Jobbet där inget får gå fel

Summary: Anestesisjuksköterskan Ann-Sofie Sundqvist har gett narkos till tusentals människor. Om hon gör något fel kan det få ödesdigra följder. ”Jag brukar säga att jag är patientens ögon och öron under en operation”, säger hon.

Anestesisjuksköterskan Ann-Sofie Sundqvist är alltid på sin vakt. Men hennes noggrannhet gäller inte bara tekniken eller rätt dosering av läkemedel. Före och under en operation känner hon även ett moraliskt och etiskt ansvar för patienten. – Alla patienter är mer eller mindre nervösa inför ingreppet och oroliga för att ligga där sövda utan någon möjlighet att påverka det som sker. Då brukar jag säga att min uppgift är att finnas där för patienten och guida patienten genom hela narkosen, oavsett om hen är vaken eller inte. Jag blir patientens företrädare och ska se till att hans eller hennes integritet värnas, säger Ann-Sofie Sundqvist. Hon har varit anestesisjuksköterska sedan millennieskiftet och arbetar i dag vid Universitetssjukhuset i Örebro på avdelningen för hjärt- och kärlkirurgi. Genom åren har hon varit med om att ge narkos till flera tusen patienter. – Jag brukar säga att jag är patientens ögon och öron under en operation. Samtidigt måste jag se till att andningen och blodcirkulationen fungerar. Patienten måste verkligen lita på att jag kan mitt jobb och inte gör några fel, säger Ann-Sofie Sundqvist. Hon säger att det gäller att ha beredskap och alltid vara steget före så att inget går snett. – Vi kan till exempel ha fått uppgifter före operationen om patienten har diabetes eller högt blodtryck och då är det vår uppgift att se till att patienten får en säker och god vård under den tid som hen är hos oss. Men även i normalfallet är vi nära patienten. Det brukar ofta spännas en ”narkosbåge” med sterila skynken över patienten och bakom dessa finns zonen där kirurgen står och opererar. – Om någon endast får lokalbedövning så står eller sitter anestesisjuksköterskan vid patentens huvud för att hen ska känna sig trygg, berättar Ann-Sofie Sundqvist. Tidigare forskning har visat just detta, att vakna patienter upplever trygghet av att kunna se anestesisjuksköterskan under operationen. Men om patienten är helt nedsövd spelar det väl ingen roll? – Då är det minst lika viktigt att vi finns i närheten och blir den där företrädaren jag talade om. Under de senaste fem åren har Ann-Sofie Sundqvist forskat om anestesisjuksköterskans roll under en operation. Den 19 maj lade hon fram sin doktorsavhandling vid Örebro universitet. Den handlar om att alltid ha patientens ”bästa för ögonen”. – Det innebär att jag och mina kollegor har ett moraliskt, etiskt och medicinskt ansvar gentemot patienten. Det innebär att vi utgör ett skyddande paraply och åtgärdar allt som patienten skulle ta hand om på egen hand om han eller hon varit vaken. Varje dag sker tusentals operationer här i landet. En del patienter får lokalbedövning, andra sövs ned helt. För många känns det traumatiskt att bli helt beroende av andra människor. – Oavsett om patienten är vaken eller inte under operationen finns en anestesisjuksköterska alltid vid hans eller hennes sida. En del kanske tror att vi bara ger en spruta och sedan går ut så fort patienten blivit sövd, men vi är alltid kvar i rummet som det där skyddet. – När jag utbildade mig till anestesisjuksköterska talade lärare ibland om att vi skulle vara patienternas ”advokater”, men för mig ger det fel associationer. Vi försvarar ju inte några som är anklagade för något. Jag ser mig hellre just som patientens företrädare i en situation där den inte kan göra sin stämma hörd. Ann-Sofie poängterar att alla yrkeskategorier inom hälso- och sjukvården företräder patienten utifrån sin egen specifika yrkesroll, men att hon i sin forskning har fokuserat på just anestesisjuksköterskan. Vad är det viktigaste du lärt dig under åren i yrket? – Att varje patient är unik och att vi måste anpassa vårt beteende efter det. Har du själv blivit sövd någon gång? – Ja, när jag var sjutton år. Hur var det? – Jag var orolig eftersom mina föräldrar var bortresta, och jag kände mig ganska ensam. Men jag kommer ihåg hur glad jag blev när jag märkte att mamman till en kamrat var den som skulle söva mig. Då blev jag genast mycket tryggare Vad kan gå snett när en patient är sövd? – Ett enkelt exempel är när patienten som ska opereras ligger på rygg. Ofta vilar då armen på en flyttbar bräda som sticker ut från operationsbordet. Under operationen är det lätt att kirurgen omedvetet gradvis flyttar brädan, och därmed armen, för att komma åt bättre. – Risken för att patienten får en översträckning i axeln eller armen kan bli stor, men han eller hon kan ju inte säga till att det gör ont. Då är det anestesisjuksköterskans ansvar att säga till och varna kirurgen. Förekommer det att personal fäller nedsättande kommentarer om patienter som är nedsövda? – Nej, inte där jag arbetar i dag. Men när jag var ny i yrket inträffade det några gånger. Kanske var det en del i det gamla gardets jargong. Om någon skulle kommentera en patient nedsättande när jag är på jobbet skulle jag omedelbart protestera. Ann-Sofie Sundqvist inledde arbetet med sin doktorsavhandling med att sammanställa all tillgänglig forskning om ”företrädarskapet” och vilka konsekvenser det kan få för anestesisjuksköterskan. Sedan intervjuade hon ett antal anestesisjuksköterskor, och observerade därefter några under två arbetspass. Till sist skickade hon ut en enkät vilken besvarades av nära tre hundra kollegor runt om i landet. Resultatet visar att anestesisjuksköterskan har patientens bästa för ögonen, vilket karaktäriseras av att hen har ”kontroll över situationen och bevarar mänskliga värden”. Ann-Sofie Sundqvist hoppas att hennes avhandling ska kunna användas i utbildningen av nya anestesisjuksköterskor och ytterligare öka medvetenheten om vilken viktig uppgift de har i vården – och att det också medför ett stort ansvar. Ann-Sofie Sundqvist avhandling heter ”Perioperative patient advocacy: having the patient’s interests at heart” (Örebro universitet). Narkos eller anestesi Anestesi betyder att inte känna. Ordet används inte så ofta i det svenska vardagsspråket, betydligt mer förekommande är ordet narkos och en anestesiolog benämns oftast narkosläkare. Narkos eller generell anestesi innebär att försätta patienten i så djup sömn att denne inte förmår känna någonting av vad som försiggår. Lokalbedövningsmedel blockerar smärtimpulser. En väl fungerande bedövning medger att patienten kan vara helt vaken. Det kan ske vid till exempel mindre operationer, lagning av tänder och provtagningar. Den moderna anestesins födelse brukar anges till 16 oktober 1846 då tandläkaren William TG Mortons genomförde världens först beskrivna bedövning med eter. Källa: Vårdguiden, NE, Wikipedia m fl


Livsstilsfaktorerna som ökar risken för cancer

Summary: Cirka en av tre svenskar drabbas av cancer. I en fjärdedel av cancerfallen tror forskarna att ärftlighet är en bidragande faktor, men det finns flera livsstilsfaktorer som också påverkar risken att drabbas. Elizabeh Johansson, sakkunnig på Cancerfonden, och forskaren Lars Forsberg vid Uppsala universitet reder ut vilka riskfaktorer som är viktigast att känna till.

Cancer är ett samlingsnamn på upp till 200 genetiska sjukdomar som drabbar runt var tredje svensk person någon gång under deras livstid. Medan fem till tio procent av cancerfallen har ärftlighet som en starkt bidragande faktor, och 25 procent av fallen har ärftlighet som en svagare bidragande faktor, beror 90 procent av alla cancerfall också på skador som sker i kroppens celler under en persons livstid. – Cancer är ju inte en sjukdom, utan kan delas upp i ungefär 200 cancerformer. Där handlar det vanligen inte om ett specifikt smittoämne som påverkar varje patient på samma vis, som är fallet i vissa andra sjukdomar. I stället är varje sjukdom unik, säger Lars Forsberg, docent och forskare vid institutionen för immunologi, genetik och patologi vid Uppsala Universitet. Det går sällan att säga helt säkert vad som har gjort att någon enskild person har utvecklat cancer, då det är ett komplext samspel mellan riskfaktorer, ärftlighet, genetik och mutationer i cellerna. Men det finns väldokumenterade faktorer i livsstilen som påverkar risken att drabbas av cancer. – För en enskild person kan man aldrig säga att någon har fått cancer just på grund av en specifik riskfaktor. Det är viktigt att komma ihåg att det är komplexa saker som styr uppkomsten av cancer och att många faktorer kan samspela. Man kan inte förebygga cancer, men man kan minska sin egen risk att drabbas genom att leva hälsosamt, säger Elizabeth Johansson, sakkunnig på Cancerfonden. RÖKNING Rökning pekas ut som den största riskfaktorn för cancer. Varje år sker 7.000 cancerfall med koppling till rökning i Sverige, enligt Cancerfondens statistik. Röken från cigaretter innehåller ett stort antal cancerframkallande ämnen, som när de kommer i kontakt med kroppens celler framkallar skador. I vissa fall kan dessa skador ske i celler som gör att cancer utvecklas. Både rökning och passiv rökning ökar risken för att drabbas av lungcancer, men även om just lungcancer är den vanligaste cancerformen kopplad till rökning kan rökningen också orsaka flera andra typer av cancer, som cancer i munhåla, svalg, strupe, magsäck, bukspottskörtel, urinvägar och njure. Om man redan röker hjälper det att sluta, redan kort efter ett rökstopp syns en minskning av risken att drabbas av sjukdom. – Det finns hjälp att sluta röka från till exempel apoteket och på vårdcentraler, och att sluta hjälper verkligen att minska risken, säger Elizabeth Johansson. ALKOHOL Att dricka alkohol höjer risken för att drabbas av cancer. Enligt Cancerfonden är 4.000 av cancerfallen varje år kopplade till alkoholkonsumtion, och alkoholen kan orsaka cancer i alla de organ som alkoholen passerar eller bryts ner i: strupe, munhåla, svalg, lever, tjock- och ändtarm. Det finns också en ökad risk för att drabbas av bröstcancer eftersom alkoholen höjer nivåerna av hormoner i kroppen. – Östrogen är en trigger för bröstcancer, och alkohol höjer nivåerna av östrogen. Annars är det acetaldehyd som produceras när alkoholen bryts ner som skadar cellerna. Kroppens celler får skador hela tiden, och oftast kan de repareras men i vissa fall kan skadorna som acetaldehyden ger upphov till orsaka cancer, säger Elizabeth Johansson. Enligt vissa studier finns det i rödvin ett ämne med skyddande effekt mot cancer, men detta anses inte ha tillräckligt vetenskapligt stöd för att kunna föras i bevis. Ämnet finns dessutom i flera andra produkter som rabarber och tranbär. – Även om det finns skyddande ämnen i till exempel rödvin, så får man också i sig alkohol vid konsumtion av rödvin. Så man ska helt enkelt inte dricka för mycket, säger Lars Forsberg. STRÅLNING Den cancerform som ökar mest i Sverige i dag är hudcancern. 11.000 personer får en hudcancersjukdom i Sverige varje år. Att sola ökar kraftigt risken för att drabbas av malignt melanom, en av tre typer av hudcancer. – Särskilt om man har en ljusare hudton så ger solens uv-strålar skador i huden. För det mesta repareras de skadorna, men de kan också ge hudcancer, säger Elizabeth Johansson. Enligt Strålsäkerhetsmyndigheten är det bästa skyddet mot solens uv-strålning kläder, hatt och solglasögon, kompletterat med solskyddsmedel på de delar av kroppen som inte kan skyddas med kläder. Att man använder solskyddsmedel ska inte göra att man tillbringar längre tid i solen. Strålsäkerhetsmyndigheten och Cancerfonden rekommenderar att man håller sig i skuggan mellan klockan 11 och 15. Förutom malignt melanom och skivepitelcancer i huden, som utgör cirka 11.000 cancerfall varje år och orsakar cirka 600 personers död, så ökar solande risken för en annan typ av hudcancer, basalcellscancer. Varje år drabbas 30.000-35.000 personer i Sverige av basalcellscancer, en cancer som bildas av ackumulerad solning vilket gör att den oftare drabbar äldre personer. – Den typen av cancer bildar inte metastaser och man avlider inte men den kan förstöra huden, ge stora sår och skada vävnaden. Solen är inte att leka med, även om malignt melanom är den allvarligaste och dödligaste formen av hudcancer, säger Elizabeth Johansson. Förutom uv-strålning finns andra typer av strålning som kopplats till cancer. Strålsäkerhetsmyndigheten uppskattar att radon i bostäder leder till runt 500 cancerfall varje år. Radonet andas man in och strålningen kan sedan göra att man drabbas av lungcancer, speciellt stor är risken om är rökare. Även strålning vid röntgen har i studier visat sig kunna öka risken för cancer. Däremot har icke-joniserande strålning som avges av till exempel mobiltelefoner och teknik i hemmet inte kunnat kopplas till en ökad cancerrisk. – Att gå runt med mobiltelefon hela dagarna är ett enda stort pågående experiment i dag, och framtida studier får utvisa om denna nya vana kan kopplas till en ökad risk för olika cancerformer, men konsensus i forskningen som finns nu är att den strålning som kommer från mobiltelefoner inte är tillräckligt stark för att vara en risk för cancer, säger Lars Forsberg KOST Kost med stor andel grönsaker, bönor, fullkorn, nötter och frukt anses av World Cancer Research Fund vara hälsosamma matvanor och minska risken för cancer. Man ska enligt dem försöka välja att äta fisk och fågel snarare än charkuterier och rött kött. – En teori om varför man ska undvika rött kött är att det köttet innehåller ett ämne som kallas hemjärn som tillsammans med syre och kväve i kroppen kan bilda skadliga ämnen, säger Elizabeth Johansson. Också hårdstekt mat har kopplats till en förhöjd risk för cancer, men kopplingen har än så länge bara kunnat konstateras i djurförsök. – Bränd mat bildar stekytemutagener vilket är något som man tror skulle kunna skada cellerna, säger Elizabeth Johansson. Lars Forsberg menar att det viktigaste är att hålla en sund livsstil, och att undvika att drabbas av övervikt eller fetma då det har kopplats till en ökad risk för cancer. Dock vet man inte om det är övervikten i sig, eller någon livsstilsfaktor, som också orsakar övervikt som ökar risken att drabbas av cancer. – Fetma är en stor riskfaktor, men man vet inte vad som ligger bakom fetman, det kan vara att man äter något visst ämne, röker mer eller är stillasittande, säger han. Det finns en uppfattning om att socker skulle kunna leda till en ökad risk för att drabbas av cancer, eftersom sockret har sagts kunna göra att cancerceller delar sig i snabbare takt. Men Elizabeth Johansson och Lars Forsberg menar att den teorin inte har vetenskapligt stöd. – Idén om att socker göder cancerceller kommer ständigt upp, men sanningen är att hela vår kropp behöver glykos för att fungera. Däremot ska man akta sig för ett för stort intag av socker för att det kan leda till övervikt och fetma, vilket har en vetenskapligt styrkt koppling till cancer, säger Elizabeth Johansson. Det har även förekommit larm om att sötningsmedel som används i stället för socker skulle kunna ha en påverkan på risken för att drabbas av cancer. Men enligt Livsmedelsverket är alla de sötningsmedel som i dag finns på den svenska marknaden testade både på djur och människor och de anses därför vara riskfria att inta. FYSISK AKTIVITET Fysisk aktivitet påverkar cirkulation och hormonnivåer i kroppen. Enligt World Cancer Research Fund är låg fysisk aktivitet kopplat till bröstcancer, tjocktarmscancer och livmoderkroppscancer. Enligt deras rekommendationer så bör man motionera en halvtimme de flesta dagar men ju mer motion desto större skydd ger det. – Minst trettio minuter per dag de flesta dagar ska man vara fysiskt aktiv. Det räcker med en rask promenad eller en cykeltur, men pulsen behöver höjas och hjärtat få jobba mer, säger Elizabeth Johansson på Cancerfonden. Fysisk aktivitet minskar också risken för övervikt, som kopplas till flera typer av cancer. Det skyddar också mot flera andra sjukdomar som hjärt- och kärlsjukdomar och diabetes. – Om man lever hälsosamt så minskar man risken för cancer, hjärt- och kärlsjukdomar, diabetes och kol och det behöver inte betyda så jättestora livsstilsförändringar, säger Elizabeth Johansson. Foton i text: TT, DN och AP Läs mer om kost och hälsa Läs mer om cancer


