenska forskare inom humaniora och samhällsvetenskap helst bara vill prata med forskare som tycker likadant som de själva, skriver Bo Rothstein.

Det finns mycket att instämma med i artikeln om kunskap och politik av mina kolleger Marie Demker, Henrik Ekengren-Oscarsson, Jonas Hinnfors och Jesper Strömbäck. Inte minst kravet på en upprustning av utredningsväsendet och att det är dags för en ny omfattande maktutredning. På en punkt är jag emellertid tveksam och det är när de för fram den svenska universitetsvärlden som ett ideal för det upplysta kunskapsbaserade samtalet som den politiska världen har mycket att lära av. De skriver att ”Universitetets idé är att utveckla och förvalta kunskap genom ett kontinuerligt akademiskt samtal där olika teser prövas mot varandra”. Det låter vackert men jag vill nog hävda att verkligens universitetsvärld inte lever upp till detta ideal. Min erfarenhet är denna: Jag har vid en del tillfällen dristat mig till att framföra kritik av utgångspunkterna för vad som anses allmänt vedertaget inom stora delar av tre akademiska discipliner, nämligen genusforskning, identitetsbaserad kulturforskning och nationalekonomi. Kritiken har måhända varit alltför försynt och modest, men jag vågar nog säga att den också varit tämligen distinkt. Kritiken har också publicerats efter vedertagen kollegial granskning i internationella vetenskapliga tidskrifter och böcker, så alldeles upp i det blå kan jag knappast ha varit. Alltnog, om mina fyra kollegers ideal stämt skulle reaktioner från de som jag kritiserat varit att genast inbjuda mig till deras seminarier där hållbarheten i min kritik fått nagelfaras. Men så har aldrig skett, faktiskt inte en enda gång. I stället har jag bemötts med alltifrån tystnad till allehanda glåpord och ibland rent förtal. Beredskapen att ta till sig kritik i ett upplyst samtal har varit i princip obefintlig från de ledande företrädarna från dessa discipliner. I stället härskar inom stora delar av det svenska universitetsväsendet ett tämligen utbrett akademiskt klantänkande. Min egen ståndpunkt har varit den rakt motsatta. Principen för det forskningsseminarium som jag under närmare tjugo år ansvarade för vid statsvetensskapliga institutionen i Göteborg var att forskare som kritiserade institutionens forskning omedelbart skulle bjudas in. Även forskare som företrädde andra vetenskapliga ideal än de som är gängse på institutionen har varit ofta sedda gäster. Dessa personer har i som regel reagerat med stor överraskning över att bli inbjudna. Det intressanta är att undantagslöst har dessa seminarier förflutit väl – inte så att vi har blivit eniga eller helt lyckats övertyga varandra, men vi har åtminstone under civiliserade former lyckats begripa varför i tänker olika. Men enligt min erfarenhet har vi varit ett stort undantag. Svenska forskare inom humaniora och samhällsvetenskap vill helst bara prata med forskare som tycker likadant som de själva. Min uppfattning är att detta är närmast en garanti för att bli inskränkt och inte så sällan riktigt dum i huvudet. 12 mars 2017 Debattartikel Marie Demker, Henrik Ekengren Oscarsson, Jonas Hinnfors och Jesper Strömbäck, professorer vid Göteborgs universitet: ”Dags för en politisk satsning på kunskap i samhällsdebatten” Repliker Bo Rothstein, professor i statsvetenskap vid University of Oxford: ”Svenska forskare ointresserade av kritisk debatt” Olof Johansson-Stenman, August Röhss professor i nationalekonomi och prorektor vid Handelshögskolan, Göteborgs universitet: ”Akademin borde tydligare värna sitt sanningsideal” Christian Ottosson (C), kommunalråd i Huddinge: ”Kommuninvånare skeptiska till fakta” Läs fler artiklar på DN Debatt


”Låt de krisande sjukhusen ta efter privata S:t Göran”

Summary: Som enda akutsjukhus drivs S:t Göran i Stockholm av en privat vårdkoncern på uppdrag av landstinget. Resultatet är en succé. Samtidigt växer krisen inom vården och behovet av nya lösningar är skriande. Låt staten gå in och upphandla driften av en handfull av de mest problemtyngda sjukhusen i Sverige, skriver Johan Ingerö, Timbro.

Den svenska sjukvården är en historia full av självmotsägelser. Å ena sidan är den medicinska kvaliteten i världsklass. Å andra sidan finns stora problem med tillgänglighet, personalbrist, överbeläggningar och ekonomi. De problemen är så stora att de snart kan komma att hota den medicinska kvaliteten, i den mån de inte redan gör det. Sjukvården är alltså i skriande behov av nya lösningar, och det enklaste är att börja titta på sådana som redan visat sig fungera. I dag släpper vi på Timbro en ny rapport ”Den förskräckliga succén – Historien om akutsjukhuset S:t Göran”. S:t Görans sjukhus i Stockholm sticker ut på två sätt. Dels är det ett sjukhus med utmärkt kvalitet, god ekonomi och nöjda medarbetare. Dels är det unikt i Sverige, genom att det sedan 1999 drivs av en privat vårdkoncern som arbetar på uppdrag av Stockholms landsting. Alla andra svenska akutsjukhus drivs direkt av respektive landsting. Vi valde att kalla rapporten ”Den förskräckliga succén” eftersom sjukhuset är så framgångsrikt, samtidigt som det används som skräckexempel på hur privata företag ”tar över” sjukvården. Oron för det senare är dock obefogad. S:t Görans vård är lika skattefinansierad som den hos andra sjukhus. Och de framgångar som nåtts där kan även nås på annat håll, och de måste nås om den svenska sjukvården ska kunna hålla god kvalitet även i framtiden. Låt oss därför först och främst titta på de faktiska omständigheterna. Väntetiderna i den planerade vården ökar. Inte ens fyra av tio anser längre att väntetiderna är rimliga. I Jämtland får bara 18 procent av patienterna inom ögonsjukvården en operation inom 90 dagar. I Gävleborg får knappt 13 procent av män med misstänkt prostatacancer komma till en specialistklinik inom två veckor efter remissankomst. Antalet operationstillfällen per läkare har minskat kraftigt under de gångna tio åren. Det finns inte en ensam lösning på alla dessa problem – sjukhusvården är antagligen den mest komplicerade verksamhet som finns inom den svenska välfärden. Men det går att hitta många dellösningar om man studerar de goda exemplen. Så har inte skett med S:t Göran, som i stället använts som politiskt slagträ. Därmed har vi missat många insikter som hade kunnat lyfta svensk sjukvård, men det är inte för sent att göra ett omtag. Så hur klarar S:t Göran jämförelsen med likvärdiga sjukhus? Alldeles utmärkt, enligt en studie som Stockholms landsting låtit göra. Produktivitetsskillnaden är 2–6 procent bättre. De så kallade DRG-poängen (ett avancerat mått på hur mycket vård som producerats på ett sjukhus eller i ett landsting) är 12 procent bättre än på Södersjukhuset, och 19 procent bättre än på Danderyds sjukhus. S:t Göran ligger genomgående högre inom övriga nyckeltal, till exempel antal vårdtillfällen per årsarbetare. Även i medicinsk kvalitet ligger S:t Göran högst. Medelvårdtiderna är korta, utan att återinläggningarna blir fler. Akutmottagningen är bäst i landet. Patienterna väntar i genomsnitt 28 minuter innan de träffar en läkare, vilket kan jämföras med 109 minuter på Sahlgrenska sjukhuset i Göteborg. Även på övriga mätområden, som total vistelsetid och väntetid för patienter över 80 år, placerar sig S:t Göran i toppklass. Har då detta skett till priset av utsliten och nedbruten personal? Nej, inget talar för det. Enligt landstingets egen studie är S:t Görans anställda tvärtom något nöjdare än de landstingsanställda kollegorna. Personalomsättningen bland läkare är väsentligt lägre än på Danderyd och SöS. Dessutom arbetar sjukhuset aktivt med att överföra enklare arbetsuppgifter från sjuksköterskor till undersköterskor och administrativ personal. Uppenbarligen har S:t Göran kommit betydligt längre än landstingssjukhusen när det gäller verksamhetsutveckling. Så varför har inte resten av landets sjukhus bara kopierat S:t Görans metoder, och nått samma framgångar? Den enklaste förklaringen är sannolikt att landstingsstrukturerna inte klarar av det. Stora sjukhus är komplicerade och trögrörliga. Att förändra dem kräver ett närvarande och ihållande ledningsarbete. Och det kräver i sin tur ett sammanhållande investeringstänk som S:t Göran har, men som landstingssjukhusen ofta saknar. Därmed inte sagt att landstingen saknar kontroll över S:t Göran. Avtalet mellan landstinget och vårdkoncernen är ingående och mycket detaljerat, både i fråga om ekonomi och medicinsk kvalitet. Men S:t Göran har både skäl och möjlighet att pröva andra metoder än de gängse. Därför har sjukhuset blivit en succé, och i den mån politiker till vänster tycker att privatdriven sjukvård är förskräckligt så är S:t Göran en förskräcklig succé. Så hur ska succén kunna upprepas på annat håll? Det enklaste är förstås att göra vad som redan gjorts på S:t Göran. Men att genomföra så stora och invecklade upphandlingar är svårt, och landstingen saknar i regel sådan kompetens. Här kan därför staten spela en roll, och hjälpa till att upphandla driften av en handfull sjukhus som sedan kan studeras inom ramen för ett pilotprojekt. De sjukhus vi föreslår är alla djupt problemtyngda, och i behov av nya idéer. Östersunds sjukhus, Jämtland Härjedalen: Här finns förmodligen landstings-Sveriges sämsta ekonomi. Har inte levt upp till kommunallagens balanskrav de senaste fem åren. Har sökt, men inte fått, 900 miljoner kronor i statligt omställningsbidrag. Norra Älvsborgs Länssjukhus, Region Västra Götaland: Dras med omfattande överbeläggningar, och fyra överläkare har tidigare skrivit att vården inte längre är patientsäker. Tillhör bottenskiktet när det gäller väntetider. Över 40 procent av patienterna har väntat längre än vårdgarantins 90 dagar för operation. (S:t Görans siffra är 4 procent.) Mälarsjukhuset, Sörmland: Sörmland ligger sämst till av landstingen i fråga om överbeläggningar. Och antalet överbeläggningar på Mälarsjukhuset är 8,9 per hundra vårdplatser, nästan tre gånger rikssnittet på 3,7. Massuppsägningar av sjuksköterskor har förekommit, senast i maj förra året. Falu lasarett, Dalarna: Dalarnas landsting har sedan länge stora problem med sin ekonomi, och endast 33,7 procent av invånarna anser att väntetiderna är rimliga. Det är klart sämre än ett redan dåligt rikssnitt. Falu lasarett har hela Dalarna som upptagningsområde. Kan man komma till rätta med Falu lasarett är man därför en bra bit på väg när det gäller Dalarnas sjukvårdsproblem. Dessa krisande landsting och sjukhus utgör toppen av en växande svensk vårdkris, och tiden börjar bli knapp. Exemplet S:t Göran visar vad entreprenörskap och nya idéer kan åstadkomma, utan att man tummar på principen om vård efter behov snarare än plånbok. I dag är alla landsting utom Stockholm beroende av utjämningspengar, och nästa all sjukvård har svårt att locka personal. Enbart ”nya resurser” kommer inte att räcka till för att lösa problemen. Vi har därför inte råd att förkasta några succéer. Sveriges patienter behöver flera nya S:t Göran att gå till. Dessa krisande landsting och sjukhus utgör toppen av en växande svensk vårdkris, och tiden börjar bli knapp. Exemplet S:t Göran visar vad entreprenörskap och nya idéer kan åstadkomma, utan att man tummar på principen om vård efter behov snarare än plånbok. Johan Ingerö, ansvarig för välfärdspolitik, Timbro


