”Sveriges behandling av häktade barn oacceptabel”

Summary: Barn i häkte väcker sällan sympati. Det är i situationer som dessa som respekten för de mänskliga rättigheterna verkligen prövas. Under 2010 häktades 155 barn under 18 år i Sverige. Drygt 80 procent av 15–17-åringarna var belagda med restriktioner. De kan sakna kontakt med anhöriga och omvärlden under isoleringsliknande förhållanden. Förhör hålls utan föräldrar, socialtjänst eller advokat närvarande och restriktioner kan gälla under 2–3 månader. Regeringen måste göra en översyn av skälen till dessa förhållanden och hur skadeverkningarna kan begränsas. Vi behöver också se alternativ till placeringar i häkte, skriver Fredrik Malmberg.

Internationell rätt ställer tuffa krav på hur barn under 18 år som misstänks för lagöverträdelser ska behandlas i avvaktan på rättegång. Häktning ska användas i yttersta undantagsfall och som en sista utväg. Det ska finnas alternativ till häktning och dessa åtgärder ska alltid prövas först. När ett barn ändå måste häktas ska tiden i häkte begränsas till ett minimum. Barn ska hållas skilda från vuxna och deras mänskliga rättigheter enligt FN:s konvention om barnets rättigheter, som rätten till utbildning, ska tillgodoses. Sverige har varit drivande för att få detta skydd för barns mänskliga rättigheter på plats. Men följer vi regelverket själva? Europarådets tortyrkommitté granskar regelbundet hur världens länder lever upp till Europarådets konvention om förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Den senaste granskningen av Sverige utfördes sommaren 2009.Då konstaterades en rad brister som Sverige uppmanades att åtgärda. Flera av de allvarligaste bristerna handlade om barn som frihetsberövats. Barnombudsmannen har nu, två år senare, följt upp situationen för barn i häkte. Vi har granskat tillgänglig statistik och vi har också ställt frågor till landets samtliga häkten. Vi är djupt oroade över att så många frågetecken kvarstår. Bara under 2010 häktades 155 barn under 18 år i Sverige. Jämfört med 1998 handlar det om en tredubbling av antalet häktade barn. Siffran är anmärkningsvärt hög med tanke på att häktet ska användas som sista utväg. Än mer oroande är att det är i den yngsta åldersgruppen, bland barn i åldern 15–17 år, som restriktioner används mest frekvent. Drygt 80 procent av 15–17 åringarna i häkte är belagda med restriktioner. Det kan handla om att de inte får ha kontakt med sina anhöriga, ta del av tidningar och tv och ibland om att isoleras från andra häktade. Den tid barn har restriktioner är också lång. Vartannat barn som har restriktioner har dessa i minst tre veckor. Tortyrkommittén konstaterade 2009 att unga inte informerades om sina rättigheter. Det förekom också att de blev förhörda utan att föräldrar, socialtjänst eller advokat var närvarande. Sverige uppmanades att vidta åtgärder för att garantera att barn som förhörs av polisen ska ha en vuxen person de litar på och en advokat med vid förhöret. Annars riskerar barn att häktas på grund av att de saknar kunskap om sina rättigheter. Tortyrkommittén var också bekymrad över att en majoritet av de personer som häktats inte hade informerats om varför de var belagda med restriktioner. Många trodde att det enda skälet till varför de var förhindrade att ha kontakt med sin familj var att bryta ner dem. Kommittén såg det som särskilt bekymmersamt att samtliga barn på ett häkte de besökte hade haft restriktioner under 2–3 månader. Kommittén konstaterar i sin rapport att åtgärden att placera så unga personer som 15-åringar i förhållanden som liknar isolering är en ytterst drastisk åtgärd (”a draconian measure”). Häktespersonal vittnar om att restriktioner under långa perioder kan ge mycket negativa effekter på hälsan, något tortyrkommittén själv också kunde konstatera. Symtom som ångest, posttraumatisk stress, depression, självskadebeteende och självmordsrisk är inte ovanliga. Ju yngre den häktade är desto större risk för allvarliga skadeverkningar. När FN:s kommitté mot tortyr granskade Sverige 2008 framkom likartad kritik. Sverige rekommenderades då att vidta åtgärder för att minska användningen av restriktioner och förkorta den tid de används. Restriktionerna måste alltid bygga på konkreta grunder, stå i proportion till det brott individen är misstänkt för och tas bort omedelbart när behov inte längre kvarstår. Detta är förstås ännu viktigare när det handlar om barn. Barnombudsmannen anser att det kan vara nödvändigt att häkta barn under 18 år. Exempelvis om det finns risk att brottsoffer och vittnen som är barn annars utsätts för hot eller våld. När barn under 18 år placeras i häkte ställs en rad krav på staten att garantera de unga deras rättigheter. Barnkonventionen slår fast att den fysiska miljön ska anpassas efter barnets behov. Barnet ska ha möjlighet till kontakt med sin familj och advokat, rätt till hälso- och sjukvård och utbildning. Barn ska också, om det är till hans eller hennes bästa, hållas åtskilda från vuxna. Barnombudsmannens enkät som 31 av 33 häkten – inklusive filialer – besvarat ger ingen entydig bild av hur häktade barns rättigheter tillvaratas. Situationen för den unga beror i hög grad på var han eller hon hamnar. Fyra storstadshäkten har särskilda ungdomsavdelningar med särskild personal och därmed betydligt större möjligheter. Nio häkten har särskilda intagningsrutiner för personer under 18 år. Nitton av landets häkten erbjuder barn särskilt stöd – det kan exempelvis handla om att få hjälp med att kontakta socialtjänsten eller möjlighet att få studera. På elva häkten saknas särskilt stöd. Tjugo häkten uppger att det förekommer att häktade personer under 18 år vistas tillsammans med häktade vuxna. På tio häkten blandas inte personer under 18 år och vuxna. Frågan om barnen vistas tillsammans med häktade vuxna är dock komplicerad eftersom det enda alternativet på många mindre häkten i dag annars vore total isolering. Sammantaget visar detta att de brister som Europarådets tortyrkommitté pekade på 2009 kvarstår. Det är oacceptabelt och Barnombudsmannen är kritisk mot att regeringen förhållit sig så passiv. Barnombudsmannen anser att regeringen måste begära uttömmande information från relevanta myndigheter om skälen till att så många barn placeras i häkte och varför restriktioner används i så hög utsträckning. Regeringen bör också låta utreda om restriktioner ska få användas mot barn och om så ändå blir fallet hur skadeverkningarna i så fall ska kunna begränsas. Det är över huvud taget oerhört tveksamt om nuvarande häkten är anpassade efter barns behov och förutsättningar. I nuläget saknar de rättsvårdande myndigheterna många gånger ett tydligt alternativ till placering i häkte. Regeringen bör därför ta initiativ till en översyn om hur ett sådant alternativ skulle kunna se ut. Varje polisarrest och häkte måste ha tydliga rutiner som säkerställer barnens rättssäkerhet. Det handlar exempelvis om att barnet ska ha en advokat även vid de inledande förhören. Personal som tar hand om frihetsberövade barn måste ha adekvat utbildning och isoleringsbrytande åtgärder måste stå i centrum. Socialtjänsten ska involveras i ett tidigt skede och krav måste ställas på att socialtjänsten är aktivt delaktig. Barn måste också utan undantag ges möjlighet att fullfölja sin skolgång. Vi är medvetna om att ett barn i häkte sällan väcker sympati. Barnet misstänks ofta för ett allvarligt brott. Det är i situationer som dessa – när personen det gäller saknar stark ställning – som respekten för de mänskliga rättigheterna verkligen prövas. Det vore ovärdigt och förvånande om Sverige inte tar kritiken från Europarådets tortyrkommitté på allvar. Fredrik Malmberg barnombudsman


”Vattenkrisen kan utmynna i konflikt över gränserna”

Summary: 564 miljoner afrikaner saknar i dag tillgång till nödvändiga sanitära anläggningar medan 326 miljoner saknar säkert dricksvatten. I Östafrika svälter tiotusentals. Förutom torkan ligger det problem av svag utveckling, misshushållning och dålig infrastruktur bakom problemen. I 32 afrikanska länder har dock tillgången på vatten ökat från 45 till 58 procent av befolkningen de senaste tjugo åren. Politiskt stabila och reformerade låginkomstländer visar upp de bästa resultaten. För att öka framstegen krävs minst sex miljarder dollar av såväl inhemsk som extern finansiering, och att berörda länder själva leder processen. WSP lägger fram en rapport på World Water Week i Stockholm i veckan, skriver chefen för WSP, Jae So.

Medan världsmakterna brottas med ekonomiska bekymmer pågår en mer grundläggande kamp i Afrika söder om Sahara – kampen mellan liv och död. Mer än 11 miljoner människor i Östafrika har drabbats av den värsta torkan på 60 år. Tusentals har dött och tiotusentals svälter. Skördar har slagit fel och boskap har dukat under i stor skala. Ökande livsmedelspriser och sjunkande priser på boskap har förvärrat situationen och FN varnar för att förhållandena kommer att försämras ytterligare under de kommande månaderna. Med denna bakgrund kommer många av världens främsta vattenexperter under kommande vecka att samlas i Stockholm för World Water Week, för att behandla frågan om hur planetens mest värdefulla resurs kan förvaltas på ett bättre sätt för att undvika konflikter och säkra en rättvisare tillgång. Tyvärr kan torkan i Östafrika visa sig vara en föraning om vad som komma skall. Allt medan stigande befolkningstillväxt och förändringar i världens klimat påfrestar den enda procenten av jordens vatten som är drickbar är det troligt att den globala vattenkrisen inte bara blir värre, utan att situationen riskerar att utmynna i konflikt över gränserna. Afrika söder om Sahara är på grund av sitt torra klimat särskilt utsatt, en situation som förvärras ytterligare av svag utveckling, misshushållning av vattenresurser och dålig infrastruktur för vatten- och sanitetstjänster. Fortfarande saknar 564 miljoner afrikaner tillgång till nödvändiga sanitära anläggningar medan 326 miljoner saknar säkert dricksvatten. Kvinnor drabbas oproportionellt hårt då de använder många timmar åt att hämta vatten eller att söka efter sanitära anläggningar i stället för att gå i skolan eller arbeta. Brist på vatten och avlopp orsakar även högre dödlighet bland flickor i späd ålder och tidig barndom. År 2000 ställde länder i Afrika och andra regioner upp som mål att fram till 2015 halvera antalet människor utan tillgång till dessa grundläggande tjänster. Några av länderna kanske uppnår detta mål. På landsbygden i Rwanda, där uppemot 4 miljoner människor fick tillgång till förbättrade sanitära anläggningar mellan 1990 och 2008, har hushållens tillgång till sanitet ökat snabbare än i något annat land i regionen. Faktum är att enligt en ny rapport från Världsbankens Water and Sanitation Program (”Pathways to Progress” som kommer att offentliggöras den 22 augusti i Stockholm) har Afrika söder om Sahara gjort betydande framsteg. Bland de 32 deltagande länderna har täckningen av förbättrad tillgång på vatten stigit från 45 procent till 58 procent av den totala befolkningen sedan 1990. Täckningen för förbättrade sanitära anläggningar har stigit med 11 procentenheter och nådde 36 procent av befolkningen under 2008. Den förbättrade tillgången till rent vatten och sanitet var dock ojämnt fördelad och många länder släpar efter jämfört med den takt som måste upprätthållas för att målsättningen för 2015 ska kunna förverkligas. Detta skulle kräva att säker tillgång till vatten respektive ökad sanitet årligen måste omfatta ytterligare 42 miljoner respektive 61 miljoner människor. Men det finns hopp. De framsteg som gjorts sedan 1990 har uppnåtts genom en kombination av politiska och ekonomiska faktorer. Politiskt stabila låginkomstländer som gjort åtaganden om reformer, samt genomfört dessa, har gjort större framsteg när det gäller vattentillgång på landsbygden och sanitet i tätortsområden. De har mera märkbart minskat förekomsten av öppen avföring och har varit mer framgångsrika i att öka tillgången på vatten i takt med befolkningstillväxten än såväl mer förmögna och resursrika länder som konfliktdrabbade låginkomstländer. Denna grupp av stabila låginkomstländer drar till sig den största andelen bistånd och drar fördel av harmoniserade hjälpinsatser från givarländer som framgångsrikt banar vägen för en övergång till mer programstyrda former för samhällsservice som ägs och drivs av mottagarländerna själva. De har tagit ansvar för att ordna med det nödvändiga ramverket och den kunskap som krävs för att samordna leverans av vatten- och avloppstjänster i hela landet. Möjligheterna till och incitamenten för länder att åstadkomma denna förändring är utan motstycke. Ökad politisk stabilitet, ekonomisk tillväxt, skuldlättnader, ökade biståndsvolymer samt en därtill hörande renässans inom andra sektorer i Afrika – där tillhandahållandet av samhällstjänster leds av länderna själva – innebär att möjligheterna att göra skillnad är bättre nu än på länge. För att öka framstegen när det gäller att skapa en hållbar och rättvis tillgång till vatten och sanitet krävs två saker. För det första måste länderna själva leda processen och skapa de mekanismer som gör att externa givares donationer tillsammans med inhemsk finansiering medför att ett större antal människor får tillgång till säkrare vatten och sanitetstjänster. För det andra måste nuvarande finansieringsnivåer höjas med minst sex miljarder dollar om året. Detta betyder ökningar av både inhemsk finansiering och givarmedel för att kompensera för ett beräknat underskott av investeringar inom sektorn. Framgång vilar på att en gemensam vision förverkligas bland regeringarnas vattenmyndigheter, finansdepartement samt offentliga och enskilda utvecklingspartner och regionala organ – som till exempel African Ministers Council on Water (AMCOW). Samtliga parter har en roll att spela. Utvecklingspartner, såsom givarländer, kan svara upp till behoven och belöna ansträngningar genom att skräddarsy sitt tekniska bistånd och olika stödformer till olika stadier i utvecklingen. Finansdepartmenten kan stegvis öka vattensektorns inhemska andel av budgeten till 5 procent och samarbeta med vatten- och sanitetsministerier för att länka dem samman med centrala styrsystem såsom budget- och utgiftshantering. Och slutligen, AMCOW kan förespråka ökat externt stöd för vattentillgång och sanitet och främja regionalt lärande bland olika parter. Trots rådande globala ekonomiska utmaningar bör Afrikas länder dra nytta av de unika förutsättningar som nu föreligger och som kan resultera i tillgång till och tillhandahållande av rent vatten och sanitet till de miljontals människor som saknar detta. Jae So chef för Water and Sanitation Program (www.wsp.org), en sammanslutning av flera givare som administreras av Världsbanken. Fotnot: Sverige är en av 16 givare till WSP. Världsbanksgruppen är den största externa finansiären inom vatten och sanitära anläggningar, bevattning och dränering, hantering av vattenresurser och andra vattenrelaterade sektorer, och tillhandahåller rådgivning och analytiskt stöd åt samarbetsländer.


