”Yttrandefriheten utsätts för angrepp från politiskt håll”

Summary: Journalistik i fara. Vi är djupt oroade över den utveckling vi ser på tryck- och yttrandefrihetsområdet. Om det tidigare funnits en samsyn mellan oss och den politiska makten, så saknar vi den i dag. Justitiedepartementet arbetar till exempel för fullt med en lag om olovlig fotografering, som träffar alldeles för brett och gör det brottsligt att fotografera i vissa situationer. Vi gör nu gemensam sak och försvarar tryck- och yttrandefriheten mot angreppen, skriver företrädare för svenska medier.

Det är i dag, den 2 december, exakt 245 år sedan den första svenska tryckfrihetsförordningen antogs. Det var något för den tiden helt unikt och i ett historiskt perspektiv närmast obegripligt. Här stadgade man, i det samhälle som då rådde, en tryckfrihet och en offentlighetsprincip som till exempel gav varje medborgare en rätt att läsa myndigheternas handlingar. Anta att vi i dag, 2011, inte hade haft någon offentlighetsprincip och en person hade kommit och föreslagit att medborgarna ska ha rätt att läsa de papper som finns hos myndigheterna – är det någon som tror att makten då hade nappat på det förslaget? 1766 års tryckfrihetsförordning fick ta mycket stryk de närmaste decennierna och någon egentlig tryckfrihet fanns från tid till annan inte, men genom modiga män som Lars Johan Hierta med tidningen Aftonbladet stod den till sist segrande. Det är utifrån detta som den i dag, i ett internationellt perspektiv, mycket starka tryck- och yttrandefriheten för såväl tryckta medier som radio, tv och digitala medier i Sverige vuxit fram. Det är något som vi har skäl att vara, och brukar vara, stolta över. Så vi borde leva i den bästa av världar. Men det gör vi inte. Det talas ibland – rätt eller fel och ibland kanske för ofta – om att tryck- och yttrandefriheten är hotad. Nu är det allvar. Vi som företräder svenska medieorganisationer, public service-företagen och ledande kommersiell tv – med andra ord en dominerande del av svenska medier – är djupt oroade över den utveckling vi ser. Vi lever och verkar i övertygelsen om att vi har en viktig uppgift för vår demokrati. Vi tror att den öppenhet, tryckfrihet och yttrandefrihet vi representerar, att den granskning vi utför i alla vårt samhälles skiktningar, har en avgörande betydelse för upplysningen och det demokratiska samtalet. Från den politiska makten – oavsett sammansättning – har vi länge känt att detta varit en ömsesidig uppfattning, manifesterad genom vår långtgående tryck- och yttrandefrihet. Men om här fanns en samsyn, så saknar vi den i dag. I dagarna avgörs i regeringskansliet en synnerligen viktig yttrandefrihetsfråga. Justitiedepartementet arbetar just nu för fullt med en lag om olovlig fotografering, som ska göra det brottsligt att fotografera i vissa situationer, om det inte är ”försvarligt”. Lagen träffar alldeles för brett och kommer därför att även omfatta en av de mest grundläggande journalistiska arbetsmetoderna, det vill säga att fotografera. Den slår in en principiellt främmande kil i anskaffarledet, den urholkar utgivaransvaret och den strider mot hela andan i grundlagarna. Detta riktar blicken mot vad som över huvud taget håller på att ske med regleringen av den svenska yttrandefriheten. Sedan 2008 arbetar den statliga Yttrandefrihetskommittén med förslag som på flera punkter innebär begränsningar av tryck- och yttrandefriheten. Kommittén har som uppdrag att överväga en gemensam grundlag som ska ersätta Tryckfrihetsförordningen (TF) och Yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) med en teknikoberoende reglering. Detta kommer att allvarligt försämra grundläggande principer som till exempel meddelarfriheten. Parallellt med detta görs nu därför en översyn av de nuvarande lagarna. Men idén om att skrota dem är långtifrån skrinlagd. Kommittén funderar vidare på om integritetsskyddet behöver stärkas – och om det i så fall ska ske på bekostnad av tryck- och yttrandefriheten. Det handlar bland annat om att införa ett nytt tryck- och yttrandefrihetsbrott om integritetskränkning. Här finns, det är vi de första att medge, stora problem i dag, men de problemen äger rum utanför det grundlagsskyddade område där massmedierna verkar, till exempel smygfotografering i omklädningsrum och provhytter. Och parallellt med lagstiftarnas iver införs just nu, på landsting efter landsting, under en påstådd omsorg om anställdas och vårdtagares integritet, generella fotoförbud, som riskerar att omöjliggöra massmediernas verksamhet som till exempel att granska vården. Vi som verkar inom publicistiskt drivna medieföretag och medieorganisationer är oroade över den utveckling vi bevittnar. Vi är medvetna om våra massmediers makt och vi intar därför en ansvarig hållning inför den publicistiska uppgiften, men ser hur den likafullt successivt beskärs. Vi är i många avseenden konkurrenter, men vi har också ett mycket starkt gemensamt publicistiskt kitt. Vi gör nu därför gemensam sak och kommer att överväga ett närmare samarbete för att försvara tryck- och yttrandefriheten och publicistiken mot de angrepp den utsätts för. Erik Fichtelius, vd UR Jeanette Gustafsdotter, vd Tidningsutgivarna Eva Hamilton, vd SVT Kerstin Neld, vd Sveriges Tidskrifter Jan Scherman, vd TV4-gruppen Mats Svegfors, vd Sveriges Radio


Nu hjälps vi åt för att skapa ett tryggt Södertälje

Summary: Under flera år har den cancersvulst som den organiserade brottsligheten utgör vuxit i Södertälje, skriver Södertäljes politiker i ett gemensamt inlägg. Hederliga medborgare drabbas och Södertäljes rykte förstörs. Vi kommer att arbeta över blockgränsen och prioritera brottsbekämpning och trygghetsarbete.

