Summary: Det är fel att skylla masskjutningar på tv-spel. Terrordåd som i Norge och Nya Zeeland handlar om nationalistisk och politisk extremism, skriver spelutvecklaren Jonathan Gard.

Varje gång det händer ett fruktansvärt attentat likt masskjutningen i Christchurch, Nya Zeeland, som krävde minst 50 dödsoffer har vissa debattörer enkla förklaringar till varför människor bestämt sig för att ta till vapen som massmördare och terrorister. Att som Bertil Friman i en insändare på DN Åsikt skylla masskjutningar på våldsamma tv-spel är lika uttjatat som irrelevant. Trots studier från till exempel universitet i Oxford som visar att det inte finns någon koppling mellan våldsdåd och våldsamma tv-spel återkommer sådana argumentet om och om igen. Det förekommer även i svenska medier som Sydsvenskan som i en artikel gör kopplingar mellan terrordådet i Norge av Anders Behring Breivik och hans spelintresse i ett försök att hitta en förklaring som är mer lättsmält än nationalistisk och politisk extremism. Läser man vidare om Breivik förstår man snabbt att hans intresse för våld och extremism kom från helt andra källor än de tv-spel han spelade. Ett förbud mot våldsamma tv-spel hade inte påverkat vare sig hans uppväxt, ideologi eller de vidriga dåd han senare kom att utföra. Kvinnor och män i alla åldrar spelar tv-spel, även våldsamma sådana. För många är det en hobby, ren underhållning, och för en del är det ett sätt att få utlopp för känslor vi alla har som människor. För andra är det ett sätt att umgås med kompisar eller för den delen utveckla sin hjärna. Ingenting tyder på att det skulle skapa våldsamma tendenser eller extrema ideologier i annars harmlösa och välanpassade individer. Att skylla massmord och terrorism på tv-spel är tröttsamt, farligt och det reducerar det ansvar som ligger hos förövarna, deras ideologi eller de samhällsproblem som leder till deras dåd. DN Åsikt 18 mars 2019 kl 10 Insändare Bertil Friman: ”Förbjud dataspel som kan leda till masskjutningar” Svar Jonathan Gard: ”Lägg inte skulden på massmördarens hobby” David Ljungberg: ”Spela våldsamma tv-spel med barn gör världen bättre” Bertil Friman: ”Bortse inte från likheter mellan tv-spel och masskjutningar” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Statsminister Stefan Löfven (S) sviker muslimer genom att inte markera att terrordådet i Nya Zeeland var riktat mot islam. Det är ett ovärdigt agerande, skriver läsaren Armin Musaefendic.

Fredagens anti-muslimska terrordåd i Nya Zeeland, utfört av en högerextremist, skördade minst 50 oskyldiga muslimska män, kvinnor och barns liv. Antalet döda kan komma att stiga, eftersom många dessutom skadades. Myten om muslimföraktet som ”rasistkort”, som frukten av muslimernas paranoia, dog likaså med de bedjande människorna i Christchurch. Sverige, och västvärlden i allmänhet, behöver ett paradigmskifte i sättet att interagera med muslimer och islam. Vi behöver ett nytt och ändamålsenligt ordförråd för att kunna identifiera och bekämpa det allestädes närvarande föraktet mot muslimer. Begreppet ”islamofobi”, till exempel, som inbegriper föga mer än en mild skepsis mot religionens trossatser, är förlegat. Rimligtvis bör det ersättas med ”muslimhat”, ”muslimförakt”, ”antimuslimsk extremism”, eller något annat som beskriver problemet rättvisande. Det är trots allt inte islams kvarlevor som årligen begravs i Srebrenica, eller som under de närmaste dagarna gravsätts i Christchurch. Det är människor, av kött och blod, vars enda ”brott” var att de bekände sig till islam. För att paradigmskiftet ska komma till stånd är det nödvändigt för majoritetssamhället att lära sig att använda ordet muslim. Statsminister Stefan Löven undvek under sin presskonferens om fredagens terrorattack ord som ”muslim” och ”islamofobi”, för att inte nämna ”muslimhat”, på ett sätt som måste vara medvetet. Det är ovärdigt och representativt för de svenska politiska ledarnas reaktioner i stort, vars kondoleanser var lata och intetsägande. Ingenstans nämner de att offren mördades just därför att de var muslimer, erbjuder inte ett sken av acceptans för den antimuslimska ideologins hot mot Sveriges muslimska befolkning. I deras ögon kan muslimen enbart vara förövare, aldrig ett offer. Våra politiska ledares frånvaro av ledarskap har sedan fredagen varit under all kritik. Större delen av den så kallade ”legitima islamkritiken” behöver också förstås för vad den är: förakt mot muslimer, mer eller mindre förtäckt. Det är ohederligt att å ena sidan anklaga muslimska barn för att inspirera till terrorism, könsstympning och hedersförtryck, eller föreslå kriminalisering av hijabbärande, eller sprida konspirationsteorier om en pågående ”islamistisk infiltration” av svenska institutioner, och sedan gråta krokodiltårar över Karadžics, Lundin Pettersons, Breiviks eller Tarrents offer. Samhället får heller inte stirra sig blint på den högerextrema miljön, som enda källa till dödligt muslimhat. Om vi gemensamt ska ha en chans att komma till rätta med problemet måste vi också tala om de ”goda” anti-muslimska extremisterna, ett ämne som jag har berört i en tidigare insändare på DN Åsikt. Våldsbejakande högerextremister må föröva massakrerna, men den ideologiska ammunitionen levereras från ledarsidor, tv-soffor och riksdagen. De rättsvårdande myndigheterna i vårt land behöver ta problemen med muslimhat på betydligt större allvar, och inte bara när det manifesteras i våld. Stora resurser måste öronmärkas för dess bekämpning. Alldeles för få hatbrott med anti-muslimska motiv, och som riktas mot både individer och objekt, klaras upp idag. Staten behöver visa musklerna och slå ned på problemet med full kraft. DN Åsikt 17 mars 2019 kl 14 Insändare Armin Musaefendic: ”Löfven sviker muslimerna efter terrordådet” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Elever ska gå i skolan – för klimatets skull. Skolstrejker för klimatet kan leda till en våg av civil olydnad bland unga i Sverige, men leder inte till att koldioxidutsläppen minskar i länderna som är de största klimatbovarna, skriver 15-årige Olof Jakobsson.

Jag är jämnårig med den omtalade Greta Thunberg. Hon har bestämt sig för att leda en ”skolstrejk för klimatet” fredag den 15 mars. Hon har fått över 100.00 gillningar på sitt Instagram-inlägg om strejken. Många elever i högstadiet och gymnasiet har tänkt att skolka den dagen för att på så sätt höja sin röst och få politikerna att inse allvaret. Detta tror jag inte kommer leda till något gott, utan endast skickar ett dåligt budskap till ungdomar i vår ålder. Att bryta skolplikten och skolka inte är rätt sätt att framhäva sina åsikter. Det skickar ett meddelande till unga att det är bara att bryta mot lagen, då får de som de vill. Så vad säger att detta inte kommer leda till att unga lär sig att civil olydnad är lösningen på alla världens problem? Elever som vill skolka för att rädda miljön borde börja med att tänka igenom deras egna koldioxidutsläpp och inte förvänta att staten löser allt åt dig. När du tagit tag i dina egna utsläpp kan du självklart protestera – på din fritid. Man borde då ägna sina protester för att kunna ändra på utsläppen i länder där det är som värst. Om ett par tusen elever står utanför riksdagen och talar till svenska politiker om klimatkrisen påverkar det inte länder som Kina, Indien och USA som tillsammans står för över 50 procent av koldioxidutsläppen i världen. Under 2014 släppte Sverige ut totalt 43 miljoner ton koldioxid, enligt Globalis. Det sätter oss inte ens på topp-60 av länder med högst utsläpp. Detta lägger oss på plats 66 med utsläpp per invånare. Sverige är alltså ett av de mest miljövänligaste landen i hela Europa. Ändå väljer Greta Thunberg och hennes supporters att rikta protesten mot svenska politiker. Många skolkamrater som jag talat med anser att det gör inte så mycket, då det bara handlar om en enda skoldag. Jag förstår argumentet, men var ska man då sätta gränsen? Ett stabilt samhälle behöver lagar och regler. De ska man inte kunna vrida och vända på efter behov. Denna protest kommer troligtvis leda till en våg av civil olydnad bland unga som lär sig att man kan ändra på saker genom att inte följa regler. Jag tycker att unga i min och Greta Thunbergs ålder ska gå till skolan, lära sig mer om koldioxidutsläpp, få utbildning och jobb inom det området och göra riktig skillnad i världen genom att påverka andra länder som släpper ut på tok för mycket koldioxid. Unga ska gå i skolan, för klimatets skull. DN Åsikt 15 mars 2019 kl 10 Insändare Olof Jakobsson: ”Elever ska gå i skolan – för klimatets skull” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”Fyll dötid i tv med samhällsnyttig information”

Summary: Sänd tv-programmet ”Anslagstavlan” eller något liknande oftare. Den dödtid som uppstår mellan olika program bör ägnas åt samhällsinformation i stället för tips om kommande program eller töntiga reklaminslag, skriver läsaren Anders G Nord.

För några år sedan visades i Sveriges Television något som hette ”Anslagstavlan” på en sändningstid när många tittare kunde se dessa korta inslag med samhällsnyttig information. Programmet finns kvar på sämre sändningstid, men borde visas oftare och nå fler. Den dödtid som ofta uppstår mellan olika program bör företrädesvis ägnas åt att ge viktig information i stället för tips om kommande program eller töntiga reklaminslag. Det är viktigt för varje medborgare att veta hur man behandlar en svår blödning, häver ett hjärtstillestånd, räddar en epileptisk patient, eller känner igen en ”stroke” eller hjärtinfarkt. Även information i skatteärenden och liknande kan lämnas, gärna på olika språk. Livräddande kunskaper måste anses viktigare än att få information om vilket hårschampo som är bäst. DN Åskt 13 mars 2019 kl 16 Insändare Anders G. Nord: ”Fyll dötiden i tv med samhällsnyttig information” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Biskopen som tog ställning

Summary: För 50 år sedan dömdes han för att ha protesterat i Lunds domkyrka mot Sydafrikas apartheid. Han forskade om kristendom och nazism och blev biskop i Svenska kyrkan. I dag är Martin Lind biskop i en liten brittisk immigrantkyrka.