En jättelik ö, helt ensam i sitt slag

Summary: Amerikaner verkar ibland leva utanför historien och uppträda som om den gällde för alla oss andra, men inte för dem. Att inget här i världen består i all evighet vill de inte höra talas om.

America first – Donald Trump lovar att göra America strong again. Ordet ”igen” avslöjar vidden av problemet. När han sneglar i backspegeln upptäcker presidenten att Amerika före Trump var starkare än det Amerika han ärvt av Obama (a mess). Förr, fast det sägs inte när, var allting bättre. Förr läckte Amerika inte jobb till omvärlden, vann sina krig och ingen hade hört talas om IS. En ändring måste därför till. Det lilla ordet ”igen” är särskilt intressant eftersom det visar att Trump är klar över att allt inte börjar med honom. Tiden har sin gång och och låter sig också för ett unikt land som Amerika adderas till vad som kallas historia. Det är långt ifrån en självklarhet. Amerikaner är sällan intresserade av historia, kanske därför att de har så litet av den varan. Ibland kan de verka leva utanför historien och både offentligt och privat uppträda som om den gällde för alla oss andra, men inte för dem. Det får konkreta, ibland irriterande konsekvenser. Inte ens mycket bildade amerikaner brukar vilja höra att inget här i världen består i all evighet. I alla fall inte om denna övertygelse tillåts omfatta även deras Amerika: det mönster av uppgång och fall som omfattar resten av världen, som gäller för Rom, det brittiska imperiet och till och med för ett land som Kina, fördärvar lätt stämningen om det inte görs undantag för Amerika. Historien må ha ett slut eller ej, men i båda fallen med Amerika självklart kvar högst upp på toppen. Att hävda något annat vore oamerikanskt och framfört av en europé, dessa ständiga förlorare, en provokation. Amerikanens uppfattning av tid och rum avviker starkt från européns. Tid finns ingen, följaktligen inget tålamod. Allting måste gå fort, raskt ge resultat (time is money). Rum däremot finns hur mycket som helst av och för alla (go West, young man!). Rummet är nästan oändligt och tar inte slut förrän nästa hav tar vid. De förföljda kristna som 1620 kom med ”Mayflower” till Amerika kan sägas ha bytt just tid mot rum, gjort sig av med sin europeiska historia för att lägga sig till med amerikansk geografi. Detta byte var något radikalt nytt och snart skulle landet dit de kommit kallas Nya världen. Nästan alla världslitteraturens klassiska utopier är förlagda till öar och jag tror det kan löna sig att ibland tänka på Amerika just som en jättelik ö, helt ensam i sitt slag. I Europa kan vi inte ta många steg utan att snubbla på en gräns och stå på näsan i vad som inte längre är en tallrik ärtsoppa utan en minestrone. Den som lagat den talar ett språk vi inte förstår, beter sig konstigt, och enda sättet att inte hamna i slagsmål är att låta honom hållas och själv försöka anpassa sig. På trångt utrymme har vi under historien försökt göra detta, fast med mycket klent resultat. Det enda vi väl lärt oss är att vi varken är isolerade eller ensamma. Och amerikanerna? I den jättelika öns inre kärnland finns inga gränser att snubbla över och det är långt till grannen, ännu längre till kusterna, befolkade av en rastlös och konstig så kallad elit om vilken man inte vet mer än att man inget gemensamt har med den. Där bortom finns bara vatten. Till vänster och höger oceaner där grannarna inte längre är den där eliten, utan fisk. Bortom detta vatten fanns förr kommunism, numera gudskelov borta efter att Amerika utrotat den. Dock verkar det från och till fortfarande vara nödvändigt att skicka amerikanska söner till andra sidan av oceanerna för att ställa saker och ting till rätta som folk där ställt till med (a mess). Bäst vore förstås att slippa ställa saker och ting till rätta som egentligen inte angår Amerika. Denna insulära reflex har Amerika gemensam med moderlandet England. Av den blir i det amerikanska fallet isolationism och i det brittiska Brexit. Skillnaden är att britterna en gång hade ett imperium: generationer av statsanställda, militärer och andra som ofta med sina familjer hamnade i kolonier bortom haven och så bidrog till att underminera känslan av att leva i sin egen, insulära värld. Men amerikanerna har aldrig haft ett imperium som kunnat tukta deras ursprungliga instinkter, vare sig man vill kalla dem insulära, utopiska eller provinsiella. Följaktligen lockas varje ny president och administration av den isolationistiska optionen. Så också Donald Trump. Amerika behöver inte världen, stort nog att vara sin egen. Upp med vindbryggan! Men denna option är – och skulle jag vilja hävda: har alltid varit – en illusion. Amerika är trots allt inte en ö. Däremot ännu så länge den enda supermakten. Och med tiden upptäcker varje nykomling i Vita huset att all amerikansk politik är globaliserad, att landets intressen därför med nödvändighet börjar i Sydkinesiska havet eller i Arktis. Trump har förmodligen redan gjort det; dessutom är han ambitiösare än föregångaren Obama. Ännu är hans insikt outtalad, men röjs när han förkunnar en kraftig militär upprustning. Hangarfartyg, drönare och missiler som inte är tänkta att användas i Utah, inte ens längs gränsen till Mexiko, men som ska bidra till att göra Amerika starkt igen. richard.swartz@chello.at I Europa kan vi inte ta många steg utan att snubbla på en gräns och stå på näsan i vad som inte längre är en tallrik ärtsoppa utan en minestrone. Richard Swartz är journalist, författare och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.


”Ett av de största sveken mot naturvården vi sett i Sverige”

Summary: REPLIK. Skogsstyrelsens beslut slår mot flera av de svenska miljömålen, och underminerar regeringens ambition om att skyddsvärda skogar inte ska avverkas, skriver Naturskyddsföreningens Johanna Sandahl.