Bengt Ohlsson: Mitt val av en mindre, äldre telefon är mitt sätt att säga: det räcker nu.

Så då är det dags igen. Två år har runnit förbi, och de ringer från mobiloperatören och berättar att jag kan ”plocka ut” en ny telefon. Vad det innebär är att man under två år har betalat av sin telefon på gängse vis, enligt någon uppskörtande plan, och operatören har bakat in avbetalningen i de andra avgifterna, och nu är det dags att börja på en ny blåsningskula. Men allt man hör är givetvis det där ”plocka ut”. Det är hjärtskärande hur man i det ögonblicket tycker sig förvandlas till en riktig jäsare; en Gordon Gekko som sitter lojt tillbakalutad i sin snurrstol medan knoddarna från mobiloperatören står krumryggade framför en och underdånigt dukar upp sina elektroniska små läckerheter. Hon frågar vilken telefon jag vill ha, bara en sån sak, men den här gången väljer jag inte bara själlöst den senaste modellen, utan jag har varit lite förutseende. I januari följde jag med min yngste son in på något blippigt ställe för att lämna in en telefon som ”råkat” gå sönder när han var på nyårsfest, och medan könumren släpade sig fram gick jag runt och synade olika telefoner och tänkte att nästa gång väljer jag någon mindre modell; iphonerna tycks ju bankas ut med köttklubba för varje år och blir allt blaffigare. De får inte plats i fickorna. Skärmarna är så stora att det inte funkar med enhandsfattning. En kompis berättade att han försöker hålla sig till ord som går att skriva med den nedre raden på tangentbordet. Annars får han värk i tummen. Så när tjejen från mobiloperatören frågar vilken telefon jag vill ”plocka ut” väljer jag en telefon som visserligen har några år på nacken, men precis rätt storlek. Den har en stram värdighet, och det känns som om lite av den strama värdigheten flyttas över även på mig. Man har väl integritet. Vad kan jag säga? Antingen har man det, eller så har man det inte. Och jag är bevisligen en person som inte flåsar längst fram i ledet med alla andra. Jag går inte på de vanliga finterna. Jag är kort sagt måttfull, och låter mig inte bländas av att de nya modellerna har bla bla megapixel i kameran eller att man färdas ut på sina hjärndöda sajter 0,7 sekunder snabbare än med förra modellen. Men inte nog med det. Det känns också som om mitt val av en aningen mindre, aningen äldre telefon har såväl ekologiska som politiska dimensioner. Det är mitt sätt att säga: det räcker nu. Vi har bara en planet. Resurserna är begränsade. Vi sitter fast i ett ekorrhjul av ständig tillväxt och optimering och maximering och nu, mina damer och herrar, och alla kategorier därikring och däremellan, nu hoppar jag av det här vansinnesskenande tåget. Ja, jag får sitta på händerna för att inte ringa Nina Björk – eller skicka röksignaler, eller hur man nu kontaktar henne – och glädjestrålande berätta om mitt beslut, och att jag nu har insett att vi alla är beroende av varandra och att allt inte går att mäta i kronor och euro och dollar, nu är jag en ”skitdröm” mindre. Jag kan redan höra hennes lätt förebrående ädelskånska i andra änden av min strama telefon. Glädjen höll i sig tills telefonen kom, och jag packade upp den och gick igenom det vanliga stålbadet när man transplanterat över det heliga sim-kortet, med ideliga frågor om moln och säkerhetskopior och autentiseringar och glömda lösenord och äpplen som tänds och släcks och ljuspelare som tuggar sig från vänster till höger, och skyltar som chansar vilt på hur många minuter som återstår av överföringen av alla ens saggiga bilder på besvärade släktingar och vänner på andra sidan matbordet. Nu är den nya strama telefonen på banan, försäljaren har fått sin provision och jag har inlett en ny långnäst avbetalning. Och jag hatar redan det lilla fanskapet. Jag vill ju röra mig framåt, inte bakåt. Även om det leder rakt mot klippkanten. Jag vill ha de där nya pinsamma tjänsterna som jag ändå aldrig använder, och en kamera som megapixlar sig in i varje näshår och tar motbjudande, pornära bilder. Jag vill ha den blaffigaste tänkbara telefonen eftersom jag fått för mig att jag är värd det. Skitdrömmen lever och har hälsan. Bengt Ohlsson är 53 år och bor i Stockholm. Han är född i Östersund och har medverkat i DN sedan 1984. Samma år debuterade han som författare med ”Dö som en man, sa jag” och har sedan dess gett ut ett dussin böcker samt skrivit flera pjäser. 2004 tilldelades han Augustpriset för sin bok ”Gregorius”. Hans senaste roman ”Drick värmen ur min hand” utkom 2016


Gående är oskyddade i trafiken

Summary: Gående är oskyddade i trafiken och cykel räknas som ett fordon.

Tror många cyklister glömmer att oavsett var en gående person befinner sig i trafiken så räknas de fortfarande som oskyddade gentemot all annan fordonstrafik och enligt lagen räknas cykel som ett fordon. Detta verkar helt glömmas bort i all debatter om cyklister. Vad detta innebär är att det alltid är du som förare av ett fordon som är ansvarig gentemot gående oavsett var den gående befinner sig i trafiksituationen.


Glöm inte skolans ansvar

Summary: Vårdnadshavaren har ansvar för att skolplikten uppfylls. Men skolan kan inte avhända sig sitt ansvar för att utreda orsakerna till att en elev får problem med sin skolgång. Skolan ska tillsammans med vårdnadshavaren upprätta åtgärdsprogram och noggrant följa upp effekterna av dessa.

Jag utgår från att Elisabet Teghult har goda avsikter med sitt inlägg om vårdnadshavarens ansvar när det gäller uppfyllandet av skolplikten. Skolan och vårdnadshavaren samarbetar för att eleven ska uppnå bästa möjliga resultat. För att samarbetet ska fungera tillfredsställande är det viktigt att informationskanalerna mellan hem och skola fungerar bra och att tonen i kommunikationen bygger på ömsesidig respekt. Av Teghults formuleringar i punkterna 7 och 9 kan man ana att hennes skola har haft problem här. Obehagliga mejl och telefonkontakter är sannolikt en anledning till att rektorn väljer att skriva sitt inlägg. En annan orsak till Elisabet Teghults inlägg kan också vara att Skolinspektionen nyss kritiserat skolan för bristande ansvar gällande en högstadieelev som under lång tid haft stor frånvaro. Att dra ut kontakten till routern är säkert ett välmenande råd från Elisabet Teghult. Men skolan kan inte avhända sig ansvaret för att upprätta och följa upp åtgärdsprogram när en elev har problem med sin skolgång. Det är viktigt att slå fast att vårdnadshavare och skola har ett delat ansvar för att eleven kommer till skolan.


Fantasi och matematik går hand i hand

Summary: Fantasi och matematik går hand i hand. Man ska inte dra ner på matematikundervisningen, utan förbättra den.

Jag tycker att det finns mycket som är tänkvärt och bra med Paula Jacobssons inlägg. Jag vill här bara försöka undanröja en missuppfattning om matematik. Många tror kanske att matematik bara är att räkna, men i själva fallet behöver en matematiker ett stort mått av fantasi. Så istället för att dra ner på matematiken i skolan till förmån för ”fantasi” bör man se till att förbättra matematiken så att den uppmuntrar till användning av fantasi! Fantasi och matematik går hand i hand. För övrigt tror jag att detta redan görs. Min son går i femman, och ibland kommer det en extra matematiklärare till hans klass och undervisar i mer fantasifull matematik.


Inget trafikslag är en homogen grupp

Summary: Inget trafikslag är en homogen grupp - dåligt beteende i trafiken beror på personen, inte att denne sitter på en cykel.

