De fruktar ständigt en ny våg

Summary: Människorna i Banda Aceh i Indonesien drabbades svårt av tsunamin. Många barn miste en mamma eller pappa, eller båda föräldrarna. Mardrömmar och fruktan för en ny flodvåg präglar nu den vardag som de försöker bygga upp.

TExtTorbjörn PEtersson fotoörjan björkdahl Banda Aceh. Afrianti vaknar på nätterna. Hennes föräldrar försvann i vågorna och ett år efter katastrofen i Banda Aceh har hon en återkommande mardröm som hon aldrig vänjer sig vid, och som gör henne så rädd att hon vaknar med ett ryck. Hon ser vattenfloden komma mot staden igen. Afriantis kamrat, femtonåriga Veny, tänker på tsunamin minst ett par gånger i veckan. Då gråter hon och börjar läsa ur Koranen för att finna styrka. I sina drömmar ser hon sin mamma och pappa. Sedan sker något som gör hennes mamma så levande att hon i drömmen tror att modern fortfarande är livet. – Jag skulle gärna tala med en psykolog men det går inte. På eftermiddagarna när psykologen kommer hit är jag i skolan, säger Veny. Banda Aceh börjar långsamt resa sig efter katastrofen. Staden är en byggarbetsplats. Hus skjuter upp överallt. Nya restauranger och kaféer öppnar varje vecka. Fotboll spelas på det stora fältet i centrum. Trafiken blir för var dag allt mer intensiv och bröllopen sker allt oftare. Tiden läker alla sår, men barnen i Aceh glömmer inte. Vuxna män glömmer heller inte, men de blottar sig inte, utan stålsätter sig och säger att eftersom de är män och från Aceh, så förväntas det av dem att de är särskilt starka, tålmodiga och orädda. – Man dör bara en gång i sitt liv, säger en man som sitter på ett kafé i Ulee Lheue. Han ler åt formuleringen. Det är en fras som ofta upprepas i Aceh och som kanske gör det lättare att skratta bort oron för framtiden och sorgen över förlorade familjemedlemmar. Mannen på kaféet är den enda mannen i denna del av staden vars hela familj kom helskinnad ur tsunamin. Fortfarande skakar jordbävningar Banda Aceh i snitt ett par gånger i veckan, men skalven ruskar inte om lika hårt som tidigare. En man vid namn Zakaria, som är skriftlärd och huvudlärare vid koranskolan Darul Aman, påstår att han förutsåg tsunamin den tjugosjätte december i fjol. Nu åker han omkring på fredagarna och mässar om nästa tsunami. Den kommer om sextiofyra år, förkunnar han. Vi söker efter honom för att få en förklaring. I al Maghfirah-moskén öster om staden ligger en eftermiddag ett dussin barn i tioårsåldern och vilar på en vattentank som ser ut som en höjdhoppsmatta. De väntar på koranläraren. Marfirah, en av flickorna, berättar vad lärarna i skolan brukar säga: – De säger att det är Guds vilja att vi överlevde. Och att eftersom vi är från Aceh så måste vi visa styrka och ha tålamod, och studera hårt så att vi kan få de arbeten vi vill ha i framtiden. Jag vill bli läkare, för då kan jag hjälpa till om det händer något här igen. Pojkarna är som pojkar är över hela världen. De vill bli fotbollspelare, och efter skola och koranläsning i moskén går de till fotbollsplanen. Sedan beger de sig hem till de tillfälliga flyktingbarackerna i Arun för läxläsning, middag och en stund framför tv:n. Barnen i moskén berättar att de går i skolan, spelar badminton och fotboll, dansar och går på födelsedagskalas. Precis som barn i andra länder men med en skillnad: ingen av dem har längre en hel familj. Mammor och pappor är döda eller försvunna. Bröder och systrar är borta. Farbröder och mostrar. Och rädslan är aldrig långt borta. – Vattnet kom så snabbt att jag inte minns något. Jag vill inte komma ihåg, säger Muhammed Aulia. Hans far dog i tsunamin. Mamma Saniah blev ensam med fem barn, varav Muhammed Aulia är yngst. Hans nya tillfälliga hem är ett rum som familjen delar längst bort i en baracklänga. I rummet bredvid bor Desi Maulida med sin familj. Hennes mamma och en bror försvann i katastrofen, och hennes pappa blev ensamstående med tre barn. Sedan hände något som skett i många flyktingläger i Banda Aceh detta år: Kärleken blomstrade. Muhammad Aulias mamma och Desi Maulidas pappa blev ett par. – Saniah var så trevlig och hjälpte mig med matlagning och med barnen. Efter ett tag skickade jag min äldste son för att fråga henne om hon ville gifta sig med mig, och det ville hon, berättar Desi Maulidas pappa, sittande i gången där han stötte på sin blivande fru för första gången i juni. Denna höst har det varit fullt av bröllopsfester i Banda Aceh. Det är numera sällan storslagna kalas, utan små sammankomster för att fira att livet går vidare i en ny riktning. Men det viskas också om skandaler i lägren. Sexuella kontakter utom äktenskapet är inte tillåtna i Aceh. På kvällen plitar barnen i barackerna i sina läxböcker. Muhammed Aulia sitter böjd över ett hopslagbart läxbord. Han har tur som har så många äldre syskon som kan hjälpa honom med läxorna, säger mamma Saniah. Men Muhammed känner fortfarande rädsla när han tänker tillbaka på vad som hände för knappt ett år sedan. – Då säger jag att ingen kunde räkna med att tsunamin skulle komma, och att det inte händer igen, säger hans mamma Saniah. I vår familj är vi inte längre allvarligt chockade, men det var svårt att förklara för ett barn på tio år att det inte fanns någon mat direkt efter katastrofen. Ett annat barn, sjuåriga Delisa, drogs med av tsunamivågorna i tre kilometer den där dagen i december förra året. Jag träffade henne på militärsjukhuset i Banda Aceh en dryg vecka efter katastrofen när hon just hade amputerat ena benet. Vi åker ut till Ulee Lheue och frågar efter henne på ett kafé. I april reste hon med sin far till Jakarta för att prova ut en protes. – Sen flyttade de till Kreung Raya, några mil nedåt kusten, det är det sista jag sett av dem, berättar en man som ibland talade med Delisas pappa. Vi åker runt och frågar i Kreung Rayas alla skolor och flyktingläger efter Delisa. Alla skakar på huvudet. På armésjukhuset har de lämnat ifrån sig informationen till ett samordningskontor för tsunamin som startar en landsomfattande sökning på vad denna sjuåriga flicka och hennes far tagit vägen. Pappan till Delisa arbetade vid en lokal myndighet som hade till uppgift att hålla reda på uppgifter om invånarna. Nu är han och dottern själv försvunna utan ett spår. Han återvände aldrig till jobbet efter tsunamin, upplyser en före detta arbetskompis, som tror att han flyttat till Jakarta. Samordningskontoret för tsunamin kan inte bekräfta uppgifterna eftersom den befintliga informationen finns i en dator som just flyttats till Borneo. Vi beger oss vidare till hemmet för föräldrarlösa barn där personalen berättar att deras uppgift är att försöka hålla barnen som drabbats av tsunamin strängt sysselsatta. – Det är viktigt för barnen att glömma, säger Ali Atandi, som är föreståndare för barnhemmet. Vi försöker förmå barnen att inte tala om sin rädsla. I stället ser vi till att de har saker att göra hela tiden. När någon är rädd tröstar de barnen med att säga att en ny katastrof inte kommer i dag, inte i morgon. Kanske om tvåhundra år, och då kan det ske som ett vulkanutbrott eller en tornado var som helst i världen. På barnhemmet bor fjortonåriga Afrianti, flickan med mardrömmarna, och hennes kompis Veny. – Jag drömmer att vattenfloden kommer mot staden igen. Sedan ser jag alltid mamma i drömmen, och hon skriker hysteriskt. Då blir jag rädd och vaknar, säger Afrianti. Hon talar ofta med sina vänner om tsunamin. – Om någon annan är ledsen brukar jag säga: var inte rädd, var inte ledsen, vi är likadana allihop, vi är många som känner som du. Är det möjligt att sluta tänka på tsunamin? – Den har inträffat, och det är okej att minnas den, tycker Veny. – I mina drömmar ser jag mamma och pappa på morgonen den tjugosjätte december. Mamma säger åt mig att sluta leta efter henne, berättar hon och tittar med tom blick framför sig. På morgonen den tjugosjätte december såg hon vågen på långt håll och sprang till en hög höjd. Därifrån såg hon sedan hur staden förstördes nedanför henns fötter. Hennes föräldrar försvann. En tredje flicka, sextonåriga Martia, berättar att det är när hon är sysslolös som minnena av henns far kommer. – Ibland blir jag rädd, ibland gråter jag, men inte längre okontrollerat. Jag är bara ledsen. Då försöker jag läsa mycket. Och be. Jag ber för att tsunamin aldrig ska komma tillbaka igen. Rädslan är kanske inte längre akut i Aceh. Men den är molande, och aldrig långt borta. Harnold Harun är barnpsykolog på Allmänna sjukhuset i Banda Aceh och konstaterar hur viktigt det är att barnen får veta sanningen. – De kommer alltid att minnas tsunamin. Och de blir fortfarande rädda när efterskalven kommer. Vi talar med dem som kommer hit med sin mamma eller pappa. Eftersom du och din mamma lever, säger vi till dem, så är det Guds vilja att ni ska leva. – Den mest traumatiska åldern är från sex till tio år. De barnen går i skolan, har lärare och många kompisar. De hör ofta berättelser om dåliga saker, och deras personlighet är inte tillräckligt mogen för att hantera den informationen, förklarar Harnold Harun. Han brukar också tala lugnt till de barn som är tillräckligt gamla och säga att när de klarar av leva med minnet av tsunamin kommer de i framtiden också att klara av andra svårigheter. – Men om de här barnen inte får den hjälp de behöver nu så har vi i Banda Aceh om några år många tjugoåringar med stört beteende. Han undrar hur mycket tillresta västerländska psykologer i Aceh egentligen kan hjälpa barnen. – De känner inte vår kultur och religion och det är genom religionen barnen lättast kan få stöd att ta sig igenom traumat. Zakaria, den skriftlärde mannen och huvudläraren vid koranskolan Darul Aman, finner vi en eftermiddag sedan han vaknat ur sin eftermiddagsslummer. För fem år sedan läste han en helig text som han tolkade som ett tecken på att något förfärligt skulle inträffa i Aceh. Han talade om det i fredagbönen i moskéer, men sa att ingen visste när det ska ske. Den tjugofemte december i fjol när han spejade ut över havet, kunde han varken se öarna utanför kusten eller bergen på Sumatra. Allt var dolt av en dimma. – När jag stod där mindes jag texten jag läst. Jag mådde dåligt vid tanken och sa åt folk att de skulle lämna sina hem, förklarar han när vi talas vid inne på koranskolan som har sexhundrafyrtio studenter. Hur förklarar han tsunamin för eleverna? – Att det var resultatet av att vi gjort många grava fel i Aceh. Gam-gerillan och indonesiska säkerhetstrupper har stridit länge och det har kostat tusentals civila livet. Gud tycker inte om det. Därför ska vi i Aceh minnas detta och inte göra om samma misstag. Men tsunamin var bara en liten förvarning om vad som ska ske på den yttersta dagen. Det är budskapet han ger studenterna, varav några, enligt mannen, fortfarande är uppenbart rädda och mår dåligt. – Själen hos döda personer har tagit sig in hos några av de överlevande studenterna. Det märks på att de talar konstigt och inte längre är sig själva. Då försöker vi driva ut de krafterna så att eleverna blir som vanligt igen. Hur kan han veta att nästa tsunami kommer om sextiofyra år? – Det är baserat på att Indonesien brukar drabbas av kaos på olika sätt vart sjättefjärde år, och på tolkningar jag gjort av heliga skrifter, svarar han trosvisst. I al Maghfirahmoskén sitter barnen vi tidigare träffat och skriver av stycken på arabiska ur en helig text. En av killarna i tioårsåldern är fotbollsklädd i Juventuströja. Han mässar ur Koranen för en av lärarna. Därefter är det Desi Maulidas tur. Vardagen tycks vara på väg tillbaka i Banda Aceh. Torbjörn Petersson är DN:s Asienkorrespondent torbjorn.petersson@dn.se Örjan Björkdahl är fotograf på DN ärorjan.bjorkdahl@dn.se


Audi S8 – totalt utan förnuft

Summary: Audi S8 är en bil för värstingar. Under huven finns en V10-motor från Lamborghini med 450 hästkrafter och 540 Newtonmeter som garanterar att det går undan på autobahn.