”Pastor Lind, kan inte pastorn förstå att ni har stört den här allmänna visningen?” Martin Lind sträcker på sig i fåtöljen i hotellfoajén nära järnvägsstationen i Uppsala där vi sitter, och ler när han minns frågan han fick under rättegången mot honom i mars 1969. – Jo, svarade jag, det kan jag förstå men den som kommer in i en kyrka riskerar att möta kyrkans budskap. Några månader tidigare hade han och en grupp studenter stört en turistvisning i Lunds domkyrka med diplomater, bland annat från apartheidregimen i Sydafrika. De hade protesterat mot apartheid genom att högljutt sjunga och hålla bön med temat ”Rasism är en uppenbar förnekelse av kristen tro”, en paroll som Kyrkornas världsråd deklarerat. – Jag blev dömd för förargelseväckande beteende och det var det väl på ett sätt, men samtidigt är jag stolt. Jag är glad över att vi tog ställning, säger Martin. Att han skulle bli präst visste han redan som barn. Förebilden var pappa Allan, kyrkoherde i Sankt Johannes kyrka i Malmö. – Jag hade en lycklig barndom och tvivlade aldrig på mina föräldrars kärlek. Pappa var präst för alla, både fattiga och rika. En varm människa med oändligt tålamod, intellektuellt skarp och ganska tystlåten, till skillnad från sin son som gärna talar länge och väl, säger Martin och ler igen. Redan som 22-åring blev Martin prästvigd i Lund. Som präst var han inte rädd att sticka ut hakan och inte helt okontroversiell. I 68-rörelsen blev han en ung ledande vänsterprofil i Svenska kyrkan och skrev med några andra i boken ”Kristen vänster” 1969 om en radikal tolkning av kristen tro. Kyrkopolitiskt blev han aktiv socialdemokrat. Han doktorerade senare med avhandlingen ”Kristendom och nazism”, om hur kristna tog ställning mot nazismen men också hur somliga blev så kallade kristna nazister. – För mig var det viktigt att visa hur religion kan missbrukas och hur man kan använda bibeltexter och kristen tradition för att legitimera egna syften. Efter en lång rad olika kyrkliga uppdrag blev Martin biskop i Linköpings stift 1995 till 2011. Han tog initiativ till ”folkliga mässor”, med nattvardsmässa varje söndag där fler än prästen hjälpte till med olika bestyr. Han höll ekumeniska samtal med katoliker, dialog med muslimer och var först ut bland landets biskopar att argumentera för samkönade äktenskap. Martin tog även initiativ till pilgrimsvandringar och invigde 1997 Vadstena pilgrimscentrum. 2014 blev han biskop för Lutherska kyrkan i Storbritannien, en liten invandrarkyrka som startat 1961 med lutheraner från olika länder. En av Martins vänner, som då var kyrkans biskop, hade föreslagit honom och så småningom valdes han. Tjänsten är på deltid och en knapp vecka per månad åker Martin över till Storbritannien. – Som biskop har jag primärt två uppdrag: Lyssna och uppmuntra. Sedan har jag visitationer, jag viger nya präster och föreläser. Under större delen av sitt liv har Martin inspirerats av den tyske antinazistiske teologen Dietrich Bonhoeffer, som skrev brev från fängelset innan han i april 1945 avrättades för sin motståndskamp. – Han menar att även om människan inte kan leva utan Gud så ska hon leva ansvarigt, inte skylla på Gud eller låta egna böner legitimera Guds vilja. Själv lever jag i en förtröstan på att Gud är med mig också när jag handlar fel och gör misstag. Det är avgörande för mig. Martin ber till Gud varje dag. – Att vara kristen är för mig ett sätt att vinna andlig hälsa och få en förankring i tillvaron. Jesus är den som visar vägen, sanningen och livet men först och sist är han barmhärtig. Jag frågar vad han säger till dem som tycker att religion är roten till mycket ont. – Kärleken till pengar är roten till allt ont skriver Paulus, men jag vet inte om det är entydigt sant. Gud är definitivt inte det. Det handlar om personlig tro. Religion däremot har varit upphov till allt möjligt. – Risken med religion är att man avgränsar sig in i ett religiöst rum och tror att man kan leva skyddad från världen. Men kristendomens centrum handlar om en man som blir korsfäst och dör mitt i världen. Vi kristna är kallade att leva mitt i världen och bara där kan människan vara kristen. Martin Lind Gratuleras till: Fyller 75 år den 14 mars 2019. Bor: Lund. Familj: Fyra vuxna barn och tolv barnbarn. Hustrun Hilda Lind avled 2016 i lungcancer. Omgift sedan drygt två månader med Karin Rodhe, 74. Bakgrund: Prästvigd 1966, senare docent och universitetslektor i teologi i Lund. Var 1978 till 1980 lärare vid en teologisk högskola i södra Indien, formellt utsänd som missionär av Svenska kyrkans mission. Senare kyrkoherde i Kävlinge, rektor vid Svenska kyrkans Pastoralinstitut i Lund, domprost i Uppsala 1990 till 1995 och biskop i Linköpings stift 1995 till 2011. Gör: Biskop emeritus i Svenska kyrkan och biskop i Lutherska kyrkan i Storbritannien. Ledamot av Gastronomiska akademien. Ordförande i Riksförbundet Pilgrim i Sverige, en paraplyorganisation för den kristna pilgrimsrörelsen. Intressen: Spela orgel, laga mat, läsa böcker, simma.


Summary: DN DEBATT 13/3. Inför toppmötet i Göteborg 2017 varnade vi för konsekvenserna av EU:s sociala pelare. Men S valde att helt förneka problemen. Inför EU-valet vill nu S Europaparti PES gå vidare med ytterligare överstatlighet inom välfärdsområdet. Vi går till val på att låta makten över svensk välfärd vara kvar i Sverige, skriver Ebba Busch Thor, Sara Skyttedal och David Lega (KD).

Det är nu sexton månader sedan Stefan Löfven och den svenska regeringen stod värd för toppmötet i Göteborg. Då undertecknades den europeiska pelaren för sociala rättigheter. Vi kristdemokrater varnade i ett tidigt stadium för att följden riskerade bli en stegvis förflyttning av makten över välfärdsfrågorna till EU-nivå. Trots arroganta avfärdanden från Socialdemokraterna ser vi nu tydligt, med mindre ett kvartal kvar till EU-valet, att det är precis detta som nu är på väg att ske. EU är inne i en mer formbar fas än på länge. Det råder diametralt skilda meningar om vilket vägval unionen ska ta. EU-kommissionen vill ge sig själva beskattningsrätt och chockhöja medlemsavgifterna – för Sveriges del med trettiofem procent. Det är en farlig väg att gå, som hotar att möblera om relationen mellan EU och enskilda medlemsstater. Frankrike och Tysklands respektive regeringar vill i många avseenden gå ännu längre, och gör gemensamma utspel om exempelvis en EU-armé. Utöver budgetdiskussionen tillkommer diskussionen om den sociala pelaren. I grunden är det en slags överstatlig programförklaring inom välfärdsområdet. Inte lagstiftande i sig själv, men väl en plattform för lagstiftning inom de områden som tas upp. Innebörden av detta är solklar: politiska områden som socialförsäkrings-, social-, familje- och arbetsmarknadslagstiftning skall i högre grad regleras av EU framöver. Inför toppmötet i Göteborg varnade såväl Kristdemokraterna som flera andra partier för konsekvenserna. Socialdemokraterna valde att helt förneka problembeskrivningen. Den sociala pelaren kommer inte leda till någon ny lagstiftning, hette det. Stefan Löfven gick så långt som att i en intervju med Sveriges Radio (15/11–2017) hävda att kritiken berodde på att de borgerliga partierna ”inte är intresserade av social trygghet och förbättrade levnadsvillkor för människor”. Samt att kritikerna försöker ”lägga ut en dimridå och säga att nu leder det här till ökad överstatlighet, för att försöka flytta fokus från frågan”. Med tanke på hur tydlig EU-kommissionen var redan då i frågan om att ny lagstiftning skulle knytas till den sociala pelaren var Löfvens ord objektivt sett missledande. Och de entydiga ordvalen har dessvärre heller inte åldrats väl. Två lagstiftningsprocesser med direkt koppling till den sociala pelaren är färdigförhandlade och väntar på att slutligen godkännas: • Det rör dels direktivet om balans mellan arbete och privatliv, som för första gången kvoterar uttaget av föräldraförsäkringen på EU-nivå. Om EU-kommissionen hade fått sin vilja igenom hade Sverige tvingats addera ytterligare en pappamånad som en följd av förhandlingar i Bryssel, men nu blev slutresultatet i stället ett utfall som inte kräver svensk uppdatering av lagstiftningen. • Dels handlar det om arbetsvillkorsdirektivet, som detaljreglerar inhemska arbetsmarknader avseende exempelvis provanställningar. Under förhandlingarnas gång uttryckte såväl fackföreningar som arbetsgivare som arbetsmarknadsminister Ylva Johansson (S) stor oro för hur den här typen av EU-lagstiftning skulle påverka den svenska modellen. Slutresultatet av förhandlingarna säger sig facket vara nöjda med, allt medan Svenskt Näringsliv säger att det är olyckligt och rimmar illa med den svenska partsmodellen. Men frågan är i grunden inte så mycket hur det som nu kommit på plats påverkar oss, utan vad som sker i nästa steg. Detaljer i familjepolitiken är nu för första gången EU-reglerade. Vilka garantier finns att inte ett förslag om ytterligare EU-styrning kommer ske framöver, genom mindre uppdateringar av gällande direktiv? Och vad händer med den svenska partsmodellen när det etableras en praxis där anställningsformer detaljregleras via EU-direktiv? Det heter ofta från den sociala pelarens försvarare att det bara handlar om gemensamma miniminivåer. Men det är helt enkelt inte sant. Det handlar om utformning, och det handlar ansvarsfördelning. Det finns också handfasta exempel på hur fel det kan bli. När EU-kommissionen för några år sedan släppte ett helt annat förslag rörande styrning av medlemsländernas föräldraförsäkringar, det så kallade mammaledighetsdirektivet, så slutade förhandlingarna med ett förslag där kvinnor belades med arbetsförbud direkt efter födseln. Förslaget drogs sedermera tillbaka, men borde utgöra en lärdom inför framtiden. Det finns helt enkelt ingen anledning att utforma den svenska välfärden i kompromisser med bulgarer, greker och polacker. Och slutresultatet av sådana förhandlingar kommer knappast vara skräddarsydda efter just den svenska synen på socialpolitik. Väldigt mycket talar också för att nya lagförslag kommer komma på dessa områden. EU-kommissionens ordförande Jean-Claude Juncker framförde i ett linjetal i höstas att ny social EU-lagstiftning måste komma på plats, och han gjorde det med uttrycklig hänvisning till toppmötet i Göteborg. Nu ser vi också hur dessa idéer tar väldigt konkret form inför EU-valet. Socialdemokraternas Europaparti, PES, uttrycker i sin valplattform att de vill se ”bindande regler som stärker välfärdssystemet”. De vill också flytta arbetslöshetsförsäkringarna till EU-nivå. De svenska socialdemokraterna har nu markerat att det inte vill gå lika långt. Men de har i Europaparlamentet exempelvis ställts sig bakom krav på gemensamma socialbidragsnormer inom EU, med delfinansiering på EU-nivå. Den typen av ambitioner skulle i grunden rubba maktbalansen mellan vad som är det enskilda landets ansvar och vad som är EU-gemensamma angelägenheter. Oaktat vad Socialdemokraterna anser om den valplattform som deras Europaparti nu tagit fram så bär de ett ansvar för att vi alls befinner oss i det här läget, genom att ha varit pådrivande för att den sociala pelaren alls kom på plats. Noterbart är också att de partier som bildade majoritet för den svenska linjen avseende den sociala pelaren nu befinner sig i en riksdagsminoritet. Eftersom det svenska systemet bygger på att regeringen förankrar sina förhandlingspositioner i riksdagens EU-nämnd skapar det ett nytt läge. Den kommande mandatperioden kommer den här frågan att vara helt avgörande. Då krävs det en tydlig svensk linje i såväl ministerrådet som Europaparlamentet. Kristdemokraterna går till val på ett EU som håller rätt fokus. Ett EU som fortsätter stärka Europas konkurrenskraft och som bär ledartröjan vad avser klimatomställningen. Men också ett EU som låter makten över svensk välfärd vara kvar i Sverige. 13 mars 2019 Debattartikel Ebba Busch Thor (KD), partiledare; Sara Skyttedal (KD), förstanamn på Kristdemokraternas valsedel i EU-valet och David Lega (KD), andranamn på Kristdemokraternas valsedel i EU-valet: ”S bluffade om EU:s ökade makt över svensk välfärd”


Summary: Det är orimligt att man inte kan köpa biljett ombord på Stockholms kollektivtrafik med kontanter. Jag kan göra inköp 10.000 meter upp i luften i ett flygplan, men inte köpa en biljett ombord på en buss, skriver besökaren Susanna Lundstrom.

Jag är utlandssvensk på besök i Stockholm. När jag var ute i skärgården och skulle åka buss stötte jag på ett problem. Det gick inte att betala för en biljett ombord. Närmaste biljettautomat låg 7,5 kilometer från hållplatsen. Jag hade inget annat val än att återvända till mitt boende och ta bilen. Varför kan man inte betala ombord på bussen som i många andra länder? I min hemstad Toronto kan jag fortfarande betala med kontanter. Jag är svensktalande, är uppvuxen i Sverige och har besökt landet varje år under 35 år. Trots att jag är van resenär upplever jag det som komplicerat att ta sig fram som besökare. I centrala Stockholm finns biljettautomater på många ställen, men det blir glesare utanför innerstan. Jag har fått hjälp av vänliga medresenärer för att kunna köpa biljett, och min erfarenhet är att även andra resenärer drabbas. Äldre personer som saknar internet och smarta mobiler har berättat om hur deras närmaste busshållplats ligger några tiotal meter från porten men att de måste gå flera hundra meter för att köpa en biljett i en automat eller hos en återförsäljare. Jag kan göra inköp 10.000 meter upp i luften i ett flygplan, men inte köpa en biljett ombord på en buss. Om Stockholm stad gör det enkelt att betala för sig kommer fler att tycka att resandet med kollektivtrafik är ett bra alternativ, och det gör det lättare för alla – oavsett om man är bosatt här eller reser som turist. DN Åsikt 12 mars 2019 kl 16 Insändare Susanna Lundstrom: ”För svårt att köpa biljett i Stockholms kollektivtrafik” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: REPLIK DN DEBATT 10/3. En relevant fråga som Oxelheim och andra kritiker av Riksbankens politik som framför liknande argument åtminstone bör nudda vid är hur högt omvandlingstryck som är eftersträvansvärt. Vilka företag är det ni menar bör slås ut? , skriver Pär Österholm, professor i nationalekonomi.