Av diskussionen är det lätt att tro att cyklister är en homogen grupp – bara för att du sätter dig på cykeln blir du en person som färdas mer aggressivt, inte följer regler och visar mindre respekt. Så är det sjävklart inte. Jag är av tron att en person har samma beteende i trafiken oavsett om denne sitter i en bil, på en cykel eller promenerar. Kör du bil aggressivt, då cyklar du också aggressivt. Varför riktas då oftast klagan mot just cyklister, och inte bilister eller fotgängare? Enkelt – trafikplaneringen utgår först och främst för bilisten, därefter fotgängaren, sist i åtanke är cyklisten vars färdväg oftast klämts in med skohorn i efterhand mellan bilist och fotgängare – om ens det. För de två förstnämnda grupperna är det därmed enkelt att färdas tämligen säkert och att göra rätt för sig. Det är svårare för cyklisten. Oftast kan det säkraste för cyklisten vara att inte göra rätt för sig, varpå både bilist och fotgängare anser att cyklisten inkräktar på deras revir. En snabbt färdandes cyklist upplevs säkert också mer hotfull än en bilist för en fotgängare då cyklisten färdas närmare denne än bilisten. Lägg till detta att cyklister kan vara den numerärt minsta gruppen och snabbt har vi trafikens hackkyckling. Jag är både bilist, året-runt pendlare på cykel samt fotgängare. Jag har mött bilister med ett körsätt som avslöjat att de inte sett sig för, jag har sett cyklister göra dödsföraktande svängar utan att varken ge tecken eller se sig om och jag har sett fotgängare vandra rätt ut i vägen mot rött tittandes ned i telefonen och med hörlurar i öronen. Förmodligen samma typ av trafikant som ibland kör, ibland cyklar och ibland går – det beror på trafikanten och trafikplaneringen, inte fordonet!


Satsningar på enkla arbeten skapar också kreativa jobb

Summary: Högskolor och högutbildad arbetskraft i all ära. Att satsa på de enkla jobben kan vara nog så viktigt för att säkra tillväxten i en region. Det visar ny forskning om utvecklingen på 250 regionala arbetsmarknader i Sverige, Norge och Finland.

En fungerande arbetsmarknad med ett stort utbud av enkla jobb, inom till exempel servicesektorn, kan vara lika viktig för regional tillväxt som att locka kreativa människor. Med tiden flyttar nämligen människor till platser där de enkla jobben finns – oavsett om de är hög- eller lågutbildade, oavsett om de tidigare har jobbat inom ett kreativt eller ett enkelt yrke. Det konstaterar forskare som i fem år följde utvecklingen på arbetsmarknaderna i 250 regioner i Sverige, Norge och Finland. Jobben klassificeras inom tillväxtforskningen som enkla eller kreativa utifrån hur komplexa arbetsuppgifterna är. Forskarna sökte svar på om människor flyttar efter jobben eller om jobben flyttar till regioner där de kreativa jobben och den högutbildade arbetskraften redan finns. Man fann att orsakssambanden går åt båda hållen. Forskarna undersökte också vilken typ av jobb som lockar vilken typ av arbetskraft. – Till regioner där det fanns ett stort utbud av enkla jobb hade det fem år senare flyttat fler människor med arbetslivserfarenhet från kreativa jobb, säger Olle Westerlund, nationalekonom och forskare på Umeå universitet. Han menar att det tidigare har funnits en bild av att de kreativa jobben, som anses nödvändiga för ekonomisk tillväxt, främst kommer till platser där den högutbildade och kreativa arbetskraften finns. En tes som drevs av den amerikanske forskaren Richard Florida, och som enligt Olle Westerlund har haft stor genomslagskraft – både inom akademin och i politiken. Enligt Richard Florida är den kreativa arbetskraften – formgivarna, forskarna och konstnärerna – oumbärliga för ekonomisk tillväxt. Enkelt uttryckt menar han att jobb inom till exempel forskning och design är nödvändiga för tillväxten, och att de jobben frodas där den kreativa arbetskraften finns. Därför förespråkar Richard Florida satsningar på utbildning och kultur, eftersom det ska locka vad han kallar för den ”kreativa klassen”. Det är en alltför förenklad bild, menar Olle Westerlund. – Jag tror att den här synen delvis kan förklara varför många mindre städer i landet fick sina egna högskolor. Men i dag tror jag man inser att det börjar bli svårt att etablera starka forskningsmiljöer och få i gång en innovationsspridning, säger Olle Westerlund. Han ifrågasätter inte att forskning och innovation är viktigt för ekonomisk tillväxt. Däremot anser han att det nya forskningsresultatet ger en fingervisning om att det kan vara nog så viktigt för tillväxten att satsa på de enkla jobben. – Som forskare kan vi inte säga vad som är önskvärd regionalpolitik. Men vi kan undersöka vad som fungerar och vilka samband som finns. Resultatet visar att man inte nödvändigtvis behöver satsa på de högutbildade människorna och de kreativa jobben för att få regional tillväxt. – Om man stimulerar tillväxten av enkla jobb i existerande och bärkraftiga företag eller i offentlig sektor kan det i sin tur generera kreativa yrken som lärare och läkare. Det är nog inte svårare än att människor med tiden flyttar dit jobben finns, oavsett vilka jobben är och oavsett vilka kvalifikationer människorna har. Men i likhet med all annan forskning behöver man vara försiktig i tolkningen av våra resultat innan de bekräftas av ytterligare studier. Forskarna har följt Internationella fackföreningsorganisationen ILO:s klassificering av kreativa yrken. Det är jobb med fler komplexa arbetsuppgifter och färre rutinmässiga moment. Lärare, läkare, sjuksköterskor, jurister, författare, forskare, konstnärer och designers är exempel på kreativa yrken. De enkla jobben innehåller färre komplexa arbetsuppgifter. Kassajobb, receptionister, lagerarbetare och lokalvårdare är några exempel på jobb som klassas som enkla.


”Kvinnors avgifter bidrar till männens högre pensioner”

Summary: Kvinnor får i dag 5 400 kronor mindre i pension per månad än män. I dagens system förstärks dessutom männens högre pension av kvinnorna i systemet. Vi föreslår tre åtgärder som ökar betydelsen av avlönat arbete och snabbt kan ge mer jämställda pensioner, skriver Britta Burreau, KPA Pension och Håkan Svärdman, Folksam.

Det enklaste sättet att få jämställda pensioner vore att: 1) ge kvinnor högre lön, 2) säkerställa att kvinnor inte väljer jobb inom traditionellt kvinnodominerande yrken, 3) kvinnor inte går ner i arbetstid eller är hemma mer med barnen genom föräldraledighet och vab-dagar. Det är nämligen just dessa faktorer som gör att kvinnor i dag får 5 400 kronor mindre i pension per månad än män. Skillnaderna i pension mellan könen beror på att vi har en arbetsmarknad där kvinnor har lägre lön och utför mindre avlönat arbete jämfört med män. Vill man ha jämställda pensioner ska man rätta till dessa skillnader. Men, det tar alldeles för lång tid. I Folksams nya utgåva av vitboken: ”Vägen till ett pensionssystem i världsklass”, visar vi att pensionsgapet mellan män och kvinnor har minskat med 6 procentenheter för kvinnor i årskull 1949 jämfört med årskull 1938. Med nuvarande minskningstakt visar vi i att det är först personer födda 2005 och senare som kan få jämställda pensioner. Pensionsgruppen (som samlar partierna S, M, C, L, MP och KD) presenterade i vintras en handlingsplan för jämställda pensioner. Handlingsplanens åtta punkter går huvudsakligen ut på att åstadkomma jämställdhet genom att kvinnor och män sinsemellan delar sina respektive pensionsrätter mer lika, samt att grundskyddet stärks. Delad pensionsrätt kan öka jämställdheten mellan par, men först om 20–30 år. Det är däremot svårt att se att detta skulle ha någon som helst effekt på pensionsgapet på samhällsnivå under samma tidshorisont. Orsaken är i första hand att ojämställdheten på arbetsmarknaden minskar långsamt. För det andra lever närmare 40 procent av den vuxna befolkningen i ensamhushåll och för det tredje är intresset hos par att dela pensionsrätt lågt. I de fall par delar pensionsrätt är beloppen ofta otillräckliga för att uppnå jämställda pensioner. I dagens system förstärks männens högre pension av kvinnorna i systemet. I praktiken handlar det om att de flesta kvinnor under sitt yrkesliv bidrar med betydande avgiftsintäkter till det allmänna inkomstpensionssystemet och stärker dess finansiella stabilitet och värdesäkringsmekanism, vilket huvudsakligen blir till fördel för männen. Flertalet kvinnor får i stället en allmän pension som till stor del utgörs av garantipension, som för övrigt finansieras av skatter och inte av pensionsavgifterna. Vi kan även se att ett långt yrkesliv har en ganska liten betydelse för vad de flesta kvinnor får i pension eller disponibel inkomst. Våra beräkningar visar att en kvinna, med en genomsnittlig arbetarlön, får en disponibel inkomst som endast är 1 700 kronor högre per månad än om hon helt hade låtit bli att jobba. Detta är ett rejält underbetyg för ett pensionssystem som har ambitionen att olika livsinkomster ska ge olika pension. Ett starkt motiv för åtgärder som ökar jämställdheten är legitimitet. Trovärdigheten hos ett allmänt pensionssystem vilar på dess förmåga att garantera individen ett livsvarigt standardskydd. Vi vill därför lyfta tre åtgärder för att komplettera Pensionsgruppens handlingsplan. Våra förslag har kapacitet att inom en snar framtid påtagligt minska pensionsgapet mellan kvinnor och män och öka betydelsen av arbete. 1 Inför ett förvärvsbelopp som minskar risken för fattigdom. Alla individer med en årsinkomst på mellan 73 800 och 190 650 kronor tillförs ett förvärvsbelopp på högst 35 270 kronor i extra pensionsavgift. Förvärvsbeloppet får bäst effekt ifall det tillförs på samtliga pensionsrätter individen har tjänat in i det reformera pensionssystemet sedan start. Kostnaderna för förvärvsbeloppet kan kvittas mot minskade kostnader för garantipension. Förvärvsbeloppet höjer inkomstpensionen och premiepensionen för personer med låg inkomst samtidigt som det minskar behovet av garantipensionen och bostadstillägg. I kombination med en höjning av pensionsavgiften, från 17,21 till 18,5 procent, skulle inkomsten för en pensionär kunna öka med 1 100 kronor per månad. När en större del av pensionen utgörs av inkomstpension dämpas värdeminskningen av pensionen tack vare att inkomstpensionen följer löneutvecklingen medan garantipensionen prisindexeras. Härigenom minskar risken för att pensionärer hamnar under fattigdomsgränsen. På systemnivå bidrar förvärvsbeloppet till att göra pensionssystemet mer autonomt och därmed minska risken för övervältring av kostnader för garantipension och bostadstillägg som finansieras inom ramen för statsbudgeten. 2 Höj pensionsavgiften vid föräldraledighet och sjukfrånvaro. Föräldrapenning och sjukpenning är pensionsgrundande, men pensionsavgiften beräknas på utbetald ersättning, som motsvarar 77 procent av lönen. För att förstärka pensionen skulle avgiften, i likhet med för personer med sjukersättning, i stället beräknas på den bakomliggande inkomsten. Det skulle i genomsnitt kunna höja pensionsinbetalningen till den allmänna pensionen med 20–30 procent eller 4 300–6 200 kronor per år vid föräldraledighet eller sjukdom. 3 Uppmuntra ett livslångt lärande utan pensionsförlust. I förra årets pensionsvitbok pekade vi på den potential som finns om tjänstepensionssystemen för att minska att pensionsgapet mellan kvinnor och män, bland annat genom att höja avgiftsnivån samt förlänga utbetalningsperioder. I årets upplaga tillför vi ytterligare ett förslag: Premiebefrielseförsäkring vid studier för att uppmuntra kompetensutveckling och yrkesväxling. Premiebefrielseförsäkringen betalar i dag tjänstepensionspremien för den som är sjuk, arbetsskadad eller föräldraledig för att förhindra pensionsförlust vid dessa skeden av livet. Få individer kommer framöver att gå ut på arbetsmarknaden efter genomförda gymnasie- eller högskolestudier för att sedan oavbrutet jobba fram till pension. Snarare kommer behovet av vidareutbildning och kompetensförstärkning för att bibehålla sitt yrkeskunnande öka. Frågan om kompetensutveckling har varit uppe och vänt på rikspolitisk nivå i början av millennieskiftet då planer på så kallade kompetensutvecklingskonton utformades. Initiativet blev aldrig verklighet. Genom att utvidga premiebefrielseförsäkringen till studier elimineras pensionsförlusten samtidigt som det ger en viktig signal om att studier ska löna sig, vilket det inte alltid gör i dag. Nyckeln till ekonomisk trygghet som pensionär kan inte vara tvåsamhet. Våra förslag röjer vägen för ett pensionssystem som gör att människor som jobbat hela sina liv får en pension de förtjänar. En pension som ger möjlighet till ett anständigt och oberoende liv. Britta Burreau, VD för KPA Pension Håkan Svärdman, välfärdsanalytiker på Folksam Delad pensionsrätt kan öka jämställdheten mellan par, men först om 20–30 år. Det är däremot svårt att se att detta skulle ha någon som helst effekt på pensionsgapet på samhällsnivå under samma tidshorisont.