Skogsstyrelsens generaldirektör Herman Sundqvist meddelar i DN 10/3 att myndigheten ska sluta inventera och registrera nyckelbiotoper i hela nordvästra Sverige. Effekten av beslutet blir drastiskt försämrad insyn kring särskilt skyddsvärd skog, som nu riskerar att avverkas – i strid med lagstiftningen. Myndighetens beslut slår mot flera av de svenska miljömålen, och underminerar regeringens ambition om att skyddsvärda skogar inte ska avverkas. Nyckelbiotoper spelar en alldeles särskilt viktig roll i skogslandskapet. Dessa unika, känsliga områden är centrala för bevarandet av skogens mer än 900 hotade växt-, svamp- och djurarter. Inventeringen av nyckelbiotoperna är avgörande för att identifiera och registrera var känsliga, viktiga naturområden med mycket höga naturvärden finns, så att de kan skyddas från avverkning. Nyckelbiotoper skyddas inte av lagen, men enligt FSC-certifieringens regler är de inte tillåtna att avverka – ett villkor som skogsbruket själv varit med och tagit fram. Beskedet från myndighetens ledning innebär inte bara att många tusentals hektar av våra mest skyddsvärda skogsområden nu riskerar att avverkas. Helt medvetet försvårar Herman Sundqvist även för tillämpningen av skogsvårdslagen. Enligt lagstiftningen är markägare skyldiga att anmäla för samråd om en avverkning kan komma att påverka områden med stor betydelse för växt- och djurlivet negativt. Det förmodas finnas en stor mängd nyckelbiotoper, men skogsbruket har haft stora problem att identifiera dessa. Skogsstyrelsens beslut innebär att det nu blir ännu svårare för skogsägarna att veta vilka delar av skogen som ska skyddas – kunskapsunderlaget från staten försämras drastiskt. Skogsstyrelsens hastiga beslut kommer som en kalldusch för hela naturvårds-Sverige. Helt oväntat, utan förankring hos aktörer och intressenter, har Skogsstyrelsen plötsligt ändrat – och skadat – förutsättningarna för sin egen så kallade samverkansprocess. Myndighetens ledning kör över miljörörelsen och tar ett ur naturvårdssynpunkt oerhört kontroversiellt beslut om en av kärnfrågorna i diskussionen om den svenska skogen. Så sent som för två veckor sedan möttes Skogsstyrelsens rådgivande organ, det nationella sektorsrådet, utan att detta beslut nämndes med ett ord. Den öppna dialog som myndigheten utlovade vid uppstarten av samverkansprocessen har plötsligt omvandlats till en enmansshow utan hänsyn till konsekvenserna. Effekten av Herman Sundqvists beslut blir inte bara att vi förlorar möjligheten att identifiera vilka delar av skogarna i nordvästra Sverige som behöver ett särskilt skydd; beslutet kommer att påverka möjligheten att nå de svenska miljömålen om levande skogar och ett rikt växt- och djurliv negativt. Herman Sundqvist förutsätter att markägarna och skogsbruket själva kommer sköta inventeringen av skyddsvärd skog på ett ansvarsfullt sätt. Miljöorganisationer och ideella krafter har under många år visat att markägare gång på gång misslyckas, eller missköter, uppgiften att själva identifiera nyckelbiotoper i samband med avverkningsplaneringar. Markägarna har under lång tid efterfrågat långsiktiga spelregler för att kunna veta vad som gäller och var den värdefulla skogen finns och planera skogsbruket därefter. Men i dag råder stor kunskapsbrist om förekomsten av nyckelbiotoper, och markägarna får ofta information om dem i ett väldigt sent skede. Detta har lett till en stark polarisering i debatten. Kunskapsunderlaget behöver därför förbättras för att ge markägare tydliga planeringsförutsättningar för sitt skogsbruk. Effekten av Skogsstyrelsens nya beslut blir i stället ett slags kunskapsförbud i hela nordvästra Sverige. Det är av absolut största vikt att en ny nationell nyckelbiotopsinventering genomförs - i hela Sverige. Skogsstyrelsens agerande i denna fråga är under all kritik. Myndigheten har just öppnat dörren för en ännu mer polariserad situation kring den svenska, skyddsvärda skogen. Och trots att regeringen tydligt uttalat en ambition om att skyddsvärda skogar inte ska avverkas, så kommer detta myndighetsbeslut leda till just det. Klarar inte Skogsstyrelsen att göra sitt jobb, återstår det att kräva svar av landsbygdsminister Sven-Erik Bucht och miljöminister Karolina Skog: Hur ska den svenska skogen skyddas? 10 mars 2017 Debattartikeln Herman Sundqvist, Skogsstyrelsen ”Vi pausar inventeringen av nyckelbiotoper i nordväst” Repliker Johanna Sandahl, Naturskyddsföreningen: ”Ett av de största sveken mot mot naturvården vi sett i Sverige” Slutreplik från Herman Sundqvist, Skogsstyrelsen: ”Skogen i nordväst är annorlunda” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Fotboja som samhällsskydd behövs för nya tiders brott”

Summary: Om vi vill minska risken för framtida terrorbrott så är tidsbestämda fängelsestraff otillräckligt. Det är dags att byta perspektiv. Vår rätt till skydd kräver en tidsobestämd samhällsskyddspåföljd i lagen. Rätt utformad fungerar den brottsförebyggande och kan rädda liv, skriver rättspsykiatrikern Erland Richardson.

Slutstriden om Mosul pågår och medan historier om IS grymheter når oss flyttar terrorn till andra områden. Till Bryssel och Berlin. Till Nice och Paris. Det närmaste året kan vi räkna med att hundratalet jihadistkrigare, eller fler, kommer att återvända till Sverige. I majoriteten av fallen kommer korta fängelsestraff att utdömas, om inte specifika, allvarliga brott bevisas. För de flesta innebär det ett år i fängelse eller mindre. Det är inte mycket som talar för att farligheten skulle minska av detta straff, och samhället uppnår inget som helst skydd mot framtida terrorbrott. Någon riskbedömning får nämligen inte påverka frisläppandet. Om vi vill minska risken för framtida terrorbrott så är det tidsbestämda fängelsestraffet otillräckligt. Det är dags att byta perspektiv. Vår rätt till skydd kräver en tidsobestämd samhällsskyddspåföljd i lagstiftningen. Preventivt inriktad lagstiftning har utsatts för kritik. Att den skulle vara rättsosäker och vila på en etiskt tveksam grund. Att den skulle bygga på vad gärningsmannen kan tänkas göra och inte vad vederbörande gjort. Förvisso finns här svåra avvägningar, men den sistnämnda kritiken missar något väsentligt. Påföljdens grundläggande legitimitet bygger på vad hen faktiskt har gjort, inte på framtidsbedömningen. Utifrån detta har samhället både rätt och skyldighet att utforma en brottsförebyggande och mer styrande påföljd än det tidsbestämda fängelsestraffet. Från etisk utgångspunkt är samhällets och medborgarnas rätt till skydd från farliga förbrytare dessutom lättare att motivera, än rätten att straffa. Samhällsskyddspåföljden ska hållas åtskild från straffet. Den är inget straff och ska inte heller benämnas som sådant. Sveriges nuvarande skyddsbaserade lagstiftning riktar sig bara mot psykiskt sjuka lagöverträdare. Detta är både orättvist och irrationellt, eftersom flera andra kriminella grupper utgör betydligt större samhällsrisk. Preventiva inslag har alltid funnits i vår lagstiftning, men balansen mellan prevention och repression har varierat över tid. En preventivt inriktad påföljd idag är till exempel utvidgat kontaktförbud där man efter överträdelse kan dömas att bära elektronisk fotboja med GPS-funktion. Möjlighet att använda elektronisk övervakning finns också reglerat inom LSU (Lagen om sluten ungdomsvård). Det huvudsakliga exemplet är dock från rättspsykiatrisk vård, där samhällsskyddet beaktas av förvaltningsdomstolarna vid den särskilda utskrivningsprövningen. Runt 1980 skedde ett paradigmskifte då ett behandlande, preventivt synsätt ersattes med en mer repressiv strafflagstiftning. Internering och ungdomsfängelse, två tidsmässigt obestämda påföljder avskaffades då. Med det avhände man sig möjligheten till individuella bedömningar. Bakgrunden var att de tidsobestämda påföljderna ansågs rättsosäkra och att behandlingstanken inte visat de rehabiliterande effekter man hoppats på. Förutsättningarna för konstruktiva preventiva påföljder är idag dock bättre: 1 Utvecklingen av psykologin, med framsteg inom inlärnings- och beteendepsykologi, bland annat genom framväxten av KBT (kognitiv beteendeterapi) visar hur människor kan tillägna sig ett prosocialt tänkande om man interagerar i rätt typ av miljöer. 2 Riskbedömningsmetoderna har utvecklats betydligt och är numera framför allt inriktade på att hantera risk för att fungera preventivt (brottsförebyggande). Statistiken från rättspsykiatrin, som regelbundet utför sådana bedömningar, visar att återfallsbrotten är få jämfört med efter tidsbestämda fängelsestraff. 3 Den tekniska utvecklingen av GPS-tekniken möjliggör en effektiv samhällsskyddspåföljd med övervakning utanför den nedbrytande fängelsemiljön. Hur skulle ett förstärkt preventivt inslag i lagstiftningen vara utformat? Ett grundkrav är att det handlar om samhällsfarlig brottslighet. Om fastställda kriterier är uppfyllda ska en samhällsskyddspåföljd utdömas. Den läggs ”ovanpå” ett tidsbestämt fängelsestraff. En riskbedömning före frisläppandet avgör fortsatt grad av frihetsinskränkning. Lämpliga skyddspåföljder kan till exempel vara spårbarhet eller geografisk inskränkning kontrollerad med GPS-försedd fotboja. Regelbunden drogtestning en annan. I extremfall kan fortsatt inlåsning bli aktuell. Lämpliga metoder måste noggrant utvärderas i relation till eftersträvad effekt och vad som är etiskt försvarbart. En skyddspåföljd ska regelbundet omprövas i domstol. I dag sker detta vid prövningar om fortsatt rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Principen är att när farligheten minskar, reduceras restriktionerna eller påföljden avslutas helt. Terrorhotet är inte det enda problemområdet där en samhällsskyddslagstiftning skulle göra skillnad. Kriminalvårdens generaldirektör Nils Öberg har nyligen i DN och i Ekots lördagsintervju förutom frågan om återvändande jihadister även berört det växande problemet med ”multikriminella 90-talister”. Den dramatiska ökningen av mord i flera av storstädernas förorter är uppenbart relaterad till denna grupp. Han efterlyste nya metoder för såväl kommunikation som behandling av detta för kriminalvården nya klientel. Utöver den direkt brottspreventiva effekten har en skyddspåföljd en beteendepåverkan som kan vara än viktigare. När ett fängelsestraff följs av en obestämd tid med GPS-boja kommer nämligen påföljden att kvarstå så länge vederbörande inte ändrar sitt kriminella beteende och utvecklas i prosocial riktning. Den dömde får därmed ett starkt incitament att sköta sig och visa att hen inte längre är farlig. På KBT-språk talar man om ”negativ förstärkning”; för att slippa ett obehag förstärks i stället ett önskvärt, prosocialt beteende. Det skapar också motivation för samarbete och psykologisk behandling som då kan inriktas på de så kallade kriminogena behoven, det vill säga de beteenden som är påverkbara och direkt styrande för brottsligheten i det enskilda fallet. Forskningen har tydliggjort hjärnans plasticitet och hur tänkandet påverkas av de miljöer vi befinner oss i oavsett vi vill det eller ej. En skyddspåföljd utgör därför ett kraftfullt redskap som kan användas i arbetet för att avradikalisera jihadister. Sammanfattningsvis fungerar en skyddslagstiftning så att den: Försvårar fortsatt brottslighet Möjliggör spårning vid eventuella överträdelser Styr individen bort från sitt kriminella beteende. En samhällsskyddslagstiftning rymmer svåra rättsetiska avvägningar, men är nödvändig. Helt enkelt för att samhällsmedborgarnas rätt till skydd och trygghet måste ges företräde framför gärningsmannens rätt till integritet. Rätt utformad fungerar den brottsförebyggande och kan rädda liv. Erland Richardson, överläkare vid Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall, föreläsare i terapeutisk juridik Forskningen har tydliggjort hjärnans plasticitet och hur tänkandet påverkas av de miljöer vi befinner oss i oavsett vi vill det eller ej. En skyddspåföljd utgör därför ett kraftfullt redskap som kan användas i arbetet för att avradikalisera jihadister.