Nu har rättegången, mot 17 personer för inblandning i bland annat de uppmärksammade morden på Café Oasen i Södertälje, påbörjats. Därmed har två års polisarbete nått fram till rättslig prövning. Vi tar den organiserade brottsligheten på största allvar. Vi stöder polisens arbete och kommer över blockgränsen att prioritera brottsbekämpning och trygghetsarbete under flera mandatperioder framåt. Under flera år har den cancersvulst, som denna typ av kriminalitet utgör, vuxit i Södertälje. Den tar sig uttryck i mord, utpressning, beskyddarverksamhet och ekonomisk brottslighet. Vi har alla tagit del av rapporter om nätverk av kriminella och det har påverkat vår känsla av trygghet och förtroendet för vår stad. Många har uttryckt stark oro över att den grova brottsligheten förstör Södertäljes rykte. Vi och våra partier delar denna känsla. Hederliga medborgare drabbas av de kriminella gängens handlingar – och bilden av Södertälje. Den kraftsamling mot den organiserade brottsligheten som polisen just nu genomför i Södertälje saknar motstycke i Sverige. Det är ett systematiskt arbete sanktionerat från högsta ort, där målet är att bryta upp de kriminella strukturerna på flera olika nivåer. Satsningen är den största myndighetsöverskridande mot grov organiserad brottslighet i Sveriges historia. Som politiska företrädare i Södertälje har vi stora förhoppningar om att polisens arbete ska bära frukt och bidra till ett tryggare samhälle. Vi har ett nära samarbete med polisen och samtliga våra partier kommer att prioritera dessa gemensamma insatser högt under överskådlig framtid. Arbetet med att bekämpa den organiserade brottsligheten får inte stanna vid de rent polisiära uppgifterna; att utreda och lagföra kriminella personer. I det längre perspektivet är det minst lika viktigt att förebygga och stoppa rekryteringen till de kriminella nätverken. Kommunen och polisen har tillsammans bestämt sig för att samla ”alla goda krafter” i en bred samverkan kring trygghetsarbetet i Södertälje. Det gäller att bygga upp en social dialog mellan olika samhällsaktörer. Ett exempel på detta är sociala insatsgruppen. Projektet med sociala insatsgrupper startade i Södertälje den 1 mars 2011. I Södertälje har socialtjänsten inrättat två heltidstjänster som ”lotsar”. Dessa arbetar heltid med ungdomar som nominerats till insatsgruppen. Arbetet sker i nära samverkan med polis och skola. Under 2012 kommer arbetet med den andra delen i verksamheten att påbörjas, denna del av projektet kommer att beröra ungdomar som vill hoppa av från kriminella nätverk och välja en annan livsstil. Samverkanspartner kommer i första hand att bli socialtjänst, polis, arbetsförmedling, försäkringskassa, kriminalvård samt frivården. Polismyndighetens insatser såväl metodmässigt som resursmässigt har imponerat och den rättsprocess som nu inleds är ett kvitto på detta arbete. Den rättsliga process som nu är i rullning skapar förutsättningar för att ta itu med den svåraste utmaningen; att stoppa nyre-kryteringen till de kriminella kretsarna genom sociala insatser, utbildning och arbete. Vi vill åter ingjuta framtidstro hos Södertäljeborna. Polisens prioritering av Södertälje är ett av flera steg i rätt riktning när det gäller att komma till rätta med den organiserade brottsligheten i vår kommun. De goda krafterna ska segra! Boel Godner, kommunstyrelsens ordförande (S) Marita Lärnestad, kommunalråd i opposition (M) Ewa Lofvar Konradsson, kommunalråd (MP) Mats Siljebrand, gruppledare (FP) Staffan Norberg, kommunalråd (V) Tage Gripenstam, gruppledare (C) Veronica Westergård, gruppledare (KD)


”Det är dags att sluta upp mot det interna krypskyttet”

Summary: Gyllene tillfälle för S. När den borgerliga regeringen står tom på idéer ägnar socialdemokratin stor kraft åt interna diskussioner om partiledaren. Det är fullständigt obegripligt. Arbetarrörelsen försitter chansen att föra fram idéerna om ett framtida Sverige. Jag kan också tycka att Håkan Juholt ibland varit vårdslös med formuleringar, men i stället för att koncentrera på en del tillkortakommanden borde vi ta vara på hans vilja och glöd, skriver Göran Johansson.

Med anledning av den senaste tidens diskussioner kring socialdemokratin vill jag gärna lämna några synpunkter. När jag engagerade mig i arbetarrörelsen i slutet av 60-talet var det självklart att det skall vara högt i tak i partiet. Det var rätt då och det är rätt nu, men med tanke på det som nu utspelas borde man tillägga att det också måste finnas ett golv, annars är risken att det blir bottenlöst. När nu den borgerliga regeringen står ganska tom på idéer borde det vara ett gyllene tillfälle för socialdemokratin att profilera sig på ett antal viktiga områden. Riskkapitalbolagens agerande inom sjukvården är ett exempel, men samma sak pågår när det gäller små och medelstora företag som köps upp. När ”bruden är uppklädd” är det dags att sälja vidare, ofta till utländska riskkapitalister. Fortsätter denna utveckling kommer vi knappast att ha några företag i Sverige som kan växa och ge arbetstillfällen här hemma. Andra exempel är sjukförsäkringen, ungdomsarbetslösheten, den kommande avregleringen av kollektivtrafiken och kanske den viktigaste frågan: att man sänker skatterna för att vid senare tillfälle kunna skära i välfärden på grund av brist på pengar. Denna ideologiska fråga är kanske den mest avgörande för välfärden i Sverige under de kommande åren. Valet kommer att stå (eller kanske rentav står redan) mellan välfärdens utveckling eller avveckling. Solidarisk finansiering eller att var och en betalar själv. Det är bra att socialdemokraternas budgetförslag granskas och debatteras. Men varför granskas regeringsmakten så lite? Klasskillnaderna har ökat under den borgerliga regeringen och arbetslösheten accepteras i dag mer eller mindre som en självklarhet. I längden är det inte hållbart. Sverige behöver satsa på utbildning och också genomföra stora investeringar som leder till fler jobb och tillväxt, men som samtidigt bidrar till bättre miljö och mindre utsläpp av koldioxid genom till exempel satsningar på ny teknik och nya transportsystem. För att göra allt detta möjligt behövs en politik med spetsen mot framtiden. Det är nu hög tid att också på allvar ifrågasätta om vård och skola ska bedrivas av bolag som gynnar enskilda aktieägare. Är det verkligen rimligt att låta privata företag med vinstintresse fortsätta ha ansvar för människor som behöver stöd och som ibland på grund av sjukdom inte ens har möjligheter att kunna föra sin talan fullt ut? Visst, ägarna vill ofta göra ett bra och ansvarsfullt jobb, men vi kan inte blunda för att det trots allt är vinstintresset som är det främsta motivet för att äga och driva företag. Jag menar att de tillgångar, mestadels skattepengar, som finns inom vård och skola också ska finnas kvar i verksamheterna och inte skickas vidare till skatteparadis eller hamna i några aktieägares fickor. Gustav Möller (S), som på sin tid bland annat var socialminister, myntade ett par klassiska citat som står sig även i vår tid: ”Varje förslösad skattekrona är en stöld från folket” och ”Endast det bästa är gott nog åt folket”. Avarter inom den vinstdrivande vården kan aldrig accepteras även om det också finns några goda exempel. Handlar det om människors väl och ve hjälper det inte med några bra exempel. Det handlar ytterst om trovärdighet. Den senaste tidens debatt visar dessutom att det är oerhört svårt och komplicerat att detaljreglera vård, omsorg och utbildning i avtal som går att följa upp på ett vettigt sätt. Sammantaget är jag därför mycket tveksam till att vi ska ha vinstdrivande företag inom vård, omsorg och skola. Att i detta politiska läge, tillsammans med finanskris och ett skakigt Europa, ägna stor kraft åt interna diskussioner om partiledaren är fullständigt obegripligt eftersom arbetarrörelsen försitter chansen att föra fram idéerna om ett framtida Sverige. Håkan Juholt blev för mindre än ett år sedan vald av en enig partikongress och ganska nyligen ställde sig också ett enigt verkställande utskott, VU, också bakom honom. Dessutom är många av de påståenden som förekommer i debatten överdrivna och ibland dessutom osanna. Jag kan också tycka att Håkan Juholt ibland varit vårdslös med formuleringar, men en konstruktiv debatt vore mycket bättre i ett sådant läge än att spä på drevet. Det är dags för socialdemokratin att kavla upp ärmarna och ta itu med de politiska frågorna. En egenskap hos Håkan Juholt, som kanske borde framhållas mera, är hans vilja och glöd och hans starka övertygelse om socialdemokratins möjligheter. Ta vara på det i stället för att koncentrera på en del tillkortakommanden. Det är dags att sluta upp mot det interna krypskyttet och ägna kraften åt att forma framtidens politik! Lars Adaktusson skrev nyligen i en krönika i Metro (21/11) att det också är dags att fundera kring den mediala självbilden, eftersom det stimulerar till eftertanke och reflektioner. Jag håller med honom. Jag, och flera med mig, har svårt att stillatigande acceptera att kritiken har tagit sig sådana uttryck internt som framkommit i medierna under senare tid. Göran Johansson (S), tidigare kommunstyrelsens ordförande i Göteborg, ingick i valberedningen som föreslog Håkan Juholt Göran Johansson • Socialdemokraten Göran Johansson, född 1945, har ibland kallats Göteborgs starke man. Han var kommunstyrelsens ordförande 1988–1991 och 1994–2009. 2005 lämnade han uppdragen i partistyrelsen och verkställande utskotten och kritiserade i samband med det Göran Persson för toppstyrning av partiet. Göran Johansson ingick i den valberedning som under Berit Andnors ledning föreslog Håkan Juholt som ny partiordförande. • Socialdemokraten Gustav Möller är mest känd för sin roll som socialminister i olika omgångar från 1924 ända fram till 1951. Han var en stark kandidat att efterträda Per Albin Hansson som partiordförande, men valet föll slutligen Tage Erlander.