Summary: Kvinnor får i dag 5.400 kronor mindre i pension per månad än män. I dagens system förstärks dessutom männens högre pension av kvinnorna i systemet. Vi föreslår tre åtgärder som ökar betydelsen av avlönat arbete och snabbt kan ge mer jämställda pensioner, skriver Britta Burreau, KPA Pension och Håkan Svärdman, Folksam.

Det enklaste sättet att få jämställda pensioner vore att: 1) ge kvinnor högre lön, 2) säkerställa att kvinnor inte väljer jobb inom traditionellt kvinnodominerande yrken, 3) kvinnor inte går ner i arbetstid eller är hemma mer med barnen genom föräldraledighet och vab-dagar. Det är nämligen just dessa faktorer som gör att kvinnor i dag får 5.400 kronor mindre i pension per månad än män. Skillnaderna i pension mellan könen beror på att vi har en arbetsmarknad där kvinnor har lägre lön och utför mindre avlönat arbete jämfört med män. Vill man ha jämställda pensioner ska man rätta till dessa skillnader. Men, det tar alldeles för lång tid. I Folksams nya utgåva av vitboken: ”Vägen till ett pensionssystem i världsklass”, visar vi att pensionsgapet mellan män och kvinnor har minskat med 6 procentenheter för kvinnor i årskull 1949 jämfört med årskull 1938. Med nuvarande minskningstakt visar vi i att det är först personer födda 2005 och senare som kan få jämställda pensioner. Pensionsgruppen (som samlar partierna S, M, C, L, MP och KD) presenterade i vintras en handlingsplan för jämställda pensioner. Handlingsplanens åtta punkter går huvudsakligen ut på att åstadkomma jämställdhet genom att kvinnor och män sinsemellan delar sina respektive pensionsrätter mer lika, samt att grundskyddet stärks. Delad pensionsrätt kan öka jämställdheten mellan par, men först om 20–30 år. Det är däremot svårt att se att detta skulle ha någon som helst effekt på pensionsgapet på samhällsnivå under samma tidshorisont. Orsaken är i första hand att ojämställdheten på arbetsmarknaden minskar långsamt. För det andra lever närmare 40 procent av den vuxna befolkningen i ensamhushåll och för det tredje är intresset hos par att dela pensionsrätt lågt. I de fall par delar pensionsrätt är beloppen ofta otillräckliga för att uppnå jämställda pensioner. I dagens system förstärks männens högre pension av kvinnorna i systemet. I praktiken handlar det om att de flesta kvinnor under sitt yrkesliv bidrar med betydande avgiftsintäkter till det allmänna inkomstpensionssystemet och stärker dess finansiella stabilitet och värdesäkringsmekanism, vilket huvudsakligen blir till fördel för männen. Flertalet kvinnor får i stället en allmän pension som till stor del utgörs av garantipension, som för övrigt finansieras av skatter och inte av pensionsavgifterna. Vi kan även se att ett långt yrkesliv har en ganska liten betydelse för vad de flesta kvinnor får i pension eller disponibel inkomst. Våra beräkningar visar att en kvinna, med en genomsnittlig arbetarlön, får en disponibel inkomst som endast är 1.700 kronor högre per månad än om hon helt hade låtit bli att jobba. Detta är ett rejält underbetyg för ett pensionssystem som har ambitionen att olika livsinkomster ska ge olika pension. Ett starkt motiv för åtgärder som ökar jämställdheten är legitimitet. Trovärdigheten hos ett allmänt pensionssystem vilar på dess förmåga att garantera individen ett livsvarigt standardskydd. Vi vill därför lyfta tre åtgärder för att komplettera Pensionsgruppens handlingsplan. Våra förslag har kapacitet att inom en snar framtid påtagligt minska pensionsgapet mellan kvinnor och män och öka betydelsen av arbete. Inför ett förvärvsbelopp som minskar risken för fattigdom. Alla individer med en årsinkomst på mellan 73.800 och 190.650 kronor tillförs ett förvärvsbelopp på högst 35.270 kronor i extra pensionsavgift. Förvärvsbeloppet får bäst effekt ifall det tillförs på samtliga pensionsrätter individen har tjänat in i det reformera pensionssystemet sedan start. Kostnaderna för förvärvsbeloppet kan kvittas mot minskade kostnader för garantipension. Förvärvsbeloppet höjer inkomstpensionen och premiepensionen för personer med låg inkomst samtidigt som det minskar behovet av garantipensionen och bostadstillägg. I kombination med en höjning av pensionsavgiften, från 17,21 till 18,5 procent, skulle inkomsten för en pensionär kunna öka med 1.100 kronor per månad. När en större del av pensionen utgörs av inkomstpension dämpas värdeminskningen av pensionen tack vare att inkomstpensionen följer löneutvecklingen medan garantipensionen prisindexeras. Härigenom minskar risken för att pensionärer hamnar under fattigdomsgränsen. På systemnivå bidrar förvärvsbeloppet till att göra pensionssystemet mer autonomt och därmed minska risken för övervältring av kostnader för garantipension och bostadstillägg som finansieras inom ramen för statsbudgeten. Höj pensionsavgiften vid föräldraledighet och sjukfrånvaro. Föräldrapenning och sjukpenning är pensionsgrundande, men pensionsavgiften beräknas på utbetald ersättning, som motsvarar 77 procent av lönen. För att förstärka pensionen skulle avgiften, i likhet med för personer med sjukersättning, i stället beräknas på den bakomliggande inkomsten. Det skulle i genomsnitt kunna höja pensionsinbetalningen till den allmänna pensionen med 20–30 procent eller 4.300–6.200 kronor per år vid föräldraledighet eller sjukdom. Uppmuntra ett livslångt lärande utan pensionsförlust. I förra årets pensionsvitbok pekade vi på den potential som finns om tjänstepensionssystemen för att minska att pensionsgapet mellan kvinnor och män, bland annat genom att höja avgiftsnivån samt förlänga utbetalningsperioder. I årets upplaga tillför vi ytterligare ett förslag: Premiebefrielseförsäkring vid studier för att uppmuntra kompetensutveckling och yrkesväxling. Premiebefrielseförsäkringen betalar i dag tjänstepensionspremien för den som är sjuk, arbetsskadad eller föräldraledig för att förhindra pensionsförlust vid dessa skeden av livet. Få individer kommer framöver att gå ut på arbetsmarknaden efter genomförda gymnasie- eller högskolestudier för att sedan oavbrutet jobba fram till pension. Snarare kommer behovet av vidareutbildning och kompetensförstärkning för att bibehålla sitt yrkeskunnande öka. Frågan om kompetensutveckling har varit uppe och vänt på rikspolitisk nivå i början av millennieskiftet då planer på så kallade kompetensutvecklingskonton utformades. Initiativet blev aldrig verklighet. Genom att utvidga premiebefrielseförsäkringen till studier elimineras pensionsförlusten samtidigt som det ger en viktig signal om att studier ska löna sig, vilket det inte alltid gör i dag. Nyckeln till ekonomisk trygghet som pensionär kan inte vara tvåsamhet. Våra förslag röjer vägen för ett pensionssystem som gör att människor som jobbat hela sina liv får en pension de förtjänar. En pension som ger möjlighet till ett anständigt och oberoende liv. 14 maj 2017 Läs fler artiklar på DN Debatt.


Susanne Ljung: Under ytan är Ivanka Trump mer lik pappa än vad man kan tro

Summary: Även om Ivanka Trump har ett eget modemärke är det inte kläder hon brinner för utan snarare kommers.

Det finns många som anser att den svala Ivanka Trump utgör en välgörande motpol till sin hetlevrade far, USA:s president Donald Trump. En 36-årig yrkesarbetande trebarnsmor som pratar om vikten av betald föräldraledighet och bättre barnomsorg. Någon som förmår förmedla vad dagens kvinnor tycker och tänker till en 70-årig man vars värderingar är gårdagens. Men sorry, skenet bedrar. Bakom Ivanka Trumps välpolerade yttre och återhållsamma sätt står en kvinna som är mer lik sin pappa än vad man kan tro. Och det handlar inte om att de båda favoriserar superlativer som ”tremendously” för att understryka egna framgångar. Stolt kallar hon sig för ”pappas flicka” och gratulerar sig till att ha byggt upp en framgångsrik business, trots att hennes modemärke ”Ivanka Trump” ofta kritiseras för plagiat och arbetsvillkoren för arbetarna i konfektionsfabrikerna i Kina har ifrågasatts. Märkets knälånga kjolar, högklackade pumps och måttligt urringade toppar sägs spegla hennes personliga stil, men produkternas pris och kvalitet ligger långt ifrån den lyx och glamour som familjen Trump så gärna vill förknippas med. Det hindrar inte att namnet ”Ivanka Trump” har licensierats till hundratals varor i tjugotalet länder, även efter att pappa blev president. För det är förstås inte kläder som Ivanka Trump brinner för, utan kommers. 2009 gav hon ut boken ”The Trump Card: Playing to Win in Work and Life” där hon skriver att hon redan som fjortonåring hade utvecklat smak för mode och stil – ”men framför allt för att tjäna pengar”. En bok som för övrigt börjar med orden ”man får ingenting gratis, varken i karriären eller livet”. Inte heller hon, menar hon, och berättar om ögonblicket det stod klart för henne att hon inte kunde förlita sig till familjens förmögenhet i framtiden. Det var när hon som tonåring tvingades flyga i ekonomiklass till franska rivieran medan föräldrarna satt i första klass. En för henne chockerande, men danande, upplevelse. Efter universitetsstudier valde Ivanka Trump därför att ge sig in i fastighetsbranschen, precis som pappa. Men 2007 startade hon ett smyckesmärke för ”kvinnor som köper smycken till sig själva”. Ett koncept som hon hävdade var helt nytt. Det var det inte. 2011 lanserade hon ett modemärke som vände sig till moderna yrkeskvinnor. Också det en helt ny idé, enligt Ivanka Trump. Det var det självklart inte. Men som ett av råden i hennes bok lyder: ”Vad som uppfattas som sant är viktigare än verkligheten. Om någon tror att något är sant är det viktigare än om det verkligen förhåller sig på det viset. Det innebär inte att man ska vara falsk eller vilseledande, men ansträng dig inte i onödan att rätta till en felaktighet om den är till din fördel”. I november 2016 försäkrade Ivanka Trump att hon skulle ”bara vara en dotter till presidenten”. I dag är hon formellt anställd, om än utan lön, som ”assistent till presidenten” och sitter självklart med på möten med världsledare. Hon har (i alla fall tillfälligtvis) lämnat sina företagsuppdrag. Nyligen besökte hon kvinnotoppmötet W20 i Berlin, inbjuden av den tyska förbundskanslern Angela Merkel. En sammankomst med världens ledande kvinnor, som bland annat Kanadas utrikesminister Chrystia Freeland och Christine Lagarde, chef för Internationella valutafonden, IMF. Det föranledde en redaktör för en tysk affärstidning att fråga vem Ivanka Trump egentligen representerade. Var det sin pappa i rollen som USA:s president, det amerikanska folket eller sin business? ”Verkligen inte det senare”, replikerade hon snabbt men gav ett svävande svar på vad hon gör, eller vill, som assistent till världens mäktigaste man. Men klart står att båda är rörande överens om att det viktigaste för familjens varumärke inte är vad man säger, utan att man syns. Susanne Ljung är journalist och programledare för det hyllade mode- och kulturprogrammet ”Stil” i Sveriges Radio. Hon medverkar i Lördagsmagasinet varje vecka. Nyligen publicerades Ivanka Trumps bok, ”Women Who Work: Rewriting the Rules for Success”. I den upprepar hon historien från sin första bok om hur hon tackade nej till en praktikplats på Vogue som Anna Wintour erbjöd henne. Uppenbarligen skaver valet fortfarande. ”Jag kommer nu att göra gratisreklam: gå och köp Ivankas grejer”. Det sade Kellyanne Conway, rådgivare till den amerikanske presidenten Donald Trump, efter kritik att modemärkets hemsida publicerade uppgifter om vilka smycken Ivanka Trump burit under en tv-intervju efter valet. I februari lade Ivanka Trump ut en video på Instagram där hennes 5-åriga dotter Arabella sjunger ”gott nytt år” på mandarin inför det kinesiska nyåret. Av en händelse antog Kina tre nya licensansökningar för märket ”Ivanka Trump” samma dag som hon och pappa dinerade med Kinas president Xi Jinping i april.