”Patti Smith blev min tröst när mamma var sjuk”

Summary: Emma Håfströms mamma Kristina var dödssjuk och väntade på att få nya lungor. För Emma, då tolv år, blev sångerskan och rockpoeten Patti Smith en räddning. ”Hennes musik och texter gav mig styrka.”

Vi är en bit utanför sörmländska Sparreholm, drygt tio mil sydväst om Stockholm. Vid den lilla grusvägen ligger tre röda sommarstugor i vinkel. I en rabatt bakom en av dem lyser brandgula ringblommor som solar, i en annan syns isopen ännu skimra svagt i blått. Sensommardagen bjuder på omväxlande väder med en del hotfulla svartgråa moln på håll. För Emma Håfström, i dag femton år, har livet återfått sitt ljus. Den oro och rädsla hon bar inom sig har gett vika. Hennes mamma Kristina, sjuk i den dödliga lungsjukdomen cystisk fibros, kan för första gången sedan hon var ett litet barn andas utan ständig hosta. Under mammans svåra sjukdomstid blev den amerikanska rockpoeten Patti Smith en tröstare för Emma. Hon gav styrka och mod. Den sista augusti kommer Patti Smith till Konserthuset i Stockholm för att ta emot årets Polarpris och dagen efter ger hon en konsert på samma plats. – Jag har biljetter till båda tillfällena, berättar Emma. Redan i morgon kan radiolyssnarna höra mer om hennes relation till Patti Smith. Då sänds dokumentären ”För varje andetag” i Sveriges Radio. Där berättar Emma och hennes mamma Kristina om den svåra tiden de gick igenom tillsammans och om vad musik kan betyda när orden inte längre räcker till. För tre år sedan väntade Emmas mamma Kristina Radwan på att få nya lungor. Sjukdomen hade då gått så långt att hon endast kunde andas med hjälp av en lång plastslang som var kopplad till en stor syrgastank i vardagsrummet. På nätterna bar hon en mask för ansiktet genom vilken syre pressades ned i hennes lungor, samtidigt som skadlig koldioxid leddes bort. Emma, då tolv år gammal, var orolig och rädd för att hennes mamma skulle tas ifrån henne. Hon pratade en del med sina klasskamrater om sjukdomen, men ville inte belasta dem för mycket. Hennes pappa Mikael, som bor i London och Los Angeles, var också ett stort stöd. Men hon hade ingen vuxen att riktigt dela sin oro med. Då blev Patti Smith den som gav kraft och mod. Emma såg Kristina kämpa för att överleva i väntan på sina nya lungor. En ung flicka borde aldrig behöva uppleva att se någon av sina föräldrar så sjuk, men Emma lyssnade på Patti Smiths texter och kände igen sig. Musiken gav styrka. – Jag hade inte hört henne tidigare, men rösten är så meditativ och stark på en och samma gång. Texterna fascinerar mig också. De bär så mycket i sig, berättar om livets skiftningar och om människor som har det svårt. Emma nämner låten ”Horses” som handlar om en ung man som utsätts för en våldtäkt. Den är mer som en dikt med musik till. Hon vill också lyfta fram ”Broken flag”. Den låten handlar om en flagga vars stång brutits av på mitten. – Så kände jag mig också. Jag var en flagga som såg ut som vanligt, och mina kompisar och släkten märkte kanske aldrig riktigt hur dåligt jag mådde. Men min ”flaggstång” hade också brutits av. Alla tider på dygnet spred sig Patti Smiths toner och sång i lägenheten hemma på Söder i Stockholm. Även mamma Kristina, som hört talas om henne tidigare, lärde sig att uppskatta musiken mer och mer. Förra sommaren såg Emma den konsert Patti Smith gav på festivalen Peace and love i Borlänge. Hon stod där framför scenen och lyssnade. Plötsligt klev Patti ned och hälsade på dem som stod allra närmast. Hon stannade till framför Emma, tittade henne i ögonen och log ... Redan när Emma var liten förstod hon att hennes mamma var sjuk. Men hon tänkte inte så mycket på det. – Mamma hostade jämt och det var en del av vardagen och av henne. Jag kände mig trygg när jag hörde hostan, då visste jag att mamma fanns för att ta hand om mig och skydda mig. Men efter att syrgastanken intagit sin plats i vardagsrummet och Kristina ständigt var kopplad till den med en slang i näsan förstod Emma att det kunde gå riktigt illa. Hon började fundera över hur det skulle vara att leva utan mamma. Först tänkte hon bara på praktiska saker: Vart skulle hon ta vägen om hennes mamma dog? Att flytta utomlands till pappa skulle innebära att hon förlorade sina vänner här, sin skola och släkten. – Mamma och jag har alltid levt nära varandra och jag vågade inte riktigt föreställa mig hur det skulle vara om hon dog från mig. Jag gick till en psykolog som var bra, men hon kunde inte riktigt hjälpa mig när krisen var som värst. Hur tänkte du på döden då? – Jag var inte rädd. Ingen vet vad som händer när man dör, kanske ingenting. Men jag kände på något sätt att mamma alltid skulle finnas hos mig, att hon skulle följa mig genom livet och se efter mig. Jag kan inte förklara det bättre, men den känslan fanns i mig. Mamma Kristina fick vänta ett helt år på sina nya lungor. En morgon ringde telefonen. Emma svarade och fick höra att två lungor väntade på sjukhuset i Lund, en av två platser i landet där den här typen av transplantationer sker. Hösten 2008 fick så Kristina sina nya lungor. – Under ett helt år gick jag och väntade på att någon skulle dö för att mamma skulle kunna leva. Det är egentligen en absurd tanke och känsla, men så var det. Jag är oerhört tacksam mot den person som gav mamma – och även mig – ett nytt liv. Vi vet att donatorn var tjugosex år, inget mer. Han eller hon gav mamma en ny chans. Emma ska börja nian på måndag i nästa vecka. Hon tycker mycket om lärarna på sin skola, säger att de gav henne trygghet. – Skolan är en viktig plats att ta upp svåra livsfrågor, att möta unga även när de har det jobbigt. Men skolan i allmänhet tycks inte alltid förberedd när en elev hamnar i livskris. – Själv kunde kunde jag inte riktigt planera vardagen när mamma mådde som sämst och jag satt hemma och tittade in i väggen. Då skulle jag ha behövt någon som kanske kunde hjälpa mig att strukturera tillvaron, till exempel med att göra ett läxschema. Emma och Kristina tittar upp mot himlen. Senare under dagen tänker de ta ett bad i sjön Båven som ligger en minuts gångväg bort. Så här i mitten av augusti är vattnet ännu ganska varmt. Innan lungtransplantationen hade Kristina inte orkat med att gå ens den korta sträckan. – När jag var som sämst gick all min energi åt till att Emma skulle ha det så bra som möjligt – och till att andas. Något mer klarade jag inte. Nu mår jag bra, har inte mått så bra någon gång i livet. Journalisten Susanne Björkmans dokumentär ”För varje andetag” sänds i morgon, lördag klockan 10.03 i P 1 (Sveriges Radio). Den handlar om vad musik kan betyda när orden inte längre räcker till. Det här innebär cystisk fibros Båda föräldrarna måste vara anlagsbärare för att ett barn ska få cystisk fribros. Sjukdomen upptäcks oftast under det första levnadsåret. Cystisk fibros är en ovanlig sjukdom som innebär att det slem som finns på kroppens slemhinnor är för segt. Detta abnormt tjocka och sega slem täpper bland annat till de små luftrören i lungorna. Det ger andningsbesvär och hosta, och är en grogrund för bakterier, vilket i sin tur leder till upprepade infektioner (lunginflammationer). Det sega slemmet i bukspottkörteln hindrar även ämnen nödvändiga för matspjälkningen att nå tarmen, vilket ger ett försämrat näringsupptag. Cystisk fibros måste behandlas dagligen, är krävande såväl tids- och arbetsmässigt som psykiskt. Sjukdomen kan inte botas, men de senaste årens forskning inger hopp om nya behandlingsmetoder som kan hålla symtomen tillbaka. Med intensiv behandling kan många leva ett relativt normalt liv långt upp i vuxen ålder. I Sverige finns i dag cirka 575 kända fall av cystisk fibros. Källa: Riksförbundet Cystisk fibros, www.rfcf.se Tar emot Polarpriset i Stockholm om två veckor Patti Smith föddes i Chicago men flyttade som barn till Philadelphia. Hon började på collage i New Jersey, men hoppade av på grund av en oplanerad graviditet. Hon adopterade bort barnet. 1967 flyttade hon till New York och började senare arbeta som musikjournalist. Hon skrev även poesi och gav ut två diktsamlingar. Några av dikterna blev låttexter. 1975 släpptes debutalbumet ”Horses”. Det var en viktig inspirationskälla för punkartister, men även till senare rockmusik. Hon gifte sig med gitarristen Fred Smith och fick två barn. 1996 kom albumet ”Gone Again”. Två år tidigare hade både hennes make och hennes bror dött i hjärtattacker inom loppet av en månad. Har uppträtt flera gånger i Sverige, bland annat förra sommaren på Peace and love-festivalen i Borlänge. Förra året kom hennes hyllade självbiografi ”Just Kids” (Brombergs) ut på svenska. Den 3 maj 2011 tilldelades hon Polarpriset 2011. Den sista augusti kommer hon för att ta emot priset vid en ceremoni Stockholms konserthus.