DÜSSELDORF. Hur fort går det? frågar jag kollegan från passagerarplatsen fram. – Tvåhundrafyrtio, svarar hon vid ratten, och verkar inte särskilt upphetsad av den höga farten. Autobahn. Lovsjungen. Älskad. Men också en livsfarlig arbetsplats och aorta i Tyskland. Tänker till om 240 km/tim och och funderar på att i så höga farter finns inte längre något krockskydd. Ja, inget som hjälper alltså om det går riktigt illa. Men jag är lite besviken över att vi inte har hittat någon sträcka att ge fullt på. Själv har jag bara lyckats hitta en sträcka där det kändes okej upp till 200 km/tim. Audi har uppgivit att bilen är elektroniskt spärrad mot högre fart vid 250 km/tim, men några glada kolleger till oss uppger ändå framåt eftermiddagen att de lyckats nå 260 km/tim. Petitesser kan tänkas. Men för den som tänkt sig lägga upp en rund miljon kronor för en stor ultrasportsedan med ypperlig prestanda är det viktigt. Det är klart att det finns billigare sätt att transportera sig på. Men finns det ett mer respektingivande? Man behöver inte ha sett bov- och banditfilmen ”Ronin” (regi John Frankenheimer, 1998) för att få respekt för Audi S8. Det är en stor bil med plats för män och vad de nu behöver ha med sig för utrustning. I mitt inre jämför jag i fart med den gångna sommarens provkörning av några motorcyklar i 200 km/tim på autobahn. Då kändes det att det gick undan. I S8 går det bara otroligt fort medan det råder ett tyst lugn i kupén. En känsla av att allt är under kontroll. En känsla av att det inte finns några överraskningar som köslut, lastbilar som bryter ut i vänsterfilen eller bråte på vägbanan. Allt är i ordning. Audi S8 är den sportigaste versionen av lyxbilen A8 som byggs i tyska Neckarsulm. Det är en bil för den som inte nöjer sig med mindre eller större motor utan vill ha den sportigaste. Audis dotterbolag Lamborghini har fått släppa till sin V10-motor som vanligtvis sitter i Gallardo-modellen. Den är en mer ideal kraftkälla än både en V8 (provkörd i DN den 21 september 2002 i då nya A8) eller V12 (provkörd i DN den 14 februari 2004), enligt Audi som för följande resonemang: den är mindre och mer kompakt än V12:an. En V8 med fem liters cylindervolym kräver å sin sida stora tunga kolvar, vevstakar med mera. Enligt Audi är alltså V10 bäst. Därför har S8 fått en 450 hästars V10-motor med 90 graders vinkel som är byggd i stål och aluminium samt dessutom endast väger 220 kilo. Men Audi har inte nöjt sig med att bara flytta över Lamborghinimotorn till det egna aluminiumbygget. Motorns cylindrar har borrats upp från 82,5 till 84,5 millimeter, slaglängden är 92,8 millimeter. Cylindervolymen är 5,2 liter. De fyra kamaxlarna kan variera ventilernas öppningstid beroende på ansträngning och hastighet för att få bättre prestanda. Viktigast är kanske ändå att Volkswagenkoncernen (som både Audi och Lamborghini tillhör) bidragit med sin direktinsprutningsteknik, FSI (Fuel Stratified Injection), som skickar in bränslet direkt i cylindern. Det tillåter det högre kompressionsförhållandet 12,5:1, rejälare förbränning och ger motorn en bättre verkningsgrad. Resultatet av motoringenjörernas ansträngningar är en motor som ger ifrån sig 450 hästkrafter vid 7 000 varv/min och 540 Newtonmeter mellan 3 000 och 4 000 varv/min. Viktigare kanske är att 90 procent av vridmomentet finns till användning redan vid 2 300 varv/min. Audi anser att bilen visar en ”måttlig törst”; bara 13,4 liter per 100 km i blandad körning. Här är det på sin plats med en varning för den som tänkt sig en miljöbil. Trots sin fina miljöklass 2005 kommer inte S8 att kvala in som miljöbil med utsläpp av 322 gram koldioxid per kilometer. Gränsen är 140 gram (EU-målet 2008). Audi S8 på tomgång är viskning. Inga brutala övertoner strömmar ut från kraftpaketet. Bara ett verserat lågmält påpekande om att det finns kraft. Det är först när gaspedalen hårt och bestämt tvingas ned i golvet som ett oemotståndligt muller letar sig upp och ut ur maskinrummet. Sedan går det undan; noll till hundra på lite drygt fem sekunder med en bil som väger 1 940 kilo. S8-sången är så trevlig att lyssna på att det gärna blir lite extra gaspådrag. Men det ger en betydligt högre bränsleförbrukning än 1,4 liter milen… Det adaptiva fjädrings-stötdämpningssystemet gör att bilen aldrig känns stötigt otrevlig. Föraren kan i fyra steg välja om systemet ska prioritera sport eller komfort. Markfrigången varieras i tre steg. I motorvägsfart är den så låg som 95 millimeter – i komfortläget 125 millimeter. För att få V10-kraften vidare mot hjulen finns det en sexstegad automatväxellåda med möjlighet att växla manuellt med både spak och rattväxelreglage. Utväxlingen är lägre än på A8 och acceleration sker också på sexan. Vid kick-down får växellådan jobba på. I sportläge drar den lite längre på växlarna. Det gör den utan alltför stort gny. Men visst måste det väl kännas visset för en hugad Audikund att den inte har sju steg som Mercedes-Benz? Om man vill ha respekt alltså. För att få ned kraften i asfalten har S8 fått Audis senaste generation av fyrhjulsdrift som har en sportigare kraftfördelning. I stället för den vanliga 50/50-fördelningen mellan fram- och bakaxel har S8 normalt 40/60. Men kraftdistributionen kan när det behövs med automatiskt arbetande mittdifferential steglöst förändras mellan ytterligheterna; 65/35 eller 15/85. Om ett eller flera hjul spinner loss ingriper den elektroniska diffspärren (EDL) genom att med bromsen dämpa hjulets hastighet. Vi får köra i konbana på ett flygfält. Men det är inte bilens fel att det flyger en del koner. S8 tar sig elegant runt utan att den stora V10-motorn känns tungt obekväm. Den mer direkta styrningen jämfört med A8 gör att föraren har god kontroll. Dock; bilen inbjuder till att tänja på fysikens gränser. A8/S8 är inte krock- och säkerhetstestad av Euro-Ncap. Men Audi uppger att den klarar sig minst lika bra som A6 som fått toppbetyget fem stjärnor. Det är själva kontraindikationen på en lyxbil att det finns rediga tillval. S8 imponerar med två riktigt dyra. Keramiska bromsar för 93 500 kronor. Det är bromsskivor i keramik som består av solida skivor av kiselkarbid förstärkta med kolfiber. Fördelarna är bromsar som inte svettas och utmattas hur tufft det än blir. Därtill håller de i 30 000 mil. Och ett ljudsystem från Bang & Olufsen för 70 000 kronor med 14 aktiva högtalare vilket innebär att varje högtalare har sin egen förstärkare. Uteffekten är 1 100 watt. Läckra högtalarkåpor i aluminium och diskantelement fram som åker upp ur instrumentbrädan ger hög impaktor. Och, ja, det låter bra också. I mitten av nästa år kommer det också en backkamera med ny teknik som gör att tillvaron bakom bilen ser mer verklighetstrogen ut. Finns det någon anledning att köpa en sådan här bil i Sverige? Ja, för känslans skull. Det här handlar bara om känslor – och pengar som gör det möjligt att bejaka habegäret. Inte förnuft. Under 2006 räknar Audi Sverige med att sälja 60–65 A8 varav 20–25 S8. Jacques Wallner jacques.wallner@dn.se 08-738 19 61


Búzios.

Summary: Här samlas det vackra folket arton mils limousineresa från Rio.. För att få busa i fred flydde Brigitte Bardot med sin brasilianska älskare till den okända fiskebyn Búzios. Det var i mitten av sextiotalet och paret hyrde en fiskestuga vid strandkanten en sommar.

För att få busa i fred flydde Brigitte Bardot med sin brasilianska älskare till den okända fiskebyn Búzios. Det var i mitten av sextiotalet och paret hyrde en fiskestuga vid strandkanten en sommar. Snart kom det vackra folket från Rio de Janeiro efter och gjorde Búzios till Brasiliens mest berömda badort. I år har den hamnat i det svenska charterutbudet. Vägen dit är gropig. Stora hål i asfalten avslöjar det brasilianska vägverkets problem att prioritera underhållet på landets viktigaste semesterväg. Varje sommar färdas tiotusentals turister den arton mil långa motorvägen från Rio de Janeiro upp till halvön där Búzios paradisstränder gömmer sig. När Mick Jagger kom hit första gången var han 25 år. - Vi kom i hans limousine från Rio. Det tog nästan sju timmar. Vi stannade till och drack caipirinhas på vägen. När vi väl kom fram tror jag det var första gången Búzios fick se en limousine, berättar Renata Dechamps, en av Mick Jaggers brasilianska väninnor. I dag är Búzios med sina tjugotal stränder bättre förberett på att ta emot celebriteter. Förra sommaren invigdes det maffiga kändistemplet Nikki Beach sin filial i Búzios. Den exklusiva hotell- och klubbkedjan, som startade i Saint Tropez och senare etablerade sig i Marbella, Saint Barths och Hollywood har byggt en trendig anläggning i den gamla fiskebyns lilla centrum. Det är vid deras poolbar som det fina folket träffas om kvällarna. - Förra veckan hade vi några brasilianska såpaskådisar här. Men mer vill jag inte säga. Våra gäster vill vara anonyma när de är här, säger den argentinske receptionisten. En av de mysigaste stränderna i Búzios är Praia João Fernandinho. Den ligger bakom kröken från den större stranden João Fernando och är en hemlighetsfull liten vik dit bara de som kan Búzios olika skrymslen hittar. Antingen vandrar man längs klipporna eller så går man upp på huvudvägen och lokaliserar trappstigen som leder mot stranden. Enligt brasiliansk lag är det förbjudet att bebygga stränderna. De är heliga. Marcio Wallace har därför fått bygga sin strandbar Baraca do Lily i den angränsande grönskan. Han lyfter stolt på locket till frysboxen och tar fram en hummer som ser ut att väga nästan tre kilo. Han säljer den för 80 reais (300 kronor) kilot. - Min kollega Mara lagar gärna till den åt er. Med sallad och alla tillbehör ni önskar, säger Marcio och visar gasspisen som står på marken. I andra ändan av den lilla viken har två fiskegubbar sin lilla stuga. De går ut varje morgon och eftermiddag och vittjar sina nät. Trots att badorten lockat till sig en massa exklusiva turister de senaste åren har den lyckats behålla en del av sin gamla charm. Inget hotell är högre än två våningar och de flesta har lagt sina rum i smakfulla bungalower som klättrar över kullarna. På sydsidan av halvön finns fler mysiga vikar att bekanta sig med. Den pigge turisten går, de andra hyr en beach buggy för 250 kronor om dagen. Praia do Forno, kallad ugnen, är en avslappnad anonym strand som lockar till sig både nyförälskade par och barnfamiljer. I det lugna, grönblå vattnet är det lätt att snorkla. För den som söker större utmaningar är klipporna vid Praia Ferradurinha härliga att utforska. Söker man efter äkta brasilianskt strandliv ska man bege sig till den halvmåneformade Praia Geribá. Här trivs de inhemska turisterna. De surfar, spelar boll och strandtennis, joggar, ligger i solstolarna och samlas kring bord av vitlöksfrästa räkor och iskalla flaskor öl. Även här går det att beställa en fiskmåltid av någon av killarna som springer omkring på stranden och hyr ut solstolar. - Vi lagar till fisken där uppe i huset eftersom det är förbjudet att tillaga mat på stranden. Här ska man kunna breda ut sig, ler den unge servitören. Afterbeachfesten är också som mest livlig på Praia Geribá. Utomhusbaren Fishbone är den naturliga mötesplatsen som om torsdagskvällarna bjuder hela Búzios uteliv på helstekt gris. Det kan låta förkastligt. Grisfest i Brasilien? Men att dricka caipirinha, lyssna på bossanova och umgås med grisätande surfingbrassar medan solen sänker sig över halvön är ljuvligt. Det här är ändå folket som är världsmästare i strandliv. När solen sänkt sig drar nattlivet i gång inne i centrala Búzios. De flesta inleder med att gå en runda längs den romantiska strandpromenaden Orla Bardot som löper längs kusten. Här ligger de restauranger och klubbar på rad som fick de trendkänsliga Buenos Aires-borna att förlägga sin semester till Búzios år efter år. Nu har den argentinska peson tappat i värde och i dag är det i stället europeiska brats som drar runt nattlivet. Den i särklass största behållningen med Búzios är ändå halvöns vilda och vackra natur. Det var den som Brigitte Bardots brasilianske älskare lockade med en gång i tiden. Och det är den som fortsätter att locka kräsna sydamerikaner och européer till några dagar i den busiga brasilianska badorten Búzios.