Cyklister har inte förtursrätt och egna trafikregler

Summary: De som cyklar i Stockholm kan inte bete sig hur som helst för att deras färdsätt är bra för hälsan och klimatet. Cyklisterna måste börja visa hänsyn mot andra trafikanter och följa gällande regler.

På senare tid har vi kunnat läsa i tidningar om cyklisters beteende i trafiken och om olyckor där cyklister är inblandade. Ett angeläget ämne, och inte en dag för tidigt vill man som fotgängare i Stockholm tillägga. Det verkar nämligen finnas en kategori som betraktar sig som privilegierade med egna trafikregler och obegränsad förtursrätt: cyklisterna! Cykelrelaterade olyckor är naturligtvis allvarligt nog och kräver adekvata motåtgärder av ansvariga myndigheter. Men det finns även en trivselfaktor, en rimlig grad av hövlighet och hänsynstagande som alla fotgängare och olika trafikanter har rätt att förvänta sig av cyklister. Här brister det i stor skala. Med hänvisning till några vackra allmänna syften, att cyklismen är bra för folkhälsan och klimatet, verkar cyklisterna ha carte blanche, de kan bete sig litet hur de vill – det är ändå något gott som kommer ut av att allt fler cyklar. Men resonemanget brister. Kan förare av elbilar, en annan kategori som är bra för klimatet, ges större friheter att bryta mot trafikregler? Eller skall joggare ges rätt att springa mot rött, med tanke på att de ändå är i färd med att sköta sin hälsa? Cyklister har inte ensamma skulden till den ökande frekvensen av trafikolyckor där cyklar är inblandade. Politiker och stadsplanerare måste också ta sitt ansvar och inte skapa en miljö som leder till fler olyckstillbud och konfrontationer. Men det finns enkla saker cyklisterna skulle kunna göra för att underlätta för samtliga trafikanter. Stanna vid övergångsställen – fotgängare har företräde. Bilister respekterar detta i mycket hög grad, cyklister i flera gjorda stickprov endast till ca 20%. Jag blev nyligen vittne till hur ett tjugotal små barn ledda av tre vuxna fick stanna vid markerad övergång för en rad cyklister, som vägrade stanna. Använd cykellyse. I mörker har högst 40% av cyklister i stadstrafiken fungerande ljus fram och bak (fakta i en artikel nyligen i Läkartidningen, nr 49–50, 2016). Hur kan man i rätt hög fart cykla tätt intill fotgängare i mörker utan lyse? För att inte tala om bland bilar, där cykelbana saknas. Kör inte snabbare än att du kan bromsa, om något oförutsett inträffar – precis som bilar gör. En cykel som framförs i 20 eller 30 km/t har en så pass lång bromssträcka att fotgängare som av misstag kliver ut i en cykelbana riskerar att bli påkörda och allvarligt skadade. Cykla inte på trottoaren. Ibland kommer cyklister i god fart och passerar fotgängare bakifrån, det kan se ut som ett slalomåk med mänskliga käppar. Man är tydligen rädd för bilarna ute på gatan, men skapar man i stället fara och obehag för fotgängarna. Finns det någon lösning på problemen? Ett förslag är att med kraft beivra de frekventa trafikbrotten som begås av cyklister. Ge polisen snarast resurser att göra tätare insatser! Lagar och bötesviten finns, men ingen ser till att reglerna efterlevs. Trafikanter på cykel kan också själva påverka sitt rykte genom att visa hänsyn mot andra och följa gällande regler. Då kan cyklisterna ses som den positiva rörelse de i grunden är. Låt därför snarast omtanke och hänsyn bli honnörsord för varje cyklist!


”Stort väljarstöd för att minska ekonomiska klyftor”

Summary: Fyra av fem väljare anser att det är viktigt att minska de ekonomiska klyftorna i samhället. Trots det har de ekonomiska klyftorna i Sverige stadigt ökat under flera decennier och i en snabbare takt än i de flesta andra länder. Den regering som vågar föra en verkligt omfördelande politik kan räkna med brett stöd, skriver Daniel Suhonen och Per Sundgren.

Bland svenska väljare finns ett massivt stöd för en politik som syftar till ökad jämlikhet. Fyra av fem väljare (78 procent) anser att det är viktigt att regeringen försöker minska de ekonomiska klyftorna i samhället och tre av fyra (73 procent) anser att ekonomiskt mer jämlika samhällen är bättre än samhällen med stora klyftor. Inom alla partier finns en majoritet som stöder uppfattningen att jämlika samhällen är bättre och att regeringen bör föra en politik för att minska klyftorna. Detta visar den enkät som Novus utfört för stiftelsen Jämlikhetsfondens och idéinstitutet Katalys räkning. Frågorna gäller inställningen till jämlika samhällen, regeringens ansvar för att minska klyftor, progressiv beskattning, privat sjukförsäkring, motiv för högre inkomst och vd-löner. Sex av tio väljare tycker att de med hög inkomst ska betala mer i skatt procentuellt än de med låg inkomst (progressiv beskattning). En klar majoritet (55 procent) tycker att det är dåligt att de med privat sjukförsäkring får vård snabbare än de som saknar privat sjukförsäkring. En mycket stor majoritet, nio av tio, anser att en vd ska tjäna högst fem gånger så mycket som en arbetare och de flesta tycker att det kan räcka med tre gånger så mycket, vilket onekligen skulle innebära rejält sänkta inkomster för de vd:ar som enligt LO:s årliga undersökning tjänar lika mycket som 54 industriarbetare. Sammantaget visar undersökningen att det finns ett stort stöd för en radikal jämlikhetspolitik på det ekonomiska området och att detta stöd är stort i hela väljarkåren. Skillnader finns dock mellan de politiska blocken. Medan 91 procent av de rödgröna väljarna tycker att jämlika samhällen är bättre samhällen är det bland de borgerliga partiernas väljare 66 procent som delar den uppfattningen och bland Sverigedemokraterna enbart 52 procent. Ser vi till de enskilda partierna finns också ett återkommande mönster. Mest positiva till ekonomisk jämlikhet är Vänsterpartiets, Miljöpartiets och Socialdemokraternas sympatisörer. Bland de borgerliga partierna och Sverigedemokraterna finns en ganska tydlig gräns mellan de till ekonomisk jämlikhet mer positiva partierna Centern och Liberalerna och de tre partier som ofta intar en mer negativ hållning, nämligen Moderaterna, Kristdemokraterna och Sverigedemokraterna. Studerar vi undersökningens bakgrundsvariabler kön, ålder, utbildning, sysselsättning, facklig tillhörighet, privat eller offentlig sektor, hushållsinkomst och personlig inkomst, finner vi ett genomgående mönster, som kan förklaras klassmässigt eller som en följd av en fördelningspolitisk vänster–högerdimension i politiken. Kvinnor, pensionärer, grundskoleutbildade, arbetare, LO-anslutna, anställda i offentlig sektor och hushåll och personer med låg inkomst, tenderar att ganska genomgående vara mer positiva till ekonomisk jämlikhet än män, medelålders, universitetsutbildade, tjänstemän, Saco-anslutna, anställda i privat sektor och hushåll och personer med hög inkomst. Av kvinnor tycker till exempel 48 procent att det är en mycket viktig regeringsuppgift att minska de ekonomiska klyftorna, medan bara 33 procent av männen tycker det. Bland dem med inkomster på 10 000–20 000 kronor i månaden är således 73 procent positiva till progressiv beskattning medan bara 28 procent av dem som tjänar mer än 70 000 kronor i månaden delar den uppfattningen. När det gäller frågan om den som har privat sjukförsäkring ska få vård snabbare än den som saknar privat försäkring ser vi också klara skillnader mellan de politiska blocken. En tredjedel av alliansens väljare anser att det är rimligt att den som har privat försäkring kan få gå före medan endast någon enstaka procent bland de rödgröna väljarna delar den uppfattningen. På frågan vad som bör motivera en högre lön är också skillnader relaterade till kön och klass tydliga. Medan kvinnor i första hand anser att det är arbete inom vård och omsorg som motiverar högre lön anser männen att det i första hand är hög kompetens. Bland LO-medlemmar prioriteras i tur och ordning riskfyllt arbete, arbete inom vård och omsorg, fysiskt tungt arbete och nattarbete som motiv för högre lön, medan turordningen bland Saco-medlemmar är hög kompetens, stort ansvar, väl utfört arbete, riskfyllt arbete och akademisk utbildning. Bland LO-medlemmar värderas akademisk utbildning mycket lågt. Samtidigt som stödet för en radikal jämlikhetspolitik är massivt har de ekonomiska klyftorna i Sverige stadigt ökat under flera decennier och i en snabbare takt än i de flesta andra länder. Det Sverige som åren kring 1980 bedömdes vara världens kanske mest jämlika land är det inte längre. I rapporten ”Partierna och jämlikheten” (Katalys och Jämlikhetsfonden 2016) kunde vi konstatera att en ideologisk förskjutning skett i synen på jämlikhet. Både borgerliga partier som Centern och Liberalerna, men också Socialdemokraterna, har i sina partiprogram under senare år tonat ned vikten av ekonomisk utjämning. Ett individperspektiv som handlar om att rättvist fördela ”livschanser” har ersatt ett perspektiv som fokuserar på social och ekonomisk utjämning. En rödgrön regering med budgetstöd av Vänsterpartiet borde förstås göra något åt denna utveckling kan man tycka. Det är ju inga orubbliga naturlagar som styr mot ökad ojämlikhet, utan denna är i hög grad en följd av att politiken abdikerat. Så vad har regeringen gjort? I den nu lagda budgeten finns i en särskild bilaga en utmärkt genomgång av vad som hänt på fördelningsområdet. Regeringen har genomfört ett antal åtgärder som gynnar hushåll med låga inkomster, som pensionärer och ensamstående föräldrar. Alldeles utmärkt. Men vad som också visas i denna bilaga är att de allra högsta inkomstgrupperna under de senaste decennierna dragit ifrån kraftigt och allra mest har inkomsterna ökat för den översta hundradelen, de superrika, vars inkomster till 70 procent utgörs av kapitalinkomster. Den rödgröna regeringen har tagit steg i rätt riktning, men de räcker inte. De krafter och ekonomiska strukturer som hela tiden upprätthåller och skapar växande klyftor angrips inte. Jämlikhetsfonden och Katalys föreslår att kapitalbeskattningen ses över. Sverige är unikt i världen genom att varken ha arvs- eller förmögenhetsskatt samtidigt som fastighetsskatten omvandlats till en låg avgift. Till detta kommer en ineffektiv bolagsskatt, ränteavdrag, rut- och rotbidrag och en jobbskattereform som särskilt gynnat dem med de högsta inkomsterna. Vår undersökning visar att den regering som vågar föra en verkligt omfördelande politik kan räkna med ett brett stöd från de svenska väljarna. Konkreta förslag hur detta kan gå till bör presenteras i god tid före valet 2018. Daniel Suhonen, chef fackliga idéinstitutet Katalys Per Sundgren, ordförande stiftelsen Jämlikhetsfonden Sverige är unikt i världen genom att varken ha arvs- eller förmögenhetsskatt samtidigt som fastighetsskatten omvandlats till en låg avgift. ”Jämlikhetsutredningen 2017: Massivt stöd för jämlikhetspolitik” av Katalys och Jämlikhetsfonden släpps i dag. Rapporten bygger på en opinionsundersökning utförd av Novus. Den finns att läsa på katalys.org.


Så hjälper du ditt barn att ha fungerande relationer till andra

Summary: Barn börjar forma sina relationer till andra tidigt. Redan i spädbarnsåldern lär de sig att läsa av andra människors känslor. Men vad gör man om ens barn inte tar social kontakt, eller inte kan läsa av sina kompisar? Och hur hanterar man ett barn som blir mobbat eller utsätter andra för mobbning?