Lars Oxelheim skriver att Riksbankens lågräntepolitik, vilken genererat ”makroekonomisk medvind”, medför en risk för ett alltför lågt omvandlingstryck i det svenska näringslivet. Dessutom menar han att den svaga kronan – vilken i viss mån kan förklaras av den förda penningpolitiken – bara kommer företag, och inte folket, till gagn. Båda dessa påståenden är problematiska och jag anser att debatten runt effekterna Riksbankens politik måste nyanseras. Oxelheim har rätt i att en låg ränta och en svag växelkurs minskar omvandlingstrycket på de svenska företagen. Men ”baksidan” av detta mynt är ju att färre företag slås ut; dessa företag kan i stället fortsätta att bedriva sin verksamhet, sysselsätta sina anställda och leverera vinst till sina ägare. Jag tycker därför att en relevant fråga som Oxelheim och andra kritiker av Riksbankens politik som framför liknande argument åtminstone bör nudda vid är hur högt omvandlingstryck som är eftersträvansvärt. Vilka företag är det ni menar bör slås ut? Det är ju i samband med detta värt att notera att det i dag förs en debatt om hur vi skall kunna integrera ett synnerligen stort antal nyanlända – varav en mycket hög andel har låg utbildning och/eller saknar färdigheter som efterfrågas av näringslivet – på den svenska arbetsmarknaden. Svaret på den frågan torde näppeligen vara att alla lågproduktiva företag i Sverige skall slås ut. Beträffande påståendet att Riksbankens lågräntepolitik inte kommer folket till gagn så förefaller Oxelheim ha förbisett vissa kanaler genom vilken penningpolitiken verkar. Den låga styrräntan medför bland annat att hushållens bolåneräntor är på extremt låga nivåer ur ett historiskt perspektiv. Detta är inte nödvändigtvis oproblematiskt ur ett finansiellt stabilitetsperspektiv men man måste också komma ihåg att det finns en påtagligt positiv aspekt, nämligen att det för många hushåll innebär att den månatliga räntebetalningen på bostadslånen är mycket lägre än vad man budgeterat för. Den låga räntan öppnar därmed upp för ökad konsumtion av andra tjänster och varor vilket naturligtvis har ett värde för hushållen. Men denna ökade konsumtion stimulerar även svensk ekonomi mer generellt; bland annat skapar den fler sysselsatta än vad vi annars skulle ha sett, vilket förstärker den positiva effekten på den svenska arbetsmarknaden som en svag krona ger genom såväl starkare export som svagare import. Så även om det är sant att det är dyrare att åka på semester utomlands när kronan är svag så bör man ha i åtanke att vi med en svag krona har fler svenskar som i stället för att vara arbetslösa har ett jobb att gå till och därmed har råd att åka på semester överhuvudtaget. 10 mars 2019 Debattartikel Lars Oxelheim, professor i internationellt företagande vid Institutet för näringslivsforskning (IFN): ”Penningpolitiken riskerar att göra svenska företag ineffektiva” Repliker Pär Österholm, professor i nationalekonomi vid Handelshögskolan, Örebro universitet: ”Vilka företag är det ni menar bör slås ut?”


Summary: Kritiken mot användningen av slöja i Sverige leds av självutnämnda ”förortsfeminister”, ”ex-muslimer” och ”liberaler”. I själva verket handlar det om en liten klick anti-muslimska extremister som sätter agendan om islam. Det är ohållbart, skriver läsaren Armin Musafendic.

I en insändare på DN Åsikt skriver Faw Azzat om en ”märklig normalisering av slöjan”. Det är precis en normalisering vi behöver. Slöja är vad varje slöjbärande tjej säger att den är för just henne. Under de senaste veckorna har vi bevittnat ett flertal grova verbala attacker riktade mot muslimska kvinnor. Från utfallet av den numera avgångna ordföranden i Svenska simförbundet Ulla Gustavsson mot muslimska barn till vandaliseringen av Gävle kommuns bild på en cancersjuk lärarinna – och nu senast en hatstorm på Twitter riktad mot fackförbundet Unionens användning av en bild på en beslöjad ung kvinna i en marknadsföringskampanj. I samtliga fall har oskyldiga svenska, muslimska flickor och kvinnor stämplats som inspiratörer till terrorism, kvinnoförtryck, könsstympning, barnäktenskap och all annan tänkbar ondska. Även om samhällets massiva uppslutning bakom de utsatta kvinnorna gläder är det problematiskt att minimal kritik riktas mot en viktig källa till denna typ av muslimförakt. Jag pratar inte om ryska nättroll, utan om en krets individer i Sverige som i ungefär 15 års tid spridit de mest groteska nidbilderna av den muslimska mannen och kvinnan. Barnen till muslimska föräldrar utgör likaså frekventa måltavlor för deras hatiska kampanjer. Oräkneliga gånger har självutnämnda ”förortsfeminister”, ”ex-muslimer”, ”liberaler” och ”hedersmaffian” (deras ord, inte mina) gett uttryck för liknande åsikter. Kärnan i dessa kretsar består ofta av individer med ursprung i Mellanöstern. Deras svans brukar nämligen framhålla födelseplatsen som en merit. Dessa personer, verksamma i politik, medier och civilsamhället, har lyckats övertyga politiker och opinionsbildare från ansedda svenska institutioner om att det kanske ”ligger något” i deras snedvridna världsbild. Alltför länge har de spridit vilda konspirationsteorier om islam och muslimer. Sådana generaliseringar av den variationsrika muslimska befolkningen har bidragit mycket till det muslimförakt som i dag genomsyrar vårt samhälle. De är flitiga föreläsare på skolor, myndigheter och företag. De tilldelas hedersutmärkelser, hedersdoktorat och yttrandefrihetspriser. De dinerar med kungafamiljen. Inte ens en positiv och integrerande kraft som den svenska idrottsrörelsen har lyckats motstå deras demagogi. Hur länge kommer den hatfyllda retoriken att relativiseras, eller rent av applåderas och belönas? Därför kallar jag deras aktivism för det ”goda” muslimhatet. För visst skulle vi fördöma liknande utspel från Sverigedemokraterna? Våldsbejakande religiös extremism, barnäktenskap, könsstympning och hedersrelaterat våld är reella problem som vårt samhälle måste ta itu med. De förekommer dock bland människor tillhörande samtliga stora religioner, både i Sverige och globalt. En liten klick anti-muslimska extremister sätter i dag agendan om islam. Det är ohållbart. DN Åsikt 7 mars 2019 kl 05 Insändare Faw Azzat: ”En märklig normalisering av slöjan pågår i Sverige” Svar Armin Musaefendic: ”Det ’goda’ muslimhatet måste få ett slut” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Komiker som drömmer om att bli manusförfattare

Summary: Stockholmaren Christoffer Nyqvist älskar humor och att göra ståuppkomik. I dag fyller han 20 år och firar med att uppträda för hundratals människor på Södermalm.

I tioårsåldern var det löpningen och springtävlingar som tog upp en stor del av Christoffer Nyqvists tid. Därefter var det trollerilådan som plockades fram. I dag har han lagt båda intressena på hyllan och i stället valt att frilansa som ståuppkomiker. Att göra poddar och en humorserie på Youtube är också något han lägger tid på. Serien som heter ”The pine and the elk” har han skapat tillsammans med fem andra komiker, bland andra Kristoffer Svensson. I skrivande stund har två av sex filmer släppts. Samtliga är situationskomedier och den tredje filmen ska spegla Christoffer Nyqvists liv. I slutet på januari visades de två första upp på Göteborgs filmfestival och blev väl mottagna, enligt honom själv. När Christoffer inte jobbar med projektet går han gärna till gratisklubbar på Södermalm på kvällarna för att framföra sin ståuppkomik. Inte ens födelsedagen är ett undantag. I kväll ska han nämligen uppträda på Bondenbar för minst 200 personer. – Det kanske hade varit trevligare att bara umgås med familjen eller träffa kompisar, men man får ta de arbetstillfällen man får. Jag ska nog hinna äta både lunch och middag med familjen ändå. Att trollerikarriären lades på is vill han se som en övergång till att hålla på med ståuppkomik. – Jag tycker väldigt mycket om humor, men jag kunde inte hänga på Södermalms barer när jag var tolv. Om man ville skoja kunde man starta en Youtube-kanal eller hålla på med trolleri. Jag är glad att jag valde det sistnämnda eftersom man kommer lindrigare undan om det man gjort inte finns kvar att se i efterhand, säger han. Har du någon förebild och inspirationskälla som du ser upp till? – Jag tycker att komikern Jonatan Unge är väldigt rolig. Han kan väldigt mycket, men väljer ändå att vara ganska knasig. Jag tror att den humorn kommer att dominera de kommande åren. Jag tror också att folk är trötta på att komiker ska hålla på att skämta om politiska budskap, vilket verkar vara en trend. Men Jonatan lyckas skämta utanför den ramen. Att hålla på med ståuppkomik kan innebära att man får många att falla i skratt – om man lyckas väl. För Christoffer Nyqvist är det alltid ett plus om folk uppskattar det han gör, samtidigt betonar han att det är för sin egen skull han går upp på scen och att det är drivkraften bakom hans arbete. – Jag får en chans att ge utlopp för mina tankar. Det är en ganska trivsam livsstil att gå runt och tänka på saker på dagarna och berätta dem på kvällarna. Men på dagtid går han inte bara runt och tänker på saker i allmänhet. Tankeverksamheten hålls också i gång genom att han studerar idé- och lärdomshistoria vid Stockholms universitet. För att han ska hitta fokus till studierna är det oftast biblioteket som lockar. Christoffer Nyqvist tycker att det är lättare att få studiero där än hemma. Studierna och komiken ser han som en bra kombination då det ena leder till det andra. – Jag behövde ha något att göra på dagarna och ville ha en struktur i mitt liv. Dessutom är det bra att ha koll när man ska skriva humor, så att man har referenser och inte är dummare än sin publik. Det är väl målsättningen i alla fall. Man vill inte komma upp på scen och dra platta och lätta spaningar som folk redan har läst, säger han. Ett annat intresse är att läsa skönlitterära böcker. Författaren Karl Ove Knausgård och hans självbiografiska böcker i sex delar är han särskilt förtjust i. – I höstas var jag besatt av Knausgård. Lite tradigt kanske det blev efter den fjärde boken, men har man väl börjat kan man inte ge upp. Och att inte ge upp utan i stället ha framtidsplaner verkar vara ett viktigt tema för hans fortsatta resa. Drömmen är att bli manusförfattare till en humorserie – ett mål han kan vara närmare än han tror. – Häromdagen var jag ute i skärgården med en vän och skrev på en pilot som vi vill pitcha inför alla tv-kanaler, förutom för Comedy Central, avslutar han. Christoffer Nyqvist Gratuleras till: Fyller 20 år i dag den 7 mars 2019. Yrke: Frilansar som ståuppkomiker. Studerar: Idé- och lärdomshistoria vid Stockholms universitet. Familj: Mamma, pappa och fyra syskon. Bor: Hos pappa i Älta och hos mamma i Tyresö. Drömplats att bo på: Stockholms skärgård. ”Skönt att komma bort från storstaden och kunna fiska. Det gör mig avslappnad.” Intressen: Ståuppkomik, kolla på teater, läsa och ta en fika med vänner. Tv-serie som lockar: Humorserien ”Dilan och Moa” på SVT. Musiksmak: Klassisk musik. ”Min farmor gav mig en bok om klassisk musik för att jag inte kan någonting om musik”.


”Jag känner mig som Pippi Långstrump”

Summary: Hon startade både Barnens bokhandel och Barnens bokklubb. Att Marianne von Baumgarten-Lindberg nu fyller 80 år hindrar henne inte från att fortsätta arbeta med barnkultur.