MORDET PÅ EMMETT TILL

Summary: Den fjortonårige Emmett Till misshandlades svårt, sköts och dumpades i floden en augustidag 1955. Varför? Den svarte pojken hade visslat efter en vit kvinna. Mordet på Emmett Till blev startskottet för medborgarrättsrörelsen i USA. Söndags Kurt Mälarstedt och Anette Nantell har besökt Mississippi där nya åtal mot de inblandade förbereds.

Det är en förfärande bild och en av de allra viktigaste från medborgarrättsrörelsens tid i USA. Den togs i september för femtio år sedan och visar den 14-årige Emmett ”Bobo” Till, en svart pojke från Chicago, sådan han såg ut sedan han misshandlats och mördats av två vita män för att han kanske hade visslat efter en vit kvinna, hustru till en av männen. Han hade kastats i Tallahatchie-floden med en bomullsrensningsfläkt fäst med taggtråd runt halsen och påträffades först tre dagar senare. Pojken hade kommit till den lilla byn Money i Mississippi i slutet av augusti 1955 för att hälsa på släktingar. Tre dagar efter hans ankomst körde han och några andra ungdomar till en av affärerna i byn för att köpa godis. Det var i kvällningen onsdagen den 24 augusti. Kanske sade Emmett Till, som hade ett lätt talfel, ”Bye, baby” till butiksägaren Roy Bryants tjugoettåriga hustru Carolyn. Kanske tog han henne till och med i handen. Någon hävdade att han busvisslade uppskattande efter henne. Vittnesmålen går isär – men vad som än hade hänt fick Roy Bryant reda på det när han någon dag senare kom hem till Money från ett tillfälligt jobb; han hade kört räkor från Louisiana till Texas. Varken han eller hans halvbror J W ”Big” Milam gillade vad de fick höra. Bilden på Emmett Tills döda kropp publicerades i Jet Magazine, en svart tidskrift. Bara några dagar senare frikände en helvit jury i Mississippi till ingens förvåning den tjugofyraårige Roy Bryant och den trettiosexårige J W Milam, som på goda grunder hade åtalats för att ha torterat och mördat Emmett Till. Fyra månader senare medgav halvbröderna mot betalning brottet i en intervju i bildmagasinet Look. De kunde då inte ställas inför rätta en gång till, men de blev utfrusna av många vita i Mississippi och de svarta började bojkotta deras affärsverksamhet. Efter några år flyttade halvbröderna till Texas. Först hade de bara tänktskrämma Emmett Till, berättade Bryant och Milam för reportern William Bradford Huie. De hade hämtat, ja, kidnappat pojken under pistolhot hos hans gammelfarbror Moses Wright i dennes hem fem kilometer utanför Money. De hade fört honom till en lada och slagit honom ordentligt, hotat honom, verkligen försökt lära honom en läxa. Men enligt reportern hade Bobo inte brutit samman. ”Era skitstövlar, jag är inte rädd för er. Jag är lika bra som ni. Jag har haft vita kvinnor. Min farmor var en vit kvinna”, ska han ha ropat till Roy Bryant och Big Milam. Och reportern citerar Big Milam, som levde stort på sitt rykte som tuff soldat i den amerikanska armén under andra världskriget: ”Så vad kunde vi göra. Han var hopplös. Jag är ingen översittare, jag har aldrig gjort en nigger illa i hela mitt liv. Jag gillar niggers – om de håller sig på mattan – jag vet hur man tar hand om dem. Men jag bestämde mig för att det var dags för en del att få ett och annat klart för sig. Så länge jag lever och kan göra något åt det kommer niggers att hålla sig på mattan. Niggers ska inte rösta där jag bor. Om de gjorde det skulle de styra allt. De ska inte gå i skolan med mina barn. Och om en nigger som så mycket som antyder sex med en vita kvinna, ja då är han trött på att leva. Jag kommer att döda honom, lita på det. Jag och de mina slogs för det här landet och vi har en del rättigheter. Jag stod i det där skjulet och hörde den där niggern kasta skit på mig, och jag bestämde mig. ’Chicagopojke’, sa jag, jag är trött på att dom skickar såna som dig hit ner för att ställa till bråk. Jag ska förbanne mig göra ett exempel av dig – bara så att alla vet var jag och de mina står.” Fläkten vägde trettiotre och ett halvt kilo och Emmett Till fick själv lasta den på Big Milams lastbil innan de körde till en enslig grusväg som går längs Tallahatchie-floden. Bryant och Milam beordrade pojken att bära fram fläkten till flodkanten och ta av sig alla sina kläder. ”Är du fortfarande lika bra som jag”, ska Big Milam ha frågat. ”Ja”, ska Emmett Till ha svarat. ”Och har du fortfarande haft vita kvinnor?” ”Ja.” Emmett Till hann vända sig bort en aning innan kulan från Big Milams pistol träffade honom vid hans högra öra, och han föll. Efteråt brann en eld i timmar på Big Milams bakgård i Glendora, som ligger några svenska mil norr om Money. Bobo Emmetts kläder brann upp ganska snabbt, men det dröjde längre innan rågummisulorna i hans skor hade förvandlats till aska. Innan vi reser till Money, Mississippi, och Bryant’s Grocery and Meat Market, där Emmett Till kanske visslade efter Roy Bryants hustru Carolyn för femtio år sedan, tar vi tunnelbanan från Manhattan till Brooklyn i New York för att träffa Keith Beauchamp. Han är så cool och så glad. Hans dokumentärfilm ”The Untold Story of Emmett Louis Till” har just haft premiär i flera stora städer i USA och fått goda om än inte översvallande recensioner. ”Missa inte! Ett svidande stycke cinejournalistik” (Time Out). ”Årets viktigaste dokumentär och en oumbärlig berättelse om vad det betyder att vara amerikan” (New York Magazine). ”En upphetsande dokumentär” (New York Times). Redan för ett och ett halvt år sedan visade Beauchamp vad han funnit under arbetet med sin film för federala myndigheter i Washington och delstatsmyndigheter i Mississippi. Detta ledde till att fallet Emmett Till togs upp till ny prövning. Beauchamp hade funnit vittnen som kunde berätta att upp till fjorton personer utöver Roy Bryant och Big Milam kan ha varit inblandade i dådet. Till skillnad från Bryant och Milam är fem av dessa personer ännu i livet. En av dem är Carolyn Bryant, som nu heter Carolyn Donham och är 71 år gammal. En annan är Henry Lee Loggins, en nu 82-årig svart man som misstänks ha hjälpt, eller tvingats hjälpa, halvbröderna att hålla fast Emmett Till och göra rent lastbilen efter dådet. De tre övriga, alla vita män, vill Beauchamp inte namnge. Keith Beauchamp är trettiofyra år gammal nu. När han föddes hade Emmett Till varit död i sexton år. Han kommer ihåg när han första gången blev medveten om fallet. – Jag var kanske tio år gammal och satt i mina föräldrars arbetsrum hemma i Baton Rouge, Louisiana, och bläddrade i gamla tidskrifter. Jag fick syn på den där ohyggliga bilden i Jet Magazine och kunde inte förstå vad det var. Jag blev chockad. Mina föräldrar berättade historien för mig, och sedan dess har bilden och Emmett Tills öde varit närvarande i det mesta jag gjort. I skolan, när jag träffade tjejer, när jag gick ut med kompisar. ”Låt inte det hända dig som hände Emmett Till”, sa mina föräldrar när jag gick ut på kvällarna. Förmaningen blev så rutinartad att Keith Beauchamp till slut inte hörde den, berättar han. Men en dag blev han slagen av några poliser, misshandlad. Han tror att det var för att han var tillsammans med en vit flicka. – Det var 1989, två veckor innan jag gick ut high school. Det fick i gång mig. Om jag ville stoppa rasismen i det här landet så måste jag bli en del av systemet, tänkte jag, och bestämde mig för att läsa juridik vid universitetet i Baton Rouge och bli medborgarrättsadvokat. Så blev det inte. Så småningom flyttade Keith Beauchamp i stället till New York och började göra musikvideor. Han har aldrig gått på filmskola. När han en dag ändå fick ett erbjudande att göra en spelfilm var Emmett Tills öde det första ämne han kom att tänka på. – Men det blev en dokumentärfilm i stället, och det berodde bland annat på att jag fick kontakt med Emmetts mamma. Mamie Till Mobley var en stark kvinna, en av medborgarrättsrörelsens hjältinnor. När delstaten Mississippis myndigheter i sheriffen H C Striders gestalt tyckte att det var bäst att den mördade Emmett Till begravdes på plats i Mississippi sa hon nej. Hon krävde att sonens kropp i stället skulle föras hem till Chicago. Och hon krävde att hennes son innan han begravdes skulle visas upp i sin kista för alla att se hur han hade behandlats. Tiotusentals människor defilerade förbi Emmett Till, och bilden togs som publicerades i Jet Magazine. Mamie Till Mobley dog för snart två år sedan, innan Beauchamps film var färdig och innan justitiedepartementet hade bestämt sig för att ta upp mordet på hennes son till ny prövning, vilket hon hade arbetat för i decennier. Under arbetet med fallet och filmen kom hon och Keith Beauchamp att stå varandra mycket nära. Efter hennes död gick han in i en depression som varade i nästan ett helt år, berättar han. Han har fortfarande svårt att tala om Mamie Till. Nu finns inga rester kvar av skylten ”Bryant’s Grocery and Meat Market” på den livsmedelsaffär i Money, Mississippi, där Emmett Till kanske visslade efter Carolyn Bryant. Nu är byggnaden en tegelruin. Av verandan på butikens framsida och dess överbyggnad återstår bara några spretiga träbalkar. Det finns inte ett spår, inte en aning av bänkarna där folk från Money och plantagerna däromkring samlades för att spela bräde. För några år sedan stals dubbeldörrarna till själva affären. De auktionerades senare ut på Ebay. Stormen ”Katrina” drog ned en del av en yttervägg i augusti. Nu lyser bara texten ”Private Property” i rött från en skylt på ruinens framsida. Allt skakar betänkligt när en långtradare drar förbi på vägen framför huset, och ännu mer när ett långt godståg dundrar förbi på järnvägen på andra sidan vägen. Då, i mitten av 1950-talet, fanns det tre affärer i Money, byn som grundades i slutet av 1800-talet av en jordägare och senator vid namn Hernando de Money. Nu finns det ingen. Nedgången började på femtiotalet, delvis för att byn fick dåligt rykte med anledning av det som hände Emmett Till, delvis för att mekaniseringen av bomullsodlingarna på plantagerna runt byn minskade behovet av arbetskraft. Willie Hill, som vi träffar när han tvättar sin pickup-lastbil vid sitt hem utanför Money, minns hur det var. Han är sjuttioett år gammal nu. Han var alltså tjugoett när Emmett Till mördades. Han hade gift sig i april det året och han jobbade i Roy Bryants affär. Levererade livsmedel till kunderna. – Ja, jag minns Emmett Till. Men jag lärde aldrig känna honom. Roy Bryant? Han var rätt vänlig. Tills det där hände. Sedan talar Willie Hill utan påtaglig bitterhet om att det var otänkbart att han då, på 1950-talet, kunde tala med sin boss, än mindre med bossens hustru, utan att ta av sig mössan, och att han absolut inte kunde sitta bredvid honom i framsätet på en bil, han fick sitta på flaket eller i bästa fall i baksätet. Men sedan dess har saker och ting ändå blivit bättre i Mississippi, tycker Willie Hill. Det som hände Emmett Till hjälpte utvecklingen på traven. Ja, mordet på Emmett Till var en av de gnistor som tände medborgarrättsrörelsen. Bara tre månader efter mordet vägrade Rosa Parks att resa sig i bussen i Montgomery, Alabama. Händelsen ledde till att de svarta bojkottade bussbolaget, och Martin Luther King blev en ledare. Drygt en mil söder om Money ligger Greenwood, som kallar sig ”världens bomullshuvudstad”. Där träffar vi David Jordan, som är senator i delstatsförsamlingen i Jackson och sedan länge mycket aktiv i stadens politiska liv. Även han minns bilden i Jet. ”Det var inte en bild av en människa, det var bilden av ett monster.” Men framför allt minns han att Emmett Tills döda kropp hade förts till Greenwood för att prepareras inför begravningen. Han minns det för att begravningsfirman, Central Funeral Home, låg på samma gata som biografen där han och tre kamrater hade sett ”Duel in the Sun” med Gregory Peck, Jennifer Jones och Joseph Cotton. De hade till och med sett två föreställningar av filmen på samma dag, så bra var den. – När vi gick hem efteråt genom det svarta området kunde vi höra hur alla hade radion på med rapporterna om att man hade hittat den där pojken från Chicago i Tallahatchie-floden. Bara några veckor senare inleddes rättegången mot Roy Bryant och Big Milam i Sumner, huvudort i Tallahatchie county. Sumner berömde sig vid denna tid av att vara ”en bra plats för en pojke att växa upp i”. Det stod så på en banderoll på framträdande plats i staden. Vittnesmål band Bryant och Milam vid kidnappingen av Emmett Till. Få tvivlade på att de två halvbröderna också hade mördat pojken, även om de själva hävdade att de hade släppt honom efter att ha skrämt upp honom, och även om det inte fanns några vittnesmål som band dem vid själva mordet. Men samtidigt ansåg de vita i Mississippi att svarta medborgarrättsorganisationer i norr och deras liberala anhängare använde mordet som ett verktyg i försöken att påtvinga delstaten, och för den delen hela Södern, förändringar som man där inte var beredd att acceptera. Fallet hade fått enorm uppmärksamhet nationellt och internationellt. Hundratals journalister och fotografer hade kommit till lilla Sumner för att bevaka rättegången. Det bidrog till att skapa en känsla i Mississippi av att hela delstaten befann sig under attack från ondskefullt sinnade krafter utifrån. Sheriffen i Tallahatchie county, H C Strider, tog på sig uppgiften att skapa ett slags rökridå som gjorde det möjligt för juryn att trots allt fria Bryant och Milam. Han gjorde det genom att inför rätten hävda att det inte alls var Emmett Tills kropp