Barns interaktioner med omvärlden börjar redan när de föds. Enligt studier som har gjorts på nyfödda barn dras de mer till bilder på ansikten som tittar mot dem, än ansikten som är bortvända. Under de första månaderna börjar små barn att utveckla förmågan att läsa av andra människor, och resonera och tänka kring andra människors beteenden. Vid sex månaders ålder kan bebisar skapa förväntningar på andra människor, och förvånas om dessa förväntningar inte besvaras. – Barnen använder små ledtrådar i tillvaron för att bygga upp en förståelse för andra människor, och det blir viktigt för det relationella perspektivet. Tidigt kan därför barn ha förmågan att kunna resonera kring andras tankar, känslor och preferenser. De små barnen är väldigt kunskapstörstande och aktivt tolkande även om föräldrar inte kan uppfatta det eftersom barnet saknar både språk och motorik – men tankarna finns där, säger Gustaf Gredebäck, professor i utvecklingspsykologi vid Uppsala universitet och föreståndare för Uppsala Barn- och BabyLab. Vilken typ av interaktioner barnet tidigt utsätts för, har visat sig ha bäring långt in i framtiden för hur barnet skapar relationer till andra. – Det finns jätteintressanta studier som har visat att små barn som har befunnit sig i en miljö där det funnits våld påverkas i tonåren, även om de inte kommer ihåg händelserna. De har då mycket lättare att uppfatta arga ansikten, även om en person inte är arg. De första åren har väldigt stor påverkan på hur man ser på sin värld. Och det är viktigt för att kunna skapa relationer och påverkar ens vilja och intresse för att interagera som en sensitiv vän eller partner senare i livet, säger Gustaf Gredebäck. Hur ska man som förälder förhålla sig till detta när man har ett spädbarn? – Det finns självklara knep, som kanske ändå inte är självklara i vardagen. Lägg ner mobiltelefonen och prata med ditt barn. Det finns inte nog med tid för att leka med och prata med även ditt spädbarn. Ta bebisen på armen och peka på saker och visa vad de är, och var känslig för barnens behov, säger Gustaf Gredebäck. Vid närmare ett års ålder börjar barn att ta aktiv kontakt med andra barn, även om de långt tidigare uppfattar och relaterar till andra barn i sin omgivning. Och studier har visat att små barns förmåga att leka med andra barn kan förutse deras relationskompetens över tid. Anna Sarkadi är professor i socialmedicin vid Uppsala universitet. Hon menar att mycket av små barns sociala förmåga att relatera till andra barn går att träna upp. – Alla barn har inte samma förmåga att läsa av andras signaler och veta när man är välkommen in i en lek, eller hur man ska initiera en lek. Det kan bero på barnets allmänna utveckling, och om den har tillgång till ett bra och nyanserat språk. Barnet kanske inte har språket för att säga ”kan jag få nallen”, så då tar barnet i stället bara nallen. För vissa barn kan det vara svårt med interaktionen, men det är sociala färdigheter som vi är helt beroende av för att fungera i samhället, säger Anna Sarkadi. Om ett barn inte tar kontakt med andra barn som liten, behöver man oroa sig då? – Det beror på hur gammalt barnet är. Vissa barn är känsliga för stimulans och kan ha som självförsvarsstrategi att stänga av. Men om det här är ett återkommande mönster hos en två- till treåring att den aldrig vill engagera sig med andra barn, har ett outvecklat språk och leker egna lekar med mycket upprepningar så kan det vara ett tecken på autism. Samtidigt ska man först fundera på om man ger barnet rätt förutsättningar att ta kontakt, en del barn är bara väldigt blyga i vissa miljöer, säger Anna Sarkadi. Om man har ett blygt barn som inte tar för sig, vad kan man göra? – Alla barn måste få vara som de är och det är svårt att tvinga någon att ta kontakt. Men man kan erbjuda en miljö där barnet vågar. Många barn är blyga i början men om de får känna sig fram så brukar det gå alldeles utmärkt att ta kontakt. Om man har ett barn som är väldigt ängsligt och lätt får ont i magen så skulle det kunna vara en form av psykisk ohälsa, och då får man lyssna på vad det barnet behöver. Man kan behöva hjälp av en psykolog för vägledning då. Läs mer: Så gör du när oron för barnen tar över Förutom blyghet och ängslighet finns barn som visar upp utåtagerande beteenden, och kan vara aggressiva mot sina jämnåriga vänner. Ibland kan det handla om att barnen blir överstimulerade i vissa miljöer, men även här finns tekniker för att hantera beteendet – och kunna förändra det. – Alla barn, eller alla människor, gör saker som får uppmärksamhet oavsett om det är positiv eller negativ uppmärksamhet. Så i det fallet kan man försöka berömma de positiva beteendena hos barnet i stället för att skälla över det negativa beteendet. Till exempel när barnet nästa gång leker fint med en kompis eller turas om med en leksak så ska man uppmärksamma det och beskriva vad man tyckte att barnet gjorde bra – något som kallas för beskrivande beröm, säger Anna Sarkadi. Hon menar också att det då är viktigt att vara konsekvent och att sätta upp regler – som ska hållas. – Det kan vara att om man leker en lek så ska man turas om. Gör man inte det så tar man bort den leksaken i fem minuter, vilket man berättar för barnet innan – men då är det viktigt att faktiskt göra det. Sedan kan man försöka göra samma sak igen, och om barnet då kan turas om så får man inte glömma att ge beröm. Det är ganska grundläggande saker, men också väldigt effektiva. Om man som förälder känner att man har svårt att hantera en situation med ett utåtagerande barn så finns det hjälp att få. Ett sätt att veta hur det går för ens barn är att hålla en tät kontakt med förskola och skola för att få reda på hur barnet fungerar även när man inte är på plats. Om ett barn är utåtagerande och det beteendet fortsätter upp i åldern har forskning visat att det ökar risken för utanförskap som skolmisslyckande, missbruk och kriminalitet. – De här utagerande beteendeproblemen kan bero på stress eller en svår levnadssituation för barnet. Det kan också vara tidiga tecken på adhd, särskilt om man vet att det finns neuropsykiatriska funktionsnedsättningar i familjen. Men kan man ge rätt stöd så att barnet lär sig att inte hamna i konfliktsituationer utan i stället förhålla sig konstruktivt till sin omgivning så kan man skydda dem från utanförskapet. Därför är det viktigt att föräldrar vänder sig till de stödinstanser som finns om man har problem. I dag är inte problemet att det finns för lite kunskap om hur man kan hjälpa de här barnen, utan att föräldrarna inte känner till vilket stöd de kan få, säger Anna Sarkadi. Ett av de allvarligaste relationsproblemen bland barn är mobbning. Varje år mobbas 60.000 barn i Sverige, något som kan leda till psykisk ohälsa både på kort sikt och i vuxen ålder. Den allvarligaste konsekvensen av mobbning är självmord. Carolina Engström är generalsekreterare för antimobbningsorganisationen Friends och menar att det kan finnas flera orsaker till mobbning bland barn. – På individnivå kan den som mobbar försöka få makt och status i en klass, men det kan också bero på en individuell osäkerhet. Många barn som mobbar är själva osäkra eller otrygga, säger hon. Carolina Engström menar att det också finns fall där barn kan uppleva sig mobbade av ett annat barn trots att den personen inte känner igen sig i att ha mobbat någon. För att som förälder få reda på om ens barn är utsatt för mobbning menar hon att man måste ha en aktiv kommunikation med sitt barn. – Det bästa är att ha ett pågående samtal med sitt barn om vad som händer i skolan, på träningen eller på internet. Om ett barn har en vuxen att prata med om både det som är bra och dåligt så kan problem upptäckas snabbare – kanske innan det hinner gå så långt som till mobbning. Hon menar också att det finns vissa kännetecken att titta efter för att se om ens barn far illa på grund av mobbning. – Det finns vissa förändrade beteenden som att ett barn inte vill vara med på gympan längre, inte vill gå till skolan, inte blir bjuden på några kalas eller inte har några kompisar som vill följa med hem och leka. Det finns också fysiska symtom som att barnet klagar på magont eller huvudvärk. Om man misstänker att något är fel så kan det vara bra att prata med lärare och fritidspersonal. Många barn vill inte berätta för att de känner skam och skuld över att blir mobbade. Samtidigt är det viktigt för ett barn som blir mobbat att det finns personer i dess närhet som sätter sig emot det som mobbarna säger – och som för barnet lätt blir en sanning. – Mobbning bryter ned självkänslan och gör att man snabbt tror att saker är ens eget fel. Barn kan tänka att de blir mobbade för att de är fula, eller att de inte får vara med för att de är för töntiga. Då måste det finnas någon där som säger ifrån att det som mobbarna säger inte är sant, säger Carolina Engström. Om man misstänker eller upptäcker att ens barn utsätter någon annan för mobbning gäller det också att ta tag i problemet, men att samtidigt fortfarande finnas där för sitt barn. Som förälder måste man skilja på sakfrågan och barnets person. – Prata med barnet om vad som pågår och försök att vara tydlig med att handlingarna som barnet gjort inte är okej, men att du fortfarande tycker om ditt barn. Det måste finnas ett sätt för barnet att känna sig älskad, bli förlåtet och få en ny chans. Det kan vara bra att tillsammans med skolan sätta upp en handlingsplan för hur man ska agera, och vara positiv och uppmuntrande mot barnet, säger Carolina Engström. Läs mer om barn och relationer här Foto i text: Jessica Gow/TT Så kan du skapa möjligheter för ditt barn att ha bra relationer till andra Under spädbarnstiden: – Det finns en grundläggande lista: var närvarande, var sensitiv till ditt barns behov. Utmana barnet i en trygg miljö och undervärdera inte ditt barn. Och lägg ner mobiltelefonen! Det finns inga quick fixes, men kommunicera och var öppen och ärlig med ditt barn redan från spädbarnsåldern. Det här är en liten individ som söker intresse precis som alla andra. Men det faktum att de som spädbarn saknar språket är en utmaning – för oss vuxna, säger Gustaf Gredebäck, professor i utvecklingspsykologi vid Uppsala universitet. Under småbarnstiden: – Om barnet är blygt kan man erbjuda en miljö där barnet vågar ta kontakt med andra barn, även om man inte kan tvinga barnet till att ta kontakt med andra. Är barnet utåtagerande är det viktigt att skifta uppmärksamheten till det positiva, och berömma barnet när det leker bra med en kompis eller turas om med en leksak. Var också konsekvent med de regler som sätts upp, och beröm barnet när det följer reglerna, säger Anna Sarkadi, professor i socialmedicin vid Uppsala universitet. Om ditt barn utsätts för mobbning: – Ha ett pågående samtal med ditt barn om vad som händer i skolan, på träningen eller på internet. Har ett barn en vuxen att prata med om både det som är bra och dåligt kan problem upptäckas snabbare. Iakttag förändrade beteenden som att ett barn inte vill vara med på gympan eller inte vill gå till skolan, och om du misstänker att något är fel så prata med skola och fritidspersonal. Var tydlig med att mobbarnas bild av barnet inte är den sanna bilden, säger Carolina Engström, generalsekreterare för antimobbningsorganisationen Friends. Om ditt barn utsätter andra: – Prata med barnet om vad som pågår och försök att vara tydlig med att handlingarna som barnet gjort inte är okej, men att du fortfarande tycker om ditt barn. Det måste finnas ett sätt för barnet att känna sig älskat, bli förlåtet och få en ny chans. Det kan vara bra att tillsammans med skolan sätta upp en handlingsplan för hur man ska agera, och vara positiv och uppmuntrande mot barnet, säger Carolina Engström. Om du inte kan hantera situationen: – Det finns stödinstanser för föräldrar om man har problem. I dag är inte problemet att det finns för lite kunskap om att hjälpa barn som är till exempel utåtagerande. Problemet är att föräldrarna inte känner till vilket stöd de kan få, säger Anna Sarkadi. Exempel på föräldrastödsprogram Kurser och stödprogram för föräldrar till barn med utagerande beteende har positiv effekt, visar forskning från Örebro universitet på uppdrag av Socialstyrelsen. Exempel på sådana program är ”Cope”, ”Komet”, ”Connect” och ”De otroliga åren”. Man kan vända sig till sin kommun och fråga vilka program som finns. Om man tror att ens barn kan ha en neuropsykiatrisk funktionsnedsättning, eller annan psykiatrisk problematik, kan man vända sig till bvc, vårdcentralen, barnläkarmottagning eller bup.


Alla har inte lätt med kompisar

Summary: Barn börjar forma sina relationer till andra tidigt. Men vad gör man om ens barn inte tar social kontakt, eller inte kan läsa av sina kompisar? Och hur hanterar man ett barn som blir mobbat eller utsätter andra för mobbning?