”Så ska vi skapa förtroende för Vänsterpartiets lösningar”

Summary: Rossana Dinamarca (V): Jag vill leda den viktiga moderniseringen av Vänsterpartiet efter kongressen 2012. Därför kandiderar jag i valet till ny partiordförande.Det viktigaste är inte att Vänsterpartiet leds av en ung invandrarkvinna. Men för att vara trovärdiga måste det synas att vi är ett parti för dem vi säger oss representera. Vi måste skärpa våra verktyg och återta rollen som det främsta feministiska alternativet. Vi måste skapa förtroende för våra lösningar – och vara tydliga: Ja, vi vill ha höjd skatt för dem som tjänar mest, så att vi kan ha råd med god vård åt alla. Vi kommer aldrig att lägga ett ofinansierat förslag. Vi ska vara skattepengarnas väktare och fortsätta kampen mot förskingringen av skattemedel i privat vård, skola och omsorg. Målet är att 2014 ingå i en regering, skriver Rossana Dinamarca.

Vänsterpartiet har backat de senaste valen och vi tappar fortfarande i opinionen. För detta bär jag ansvar, precis som alla andra i partiledningen. Om detta ska aldrig hymlas. Jag kommer aldrig att lägga skuld på en enskild, utan vi är alla gemensamt ansvariga för partiets framgångar och motgångar. Nu är tid att blicka framåt. Behovet av en stark vänster är i dag större än på länge. Vi ser hur klassklyftor och orättvisor ökar och i dess kölvatten också rasismen. Här har Vänsterpartiet en självklar plats. För att vi ska bli starkare måste partiet genomgå en generationsväxling och skaffa oss större självförtroende. Jag vill leda den viktiga moderniseringen efter kongressen 2012, därför kandiderar jag i valet till ny partiordförande i Vänsterpartiet. Vänsterpartiet står inför en rad vägval. Vi är ett feministiskt parti, det första i Sverige. Trots det är bara drygt en tredjedel av Vänsterpartiets ledamöter i de demokratiska församlingarna kvinnor. Vi är ett antirasistiskt och mångkulturellt parti, där alla ska ha samma möjligheter att ta plats. Trots det är bara drygt en tiondel av Vänsterpartiets ledamöter invandrade. Vänsterpartiet är ett arbetarparti. Vår uppgift att bekämpa otrygga anställningar, särskilt bland unga, är helt central. Trots detta representeras Vänsterpartiet i landet främst av ledamöter mellan 50 och 64 år och vi är för få med arbetarbakgrund. Detta är ett problem. Det viktigaste är inte att Vänsterpartiet leds av en ung invandrarkvinna. Men för att Vänsterpartiet ska vara trovärdigt måste det synas att vi är ett parti för dem vi säger oss representera. Vi måste modernisera oss, skärpa våra verktyg och återta ledarrollen som det främsta feministiska alternativet. Vi ska bli ett starkare feministiskt parti som utmanar dagens antifeministiska politik som leder till minskad jämställdhet mellan kvinnor och män. På i princip varje punkt har den här högerregeringens politik inneburit minskad jämställdhet mellan kvinnor och män i Sverige. Skatten sänks mest för högavlönade män när kvinnors låga löner borde höjas. Inkomstskillnaden mellan kvinnor och män har ökat med en tusenlapp i månaden sedan regeringen tillträdde. Omkring en halv miljon kvinnor arbetar deltid och betalar därmed sin egen arbetstidsförkortning. Därför är frågan om arbetstidsförkortning mer aktuell än någonsin och måste omsättas från vision till handling. Vi ska utmana regeringen som bara har ett svar på alla problem: sänkt skatt. På en del håll i partiet har frågan om delat ledarskap väckts. De argument som framförts hittills har dels handlat om att dela bördan, något man givetvis kan sympatisera med, men som inte nödvändigtvis kräver en språkrörsmodell. Dels, och kanske flitigast använt, har det handlat om att det skulle bli mer jämställt med en man och en kvinna. Men Vänsterpartiet har inte sin feministiska grund i tänkande om man/kvinna. Vi har alltid haft ett maktperspektiv i vår feministiska politik. Det ställer andra krav än att räkna huvuden. Att alltid ha 50/50 i alla sammanhang garanterar inte att feminismen får en starkare position i partiet, men vill vi garantera att vi även fortsättningsvis har en manlig partiledare är det solklart att delat ledarskap är nödvändigt. Vi är rättvisans brandkår på utryckning när en fritidsgård läggs ner. Vi gör det bra, men vi måste också lyckas skapa ett djupare förtroende för våra lösningar. Vi måste komma förbi de här nödutryckningarna för rättvisan, vi måste skapa ett förtroende för våra lösningar. Många människor delar vår syn på en rättvis välfärd som är gemensamt finansierad, men de tror inte på våra lösningar. Vi uppfattas ibland som utopiska och utan verklighetsförankring. Därför måste vi vara tydliga: Ja vi vill ha höjd skatt för dem som tjänar mest, så att vi kan ha råd med god vård åt alla. Vi måste våga kommunicera detta. Vi behöver ett starkare självförtroende. Vi är inte partiet som bara vill lappa och laga. Vi är partiet som vill och kan förändra. För att skapa förtroende måste Vänsterpartiet bli bättre på att visa att våra ekonomiska alternativ håller. Det är vi som investerar i välfärd och jobb. Det är vi som för en politik för full sysselsättning. Det är vi som vill använda svenska folkets skattepengar till bättre skolor, sjukhus och bibliotek och inte till vinster för riskkapitalbolagens ägare. Vi slösar aldrig med skattepengar och vi kommer aldrig någonsin att någon gång lägga ett ofinansierat förslag. Vi ska vara skattepengarnas väktare. Vi ska fortsätta kampen mot förskingringen av skattepengar till skatteparadis i form av vinst i privat vård, skola och omsorgsbolag. Detta är en av få frågor där vi har nått en viss framgång de senaste åren. Regeringen har tillsatt en utredning med avsikt att begränsa vinstuttagen i skolan, men vi måste trappa upp retoriken och öka takten för att på allvar kunna stoppa denna vansinniga kapitalflykt. Vi ska samtidigt inte stå passiva och alltid försvara den offentliga omsorgen. Vi måste parallellt med kritiken mot privata vinster ställa högre krav på det offentliga, vi ska aldrig vara nöjda så länge det finns en enda elev som inte uppnår kunskapsmålen. Olika huvudmän – kommunala och privata – har lett till ökad segregation och bristande likvärdighet. Vi har hittills sagt att statens ansvar för skolan måste öka, jag är beredd att gå längre och menar att skolan bör förstatligas. Vi ska bli de främsta industripolitikerna. Det behövs en industripolitik som är långsiktigt hållbar såväl ekonomiskt, socialt och ekologiskt. Där vill jag se Vänsterpartiet ta initiativet och ledningen. Vi kan inte stillasittande vänta in marknadens lösningar utan här krävs ett medvetet agerande från statens sida. Det gäller såväl infrastruktursatsningar och utbildning som behov av riskkapital, inte minst i landsbygden, och hårdare kontroll över den finansiella marknaden. Detta tillsammans med mycket annat behöver Vänsterpartiet lyckas med för att stå starkt inför framtiden. Vår kongress kommer att debattera och besluta om inriktningen på det framtidsprojekt vi ska bygga gemensamt. I valet 2014 vill jag se att Vänsterpartiet ingår i regering, men vi ska gå fram som egna partier och söka människors förtroende för vår politik. Innehållet i en sådan regerings politik avgörs av styrkeförhållandena i valet. Det är orimligt att allt ska vara uppgjort innan folket sagt sitt. Rossana Dinamarca vice partiordförande och riksdagsledamot (V)


Summary: Rossana Dinamarca (V): Jag vill leda den viktiga moderniseringen av Vänsterpartiet efter kongressen 2012. Därför kandiderar jag i valet till ny partiordförande. Det viktigaste är inte att Vänsterpartiet leds av en ung invandrarkvinna. Men för att vara trovärdiga måste det synas att vi är ett parti för dem vi säger oss representera. Vi måste skärpa våra verktyg och återta rollen som det främsta feministiska alternativet. Vi måste skapa förtroende för våra lösningar – och vara tydliga: Ja, vi vill ha höjd skatt för dem som tjänar mest, så att vi kan ha råd med god vård åt alla. Vi kommer aldrig att lägga ett ofinansierat förslag. Vi ska vara skattepengarnas väktare och fortsätta kampen mot förskingringen av skattemedel i privat vård, skola och omsorg. Målet är att 2014 ingå i en regering, skriver Rossana Dinamarca.