som hittats i Tallahatchie-floden, trots att kroppen identifierats med hjälp av en ring och av Emmett Tills egen mor. Den 14-årige pojken var redan återbördad till Chicago, levande, hävdade sheriffen. Juryn överlade i en timma och åtta minuter. En ung vit student, Hugh Stephen Whitaker, intervjuade några år senare samtliga jurymedlemmar. Han fann att inte en enda av dem hade tvivlat på att Bryant och Milam hade mördat Emmett Till. Sheriff Strider hade helt enkelt gett dem en möjlighet att fria de åtalade med, som de trodde, ansiktet i behåll. David Jordan var i Sumner under en av rättegångsdagarna. Han berättar om sin förundran över att vita journalister från nordstaterna samtalade med svarta reportrar som jämlikar, och över att Emmett Tills mor åtföljdes till rättegången av den svarte kongressmannen Charles Diggs från Michigan. ”Jag visste inte att vi hade negrer i kongressen i Washington”, hade en vit reporter från en Mississippi-tidning sagt. – Fallet Emmett Till är fundamentet för medborgarrättsrörelsen i Södern. Hela kampen vilar på Emmett Tills skuldror, säger David Jordan. Som senator i delstatsförsamlingen tog han i våras initiativet att döpa om en del av Highway 49 i Mississippi till ”Emmett Till Memorial Highway”. Nu är han en av de drivande i försöken att göra resterna av Bryant’s Grocery and Meat Market i Money till ett museum. Ironiskt nog ägs den fallfärdiga fastigheten, ruinen snarast, nu av efterlevande till Ray Tribble, en av de tolv vita männen i den jury som friade Roy Bryant och J W Milam för mordet på Emmett Till. – De vill ha miljoner för en fastighet som kanske är värd några tusen dollar, säger David Jordan, och han låter ganska uppgiven. Nästa dag för en svart kvinna vid namn Delores Melton Gresham oss till en lada utanför Drew, Mississippi, som ligger mellan trettiofem och fyrtio kilometer nordväst om Money. Ladan är enligt ett viktigt vittnesmål i Keith Beauchamps film en av anhalterna på Emmett Tills färd mot döden vid Tallahatchie-floden den där augustinatten för femtio år sedan. Där ska Roy Bryant, och kanske mest Big Milam, ha gett den fjortonårige pojken en riktig omgång. Slagit honom blodig. Och de ska ha haft hjälp. Varför Drew? Därför att Big Milam hade tillgång till ladan och därför att platsen ligger på vägen till den höga brant i närheten av Rosedale vid Mississippi-floden dit halvbröderna tänkte föra sitt offer i avsikt att skrämma honom. De fann inte branten utan tvingades köra över tio mil tillbaka hem. En 18-årig svart lantarbetare vid namn Willie Reed vittnade i rättegången om att han såg Emmett Till på flaket till Milams lastbil, och i bilen fanns förutom Bryant och Milam också två andra vita män och två svarta män. Kort därefter såg Willie Reed bilen parkerad vid ladan utanför Drew, och inifrån ladan hörde han skriken från en ung pojke som han antog vara Emmett Till. I en tv-intervju förra året berättade Reed att han ännu kunde höra skriken och slagen för sitt inre öra. Efter en stund kom Milam och tre andra vita män ut ur ladan. Milam hade sin pistol i handen och frågade Reed om han hade hört någonting. Reed svarade att han inte hade hört något. – Varför sa du det, du hade ju hört något, frågade tv-reportern. Du hörde ju att någon blev slagen? – Ja, svarade Reed. Men vad ska man säga när man ser Milam komma med en pistol i handen? En hund stryker kring ladan, som nu är full av redskap och bråte. Delores Melton Gresham berättar i förbigående om sin egen erfarenhet av rasistdåd i Mississippi. Hennes far Clinton Melton sköts till döds i december 1955, bara några månader efter mordet på Emmett Till. Förövaren, en vit man, var en av Big Milams vänner. Vi fortsätter till Glendoraen av alla dessa småstäder i Deltat som utvecklingen gått förbi. Järnvägen – samma järnväg som stryker förbi Money några mil söderut – delar samhället mitt itu. Människor dödas alltför ofta vid de obevakade järnvägsövergångarna. Några ungdomar boxas med splitternya röda handskar i dammet framför en förfallen huslänga. Hundar skäller. Staden, om man kan kalla den så, ligger bara några kilometer från den plats där Emmett Till slängdes i Tallahatchie-floden. Det var här Big Milam brände pojkens kläder på sin bakgård. En kvinna visar oss vägen till borgmästaren Johnny B Thomas. Han är son till Henry Lee Loggins, som undersökande reportrar i svarta tidningar redan i oktober 1955 pekade ut som en av de svarta män som sågs på flaket till Big Milams lastbil den natt då Emmett Till kidnappades och mördades. Svarta män medskyldiga till ett av de mest bestialiska morden under medborgarrättskampen? – De kan ha blivit tvingade. Det handlade om dem eller Emmett Till. Ändå, visst är det omvälvande att inse att svarta var inblandade i ett brott som så länge betraktats som ett dåd iscensatt av vita av rasistiska skäl, säger Keith Beauchamp. Det ryktades tidigt om att sheriffen H C Strider hade stoppat in dessa svarta män i ett häkte och sedan tvingat dem att lämna Mississippi av den enkla anledningen att rättegången mot Roy Bryant och Big Milam skulle ha komplicerats avsevärt om de varit närvarande. Om de fått tillfälle att vittna i rättegången hade det varit svårare för den helvita juryn att fria Bryant och Milam för mordet. Både Henry Lee Loggins och den andre namngivna svarte mannen, Leory ”Too Tight” Collins, arbetade tidvis för Big Milam 1955. Collins är död, men Keith Beauchamp lyckades efter alla år lokalisera Henry Lee Loggins och intervjua honom för sin film. Loggins nekar till att han var med den natten – men han beskriver vad som hände så detaljerat att det ligger nära till hands att anta att han inte berättar hela sanningen. Nu träffar vi alltså Loggins son, borgmästaren Johnny B Thomas, i Glendora. Han tycks inte ha haft så mycket kontakt med sin far under åren men besökte honom för någon tid sedan på det sjukhe m i Ohio där han vårdas. Nu försöker han utverka immunitet för sin far Henry Lee Loggins. – Det skulle underlätta för honom, och för familjen. Jag vill veta vad som verkligen hände. Nu ser det ut som om de försöker skriva om historien och göra honom till en medbrottsling. Men vi vet förstås att svarta var tvungna att göra vad deras arbetsgivare sa till dem att göra. Johnny B Thomas vill skapa ett museum i Glendora, på samma sätt som en del vill göra Bryant’s Grocery and Meat Market i Money till ett museum. – Så mycket i Emmett Till-fallet kretsar kring Glendora. Han kastades ju i floden bara några kilometer härifrån. Där på andra sidan järnvägen bodde Big Milam, och det var där de tvättade lastbilen ren från blodet dagen efter, och brände Emmett Tills kläder. Och jag tror att det var här de misshandlade honom först. Borgmästaren vill skapa sitt museum i resterna av bomullsrenseriet i utkanten av samhället. Det är ett ruckel i korrugerad plåt. Men Johnny B Thomas har skapat en stiftelse för ändamålet och har fått fram en första ritning över hur projektet skulle kunna se ut. – Vi kommer inte att låta historien dö. Och Glendora behöver något att samlas kring. Här är alla fattiga nu. Jag menar alla. Joyce Chiles är distriktsåklagare i Mississippis fjärde distrikt och den som ska avgöra om någon eller några bör åtalas efter FBI:s och delstatsmyndigheternas nya utredning i Emmett Till-fallet. Hon har fått delrapporter kontinuerligt och härom veckan fick hon slutrapporten. Hon och hennes medarbetare har förberett sig noga, berättar hon i sitt kontor i Greenville, bland annat genom att noga studera de tidigare fall från medborgarrättstiden som tagits upp till förnyad prövning under senare år. Hon var själv närvarande när Emmett Tills kropp grävdes upp ur graven i Chicago och sedan undersöktes, vilket inte skedde inför rättegången 1955. Nej, Joyce Chiles är noga med att inte spekulera om det blir åtal eller inte. Men hon gör klart att fallet är oerhört viktigt för henne, som afrikansk-amerikansk kvinna, som medborgare i Mississippi, som åklagare. – Det som hände Emmett Till har djupt påverkat hela vår historia. Att jag sitter här, en svart kvinna, är ett resultat av medborgarrättskampen. Mordet på Emmett Till var en av de händelser som tände den kampen. Det som hände 1955, detta förfärliga, avskyvärda brott, var ett tidens tecken. Ja, det betyder mycket för mig om rättvisa kan skipas efter alla dessa år, om vi får fram någon att åtala. Vad innebär det att svarta amerikaner kan komma att åtalas för mordet? – Jag åtalar svarta amerikaner nästan dagligen … Men i det här speciella fallet är frågan om de skrämdes, hotades eller tvingades att delta i brottet. Om det visar sig att de aktivt deltog av egen vilja – ja, då kommer de att åtalas. Joyce Chiles var nätt och jämnt född – för övrigt just i Leflore county – när Emmett Till mördades. Som så många andra blev hon medveten om mordet när hon långt senare såg den där bilden i Jet Magazine. Men både bilden och artikeln om mordet i tidskriften påverkar henne mycket djupare nu än då. – Jag tror helt enkelt att jag nu kan förstå mycket bättre vad som hade hänt. Innan vi lämnar Greenville far vi förbi Carolyn Donhams hem på East Rebecca Drive, hon som då, för femtio år sedan, hette Carolyn Bryant och som sannolikt pekade ut Emmett Till för sin dåvarande man och hans halvbror så att de kunde ta honom under behandling. Det gör henne i så fall till en medbrottsling. Därför har FBI talat med henne. Hon svarar inte i telefon när vi ringer. På gräsmattan utanför hennes enkla hus står en hotfull skylt om åtal för obehöriga som närmar sig huset. Hennes son har hotat journalister med värre saker än så. – Dessvärre, säger Jerry Mitchell, tror jag att det kommer att bli mycket svårt att föra detta fall till fällande dom mot någon eller några, även om utredningen leder till åtal. Vi träffar honom i hans lilla bås i det kontorslandskap som är redaktionen på tidningen Clarion-Ledger i Jackson, Mississippis huvudstad. Han talar med lång erfarenhet av återupptagna rättsfall från medborgarrättstiden. I slutet av 1980-talet började han rapportera om mordet på Medgar Evers, en av medborgarrättskampens frontmän i Mississippi. Det ledde till att fallet togs upp på nytt och att Byron De La Beckwith 1994 rätteligen fälldes för mordet trettio år efter det att han friats två gånger, i båda fallen av en helvit jury. Jerry Mitchells rapportering i Clarion-Ledger har starkt bidragit till att rättvisan hunnit i fatt också en lång rad andra skyldiga till mord på medborgarrättsaktivister på 1960-talet. Bakgrundsbilden på hans datorskärm är fortfarande porträtten på de tre unga män som mördades i det så kallade Mississippi burning-fallet 1964, ett brott för vilket den nu åttioårige Edgar Ray Killen i somras äntligen dömdes till livstids fängelse. – Nyckeln till framgång när man tar upp dessa gamla rättsfall är kvaliteten på brottsutredningen när det begav sig. Ju sämre utredning, desto svårare att få fällande dom. När Killen till slut fälldes var utskrifterna från den tidigare rättegången helt avgörande. Men i Emmett Till-fallet var till exempel Roy Bryants hustru inte åtalad i den första rättegången, därför kan utskrifterna från den inte användas mot henne nu. Jerry Mitchell och andra som följer fallet är särskilt intresserade av två omständigheter som Keith Beauchamp avslöjar i sin film, dels att FBI redan 1955 utfärdade en arresteringsorder för Carolyn Bryant, dels att Henry Lee Loggins mycket detaljerat berättar om vad som hände den natt då Emmett Till mördades. Varför verkställdes inte arresteringsordern? Carolyn Bryant kan inte ha varit svår att finna. Och hur kan Loggins berätta så detaljerat om han inte själv var med, vilket han förnekar? Några dagar senare träffar vi systrarna Savannah och Netha Liggins i Memphis, Tennessee. De har just sett Keith Beauchamps film om Emmett Till tillsammans med en vän, Sol R Cheeks Jr. Alla tre är afrikan-amerikaner med ett förflutet i ett Mississippi de inte vill flytta tillbaka till. Netha Liggins:”Jag tror att filmen visade precis vad som hände och varför det hände. Men hur många fler än Emmett Till finns det som drabbades av samma sak? Ja, jag har alltid varit medveten om fallet. När vi var små sa vår mamma alltid till oss att vara försiktiga så att det som hände Emmett Till inte skulle hända oss också.” Savannah Liggins:”Det är bra att visa yngre generationer amerikaner vad som hände för bara femtio år sedan. En ny rättegång skulle förmodligen vara bra. Förra året hade jag tillfälle att besöka Money. Men vad mig anbelangar bör de inte göra Bryant’s grocery till ett museum. Den borde förstöras, sprängas i luften.” Netha Liggins: ”Men vad är det egentligen för mening med att ställa Carolyn Bryant inför rätta nu? Hon är snart 72 år gammal och hon har levt med sin skuld i femtio år. Hon har faktiskt levt i sitt eget fängelse ända sedan det hände.” Sol R Cheeks Jr:”Jag var sjutton när det hände. Min mamma ringde till mig en dag och sa till mig att titta i Jet Magazine. Jag tittade på bilden på Emmett Till och jag minns att jag inte förstod vad jag tittade på, det såg inte ut som en människa. Nej, det är femtio år för sent att få rättvisa.” Innan vi skiljs åt enas Sol R Cheeks Jr och systrarna Liggins om att en ny rättegång i Emmett Till-fallet ändå kanske är något som delstaten Mississippi bör gå igenom för sin egen skull. För att komma till rätta med sitt eget förflutna. Kurt Mälarstedt är reporter på DN. kurt.malarstedt@dn.se anette nantell är fotograf på DN. anette.nantell@dn.se