”Vinterdäck för lastbilar kan bli lag nästa vinter”

Summary: Ny lag på väg. Trots att de allra flesta tunga fordon har godkänt mönsterdjup på däcken, sker olyckor vintertid. Vi vill därför skaffa oss en helhetsbild av vad som orsakar att tunga fordon kör av vägen. Regeringen är beredd att ha en lag om vinterdäck på plats till nästa vinter, skriver Catharina Elmsäter-Svärd.

Under de senaste årens hårda vintrar har vi varje år sett tunga fordon köra i diket och stoppa trafiken under lång tid och på långa sträckor. Stopp och andra störningar på det statliga vägnätet minskar framkomligheten och kostar samhället stora pengar till följd av försenade leveranser för näringslivet och förlängda restider för privatpersoner. Diskussionen som varje år uppkommer har utgått från huruvida dessa situationer skulle kunna undvikas om lagen ändrades så att det blev krav på vinterdäck för tung trafik, till skillnad mot dagens krav på 5 mm mönsterdjup. Redan i dag har 80 procent av de svenska åkarna vinterdäck på sina fordon, och närmare 60 procent av de utländska. Problemen i vintertrafiken kvarstår dock, och därför sätter vi nu i gång ett arbete med syftet att öka framkomligheten i trafiken. Trafikverket kommer under vintern att utföra en studie för att få in ett brett kunskapsunderlag som beskriver verkligheten, för att fastställa vilka åtgärder som kan behövas, och med målet att det vid behov ska finnas ny lagstiftning på plats i tid till nästa vinter. I slutet på förra vintern gjorde Trafikverket och Transportstyrelsen en pilotstudie för att undersöka om de lastbilar som kör på våra vägar vintertid har rätt mönsterdjup på sina däck. Nu gällande lagstiftning om 5 mm mönsterdjup visade sig då efterlevas väl, då 95 procent av de undersökta fordonen hade rätt mönsterdjup. Det kan tolkas som att då olyckor fortfarande sker, fast fordonen har rätt mönsterdjup, så borde problemet kunna lösas med en annan däcktyp, det vill säga vinterdäck. Studien genomfördes dock bara på två orter och omfattade 600 fordon. Därför går vi nu vidare med en kompletterande studie. Vi behöver mer kunskap för att kunna fatta beslut som stödjer sig på neutrala frågeställningar. Genom att se över alla aspekter som kan orsaka olyckor och stopp vill vi få en helhetsbild av vad som orsakar merparten av olyckor med tunga fordon som kört av vägen vintertid. Det är angeläget att följa upp dessa olyckor för att få in rätt statistik och med hjälp av den kunna vidta rätt åtgärder. Vi har för avsikt att lära oss av kommande vinter hur vi bäst kan stävja långa trafikstopp. Det är av största vikt att man besvarar rätt frågor. Trafikverket har sammanställt en enkät som den som är först på plats, vanligen bärgarkåren men vid större olyckor även blåljusmyndighet, ska pricka av i syfte att få in det kunskapsunderlag som är nödvändigt. Enkäten ställer frågor som vilken typ av däck lastbilen har, och vid sommardäck, är det rätt mönsterdjup? Är fordonet rätt lastat, det vill säga ligger tyngdpunkten på drivaxeln? Inga vinterdäck i världen hjälper om lastbilar lastas fel. Väglaget spelar naturligtvis också in. Är vägen inte plogad och underhållen ökar risken för olyckor. Även chaufförens tillstånd är av största vikt. Vid större olyckor där polisen är på plats ska även kör- och vilotider samt nykterhet vägas in. Undersökningen ska vara klar 28 februari men med löpande avstämningar månadsvis. På grundval av den är vi beredda att ha en lagstiftning om vinterdäck på tunga fordon på plats till nästa vinter om det bedöms som det mest lämpliga alternativet för att komma till rätta med olyckor med tung trafik. En eventuell lagstiftning kommer i så fall att införas före en hel vintersäsong och inte mitt i en, för att undvika missförstånd och luckor i information och kommunikation. Givetvis har även arbetsgivaren, åkerierna, ett ansvar både för att fordonen har rätt utrustning och för att förarna har goda arbetsförhållanden. Fordon ska vara besiktigade, bromsar ska vara kontrollerade. Förarna har givetvis också ett ansvar. Hastighetsgränser på våra vägar ska respekteras och hänsyn måste tas till rådande väglag. Likaså måste alla trafikanter visa hänsyn till varandra. Vinterväghållningen är också avgörande. Regeringens bedömning är att Trafikverket har de medel som behövs för att kunna erbjuda ett fullgott vintervägunderhåll av det statliga vägnätet. Anslaget för drift och underhåll uppgår under 2012 till cirka 9,8 miljarder kronor, att jämföra med 7,1 miljarder år 2006. Europaparlamentet har också uppmanat kommissionen att ”inom två år ta fram ett lagförslag om ett harmoniserat synsätt på vinterdäck för bilar, bussar och lastbilar i EU:s regioner, med hänsyn till väderförhållandena i varje medlemsstat”. Detta är bra och det svenska kunskapsunderlaget kommer naturligtvis att spela in i ett sådant arbete för att säkerställa att vi får robusta, enhetliga regler inom unionen – för en näring som rör sig fritt över gränserna. Självklart ska framkomlighet och säkerhet på väg gälla, oavsett årstid. Catharina Elmsäter-Svärd (M), infrastrukturminister