Bland det första hon gör när vi har satt oss ned är att plocka fram en illustrerad barnbok på finska ur sin väska. – Jag måste skanna in den här i dag. Den ska översättas och vara med i vårt samarbete med McDonald’s där vi har delat ut tjugoen miljoner barnböcker genom åren, berättar Marianne von Baumgarten-Lindberg. Med ”vårt” menar hon den ideella föreningen Läsrörelsen som arbetar för att lyfta barns språk och läsning under mottot ”Ge dina barn ett språk”. Ett projekt är att dela ut barnböcker på McDonald’s. – 2020 har vi gjort det i tjugo år, då blir läsning vårt stora tema på Bokmässan, säger Marianne, som ensam valt de över hundra titlarna till projektet. Och vem kunde vara bättre skickad att göra de bokvalen än hon? I hennes meritlista finns bland annat att hon startade Barnens bokklubb och Barnens bokhandel på 70-talet och senare även Böckernas klubb. Hon är också en av de drivande bakom tidskriften Opsis Barnkultur (tidigare Opsis Kalopsis) sedan starten på 80-talet. – Jag är senior advisor på Junibacken också, där jag varit med från början. Och då har vi bara nuddat vid allt som den här eldsjälen har arbetat med de senaste 50 åren. Under vårt samtal nämner Marianne en lång rad intressanta personer som hon mött och lärt sig mycket av. Ett namn återkommer flera gånger: Astrid Lindgren. – Astrid betydde mycket för mig. Hon bidrog bland annat med pengar till Barnens bokklubb. Efter det kom jag att samarbeta med henne i många sammanhang. I alla sammanställningar över Mariannes liv står att hon är född 1939 som Marianne Groth i Stenstorp utanför Falköping. Samma ort där den berömde Gustaf Dalén, han med fyrsystemet, föddes 1869, för 150 år sedan. Stenstorps två storheter har alltså båda jubileum 2019. – Dalén var vän med min morfar, men jag har egentligen aldrig satt min fot i Stenstorp, säger Marianne och skrattar. – Jag föddes där men växte upp i Ulricehamn, kan man säga. När jag var sju år bodde jag hos tre snälla tanter som påminde om Tant Brun, Tant Grön och Tant Gredelin. Ända sedan dess har jag känt mig som Pippi Långstrump, att jag måste klara mig själv. Och det har hon onekligen lyckats bra med. Hon försökte stå på egna ben redan som femtonåring när familjen hade flyttat till Stockholm och försörjde sig med diverse jobb och gick på kvällsgymnasium. Men hon hann även med att spela i experimentfilmen ”Som i drömmar”, regi Carl Gyllenberg. En film med musik men utan dialog där Marianne var en av några unga amatörer som agerade framför kameran i en berättelse hämtad från grekiska mytologin. – Vi spelade in på Sandhamn dit den kände modellfotografen Kary Lasch kom och tog en fin bild av mig som blev förstasida på bildtidningen Se 1954, säger Marianne och ler. (Det blev en filmroll till. 25 år senare skulle Tage Danielsson övertala henne att göra ”comeback” för en liten roll som Lisbet Palme i filmen ”Sopor” där hennes man Sven Lindberg spelade Olof Palme.) Efter två år som barnflicka i Paris 1956–58 återvänder Marianne till Sverige, gifter sig och föder tre barn på fyra år. Och hon börjar på Journalistinstitutet, en utbildning som leder henne in på en framgångsrik karriär inom magasinspressen. – Jag tyckte om att vara chef, säger Marianne, som på 70-talet var chefredaktör för Vi föräldrar och Femina och senare Allt om böcker och Riddarposten. Det var också på 70-talet som hon blev kär i skådespelaren Sven Lindberg. – Vi träffades på en adventsfest hos en gemensam bekant. Det sa pang direkt. Vi gifte oss 1977, på min födelsedag, och fick 29 kärleksfulla och händelserika år tillsammans. Nu är Sven Lindberg borta sedan 2006 och Marianne lever ensam i en liten lägenhet i Stockholm, men pendlar ofta till sommarhuset på Österlen, ibland för att jobba i sin bokhandel. Och hon tycks jobba mer än heltid, trots att hon passerade den vanliga pensionsåldern för många år sedan. – Det kan bli för mycket arbete ibland, men det är så spännande och berikande att hålla på med barnkultur. Marianne von Baumgarten-Lindberg Gratuleras till: Fyller 80 år den 7 mars 2019. Gör: Barnboksexpert, journalist mm. Bor: I Stockholm och på Österlen. Uppdrag: Aktiv i Läsrörelsen, gör tidskriften Opsis Barnkultur, är involverad i Junibackens verksamhet, driver Barnens bokhandel samt ett antikvariat i Simrishamn. Familj: Barnen Marietta, manusförfattare, Fredrik, advokat, Catarina, konstgallerist. Plus åtta barnbarn. Utmärkelser: Natur & Kulturs kulturpris, Barnboksakademins eldsjälspris, Astrid Lindgrens världs stipendium och HM Konungens medalj. Stolt över: Sina barn och barnbarn. Och Läsrörelsens projekt ”Berättelser som förändrar”, initierat av Elisabet Reslegård i ett samarbete med författaren David Lagercrantz som donerade pengar till en lässatsning i 200 högstadie- och gymnasieskolor 2017. Så firar hon födelsedagen: Med stor fest på Junibacken där gästerna bland annat får åka Sagotåget, skapat av illustratören Marit Törnqvist.


Så mår du bra som förälder under småbarnstiden

Summary: Att skaffa barn innebär för många en total omställning av livet. Och det påverkar så klart även känslolivet. Så hur ska man göra för att få en bra relation till sig själv, sina barn och sin partner? Här delar psykologerna Clara Zelleroth och Helga Johnsson Wennerdal med sig av sina råd.

Clara Zelleroth och Helga Johnsson Wennerdal är båda psykologer. De är också båda småbarnsföräldrar. Nu har de skrivit boken ”Må bra som förälder - psykologernas strategier för småbarnsåren”, en bok de säger att de önskar att de läst när de själva fick barn. Psykologerna ger sina råd till hur föräldrar kan må bra under småbarnstiden – och hantera problem när det är jobbigt. – Jag tror att det finns en förväntan på föräldraskapet. Det är något vi själva väljer, och det finns en känsla av att man omedelbart ska tycka om det, och att man kanske ska kunna fortsätta med alla andra saker samtidigt, säger Helga Johnsson Wennerdal. För Clara Zelleroth var den mest omvälvande känslan när hon skaffade barn att plötsligt bli ansvarig för ett litet liv. – Man är liksom helt till för någon annan. Man blir väldigt sårbar, den skörheten kommer med den stora kärleken man känner till det här lilla livet, säger hon. Båda menar att det är viktigt att komma ihåg att det stundtals kommer att vara jobbigt, och att det är normalt att känna att det är svårt att vara småbarnsförälder. – Det är inte ett tecken på att någonting är fel, det är en del av föräldraskapet. Och om man kan dela upplevelsen av att saker är svåra så kan det också bli bättre. Känslor kan komma och gå men de behöver inte ha så mycket med att göra med hur man är som förälder, säger Helga Johnsson Wennerdal. Att ta hand om småbarn är någonting som människan har klarat av i alla tider, men på vissa sätt är det svårare i dag när många lever utan släkt och familj nära. – Många blir isolerade på vissa sätt. Och samtidigt ska vi räcka till på så många områden. Då blir kontrasten större mellan hur man tänkt att det ska vara och hur det faktiskt blir. Läs mer: Så reagerar kroppen året efter en förlossning Alla barn är olika, och medan en del föräldrar kan fortsätta att göra saker, även när barnet är med, är vissa barn mer krävande. De kanske sover sämre på natten eller gråter oftare. Och även föräldrar är olika. Vissa kan känna sig identitetslösa och nedstämda av föräldraledighet, andra tycker att tiden är mysig, och att det är skönt att bara lägga fokus på barnet. – Vissa blir lättade över att ha en uppgift, säger Clara Zelleroth. Hon säger att en viktig aspekt av att klara av föräldraskapet är att hitta någon att anförtro sig till. Tillgången till bra stöd, både emotionellt och praktiskt, är viktigt för föräldrarnas välmående. En omställning som kan förvåna många är hur dränerad man blir av den sömnbrist som infinner sig om man har ett barn som inte sover på natten, eller av att man behöver gå upp under nätterna för att till exempel amma. Helga Johnsson Wennerdal säger att man kan försöka påminna sig själv om att det är okej att ens humör och ork blir påverkade av att man inte får sova. – Man kanske inte kan göra så mycket åt situationen, men här handlar det om att sänka kraven i övrigt och våga prata om det som är svårt. Samtidigt klarar vi av mycket även om vår sömn är begränsad. Det kan också bli en stress att känna att man ”behöver” sina åtta timmar, och att man inte får dem. Man kan komma ihåg att det har fungerat i alla år, och våra kroppar är förberedda för att klarar av det. Samtidigt kan man också komma ihåg att det är okej att prioritera bort andra delar av livet under den intensiva småbarnstiden. Man kan fråga sig själv vad som är viktigast att hinna med, och inte känna att man behöver räcka till för allt. Men även det kan ge upphov till känslor av sorg. – Att välja bort eller sätta saker på paus är i någon mening att förlora det under den tiden. Låt det vara okej att känna sorg eller besvikelse, säger författarna. En relation som kan bli lidande under småbarnsåren är parrelationen. En fjärdedel av alla svenska småbarnsföräldrar separerar innan barnet fyller tio år. Men det finns sätt att underlätta relationen under den här tiden. – Man kan försöka förstå och acceptera varandras känslor och upplevelser i stället för att lägga fokus på vad den andra föräldern inte gör eller gör fel. Det kan också vara bra att konkretisera saker och försöka dela upp arbetet på ett sätt som fungerar för båda parter, säger Clara Zelleroth. – Saker behöver inte vara exakt jämnt fördelade i sig, men man kan prata om vad man orkar, vad man kan dela upp på ett annat sätt och försöka avlasta varandra om den ena mår dåligt, fortsätter hon. Ett sätt är att göra en checklista, eller en inventering över vad man gör. Men man måste också ta ansvar för att prata om hur man känner inför relationen. – Man måste förhålla sig till att det kan behövas ansträngning för att dela saker rättvist, det är inte något som går av sig själv, säger Clara Zelleroth. Läs mer: Så får ni relationen att överleva småbarnsåren När barnen sedan blir lite större kan en källa till stress vara de konflikter som uppstår i relationen med barnen. Att ha konflikter är naturligt, men det kan också leda till skuldkänslor om man känner att man hela tiden brusar upp för lätt. – Ofta ligger det någon stress bakom att man blir arg. Man kan titta på vilka faktorer som bidrar till att man blir arg och försöka minska på de belastningarna, säger Helga Johnsson Wennerdal. Det kan handla om att skapa mer tid på morgonen för att det inte ska bli stressigt före förskolelämningen, eller att skapa rutiner så att barnen vet när de till exempel får använda en läsplatta eller vilken ordning man brukar göra saker. – Det ger också tydlighet för barnen. Jag tänker att det är lite samma sak som i en parrelation. Man måste försöka förstå varandra och acceptera känslorna och försöka förstå vad det är som ger vissa reaktioner hos barnen. Clara Zelleroth och Helga Johnsson Wennerdal säger att det är svårt att förbereda sig på hur föräldraskapet kommer att kännas innan man får barn. Men det kan underlätta om man inser att saker kanske inte kommer att bli som man har tänkt sig. – Om man går in i föräldraskapet med en öppenhet om att saker kommer att bli annorlunda, och att man kanske kommer att behöva göra avkall på vissa saker, så blir det lättare. Och har man en partner så kan man prata igenom vad man har för gemensam värdegrund och hur man tänker sig att det ska bli, säger Clara Zelleroth. Läs mer: Guide - första året med barn Med sociala medier och nätverk finns det också i dag stora förväntningar från omgivningen på hur föräldraskapet ska se ut. Författarna säger att det kan vara bra att våga berätta om att vissa saker är svåra, för det kan göra att andra också öppnar upp, och man kan få en gemenskap. Och om man känner att man får orimliga förväntningar av sina nätverk i sociala medier kan det vara läge att rensa i sina flöden. – Känner man att man mår dåligt av det man ser i sitt flöde kan man ta bort människor och lägga till de som visar andra sidor av småbarnslivet. Välj vem du lyssnar på. Det finns så mycket därute så det är viktigt att välja vilka forum du vänder dig till och som får dig att må bra, säger Helga Johnsson Wennerdal. Psykologernas fem tips till hur mår bra som förälder under småbarnstiden Låt dig själv känna det du känner! Att vara småbarnsförälder är för de allra flesta både underbart och jättejobbigt. Att tycka att det är tråkigt att vara på en lekplats betyder inte att du inte älskar dina barn. Inte heller att det är fel sak att göra. Våga välja bort. Rensa i kalendern, fråga dig själv vad som är viktigast just nu. Att försöka göra allt kan bli att inte räcka till någonstans. Att vara småbarnsförälder pågår under begränsad tid - allt det andra finns kvar. Våga berätta för andra om hur du känner. Då kommer du att upptäcka att du inte är ensam. Välj vems råd du lyssnar på och på vilka forum du söker information. Och avfölj konton på sociala medier som du märker spär på känslan av otillräcklighet eller stress. Hitta sätt att vara närvarande med ditt barn. Lägg undan telefonen. Pröva barnstyrd lek! Delta i lek med ditt barn och låt barnet styra leken helt utan att du går in och tar över handlingen. Eller låt ditt barn få ditt fulla fokus på vägen hem från förskolan.