Vänsterpartiet har backat de senaste valen och vi tappar fortfarande i opinionen. För detta bär jag ansvar, precis som alla andra i partiledningen. Om detta ska aldrig hymlas. Jag kommer aldrig att lägga skuld på en enskild, utan vi är alla gemensamt ansvariga för partiets framgångar och motgångar. Nu är tid att blicka framåt. Behovet av en stark vänster är i dag större än på länge. Vi ser hur klassklyftor och orättvisor ökar och i dess kölvatten också rasismen. Här har Vänsterpartiet en självklar plats. För att vi ska bli starkare måste partiet genomgå en generationsväxling och skaffa oss större självförtroende. Jag vill leda den viktiga moderniseringen efter kongressen 2012, därför kandiderar jag i valet till ny partiordförande i Vänsterpartiet. Vänsterpartiet står inför en rad vägval. Vi är ett feministiskt parti, det första i Sverige. Trots det är bara drygt en tredjedel av Vänsterpartiets ledamöter i de demokratiska församlingarna kvinnor. Vi är ett antirasistiskt och mångkulturellt parti, där alla ska ha samma möjligheter att ta plats. Trots det är bara drygt en tiondel av Vänsterpartiets ledamöter invandrade. Vänsterpartiet är ett arbetarparti. Vår uppgift att bekämpa otrygga anställningar, särskilt bland unga, är helt central. Trots detta representeras Vänsterpartiet i landet främst av ledamöter mellan 50 och 64 år och vi är för få med arbetarbakgrund. Detta är ett problem. Det viktigaste är inte att Vänsterpartiet leds av en ung invandrarkvinna. Men för att Vänsterpartiet ska vara trovärdigt måste det synas att vi är ett parti för dem vi säger oss representera. Vi måste modernisera oss, skärpa våra verktyg och återta ledarrollen som det främsta feministiska alternativet. Vi ska bli ett starkare feministiskt parti som utmanar dagens antifeministiska politik som leder till minskad jämställdhet mellan kvinnor och män. På i princip varje punkt har den här högerregeringens politik inneburit minskad jämställdhet mellan kvinnor och män i Sverige. Skatten sänks mest för högavlönade män när kvinnors låga löner borde höjas. Inkomstskillnaden mellan kvinnor och män har ökat med en tusenlapp i månaden sedan regeringen tillträdde. Omkring en halv miljon kvinnor arbetar deltid och betalar därmed sin egen arbetstidsförkortning. Därför är frågan om arbetstidsförkortning mer aktuell än någonsin och måste omsättas från vision till handling. Vi ska utmana regeringen som bara har ett svar på alla problem: sänkt skatt. På en del håll i partiet har frågan om delat ledarskap väckts. De argument som framförts hittills har dels handlat om att dela bördan, något man givetvis kan sympatisera med, men som inte nödvändigtvis kräver en språkrörsmodell. Dels, och kanske flitigast använt, har det handlat om att det skulle bli mer jämställt med en man och en kvinna. Men Vänsterpartiet har inte sin feministiska grund i tänkande om man/kvinna. Vi har alltid haft ett maktperspektiv i vår feministiska politik. Det ställer andra krav än att räkna huvuden. Att alltid ha 50/50 i alla sammanhang garanterar inte att feminismen får en starkare position i partiet, men vill vi garantera att vi även fortsättningsvis har en manlig partiledare är det solklart att delat ledarskap är nödvändigt. Vi är rättvisans brandkår på utryckning när en fritidsgård läggs ner. Vi gör det bra, men vi måste också lyckas skapa ett djupare förtroende för våra lösningar. Vi måste komma förbi de här nödutryckningarna för rättvisan, vi måste skapa ett förtroende för våra lösningar. Många människor delar vår syn på en rättvis välfärd som är gemensamt finansierad, men de tror inte på våra lösningar. Vi uppfattas ibland som utopiska och utan verklighetsförankring. Därför måste vi vara tydliga: Ja vi vill ha höjd skatt för dem som tjänar mest, så att vi kan ha råd med god vård åt alla. Vi måste våga kommunicera detta. Vi behöver ett starkare självförtroende. Vi är inte partiet som bara vill lappa och laga. Vi är partiet som vill och kan förändra. För att skapa förtroende måste Vänsterpartiet bli bättre på att visa att våra ekonomiska alternativ håller. Det är vi som investerar i välfärd och jobb. Det är vi som för en politik för full sysselsättning. Det är vi som vill använda svenska folkets skattepengar till bättre skolor, sjukhus och bibliotek och inte till vinster för riskkapitalbolagens ägare. Vi slösar aldrig med skattepengar och vi kommer aldrig någonsin att någon gång lägga ett ofinansierat förslag. Vi ska vara skattepengarnas väktare. Vi ska fortsätta kampen mot förskingringen av skattepengar till skatteparadis i form av vinst i privat vård, skola och omsorgsbolag. Detta är en av få frågor där vi har nått en viss framgång de senaste åren. Regeringen har tillsatt en utredning med avsikt att begränsa vinstuttagen i skolan, men vi måste trappa upp retoriken och öka takten för att på allvar kunna stoppa denna vansinniga kapitalflykt. Vi ska samtidigt inte stå passiva och alltid försvara den offentliga omsorgen. Vi måste parallellt med kritiken mot privata vinster ställa högre krav på det offentliga, vi ska aldrig vara nöjda så länge det finns en enda elev som inte uppnår kunskapsmålen. Olika huvudmän – kommunala och privata – har lett till ökad segregation och bristande likvärdighet. Vi har hittills sagt att statens ansvar för skolan måste öka, jag är beredd att gå längre och menar att skolan bör förstatligas. Vi ska bli de främsta industripolitikerna. Det behövs en industripolitik som är långsiktigt hållbar såväl ekonomiskt, socialt och ekologiskt. Där vill jag se Vänsterpartiet ta initiativet och ledningen. Vi kan inte stillasittande vänta in marknadens lösningar utan här krävs ett medvetet agerande från statens sida. Det gäller såväl infrastruktursatsningar och utbildning som behov av riskkapital, inte minst i landsbygden, och hårdare kontroll över den finansiella marknaden. Detta tillsammans med mycket annat behöver Vänsterpartiet lyckas med för att stå starkt inför framtiden. Vår kongress kommer att debattera och besluta om inriktningen på det framtidsprojekt vi ska bygga gemensamt. I valet 2014 vill jag se att Vänsterpartiet ingår i regering, men vi ska gå fram som egna partier och söka människors förtroende för vår politik. Innehållet i en sådan regerings politik avgörs av styrkeförhållandena i valet. Det är orimligt att allt ska vara uppgjort innan folket sagt sitt. Rossana Dinamarca vice partiordförande och riksdagsledamot (V) Rossana Dinamarca Rossana Dinamarca är född 1974 i Santiago de Chile och ordinarie riksdagsledamot för Vänsterpartiet sedan 2002 (dessförinnan ersättare sedan 1999). Hon är invald för Västra Götalands läns norra valkrets och bor i Trollhättan, där hon var kommunpolitiker 1998–2002. Hon är utbildningspolitisk talesperson för Vänsterpartiet, sitter i partistyrelsen sedan år 2006 och partiets verkställande utskott sedan 2007. 2011 valdes hon till vice ordförande. Den 17/8 meddelade hon att hon kandiderar till posten som partiordförande.


”Jag känner inte igen bilden av Norge”

Summary: Jag finner att Norge har annorlunda skiljelinjer än Sverige. Men den totala sönderstyckning i mestadels högerextrema celler, vilken målas upp av Ane Ørbø Kirkegaard från malmönorsk exil, känner jag inte igen, skriver Norgekännaren Ingemar Schmidt-Lagerholm i en replik.

I egenskap av regelbunden Norgebesökare, NRK-tittare och Morgenbladsprenumerant vill jag sätta några frågetecken vad gäller den Norgesbeskrivning av Ane Ørbø Kirkegaard som DN Debatt publicerade 7/8. Jag har varit Norgeverksam såväl i urban Vestkystmiljö som i Vestre Slidre i det innersta av det breda Norge. Och för uppdraget som norsk-svensk sendelektor i Förbundsrepubliken har jag fått centralt stöd av Kirke- og Undervisningsdepartementet i Oslo. Mig förefaller flera av de nämnda exemplen som enbart speciella och föga representativa för Norge som helhet. Ett skämtsamt provokatoriskt yttrande av den framstående sociologen Thomas Hylland Eriksen placerar här Norge på fullt allvar i ett individualistiskt USA i stället för i Europa. Icke till namnet men väl till gagnet är emellertid Norge ju en nära nog fullvärdig medlem av EU, vars alla regler och detaljer gäller i Norge likaväl som i Sverige. Att den något udda Eva Lundgren har gjort sig ett namn genom att påtala exorcism, barnmisshandel och kvinnoförtryck där svenska läsare allra minst väntar det – i grannlandet Norge - har inte gjort henne till en forskare som verkligen beaktas. Och det har inte hejdat strömmen av ambitiösa svenska sjuksköterskor till välordnade tjänsteförhållanden i Norge. Och som något av en parallell kunde nämnas att ingalunda förekomsten av sekteristisk djävulsdyrkan utan presidenten Lukasjenkos styre är det verkliga problemet i Vitryssland. Domen för landsförräderi mot socialdemokratiske diplomaten Arne Treholt kan inte avfärdas som ett simpelt norsknationellt justitiemord. Saken är långt mer komplicerad än så. Och kanske är det rent av relevant att jämföra med Birgitta Almgrens material om relativt aktuella svenskars kommunistiska kontakter, där vi inte ens får veta syndarnas namn. Det torde vara svårt att rent siffermässigt fastställa inhemskt norskt stöd under andra världskriget för Vidkun Quisling och hans tysksinnade hantlangare. Kanske var det större än vad som någonsin har erkänts. Men detta kan inte anföras som kännetecknande för en påstådd splittring av landet än i dag. Traditionellt har vi ju bilden av enigt starkt och synnerligen risktagande motstånd. Lärarstrejker, livsfarliga aktioner mot framställningen av tungt vatten i Telemark, våghalsiga sabotage exempelvis av gruppen kring Max Manus sådant det någorlunda trovärdigt nyligen har framställts på spelfilm. För att rubba den föreställningen och i stället skapa ett helt annat Norgesynsätt krävs mer än aldrig så realistiskt hjärtskärande skildringar av tysketösers öde. Norska jenters barn med tyska soldater enligt principen ”Lebensborn”. Just därför har Herbjørg Wassmo nått upplagor i klass med Margit Sandemo. Här är böckernas koncept: näraliggande och samtidigt exotiskt, nästan otroligt. Ett verk som inte präglas av populärgenren är ”Fars krig” (2008) av Bjørn Westlie, undersökande journalistik om faderns SS-deltagande i 1940-talets Ukraina. Och hur den nazistiska övertygelsen aldrig släpper för denne tyskfrivillige evige soldat. Ett psykopatiskt fall som inte nämns av Kirkegaard. Sannolikt finns likheter mellan Breiviks norska dåd och det svenska mordet på Olof Palme av vem det än vara månde. Det finns självfallet mängder av motsättningar i nordiska länder. Likaväl som i icke-europeiska medelhavsländer, där gruppfiendskaper måhända är väl så påtagliga som högt hållen demokratisträvan. Jag finner att Norge har annorlunda skiljelinjer än Sverige. Men den totala sönderstyckning i mestadels högerextrema celler, vilken målas upp av Ane Ørbø Kirkegaard från malmönorsk exil känner jag inte igen. Ingemar Schmidt-Lagerholm


Låt generna sätta menyn

Summary: Har du svårt att gå ner i vikt, trots att du har provat allt? Dina gener påverkar din vikt mer än du kan ana, skriver DN-journalisterna Karin Bojs och Anna Bratt i en ny bok om den allt viktigare genforskningen.

Anna Bratt har alltid fått kämpa hårt för att gå ner ett fåtal kilon. Karin Bojs har aldrig haft några problem. Varför är det så olika? Svaret finns i generna. Under de år som Karin Bojs och Anna Bratt bevakat vetenskapliga och medicinska frågor i Dagens Nyheter har genforskningen blivit alltmer dominerande i nyhetsflödet. Forskare har till exempel lyckats identifiera ett stort antal gener som har betydelse för olika sjukdomar. Just övervikt och fetma är extremt ärftligt, och i boken ”Vikten av gener” (Natur & Kultur) fokuserar Karin och Anna på genernas betydelse för vikten. Alla rekommendationer i boken har vetenskapligt stöd och baseras på den senaste forskningen. De skriver bland annat om hur man ska äta och träna efter sina genetiska förutsättningar. Och de presenterar de tre huvudvägarna bland moderna dieter i detalj – lågkolhydratdieten, medelhavsdieten och fettsnål diet. – Vi vill ge tröst till dem som har misslyckats. Alla är unika och en diet kan inte passa alla. Sedan handlar det om vardagsvanor också, säger Anna Bratt. Inför författandet av boken beställde både hon och Karin gentester för att få en översikt av sina gener. Anna tog ett skrapprov från insidan av kinden och skickade i väg med posten till genteknikföretaget Interleukin. Ett par veckor senare kunde hon vid datorn titta rakt in i sin arvsmassa. Resultatet blev mest en bekräftelse på vad hon redan anat. Hon bör enligt gentestet dra ned på fettet i maten och träna extra intensiva träningsformer för att bränna kroppsfett och gå ned i vikt. – Det var skönt att få det bekräftat. Gentestet var inspirerande och motiverande. Träningen var det som överraskade mest, säger Anna. Karin gjorde på samma sätt, drog med ett par spatlar på kindens insida men skickade dem till ett annat företag, Decode. När beskedet kom efter fem veckor blev Karin mest fascinerad över att det gick att se att hon är släkt med jägarbefolkningen och den urkvinna som brukar kallas för Ursula som levde för 50.000 år sedan. Men hon fick också reda på att hon inte hade lika lätt att gå upp i vikt som en genomsnittlig europeisk kvinna. Däremot visade testet att hon hade anlag för att drabbas av diabetes typ 2, vilket hon kan skydda sig mot om hon äter bra och motionerar. Gentester är inte helt okontroversiella. En del tycker att det verkar otrevligt att få reda på vilka sjukdomar och annat som de löper ökad risk att drabbas av. Andra ogillar tanken på att dela in människor efter deras gener, att klassa folk efter olika kvaliteter. Men det är det inte fråga om, säger Karin. Det handlar inte om att någon har sämre gener än någon annan, bara att vi är olika.Kartläggningen av våra gener kommer att påverka oss för lång tid framöver. Begreppet personlig medicin hörs allt oftare och handlar om vård som är skräddarsydd efter våra genetiska förutsättningar. Gentester kommer att bli allt vanligare och om några år kommer de i dag rätt dyra testerna att ha minskat betydligt i pris, tror Karin och Anna. De blir därmed mer tillgängliga för allmänheten. Den som utan att göra ett gentest vill veta lite mer om sina anlag kan börja med att se sig omkring i den närmaste familjen. – Titta på dina föräldrar. Ta det som en varningsklocka om de till exempel har diabetes eller är överviktiga. När det gäller dieter är det bäst att testa olika, och se vad som fungerar för dig, säger Anna Bratt. En av slutsatserna i boken är att i stort sett alla människor bör tänka på vilken sorts kolhydrater de stoppar i sig. Det finns tillräckligt med vetenskapligt stöd för att råda människor att tänka på att undvika snabba kolhydrater för att inte att bli överviktiga och sjuka, säger Karin och Anna. Hur har kunskaperna om era gener påverkat era liv? – Jag cyklar till jobbet och tränar mycket mer än förut. Jag har väldigt svårt att äta vitt bröd och koncentrerar mig på att inte äta snabba kolhydrater. Och så går jag för första gången ned i vikt utan att banta, säger Anna. – Jag har länge varit medveten om vad jag äter. Nu blev jag stärkt att fortsätta på samma sätt, säger Karin. Medelhavsdieten Under 50-talet uppmärksammade forskare att invånarna på den grekiska ön Kreta inte var överviktiga, levde länge och sällan drabbades av hjärtinfarkter eller cancer. Medelhavsdieten, som utvecklats senare men bygger på områdets kosthållning, har visat sig vara både nyttig och ge viktminskning. Tonvikten ligger på grönsaker, nötter, frukt, olivolja , fisk och lite kött och vin. Säg ja till: Grönsaker Frukt Baljväxter (som linser, bönor och ärtor) Olivolja Fisk och skaldjur Kyckling Rött kött (men inte för mycket Vitlök Nötter 1-2 glas vin/dag Säg nej till: Vitt bröd Smör och margarin Socker Lågkolhydratdieten De så kallade GI-dieterna (t ex Atkins, LCHF och South Beach) går ut på att man äter mat med lågt glykemiskt index (GI). Det är ett mått på hur mycket olika livsmedel höjer blodsockret. Enligt dessa dieter ska man äta så få kolhydrater som möjligt och helt undvika snabba kolhydrater, de som finns i till exempel socker, vitt bröd och potatis. Däremot får man äta fett, som smör, grädde och fet fisk. Säg ja till: Kött Fet fisk Ägg Ost Smör och olja Nötter Spenat Broccoli Säg nej till: Potatis Pasta Bröd Vitt mjöl Vissa frukter, som melon, banan, kiwi och ananas Socker Lågfettdieten På 60-talet började svenska myndigheter rekommendera fettsnål kost. De första kostråden kom 1971 och uppmanade svenskarna att dra ned på fett och äta mer kolhydrater. Enligt denna metod ska man äta mycket potatis, pasta och bröd, men undvika smör och ost. Välj varianter av livsmedel som är fettfria eller innehåller lite fett, som t ex lätt- eller minimjölk, ät magert kött och skär bort allt synligt fett. Säg ja till: Mager fisk Magert kött Grönsaker Bröd Potatis Ris Pasta Minimjölk Säg nej till: Smör och olja Fet mjölk Fett kött Fet fisk Fet mjölk Socker