Bygg mycket och högt i Stockholms innerstad

Summary: Stockholm klarar knappt att ta emot 35.000 nya invånare per år, skriver Ove Schramm (S), politiker och fastighetsjurist. Om folk vill bo i centrala Stockholm – vad är problemet? Bygg högt och börja planera redan nu, för det tar lång tid innan vi ser resultatet.

Sitter på bussen in mot stan och betraktar bilarna som kör förbi. En gubbe, en gubbe, en tant, en gubbe och en gubbe. Många av de jag betraktar har fått en firmabil av företaget och har ett garage i stan där de ställer bilen. Stadsjeepen går varje dag in till stan och åter till villan i förorten, förbi dagis och affären. Samtidigt är det bestämt att vi redan år 2020 ska ha uppnått en lång rad miljömål. Hur ska det gå till och vem ska göra uppoffringar? Företaget som tjänstemännen arbetar på har certifierat sig enligt ISO 9001. Det kan man läsa på företaget brevpapper och visitkort. Det gäller ju att visa sitt ansvarstagande. Och visst har det blivit skillnader. Numera sitter en lapp på skrivaren som uppmanar till dubbelsidig utskrift. Jag tänker sedan på den stad i Kina som min fru kommer ifrån. Nanning har på tio år ökat från ungefär två till tio miljoner invånare. Det är en ökning av en halv miljon människor per år. Det har definitivt inte varit enkelt för den staden, men kineserna har trots allt klarat av denna extrema utbyggnad. Stockholm däremot klarar knappt att ta emot 35.000 nya invånare per år. Kollektivtrafiken havererar med årstiderna, trafiken korkar igen och folk bosätter sig allt längre ut från staden eftersom det inte byggs tillräckligt. Frågan om att klara inflyttningen till Stockholm, och frågan om att spara energi och få en bra miljö handlar om stadsplanering. Ingen annan än politikerna kommer att kunna lösa problemen. Men tyvärr har Stockholms politiker allt för länge trott att marknaden ska lösa frågor om stadsplanering och transporter. Det är dags att ta tag i problemen så att det börjar byggas bostäder och det är dags att producera bostäder där folk vill bo. Vad man gjort i den kinesiska staden Nanning är att bygga på höjden. Folk kan köpa bostad centralt i staden om de vill. Inga nya hus som byggs är lägre än 20 våningar. Fult tycker kanske många, men efter att ha titta runt har jag ändrat åsikt. Att husen är höga innebär inte att de är fula. Varje hus eller område har en omsorgsfull arkitektur och är oftast riktigt vackra. Det finns en rätlinjig kurva mellan hur mycket folk tjänar och hur mycket energi de använder. Fattiga människor är ur ett miljöperspektiv mycket bättre än de rika. Om resurserna på jorden ska omfördelas rättvist måste det innebära att de som har pengar sänker sin energikonsumtion. Det finns ett bra exempel i Stockholm. På Söder använder man förhållandevis lite energi i förhållande till sin inkomst. Det är ingen magi med det utan beror på att det bor en stor mängd människor på en liten yta, de bor lite trängre än vanligt och har ofta enkelt att ta sig till arbetet utan att använda bil. Så om folk vill bo i centrala Stockholm – vad är problemet? Bygg högt och börja planera redan nu, för det tar en evinnerlig tid innan vi ser resultatet. Ove Schramm är fastighetsjurist och socialdemokrat. Han sitter i stadsbyggnadsnämnden i Haninge och i Haninge bostäders styrelse.


”Varför ska ursprungsfolken betala så högt för klimatet?”

Summary: Dramatiska effekter. Redan nu påverkar klimatförändringarna människors hälsa på nordliga breddgrader. Många däggdjur, insekter och parasiter utökar sina revir på grund av att temperaturen ökar vid markytan. Även brist på mat och vatten av god kvalitet hotar. Nu behövs mer forskning för att skapa bästa möjliga framtid för en planet där förändringarna sker mycket snabbare än naturens egen takt, skriver tre experter på ekologi och hälsa.