”Regeringen ljög om planer för handikappanpassning”

Summary: Göran Persson måste svara på varför han fört handikappombudsmannen bakom ljuset, skriver Erik Ullenhag.Enligt den nationella handlingsplanen ska Sverige vara tillgängligt för alla – även funktionshindade. Men arbetet har inte nått regeringskansliet, tvärtom har man ljugit för handikappombudmannen. Regeringskansliet har de tre senaste åren svarat handikappombudsmannen att de har en plan för att göra verksamheten tillgänglig för alla. Men sanningen är att det inte funnits någon plan, regeringen har lämnat oriktiga uppgifter. Därför måste statsminister Göran Persson nu svara på varför han fört handikappombudsmannen bakom ljuset, skriver folkpartiets socialpolitiske talesman Erik Ullenhag.

I morgon är det den Internationella handikappdagen. Det är en viktig dag för den en miljon människor i Sverige som lever med någon form av funktionsnedsättning och för alla oss som ser det som en moralisk skyldighet att skapa ett samhälle där även funktionshind-rade kan vara fullvärdiga medborgare I maj 2000 lanserade statsminister Göran Persson den nationella handlingsplanen för handikappolitiken ”Från patient till medborgare”. Förhoppningarna var stora att handikappolitiken äntligen skulle genomsyra alla politikområden – målet sattes upp om att Sverige 2010 skulle vara tillgängligt för alla. Personer med funktionshinder skulle inte längre ses som passivt mottagande patienter, utan som fullvärdiga medborgare. Detta förutsatte enligt handlingsplanen att alla statliga myndigheter var med och tog sitt ansvar. Den myndighet där Göran Persson är myndighetschef, regeringskansliet med 4 500 anställda, har nu haft snart sex år på sig att ta fram en handlingsplan som gör det möjligt för människor att ta sig in i lokalerna och ta del av information till exempel i form av punktskrift. De tre senaste åren har regeringskansliet på direkt fråga från handikappombudsmannen (HO) svarat att de har en plan för att göra verksamheter, lokaler och information tillgängliga för personer med funktionshinder. Men när folkpartiet inför den Internationella handikappdagen bad att få ta del av planen visade det sig att regeringskansliet inte har någon sådan. Sanningen är att regeringen lämnat oriktiga uppgifter och att någon plan aldrig existerat annat än i svaren till HO. Regeringen började först nu i höst arbeta med frågan om att göra myndigheten tillgänglig. Detta trots att det sedan 2001 finns en förordning som slår fast att staten ska vara ett föredöme när det gäller att ställa om Sverige till ett samhälle tillgängligt för alla. Oförmågan att ta fram en plan ens för den egna myndigheten regeringskansliet gör att statsministerns och regeringens trovärdighet på det handikappolitiska området är nära noll. Hur ska denna regering kunna förverkliga den nationella handlingsplanen för handikappolitiken om den inte ens prioriterar att göra sin egen myndighet tillgänglig? Sedan den nationella handlingsplanen för handikappolitiken lanserades år 2000 har medborgare med funktionshinder i vårt land snarare fått det sämre än bättre på de flesta av livets områden. Den kanske största utmaningen är att alldeles för få funktionshindrade har ett arbete med den makt det ger att tjäna ihop till sin egen försörjning. Sedan vi fick den nationella handlingsplanen är det färre personer med funktionshinder och nedsatt arbetsförmåga som har ett arbete. Utredningsinstitutet Handus levnadsnivåundersökning som genomfördes i år visar dessutom på en rad andra problem. Undersökningen omfattar grupperna rörelsehindrade, synskadade, hörselskadade och döva. • Arbetslivet är fortfarande otillgängligt på ett sådant sätt att många funktionshind-rade stängs ute. En fjärdedel av dem som deltagit i undersökningen och som faktiskt har arbete svarar att de saknar arbetsplatsanpassningar. En femtedel saknar arbetshjälpmedel och en tredjedel har kommunikationsproblem med arbetskamrater. • En stor andel av dem som är funktionshindrade får inte den hjälp de har rätt till. En tredjedel av dem som ansökt om hjälpinsats hos kommunen eller Försäkringskassan fick inte någon hjälp. En av fyra döva har fått avstå från aktiviteter det senaste året för att de inte fått tolk. • Funktionshindrade utsätts för våld i en oacceptabel utsträckning. Nio procent av de döva och tre procent av personer med rörelsehinder har under de senaste tolv månaderna varit utsatta för våld så kraftigt att det krävts besök hos sjukvården. Motsvarande siffra för hela Sveriges befolkning är 0,9 procent. • Många utsätts för omgivningens fördomar. En av tio svarar att de under den senaste tolvmånadersperioden utsatts för tillmälen, hot, okvädningsord eller att människor drivit med dem på grund av funktionshindret. Så ser det ut i Sverige efter dryga fem år med den nationella handlingsplanen för handikappolitiken. Därtill ska läggas att regeringen redan nu gett upp målet om att Sverige ska vara fullt tillgängligt 2010. Socialminister Berit Andnor konstaterade krasst den 5 oktober att ”vi kommer inte att hinna” nå målet. På det handikappolitiska området saknar den nuvarande regeringen kraft. Visserligen så sjösätter regeringen en ny myndighet vid årsskiftet, Handisam, i hopp om att kunna hålla de handikappolitiska frågorna på armslängds avstånd från de egna skrivborden. Men utan reella muskler att förändra kommer en ny myndighet inte kunna göra någon avgörande skillnad utan mest bli en symbolåtgärd för att blidka en alltmer frustrerad handikapprörelse. Det krävs massiva insatser för att göra arbetslivet tillgängligt för alla. Någon sådan politik finns inte i dag. En förklaring till det är att regeringen inte betraktar personer med funktionshinder som en naturlig del av arbetskraften. Det framstod med all önskvärd tydlighet när finansminister Pär Nuder tillsatte en arbetsgrupp med uppdrag att få fler i arbete. Personer med funktionshinder bortdefinierades från målgruppen. En förklaring, utöver regeringens ointresse, till att vi inte kommit längre med att genomföra den nationella handlingsplanen är att Göran Perssons villkor var att genomförandet inte fick kosta en krona. Det är ett synsätt som folkpartiet inte kan acceptera. Alla behövs och alla ska bidra efter förmåga. Och det måste få kosta. Det tycker Perssons partibroder Tony Blair som själv sett till att få fram resurser och inrättat en marknadsföringsavdelning inom det brittiska näringsdepartementet för att förändra attityder i samhället och hos arbetsgivare i synnerhet. I Storbritannien sägs att sysselsättningsmålen bland annat nås genom att personer med funktionshinder kommer ut i jobb. Folkpartiet tänker inte sitta med armarna i kors och bevittna detta politiska moras som drabbar redan utsatta grupper. Vi kommer i riksdagen omedelbart kräva en förklaring av statsministern varför han för handikappombudsmannen bakom ljuset och svarar att det finns en handlingsplan för att göra regeringskansliet tillgängligt för personer med funktionshinder när så inte är fallet och vi kommer att sträva efter att tillgänglighetsfrågorna blir en naturlig del av alla politikområden. Bristande tillgänglighet ska ses som diskriminering. Den som inte kommer in på kommunhuset eller har möjlighet att gå på en restaurang blir på ett kränkande sätt utestängd och det är centralt att vi som lagstiftare markerar att det inte är acceptabelt. Erfarenheten från bland annat USA visar att denna väg att angripa otillgänglighet är mycket effektiv. Den nya lagstiftningen bör kunna vara i kraft senast 2010. Till skillnad från regeringen inser vi att det krävs pengar för att få fart på tillgänglighetsarbetet. Vi är beredda att göra de nödvändiga omprioriteringarna för att få fram de ekonomiska resurser som behövs. Det handlar om satsningar i storleksordningen två miljarder kronor den kommande mandatperioden. En tanke kan vara att inrätta ett rotavdrag för tillgänglighetsanpassningar som löper fram till 2010. Senast när folkpartiet styrde socialdepartementet lyftes funktionshindrades situation på allvar fram i debatten och konkreta förslag genomfördes med lagstiftningen om personlig assistans som den kanske största frihetsreformen. Folkpartiet ser tillgänglig miljö, information och verksamhet som en central faktor för ökad tillväxt i hela samhället. Socialdemokraternas oförmåga och ointresse för dessa frågor visar att det krävs att folkpartiet åter kommer i regering för att det ska bli verklighet av de vackra ord som sägs i den nationella handlingsplanen. Erik Ullenhag Socialpolitisk talesman för folkpartiet