Summary: Jag tvekar att bli mamma på grund av klimatet. Det finns fortfarande tid för oss att förändra framtiden. Men bara om vi alla går samman, skriver läsaren Marie Eriksson.

Folk brukar alltid höja på ögonbrynen när jag svarar på frågan om det inte är dags att skaffa barn snart, för svaret är alltid detta: Jag tror inte att det vore rätt, hur mycket jag än vill. Anledningen till varför jag svarar som jag gör är klimatkrisen. I oktober i fjol publicerade FN:s klimatpanel IPCC sin rapport om vilka konsekvenser det blir för livet på jorden om temperaturen höjs med 1,5 grader. Det kommer att leda till vattenbrist, mer extrema väderförhållanden, stora risker för att jordbruk slås ut, och det är bara ett par exempel. Konkret innebär det miljontals människor som kommer lida, svälta, tvingas på flykt för att dagens system inte kan hantera krisen. En att dessa människor skulle bli mitt barn. Ingen av oss vill att våra barn ska lida. Det finns fortfarande tid för oss att förändra framtiden. Men bara om vi alla går samman för att se till att det faktiskt är en framtid vi ger våra barn och inte bara ett avslut. Jag vill också bli mamma. DN Åsikt 27 februari 2019 kl 16 Insändare Marie Eriksson: ”Jag tvekar att bli mamma på grund av klimatet” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Advokat Johan Eriksson: Det kokade av känslor under rättegången mot Akilov

Summary: Han försvarade Rakhmat Akilov i den uppmärksammade terrorrättegången. – Rummet vibrerade av sorg och upprördhet bland målsägare och anhöriga till offren. Jag fick agera med respekt för deras känslor, säger advokaten Johan Eriksson.

I juni förra året dömdes Rakhmat Akilov till livstids fängelse för att ha mördat fem människor och för mordförsök på ett stort antal personer. Åklagaren, domaren och försvarsadvokaten Johan Eriksson gjorde allt för att rättegången skulle fungera – trots allt lidande Akilovs agerande åstadkommit. – Rättssalen var fylld av känslor hos anhöriga till de döda, vittnen och alla som skadats. För mig gällde det att agera med empati. Jag kunde till exempel inte drömma om att pressa en målsägare där tårarna rann nedför kinderna, säger Johan Eriksson. Rakhmat Akilov erkände sig skyldig till terrordådet på Drottninggatan i centrala Stockholm. Efter rättegången menade han att han hade fått en rättvis och anständig behandling av rätten, och bad också Johan Eriksson att vara framföra detta budskap offentligt. Läs mer: Advokaten: Akilov vill inte dömas till livstid I början av 1990-talet satt Johan Eriksson på åhörarbänken vid flera rättegångar i Storbritannien. Han blev överraskad av den vänlighet som präglade förhandlingarna även när det handlade om till exempel mord, brutala rån eller sexuella övergrepp. Han tror att det lugnade ned de starka känslorna hos misstänkta och brottsoffer. – Jag har tagit med lite av den kulturen i mitt arbete som advokat. I förhör med vittnen och målsägare kan jag vara rak och ifrågasättande. Men jag tror mig vara en känslig person och skulle aldrig kunna bli otrevlig eller kränkande. Jag hoppas i alla fall att jag uppfattas på det viset. I fjol rankades Johan Eriksson högst för sjätte gången i rad när landets advokater fick frågan om vem de helst skulle vilja välja ifall de behövde ha en försvarare. Skicklig, ödmjuk, lyhörd, engagerad och rutinerad är omdömen som nämndes i motiveringarna om Johan Eriksson. Läs mer: ”Jag är en annan människa och åklagare efter Drottninggatan” Som försvarsadvokat har han arbetat sedan mitten av 1990-talet. Det har både handlat om mål som bara tagit någon timme i anspråk, och om enorma mål som rättegången mot Rakhmat Akilov och den stora kokainhärvan för några år sedan. Johan Eriksson har märkt att målsägare, vittnen och misstänkta nästan alltid är uppfyllda av starka av känslor när de kliver in genom dörren till rättssalen. Någon kan ha blivit utsatt för ett brutalt våldsbrott, medan en annan känner sig oskyldigt anklagad. Vittnen kan vara där för första gången. – Även domare, åklagare och vi försvarsadvokater blir så klart berörda av det som sker i rättssalen. När en målsägare, ett vittne eller tilltalad berättar kan det skapa ilska och förbittring. Vi som arbetar professionellt i rättssalen måste tillsammans hantera allt detta utifrån våra olika uppdrag. Är det svårt för dig som advokat att hantera sådana känslor? – Jag funderar mycket över hur jag agerar, vad jag säger och vilken roll mina känslor spelar. Jag måste vara engagerad, annars företräder jag inte min klient på ett bra sätt. Men det innebär inte att jag kan trycka ned målsägaren och vittnena under ett förhör. Det kommer ingen att uppskatta, då faller mina argument platt till marken. Hur har du lärt dig att hantera känslor hos dig och andra i rättssalen? – Tidigt förstod jag att jag har känslor inför alla dem jag möter, och reflekterade över hur detta påverkar mig. Sedan dess har vänlighet och respekt varit viktiga ledord för hur jag är privat och på jobbet. – Ingen som tar del av hemskheter kan undgå att bli berörd, men det gäller inte bara advokater, domare och åklagare. Även präster, läkare, brandmän och poliser handskas med livet och döden. Är du en känslig person? – Ja, kanske. Jag känner för mina medmänniskor. I första hand är vi ju alla människor. Därför tänker jag ofta på hur jag behandlar vittnen och målsägare på ett bra och humanistiskt sätt så de känner sig lugna och trygga. – Det kanske strider mot bilden av den aggressiva advokaten som med tuffa förhör försöker mosa sönder allt som talar emot sin klients oskuld. Men jag inser att genom ett okänsligt beteende riskerar jag att inte få fram det jag vill. Johan Eriksson säger att han ibland pratar med kollegor om han blivit extra berörd av något som hänt i rätten. Men ofta hanterar han detta på egen hand, ibland under samtal med sin partner. – Det kan handla om alltifrån hemska bilder till känslosamma förhör. Men i dag funderar jag mer på bevisvärdering och på hur jag ska driva målet så bra som möjligt. En gång försvarade Johan Eriksson en klient som stod anklagad för våldtäkt. Det fanns två versioner av händelsen. Den tilltalade menade att allt som skett var frivilligt och betraktade sig som oskyldigt anklagad. Målsägaren såg sig som ett utsatt brottsoffer, och var arg och förtvivlad. – Det här är ett exempel från den miljö med mycket starka känslor som vi ska navigera i. Åklagaren, domaren och jag som advokat. Alla har rätt till ett bra försvar, oavsett om jag anser att den misstänkte är en skitstövel eller en ängel, säger Johan Eriksson. Blir du ledsen när du misslyckas i ditt försvar? – Inte ledsen, men jag kan i efterhand fundera över varför rätten inte gjorde samma bevisvärdering som jag gjorde. Vad gjorde jag och min klient så att vår bild av det som hänt inte blev tydlig? Uppträdde han eller hon för arrogant? Var jag för känslosam? Eller? Men påverkas rättens ledamöter av sådant? – Jag tror inte att en domstol dömer efter magkänsla eller utifrån hur de uppfattar den misstänkta personen eller målsägaren. Men när det står och väger mellan att döma eller fria kanske den mest sympatiska går fri eller får ett lindrigare straff. Men det har jag inget bevis för. Så berättar Johan Eriksson om en rättegång där mamman till en mördad ung man ville visa bilder på sin döde son och berätta om vem han var. Det skapade en besvärlig känslomässig situation. – Skulle jag vänligt be mamman att sätta sig ned eller låta henne fortsätta med något som inte hade med rättegången att göra? Ja, det här är ett exempel på något som blivit vanligare under senare år. Har du någon gång blivit arg i rätten? – I så fall för länge sedan, men då hände det inte heller så ofta. Privat blir jag sällan arg. I rätten kan jag däremot bli sur om åklagaren och domaren inte gör sitt jobb, agerar dåligt och dumt. Johan Eriksson understryker att han som advokat, domaren och åklagaren har olika roller, men att de ändå ska bidra till en rättssäker och bra process. – Det är vårt ansvar. Jag ska vara strikt subjektiv och ta tillvara min klients intressen, men får inte sväva ut känslomässigt. Det är en hemsk situation när dåligt pålästa advokater far ut känslomässigt utan någon substans i det de för fram. – Om åklagaren går över gränsen och blir för personlig brukar jag säga till. Har du varit med om att domare blivit arga? – Det var vanligare förr. Nu kan det finnas mer eller mindre burdusa domare. De dömer inte fel, men kan påverka processen och mindre erfarna aktörer. Dagens domare är annorlunda, en del av dem kan lägga på krut när de talar men blir inte arga. I tisdagens DN berättade vi om en aktuell studie av sociologiforskarna Åsa Wettergren och Stina Blix Bergman, som bland annat kommit fram till att blivande jurister skolas in i en kultur där känslor är tabu. Men också till att exempelvis domare ändå visar känslor på ett subtilt sätt som kan vara svårt att uppfatta för utomstående. – Jag har lärt mig att tolka domares olika signaler, säger Johan Eriksson. En del visar tydligt vad de vill och känner, andra är mer diskreta. Då är det lite av en maskhållning. Som att en domare ser ut att anteckna för att verka intresserad. – Jag tittar ofta på domaren och nämndemännen för att se hur de agerar och reagerar. Om åklagaren ställer en tokig och ovidkommande fråga försöker jag få kontakt med domaren för att själv slippa bryta av och skapa onödig irritation. Johan Eriksson säger att han är väl medveten om det känslospel som finns i rättssalarna. Han återkommer på nytt till att ett vänligt och trevligt sätt gör att det inte blir lika känslosamt i en rättssal. – Det handlar inte om något kafferep, om att hela tiden skratta och se glad ut. Men ett trevligt sätt … ja, det har jag lärt mig lugnar ned stämningen och ger en bra grund för rättvisa och bra domar. Tidigare intervju med Johan Eriksson: ”Jag träffar människor som lever i en sådan djävulsk misär” Fotnot: Fredagen den 7 april 2017 körde Rakhmat Akilov i en lastbil på människor utmed Drottninggatan i Stockholm. Fem personer avled i samband med terrorattacken. Ingen organisation har tagit på sig ansvaret för attacken, men före dådet hade Akilov svurit sin trohet till Islamiska staten. Akilov dömdes senare till livstids fängelse. Känslor i rätten. Del 2 Domare och åklagare får inte visa sina känslor – men påverkas ända av stämningen i rättsalen. Nu menar två forskare att en ökad insikt om känslornas betydelse är avgörande för att bevara vårt demokratiska rättsystem. Hur resonerar advokater, åklagare och domare? Del 1: ”Juristerna skolas in i en miljö där känslor är tabu”  Johan Eriksson Ålder: 54 år Bor: Stockholm Familj: Ja Bakgrund: Efter studier vid Stockholms universitet tog han sin juristexamen 1994. Samma år började han arbeta på en advokatfirma. Är specialiserad på brottmål, har varit försvarare i olika uppmärksammade mål, som rättegången efter attentatet på Drottninggatan i Stockholm 2017. Han har anlitats som expert i statliga utredningar Författare till Handbok för försvarare (2018). Gör: Sedan 2003 är han delägare i Försvarsadvokaterna i Stockholm. Undervisar i straffprocessrätt vid Stockholms universitet samt arbetar med utbildning av advokater.