Barns interaktioner med omvärlden börjar redan när de föds. Enligt studier som har gjorts på nyfödda barn dras de mer till bilder på ansikten som tittar mot dem, än ansikten som är bortvända. Vid närmare ett års ålder börjar barn att ta aktiv kontakt med andra barn. Och studier har visat att små barns förmåga att leka med andra barn kan förutse deras relationskompetens över tid. Anna Sarkadi är professor i socialmedicin vid Uppsala universitet. Hon menar att mycket av små barns sociala förmåga att relatera till andra barn går att träna upp. – Alla barn har inte samma förmåga att läsa av andras signaler och veta när man är välkommen in i en lek, eller hur man ska initiera en lek. Det kan bero på barnets allmänna utveckling, och om det har tillgång till ett bra och nyanserat språk. Barnet kanske inte ännu har språket för att säga ”kan jag få nallen”, så då tar barnet i stället bara nallen. Interaktionen är svår för vissa barn, men det handlar om sociala färdigheter som vi är helt beroende av för att fungera i samhället, säger hon. Om ett barn inte tar kontakt med andra barn som liten, behöver man oroa sig då? – Det beror på hur gammalt barnet är. Vissa barn är känsliga för stimulans och kan ha som självförsvarsstrategi att stänga av. Men om det är ett återkommande mönster hos en två- till treåring att den aldrig vill engagera sig med andra barn, och kanske också har ett outvecklat språk eller leker egna lekar med mycket upprepningar, så kan det vara ett tecken på autism. Samtidigt ska man först fundera på om man ger barnet rätt förutsättningar att ta kontakt, en del barn är bara väldigt blyga i vissa miljöer, säger Anna Sarkadi. Om man har ett blygt barn som inte tar för sig, vad kan man göra? – Alla barn måste få vara som de är och det är svårt att tvinga någon att ta kontakt. Men man kan erbjuda en miljö där barnet vågar. Många barn är blyga i början men om de får känna sig fram så brukar det gå alldeles utmärkt att ta kontakt. Om man har ett barn som är väldigt ängsligt och lätt får ont i magen så skulle det kunna vara en form av psykisk ohälsa, och då får man lyssna på vad det barnet behöver. Man kan behöva hjälp av en psykolog. Förutom blyghet och ängslighet finns barn som visar upp utåtagerande beteenden, och är aggressiva mot sina jämnåriga. Ibland kan det handla om att barnen blir överstimulerade i vissa miljöer, men även här finns tekniker för att hantera beteendet – och kunna förändra det. – Alla barn, eller alla människor, gör saker som får uppmärksamhet oavsett om den är positiv eller negativ. Så i det fallet kan man försöka berömma de positiva beteendena hos barnet i stället för att skälla för det negativa beteendet säger Anna Sarkadi. Om man som förälder känner att man har svårt att hantera en situation med ett utåtagerande barn så finns det hjälp att få. Ett sätt att veta hur det går för ens barn är att hålla en tät kontakt med förskola och skola för att få reda på hur barnet fungerar när man inte är på plats. Om ett utåtagerande beteende fortsätter upp i åldern har forskning visat att det finns ökad risk för utanförskap som skolmisslyckande, missbruk och kriminalitet. – De här beteendeproblemen kan bero på stress, men kan också vara tidiga tecken på adhd, särskilt om man vet att det finns neuropsykiatriska funktionsnedsättningar i familjen. Men kan man ge rätt stöd så att barnet lär sig att inte hamna i konfliktsituationer utan i stället förhålla sig konstruktivt till sin omgivning kan man skydda dem från utanförskapet. – Därför är det viktigt att föräldrar vänder sig till de stödinstanser som finns om man har problem, säger Anna Sarkadi. Ett av de allvarligaste relationsproblemen bland barn är mobbning. Varje år mobbas 60 000 barn i Sverige, något som kan leda till psykisk ohälsa både på kort sikt och i vuxen ålder. För att som förälder få reda på om ens barn är utsatt för mobbning måste man ha en aktiv kommunikation med barnet, menar Carolina Engström, generalsekreterare för antimobbningsorganisationen Friends: – Det bästa är att ha ett pågående samtal med barnet om vad som händer i skolan, på träningen eller på internet. Om ett barn har en vuxen att prata med om både det som är bra och dåligt så kan problem upptäckas snabbare – kanske innan det hinner gå så långt som till mobbning. Det finns också tecken som kan tyda på att ett barn far illa på grund av mobbning. – Det finns vissa förändrade beteenden som att ett barn inte vill vara med på gympan längre, inte vill gå till skolan, inte blir bjuden på några kalas eller inte har några kompisar som vill följa med hem och leka. Det finns också fysiska symtom som att barnet klagar på magont eller huvudvärk. Om man misstänker att något är fel så kan det vara bra att prata med lärare och fritidspersonal. Många barn vill inte berätta för att de känner skam och skuld över att blir mobbade. Samtidigt är det viktigt för ett barn som blir mobbat att det finns personer i dess närhet som motsäger det som mobbarna säger. – Mobbning bryter ned självkänslan och gör att man lätt tror att saker är ens eget fel. Barn kan tänka att de blir mobbade för att de är fula, eller att de inte får vara med för att de är för töntiga. Då måste det finnas någon där som säger ifrån om att det mobbarna säger inte är sant, säger Carolina Engström. Om man misstänker eller upptäcker att ens barn utsätter någon annan för mobbning gäller det också att ta tag i problemet, men att samtidigt fortfarande finnas där för sitt barn. Som förälder måste man skilja på sakfrågan och barnets person. – Prata med barnet om vad som pågår och försök att vara tydlig med att handlingarna som barnet gjort inte är okej, men att du fortfarande tycker om ditt barn. Det måste finnas ett sätt för barnet att känna sig älskat, bli förlåtet och få en ny chans. Det kan vara bra att tillsammans med skolan göra en handlingsplan för hur man ska agera, och vara positiv och uppmuntrande mot barnet, säger Carolina Engström. Kurser och stödprogram för föräldrar till barn med utagerande beteende har positiv effekt, visar forskning från Örebro universitet på uppdrag av Socialstyrelsen. Exempel på sådana program är ”Cope”, ”Komet”, ”Connect” och ”De otroliga åren”. Man kan vända sig till sin kommun och fråga vilka program som finns. Om man tror att ens barn kan ha en neuropsykiatrisk funktionsnedsättning, en utvecklingsförsening eller annan psykiatrisk problematik, kan man vända sig till bvc, vårdcentralen, barnläkarmottagning eller bup. Källa: Örebro universitet, Vårdguiden


”Kooperativa företag missgynnas i Sverige”

Summary: Över hela västvärlden pågår en rörelse för att stärka kooperation som företagsform. Men genom en föråldrad lagstiftning och ensidigt gynnande av privata och offentliga företag har Sverige hamnat i bakvattnet när det gäller idéburet företagande. Därför bildar vi nu Svensk Kooperation, skriver företrädare för HSB, KF, LRF, Lantmännen med flera.

Behovet av ett hållbart och långsiktigt näringsliv är i dag större än någonsin. De kooperativa idéerna har medvind i stora delar av världen men i Sverige är företagsformen styvmoderligt behandlad. Kunskapen om kooperationen och dess möjligheter är också oroväckande låg. Därför grundar vi nu organisationen Svensk Kooperation för att ändra på detta. Över hela västvärlden pågår en rörelse för att stärka kooperation som företagsform. Den kooperativa företagsformen svarar mot ett växande behov av mångfald och alternativ inom näringslivet. Dagens konsumenter vill vara med och påverka företagens inriktning och agerande. Kooperativa företag är en mycket effektiv och ekonomiskt lönsam form för att bedriva långsiktig och framgångsrik verksamhet i Sverige. Men kooperationen utgör en alldeles för liten del av näringslivet i en internationell jämförelse. Orsaken är att den idéburna företagsamheten här har betydligt sämre villkor än i övriga Europa. Genom en föråldrad lagstiftning och ensidigt gynnande av privata och offentliga företag har Sverige hamnat i bakvattnet när det gäller idéburet, långsiktigt företagande. Vi arbetar för att stärka kooperationen i Sverige, då behövs också ökad kunskap hos såväl politiker, beslutsfattare och opinionsbildare som inom akademin, finanssektorn och myndigheter. Vidare behövs en infrastruktur för att stödja kooperativ, i andra länder finns exempelvis system med låneinstitut som tillhandahåller kreditgarantier och förlagslån, framförallt när det gäller nystart av kooperativa företag. Utformningen av upphandlingsregler är ett annat exempel på när kooperativa företag missgynnas. Det finns en felaktig föreställning om att kooperativa företag inte behöver gå med vinst. Låt oss en gång för alla slå fast att detta är en myt – långsiktig lönsamhet är en förutsättning för all sund affärsverksamhet. Kooperationen står för en livskraftig idé och hållbar affärsmodell som fungerar utmärkt i den moderna marknadsekonomin. Att se på vinsten som ett medel, snarare än ett slutmål, ger stora möjlighet till en positiv samhällsutveckling. Kooperativa företag finns inom många branscher – från de stora konsument- och producentkooperativa organisationerna till medelstora och små företag inom välfärdssektor, upplevelseindustri och it – och bidrar till lönsamhet, mångfald och valfrihet. Sverige står i dag inför stora utmaningar, med en åldrande befolkning, ökad internationell konkurrens från snabbväxande ekonomier och växande miljöproblem. I orostider som denna är det särskilt viktigt att ta vara på den positiva, livskraftiga och framåtsträvande kraft som vi i den idéburna delen av näringslivet står för. I Sverige har de kooperativa företagen varit samhällsbärare i mer än ett sekel. En stor del av den allmänna opinionen delar kooperationens värdegrund, särskilt när det gäller välfärdssektorn där det finns viktiga uppgifter att lösa och en stor potentiell marknad för en ansvarsfull aktör som den svenska kooperationen. Trots detta är det kooperativa inslaget i den sektorn än så länge marginellt, endast 2 procent. Ett hinder är att svensk lagstiftning begränsar den ömsesidiga bolagsformen till försäkringsbolag, istället för att utnyttja möjligheten som den kan ge inom skola, vård och omsorg. Varje modern marknadsekonomi som tar pluralism och mångfald på allvar ska präglas av fungerande konkurrens som erbjuder verklig valfrihet, och som likabehandlar företag oavsett associationsform och ägarstruktur. Drivkrafterna i våra svenska kooperativa företag har alltid varit entreprenörskap, långsiktiga visioner och viljan att främja en hållbar samhällsutveckling. Det är en gedigen grund att bygga vidare på. Därför ingår vi nu ett historiskt samarbete mellan företag inom både producent- och konsumentkooperationen och grundar den ekonomiska föreningen Svensk Kooperation, som tidigare verkat endast som ett projekt. Svensk Kooperation ska verka för att öka kunskapen om det kooperativa företagandet. Vi vill samla alla goda krafter för att stärka näringslivet i Sverige genom mångfald, valfrihet och verkliga alternativ. Men vi behöver också hjälp av politikerna i riksdagen, som vi vill uppmana till att snarast samlas över partigränserna och inleda ett arbete med en handlingsplan för utvecklingen av kooperativt företagande. Vi föreslår att en sådan plan omfattar följande: 1 En ny lag för ekonomiska föreningar. Den nyligen genomförda moderniseringen av den befintliga lagen är ett första steg i rätt riktning. Det behövs dock också en helt ny, fristående lag för ekonomiska föreningar. Det är viktigt att arbetet med en sådan ny lag fortsätter och implementeras så snart som möjligt. 2 Ökad tillgång till investeringskapital för kooperativa start-up företag. Kooperativa företag i Sverige, inte minst nystartade, behöver bättre tillgång till investeringskapital. Det behövs därför insatser för att stimulera tillväxt av kooperativa företag, exempelvis genom låneinstitut för kooperativa företag. 3 Ökad forskning om kooperativa företag och ekonomiska föreningar. Forskningen i dag belyser främst det aktiebolagsdrivna företagandet i Sverige. För att utveckla den kooperativa sektorn och därmed hela näringslivet behövs mer forskning om kooperativa företag och ekonomiska föreningar. 4 Skärpt uppdrag till SCB att utveckla statistik kring det kooperativa näringslivet. Utveckling och förbättring av den offentliga statistiken. Statistik är ett särskilt viktigt hjälpmedel för att kunna jämföra situationen i Sverige med andra länder där flera har kommit längre. 5 Uppdatering av näringspolitiken så att den stimulerar kooperativt företagande. En ökad andel kooperativa företag i Sverige ger en välbehövligt ökad mångfald av företagsformer inom näringslivet. Näringspolitiken behöver därför uppdateras för att stimulera kooperativt företagande, genom exempelvis ökade satsningar på rådgivning och stöd till kooperativa företag. 6 Ökad kunskap om kooperation i utbildningsväsendet. Både inom gymnasiet och inom den högre akademiska utbildningen är undervisning och kunskap om kooperation och ekonomiska föreningar i dag i princip obefintlig. Aktiebolagsnormen är väldigt stark inom utbildningsväsendet, inte minst på de ekonomiska utbildningarna. För att öka kunskapen om de olika företagsformerna i näringslivet så måste kunskap om kooperation och ekonomiska föreningar bli självklara inslag i både gymnasieskolan och inom högre akademisk utbildning. Pernilla Bonde, vd HSB Riksförbund Anders Källström, vd LRF Leif Linde, ordförande Arbetsgivarföreningen KFO och vd Riksbyggen Liza Nyberg, vd Landshypotek bank Per Olof Nyman, vd och koncernchef Lantmännen Tommy Ohlström, vd KF, Kooperativa förbundet Artikelförfattarna utgör styrelsen i Svensk Kooperation. En stor del av den allmänna opinionen delar kooperationens värdegrund, särskilt när det gäller välfärdssektorn där det finns viktiga uppgifter att lösa och en stor potentiell marknad för en ansvarsfull aktör som den svenska kooperationen.