Göran Persson är skyldig oss en förklaring

Summary: Aldrig har en svensk statsminister och hans regering fått en så skarp kritik som den Katastrofkommissionen delade ut i direktsändning. Statsministern är skyldig oss en utförlig förklaring. Den "försökspudel" han sände fram i tisdags i form av en krisanalysgrupp i statsrådsbredningen duger inte.

Ett välkommet brott med den tradition som säger att obehagliga saker ska begravas i en utredning som sedan i bästa fall talar om "systemfel". Så alltså icke den kommission som fick uppdraget att för medborgarnas räkning ta reda på vad som gjordes och inte gjordes sedan en tsunami förhärjat kusterna runt Indiska oceanen den 26 december 2004. Huvudintrycket är: En statsminister som skytt allt vad krisorganisation heter. En ledning i utrikesdepartementet som haft en tillbakalutad hållning till det mesta. Statsminister Göran Persson hade när tsunamin inträffade haft drygt åtta år i ämbetet. Överraskande och förödande ting hade skett, frågan om svensk krisberedskap hade utretts, förslag hade framlagts men statsministern hade framhärdat i föreställningen att intet kunde ske som inte hans regering och landets myndigheter skulle kunna reda upp på sedvanligt sätt. Den hållningen är för att använda det stillsamma diplomatspråket förvånande. För oss medborgare är det skrämmande, ja, djupt oroande. För ett antal av oss betydde det onödig smärta, ilska och oro under dagarna runt förra årsskiftet. Statsministern är skyldig oss en utförlig förklaring. Den "försökspudel" han sände fram i tisdags i form av en krisanalysgrupp i statsrådsbredningen duger inte. Underlig är också den bild av utrikesdepartementets ledning som kommissionen ger. Kontaktlöshet, regeltrohet utöver det rimliga, senfärdighet en absolut brist på politisk fingertoppskänsla. När vi sedan får veta att försvarsdepartementet avskaffat sin jour men att den upprätthållits på enskilt initiativ av en tjänsteman blir bilden av en likgitig och ointressad regering fullständig. Katastrofkommissionen tillsattes i samförstånd mellan regering och opposition. Dess ordförande blev en högt uppsatt statstjänsteman, hovrättspresidenten Johan Hirschfeldt, och frågetecken kunde sättas för att alla medlemmar verkligen stod fria. Men kommissionen levde upp till kraven, misstron var ogrundad. Nu vet vi alltså att regeringen och dess högste chef inte precis sätter skyddet mot det oväntade och farliga högt. Detta bör rimligen får politiska konsekvenser. Länge har socialdemokrater levt på tilliten till just deras förmåga att styra landet. Nu har kommissionen befriat oss från den vanföreställningen. Socialdemokraterna har blivit så säkra i regeringssadeln att de tycker sig kunna strunta i ett och annat, beredskapen till exempel.


Besök i mästarens ateljé

Summary: Nästa år är det 400 år sedan Rembrandt föddes. Både i hans födelsestad Leiden och i Amsterdam kan man promenera i konstnärens fotspår.

Den mäktiga floden Rhen, på holländska Rijn, har i Leiden reducerats till två fjuttiga olivgrå armar som mest liknar grävda kanaler kantade av typiska bruna tegelhus med branta tak. Passerar man De Put, en rekonstruktion av en kvarn från 1669, och den vita fällbron Rembrandtbrug så står man på Weddesteegplein. Här, alldeles intill Rhen, föddes mjölnarsonen, sedermera en av världens mest berömda konstnärer, Rembrandt van Rijn, den 15 juli 1606. Under hela 2006 uppmärksammas 400-årsjubileet i Holland. På Rembrandts födelseadress sitter en minnesplakett, men originalhuset revs 1907, året efter att hela 300-årsfirandet av hans födelse förlagts till Amsterdam. - De som styrde i Leiden då tyckte väl inte att vi hade något att komma med eftersom de lät det ske. Men det händer att japanska turister ringer på och ber att få se rummet han föddes i, säger Bart in tVeld, min guide från den lokala turistbyrån. Vi vandrar tillsammans i Rembrandts fotspår, genom staden där han levde sina första 26 år. Lagom till jubileet har man tagit fram en stadspromenad som knyter an till stadens mest berömde son. Men eftersom väldigt lite som har med Rembrandt att göra är bevarat, speglar i stället promenadrutten både den unge konstnären och den tid han levde i. Leiden var centrum för den holländska frihetskampen mot spanjorerna på 1500-talet och belägrades länge. När Rembrandt var liten hade flyktingar fått staden att växa utanför ringmuren och skyddsvallarna, där Rembrandts far hade sin kvarn. Vi tittar in i vackra allmogehus med prunkande trädgårdar, passerar Rembrandts latinskola, Pieterskerk som familjen gick i på söndagarna och det före detta nunnekloster som efter reformationen blev säte för Hollands första universitet. Rembrandt skrevs in som 14-åring, men studerade aldrig. I stället blev han konstnärslärling i tre år, först hos Jacob van Swanenburgh, vars hus finns kvar vid en av Leidens många kanaler. Men Rembrandt målade aldrig några Leidenmotiv. Han målade över huvud taget få landskap. Däremot tecknade han många - i och runt Amsterdam. Hans mest berömda verk föreställer alla då levande människor (inklusive många självporträtt) och scener ur Bibeln. Kanske hittade han sin speciella förmåga att fånga ljuset genom att studera det som silade in från fönstren i faderns kvarn. Den teorin presenterades för några år sedan. - Tja, den är väl inte sämre än någon annan. Men faktum är att det är väldigt mycket som vi inte vet om honom, men som det spekuleras kring. Som att han skulle ha dalat kraftigt i popularitet efter att han målat "Nattvakten", säger Sandra Bechtholt, som visar mig runt i Museum Het Rembrandthuis i Amsterdam. Han köpte det här huset på Sint Anthoniesbreestraat 1639 för en summa motsvarande 50 genomsnittsårslöner. Trots att han då stod på toppen och drog in mycket pengar struntade han i att betala av på lånen och tvingades 1658 lämna huset för ett enklare nära Westerkerk, där han begravdes 1669. Bouppteckningen från när han vräktes är utgångspunkten för vilka möbler och arbetsredskap som i dag visas på museet, där man också får lära sig om etsning och hur man blandar färg. Även Amsterdam har speciella Rembrandtrutter som man kan gå eller cykla. Jag passerar bland annat Våghuset med den anatomiska teater där Rembrandt målade "professor Nicolaes Tulps anatomiska lektion", som i dag finns att se i Haag, Damtorget som han tecknade efter rådhusbranden och huset på Singel 140 som kapten Cocq, mannen som beställde och avbildades på "Nattvakten", bodde i. Konstkännare tolkade felaktigt mörkret i tavlan som att det var en nattscen. Men den är i själva verket en tidstypisk målning av en milisgrupp - dåtidens hemvärn - och heter egentligen "kapten Frans Banning Cocqs kompani". Flera andra stora konstnärer på 1600-talet målade liknande verk, men det här är i en klass för sig. Amsterdam"Rembrandt & Caravaggio". Amsterdam "Rembrandt & Caravaggio". Unik jämförande utställning om två av 1600-talets giganter. van Goghmuseet, 24 februari-18 juni. 20 euro. "The masterpieces". Holländsk guldålder i utsökt urval med bl a Rembrandts "Nattvakten" och "Den judiska bruden". Rijksmuseum. Är i gång och pågår hela 2006. 10 euro. "Really Rembrandt?". Tavlor man tidigare trott var hans. Rijksmuseum, 9 mars-24 maj. 10 euro. "Rembrandt - the quest of a genius". Oljemålningar visas i huset där de utfördes. Museum Het Rembrandthuis, 1 april-2 juli, 12.50 euro. "Rembrandt the etcher". Etsningar. Museum Het Rembrandthuis, 8 juli-3 september. 7.50 euro. Leiden. "Rembrandt’s mother". Reder ut myterna om modern, Stedelijk museum de Lakenhal, 16 december-19 mars, 10 euro. "Rembrandt’s landscapes". Etsningar, teckningar och oljemålningar. Stedelijk museum de Lakenhal, 6 oktober 2006-januari 2007, 10 euro.


Den dolda dödeni sjukhuskorridoren

Summary: Mellan 400 och 600 patienter dör varje år i onödan – bara i Stockholms län. Och misstagen tystas ner. Om landstinget var ett flygbolag skulle det riskera totalt flygförbud.