”Så ska Centern bli en tydlig kraft i alliansregeringen”

Summary: Anders W Jonsson (C): Som partiledare vill jag göra vårt land än mer attraktivt för människor och företag och rusta Sverige inför de utmaningar som kommer. Centerpartiet ska vara en del av människors vardag och samtidigt vara drivande i den svenska idédebatten. Det krävs mod och nytänkande i utbildningsväsendet. Skattesystemet måste reformeras från grunden – första steget bör vara att avskaffa värnskatten. Sverige ska bli bäst på att styra över till förnybar energi. Jag vill utreda avskaffandet av laglotten vid arv och öka valfrihet och företagande i äldreomsorgen. Frågan om välfärdens finansiering behöver ett svar. Precis som vi i samförstånd gjorde i pensionsfrågan vill jag att en kommission, till valet 2014, lämnar förslag på frågan om välfärdens finansiering, skriver partiledarkandidaten Anders W Jonsson.

Friheten att själv kunna bestämma har varit en stark ideologisk tråd genom mitt liv och i hela Centerpartiets historia. Den friheten måste omfatta alla. Mitt engagemang utgår från tanken att politik ska handla om att göra livet lättare för medmänniskor som har det svårt. De ska också ha frihet och makt över sina egna liv. Jag är övertygad om att ett tydligare Centerparti kan vara en stark kraft i svensk politik för att ge alla människor större frihet. Vi har, som enda parti, alltid slagits för att ge människor möjlighet att leva och verka i hela landet. Det förutsätter grundläggande samhällsservice, bra infrastruktur, att offentliga monopol rivs och att småföretagandet har mycket goda villkor. Att hela Sverige ska leva var och förblir ett av Centerpartiets allra viktigaste politiska uppdrag. Vi måste dock bli tydligare med hur vi ska få hela Sverige att leva och på allvar visa att Centerpartiet är det enda partiet med en politik och en vision för hela landet. Centerpartiet har alltid haft en stark tradition av att vilja nå resultat och ta ansvar där andra har ägnat sig åt att skydda särintressen. Så var det under mitten av nittiotalet. När andra ägnade sig åt prat drev vi tillsammans med socialdemokraterna igenom beslut, sanerade den svenska ekonomin och införde det finanspolitiska ramverk som i dag ger vårt land en unikt stabil ekonomi. I regeringsställning har vi senast tagit ansvar för en klimat- och energiuppgörelse som i dag gör att vi snabbt ställer om vår energiproduktion till att bli hållbar och uthållig. Centerpartiet skall fortsätta denna tradition av modiga beslut i för Sverige viktiga framtidsfrågor. Livskraften i ett politiskt parti är att vara en del av människors vardag. Att fånga upp de problem som finns och vara drivande i den politiska idédebatten. Ett parti tynar bort när all kraft går till att förverkliga idéer och ingen tid ägnas åt att söka nya tankar. Ska vi bli det parti dit människor vänder sig för att hitta svaren på samhällsfrågor, stora som små, måste vi bredda vårt politiska synfält.Vi behöver forma en politik som gör att vi som medborgare och land står rustade för en omvärld i ständig förändring och där globaliseringen kräver mer av varje generation. Sverige har som ett litet land visat att just globaliseringen är en stor möjlighet givet att vi hanterar vår framtid klokt. Som partiledare för Centerpartiet vill jag göra vårt land än mer attraktivt för människor och företag och rusta Sverige inför de utmaningar som kommer. Jag ser sex områden som vi behöver se över under mitt ledarskap i Centerpartiet: 1Utbildning är nyckeln i ett land som vill tävla i den framväxande högproduktiva tjänstesektorn. Om vi skall få fler att se Sverige som ett land att satsa på krävs mod och nytänkande inom utbildningsväsendet. Jag vill att vi inför ett snabbspår till medborgarskap för dem som väljer att studera och avlägga examen i Sverige. Vidare vill jag att vi skall erbjuda ett eller flera universitet där undervisningen sker uteslutande på engelska. Detta för att locka ännu fler utländska studenter till våra utbildningar och därigenom bibehålla en hög kvalité och konkurrens. Sveriges demografi kräver detta. Ska vi tävla med lärosäten i världens största ekonomier om de bästa talangerna måste vi hitta nya och attraktiva konkurrensfördelar. Vi bör även årligen mäta kunskapsbalansen det vill säga hur många som flyttar in och ut på strategiskt viktiga utbildningsområden och vidta åtgärder när vi ser tilltagande brain drain. Detta är en förutsättning om vi ska kunna göra Sverige till ett nybyggarland. 2Skattesystemet behöver reformeras i grunden. Som ett första steg bör värnskatten avskaffas. Det skall löna sig att utbilda sig och du skall kunna bli rik på arbete om du jobbar hårt. Hela skattesystemet bör anpassas till det framväxande tjänstesamhället där arbete, flit och ambition är nyckeln. Framgången med rut och rot visar att skatteförändringar i tjänstesektorn ger fler jobb. En allmän översyn av skatterna i tjänstebranscherna måste göras. Syftet är att nå ett ökat entreprenörskap, underlätta för människor att starta nya företag och därmed öka sysselsättningen. 3Även om klimatdebatten har tystnat så har inte uppvärmningen av jordklotet avtagit. Sverige ska vara världsledande på att styra över energiförsörjningen till att bli helt förnybar samtidigt som energieffektiviseringen snabbas på. Verkligheten kommer att tvinga hela världen att följa efter. Först ut, längst fram kommer för Sverige att vara en konkurrensfördel på samma sätt som det var inom telekom. Den drivkraft som finns i individens vilja att välja rätt måste utnyttjas bättre. Timtariffer, möjlighet att kvitta el som produceras småskaligt mot köpt el och en neutralisering av uttagsskatten för vindkraftskooperativ är starka drivmedel mot målet. 4Möjligheten att påverka våra egna liv har stärkts med Alliansen men det behövs fler tydliga initiativ för att öka friheten. En sådan fråga som jag vill utreda är avskaffandet av laglotten vid arv. Det ska stå varje individ fritt att förfoga över sina egna tillgångar och detta ska gälla även efter livets slut. 5Ett annat är de äldres möjlighet till inflytande. Makten över hemtjänst och särskilda boenden ska genom valfrihetssystem ligga i de äldres och de anhörigas händer i hela Sverige. Det är dags att garantera det i lag precis som rätten att välja primärvård i dag är garanterad alla. Jag vill dessutom göra en översyn över hela välfärdspolitiken utifrån ett frihetsperspektiv. Målet ska vara ökad valfrihet och ett välkomnande av entreprenörskap. 6Välfärdens finansiering behöver ett svar. Alla vet att pengarna inte räcker när vi blir allt fler äldre och allt färre som arbetar. Nyckeln är att locka fler människor till Sverige men vi behöver även se över hur vård och omsorg finansieras och organiseras. Detta bör göras i samförstånd som vi gjorde kring pensionsfrågan. Därför vill jag ta initiativ till en kommission som ser över frågan och lämnar förslag till valet 2014. Centerpartiet har under senare år varit mycket framgångsrikt i att genom allianssamarbetet ta vår politik från tanke och idé till verklighet. Det är genom att bli en tydligare och starkare kraft, i en alliansregering, som Centerpartiet ska fortsätta att förverkliga sin politik för lång tid framöver. Anders W Jonsson partiledarkandidat Centerpartiet


”Vårt närmande till Nato sker utan insyn och debatt”

Summary: Anders Ferm och Thage G Peterson: Den säkerhetspolitik som politikerna, militären och medierna håller på att genomföra saknar folkligt stöd. Var finns oppositionen?Sverige närmar sig Nato utan offentlig insyn och debatt. Samtidigt som Nato får granska det svenska försvaret nekas folket information. Sverige befinner sig i en gråzon där vi varken kan dra nytta av ett fullt Nato-medlemskap eller hävda någon alliansfrihet. Omvärlden betraktar Sverige som ett bihang till Nato – men bara en av fem svenskar anser att vi bör gå med. Så länge ingen reagerar har regeringen fria händer. Var finns fredsrörelsen, opinionsbildarna och socialdemokratin? Är det för övrigt så bra att gå med i en militärallians som måste göra besparingar? skriver f d FN-ambassadör Anders Ferm och f d försvarsminister Thage G Peterson.