Medeltemperaturen vid markytan på jorden stiger snabbt. Enligt internationella forskare beror denna globala uppvärmning mest på mänsklig ekonomisk verksamhet. Den senaste forskningen visar att både de globala växthusgasernas utsläppstakt, havsnivån och smältningen av den arktiska havsisen, glaciärerna och tining av tundran ökar. Uppvärmningen ligger redan på den övre nivå som visats i tidigare prognosmodeller. Samtidigt växer oron för att följdverkningarna kommer att accelerera allteftersom temperaturen ökar. Uppvärmningen sker snabbare i Arktis än på andra ställen på jorden. Sedan mitten av 1900-talet har medeltemperaturen där ökat med 1–2 grader Celsius och ökningen antas nå 4–7 grader senare under detta århundrade. Det är ungefär dubbelt så mycket som den globala medeluppvärmningen. En så snabb ökning sätter en stark press på ekosystemen och rubbar till exempel nederbördsmönster, isläggning, vattenflöden i vattendrag och havsströmmar och därmed växters, djurs och människors livsförutsättningar. Redan nu har allt liv på nordliga breddgrader börjat påverkas direkt och indirekt av klimatförändringarna. Men hittills har riskerna för människors hälsa nästan helt försummats. I stället har fokus legat på konsekvenserna för ekonomin, industrins sårbarhet samt effekterna på ekosystemen, inklusive ikoniska arter (se bakgrund) och tillgångar för turismen. Det är dags att inse att människors fysiska och psykiska hälsa liksom djurs hälsa också kommer att påverkas av förändrade landskap. I norr finns flera ursprungsbefolkningar. De lever i närmare kontakt med naturen än andra människor och har värdefulla kunskaper om det som händer i naturen. Som ett arv från sin långvariga existens som nomadfolk har ursprungsfolken både förmåga till och kunskap om anpassningsstrategier som kan vara viktiga för den övriga, mer urbaniserade befolkningen i världen. Det råder inget tvivel om att både vardagslivet och hälsan för många ursprungsfolk förändras, delvis på grund av klimatförändringar. Resultatet blir mer psykisk ohälsa och en mer västerländsk kost, som orsakar övervikt, typ 2-diabetes och en ökning av hjärt- och kärlsjukdomar. Rapporter från forskning och åtgärdsprogram bland ursprungsfolken i Alaska visar en ökad risk för skador, psykisk stress och icke-smittsamma sjukdomar och de har lägre medellivslängd än amerikanen i övrigt. Intervjuer med samiska renskötare visar att de närmar sig smärtgränsen för sin näringsutövning. Tunnare isar på sjöar och vattendrag, mindre snö och ett alltmer oförutsägbart väder ökar risken för skador och förluster av djur. Klimatet har förändrats, med längre, blötare och varmare höstar, varmare vintrar och vårar som kommer tidigare och plötsligare än förut. Den traditionella renskötseln förändras. Trädgränsen stiger snabbt. Vindkraft, vattenkraft, skogsbruk och gruvdrift konkurrerar mer och mer med traditionella renbetesmarker. Allt detta hotar hållbarheten av en traditionell livsstil, inklusive renskötsel. Samtidigt finns bland dem en sedan länge utvecklad anpassningsförmåga och kunskap om möjligheter. Många djurarter, bland dem flera arter av däggdjur, insekter och parasiter, utökar sina revir på grund av klimatförändringarna. Jägare i norra Sverige märker att antalet fästingar på deras hundar ökar från år till år. Ryska forskare beskriver också en 50-faldig ökning i förekomst av fästingburen encefalit (TBE) i nordvästra Ryssland. I Norrland har även antalet mänskliga fall av harpest ökat de senaste åren, och TBE är numera utbredd i södra Sverige. De toxikologiska riskerna från farliga ämnen i miljön har väckt särskild oro i Arktis, på grund av långväga luft- och vattenföroreningar från lägre breddgrader samt från lokala källor. Bland dessa föroreningar finns giftiga ämnen som kvicksilver och bly, samt långlivade organiska ämnen som PCB och andra kemikalier. Dessa ämnen är särskilt bekymmersamma för de ofödda. En tid i förändring, som vi nu upplever med klimatförändringar, orsakar inte bara nya problem utan också nya möjligheter – särskilt möjligheter att förändra eller till och med förvandla produktionsmetoder, konsumtionsmönster samt kraftproduktion och energianvändning. Till exempel kan de arter som i dag får samlas, jagas och fiskas behöva varieras och transportsätten kan behöva förändras. Utan välfungerande övervakningssystem för olika hälsoaspekter och utan tillräcklig forskning och lämpliga forskningsmedel kan dock problemen komma att överstiga möjligheterna. Livsmedelssäkerhet är ett bekymmer för sig – och ett viktigt exempel. Livsmedelssäkerhet betyder att alla människor hela tiden har fysisk, social och ekonomisk tillgång till en tillräcklig mängd säker och näringsrik mat som tillgodoser kostbehovet för ett aktivt och hälsosamt liv. Till exempel kan underjordiska iskällare som traditionellt används för att lagra kött året runt inte längre fungera säkert när tundran tinar. Vattensäkerhet betyder att man har tillgång till vatten av hög kvalitet. En brist på mat och vatten av god kvalitet hotar människors hälsa. Rapporter visar att i områden i Alaska där människor har minskad tillgång till vatten ökar luftvägs- och hudinfektioner, vilket resulterar i fler sjukdomsfall. Övervakning av kvalitet av och tillgång till mat och vatten är av särskild vikt i Arktis särskilt nu när långvariga och mer lokala miljöproblem ökar och klimatet förändras så snabbt. Ett initiativ från expertgruppen AHHEG är avsett att höja medvetenhet och kunskaper om hur människors hälsa i Arktis och de angränsande nordliga områdena påverkas av effekterna av pågående klimatförändringar. Den övriga världen bör ifrågasätta om det är rimligt att vissa människogrupper och deras kultur ska betala ett så högt pris för handlingar som utförs av befolkningar i andra delar av världen och som bidrar till klimatförändringar. Ursprungsfolken är de mest sårbara människorna i detta sammanhang men det råder ingen tvekan om att alla människor, djur och växter i norr utsätts för dessa klimat- och miljöförändringar. Etiska perspektiv måste därför diskuteras och utforskas. Massmediernas medvetenhet om vikten och angelägenheten av detta stora moderna hot bör också öka och därigenom bidra till en bredare förståelse hos allmänheten om att åtgärder behövs. Mer stöd till forskning om effekterna av klimatförändringar på människors och djurs hälsa och livsförhållanden i norr skulle komma att producera värdefull och nödvändig kunskap. Det skulle ge ett säkrare underlag för beslutsfattare för att kunna skapa den bästa möjliga framtiden för en planet där livsbetingelserna ständigt förändras, trots att förändringarna nu sker mycket snabbare än naturens egen takt. Birgitta Evengård, professor i infektionssjukdomar, Umeå universitet, ordförande i AHHEG Tony McMichael, professor i befolkningshälsa, Australian National University, hedersprofessor Umeå universitet Christer Nilsson, professor i landskapsekologi, Umeå universitet


Belönad för en tvilling i halsen

Summary: Gustav Danielsson är arkitekten som blev filmregissör. Han har filmat Roy Anderssons ”Du levande”, och får nu priser runt om i världen för sin egen film ”Tvillingen”.