Tony Blairs demokratiska uppror

Summary: Ingen hade blivit chockad om EU-motståndarna hade fortsatt att kämpa efter en förlorad folkomröstning. Men i Storbritannien utmålas nu saklig kritik av regeringens plan för Brexit som landsförräderi.

Den 17 februari uppmanade den forne premiärministern Tony Blair britterna att ompröva Brexit innan regeringen påbörjar utträdesprocessen. Detta har följts av debatt i parlamentet, men påminner om ”Kejsarens nya kläder”. Blair må vara en impopulär figur numera. Ändå överröstar han, precis som barnet i H C Andersens saga, de lismare som försäkrar premiärminister Theresa May om att hennes nakna vågspel med Storbritanniens framtid är skrudat i demokratisk grannlåt. Att Blairs förslag om att återuppta Brexitdebatten var viktigt framgår av de hysteriska reaktionerna, även från förment objektiva nyhetsmedier: ”Vissa kommer att betrakta det här som en uppmaning att gripa till vapen – Tony Blairs Brexituppror”, skriver BBC. I spåren av folkomröstningen är majoritetens tyranni så starkt att ett försök att hyfsa debatten och övertyga med sakargument betraktas som ett uppror. Den som ifrågasätter regeringens Brexitlinje beskrivs rutinmässigt som en ”folkfiende” vars förräderi kommer att ”få blodet att flyta på våra gator”. Vadan denna plötsliga paranoia? Politisk opposition är ändå en nödvändighet i en fungerande demokrati. Ingen hade blivit chockad om EU-motståndarna efter en förlorad omröstning hade fortsatt att kämpa, precis som skotska nationalister har drivit sin kampanj för självständighet vidare efter förlusten i folkomröstningen 2014. Och ingen tror på allvar att Donald Trumps amerikanska motståndare ska sträcka vapen och sluta upp bakom honom. Det som gör Brexit annorlunda är att folkomröstningen i fjol ruckade på de demokratiska principerna på ett försåtligt sätt. För det första inspirerades lämna-linjen främst av frågor som inte hade med Europa att göra. För det andra tar regeringen denna oreda till intäkt för att få göra som den vill. Ett halvår före folkomröstningen visade opinionsundersökningar att EU inte ens var en av de tio viktigaste frågorna för väljarna. Invandring låg på första plats. Men, som Blair påpekade i sitt tal, främlingsfientligheten har främst handlat om mångkultur och integration, frågor som sällan eller aldrig rör invandrare från EU. Brexitkampanjens strategi var därför att öppna en Pandoras ask med infekterade frågor om regionala orättvisor, ekonomisk ojämlikhet, sociala värderingar och kulturell förändring. Att folkomröstningen var en lika diffus som allomfattande proteströst förklarar dess andra nedbrytande effekt på politiken. Eftersom kampanjen för utträde ur EU lyckades kombinera en lång rad missnöjesfrågor tolkar nu May valresultatet som ett öppet mandat. I stället för att framföra sakargument för kontroversiella konservativa politiska frågor – som lägre företagsskatt, avregleringar, impopulära infrastruktursatsningar och sociala nedskärningar – framställer hon dem som nödvändiga förutsättningar för ett ”framgångsrikt Brexit”. Den som inte håller med avfärdas som en elitistisk gnällspik som inte respekterar valutgången och folkviljan. Det som förvärrar saken är att de uppenbara riskerna med ett utträde har skapat ett mentalt belägringstillstånd. Ett ”framgångsrikt Brexit” ses som en fråga om nationens överlevnad. Därför betraktas även blygsamma förslag om att begränsa regeringens förhandlingsfrihet – som parlamentariska omröstningar om att EU-medborgare ska få stanna kvar – som sabotageförsök. Sir Ivan Rogers, som kände sig tvingad att avgå som Storbritanniens EU-ambassadör efter att ha ifrågasatt Mays förhandlingslinje, har förutspått en ”trasslig, bitter och blodig” skilsmässa mellan Storbritannien och Europa. Men det scenariot är inte oundvikligt. En mer konstruktiv lösning i linje med Blairs förslag är nu i sikte. Att försöka påverka Mays hårda hållning i förhandlingarna är utsiktslöst. Det är bättre att försöka återuppliva en saklig diskussion om landets förhållande till Europa och att övertyga allmänheten om att den debatten är demokratiskt legitim. Ska detta gå måste man ifrågasätta bilden av att en folkomröstning väger tyngre för all framtid än alla andra mekanismer i en demokrati. Väljarna måste övertygas om att en folkomröstning handlar om en specifik fråga under specifika villkor vid en specifik tidpunkt. Om villkoren ändras eller om frågan för folkomröstningen får en ny innebörd måste även väljarna få ändra sig. Arbetet med att återskapa en korrekt förståelse för vad demokrati är skulle kunna börja inom de närmaste veckorna. Målet borde vara att inga förändringar i förhållandet mellan Storbritannien och EU ska få träda i kraft utan en parlamentarisk omröstning där fortsatt EU-medlemskap är ett av alternativen. Parlamentets huvudalternativ till regeringens förslag borde bli status quo. Det skulle förhindra det ”val” regeringen nu erbjuder: antingen godtar ni vilken uppgörelse vi än föreslår eller så kastar vi oss ut ur EU på vinst och förlust. Om parlamentet fick besluta om ett nytt förhållande till Europa i stället för att May dikterade villkoren skulle principen om dess lagstiftande makt återupprättas. Och än viktigare: det skulle legitimera en ny politisk debatt i Storbritannien om kostnader och nytta med ett EU-medlemskap. I slutänden skulle detta kunna leda till en ny folkomröstning om regeringens Brexitplan. Översättning: Niklas Hellgren Copyright: Project Syndicate Om villkoren ändras eller om frågan för folkomröstningen får en ny innebörd måste även väljarna få ändra sig. Anatole Kaletsky är brittisk ekonomijournalist och grundare av konsultföretaget Gavekal Dragonomics i Hongkong.


Förskolepersonalen ”trycker ner” barnen för att de ska sitta still

Summary: På dotterns förskola tvingar pedagogerna barnen att sitta kvar på stolen genom att helt enkelt ”trycka ner dem” lätt tills de ger upp. Likadant är det vid sovstunden. Är det verkligen så förskolor jobbar i dag? undrar en ledsen och upprörd mamma. Martin Forster svarar.