Summary: SLUTREPLIK DN DEBATT 30/4. Hans Bergström pekar i en replik på vår artikel på den planeringsrisk som uppstår om lottning används som urvalsgrund för skolan. Om ett mer transparent och rättvist regelverk för antagning till skolor leder till en viss ökning av skolföretagens planeringsrisk så måste man helt enkelt välja vad som är viktigast. Bland skollagens många mål kan vi inte finna stöd för en reglering som syftar till att minimera risker för friskoleföretag, skriver 19 skolforskare.

I den första av två repliker på vår artikel skriver Per Sundgren att skolvalets segregationsproblematik inte löses med lottning. Det är sant att lottning i stället för kötid inte kan ses som en universallösning på skolans problem. Avsikten med vår artikel var dock mer modest: givet att vi har ett skolvalssystem så måste urvalsfrågan hanteras och lottning är då att fördra framför kötid. Hans Bergström vänder sig i sin replik mot lottning som urvalsgrund med argumentet att det i själva verket skulle syfta till att inskränka fristående skolors relativa självständighet och därmed vara ett hot mot den autonomi som är livsnerven i friskolesystemet. Att lottning hotar skolors autonomi beror på att lottning, enligt Bergström, avsevärt skulle försvåra planeringen av verksamheten och inskränka möjligheten att hålla kontakt med intresserade familjer. Dessutom tar Bergström sin egen erfarenhet av invandrade föräldrars intresse för Engelska skolan som intäkt för att skolvalet inte är segregerande. Hans Bergströms kritik mot lottning som urvalsgrund förtjänar en diskussion. Han lyfter på ett förtjänstfullt sätt den planeringsrisk som de flesta företag och organisationer på en marknad står inför, nämligen den att dimensionera sin verksamhet för att bemöta efterfrågan. Denna risk är inte unik för skolverksamhet, och troligen inte heller större eller mer svårhanterlig i skolan än för bussbolag, hotell eller restauranger som i förväg måste fatta beslut om hur stort utbud de ska erbjuda marknaden. Den planeringsrisk Hans Bergström lyfter för de fristående skolornas del är dessutom av samma slag som har anförts av dem som argumenterat för att behålla ett kommunalt veto vid fristående skolors etablering. Denna planeringsrisk innebär en kostnad för den enskilda verksamheten, precis som för kommunala skolor. Både kommunala skolor och fristående skolor utan kö baserar i dag sina dimensioneringsbeslut på kunskap om tidigare års söktryck, kullstorlekar och etablering av nya skolor i närområdet. Det är troligt att fristående skolor skulle vara minst lika skickliga på att dimensionera sin verksamhet utan den skenbara garanti om hur efterfrågan ser ut som en kö skulle innebära. Vi skriver skenbar eftersom det finns betydligt med luft i köerna då många elever söker till flera skolor. I ett system med obligatoriskt skolval skulle den med största sannolikhet bli ännu mer luft i skolköerna. En lång kö är alltså inte en garanti för att man kan fylla nystartade klasser till hösten ens i dag. Redan i dag måste alltså beslut om dimensionering fattas under avsevärd osäkerhet och mot bakgrund av erfarenhet om hur många köande barn som faktiskt är intresserade. När det gäller nystartade skolor har argumentet större vikt eftersom dessa inte kan basera dimensioneringsbeslut på historiskt söktryck. Men ett kösystem löser inte problemet för nystartade skolor eftersom det är svårt för föräldrar att ställa sina barn i kö till skolor som inte finns. Hur begränsande skulle denna ökade osäkerhet om söktryck vara för friskolesektorn? Är den ett hot mot livsnerven? Hans Bergström lyfter gymnasieskolans sökperioder under våren före studiestart som ett varnande exempel på hur svårt detta system gör det för skolorna. Vi kan konstatera att denna ökade planeringsrisk inte tycks ha utgjort ett avgörande hot mot fristående gymnasieskolors etablering eftersom 25,5 procent av alla gymnasieelever går i en fristående skola mot 14,6 procent i grundskolan. Alla som valt gymnasium tillsammans med sina barn vet också att öppna hus och provapå-dagar är vanliga även utan kösystem. Att friskolornas autonomi begränsas av reglering av antagningen är sant, liksom autonomin begränsas av alla andra paragrafer i skollagen. Samtidigt är det mot bakgrund av den forskning som visar att dagens system haft segregerande effekter, Bergströms personliga erfarenheter till trots, nödvändigt att antagning regleras på ett sätt som uppfyller skollagens krav på öppenhet och garanterar alla elever lika möjligheter till ett fritt skolval. Det är också svårt att se att reglering som kräver kö inskränker fristående skolors autonomi mindre än en reglering som kräver lott. Om ett mer transparent och rättvist regelverk för antagning till skolor leder till en viss ökning av skolföretagens planeringsrisk så måste man helt enkelt välja vad som är viktigast. Det är inte upp till oss som forskare att göra denna avvägning, men bland skollagens många mål kan vi inte finna stöd för en reglering som syftar till att minimera risker för friskoleföretag. 30 april 2017 Debattartikel 20 skolforskare: ”Lottning bättre än närhet och kötid för att bryta segregering” Repliker Hans Bergström, docent, skoldebattör, ordförande i Academic Advisory Board för Internationella Engelska Skolan: ”Lottning minskar friskolornas självständighet” Per Sundgren, ordförande för stiftelsen Jämlikhetsfonden: ”Det fria skolvalet driver segregationen” Slutreplik från 19 skolforskare: ”Planeringsrisken inte unik för skolföretag” Läs fler artiklar på DN Debatt.


När oron för barnen tar över

Summary: Att föräldrar oroar sig för sina barn är inte ovanligt. Men hur kontrollerar man sin oro så att den inte blir en hindrande faktor i vardagen, eller överförs på barnen?

”Tänk om mitt barn blir retat i skolan?” ”Utvecklas han normalt?” ”Gå inte så nära kanten, du kan ramla!” ”Tänk om hon inte klarar studierna – och inte får något jobb.” När man får barn finns det plötsligt en ny individ att oroa sig för. Men i vissa fall kan oron ta överhanden över både barnets och förälderns liv. I en studie från Kings college i London 2015 kom man fram till att föräldrars oro påverkar hur oroligt barnet är. Det är känt sedan tidigare, men i denna tvillingstudie såg man att sambandet inte bara var genetiskt utan också gick från förälder till barn genom förälderns beteende. Johan Åhlén är legitimerad psykolog och doktorand vid Uppsala universitet. I samarbete med Karolinska institutet har man bedrivit en studie där föräldrar med ångest- och orosproblematik får gå föräldrakurser för att se om man kan förebygga den ökade risken för deras barn att drabbas av ångest och oro. Johan Åhlén menar att de allra flesta har en sund oro för sina barns välmående. – Att vara orolig för sina barn är ju helt centralt för en förälder. Men precis som med annan oro så kan den bli plågsam för personen om oron tar mycket tid och energi. Det kan också ha negativa effekter på barnet, i form av att barnet kanske inte får göra saker, hindras i sin utveckling för att föräldern har ett för överbeskyddande beteende, säger Johan Åhlén. Han menar att det finns två olika typer av överbeskyddande beteenden som kan öka barnens oro och bli problematiskt även för föräldern. I det ena påverkar man barnet på grund av sin egen oro. – Det kan vara att föräldern ringer Vårdguiden så fort de märker något som skulle kunna vara potentiellt farligt, eller ber barnet höra av sig varje halvtimme för att veta att det har det bra. Det andra handlar om ”underlättande” då man snabbt hjälper till om barnet visar minsta rädsla eller oro över en situation. – Det kan vara om barnet tycker det är jobbigt att åka till simhallen och föräldern direkt låter det slippa åka, säger Johan Åhlén. Båda beteendena kan befästa en bild av en värld som är farligare än vad den är. Om ett barn varje halvtimme måste försäkra sina föräldrar om att det är okej, kan barnet självt börja uppleva att världen är en farlig och skrämmande plats. Om man känner en överdriven oro över sina barn, som påverkar ens eget liv eller barnets liv, så menar Johan Åhlén att det är viktigt att rannsaka sig själv. – Det finns en väldig variation i vad man som förälder tycker är en lagom typ av skyddande, och eftersom det handlar om en så viktig sak som ens barns liv och hälsa så är det svårt att bedöma vad som är överdrivet. Då tar man det säkra före det osäkra. Men man kan börja titta på situationer och tänka på vilket sätt de påverkar barnen långsiktigt. Om man känner att oron över ens barn tar över för mycket i vardagen, så kan man vända sig till psykiatrin för att få hjälp att hantera sin oro. – Inom kognitiv beteendeterapi finns kunskap om hur man ska hantera den här typen av problematik, säger Johan Åhlén. Linda Håkansson är vårdutvecklare i Region Skåne och distriktssköterska på en barnavårdscentral. Hon träffar många familjer där föräldrarna är oroliga för sina barn. – Det är inte konstigt att föräldrar oroar sig över sina barn, med tanke på allt informationsflöde som finns runt barnfamiljer i dag. Inte sällan känner föräldrar oro redan när deras barn är nyfött, till exempel för att barnet ska drabbas av någon allvarlig sjukdom, att barnet ska sluta andas och i värsta fall avlida i plötslig spädbarnsdöd När barnet är lite större är det inte ovanligt att föräldrarna jämför sitt barn med andra barn vad gäller både utveckling och tillväxt. Linda Håkansson menar att den vanligaste typen av oro hon möter kommer från föräldrar som tror att barnet inte utvecklas i den takt det borde. Det finns ibland stora förväntningar på att barnet borde kunna krypa, gå utan stöd, sova hela natten, äta bra, underhålla sig själv med lek från en viss ålder. – Många läser på bloggar och gör självtester på internet för att ta reda på om barnet utvecklas som det ska, säger hon. En annan vanlig oro hos föräldrar i dag är att barn har en födoämnesallergi eller intolerans mot laktos eller gluten trots att barnet inte har symtom och växer bra, säger hon. – Det finns alldeles för många självutnämnda experter på internet, som baserar ”fakta” på sina självupplevelser. Hon vill hjälpa föräldrar till mer källkritik när de är ute på nätet för att söka information. – Man får gärna googla saker, men tänk efter två gånger om det du läser är rimligt. Vill man prata med någon om sitt barn så är barnavårdscentralen den arena som starkt rekommenderas. Här finns ett team bestående av olika professioner som har goda kunskaper och stort intresse av barns hälsa och utveckling. Om man oroar sig för sitt barns utveckling betonar Linda Håkansson att man bör tänka på att varje barn är unikt. – Barns utveckling har en väldigt vid normalvariation. Jämför bara barnet med sig själv vad gäller utveckling och framsteg. Så försöker vi samtala med föräldrar när det framkommer oro, säger hon. Samtidigt menar hon att det är viktigt att ta varje förälders oro på allvar, och att bena ut vad det är som ligger bakom den. – Allas oro är allvarlig, eftersom den påverkar familjen. Livssituationen för familjerna kan skilja sig åt stort. För oss inom barnhälsovården är det viktigt att fånga upp föräldrarna som har mycket kunskap om sina barn, och verkligen lyssna och ställa utforskande frågor om vad de har för erfarenheter som skapar oron, säger hon.