På försvarsdepartementets hemsida kan man den 25 juli läsa att Nato under våren har gjort en granskning av det svenska försvaret. Nato ville granska Sveriges försvar på samma sätt som man granskar försvaret hos de länder som redan är medlemmar. Och regeringen sa ja. Nu är granskningen färdig, en sammanfattning publiceras. Samma dag presenterade försvarsminister Sten Tolgfors på DN Debatt resultatet av den hemliga Nato-analysen. Sverige får beröm och det är väl ingen överraskning. Ändå väcker granskningen frågor. Att Nato går igenom det svenska försvaret från korprals- till generalsnivå – en slags revision – innebär rimligen ett fortsatt närmande till fullt Nato-medlemskap. Det sker utan offentlig insyn och debatt, de som ska försvaras får inget veta. Går det att genomföra en meningsfull granskning utan tillgång till svenska militära hemligheter? Har sådana lämnats ut till främmande makt? Det är viktiga frågor och det finns kanske anledning för riksdagens konstitutionsutskott att undersöka hur detta hanterats. Samtidigt som Nato får full insyn i det svenska försvaret så nekar regeringen svenska folket information om vad kriget i Afghanistan verkligen kostar skattebetalarna, hur den svenska delen av kriget bedrivs, om hur många civila afghaner som dödats eller invalidiserats i den svenska delen av kriget. Enskilda och organisationer har begärt uppgifter härom, men här gäller hemligstämpeln. Under tiden som Nato granskat oss i hemlighet har medborgarna och medierna troskyldigt diskuterat det svenska deltagandet i Natos krig i Libyen. Två parallella processer har alltså ägt rum samtidigt under våren, den ena någorlunda öppen, den andra i det fördolda. Vad vi nu bevittnar är ytterligare steg på den väg Sverige beträdde när Berlinmuren föll och det kalla kriget tog slut. Vägen leder till ett övergivande av alliansfriheten och närmande till Nato. När Natos generalsekreterare var i Stockholm i mars för att be om svensk militär hjälp till kriget i Libyen så försäkrade han att om Sverige bara lämnar in en formell ansökan att bli medlem så kommer den att beviljas inom 48 timmar! Det är en gammal dröm från högern och militären som håller på att förverkligas. Det militärpolitiska etablissemanget har med stöd av både socialdemokratin och de borgerliga sörjt för att vi nästan omärkligt glidit in alltmer under Nato:s kärnvapenparaply. Medier och ”säkerhetspolitiska forskare” har metodiskt förtalat den neutralitetspolitik och alliansfrihet som Sverige höll fast vid under andra världskriget och det kalla kriget. Den politiken har ömsom kallats ”svek mot demokratierna” och ”den stora lögnen”. Propagandisterna i medier och på ”forskningsinstituten” anser att vi andra, lite enklare människor, inte kan hålla tre tankar i huvudet samtidigt: (1) Hur man försöker undvika krig (2) Hur man bär sig åt om man ändå blir angripen och (3) Hur man i fredstid försöker förbereda sig för den eventualiteten. Omvärlden betraktar numera Sverige som ett bihang till Nato. I händelse av en allvarlig konflikt i Europa skulle vi därför sannolikt dras med, särskilt som politikerna envisas med att tolka den så kallade solidaritetsförklaringen i Lissabonfördraget enbart i militära termer. Men vi har inga säkerhetsgarantier från Nato och vi har inte det inflytande som ett formellt medlemskap ger i form av vetorätt. Till följd av vårt deltagande i Afghanistankriget kan vi numera inte heller göra anspråk på att betraktas som opartiska medlare. Det förtroendet har vi fördärvat. Nu är det andra länder som sköter samtalen mellan afghanska talibaner och USA, och diskussionerna om Libyens framtid. Vi har inte längre några soldater i FN:s fredsbevarande operationer. Däremot har vi många hundra som för krig under Nato-flagg i Afghanistan. Sverige är i en gråzon, vare sig utanför eller med i Nato. Det är inte bra. Den fråga som måste få ett svar är om vi ska gå med i Nato fullt ut och definitivt ge upp alliansfriheten eller om vi i stället ska utveckla den traditionella svenska freds- och förhandlingslinjen, dra en gräns vid deltagande i krig utanför Sverige. Det finns fördelar med ett Nato-medlemskap. Ekonomiskt skulle vi kanske tjäna på det. Vi skulle nog kunna avveckla en del av vår vapenindustri och Jas-Gripen-projektet, som ju en borgerlig riksdagsmajoritet trumfade igenom våren 1981. Våra inhemska regler för vapenexport kunde enkelt ersättas av Natos regler vilka är mindre restriktiva. För officerare och yrkessoldater skulle intressanta nya karriärmöjligheter i internationell krigstjänst öppnas. Och vi skulle få den trygghet genom avskräckning som kärnvapenarsenalerna kan skänka. Men Nato har problem. Ett är den kraftiga nedskärningen av försvarsanslagen, som nu pågår eller diskuteras i flera Nato-länder. De ekonomiska problemen i USA och Europa kommer att tvinga fram ytterligare besparingar i de största Nato-länderna. Det är klart att man gärna vill ha med ett land som Sverige, som har god ekonomi och kan betala för sig. Men är det en så bra idé att gå med i en militärallians som måste spara in på det militära? Nato har ju dessutom förvandlats från en försvarspakt till en militärpakt som intervenerar på olika håll på initiativ av de stormakter som också är permanenta medlemmar av FN:s säkerhetsråd och där har möjlighet att skaffa legitimitet åt interventionerna. Resultaten av Natos interventioner är inte positiva. Afghanistankriget är efter tio år närmast ett misslyckande. I Irak blir säkerhetsläget allt sämre. Libyenkriget har blivit ett inbördeskrig där ingen sida i dag har övertaget. De som ivrade mest för kriget, Frankrike och Storbritannien, har tröttnat. Kriget blev för dyrt. Försvarspolitikerna och militären har nu baxat oss fram till Natos port i stort sett utan någon offentlig debatt. Men det finns ett problem. Folket! Bara en av fem svenskar anser att vi bör gå med i Nato. Den säkerhetspolitik som politikerna, militären och medierna håller på att genomföra saknar enligt opinionsundersökningarna folkligt stöd och folklig förankring. Man borde antingen ändra politik – eller skaffa ett annat folk! Det mest anmärkningsvärde i allt detta är att regeringen har fria händer enär ingen reagerar. Var finns fredsrörelsen? Var finns den politiska oppositionen? Var finns opinionsbildarna? Och var finns de socialdemokratiska företrädarna!? Anders Ferm fd FN-ambassadör Thage G Peterson fd försvarsminister


”Skuldkrisen kräver att alla EU-länder tar ansvar”

Summary: Statsskuldkrisen och fastighetsbubblan ska inte skyllas på euron. Orsakerna är främst BNP-fallet i finanskrisens spår i kombination med strukturella problem i vissa länder. Krisen har tvingat EU att inrätta en krisfond som 2013 ersätts av en permanent stabiliseringsfond. Fondens storlek är dock otillräcklig om även Italien och Spanien måste få stöd. För att finansmarknaderna ska övertygas måste fonden ges praktiskt taget obegränsade finansiella muskler. Detta kan bara ske genom att fonden får ge ut egna obligationer – euroobligationer – som garanteras av euroländerna gemensamt, skriver Harry Flam och Anders Vredin.

Den europeiska valutaunionen kommer inte att upplösas även om Grekland lämnar euron, inte heller om Italien och Spanien tvingas begära stödlån. Däremot skulle hela det europeiska projektet få sig en ordentlig knäck. Valutaunionen är främst ett medel för att uppnå fred, demokrati och stabilitet i Europa, inte ett mål i sig. Skulle det osannolika ske, är alternativet till euron inte egna valutor och rörliga växelkurser. Detta skulle begränsa fördelarna med EU:s inre marknad. Det enda realistiska alternativet är fasta växelkurser, som vid behov kan justeras. Vinsterna av en devalvering för ett land motsvaras dock av kostnader för landets handelspartner. Det europeiska växelkurssamarbetet sedan början av 70-talet är kantat av ekonomiska och politiska kriser i samband med devalveringar. Det är lätt att föreställa sig vilka påfrestningar det europeiska samarbetet skulle ha utsatts för efter finanskrisen med fasta men justerbara växelkurser. Statsskuldkrisen och fastighetsbubblan ska inte skyllas på euron. Orsakerna är främst det dramatiska BNP-fallet i finanskrisens spår i kombination med strukturella problem i vissa länder. Det finns länder utanför valutaunionen som ockå drabbats på liknande sätt av finanskrisens verkningar, som Storbritannien och USA, men också flera euroländer som klarat sig bättre eller bra. Det finns olika orsaker till att vissa euroländer drabbats värre än andra. Grekland och Italien hade en stor statsskuld redan före finanskrisen. Irland och Spaniens skuldsättning var relativt liten men de – och Grekland – hade en spekulativ och kraftig uppgång i fastighetspriserna, stimulerad av obegränsade krediter till låga räntor. När bubblan sprack på grund av finanskrisen och det ledde till recession, ökade statens utgifter och minskade dess inkomster. I Irlands fall bidrog att banksystemet blev konkursmässigt och att staten valde att hålla det under armarna med lånade pengar. I främst Grekland, Irland och Spanien bidrog också att inflationen tilläts att vara alltför hög och urholka konkurrenskraften. Nackdelen med en gemensam valuta är att konkurrenskraften kan återställas endast genom att löner och priser sänks i förhållande till konkurrentländerna. Det är en fullt möjlig, men utdragen och smärtsam hästkur, som man lyckats med i Tyskland. Även om valutaunionen inte bär skulden för statsskuldkrisen i vissa euroländer, ställer den hårdare krav på finanspolitiken. Detta var naturligtvis känt från början. Tanken var att EU:s tillväxt- och stabilitetspakt skulle begränsa budgetunderskott och skuldsättning, men den förlorade sin roll när Frankrike och Tyskland struntade i reglerna och kom undan sanktioner. Vad som inte förutsågs var att den ökade tillgången på lån till låg ränta skulle ge upphov till spekulativa bubblor på fastighetsmarknaden som måste spricka förr eller senare, med katastrofala följder för banker, statsbudgetar och på arbetsmarknaden. EU har nu fattat beslut som innebär en skärpning av tillväxt- och stabilitetspakten. Man har också inrättat en ny myndighet som ska övervaka finansiell stabilitet på makronivå. Dessutom finns en ny global standard för banker som tvingar dem att ha större buffertar i form av eget kapital än tidigare (Basel III). Dessa åtgärder bör minska risken för framtida kriser. Tidigare saknade EU mekanismer för att hantera en statsskuldkris. Förhoppningen var att EU-fördragets förbud mot att rädda ett land med betalningssvårigheter skulle vara så avskräckande att problemet aldrig skulle uppstå. Avskräckningen har uppenbarligen inte varit stark nog. Det beror på att EU-projektet syftar till ett djupare samarbete än enbart på det ekonomiska området. När målet är en fördjupad integration på många områden, är det svårt att tänka sig att ett land med betalningssvårigheter inte skulle få stöd från de övriga länderna. Här finns uppenbarligen ett dilemma, som måste lösas så att det gemensamma ansvar som EU-samarbetet för med sig kompletteras med gemensamma regler för finanspolitisk disciplin och finansiell stabilitet. Krisen har tvingat EU att inrätta en temporär krisfond, som 2013 ersätts av en permanent Europeisk stabilitetsfond. Fondens storlek är emellertid begränsad, och den är otillräcklig om även Italien och Spanien måste få stöd. För att finansmarknaderna ska övertygas, måste fonden ges praktiskt taget obegränsade finansiella muskler. Detta kan åstadkommas genom att den får mandat att ge ut egna obligationer – euroobligationer – som garanteras av euroländerna gemensamt. Hindret för en sådan lösning har hittills varit oviljan mot en ”transferunion”. Men om inte stabilitetsfonden får tillräckliga muskler riskerar räntorna för Irland, Portugal, Spanien och Italien att bli så höga att situationen blir ohållbar, med värre konsekvenser för skattebetalarna i Tyskland och andra länder. Euroländernas hittillsvarande strategi har varit att hålla krisländerna under armarna med lån och tvinga dem att ta alla kostnader, i form av arbetslöshet och lägre levnadsstandard. Långivarna har rentav tjänat på skillnaden mellan upplånings- och utlåningsräntor. Nu har Grekland lovats en lägre ränta på sina obligationer, men det kan troligen bara uppskjuta en nedskrivning av obligationernas nominella värde. Detta kommer att drabba bland andra franska och tyska banker så att en del av dem rentav blir konkursmässiga och måste få kapitaltillskott från sina ägare eller från staten. I slutändan får således skattebetalare och bankägare, men även försäkringsbolag, pensionsfonder och andra betala för grekernas ekonomiska lättsinne. Iallt detta kan och bör Sverige spela en aktiv roll i kraft av sina erfarenheter av 90-talskrisen, sitt finanspolitiska regelverk och sin framgångsrika ekonomiska politik. Sverige är visserligen inte med i valutaunionen, men krisen är ett problem för hela EU och därmed också för oss. Ett konstruktivt svenskt bidrag skulle vara att ställa sig bakom att den europeiska stabilitetsfonden får rätt att ge ut euroobligationer. Det skulle ge stabilitetsfonden de muskler som krävs för att förhoppningsvis stoppa den negativa spiralen av högre räntor – ökad skuld – ännu högre räntor. Krisen är som sagt EU:s, inte eurons. Harry Flam professor vid Institutet för internationell ekonomi, Stockholms universitet Anders Vredin vd för SNS och docent i nationalekonomi Författarna var ledamöter av EMU-utredningen 1995–1996 och Flam var ordförande för SNS Konjunkturråd 2009, som utvärderade eurons första tio år.