Ställ frågor till Insidans experter – mejla till fragainsidan@dn.se Fråga: ”Mitt barn är så duktig på förskolan, hon äter ordentligt, sitter på stolen och det är helt otroligt att hon frivilligt går och lägger sig för att vila.” Så har jag hört så många säga, men inte reflekterat över varför det är så. I alla fall inte fram till nyligen. Jag har en väldigt känslig och försiktig dotter som är ett år och fyra månader. Vi har satt henne på en förskola i närheten där vi bor som vi tycker verkar mysig. Men eftersom vi märkt på henne att det varit en tuff omställning för henne så har vi låtit inskolningen ta längre tid. Långt efter att de andra föräldrarna skolat in sina barn har vi fortsatt. När föräldrarna var där var det helt okej att barnen sprang från bordet eller inte kunde ligga stilla på sovstunden. ”Det kommer – låt det ta tid”, hojtade personalen. Men hur gör personalen då för att få så ”duktiga barn” på förskolan? Jo, barnen tvingas sitta kvar på stolen, genom lätt nedtryckning tills de lär sig att sitta still. Hur somnar de på sovstunden? Jo, de trycks ner lätt på madrassen tills de ger upp och somnar. Det kanske inte är fysiskt våld men är det okej att tvinga ett barn till något på detta sätt? Är det så här förskolorna jobbar i dag? Känns som en gammal kvarleva från 50-talet? Jag mår så dåligt över detta att de blir små lydiga ”soldater” genom att släcka ut deras beteenden. Vad ska jag göra? Jag kan ju inte ändra en hel kårs pedagogik? En ledsen och upprörd mamma Svar: Tack för ditt brev. Att lämna sitt lilla barn till förskolan väcker ofta känslor och föräldrar kan reagera på olika saker som pedagogerna gör. Jag förstår till fullo att du mår dåligt när du ser pedagogerna trycka ner barnen. Jag vill samtidigt betona att även om jag förstår din upplevelse, kan jag inte svara på om pedagogerna gör fel. Va!? Det är väl uppenbart fel att med fysiska medel tvinga ner ett barn på en stol eller en madrass? Jag vill påstå att det beror på hur det sker. Jag har sett när pedagoger (och föräldrar) håller i barn på både bra och dåliga sätt. Till att börja med föreslår jag dig därför att prata med vänner som har erfarenhet av andra förskolor. Jag tror att de flesta kommer berätta att pedagogerna ibland håller fast barnen. Svaret på din avslutande fråga om förskolor jobbar så här i dag, beror alltså helt på vad man menar med ”så här”. Min erfarenhet är att de flesta pedagoger håller fast barn ibland, men att det sker på ett respektfullt och lyhört sätt och endast när det är nödvändigt. Om samtal med dina vänner visar att dotterns pedagoger faktiskt verkar utgöra ett undantag och tvinga barnen på ett olämpligt sätt blir mitt svar kort: byt förskola. Om din slutsats däremot blir att pedagogerna på dotterns förskola är representativa för kåren återstår frågan om detta är acceptabelt. Är det någonsin lämpligt att tvinga barn? I diskussioner om barnuppfostran svarar vissa kategoriskt nej, medan andra menar att vuxna i dag inte vågar ställa krav över huvud taget. Sådana polariserade diskussioner blir sällan fruktbara. Alla barn vägrar emellanåt att göra saker som är nödvändiga och även om den vuxne försöker lirka, resonera och komma överens, så uppstår tillfällen då man måste sätta press. Jag skriver ”måste”, eftersom jag hittills aldrig har träffat någon vuxen som är så infernaliskt skicklig på att lirka och har ett sådant tålamod att de aldrig behöver sätta press. Så frågan är förstås inte om man får tvinga barn, utan hur man gör det när man måste. Den första frågan man som vuxen måste ställa sig är om det är befogat med tvång – är det verkligen nödvändigt att barnet gör som jag vill just nu? Måste barnen sitta vid bordet? Måste de ligga still på vilan? Å ena sidan har barnet rätt att bli hört och uttrycka sin vilja. Å andra sidan förstår inte små barn alltid att de blir hungriga och trötta utan mat och sömn. De förstår heller inte att deras behov (av att springa runt) kan inkräkta på andra barns behov (av lugn). Ett viktigt pedagogiskt mål på förskolan är just detta – att kunna följa gruppens normer, regler och rutiner. Inte för att bli en lydig soldat, men för att kunna ta hänsyn till andras behov vid sidan av sina egna. Även om pedagoger inledningsvis (på ett bra sätt) kan behöva tvinga in barn i rutinerna, så är den främsta förklaringen till att barn blir så ”duktiga” faktiskt att människan är en social varelse som mår bra av att följa normerna i en grupp. Barnen börjar automatiskt ta efter de andra barnen. Men är det verkligen okej att lätt trycka ner ett barn? Det låter illa, men det är den känslomässiga inramningen som avgör – om det sker med värme, respekt och lyhördhet. Om den vuxne lätt håller i ett barn som försöker smita från matbordet och samtidigt lugnar eller tröstar barnet, förmedlas ett helt annat budskap än om den vuxne visar ilska (eller inte visar några känslor alls). Med lyhördhet menar jag att man inte håller barnet i ett järngrepp, utan växlar mellan att klappa, krama, hålla i, släppa taget och lyfta tillbaka. Jag menar också att man tar in barnets reaktioner och anpassar sitt sätt beroende på vad barnet gör. Denna balansgång är svår, men jag har sett många pedagoger som klarar det. Samtidigt har jag sett motsatsen och kan då drabbas av samma obehag som väcktes hos dig. Att den känslomässiga inramningen är viktig när man ställer krav (eller tvingar) barn att göra saker understryks också av det som inom forskningen brukar kallas psykologisk kontroll. Det innebär att man försöker kontrollera någon indirekt genom känslomässig utpressning, i motsats till att uttrycka tydliga krav eller önskemål. Denna form av tvång är särskilt illa för barn. Frågan är alltså: med vilken känsla agerade pedagogerna på din dotters förskola? En annan sak som är viktig att bedöma är hur ofta vuxna tvingar barn till något och hur lättvindigt det sker. Försöker man diskutera och lirka först? Om det går slentrian i att sätta press och tvinga blir det problem, även om det sker med värme. Vi utgår ifrån att din dotters pedagoger generellt är varma och att de bara tvingar (på ett lyhört sätt) när det är nödvändigt. Du kanske ändå känner olust över att din lilla dotter ska behöva underkasta sig förskolans rutiner och regler. Är det verkligen nödvändigt eller sunt att barn som inte ens är två ska behöva lära sig det? Skulle det inte vara bättre med en friare miljö tills hon blir lite äldre? Svaret på dessa frågor styrs förstås mycket av vilka värderingar man har. Samtidigt förekommer påståenden om direkta risker med att barn börjar på förskolan tidigt, vilket dock inte har stöd i forskning. Man har i flera studier inte funnit några skillnader i utvecklingen och känsloliv mellan barn som börjat på förskolan i olika åldrar (från ett år och uppåt). Rent generellt ser man också att förskolan bidrar till att barn både mår och klarar sig bättre under uppväxten. Ett återkommande resultat är dock att kvalitén på förskolan har betydelse. Jag vet inte om mitt svar gjort dig mindre ledsen och upprörd, men jag hoppas i vart fall att du har fått lite mer underlag för att kunna bedöma din dotters förskola. När du gör det är mitt råd att du särskilt håller ögonen öppna för om pedagogerna är närvarande, lyhörda och varma. Med den grunden brukar barnen också må bra, trots nya krav och rutiner. Martin På www.forster.se/referenser170303 finns referenser till studier som tas upp i svaret. Ställ frågor till Insidans experter – mejla till fragainsidan@dn.se Läs fler frågor här Fråga Insidans experter Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Legitimerade psykologen och forskaren Martin Forster, Karolinska Institutet, svarar på frågor om familjeliv, barn och ungdomars utveckling, föräldraskap, skola och förskola. Du kan vara anonym. Utvalda frågor och svar publiceras här och eventuellt i papperstidningen. Mejla till: fragainsidan@dn.se


Hyfs är alla vuxnas ansvar

Summary: Alla vuxna har ett ansvar för barns beteenden och därmed fostran i den situation där de har ansvar för barnen. Vad som händer i skolan är inte ensamt föräldrarnas ansvar, de är inte närvarande. Lärarna är de närvarande vuxna där och vuxna att ta det ansvaret.