Efter två år på arkitektutbildningen på Chalmers i Göteborg hoppade Gustav Danielsson av för att utbilda sig till regissör på Institutet för högre tv-utbildning i Göteborg. – Anledningen till att jag ville bli arkitekt var att jag tyckte att det var den perfekta blandningen mellan konst och vetenskap. Men jag insåg ganska snart att man måste ha en passion för hus för att bli arkitekt, inte bara konst, och det hade inte jag. Jag hade börjat filma lite på egen hand redan så då passade det ju att börja på filmskola. Under utbildningen hade Gustav praktik hos Roy Andersson, en praktik som senare resulterade i att han filmade Roy Anderssons film ”Du levande”. – Det började med att jag sökte mig till Roy för att jag tyckte att han var en av världens bästa filmregissörer. Efter något år var jag kameraassistent. En dag stack fotografen utomlands, då frågade Roy om jag ville fotografera. Att jobba med Roy Andersson har betytt mycket, säger han. Det tog fyra år att spela in ”Du levande”. Gustav säger att de kunde lägga ned lika mycket tid på en scen i ”Du levande” som många svenska filmer lägger ned totalt på en hel långfilm. Men den viktigaste lärdomen blev hur man producerar egna filmer och gör allt själv. Det hade han med sig till sin kortfilm ”Tvillingen”. Den gick som novellfilm på SVT i somras och Gustav har nu vunnit priser för filmen både i Sydkorea och i Stockholm. ”Tvillingen” handlar om huvudpersonen Gustav som fridyker och övar på att hålla andan. Han håller andan hela tiden, även när han sover. När han gör det uppkommer ett ljud som håller hans flickvän vaken. När de uppsöker en läkare säger läkaren att Gustav har något i luftstrupen. Något som senare visar sig vara hans tvilling. Tvillingen blir en del av deras liv. – Jag har polariserat mina egna karaktärsdrag när jag gjorde tvillingbröderna i filmen. Huvudpersonen är en perfektionistiskt korrekt streber. Tvillingen är hans motsats, otålig, nyfiken och äventyrslysten. Han blir en spegel för Gustav som visar hur fyrkantigt han lever. Gustav trodde att tvillingen skulle vara som han själv men så är det inte, han distanserar sig i stället. – I ”Tvillingen” så vill jag utforska vissa existntiella frågor som tvillingskapet bär med sig, som att vara varandras avbild. I filmen är det just Gustavs egen tvilling, Oskar, som spelar huvudrollen, medan Gustav själv spelar tvillingen Oskar. – Det var väldigt speciellt att göra den här filmen. Min tjej spelar med och var regissör i de scener där jag och min bror spelar mot varandra. Att jag jobbade med min tvillingbror var också väldigt speciellt. Skitkul. Jag kan inte tänka mig en annan person som är så lik mig som han är. Men Oskar är ingenjör. Vi lever ganska olika liv, så olika liv man kan ha som svensk medelklass i dag. Priset som Gustav fick från ”1 km film” är just en kilometer film, produktionshjälp och en slant. Det ska han använda till att göra en ny kortfilm som ska premiärvisas på Stockholms filmfestival nästa år. Filmen måste han spela in i vinter och den handlar om en tjej som har hamnat i en livskris. Hon förbannar staden och det moderna livet så hon liftar ut på landet för att möta naturen. – Det är en surrealistisk film som utgår från mig själv, kan man säga. Den handlar om hur det var för några år sedan, när jag precis hade slutat skolan och flyttat till Stockholm. Jag kände mig vilsen. De flesta filmer jag gör utgår från egna utpplevelser, teman jag brottas med och vill undersöka. Men så är det för de flesta regissörer, tror jag, de första filmerna handlar om en själv. Gustav Danielsson Yrke: Filmfotograf och filmregissör. Gratuleras till: Priset ”1 km film” från Stockholms filmfestival. Ålder: 36. Familj: ”Min sambo Daniella och våra två söner Noah, 5, och Simon, 3 år.” Bor: Södermalm. Fritid: ”All tid går till mitt jobb och min familj så jag behöver ingen fritid.”


”Vi tydliggör och fördjupar vår ideologiska bas”

Summary: Bakgrunden till att Sverigedemokraterna nu tar fram ett nytt principprogram handlar i grunden om ett behov av politisk breddning och ideologisk fördjupning. Givetvis förändrar vi inte våra åsikter men vi tydliggör och fördjupar vår ideologiska bas, skriver Sverigedemokraternas Jimmie Åkesson och Mattias Karlsson i en replik.

I den ursprungliga versionen av sin artikel på DN Debatt 25/11 blandar Mats Lindberg ihop principprogrammets huvudförfattare Mattias Karlsson med den f d partiledaren Mikael Jansson och skapar på så sätt den fiktive personen Mikael Karlsson som han sedan använder som ett slagträ i debatten. Artikeln – som också finns på DN.se/debatt – har där ändrats men det får ändå anses anmärkningsvärt att någon som stoltserar som professor i statsvetenskap inte har bättre ordning på grundläggande fakta och det blixtbelyser hur lite Lindberg egentligen vet om Sverigedemokraterna och vår politik. Lindberg skriver att SD:s tidigare program "betonade blodsband och etnisk gemenskap" och hävdar att den öppna svenskhet som beskrivs i förslaget till nytt principprogram skulle vara en nyhet. Att detta är ett falskt påstående torde vara uppenbart för var och en som läst det nuvarande principprogrammet. Lindberg beskriver i konspiratoriska ordalag det nya principprogrammet som en falsk fasad som endast syftar till att maskera att partiets enda syfte fortfarande är "Svenskhetens bevarande". Även här har Lindberg fel. För det första så står vi öppet för att vår primära målsättning är att bevara den svenska kulturen och den gemensamma identiteten i samhället varpå vår välfärdsstat vilar. Detta är inget som vi behöver maskera. Eftersom denna ståndpunkt är något som Lindberg tycks lägga oss till last så kan man ju inte låta bli att fråga sig vad hans alternativ är? Att utrota svenskheten? För det andra så har Lindberg fel i att svenskhetens bevarande är det enda syftet med förslaget till nytt principprogram. Det som är nytt med förslaget är ju att det breddar partiets ideologiska bas och lyfter fram frågor och samhällsområden där partiet tidigare inte haft en lika genomarbetad grundsyn. Exempel på detta är de avsnitt i förslaget som behandlar välfärd, arbetsmarknadspolitik, miljöfrågor och djurskydd. Från att tidigare i medierna fört fram det grundlösa påståendet om att vi skulle vara ett ”nationalsocialistiskt” parti för Lindberg nu fram den horribla ståndpunkten att det nya principprogrammet skulle utgöra ett "utkast till en apartheidstat". Motivet bakom denna anklagelse är att vi i programmet dels konstaterar att det finns personer som har svenskt medborgarskap men som ändå inte ser sig själva som svenskar samt att vi menar att medborgare skall ha andra rättigheter och skyldigheter än icke medborgare. Vad det förstnämnda anbelangar så klargör vi mycket tydligt att alla svenska medborgare, oavsett etnisk bakgrund och nationell identitet, skall ha samma rättigheter och skyldigheter. Detta är snarast den raka motsatsen till ett apartheidsystem och det tycker man ju att en professor i statsvetenskap borde känna till. Att vidare anse att medborgare och icke medborgare skall ha olika rättigheter och skyldigheter torde knappast vara en kontroversiell ståndpunkt, så ser det ju ut i alla världens stater i dag, inklusive Sverige. Menar Lindberg att världen är nedlusad med apartheidstater och vad säger det i så fall om hans egen verklighetsuppfattning? Lindberg tycks fullständigt ha missat det nationalistiska draget i den tidiga socialkonservatismen och menar därför att SD med sin nationalistiska grundsyn inte är värdigt att använda detta begrepp. Det är dock tydligt för den som studerar socialkonservatismens historia att det medel som användes för att skapa förbrödring mellan olika samhällsklasser just var hänvisningar till den gemensamma nationstillhörigheten, kulturen och identiteten. SD som med sin öppna och inkluderande svenskhet vill återuppbygga samhällsgemenskapen är således en fullt naturlig arvtagare till såväl folkhemstanken som de socialkonservativa idealen. Bakgrunden till att Sverigedemokraterna nu tar fram ett nytt principprogram handlar i grunden om ett behov av politisk breddning och ideologisk fördjupning. Givetvis förändrar vi inte våra åsikter men vi tydliggör och fördjupar vår ideologiska bas. Det gamla principprogrammet är närmast minimalistiskt och dess upplägg präglas av den fas i utvecklingen som Sverigedemokraterna då befann sig i. Socialkonservatismen har kommit in men nationalismen har inte försvunnit utan vi konstaterar att nationalismen är en grundläggande del av partiets politik men att nationalismen inte räcker för att förklara var partiet står i de stora sakpolitiska konflikterna i svensk politik. Med socialkonservatismen och detta program tydliggörs det att Sverigedemokraterna är ett mittenparti som vill se så väl mer socialt ansvarstagande i samhället som ökad betoning på viktiga värden i samhället. Av programmet blir det tydligt att partiet inte bygger sina ställningstaganden på populism utan att partiet kan luta sig tillbaka till en bred ideologisk bas vilket krävs om partiet ska kunna fortsätta den politiska breddning som nu inleds under helgens Landsdagar. Jimmie Åkesson (SD), partiledare Mattias Karlsson (SD), huvudförfattare och kulturpolitisk talesperson