Summary: DN DEBATT 27/2. Morgan Johansson aviserar nu att utredningen av migrationspolitiken blir smal och ambitionslös. Vi moderater skulle gärna ta ansvar för att Sverige hittar tillbaka till en långsiktigt hållbar politik. Men vi vill inte medverka i en charad som mest syftar till att hantera januariöverenskommelsens inneboende spänningar, skriver Ulf Kristersson (M) och Maria Malmer Stenergard (M).

Moderaterna och Socialdemokraterna har historiskt tagit gemensamt ansvar för den svenska migrationspolitiken. Men under de senaste decennierna har denna samsyn ersatts av en ryckig och närmast principlös politik, önsketänkande och ogenomtänkta kompromisser. Kulmen var hösten 2015, när 163 000 personer under ett år sökte asyl i Sverige och det blev uppenbart att Sverige inte klarade av uppgiften. Det finns alltså skäl till politisk självrannsakan på många håll. Men framför allt har vi nu ett nationellt ansvar att se framåt och hitta en väg tillbaka till en långsiktigt hållbar politik. Moderaterna har därför sedan hösten 2017 gång på gång sträckt ut en hand till Socialdemokraterna för att våra båda partier än en gång ska ta gemensamt ansvar för migrationspolitiken. Vi har också gång på gång efterlyst en bred parlamentarisk utredning, som ger politiken brett stöd i riksdagen och bred respekt hos svenska folket. Den grundläggande frågan är hur vi i Sverige ska kunna ta vår del av ansvaret för människor som far illa i en trasig värld, men samtidigt klara av att ta det fulla ansvaret för hur det sedan går i vårt eget land? Den frågan har inte ställts och än mindre besvarats. I stället har politiska tillfälligheter gjort Sveriges migrationspolitik till ett lappverk som nästan ingen respekterar, men som ytterligare förvärrar våra svåra integrationsproblem. Genom regeringens och stödpartiernas januariöverenskommelse har nu förutsättningarna för bra lösningar försämrats ytterligare. En parlamentarisk kommitté är visserligen en av punkterna i överenskommelsen, men migrationsminister Morgan Johansson aviserar redan nu att det ska bli en smal och ambitionslös utredning som bara tar sig an ett fåtal frågor. Detta är på allvar. Sverige får inte än en gång tappa kontrollen över flyktingmottagandet. Inte minst eftersom vi redan har en väldig uppgift i att integrera de flera hundra tusen människor som redan har kommit till vårt land det senaste decenniet. Den uppgiften blir bara möjlig att lösa med en stram migrationspolitik under lång tid framöver. Sveriges integrationsproblem måste alltså vara ett viktigt ingångsvärde för en ny migrationspolitik. Migration och integration hör helt enkelt ihop. Regeringen måste därför ge den parlamentariska utredningen direktiv som tar de svåra frågorna på allvar. Direktiv som ger förutsättningar för breda parlamentariska majoriteter, som gör att Sverige både kan ta humanitärt ansvar och få en fungerande integration av de människor som kommer hit. Vi moderater kommer med full kraft delta i ett sådant parlamentariskt utredningsarbete och konstruktivt bidra till lösningar som är bra för Sverige. Men det kräver att ambitionen verkligen är att långsiktigt lösa problem. Följande frågor måste då ligga på bordet: 1 Återvändandefrågorna. Tiotusentals personer vistas i dag illegalt i Sverige. Bara i år och nästa år beräknas Migrationsverket överlämna över 20 000 fall till Polismyndigheten. Det handlar om personer som själva vägrar medverka till återvändandet. Polisen har svårt att verkställa utvisningsbeslut och många som ska lämna landet försvinner i stället in i ett växande skuggsamhälle. Den utvecklingen måste stoppas. Ett nej ska vara ett nej. Ett fungerande återvändande är helt avgörande för den svenska migrationspolitikens långsiktiga trovärdighet. 2 Uppvärdera medborgarskapet. Det behövs ny lagstiftning för det svenska medborgarskapet, som motsvarar det som gäller i jämförbara länder och som bidrar till bra integration. Vägen till medborgarskap måste bli en viktig del av vägen in i det svenska samhället. Det handlar om förlängda tider för att kunna bli svensk medborgare, krav på kunskaper i svenska språket och om hur det svenska samhället fungerar, samt möjligheten att återkalla medborgarskap vid terroristbrottslighet. 3 Familjeåterförening. Till följd av januariöverenskommelsen går nu regeringen på egen hand i en mer generös riktning för familjeåterförening. Vi har respekt för familjers vilja till återförening. Men överenskommelsen kommer att innebära fler anhöriginvandrare och fler nya asylsökande, och framför allt ett budskap till omvärlden om att Sverige återgår till en generösare migrationspolitik än andra länder. Tyskland och Danmark fortsätter tvärtom med åtstramningar på detta område. Migrationspolitiken är illa lämpad för ogenomtänkt symbolpolitik just nu. 4 Kvalificering in i välfärden. Historiskt bygger de svenska välfärdsförmånerna på att man bor och jobbar i Sverige och betalar skatt här. Gör man det ska man också ha fulla rättigheter. De som kommer till Sverige bör i högre grad stegvis få rätt till olika bidrag och sociala förmåner, i takt med att man jobbar, betalar skatt och blir svensk medborgare. Kopplingen mellan migration, integration och de svenska välfärdssystemen måste alltså bli starkare. Det är både rimligt och rättvist. Sverige ska vara ett samhälle där vi tar hand om varandra, men där alla också förväntas bidra. Det bör ligga i den parlamentariska utredningens uppdrag, att löpande lägga fram principiellt viktiga delbetänkanden. Ett sådant borde handla om medborgarskapsfrågor och ett annat om kvalificering in till välfärdssystemen. Utredningen får heller inte bli en förevändning för att inte vidta åtgärder som är möjliga här och nu, exempelvis för vad regeringen omedelbart kan göra för att förbättra återvändandet. Det kan exempelvis handla om fler förvarsplatser eller tydligare uppdrag åt polisen. Det här är inga enkla frågor. Men ska Sverige förbli ett land som är öppet inför omvärlden är de helt nödvändiga att ta tag i. Migrationspolitiken riskerar skapa allvarliga integrationsproblem och den riskerar att fortsätta att paralysera svensk politik. Att den kommande migrationsutredningen blir på allvar är därför avgörande för Moderaternas deltagande. Vi tar gärna ansvar för att Sverige hittar tillbaka till en långsiktigt hållbar migrationspolitik. Men vi kommer inte att medverka till en charad som mest syftar till att hantera januariöverenskommelsens inneboende politiska spänningar. En ansvarsfull svensk migrationspolitik är en ödesfråga. Med bas i den samsyn som egentligen och sedan länge finns mellan Moderaterna och Socialdemokraterna, skulle en seriös utredning kunna bli början på en bred och långsiktig enighet över blockgränserna i en fråga av central nationell betydelse. Men då krävs betydligt högre ambitioner än de som regeringen hittills presenterat. 27 februari 2019 Debattartikel Ulf Kristersson (M), partiledare och Maria Malmer Stenergard (M), migrationspolitisk talesperson: ”Dåliga förutsättningar för en bra migrationspolitik”


Summary: Invandringen ligger just nu på en gynnsam nivå för Sverige. Vi måste säga ifrån och bemöta den rasism som finns och stå upp för vår ursvenska tradition för asylsökande, skriver småföretagaren Ulf Appelgren.

”De passar inte in i Sverige.” Så sade SD-ledaren Jimmie Åkesson i den avslutande partiledardebatten i Sveriges Television inför valet i höstas. När dina värderingar är sådana att du tror att det är människors osvenska rötter som gör att de lättare blir brottslingar eller våldtäktsmän – då är dina värderingar rasistiska, men du är tyvärr inte ensam om det. Rasismen finns på många håll och gror bakom liknande uttalanden. Det är utanförskapet som göder kriminalitet, inte var du föddes eller varifrån dina föräldrar kommer. Det är fattigdom och främlingskap vi måste bekämpa. Vårt fokus måste vara en bra integration, som ger bra möjligheter för alla invandrare att lära sig svenska, vidareutbilda sig, skaffa arbete och få en trygg tillvaro i denna process. Vi behöver alla hjälpas åt att uppmärksamma dessa fördomar och inte mjäka med i den invandrarfientliga tid vi lever i. Vi måste bemöta kommentarer som bottnar i rasism, som många förnekar att de sprider och ta strid mot den naiva tron att våra problem löser sig om invandringen stoppas. Det är tvärtom. Invandringen är i dag på en gynnsam nivå för Sverige. De problem vi hade och kände i november 2015 med 10.000 asylsökande per vecka finns inte längre. I dag är det cirka 10 000 asylsökande per halvår, vilket är den lägsta nivån sedan år 2005. Vi behöver berätta för våra invandrarfientliga vänner hur viktig invandringen är och har varit för landets utveckling, om hur vi fått värdefull arbetskraft och om den samhällsekonomiska dynamik det gett med de tillkommande skatteintäkter vi fått och får i det längre perspektivet. Sveriges befolkning skulle minska ifall vi enbart litade till vårt eget barnafödande med den tillväxtminskning och de problem det skulle föra med sig. Låt oss stå upp för vår ursvenska tradition för de asylsökande, för medmänsklighet och för ett begåvat helhetsomdöme. DN Åsikt 25 februari 2019 kl 13 Insändare Ulf Appelgren: ”Invandringen ligger på gynnsam nivå för Sverige” Svar Ingrid Lindblom: ”Sverige har råd med en human asylpolitik” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Katters förmåga att hjälpa sjuka och vaka hos döende borde bli föremål för en vetenskaplig undersökning. På äldreboenden vittnar personal om hur vissa katter söker sig till de svårast sjuka i livets slutskede, skriver läsaren Susanne Gaje.

Efter att själv varit drabbad av allvarlig sjukdom och då blivit tröstad och ”ompysslad” av familjens katt började jag intressera mig för katters empati. För att få veta mer om katter och sjuka människor omformulerade jag frågan till att gälla katter och sköra människor. Detta har lett till två undersökningar på äldreboenden. Den första publicerades 2016 i tidningen Senioren och i boken ”Oss kattvänner emellan”. Under 2018 har jag gjort 30 intervjuer på äldreboenden och motsvarande över hela landet, från Skåne till Västerbotten. Texten omfattar dock långt fler än 30 katter eftersom många äldreboenden har flera katter och personalen ofta berättar både om den nuvarande och den förra katten. En fråga som är särskilt intressant gäller vissa katters vakande vid svårt sjuka och döende personer. Den amerikanska geriatrikern David Dosa har berättat om fenomenet i boken ”Making rounds with Oscar 2010” (”Sjukhuskatten Oscar”). Någon vetenskaplig förklaring har inte gått att få. Flera gånger upptäcker katten att en person är svårt sjuk före personalen. De anställda uppmärksammas på att den sista stunden är inne genom kattens beteende. Till exempel springer katten ivrigt framför personalen till en viss dörr eller jamar ljudligt utanför dörren för att tala om att ”här behövs ni”. På detta sätt upptäckte personal och katt tillsammans att en person oväntat hade avlidit. Katten la sig då bredvid den avlidna. Dessa speciella katter är väldigt envisa och vill prompt gå in i rummet där en svårt sjuk ligger - även om det är en person som katten inte känner väl. Katten kan smita med personal i hissen och genom kodlåsta dörrar för att komma till den allvarligt sjuka. Katten släpps alltid in i rummet om inte den sjuka vill annorlunda. Vanligen lägger sig katten vid fotänden och spinner, vilket gör att en orolig stämning i rummet förbyts mot ett lugn. Anhöriga, personal och katt kan vaka tillsammans. En äldre katt i undersökningen hade varit med om detta cirka fem gånger per år i tio års tid. Efter dödsfallet kan en katt bli avvaktande mot en ny person som ska bo i rummet. När mönstret upprepats har personalen insett sambandet mellan allvarligt sjuka och vissa katters förmåga. Ett äldreboende vittnade om att läkaren som kom för att ta hand om gamla och sjuka hade frågor om boendets katt brukade gå in till någon särskild person. Den läkaren hade uppenbarligen erfarenhet av katters förmåga att upptäcka livshotande sjukdom. Djurs betydelse för människors liv och hälsa har studerats och bekräftats i många studier. Katters betydelse vid människors död är en fråga som väntar på förklaring. Var finns forskningen? Det måste till en vetenskaplig undersökning av vissa katters unika förmåga att förutse och lugna den sista stunden. DN Åsikt 24 februari 2019 kl 05 Insändare Susanne Gaje: ”Undersök katters förmåga att hjälpa sjuka och döende” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”Vår klass är som en liten familj”

Summary: Nåntunaskolan i Uppsala med bara 175 elever kan ha landets smartaste femteklassare. Klass 5A har tagit sig hela vägen till tv-finalen i ”Vi i femman” – Sveriges största kunskapstävling för barn sedan 1963.