Daniel Yalin menar att det är föräldrarnas ansvar att lära barnen hyfs och han ser det som otänkbart att det skulle vara hans uppgift som lärare att ge barnen en grundläggande uppfostran. Jag tycker att han har både rätt och fel i det. Rätt i att föräldrar har ett ansvar för att uppfostra sina barn, fel i att han som lärare inte har det ansvaret. Det har jag hört i många år från lärarhåll och den kan vara en del i skolans problem med barnens uppförande. Alla vuxna vet, hoppas jag, att den vuxne som ansvarar för ett eller flera barn är ansvarig för deras uppförande i den situation de befinner sig. Jag tror att Daniel också ser sig som ansvarig för de barn han har ansvar för privat, exempelvis när hans barn har kamrater med sig och han är ensam vuxen med dem. Daniel Yalin påpekar själv att barns beteenden är situationsberoende, ”Det händer att barn beter sig annorlunda hemma än i skolan eftersom grupptrycket kan få ditt barn att visa upp helt andra sidor och värderingar”. Han är alltså med på att väluppfostrade barn kan bete sig dåligt i skolan. Det motsäger hans egen tes, om det är så spelar det ju ingen roll hur föräldrarna uppfostrar barnen. De kan ändå bete sig annorlunda i skolan. För att barnen i skolan mycket riktigt styrs av grupptrycket, samt av hur de vuxna i skolan hanterar deras beteenden, i skolan. Jag tycker att högstadiet är ett bra exempel på det. De flesta minns att det fanns besvärliga elever på högstadiet, i någon klass. De flesta minns också att det fanns minst en lärare som kunde hantera de eleverna och den klassen. Hur såg de andra lärarna i skolan på det? Frågade de sig vilket fel de gjorde i sitt ledarskap i klassrummet? Eller pratade de om att eleverna hade någon diagnos eller att deras föräldrar inte hade uppfostrat dem? Läs också: Johanna Nockert Olovsjö: Samhället har tagit ifrån oss ansvaret Hur kan det vara fel på barnen när de fungerar i ett klassrum men inte i ett annat? Det här är ingen kritik mot lärare i sig, jag är själv gift med en och vet att lärarutbildningen saknat utbildning i ledarskap i klassrummet. Det finns en omedveten inkompetens hos vissa lärare kring detta. Det börjar komma, det tar dock tid att nå ut till existerande lärare. Risken är att om lärare fortsätter att lägga ansvaret på föräldrarna så motverkar det spridningen av verktyg som underlättar för läraren att ta sitt vuxna ansvar. Daniel Yalin har säkert rätt i mycket av det övriga han beskriver från sina erfarenheter som lärare. Samarbetet mellan lärare och föräldrar behöver bli bättre på många områden. Alla vuxna som är ansvariga för barn har ett ansvar för deras beteende i den situationen. Det gäller även lärare. Lärare och föräldrar måste gemensamt förmedla vad ordet respekt innebär. Så länge lärare ser det som ”otänkbart” att detta är deras ansvar i skolmiljön när föräldrarna är frånvarande så kommer problemet inte att lösas. Huvudinlägg: Daniel Yalin: Det är föräldrarnas ansvar att lära barnen hyfs Repliker: Johanna Nockert Olovsjö: Samhället har tagit ifrån oss ansvaret Stefan Boström: Vägen till respekt mellan lärare och elever går via samarbete


”Folk blir galna när vi trycker upp dörrarna på tåget för att kunna kyssas”

Summary: De träffades på nyårsafton 2016 och det var ”wow direkt” säger Josefine. Men hon bor i Göteborg, Mikael i Stockholm. Distansen är jobbig, fast Mikael reser till Josefine så ofta han kan.

Varken Josefine Ekman eller Mikael Regenholz hade planerat att gå på nyårsfesten i Stockholm. För Josefine var slutet på 2016 tungt. Hon kände sig ensam i Göteborg, där hon studerar till förskollärare, och blev tvungen att hantera ett överfall och rån. En period av djup nedstämdhet följde och hon bestämde sig för att åka ner till släktingar i Malmö. I Malmö bodde även bästa kompisen som det var tänkt att hon skulle fira nyårsafton med. – Jag hade bestämt mig för att stanna där, men min syster övertalade mig att komma på middag hos henne i Stockholm i stället, säger Josefine Ekman. Mikael Regenholz hade precis varit på Bali med systerns vän och skulle egentligen på en stor nyårsfest med klädkod och mycket folk, men kände inte alls för att fira nyår på något storslaget vis. Egentligen övervägde han att stanna hemma, men valde att gå på middagen hos Josefines syster efter att ha blivit övertalad. Inför middagen startade gästerna en gemensam chattkonversation, för att planera middagsinköpen till nyårsafton. Josefine och Mikael började skämta och tog över konversationen – trots att de aldrig hade träffats. När middagen väl kom fick de chansen att träffa varandra för första gången. Josefine hade sett bilder på Mikaels Facebooksida men blev ändå positivt överraskad. – Jag tänkte: ”Shit, vad fin han är”. Det var ”wow” direkt. Systern hade placerat Josefine och Mikael bredvid varandra, eftersom hon ansåg att de hade gemensamma intressen, inte minst det stora musikintresset som de delade. – Vi hade otroligt mycket att snacka om direkt. Jag hade sedan länge slutat leta efter någon men när jag träffade Josefine så tänkte jag: ”Vad är det här? Det är så enkelt”. Vi pratade i flera timmar, säger Mikael. Josefine och Mikael blev de sista gästerna kvar på festen och Mikael beskriver det som att nyfikenheten som fanns från början gick över till att bli mer känslomässig. Paret började kyssas. – Ju längre tiden gick desto mer märke jag att vi delade åsikter och att det här är en person som förstår mig, och jag förstår henne. Grundpelarna fanns där. Några dagar senare träffades de för att göra pannkakor och titta på tv-serien ”Skam”, innan Josefine skulle åka tillbaka till Göteborg. Mikael nämnde att han funderade på att måla om sina köksluckor och några dagar senare kom ett brev med färgprover som Josefine hade valt ut. – Den där överraskningen betydde väldigt mycket för mig. Hon har gjort flera sådana saker efter det som visar hur spännande, oförutsägbar och intressant hon är. Och jag kan lära mig mycket av henne. Sedan dess har Mikael hälsat på Josefine i Göteborg tre gånger. – Distansen är speciell och jobbig men Mikael frilansar och har lyckats ordna så att han ska kunna åka hit, säger Josefine. Paret tillbringar nu så mycket tid som möjligt med varandra. – Folk blir galna när vi trycker upp dörrarna på tåget för att kunna stå kvar och kyssas. Det är som om hela kroppen fylls av fjärilar, säger Josefine. Jag hade sedan länge slutat leta efter någon men när jag träffade Josefine så tänkte jag: ”Vad är det här? Det är så enkelt”. Mikael Regenholz Josefine Ekman Ålder: 26. Bor: Göteborg. Gör: Studerar till förskollärare vid Göteborgs universitet. Mikael Regenholz Ålder: 30. Bor: Stockholm. Gör: Frilansar som bland annat dubbningsregissör, filmklippare och musikproducent. Josefine Ekman: – Jag tror det är en kombination av fysisk attraktion och att ha mycket gemensamt. Om du träffar någon som är lik dig själv – med gemensamma intressen, som pratar på samma sätt och har samma humor så fungerar det bra på en gång. Det är bra att vara lika i grunden och att ha samma sätt att se på livet. Mikael Regenholz: – Jag tror att grundförutsättningen är att vara lika varandra. Men utseende, hur personen för sig och självförtroende är självklart också viktigt. När alla beståndsdelar adderas – det är då jag blir förälskad, tror jag.


Svårt fånga förälskelsens väsen

Summary: Vad är det som gör att vi blir förälskade i en viss person? Vi blir lättare kära när vi är i en ”uppjagad” situation, enligt forskare. Men att luktsinnet skulle spela stor roll är långt ifrån bevisat.