Fler anläggningar för breddidrott en investering

Summary: Det finns ett skriande behov av anläggningar för breddidrott i Stockholmsregionen. Debatten om de nya storarenorna riskerar att ta fokus från detta, skriver Peter Larsson, Stockholms Idrottsförbund. Arenorna i Solna och vid Globen kan bli ett jättelyft för regionen.

D ebatten om de två nya storarenorna i Stockholmsregionen riskerar att ta bort fokus från en av Stockholmsregionens stora utmaningar – det skriande behovet av anläggningar för breddidrott. Som alla kan ta del av. Idrotten är i dag Sveriges tveklöst största folkrörelse. Nästan all idrott sker utanför de stora arenorna med hjälp av 150.000 ideella ledare bara i Stockholmsregionen. Om samhället skulle betala för deras insats skulle vi uppskatta att deras tid är värd cirka fyra miljarder kronor per år. Det är en hisnande siffra. Arenorna i Solna och vid Globen ersätter slitna arenor som ska rivas och kan bli ett jättelyft för regionen och i synnerhet för de sporter som kommer att ha sin elitverksamhet där. Förhoppningen är att det ger fler stora evenemang av olika slag till Stockholm och att det på lång sikt ökar intresset för sport och idrottande. Intresset för att idrotta är mycket stort. Varje dag utövas det tusentals olika aktiviteter av hundratusentals människor på sammanlagt 600 anläggningar i länet. Det kan låta mycket, men med det stora behov som finns, är anläggningsbristen i Stockholms län uppenbar. Jämfört med övriga landet är tillgången till anläggningar i vår region ungefär hälften så god jämfört med övriga Sverige. I dag står det barn och ungdomar i kö för att komma in i anläggningar med sina föreningar. Nu berättar allt fler idrotter att de tappar medlemmar till följd av anläggningsbristen. Under 2009 gjorde vi en unik kartläggning över regionens anläggningar där vi undersökte utbud och efterfrågan. Kartläggningen visade entydigt att tillgången till idrottens anläggningar är helt otillräcklig. Det bristande utbudet av idrottsanläggningar inverkar negativt på idrottens utveckling. Främst är det nyrekryteringen av utövare och ledare som påverkas av bristen på anläggningar. Till regionen flyttar det mer än 30.000 nya invånare varje år. Gamla stadsdelar byggs ut och nya tillkommer. Lika naturligt som att det byggs skolor, busshållplatser och vägar borde det vara att idrotten får nya idrottsplatser och hallar. Grönområden och skogar som får stå orörda för motionärer, hundägare, scouter, förskolebarn och idrotter som använder naturen som sin arena. Med den stora befolkningstillväxten – och det redan i dag stora trycket på föreningar och förbund – kan anläggningsbristen komma att förvärras ytterligare om inte en satsning sker för att möta den stigande efterfrågan. Bristen på idrottsanläggningar kan inte lösas av varje enskild kommun. Stockholms Idrottsförbund har därför inlett ett arbete tillsammans med kommuner och idrotter i regionen. Ett samarbete över kommungränserna och över idrottens olika gränser är en förutsättning för ett rikare och mer gränsöverskridande idrottsliv både för träning och för tävling. Genom att hantera arbetet på en regional nivå kan olika idrotter och kommuner hjälpas åt att använda de anläggningar som finns i dag på ett effektivt sätt och skapa möjligheter för nya. Detta är till fördel för föreningar, utövare och skattebetalare. Idrott behövs för att motverka ohälsan, som redan i dag kostar samhället 120 miljarder kronor per år. Idrotten bidrar även till en trygg social miljö för våra barn, gemenskap med vuxna förebilder, utbildning i demokrati, integration, ledarskap, socialisation och värdegrund. Frågan måste därför ställas: har vi råd att inte bygga nya anläggningar och platser där föreningslivet kan vara? Peter Larsson, ordförande i Stockholms Idrottsförbund. Stockholms idrottsförbund (SIF) är en regional organisation under Riksidrottsförbundet (RF).


”SD:s nya ideologiska etikett ändrar inte partiets politik”

Summary: Ideologisk kontinuitet. SD:s förslag till nytt principprogram – under etiketten ”socialkonservatism” – är endast ett försök att skapa en smaklig och sammanhållande ideologi för att motivera partiets invandringskritik och strävan efter svenskhetens bevarande. Medborgarna delas i programförslaget in i tre kategorier som närmast liknar ett utkast till en apartheidstat, skriver Mats Lindberg.