I svensk trafikpolitik är nollvisionen förhärskande. Det är ett utopiskt mål som inte bara vaggar oss in i den förrädiska tron att dödligheten på våra vägar kan försvinna. Det skapar också en falsk känsla av att riskminimering är gratis, att det inte kostar något att satsa på ökad trafiksäkerhet. Det systematiska arbete som följt i nollvisionens spår är emellertid att föredra framför det närmast obefintliga utvärderings- och trygghetstänkande som präglar andra delar av samhällsapparaten. I fredagens DN berättades det om en rapport från landstingsrevisorerna i Stockholm. Den har granskat länets sjukvård, eller mer specifikt: hur det står till med säkerheten för patienterna. Bilden är inte vacker. Fram träder i stället brist på brist, den ena felet efter det andra – fel diagnos, fel medicin, fel dos. Revisorerna uppskattar att mellan 400 och 600 patienter dör varje år i onödan. Dessutom skadas ett stort antal till följd av felbehandlingar. Siffrorna är en försiktig beräkning. Det finns ingen tillförlitlig statistik. Revisorerna har använt sig av externa studier och utifrån dessa skapat sig en uppfattning om situationen i Stockholm. Det är inte första gången som utvärderarna famlar i blindo. När landstingsrevisorerna gjorde en liknande granskning år 2002 var en av slutsatserna att det saknades kunskap om omfattningen av ”avvikande händelser”. Ingen visste exakt hur det låg till. I dag ser det bättre ut på vissa sjukhus, men fortfarande är det mycket svårt att granska vårdkvaliteten. Det finns flera olika system och rutiner för att rapportera, analysera och åtgärda avvikelser, konstaterar revisorerna, men dessa underutnyttjas som källa för lärande och förbättringsarbete. Vilka kliniker är framgångsrika och vilka har problem? Hur ser skillnaderna ut mellan olika enheter? Och hur står sig vården i Stockholms län i jämförelse med övriga landet? Återigen saknas tillfredsställande svar. Trots att sjukvården rör liv och död och omsätter nästan var tionde krona i vår ekonomi vet vi alldeles för lite om vad den levererar. Landstingsrevisorn Björn Sörenstam jämförde i fredagens DN med flygindustrin. Där rapporteras varje liten incident, och bolag med problem kan beläggas med flygförbud. I sjukvården kan däremot stora misstag tystas ned, bland annat därför att personalen drar sig för att anmäla varandra. Systemfelet är dock större än så. Oförmågan till granskning och öppen utvärdering är ett genomgående tema i den svenska landstingsbyråkratin. Som SNS välfärdspolitiska råd påpekade i sin rapport förra året, saknas exempelvis en tillfredsställande redovisning av hur produktivitet och effektivitet utvecklats över tiden. Än mindre existerar jämförelser mellan olika vårdgivare. ”Det är en stor brist att det inte finns pålitliga, öppna kvalitetsredovisningar”, skrev SNS-författarna. ”Utan sådana är det svårt att bedöma och besluta om välgrundade resursinsatser inom vårdsystemet. För vårdsökande är det omöjligt att veta vad man kan begära, vilket begränsar patientinflytandet.” Dessa brister leder också till att politikerna, som ytterst styr över finansieringen, rör sig i en dimma. Används skattepengarna på ett optimalt sätt? Finns det bättre metoder? Ingen vet. En öppen och kontinuerlig genomlysning av den svenska sjukvården kommer aldrig att lösa problemet med felbehandlingar, lika lite som nollvisionen kommer att förpassa trafikdöden till historien. Så länge det är människor som vårdar och kör bil kommer olyckor att inträffa. Men misstagen kan minimeras – och de kan bli kända för medborgarna. Vi har rätt att få veta hur stor chansen är att överleva en operation hos landstinget. DN 26/11 2005


"Färre poliser i sju av tio svenska problemområden"

Summary: Nu undersökning från fp: 500 nya poliser behövs i de mest utsatta områdena. Antalet poliser har minskat i 14 av de 20 mest utsatta bostadsområdena i Sverige de senaste åren visar en intervjuundersökning som folkpartiet gjort. Polisarbetet har allt mer koncentrerats till få stationer som täcker mycket stora områden. Följden har blivit att närpolisen i princip är nedlagd. Vi anser att det behövs 300-500 fler poliser bara i de undersökta områden. Alternativet till fler närpoliser i dag är mångdubbelt fler kravallpoliser i morgon, skriver folkpartiets partiledare Lars Leijonborg.

När folkpartiet förra veckan krävde fler närpoliser i de svenska utanförskapsområdena möttes vi av bisarra anklagelser från våra politiska motståndare och medtävlare. Göran Persson sa "Att börja med att skicka signaler om att förstärka polisen är att bryta med den politiska linje vi har valt". Det säger mer om hur regeringen ser på polisens uppgift som brottsförebyggande kraft i vårt samhälle, än om verkligheten. Att förslaget kallas repressivt av miljö-partiet och rasistiskt av vänsterpartiet tydliggör behovet av att något parti tar det politiska ansvaret för dessa frågor seriöst. När vi talar med dem som har egen erfarenhet av utanförskapets områden är budskapet klart. Klimatet har hårdnat. Det behövs fler poliser. Alternativet till fler närpoliser i dag är mångdubbelt fler kravallpoliser i morgon. Tydligare kan det inte bli än när ordföranden i socialdemokraternas kvinnoförbund, Nalin Pekgul, säger att det enda som skulle kunna få henne att överväga att bo kvar i Tensta vore om området fick fler poliser. För att granska den polisiära närvaron i de segregerade förorterna har folkpartiet tagit kontakt med Rikspolisstyrelsen och flera länspolisledningar. Inga av dessa kan svara på hur många närpoliser det finns i utsatta bostadsområden eller ens hur många närpoliser det finns över huvud taget. Att varken Rikspolisstyrelsen eller polismyndigheterna har något begrepp om hur många närpoliser i begreppets egentliga mening det finns i dag kan tyckas något anmärkningsvärt. Vid en rundringning till landets polisdistrikt som folkpartiet har genomfört visar det sig att den storstilade närpolisreform som genomfördes i slutet på 1990-talet i princip har upphört att existera. Sanningen är att det knappast finns några riktiga närpoliser längre. Regeringens påstådda satsningar på polisen har åtminstone inte gjort några avtryck i den delen av verkligheten. Folkpartiet har intervjuat de närpolischefer och eller biträdande närpolischefer som har direkt ansvar för de 20 mest utsatta bostadsområdena i Sverige. Det gäller de områden som har lägst sysselsättning, lägst valdeltagande och sämst skolresultat, exempelvis Rinkeby och Fittja i Stockholm, Hammarkullen och Bergsjön i Göteborg samt Rosengård och Möllevången i Malmö. I 14 av 20 av dessa områden svarar närpolischefen att antalet poliser de förfogar över har minskat de senaste åren. Vår undersökning visar också att allt mer av polisarbetet koncentreras till få polisstationer som täcker mycket stora områden. Även om en polis fortfarande har titeln närpolis utförs hans eller hennes arbete långt ifrån de bostadsområden där behovet av en synlig och förtroendeskapande polismakt är som störst. Närpolischeferna kan inte heller svara på hur mycket tid eller resurser som läggs på specifika utsatta områden. Om man med närpolis menar kontaktskapande, brottsförebyggande, lokala, områdespoliser som är utspridda på många platser, så existerar inte den arbetsformen i dag. Polisen har givit upp att arbeta på det sättet. Bara några enstaka poliser i det som fortfarande kallas närpolisområden, som kan omfatta 100 till 200 poliser, kan klassas som egentliga närpoliser. "Vi kanske inte borde heta närpolisområde utan bara polisområde", som en av de intervjuade närpolischeferna uttryckte det. Kanske bör man inte bli förvånad över resultatet av vår undersökning, med tanke på att över 100 polisstationer lagts ner de senaste tio åren. Efter någon veckas intensiv debatt om bristen på närpoliser i de utsatta bostadsområdena presenterades hastigt ett förslag om 10 till 15 nya polisstationer av länspolismästaren i Stockholm häromdagen. Satsningen i Stockholm är visserligen bra, men vi ska komma ihåg att det under det senaste decenniet har lagts ner 22 polisstationer i Stockholm. Statsmaktens agerande nu kännetecknas av samma yrvakenhet som präglar hela socialdemokratins hantering av integrationsmisslyckandet. Slutsatsen av vår undersökning är nedslående: * Någon fungerande närpolis existerar inte. * Det finns inget grepp om polisiära satsningar i utsatta områden. * Närpolischefer med ansvar för 14 av de 20 mest utsatta bostadsområdena rapporterar att antalet poliser i deras områden har minskat de senaste åren. Vi talade i vårt akutprogram förra veckan om en tredubbling av antalet poliser i de utsatta områdena. Det byggde på uppgifter om polisnärvaro i dessa områden som var för optimistiska. Med de fakta vi nu har tillgängliga blir ökningen större. I absoluta tal anser vi att 300-500 poliser bör avdelas för arbete i de mest utsatta områdena, vilket torde vara ungefär de som vår rundringning omfattar. På något längre sikt bör naturligtvis betydligt fler områden få en utökad polisnärvaro av den modell som närpolisreformen byggde på. Det är ett faktum att de segregerade bostadsområdena står för en oproportionerligt stor andel brottsförövare och brottsoffer. Brottsligheten drabbar mest och hårdast människor som redan är socialt utsatta. Alla som bor i Sverige har samma rätt att slippa bli utsatta för brott. Det är helt oacceptabelt att invånarna i de mest utsatta stadsdelarna dessutom ska tvingas tåla en avsevärt sämre trygghet än människor som lever i andra områden. En påtagligt stor del av invånarna i förorterna saknar dessutom tillfredsställande försäkringsskydd, vilket gör att ekonomiskt svaga grupper drabbas extra hårt av brottsligheten. Företagare som driver sin verksamhet, exempelvis butiker, i dessa områden nekas ofta att teckna försäkring då de bedöms vara högriskobjekt. Så ska det inte behöva vara. Vi vill förhindra att unga människor fastnar i kriminalitet och se till att stoppa en spikrak brottskarriär med start redan under tonåren. Enligt en rapport från 2002 (BRÅ Unga lagöverträdare) är det bland ungdomsbrottslingarna i Sverige främst pojkar från storstäderna (varav 40 procent från Stockholm) som begått sådana allvarliga brott att de döms till sluten ungdomsvård. Majoriteten av dessa personer har då begått grova våldsbrott som mord, mordförsök, rån, misshandel, mordbrand och sexualbrott. Utmaningen att förebygga brottslighet är kanske den svåraste men också viktigaste. Ungdomar som själva blir brottsoffer riskerar i högre grad än andra att själva bli förövare och slutligen bli indragna i grov kriminalitet. Den onda cirkeln kan och måste brytas. Därför föreslår folkpartiet att socialsekreterare finns på polisstationerna för att ge stöd åt unga brottsoffer och att samarbetet mellan skola och polis utökas. Det låga förtroendet hos allmänheten för polisen, som orsakats av polisens bristande insatser, kan få mycket allvarliga konsekvenser och på sikt allvarligt skada tilltron till demokratin. Tanken med närpolisen var att polisen skulle vara lokalt förankrad och tillsammans med invånare, företagare, skolor och föreningar, arbeta brottsförebyggande och skapa trygghet i människors närmiljö. Vi vill också gärna se ytterligare ansträngningar för att polisens rekrytering ska återspegla mångfalden i samhället. Exemplet med polissatsningarna i Gottsunda utanför Uppsala 1997-2000 visar att det går att vända utvecklingen. Gottsunda var den stadsdel i närpolisområdet som hade den högsta problemnivån, störst andel personer utsatta för brott och där man upplevde större otrygghet än i de övriga stadsdelarna. Mellan 15 och 20 poliser handplockades för uppdraget, vilket kan jämföras med i dag då det finns en enda områdespolis i Gottsunda. En utvärdering som gjordes efter satsningen visar på att de riktade polisinsatserna gav positiva effekter. Samtidigt som den allmänna rädslan för att utsättas för till exempel inbrott kvarstod, minskade den konkreta rädslan för vissa personer i området och rädslan för att gå ut ensam på kvällen kraftigt. Antalet bilstölder, cykelstölder och inbrott minskade markant under perioden. Under samma tidsperiod minskade också personrånen med närmare 50 procent. Snatterier och klotter ökade statistiskt under perioden då polisens arbete resulterade i att anmälningsbenägenheten för dessa typer av brottslighet ökade. Det var således en statistisk uppgång, inte en faktisk. Erfarenheterna visar att polisen med rätt förutsättningar kan spela en avgörande roll för tryggheten i samhället, men detta blundar regeringen för. Otryggheten i utanförskapets Sverige kan minskas ytterligare om de berörda själva, i nära samarbete med polisen, tar sig an uppgiften att återskapa en trygg miljö. Därför har folkpartiet föreslagit att lokala trygghetsråd bildas i syfte att mobilisera det civila samhällets krafter i kampen mot otryggheten. Folkpartiet håller fast vid att en kraftfull satsning på närpolisen, parallellt med insatser för jobb och utbildning, måste ske för att vända utvecklingen i de utsatta områdena. När statsministern talade om att en förstärkning av polisen "& är att bryta med den politiska linje vi har valt" tog han upp en diskussion där vi inte tänker vika oss. Vi ger oss inte i denna debatt trots vänsterkartellens absurda angrepp om främlingsfientlighet. Det behövs fler poliser, också i utanförskapets förorter, för att återskapa trygghet i samhället. LARS LEIJONBORG Partiledare (fp)