Vårkänslor Del 2. Vad är det egentligen som gör att vi blir förälskade, och vad är det som händer i kroppen? Insidan har intervjuat forskare och träffat förälskade par. Den första artikeln var införd 28/2. Går det att styra vem man blir kär i? DN har försökt ta reda på om det är gener, personlighetsdrag eller rentav psykologi som styr varför vi blir så där fånigt förälskade i vissa personer. Vilka mekanismer som styr vid valet av partner finns det en rad olika teorier kring. En förälskelse kan uppkomma mellan två personer när det uppstår någon form av igenkänning, enligt legitimerade psykologen och föreläsaren Anette Utterbäck. – Vi är som magneter. Det kan handla om sådant som vi medvetet dras till men som vi egentligen inte vill ha. De personer som vi blir förälskade i stämmer ofta inte med vad vi hade förväntat oss, säger hon. Vilket stadium i livet den förälskade befinner sig i är avgörande för vem en person faller för, menar hon. Tonåringar som söker sin identitet kan välja en partner som kan besvara frågan ”Vem är jag?”. Personer med mer livserfarenhet däremot, har kapacitet att se den andra personens sanna sidor tidigare. Hon säger att vi under förälskelsefasen är lite blinda, vi visar bara upp de bästa sidorna och lurar därmed varandra. – I en mognare fas i livet kan vi hoppa över förälskelsen och börja älska en person direkt, där finns kapacitet att se den andra. En förälskelse kan vara fylld av illusioner, där du ser din egen idé. Anette Utterbäck säger att en person som är lugn och harmonisk och som söker en likasinnad också oftast hittar någon som är likadan. Men om man har motsättningar inom sig kan det ibland gå snett. – Om du egentligen söker någon som ska ”rädda dig” så kommer det aldrig att fungera. När du är förälskad får du en person som speglar var du själv är någonstans, säger Anette Utterbäck. De amerikanska forskarna Arthur och Elaine Aron har utvecklat en metod som får personer att komma närmare varandra genom att besvara 36 frågor. Metoden har blivit omskriven för att kunna användas för att få personer att bli kära i varandra. Exempel på frågor är: Skulle du vilja vara berömd? Finns det något du länge har drömt om att göra? När grät du senast inför någon annan? Frågorna är utformade på ett sätt som gör att personerna gradvis kommer närmare varandra och successivt delar med sig av allt mer personliga saker. När frågorna togs fram så användes redan existerande forskning kring vad som för personer närmare varandra, förklarar Arthur Aron när DN får tag i honom på telefon. Ett exempel är att få personerna att hitta gemensamma nämnare. Ett annat att få personerna att hitta något de uppskattar hos varandra. – En viktig faktor för att komma nära någon är att känna att den andra personen gillar dig. En fråga lyder exempelvis: ”Säg något som du har upptäckt att du tycker om hos din partner”. Vi har ingen fråga som lyder ”säg något du inte gillar”, säger Arthur Aron. Personer som befinner sig i en utsatt eller uppjagad situation kommer ha lättare att bli kära i någon som dyker upp just då, förutsatt att personen är av rätt kön, ålder eller uppfattas som relativt attraktiv, förklarar han. Att visa uppskattning verkar också fungera bra. – Två saker som verkligen sticker ut är att personen är någorlunda attraktiv fysiskt och personlighetsmässigt i dina ögon, och att personen gör något som indikerar att den gillar dig. Det kan vara till exempel att personen ler mot dig, eller sätter sig bredvid dig i klassrummet. Andra studier antyder att mer fysiologiska faktorer spelar in. Studier har gjorts på ansiktsdrag, där det har framkommit att symmetriska ansikten anses vara attraktiva, likaså specifika ansiktsdrag, som ”kvinnliga” eller ”manliga” drag. Forskare vid University of Texas har kommit fram till att män föredrar en kvinnas doft när hon är som mest fertil medan forskare vid Pace University funnit att kvinnliga röster också upplevs som mest tilltalande vid samma tidpunkt. Den brittiske psykologen Geoffrey F Miller drar i stället en koppling mellan sexuell framgång och att vara verbal och smart. På 1950-talet myntades uttrycket feromoner. Detta kemiska ämne finns hos många däggdjur och används för att den ena parten ska kunna sända ut ett slags doftsignaler till en annan individ av samma art. Det pågår diskussioner kring mänskliga feromoner och vilken funktion de eventuellt fyller. Under 1990-talet gjordes det så kallade tröjtestet, som visade att heterosexuella kvinnor som luktade på svettiga t-tröjor främst attraherades av den doft som tillhörde män som hade ett immunsystem så olikt deras eget som möjligt. Den schweiziske forskaren Claus Wedekind, som ledde studien, förklarade detta med att det gav en så varierad uppsättning gener som möjligt. Detta skulle hjälpa avkomman att minska risken för sjukdomar. Andra liknande studier har dock visat det motsatta. Martha McClintocks forskargrupp vid University of Chicago till exempel, visade i stället att kvinnorna föredrog dofter från män med ett immunsystem som liknade deras eget. År 2010 gav en av de mest framstående luktsinnesforskarna i världen – Richard L. Doty – ut boken ”The great pheromone myth” där han ifrågasatte rollen som kemiska ämnen spelar vid mänskligt beteende. Och fler forskare har ifrågasatt feromonernas roll vid förälskelser. Maria Larsson, som leder studien ”Vårt unika doftsinne” vid Stockholms universitet, säger att studierna kring mänskliga feromoner inte visar på så tydliga effekter som många skulle önska. Hon säger att det inte går att dra några direkta slutsatser från de studier som gjorts då det inte är tydligt vilka ämnen eller molekyler som eftersöks. – Det finns ingen som helst konsensus i studier kring kemisk kommunikation mellan människor och mänskliga feromoner, säger hon. Dessutom har inte människor samma nervledningsförmåga som djuren, som har nervceller som ska ta hand om just feromonerna, menar Maria Larsson. Men helt avfärda teorin kring attraktion kopplad till dofter vill hon inte göra. – Det behöver inte betyda att vi inte kan påverkas av eventuella feromonliknande substanser. Det kan finnas mottagare för det här bland de vanliga luktcellerna i näsan. Men jag skulle säga att det är oklart vilken roll doften har när det gäller val av partner. Med säkerhet går det att säga att val av partner är en process som involverar i princip alla våra sinnen. De personer som vi blir förälskade i stämmer ofta inte med vad vi hade förväntat oss. Anette Utterbäck, psykolog Sapfo från den grekiska ön Lesbos, som brukar sägas vara den första kända kvinnliga poeten, föddes mellan 630 och 612 f Kr. Hennes dikter kretsade mycket kring förälskelse och kärlek. Ett exempel: Ser jag blott dig skymta förbi mig flyktigt, stockar sig rösten; tungans makt är bruten och under huden löper elden genast i fina flammor; ögats blick blir skymd och det susar plötsligt för mina öron. Svetten rinner ned och en ristning griper all min arma kropp. Jag blir mera färglöst blek än ängens strå. Och det tycks som vore döden mig nära. (Svensk översättning av Emil Zilliacus.)


Grönt ljus för längre lastbilar

Summary: Tyskland tar efter Sverige och tillåter lastbilar med en längd på litet drygt 25 meter. De så kallade ”gigaliners” får vara 6,5 meter längre än den tidigare maxlängden – och väntas medföra minskad bränsleförbrukning.

Länge var det inte tillåtet att framföra lastbilar längre än 18,75 meter på de tyska vägarna. Men efter en fem år lång testperiod har den tyska regeringen fattat beslut om att från och med årsskiftet tillåta lastbilar på upp till 25,25 meter att köra på delar av vägnätet. Det innebär att maxlängden för lastbilar nu är den samma som i Sverige, som gått i bräschen när det gäller att tillåta långa ekipage i Europa. Beslutet fattades efter att en utvärdering slagit fast att varken trafiksäkerheten, miljöpåverkan eller framkomlighet påverkades negativt av de längre fordonen. Eftersom lång-lastbilarna kan frakta betydligt mer gods jämfört med de kortare varianterna – som mest 53 pallar jämfört med 34 pallar – anses två lång-lastbilar kunna ersätta tre av den kortare modellen. Det innebär i sin tur att bränsleåtgången kan minskas med mellan 15 till 25 procent, enligt trafikdepartementets utvärdering. De nya reglerna infördes dock inte utan högljudda protester mot vad kritikerna kallar ”monsterbilarna”. Motståndarna har ifrågasatt beskrivningen av lång-lastbilarna som en miljösatsning och anklagat den ansvarige ministern, Alexander Dobrindt från Angela Merkels systerparti CSU, för att springa lastbilslobbyns ärenden. Den tyska intresseorganisationen Allianz pro Schiene (allians för spårtrafik) har bland annat uttryckt en oro för att godstransporter ska flyttas över från räls till vägnätet vilket skulle belasta miljön negativt. Kritiken har avfärdats av ansvarig minister. Speditionsfirmorna välkomnar de nya reglerna och ser ökade möjligheter att konkurrera med firmor från låglöneländer. Även fortsättningsvis gäller dock maxvikten om 40 ton för såväl de långa som kortare lastbilsvarianterna, vilket innebär att gigaliners framför allt är lämpade för gods som tar mycket plats men har en lägre vikt. Även om regeringen gett grönt ljus för att tillåta de längre lastbilarna är det upp till delstaterna att bestämma om och på vilka vägar de får framföras. I nuläget tillämpas reglerna i alla delstater utom Berlin, Saarland och Nordrhein-Westfalen. Anne Elsäßer, marknadschef för lastbilstillverkaren Volvo Group i Centraleuropa, säger till DN att de nya reglerna troligtvis inte kommer att påverka företagets försäljning av lastbilar. – Våra bilar är redan byggda för att sättas samman till längre kombinationer. ”...bränsleåtgången kan minskas med mellan 15 till 25 procent...” Drygt 160 lång-lastbilar deltog i den fem år långa testfasen som pågick i 13 av 16 tyska delstater. Från och med årsskiftet 2016/2017 permanentades försöket. Maxlängden för lastbilar är nu 25,5 meter jämfört med tidigare 18,75 meter. Det är dock fortfarande upp till delstaterna att bestämma om och på vilka vägar som lång-lastbilarna får framföras. I nuläget tillämpas reglerna på 11 600 kilometer väg, varav 70 procent utgörs av autobahn. Föraren till en lång-lastbil måste ha minst fem års erfarenhet som yrkesförare. En lång-lastbil får inte göra omkörningar i fall då fordonet som ska köras om håller en hastighet på över 25 kilometer i timmen.


Lösningen till alla problem är väl genom dialog och diskussion?

Summary: Att män inte ska ingå i diskussion om feminism är kontraproduktivt. Män som är del av problemet är också del av lösningen och alla problem bör lösas genom diskussion.

Att män som är villiga att bidra med att kämpa förtryck och diskrimineringen skall uteslutas ur diskussion kring feminism måste väl ändå vara kontraproduktivt i kampen om jämställdhet. Män som är själva problemet måste väl också då vara del av lösningen? Det enda argumentet som framgår av texten att män inte ska delta i förtryck, diskriminering och strukturell makt är att män inte har samma perspektiv som kvinnor i denna fråga. Detta är förstås sant men det är snarare ett incitament att ha diskussion istället för att inte ha det. Med en diskussion kan man förstå varandras perspektiv och sedan komma fram till en lösning. Män har för den delen inte samma perspektiv när det gäller mansroller, maskulinitet och machokultur som kvinnor men det är ändå ett ämne som män ska ta mer plats i enligt inlägget. Om män som du själv menar inte vet hur de skall förhålla sig inom feministiska frågor bör uteslutas ur diskussioner hur skall de då veta hur de ska göra? Att ingå diskussion betyder inte heller att lägga ord i munnen på någon vilket framgår i inlägget. Män som är villiga att ingå i diskussion gör inte det för att underminera eller bagatellisera feminism utan istället för att hjälpa och förstå. Risken med denna sorters retorik är istället att män blir likgiltiga eller passiva när det kommer till feminism vilket jag och (förhoppningsvis) alla andra som vill uppnå jämställdhet är i mot. Nu är det säkert så att jag har missförstått din poäng och då ser jag fram emot att läsa din replik.