Eleverna Julia Wallén och Sandor Billefjord sitter på ett bord i skolans tegelklädda allrum med ett diplom och en pokal framför sig. De tror knappt att det är sant. På papperet hade det sett nästan omöjligt ut. Skolan har bara 175 elever och en enda femteklass. – När vi gjorde uttagningen från början trodde vi verkligen inte att vi skulle gå så här långt, säger Sandor. Men deras klass 5A på Nåntunaskolan i Uppsala har tagit sig ända till riksfinalen i Sveriges Radios och SVT:s populära frågetävling ”Vi i femman”, där femteklassare i hela landet tävlar i allmänbildning. Vägen dit har varit lång. Drygt 52.000 elever från hela landet deltog i tävlingen. Uttagningen sändes i november i SVT:s Barnkanalen och bestod av ett kunskapstest med 25 frågor för hela klassen. Vad heter Nepals huvudstad? Den åttonde planeten i vårt solsystem? Sveriges tredje största sjö? Vad kallas en baklängesvolt på engelska? Vilken temperaturskala används i USA? De 200 bästa klasserna i Sverige gick vidare till lokala kvarts- och semifinaler som direktsändes i Sveriges Radio P4. Varje klass representerades av den tjej och kille som lyckats bäst i kunskapstestet. – Sandor är jätteduktig i skolan och kemi är ett av hans favoritämnen. Jag ser mer på nyheter och kan mer om det som händer i världen, säger Julia som tillsammans med Sandor representerar Nåntunaskolan. – Vi kompletterar varandra bra och har varit kompisar sedan dagis. Det gör att vi känner oss trygga med varandra, säger Sandor. Efter flera veckors kamp mot andra femteklassare i Uppland var Nåntunaskolan i regionfinalen. Frågetävlingen blev mycket jämn och avgjordes på den sista frågan, som handlade om en religion och där de fick fem ledtrådar. Motståndarlaget låg under med tre poäng och chansade direkt efter första ledtråden, som var att en av religionens högtider heter Vesak. – De svarade judendom och jag tror att de blandade ihop buddisternas Vesak med judarnas högtid Pesach. Eftersom de hade fel var vi klara som vinnare. Det var väldigt nervöst, säger Sandor. – En kille i motståndarlaget hade tittat på oss och sagt: ”De där, dem vinner vi jättelätt mot”. Så det kändes extra roligt att vinna, säger Julia. Nåntunaskolan var en av 25 vinnare runtom i landet. Men bara tre klasser gick vidare till riksfinalen. En reporter på P4 Uppland kom till skolan och meddelade i direktsändning att klass 5A fått så höga poäng att de gått dit. – Det som är så skönt är att vår klass är som en liten familj. Alla trivs med varandra. Klasskompisarna sa inför finalen att även om de skulle bli lite nedslagna om vi förlorade så skulle ingen bli sur, säger Julia. Både hon och Sandor betonar att hela klassen ligger bakom framgången. De ser också en fördel i att skolan är liten. Att alla känner alla. Klassläraren Adrian Julin håller med. – Hela klassen har varit delaktig och har peppat Julia och Sandor. Det är jättebra sammanhållning i klassen och tävlingen har stärkt klassen ännu mer. Ingen hade räknat med att gå vidare till Sverigefinalen, för det har aldrig hänt vår skola förut. Så det är väldigt roligt, säger han. ”Vi i femman” skapades 1963 av artisten och kompositören Ulf Peder Olrog, som då var underhållningschef på Sveriges Radio. Namnet på tävlingen kom radioproducenten Bengt Eric Nordell på. I dag är den Sveriges största kunskapstävling för barn. När programmet nu för 56:e året i rad ska avgöras möter Nåntunaskolans 5A Lackarebäcksskolans klass 5B i Göteborg och klass 5D på Enskede skola i Stockholm. Finalen sänds den 9 mars från Växjö i SVT:s Barnkanalen och Sveriges Radio P4. – Förhoppningsvis går det bra men vi blir inte besvikna om vi kommer trea. Då är vi tredje smartaste femteklassen i Sverige. Det är inte dåligt det heller, säger Julia. Klass 5A på Nåntunaskolan i Uppsala Gratuleras till: Är i riksfinal i ”Vi i femman” – Sveriges Radios och Sveriges Televisions allmänbildande frågetävling för femteklassare i hela landet. Laget: Julia Wallén och Sandor Billefjord. Ålder: 12 år. Bor: Nåntuna i södra Uppsala. Familj: Julia har systern Anna, 14, och marsvinen Mimmi, Asta och Ärta. Sandor har systrarna Isla, 4, och Line, 9. Föräldrar. Intressen: Julia gillar fotboll och ridning, Sandor badminton och att läsa böcker. Framtiden: Julia drömmer om att bli fotbollsproffs eller ridproffs. Sandor vill bli arkitekt. Finalen: Sänds i SVT:s Barnkanalen och i Sveriges Radio P4 den 9 mars.


Summary: Vart tog socialliberalismen vägen? Tyvärr kan medborgarna numera bara välja mellan partier med en marknadsfientlig grundsyn och partierna i den stora nyliberala fållan. Det måste gå att både värna principen om individens frihet och samtidigt inte tveka att begränsa den när det är nödvändigt, skriver läsaren Lars Mjörnstedt.

Vart tog den socialliberala ideologin vägen? Finns det inte längre något politiskt parti som klarar av att hålla två tankar i huvudet samtidigt? Det måste väl gå att både värna principen om individens frihet och samtidigt inte tveka att begränsa den, när det är nödvändigt för allas bästa? Det finns väl exempelvis goda skäl till att vi har trafikregler och hastighetsbegränsning på våra vägar, även om det strider mot liberalismens doktriner? Går det inte att både utnyttja de stora fördelarna med fria marknadskrafter och på samma gång minimera dess uppenbara nackdelar? Vi har massor av samhällsproblem som inte kan lösas utan detta ”dubbla” tänkande. Det första exemplet är skolsegregationen. Det går väl att låta kreativa entreprenörer driva skattefinansierade skolor, men samtidigt se till att alla skolor blir likvärdiga vad gäller elevsammansättning och undervisningskvalitet, samt fria från religiös indoktrinering? Varför kan man inte ha en human flyktingpolitik parallellt med en stram och välreglerad integrationspolitik, som genom samhällsplanering och andra styrmedel förhindrar uppkomsten av segregerade utanförskapsområden? Bostadsbristen kräver både avregleringar, som ökar utbudet och möjligheten att byta bostad, men också större samhällsansvar för bostadsbyggandet och hjälp till de som har svårt att ta sig in på marknaden. För de allt längre sjukvårdsköerna behövs marknadsmässiga effektiviseringar och modern teknik, i kombination med bättre prioritering av de patienter som har störst vårdbehov. Klimatkrisen löser vi bara med den nya fossilfria tekniken, som marknadsekonomin driver fram, ihop med stenhård politisk styrning och lagstiftning. Ja, listan kan göras lång över problem som bara löses genom ett socialliberalt tänkande. Tyvärr kan medborgarna numera bara välja mellan partier med en marknadsfientlig grundsyn och partierna i den stora nyliberala partifållan, som anser att maximal valfrihet, avreglering, privatisering och marknadskrafter löser alla samhällsproblem. Denna ideologiska polarisering blockerar förnuftiga politiska beslut. Det gör medborgarna missnöjda och vilsna, och får dem att vända sig till de populistiska alternativen, som förenklar och skyller alla problem på globalisering och invandring. Socialliberalismen är inte någon förlegad ideologi. Tvärtom kommer ju principen om mesta möjliga individuella frihet, under samtidigt ansvar för det gemensamma, alltid att vara en förutsättning för allt fungerande mänskligt samarbete. Oavsett vilken partifärg de styrande i Sverige hade under det förra seklet, var det i praktiken den ideologin som grundlade det samhällskontrakt som skapade vår nationella identitet och sammanhållning. Nu behöver vi snarast politiker och ett politiskt parti som modigt argumenterar för gammal hederlig socialliberalism och vågar söka befolkningens stöd även för åtgärder, som kan tyckas ”oliberala”, men som måste till för att lösa dagens allvarliga samhällsproblem. DN Åsikt 22 februari 2019 kl 05 Insändare Lars Mjörnstedt: ”Sverige behöver ett äkta socialliberalt parti” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: REPLIK DN DEBATT 21/2. Det är bra att Svenskt näringsliv vill förhandla om bättre kompetensutveckling, stärkt omställningsstöd och höjd a-kassa. Men att göra folk rättslösa och ge arbetsgivaren carte blanche att säga upp folk är helt ohållbart, skriver Torbjörn Johansson, avtalssekreterare LO.

Det är bra att Svenskt näringsliv vill förhandla om bättre kompetensutveckling, stärkt omställningsstöd och höjd a-kassa. Däremot vänder vi oss starkt mot förslag som obligatorisk a-kassa och fri uppsägningsrätt. Sådana förslag kommer leda till en ökad otrygghet som varken gynnar våra medlemmar eller arbetsgivarna. Att göra folk rättslösa och ge arbetsgivaren carte blanche att säga upp folk är helt ohållbart. Eftersom parterna redan sitter i förhandlingar om hur vi ökar omställningsförmågan får Peter Jeppssons artikel betraktas som ett förhandlingsutspel. Från LO:s håll har ingången till förhandlingsbordet hela tiden varit att öka tryggheten på arbetsmarknaden. Allmän visstid, sms-anställningar och arbetskontrakt som endast garanterar några få timmars arbete varje månad skapar enorm otrygghet för våra medlemmar. Dessa ofog hör inte hemma på en modern svensk arbetsmarknad och måste bort. Vidare anser LO att kompetensutvecklingen behöver stärkas. Vi vill därför att arbetsgivarna ska ta ett större ansvar för lärande på jobbet. Det ska vara lika självklart för arbetsgivare att investera i sina anställda som att investera i ny teknik. På så sätt kommer våra medlemmar stå väl rustade ifall de tvingas ställa om från ett jobb till ett annat. Nu är det upp till parterna – inte politikerna – att enas om en lösning som skapar en både trygg och modern arbetsmarknad. Så funkar den svenska modellen när den är som bäst. 21 februari 2019 Debattartikel Peter Jeppsson, vice vd, Svenskt näringsliv: ”Det räcker inte att ändra turordningsreglerna i las” Repliker Torbjörn Johansson, avtalssekreterare LO: ”Ofog som inte hör inte hemma på en modern svensk arbetsmarknad” Ali Esbati (V), arbetsmarknadspolitisk talesperson: ”Svenskt näringsliv vill ha en återgång till äldre tiders godtycke” Slutreplik från Peter Jeppsson, Svenskt näringsliv: ”Förhandlingar måste utgå från både flexibilitet och trygghet”


Summary: Låt inte IS-terrorister som rest från Sverige återvända hit. I stället borde Europas länder bygga ett idiotsäkert fängelse i likhet med det amerikanska Guantánamo, skriver läsaren Lasse Gustavsson.