”Färre poliser i sju av tiosvenska problemområden”

Summary: Nu undersökning från fp: 500 nya poliser behövs i de mest utsatta områdena.Antalet poliser har minskat i 14 av de 20 mest utsatta bostadsområdena i Sverige de senaste åren visar enintervjuundersökning som folkpartiet gjort. Polisarbetet har allt mer koncentrerats till få stationer som täcker mycket stora områden. Följden har blivit att närpolisen i princip är nedlagd. Vi anser att det behövs 300–500 fler poliser bara i de undersökta områden. Alternativet till fler närpoliser i dag är mångdubbelt fler kravallpoliser i morgon, skriver folkpartiets partiledare Lars Leijonborg.

När folkpartiet förra veckan krävde fler närpoliser i de svenska utanförskapsområdena möttes vi av bisarra anklagelser från våra politiska motståndare och medtävlare. Göran Persson sa ”Att börja med att skicka signaler om att förstärka polisen är att bryta med den politiska linje vi har valt”. Det säger mer om hur regeringen ser på polisens uppgift som brottsförebyggande kraft i vårt samhälle, än om verkligheten. Att förslaget kallas repressivt av miljö-partiet och rasistiskt av vänsterpartiet tydliggör behovet av att något parti tar det politiska ansvaret för dessa frågor seriöst. När vi talar med dem som har egen erfarenhet av utanförskapets områden är budskapet klart. Klimatet har hårdnat. Det behövs fler poliser. Alternativet till fler närpoliser i dag är mångdubbelt fler kravallpoliser i morgon. Tydligare kan det inte bli än när ordföranden i socialdemokraternas kvinnoförbund, Nalin Pekgul, säger att det enda som skulle kunna få henne att överväga att bo kvar i Tensta vore om området fick fler poliser. För att granska den polisiära närvaron i de segregerade förorterna har folkpartiet tagit kontakt med Rikspolisstyrelsen och flera länspolisledningar. Inga av dessa kan svara på hur många närpoliser det finns i utsatta bostadsområden eller ens hur många närpoliser det finns över huvud taget. Att varken Rikspolisstyrelsen eller polismyndigheterna har något begrepp om hur många närpoliser i begreppets egentliga mening det finns i dag kan tyckas något anmärkningsvärt. Vid en rundringning till landets polisdistrikt som folkpartiet har genomfört visar det sig att den storstilade närpolisreform som genomfördes i slutet på 1990-talet i princip har upphört att existera. Sanningen är att det knappast finns några riktiga närpoliser längre. Regeringens påstådda satsningar på polisen har åtminstone inte gjort några avtryck i den delen av verkligheten. Folkpartiet har intervjuat de närpolischefer och eller biträdande närpolischefer som har direkt ansvar för de 20 mest utsatta bostadsområdena i Sverige. Det gäller de områden som har lägst sysselsättning, lägst valdeltagande och sämst skolresultat, exempelvis Rinkeby och Fittja i Stockholm, Hammarkullen och Bergsjön i Göteborg samt Rosengård och Möllevången i Malmö. I 14 av 20 av dessa områden svarar närpolischefen att antalet poliser de förfogar över har minskat de senaste åren. Vår undersökning visar också att allt mer av polisarbetet koncentreras till få polisstationer som täcker mycket stora områden. Även om en polis fortfarande har titeln närpolis utförs hans eller hennes arbete långt ifrån de bostadsområden där behovet av en synlig och förtroendeskapande polismakt är som störst. Närpolischeferna kan inte heller svara på hur mycket tid eller resurser som läggs på specifika utsatta områden. Om man med närpolis menar kontaktskapande, brottsförebyggande, lokala, områdespoliser som är utspridda på många platser, så existerar inte den arbetsformen i dag. Polisen har givit upp att arbeta på det sättet. Bara några enstaka poliser i det som fortfarande kallas närpolisområden, som kan omfatta 100 till 200 poliser, kan klassas som egentliga närpoliser. ”Vi kanske inte borde heta närpolisområde utan bara polisområde”, som en av de intervjuade närpolischeferna uttryckte det. Kanske bör man inte bli förvånad över resultatet av vår undersökning, med tanke på att över 100 polisstationer lagts ner de senaste tio åren. Efter någon veckas intensiv debatt om bristen på närpoliser i de utsatta bostadsområdena presenterades hastigt ett förslag om 10 till 15 nya polisstationer av länspolismästaren i Stockholm häromdagen. Satsningen i Stockholm är visserligen bra, men vi ska komma ihåg att det under det senaste decenniet har lagts ner 22 polisstationer i Stockholm. Statsmaktens agerande nu kännetecknas av samma yrvakenhet som präglar hela socialdemokratins hantering av integrationsmisslyckandet. Slutsatsen av vår undersökning är nedslående: • Någon fungerande närpolis existerar inte. • Det finns inget grepp om polisiära satsningar i utsatta områden. • Närpolischefer med ansvar för 14 av de 20 mest utsatta bostadsområdena rapporterar att antalet poliser i deras områden har minskat de senaste åren. Vi talade i vårt akutprogram förra veckan om en tredubbling av antalet poliser i de utsatta områdena. Det byggde på uppgifter om polisnärvaro i dessa områden som var för optimistiska. Med de fakta vi nu har tillgängliga blir ökningen större. I absoluta tal anser vi att 300–500 poliser bör avdelas för arbete i de mest utsatta områdena, vilket torde vara ungefär de som vår rundringning omfattar. På något längre sikt bör naturligtvis betydligt fler områden få en utökad polisnärvaro av den modell som närpolisreformen byggde på. Det är ett faktum att de segregerade bostadsområdena står för en oproportionerligt stor andel brottsförövare och brottsoffer. Brottsligheten drabbar mest och hårdast människor som redan är socialt utsatta. Alla som bor i Sverige har samma rätt att slippa bli utsatta för brott. Det är helt oacceptabelt att invånarna i de mest utsatta stadsdelarna dessutom ska tvingas tåla en avsevärt sämre trygghet än människor som lever i andra områden. En påtagligt stor del av invånarna i förorterna saknar dessutom tillfredsställande försäkringsskydd, vilket gör att ekonomiskt svaga grupper drabbas extra hårt av brottsligheten. Företagare som driver sin verksamhet, exempelvis butiker, i dessa områden nekas ofta att teckna försäkring då de bedöms vara högriskobjekt. Så ska det inte behöva vara. Vi vill förhindra att unga människor fastnar i kriminalitet och se till att stoppa en spikrak brottskarriär med start redan under tonåren. Enligt en rapport från 2002 (BRÅ Unga lagöverträdare) är det bland ungdomsbrottslingarna i Sverige främst pojkar från storstäderna (varav 40 procent från Stockholm) som begått sådana allvarliga brott att de döms till sluten ungdomsvård. Majoriteten av dessa personer har då begått grova våldsbrott som mord, mordförsök, rån, misshandel, mordbrand och sexualbrott. Utmaningen att förebygga brottslighet är kanske den svåraste men också viktigaste. Ungdomar som själva blir brottsoffer riskerar i högre grad än andra att själva bli förövare och slutligen bli indragna i grov kriminalitet. Den onda cirkeln kan och måste brytas. Därför föreslår folkpartiet att socialsekreterare finns på polisstationerna för att ge stöd åt unga brottsoffer och att samarbetet mellan skola och polis utökas. Det låga förtroendet hos allmänheten för polisen, som orsakats av polisens bristande insatser, kan få mycket allvarliga konsekvenser och på sikt allvarligt skada tilltron till demokratin. Tanken med närpolisen var att polisen skulle vara lokalt förankrad och tillsammans med invånare, företagare, skolor och föreningar, arbeta brottsförebyggande och skapa trygghet i människors närmiljö. Vi vill också gärna se ytterligare ansträngningar för att polisens rekrytering ska återspegla mångfalden i samhället. Exemplet med polissatsningarna i Gottsunda utanför Uppsala 1997–2000 visar att det går att vända utvecklingen. Gottsunda var den stadsdel i närpolisområdet som hade den högsta problemnivån, störst andel personer utsatta för brott och där man upplevde större otrygghet än i de övriga stadsdelarna. Mellan 15 och 20 poliser handplockades för uppdraget, vilket kan jämföras med i dag då det finns en enda områdespolis i Gottsunda. En utvärdering som gjordes efter satsningen visar på att de riktade polisinsatserna gav positiva effekter. Samtidigt som den allmänna rädslan för att utsättas för till exempel inbrott kvarstod, minskade den konkreta rädslan för vissa personer i området och rädslan för att gå ut ensam på kvällen kraftigt. Antalet bilstölder, cykelstölder och inbrott minskade markant under perioden. Under samma tidsperiod minskade också personrånen med närmare 50 procent. Snatterier och klotter ökade statistiskt under perioden då polisens arbete resulterade i att anmälningsbenägenheten för dessa typer av brottslighet ökade. Det var således en statistisk uppgång, inte en faktisk. Erfarenheterna visar att polisen med rätt förutsättningar kan spela en avgörande roll för tryggheten i samhället, men detta blundar regeringen för. Otryggheten i utanförskapets Sverige kan minskas ytterligare om de berörda själva, i nära samarbete med polisen, tar sig an uppgiften att återskapa en trygg miljö. Därför har folkpartiet föreslagit att lokala trygghetsråd bildas i syfte att mobilisera det civila samhällets krafter i kampen mot otryggheten. Folkpartiet håller fast vid att en kraftfull satsning på närpolisen, parallellt med insatser för jobb och utbildning, måste ske för att vända utvecklingen i de utsatta områdena. När statsministern talade om att en förstärkning av polisen ”… är att bryta med den politiska linje vi har valt” tog han upp en diskussion där vi inte tänker vika oss. Vi ger oss inte i denna debatt trots vänsterkartellens absurda angrepp om främlingsfientlighet. Det behövs fler poliser, också i utanförskapets förorter, för att återskapa trygghet i samhället. Lars Leijonborg Partiledare (fp)