Lisa Magnusson: Bibliotek ska inte vara trygga rum

Summary: Det är en sak att biblioteken inte vill ställa Hitlers "Mein Kampf" på barnhyllan. En helt annan att över huvud taget inte ta in en omtalad debattbok av någon som tycker att Sverige tagit emot för många invandrare.

På mitt skrivbord ligger en debattbok. "Massutmaning", heter den. Den handlar om invandring och är skriven av nationalekonomen Tino Sanandaji. Jag har inte läst den än, men jag kommer definitivt att göra det. Inte för att jag är säker på att jag kommer att hålla med om innehållet, tvärtom. Och det är också just det som är själva poängen med att läsa. Man får se saker och ting genom någon annans ögon, om så bara en kort stund. Böcker är dessvärre dyra. Vi ska därför vara tacksamma över den underbara uppfinningen bibliotek. De svenska biblioteken ska, enligt lagen, "verka för det demokratiska samhällets utveckling genom att bidra till kunskapsförmedling och fri åsiktsbildning". Visst är det vackert? Detta uppdrag handlar inte bara om att låna ut böcker, utan också om att visa på andra perspektiv, öppna andra världar. Den nya digitaliserade tidens skräniga polarisering har inte gjort det uppdraget mindre viktigt. Jag är evigt tacksam att stadsbiblioteket i min gamla hemstad, Norrköping, omfamnat sitt demokratiska uppdrag så helhjärtat. Min barn- och ungdoms bibliotek var nämligen inte bara tidigt ute med att erbjuda besökarna datorer med internet. Det har dessutom länge haft generösa öppettider, för att vara så tillgängligt som möjligt. Därutöver ordnar det läxhjälp, konstutställningar och projekt i stil med "låna en svensk", där nyanlända får träffa lokalbor på fika. På denna bibbla satt jag ofta och läste efter skolan, med bruset av en bedagad fontän som ljudkuliss. Mest blev det romaner. Men biblioteket prenumererade dessutom på en massa spännande utländska tidningar. I en av de spännande utländska tidningarna läste jag en intervju med artisten Courtney Love. Hon pratade om en författare som hette Susan Faludi, och hennes bok "Backlash". Jag slog i bibliotekets dataarkiv, och boken fanns inne! Jag lånade hem, och sträckläste. Och det är historien om hur jag som trettonåring blev feminist. Säkerligen har många som läst "Backlash" ogillat den, somliga har nog rentav sett den som pur propaganda. Men de har åtminstone fått en liten inblick i feminismen, och det gör det svårare att avfärda kvinnor som tror på jämställdhet som batikhäxor och politiskt korrekta kärringar som bara behöver ett knull. Så talar man nämligen bara om människor som man inte förstår, som man inte ens vill förstå. Detta att inte vilja förstå, att till och med göra allt för att misstolka, är något av en folksport numera. När skribenten Laurie Penny häromdagen gjorde ett reportage om yrkestrollet Milo och hans följarskara av arga, unga internethögermän mötte hon genast massiv kritik för att hon över huvud taget försökte sätta sig in i vilka de är och hur de tänker. Som många såg det var det ett rättfärdigande av de idéer som tvivelsutan är vidriga. Inte ens Milos bokförlag står ut med honom, utan har nu droppat honom. Folk kan prata och förlag vägra ge ut. Bibliotek står dock över sådant. De ska, som bekant, "verka för det demokratiska samhällets utveckling genom att bidra till kunskapsförmedling och fri åsiktsbildning". Den krassa verkligheten är förstås att bibliotek har begränsad budget. De kan därför inte hålla sig med hur många böcker som helst. Men de måste eftersträva bredd. Den är det tyvärr sämre bevänt med. En genomgång som gjordes för ett antal år sedan visade att 155 kommuner hade samhällspolitiska vänsterböcker i sina bibliotek, medan bara 40 kommuner hade dito högerböcker. Det är illavarslande, även om det skett omedvetet. Och direkt illa är det när bibliotek nu uttalat säger att de inte tänker ta in en viss bok för att de ogillar åsikterna den torgför. Det är "Massutmaning" det handlar om, den där debattboken som ligger på mitt skrivbord. Den kommer man i vissa kommuner bara att kunna läsa om man har råd att betala för sig. Om författaren kan man förstås tycka vad man vill, själv är jag full av åsikter. Hans bok är dock faktagranskad i normal ordning, och har därtill fått en rad recensioner av kunniga personer som alla säger att det man kan invända emot är själva åsikterna. Vissa bibliotek spjärnar dock ändå emot. De kommer med underliga bortförklaringar som att texten faller av "kvalitetsskäl", att förlaget är för litet, att boken är rasistisk. Men det är en sak att inte vilja ställa Hitlers "Mein Kampf" på barnhyllan. En helt annan att över huvud taget inte ta in en omtalad debattbok av någon som tycker att Sverige tagit emot för många invandrare. De bibliotek som gör så ägnar sig inte åt folkbildning utan åt folkfostran. De går emot sitt uppdrag, att "verka för det demokratiska samhällets utveckling genom att bidra till kunskapsförmedling och fri åsiktsbildning". För bibliotek ska inte vara trygga rum. De ska vara utmanande rum av bilder och motbilder, som ger medborgarna så många perspektiv på världen som möjligt.


I vissa diskussioner måste män faktiskt stå tillbaka

Summary: Många män känner sig exkluderade från feministiska debatter och osäkra på sin plats där. Männen ska inkluderas i diskussioner kring könsroller och maskulinitet – men kvinnor ska ta mer plats när vi pratar om hierarkier, förtryck och diskriminering.

“Men hur ska jag som man kunna prata om feminism på ett bra sätt?” Många män känner sig exkluderade i diskussioner rörande feminism. Hur ska en man agera för att inte kliva någon på tårna men samtidig aktivt kunna delta i feministiska debatter? Balansen är svår att nå för det finns områden där mäns utrymme bör utökas som i samtal kring könsroller, men det finns också tillfällen där den bör begränsas som i diskussioner som rör förtryck och hierarkier. En stor del av vår identitet är könsidentiteten och med hjälp av den vet vi hur vi ska socialisera oss med varandra. Könsroller berättar till exempel för oss att en pojke som ramlar på skolgården inte ska daltas och tröstas, han ska inte gråta som flickorna. Vi vet även att flickor helst vill ha dockor i julklapp. Detta är socialt konstruerade idéer. Män och kvinnors könsroller ser olika ut, men de påverkar oss alla. Män har exempelvis mindre tendens att söka hjälp när de mår dåligt för det strider mot mansidealet att vara svag/sjuk. Kvinnor hatar oftare sin kropp eftersom de ofta definieras av sitt utseende och idealen är ouppnåeliga. I en mans könsroll ingår att utöva maximal manlighet och att inte förknippas med kvinnlighet, därför är maskulinitet ett smalt fack där resultatet av ett övertramp betyder förlorad makt. Kvinnors könsroll är mer dubbelsidigt för utöver kvinnlighet bör man påvisa en viss typ av grabbighet då det ger status. Diskussioner som rör hur dessa ideal ter sig och samspelar bör män få plats i eftersom kvinnoidealet och mansidealet i högsta mån relaterar till varandra. Vi kan inte förstå den ena utan den andra. I denna debatt är det av högsta vikt att män har en röst. Men i samtal kring könshierarkier och strukturell makt bör männen ta mindre plats. När vi pratar om varför kvinnors kompetensnivå ofta underskattas och varför mäns oförmåga att kontrollera sina hormoner ursäktar deras våld, medan kvinnors oförmåga att kontrollera sina gör att de inte ses som lämpliga chefer. Kvinnor bör ha en högre röst när det pratas om hur det är att vara förtryckt av ett patriarkalt samhälle, där har män inte samma perspektiv och det är centralt att det är kvinnornas perspektiv som lyfts fram. Det är viktigt att män inte lägger ord i munnen på kvinnor när kvinnors förtryck diskuteras. Så feminister vill gärna bjuda in män till samtal om mansroller, maskulinitet och machokultur och hur ett könsbinärt samhälle påverkar ens identitet. Men när vi pratar om förtryck, diskriminering och strukturell makt, finns det en könstillhörighet som har ett tydligt privilegie. Det privilegiet kan ibland betyda att det som sägs av en man uppfattas mer trovärdigt. Därför behöver män ge plats till kvinnor som vill diskutera sexism, diskriminering och könshierarkier. När vi pratar om könsroller bör män få lika mycket utrymme som kvinnor, men i diskussioner som rör könsförtryck och diskriminering bör kvinnor få mer.