Summary: EMU-experter: Sverige bör spela en mer aktiv roll i EU:s ekonomiska politik och ställa sig bakom att den europeiska stabilitetsfonden får tillräckliga finansiella muskler. Statsskuldkrisen och fastighetsbubblan ska inte skyllas på euron. Orsakerna är främst BNP-fallet i finanskrisens spår i kombination med strukturella problem i vissa länder. Krisen har tvingat EU att inrätta en krisfond som 2013 ersätts av en permanent stabiliseringsfond. Fondens storlek är dock otillräcklig om även Italien och Spanien måste få stöd. För att finansmarknaderna ska övertygas måste fonden ges praktiskt taget obegränsade finansiella muskler. Detta kan bara ske genom att fonden får ge ut egna obligationer – euroobligationer – som garanteras av euroländerna gemensamt, skriver Harry Flam och Anders Vredin.

Den europeiska valutaunionen kommer inte att upplösas även om Grekland lämnar euron, inte heller om Italien och Spanien tvingas begära stödlån. Däremot skulle hela det europeiska projektet få sig en ordentlig knäck. Valutaunionen är främst ett medel för att uppnå fred, demokrati och stabilitet i Europa, inte ett mål i sig. Skulle det osannolika ske, är alternativet till euron inte egna valutor och rörliga växelkurser. Detta skulle begränsa fördelarna med EU:s inre marknad. Det enda realistiska alternativet är fasta växelkurser, som vid behov kan justeras. Vinsterna av en devalvering för ett land motsvaras dock av kostnader för landets handelspartner. Det europeiska växelkurssamarbetet sedan början av 70-talet är kantat av ekonomiska och politiska kriser i samband med devalveringar. Det är lätt att föreställa sig vilka påfrestningar det europeiska samarbetet skulle ha utsatts för efter finanskrisen med fasta men justerbara växelkurser. Statsskuldkrisen och fastighetsbubblan ska inte skyllas på euron. Orsakerna är främst det dramatiska BNP-fallet i finanskrisens spår i kombination med strukturella problem i vissa länder. Det finns länder utanför valutaunionen som ockå drabbats på liknande sätt av finanskrisens verkningar, som Storbritannien och USA, men också flera euroländer som klarat sig bättre eller bra. Det finns olika orsaker till att vissa euroländer drabbats värre än andra. Grekland och Italien hade en stor statsskuld redan före finanskrisen. Irland och Spaniens skuldsättning var relativt liten men de – och Grekland – hade en spekulativ och kraftig uppgång i fastighetspriserna, stimulerad av obegränsade krediter till låga räntor. När bubblan sprack på grund av finanskrisen och det ledde till recession, ökade statens utgifter och minskade dess inkomster. I Irlands fall bidrog att banksystemet blev konkursmässigt och att staten valde att hålla det under armarna med lånade pengar. I främst Grekland, Irland och Spanien bidrog också att inflationen tilläts att vara alltför hög och urholka konkurrenskraften. Nackdelen med en gemensam valuta är att konkurrenskraften kan återställas endast genom att löner och priser sänks i förhållande till konkurrentländerna. Det är en fullt möjlig, men utdragen och smärtsam hästkur, som man lyckats med i Tyskland. Även om valutaunionen inte bär skulden för statsskuldkrisen i vissa euroländer, ställer den hårdare krav på finanspolitiken. Detta var naturligtvis känt från början. Tanken var att EU:s tillväxt- och stabilitetspakt skulle begränsa budgetunderskott och skuldsättning, men den förlorade sin roll när Frankrike och Tyskland struntade i reglerna och kom undan sanktioner. Vad som inte förutsågs var att den ökade tillgången på lån till låg ränta skulle ge upphov till spekulativa bubblor på fastighetsmarknaden som måste spricka förr eller senare, med katastrofala följder för banker, statsbudgetar och på arbetsmarknaden. EU har nu fattat beslut som innebär en skärpning av tillväxt- och stabilitetspakten. Man har också inrättat en ny myndighet som ska övervaka finansiell stabilitet på makronivå. Dessutom finns en ny global standard för banker som tvingar dem att ha större buffertar i form av eget kapital än tidigare (Basel III). Dessa åtgärder bör minska risken för framtida kriser. Tidigare saknade EU mekanismer för att hantera en statsskuldkris. Förhoppningen var att EU-fördragets förbud mot att rädda ett land med betalningssvårigheter skulle vara så avskräckande att problemet aldrig skulle uppstå. Avskräckningen har uppenbarligen inte varit stark nog. Det beror på att EU-projektet syftar till ett djupare samarbete än enbart på det ekonomiska området. När målet är en fördjupad integration på många områden, är det svårt att tänka sig att ett land med betalningssvårigheter inte skulle få stöd från de övriga länderna. Här finns uppenbarligen ett dilemma, som måste lösas så att det gemensamma ansvar som EU-samarbetet för med sig kompletteras med gemensamma regler för finanspolitisk disciplin och finansiell stabilitet. Krisen har tvingat EU att inrätta en temporär krisfond, som 2013 ersätts av en permanent Europeisk stabilitetsfond. Fondens storlek är emellertid begränsad, och den är otillräcklig om även Italien och Spanien måste få stöd. För att finansmarknaderna ska övertygas, måste fonden ges praktiskt taget obegränsade finansiella muskler. Detta kan åstadkommas genom att den får mandat att ge ut egna obligationer – euroobligationer – som garanteras av euroländerna gemensamt. Hindret för en sådan lösning har hittills varit oviljan mot en ”transferunion”. Men om inte stabilitetsfonden får tillräckliga muskler riskerar räntorna för Irland, Portugal, Spanien och Italien att bli så höga att situationen blir ohållbar, med värre konsekvenser för skattebetalarna i Tyskland och andra länder. Euroländernas hittillsvarande strategi har varit att hålla krisländerna under armarna med lån och tvinga dem att ta alla kostnader, i form av arbetslöshet och lägre levnadsstandard. Långivarna har rentav tjänat på skillnaden mellan upplånings- och utlåningsräntor. Nu har Grekland lovats en lägre ränta på sina obligationer, men det kan troligen bara uppskjuta en nedskrivning av obligationernas nominella värde. Detta kommer att drabba bland andra franska och tyska banker så att en del av dem rentav blir konkursmässiga och måste få kapitaltillskott från sina ägare eller från staten. I slutändan får således skattebetalare och bankägare, men även försäkringsbolag, pensionsfonder och andra betala för grekernas ekonomiska lättsinne. I allt detta kan och bör Sverige spela en aktiv roll i kraft av sina erfarenheter av 90-talskrisen, sitt finanspolitiska regelverk och sin framgångsrika ekonomiska politik. Sverige är visserligen inte med i valutaunionen, men krisen är ett problem för hela EU och därmed också för oss. Ett konstruktivt svenskt bidrag skulle vara att ställa sig bakom att den europeiska stabilitetsfonden får rätt att ge ut euroobligationer. Det skulle ge stabilitetsfonden de muskler som krävs för att förhoppningsvis stoppa den negativa spiralen av högre räntor – ökad skuld – ännu högre räntor. Krisen är som sagt EU:s, inte eurons.


”Terrordåden har blottat ett djupt splittrat Norge”

Summary: Det är inte alls förvånande att det var just i Norge som det första radikaliserade kristna extremistiska terrorangreppet i Europa skedde. Norge är sedan länge splittrat, vilket inte minst dess starka regionpolitik visar. Åsikterna går vitt isär mellan höger och vänster, mellan kristna och sekulariserade, mellan nationalistiska och humanistiska värden. Breivik har stöd mitt ibland oss och alldeles öppet. Om vi inte tar debatten nu och låter dagens politik avspegla grundläggande värden och mänskliga rättigheter kan vår framtid snabbare än vi anar formas av fundamentalistiska rörelser, skriver lektorn i freds- och konfliktvetenskap, Ane Ørbø Kirkegaard.