Jag motsätter mig är man talar om att ”svenska” IS-terrorister återvänder ”hem”. Sverige är inte längre deras hem. Det har de själva valt bort genom att strida med IS för att försöka bygga upp ett nytt kalifat. Sluta att kalla Sverige för deras hem. Frånta dem deras svenska medborgarskap eller rätt att vistas i landet och behandla dem som de utländska terrorister de är. Har de mördat eller indirekt medverkat till att svenska medborgare mördats ska de, om de återvänder, dömas till långvariga straff av en svensk domstol och utvisas på livstid som i fallet med terroristen Rakhmat Akilov. Att dåden begåtts i ett annat land av en svensk medborgare mot en annan svensk medborgare gör ingen skillnad. Visar de sig här ska de lagföras och utvisas. Utvisa var? Ja, inte vet jag. Men i Sverige ska de inte få sätta sin fot igen. Bättre vore om det inrättades en tillfällig internationell domstol specifikt för IS av länder som haft eller har medborgare som aktivt eller indirekt deltagit eller deltar i IS folkmord. En sådan domstol sammansatt av flera berörda länder skulle ha större förutsättningar att spåra upp, införskaffa bevis och kunna lagföra IS-terrorister. Man borde gemensamt bygga ett idiotsäkert ”Guantánamo” på en isolerad plats i Europa eller annorstädes för att förhindra att enskilda EU-länder utsätts för hämndaktioner och fritagningsförsök. DN Åsikt 21 februari 2019 kl 11 Insändare Lasse Gustavsson: ”Låt inte IS-terrorister återvända till Sverige” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Så ändrar polisen taktik efter dödsskjutningarna

Summary: Sedan årsskiftet får svenska poliser fördjupad utbildning i att bedöma olika situationer, för att ingripanden ska leda till så lite våldsanvändning som möjligt. Poliserna ska också lära sig mer om psykisk ohälsa, något som legat bakom flera ingripanden där människor dödats av poliser.

Polisen och vi. Del 3 Under senare år har i snitt tre personer per år dödats av polisens skott. Handlar det om ett tuffare klimat med hårdare kriminalitet? Vilken roll spelar spelar polisens attityder och utbildning? Del 1: Polisens taktik för att hantera folksamlingar Så utbildas polisen för att minska risken för konflikter Del 2: ”Hårdare tag kan få helt motsatta effekter” I december 2018 fattades ett beslut om ny inriktning för polisens utbildning i konflikthantering, Polkon. Utbildningen uppdateras kontinuerligt utifrån erfarenheter polisen fått från olika händelser. Inriktningen har ändrats vid två tidigare tillfällen. Sedan den 1 januari är fokus att utveckla polisers förmåga att göra en korrekt bedömning i varje unik situation. Målet med den här förändringen är att varje polisgripande ska vara så säkert som möjligt och leda till så lite konflikt och våldsanvändning som möjligt. – Nu lägger vi tonvikten på att öka polisernas förmåga att göra bättre, mer adekvata bedömningar i svåra situationer. Det handlar om att använda rätt taktik vid rätt tillfälle. Svensk polis är bra på det, men ska bli ännu bättre, säger Tomas Windahl, ämnesområdesansvarig för Polkon. Han har varit polis i snart 30 år, som blåljuspolis, men även som chef. Sedan början av 2000-talet arbetar han med kompetensutveckling inom polisen. Polkon ingår både i polisens grundutbildning och i den kontinuerliga kompetensutvecklingen. Det är polisens grundläggande utbildning i självskydd, vapen och taktik. En stor del av utbildningen i konflikthantering utgår ifrån situationer som baseras på verkliga händelser men som skrivits om så att de fungerar bättre pedagogiskt. Genom rollspel, eller scenarieträning som polisen säger, övar poliserna på olika situationer. På grundutbildningen kan det vara skådespelare som motpart. I kompetensutvecklingen är det oftast poliserna själva som spelar alla roller. – Vi försöker lära oss av tidigare händelser som inte alltid har blivit hundra procent bra. Det är en del av inriktningen för att minska våldsanvändningen, säger Tomas Windahl. Under ett arbetspass utsätts poliser för en mängd olika situationer. Mycket handlar om vardagshändelser som tjafs i krogköer, lägenhetsbråk eller inbrott. Men det kan också röra sig om riktigt hotfulla personer, grov kriminalitet eller någon som planerar ett terrorattentat. Det kan även handla om att hantera situationer med människor som lider av psykisk ohälsa. För att göra rätt bedömningar i dessa olika situationer är det viktigt att snabbt kunna läsa av situationen och fatta rätt beslut. Vad är bakgrunden till den förändrade inriktningen? – Vi har sett att ingripandepolisernas vardag blir allt mer komplex och svårbedömd. Folk som ringer in till ledningscentralen är ofta stressade så den kunskap som patrullen får med sig på ett uppdrag är ganska begränsad. I dokumentärserien ”Stockholmspolisen” i TV4 i måndags visades hur poliser kan möta en allt hårdare attityd, med allt från provokationer och tillmälen till rena hot. Det är numera en del av polisens vardag och något som alla måste hantera. – Kommer du till en plats där folk är stökiga, bråkiga och fula i mun, då är ditt uppdrag att lugna läget, försöka se om det begåtts något brott och dokumentera så att vi kan lagföra. Det ska bli lugnt så att folk är trygga. Det är ditt uppdrag som polis, säger Tomas Windahl. Hur får man poliser att behålla lugnet i sådana situationer? – Det börjar redan vid rekryteringen, vi ska rekrytera folk som är stabila. Sedan lär vi dem under hela utbildningen att smälta in i sin yrkesroll som polis. Vårt uppdrag är inte att bli förbannade på folk. Vårt uppdrag är att lösa konflikter och se till att det är tryggt där ute, säger Tomas Windahl. – Jag säger inte att det är lätt, men har du din roll och ditt uppdrag klart för dig och en handlingsplan för att bemöta det så kanske provokationerna studsar tillbaka. Men det är klart att det tar på alla. Samtidigt är det viktigt att som polis ha koll på sin egen mentala förmåga, säger Tomas Windahl. Är du lugn och balanserad och förstår varför en berusad person använder de ord han gör mot dig, att det inte är personligt, utan riktat mot dig som representant för någonting så är det lättare att ta. Även detta är något som poliser får öva på i rollspel under utbildningen. Här kan de ta ut svängarna ordentligt. Erfarna poliser har en diger lista med egna erfarenheter och persongallerier att ösa ur. En viktig del i scenarieträningen är ett efteråt reflektera varför det gick som det gick under övningen. – Stod du för nära? Vilken konfliktstil valde du? Hur pratade du med folk? Fanns det något annat du hade kunnat göra? Kände du dig stressad? Hur kan vi jobba med det i så fall? Vad gör man för att inte trappa upp en situation? – Tänk på röstläget. Att höja rösten är ett bra sätt att trappa upp en konflikt. Jobba med ett avstånd till personen. Stå inte för nära den personliga sfären – det kan upplevas som provocerande och resultera i ett mer fysiskt än verbalt aggressivt beteende. Kroppsspråket är något som Tomas Windahl särskilt lyfter fram i kommunikationen. – Vår uniform kan upplevas som provocerande – den är mörk och vi bär vapen. Men jag skulle säga att ditt kroppsspråk, sättet du pratar och bemöter folk på, kommer att överskugga det, säger han. Flera av de ingripanden som på senare år lett till att människor dödats av polisens skott har handlat om personer med psykisk sjukdom. Polisen har fått ett regeringsuppdrag att öka kunskapen om psykisk ohälsa hos all polispersonal. Psykisk ohälsa har också en viktig del i den nya inriktningen av Polkon. – Vi gör 1,5 miljoner ingripanden varje år. Vid en ytterst liten del av dem används våld, vid en ännu mindre del använder vi vårt tjänstevapen. I de situationerna handlar det ofta om psykisk ohälsa. Då vill vi bli bättre på att använda ickevåld i de här situationerna, säger han. Vad är särskilt svårt i ett sådant ingripande? – Om vi möter en person som inte svarar på det sätt som man normalt sett brukar göra, så innebär det en osäkerhet för oss. Vi kan inte läsa samma signaler som vi gör hos andra. Det okända är ju alltid svårt att hantera. Tomas Windahl pratar om att arbeta med ett lågaffektivt bemötande. Det kan handla om att undvika ögonkontakt i vissa situationer, eller att inte lägga handen på en person. – Det är ju så vi gör normalt. Men de fallen kan det leda till en omvänd reaktion och utlösa ett våldamt beteende, säger han. Om det är ett osäkert läge kanske polisen kan avvakta och kalla på läkare. – Det kanske inte är så farligt om den här personen får stå där en stund. Kan vi få dit personens behandlingspersonal så kan vi stötta dem om det skulle gå fel. Inom Polkon håller man också på att utveckla metoderna för hur poliser tar i folk, brottar ned och slåss. Metoderna har hämtats från olika kampsporter. Inom ett par veckor ska metoderna prövas medicinskt. – Vid nedläggningar som vi gör finns alltid risken att någon skadas. Vi försöker hitta en mjukare variant av det. Allt går ut på att vi inte ska skada folk. Polkon har 2016–2018 fokuserat på terror. Inriktningen togs fram efter sprängningen på Bryggaregatan, men före terrorattentatet på Drottninggatan i Stockholm. Vad var tanken med den inriktningen? – Sverige visste inte så mycket om terror innan det började ske attentat i omvärlden. Det här är någonting som kan inträffa även hos oss. Alltså måste vi förbereda oss mentalt för det. Sammantaget kan man säga att vi med den inriktningen förberedde svensk polis på att det är något som kan hända, och vilka krav som samhället ställer på oss som poliser. Frågor som diskuterades var: Hur kan ett terrorattentat se ut? Vad är en terrorist? Vad skiljer terrorattentat mot ett grovt kriminellt förfarande? I en tidigare artikel i serien gjorde polisforskaren Stefan Holgersson en koppling mellan inriktningen på terrorism och en hårdare attityd inom polisen, och att det i förlängningen kunde ligga bakom det ökade antalet dödliga polisskjutningar. Tomas Windahl ser inte den kopplingen och tycker inte att inriktningen på terror gjort att konflikthanteringen satts på undantag. – Jag tänker inte på det sättet. Inriktningen handlade om att vi mentalt förbereder oss på att vi kan ha ett terrorattentat som vi måste hantera. Men vi införde inte några nya metoder och tränade inte annorlunda i konflikthantering för det, säger han. Finns det en spänning mellan hårdare och mjukare tag inom polisen? – Alla människor är ju olika, även poliser. Det finns säkert poliser som är mer benägna att använda våld än andra. Men vi tränar inte för det. Det är inte vad utbildningen går ut på. Det finns ingen trend att vi ska bli tuffare, hårdare eller elakare. Det finns ingen vinst med det. Vi utgår fortfarande från en defensiv taktik, att lösa problem utan våld. För det mesta går det ju bra, säger han. Var är era erfarenheter av Polkon hittills? – Jag tycker att vi kan se en kvalitetshöjning av svensk polis ingripandeförmåga. Vi kan också se att våra inriktningar bidragit till att en del ingripanden blivit mer lyckade än vad de kanske varit annars. – Men vi vill inte framkalla handlingsförlamade poliser. Ibland är enda lösningen att använda våld. Då ska vi använda rätt typ av våld och rätt nivå på våldet. Polkon Polisens konflikthantering, Polkon, är sedan 2014 en del av polisutbildningen och även en löpande utbildning för kompetensutveckling. Polkon omfattar kompetensutveckling inom ämnesområdena kommunikation, mental förberedelse och stresshantering, taktik, fysiska tekniker och metoder, användning av OC-spray och skjutvapen, juridik respektive akutsjukvård kopplat till polisens våldsanvändning. Syftet är att minska riskerna för våld och öka polisens möjligheter att agera rättssäkert, där den defensiva taktiken strävar efter att förebygga konfrontationer och våld. De som utbildar i polisiär konflikthantering har en sju veckor lång utbildning och certifieras vart tredje år. De fortbildas dessutom varje år för att hålla sig ajour med förändringar. Källa: Polisen   Dödsskjutningarna har ökat De senaste sex åren har svensk polis skjutit ihjäl i genomsnitt tre personer per år. Det är en kraftig höjning mot åren innan. Under 2018 dödades sex personer av poliser. Mest uppmärksammad blev dödsskjutningen av Eric Torell morgonen den 2 augusti. Eric Torell hade Downs syndrom och autism. Poliserna uppfattade att han var beväpnad och hade fått uppgifter om att en våldsbenägen man befann sig i området. Tre poliser är misstänkta för brott i samband med händelsen. En polis har avskrivits från misstankarna. Efter den 6 mars ska åklagaren fatta beslut om åtal kommer att väckas.  Antal avlidna vid polisinsatser Antalet personer som dödats av polisens kulor senaste tio åren. 2008: 0. 2009: 1. 2010: 0. 2011: 1. 2012: 0. 2013: 4. 2014: 3. 2015: 2. 2016: 3. 2017: 1. 2018: 6. Källa: Polisen