Det är sällan lättare att uppleva en känsla av gemenskap och styrka i att stå enade än när en nation attackeras av besinningslöst våld, särskilt när våldet så uttryckligen drabbar barn och unga. Det är i sådana ögonblick också mycket svårt att erkänna att våldet är ett resultat av nationens egen interna politik och historia. Norge är ett delat land. Detta är inget nytt, vi som har våra rötter där vet detta. Landets kustnära städer har under mer än tusen år vuxit och fått politisk och ekonomisk makt just genom sin öppenhet mot världen. Samtidigt är de inre delarna av landet fortfarande slutna samhällen, där man bevakar varandra och andra noggrant. Om detta vittnar ett antal stora norska epos, från Hamsuns ”Svält” till Gulbranssens trilogi ”Og bakom synger skogene” och Børlis poesi. Norge är också delat mellan dem som stödjer den centrala statsmakten som princip och de som inte egentligen erkänner denna. Att man har en så stark regionpolitik i Norge grundar sig i en outtalad överenskommelse mellan dessa två poler – i utbyte mot ett erkännande av staten får regionerna medel ur statskassan. Många glesbygdsnorrmän har en tendens att ganska öppet trotsa centralmakten i landet. En av Thomas Hylland Eriksens kommenterer till den senaste EU-omröstningen i Norge, var att om man hade röstat om att bli en del av USA hade norrmännen röstat ja. Man är gärna en del av en federation med en svag statsmakt – men inte av en med tydlig centralstyrning. Landet är också politiskt splittrat på ett grundläggande och oförsonligt sätt. Detta kanske visade sig tydligast innan och under kriget. Det gick en avgrundsdjup klyfta genom det politiska Norge, mellan dem som stödde Quisling och de som bekämpade allt det som nazisterna representerade. Förbittringen på båda sidor var djup, hatet uttrycktes genom tortyr, mord och förföljelse grupperna emellan, särskilt tydligt i hanteringen av tyska soldaters barn. Även detta har satt avtryck i norsk litteratur genom bland annat Herbjørg Wassmos hårresande skildringar. Det politiska tonläget har varit skarpt i Norge, och har tagit sig uttryck både i relationerna mellan staten och samebefolkningen, en konflikt som resulterade i Norges första terrorbombning sedan kriget, i samband med byggandet av kraftverket i Alta, i relationerna mellan staten och fredsaktivister (till exempel Andøya-saken). Justitiemordet på Arne Treholt är ett annat exempel, liksom utlämnandet av ett par verser i den officiella versionen av nationalsången, samt ur den poetiska nationalklenoden ”Til Ungdommen” av Nordahl Grieg, som sjöngs så starkt och tydligt under mässan för sorg och hopp i Oslo Domkyrka den 24 juli. Utöver detta är Norge djupt splittrat i synen på hur samhället bör vara organiserat. Förutom att landet har en mycket starkt modernistisk humanistisk rörelse, är de extremkristna rörelserna markant starkare än i till exempel Sverige och Danmark. Dessa är inte främmande för exorcism, barnmisshandel och kvinnoförtryck. Detta har belagts både i sociologisk forskning (av bland andra professor Eva Lundgren), i ett antal journalisters arbete samt i en del predikanters och prästers uttalanden i medierna. Debatten kring kön har varit religiöst präglad och tillspetsad genom flera år. Striden står mellan å ena sidan det djupt konservativt kristna Norge som ser kvinnan som skapad för barnafödande och hushållsarbete, och å andra sidan den moderna genusorienterade uppfattningen att människor, oberoende av kön har förmågan till ledarskap, omsorg och arbetsuppgifter som tar dem bort från hemmet. Många har uttryckt förvåning över att det var just i Norge som det första radikaliserade kristna extremistiska terrorangreppet i Europa skedde, men det är inte alls förvånande. Jag tror många norrmän förstod väldigt tidigt under förloppet att detta var en norrmans blodiga politiska kommentar. Anders Behring Breivik har med sitt terrordåd blottat Norge. Landet är inte alls enat. Det är splittrat mellan stat och samhälle, mellan höger och vänster, mellan kristna extremister, moderata kristna, sekulariserade, mellan fundamentalist-nationalistiska och humanistiska värden. Det är förståeligt att det politiska Norge efter chocken står samlat, men det är också upprörande att de ledande politikerna på ett så medvetet sätt försöker distansera sig från terroristen. I eftertankens kranka blekhet bör man dock fundera över den skuld vi alla har i att Breivik gjorde som han gjorde. Den stora politiska utmaningen i dagens Europa är inte hur man skall hantera demokratiskt valda fundamentalist-nationalister med en radikaliserad kristen teologi. Den stora utmaningen är att ta denna relativt starka strömning på allvar, och få igång en seriös debatt kring grundläggande värden. Att ta Jens Stoltenbergs uppmaning på största allvar. Vill vi ha ett Skandinavien, ett Europa, en värld där man inte kan bosätta sig utanför det område man genom sin etnicitet tillhör, där kvinnor inte får ha lönearbete, och män inte får ta hand om sina barn, där människovärde sätts i förhållande till politisk, religiös och kulturell tillhörighet snarare än i relation till individens önskningar och förmågor? Vill vi ha ett samhälle där barn som föds med Downs Syndrom inte är välkomna, där sinnessjukdom är liktydigt med inspärrning, där handikappade inte får synas? Eller vill vi ha ett samhälle där människor får möjlighet att utforska sina förmågor, får tillgång till utbildning på likvärdiga villkor, där människor får möjlighet att göra rätt för sig, betala sin skatt och delta i det sociala och politiska livet oavsett om man är kvinna eller man, religiös eller ateist, handikappad eller ej? Norge är ett europeiskt specialfall, men Breivik står inte alls ensam, inte i Norge, inte i Europa och inte i USA, Sydafrika eller Australien. Han har stöd inte bara i extremismens ljusskygga marginaler, utan mitt ibland oss och alldeles öppet. Det är på den öppna arenan och i klart dagsljus vi behöver ta diskussionen om i vilken riktning vi vill att vårt samhälle och vår värld skall gå, på vilka värden vi vill att vår samhällsordning skall vila. Om vi vill att de grundläggande värdena mänskliga rättigheter, rättvisa, jämlikhet och humanitet skall vara grunden för våra politiska principer, så måste detta återspeglas i den vardagliga politiken. I hur vi behandlar människor som flyr undan ekonomiskt, politiskt och kulturellt förtryck, i hur vi förvaltar den rikedom vi fått genom kolonisationen av vår omgivning, i hur vi bemöter diktaturer. Om vi inte gör det kan vår framtid fortare än vi anar formas långt mera av fundamentalistiska rörelsers makt över politiken, än av klimatförändringarna. Ane Ørbø Kirkegaard fil dr i freds- och utvecklingsforskning, lektor i freds- och konfliktvetenskap Malmö Högskola


”Slussens trafikplanering är visionslös och ohållbar”

Summary: Förslaget till nya Slussen måste justeras för mindre biltrafik. Därför kräver Miljöpartiet en utredning om hur trafikplaneringen kan ändras för att få mer cykel-, gång- och kollektivtrafik, skriver Emilia Hagberg, MP:s gruppledare i Stadshuset. Slussen, en av Stockholms viktigaste mötesplatser och knutpunkter, står inför en total ombyggnad.

Mycket i förslaget till nya Slussen är bra och nödvändigt. Det är viktigt att en ombyggnation kommer till skott. Men tyvärr är trafikplaneringen visionslös och ohållbar. Förslaget innebär fortsatta bilköer, trängsel och utsläpp runt Gamla stan, över Slussen och på Hornsgatan. Därför kräver Miljöpartiet en utredning som visar hur förslaget kan justeras för minskad biltrafik. Sedan 60-talet har antalet fordon som passerar Slussen minskat från 90.000 till 30.000 per dag. En minskning med mer än 10.000 fordon per årtionde. Det är en utveckling som måste fortsätta. Färre bilar över Slussen betyder mer plats för det som skapar en levande stad, exempelvis breda trottoarer, träd, cykelvägar, torg, bussfiler, spårvagnar och uteserveringar. På DN.se/stockholmsdebatt (3/5) lyfte Miljöpartiet fram krav på en mer hållbar trafikplanering vid nya Slussen. Miljöpartiets krav får stöd av fil lic Bjarnestam som den 16/6 presenterade resultaten i sin licentiatuppsats om nya Slussen. Bjarnestam konstaterade att förslagets trafikplanering ”rimmar dåligt med stadens mål för hållbar stadsutveckling och åstadkommandet av ett långsiktigt hållbart transportsystem”. Stockholms projektchefer för nya Slussen, Frumerie och Burghauser, svarar den 23/6. De skriver att ”trafiklösningen är flexibel och ger handlingsutrymme för framtida behov av förändringar. Kommande generationer kan med lätthet omfördela utrymmet och skapa ännu mer utrymme för gång-, cykel-, och kollektivtrafik”. Svaret från Frumerie och Burghauser är tydligt. Det visar att en omställning till en mer hållbar trafikplanering är fullt möjlig, till och med lätt att genomföra, men att den moderatledda majoriteten motsätter sig en sådan utveckling. Stockholmstrafiken präglas av trängsel, köer, buller och utsläpp. Om Förbifart Stockholm byggs kommer det att öka andelen bilresor ytterligare. Det är uppenbart att biltrafikens växande andel måste minska och styras över till ång-, cykel- och kollektivtrafik. Inte i framtiden, utan här och nu. En hållbar trafikplanering frigör yta, minskar utsläppen och förbättrar framkomligheten för alla. När Miljöpartiet kritiserar den bildominerade trafikplaneringen svarar moderaternas trafikborgarråd Ulla Hamilton (DN.se/stockholmsdebatt, 5/5) att vår politik är ”oansvarig”. Hamilton menar att antalet bilar över Slussen inte kan minska ytterligare eftersom Stockholm växer. Miljöpartiets perspektiv är det rakt motsatta: eftersom det redan är kaos i trafiken samtidigt som antalet stockholmare ökar och andelen biltrafik växer så kan vi inte skjuta dessa beslut på framtiden. Här går en tydlig skiljelinje i politiken. Antalet bilar över Slussen har minskat till en tredjedel sedan 60-talet. Vill Hamilton att de senaste femtio årens utveckling ska ta slut nu? Genom en växande andel bilresor plus ett snabbt ökande antal stockholmare står Stockholm inför en trafikinfarkt. Delar Hamilton den insikten och vill Hamilton agera för att vända denna trend? Med bakgrund av dessa frågor har Miljöpartiet lämnat in en skrivelse till kommunstyrelsen i Stockholms stad. Skrivelsen kräver en utredning om hur trafikplaneringen i förslaget till nya Slussen kan utvecklas med mer gång-, cykel- och kollektivtrafik, förbättrad luftkvalitet samt minskad mängd biltrafik. Då kan även den motorvägsliknande bron göras smalare och smäckrare. Nya Slussen ska hålla i 100 år. Det förpliktigar oss politiker att planera utifrån visioner och ambitioner. Miljöpartiets vision är en grön huvudstad med hållbart resande. Emilia Hagberg (MP) gruppledare Stockholms stad


USA:s ödesvecka

Summary: President Obama och det republikanska ledarskiktet har under helgen närmat sig en uppgörelse om skuldtaket. Men även om de når en överenskommelse, vilket de vid denna upplagas pressläggning inte hade gjort, är det oklart om ledarna får med sig de vanliga kongressledamöterna. Tiden håller på att rinna ut.

Den amerikanska ödesveckan har inletts. Redan i maj slog landet i skuldtaket och har sedan dess betalat sina räkningar genom att låna från sina egna pensionsfonder. I morgon kan man inte göra det längre. Det är möjligt att staten genom tekniska manövrar kan täcka sina utgifter ytterligare några dagar. Men sen är det stopp. Intäkterna är inte tillräckliga och staten får välja vilka räkningar som ska betalas. Pensioner och löner till statsanställda kan ställas in, delar av förvaltningen stängas ned och räntebetalningar avbrytas. Exakt vilka prioriteringar finansdepartementet kommer att göra är oklart. Konsekvenserna är svåra att överblicka. Ingen vill egentligen ta reda på vilka de blir. Beslutet om att höja lånetaket har dragits i långbänk över sommaren. För att rösta för en höjning har republikanerna, som har en majoritet i representanthuset, krävt att staten ska minska sitt budgetunderskott genom kraftiga nedskärningar i de offentliga utgifterna. De har dessutom begärt förändringar i socialförsäkringssystemen. President Obama och den demokratiska majoriteten i senaten vill i sin tur att skattehöjningar, och inte bara nedskärningar, ska vara en del av en balanserad budget. Och de har avfärdat förändringar i socialförsäkringssystemen. Förra veckan kulminerade motsättningarna i form av högoktanig politisk teater. Direkta förhandlingar mellan Vita Huset och republikanerna bröt samman och båda sidor skyllde på varandra. Men under helgen verkar de politiska ledarna plötsligt ha insett allvaret. Anklagelserna byttes hastigt mot bedyranden om att man vill komma fram till en uppgörelse. Natten mot söndag nådde Obama och det republikanska ledarskiktet en preliminär överenskommelse om grundprinciperna för en uppgörelse. Enligt dessa höjs skuldtaket i ett första steg med drygt en biljon dollar och åtföljs av nedskärningar till samma värde. Dessutom tillsätts en kommission som ska ge förslag på besparingar på ytterligare 1 till 2 biljoner dollar. Ifall den inte kan komma överens leder det automatiskt till nedskärningar till det värdet som dras proportionerligt från statens utgiftsposter. Det åtföljs av en höjning av skuldtaket med samma siffra som innebär att staten har finansiering över valet 2012. Skattehöjningar och strukturella förändringar av socialförsäkringssystemet skjuts dock på framtiden. Och även om Vita Huset och det republikanska ledarskapet når en fullständig överenskommelse, vilket de vid denna upplagas pressläggning inte hade gjort, betyder det inte att den nödvändigtvis antas av kongressens båda kamrar. De grundprinciper för en uppgörelse som hittills har förhandlats fram är inte populära hos demokraterna, som har en majoritet i senaten. Även om senaten godkänner ett förslag är det oklart om representanthuset gör det. Den republikanske talmannen John Boehner har hittills haft stora problem att kontrollera de konservativa ledamöterna från Teapartyrörelsen. Tiden håller på att rinna ut och det är möjligt att det kommer att krävas en tillfällig statsbankrutt för att samtliga aktörer ska förstå allvaret. Men även om så är fallet är det sannolikt att de principer för en uppgörelse som har diskuterats under helgen som kommer att utgöra grunden för en slutgiltig överenskommelse. Det har både sina för- och nackdelar. Det betyder att amerikansk ekonomisk politik fram till valet blir en halvdan kompromiss där de stora frågorna skjuts på framtiden. Samtidigt innebär det att skuldfrågan är löst till dess. Det skapar någon form av trygghet. Och om demokrater och republikaner inte klarar av att nå en uppgörelse om hur USA ska hantera statsskuld och budgetunderskott är det bättre att det skjuts på till efter valet. Det ger väljarna möjligheten att dela ut ett tydligt mandat för hur det ska göras.dn 1/8 2011