Inför Sverigedemokraternas landsdagar (25–27/11) har partiet tagit fram ett förslag till nytt principprogram. Där förutskickas en ideologisk vändpunkt och en ny ideologisk huvudbeteckning. Partiets tidigare ideologi har varit en blandning av ”sekelskiftets nationalkonservatism och socialdemokratins folkhemstanke”. Nu lanseras i stället socialkonservatism som ny ideologisk huvudbeteckning. Förslaget har skrivits av ledamoten i SD:s verkställande utskott, Mattias Karlsson, som i sitt förord hänvisar till partiledaren Jimmie Åkesson. Det är alltså partiledningen som vill lansera ett nytt och bättre tänkande. Anledningen är partiets nya roll i riksdag och kommuner. Den nationalistiska principen från principprogrammet 2003 är för snäv som enda ledstjärna. Ideologin behöver breddas och fördjupas. Det nya begreppet socialkonservatism ska fylla detta behov. Programförslaget betonar dock den ideologiska kontinuiteten. Beteckningen socialkonservatism sammanfattar bättre den ideologi som partiet har stått för hela tiden: 1) nationalism, 2) värdekonservatism och 3) en solidarisk välfärdsmodell. Partiet vinner självinsikt med den nya beteckningen, enligt Mattias Karlsson. Men framför allt blir det ”ännu svårare för våra belackare att sprida lögner om var våra ideologiska rötter finns”. Man vill alltså vrida sig loss från de ofta påpekade ideologiska och personliga kopplingarna bakåt till de nynazistiska och nysvenska rörelserna från partiets första tid. Innebär denna socialkonservatism med sina tre grundpelare något nytt? En närmare analys visar att den framhållna kontinuiteten stämmer. Nationalkonservatismen i de gamla programmen är rimligen detsamma som ”nationalism och värdekonservatism” i det nya förslaget. Det socialdemokratiska folkhemmet i de gamla programmen är rimligen detsamma som ”solidarisk välfärdsmodell” i det nya. Det är endast etiketten som ändras. Hur ska man då tolka det nya programförslaget? Som jag ser det är det endast ett nytt försök att skapa en smaklig och sammanhållande ideologi för att motivera partiets huvudsakliga målsättning och existensberättigande: invandringskritiken och svenskhetens bevarande. Betraktar man SD:s alla partiprogram sedan 1988 finner man att allt som partiet säger om nationen är kopplat till främlingsfientligheten. Världen består av skillnader, och främmande kulturer är ett hot. (Jfr t ex Jimmie Åkesson i AB 19/10 2009). Uppdraget är ”att rädda vårt land” som Mattias Karlsson uttrycker det i sitt förord. Partiprogrammen har gång på gång, och på olika sätt, försökt formulera en principiell ideologi som ska kunna motivera och legitimera målet om en ren svensk nation. Det nya programförslaget fortsätter på samma spår. En nyhet är dock synen på vad som definierar den svenska nationen. Medan de tidiga programmen betonade blodsband och etnisk gemenskap betonar det nya programförslaget enbart den kulturella identiteten i språk och traditioner. Detta är ett vanligt mönster i nutida högerextremism och ultranationalism i Europa. Den gamla blodsbandstanken upplevs som allt mer ohållbar och den nya kulturellt definierade nationstanken fungerar faktiskt minst lika bra. Men programförslaget betonar, liksom för att lugna oroliga partimedlemmar, att denna kulturella svenska identitet har rötter tusen år tillbaka i tiden och alltid har vilat sig mot en redan existerande svenskhet. Att myten om denna ursprungliga och stabila kulturella svenskhet är lika ohållbar som blodsbandstanken verkar inte bekymra partiledningen. Sanningen om Sveriges kulturhistoria allt sedan bondestenålderns megalitgravar är ju att nya utländska kulturimpulser ersätter de gamla utländska kulturimpulserna, ända från början och fram till nu. Det nya kulturella nationsbegreppet läggs så uttryckligen till grund för att dela in medborgarna i tre kategorier som närmast liknar ett utkast till en apartheidstat. Den första gruppen (I) benämns ”infödda svenskar”. Till denna kategori räknar partiet den som är född i Sverige, men också den som är tidigt adopterad av svensktalande föräldrar med svensk eller nordisk identitet. Den andra gruppen (II) benämns ”assimilerad till den svenska nationen”. Dit räknar partiet den invandrare med icke-svensk bakgrund som:”talar flytande svenska, uppfattar sig som svensk, lever i enlighet med den svenska kulturen, ser den svenska historien som sin egen och känner större lojalitet med den svenska nationen än någon annan nation”. Den tredje gruppen (III) utgörs av den som inte är assimilerad enligt dessa kriterier och som därför utgör ett problem och ett hot mot den nationella identiteten och sammanhållningen. Sverigedemokraterna är ett parti vars politiska tänkande och politiska språk är dubbelt. Särskilt utvecklades denna dubbelhet när partiet bestämde sig för att lämna gatan och komma in i riksdagen. Den inre ideologin är högerextremt ultranationalistisk medan den utåtriktade framtoningen är populistiskt insmickrande. Partiet har helt enkelt två skilda politiska språk. Den inre ideologin har funktionen att hålla samman partimedlemmarna och ge partiet dess målinriktning. Det utåtriktade politiska språket har funktionen att vinna röster och hålla partiet något så när rumsrent. Det krävs hård disciplin för att hålla isär dessa två språkvärldar. När SD:s partiföreträdare kritiserar ”segregation och sociala problem” uttrycker de alltså inte någon förstående medmänsklighet. De utövar bara sitt partis inövade och ingrodda dubbelspråk och dubbeltänk. De levererar en förment saklig argumentation om sociala missförhållanden på humanistisk grund. Men det underliggande politiska budskapet är att vidga klyftor och förstärka skillnader i stället för att överbrygga dem, allt för att skapa en starkare nationalistisk-främlingsfientlig opinion. Att partiet nu tänker leverera sin politik under etiketten socialkonservatism ändrar ingenting i detta språkliga dubbelspel. Inte heller ändras den grundläggande politiska målsättningen att Bevara Sverige Svenskt (namnet på de aktivistgrupper som en gång grundade partiet). Det finns därför anledning att ifrågasätta själva begreppet socialkonservatism. I konservatismens idétradition innebär socialkonservatism en inkluderande ambition, att inräkna även de fattiga och utstötta i samhällets gemenskap, ofta motiverat utifrån den kristna barmhärtighetstanken. I Sverigedemokraternas version används begreppet tvärtom exkluderande. Den samhällsgemenskap man talar om gäller bara ”infödda svenskar” eller de som på annat sätt har visat sig ha en fullvärdigt svensk ”nationell identitet” enligt kategoriindelningen ovan. Alla andra utpekas som problem eller hot. Beteckningen socialkonservatism skaver. Orden och tankarna haltar. Mats Lindberg, professor i statsvetenskap, Örebro universitet


”Klimathotet är redan här – så kan det avvärjas”

Summary: Att vi kan ”avvärja klimathotet” är bara en illusion, det är redan här. Växthusgaserna i atmosfären måste minskas. En lösning heter BECCS – en metod att eliminera stora mängder CO2 och begrava den säkert. Tekniken finns och kunskapen om den är god i Sverige, skriver professor Lars Kristoferson i en replik.

Filip Johnssons artikel på DN Debatt 20/11 är intressant, men tarvar några kommentarer. Självklart måste vi satsa på flera hästar i energiracet, men i valet dem emellan behövs kriterier. Hur mycket bioenergi, vågenergi, breederreaktorer etcetera som ska användas måste avgöras av deras respektive prestanda, miljöproblem och pris. Alla tillgängliga tekniker och åtgärder kommer kanske inte med. Just nu är fossil energi skamlöst subventionerad. Andra energislag, som kärnkraft och vind, åtnjuter subventioner som bör ifrågasättas. Vi både kan och måste alltså välja mellan olika tekniker. Men den åtgärd som måste bygga under allt annat är en beslutsam storsatsning på energieffektivitet i alla led. Ju mer effektivitet, desto mindre investeringar i produktionsledet, och desto mindre problem med vare sig klimat, kol, kärnkraft eller annat. Med CCS (avskiljning och lagring av koldioxid) kan fossil energi minska sina utsläpp och kolkraften kanske ses som godtagbar i den långa övergångsperiod som kolindustrin och många politiker i kolekonomier som Tyskland, England, USA eller Kina kräver. Men i värsta fall blir CCS bara ett alibi för att fortsätta bygga billig kolkraft med hänvisning till att CCS efter hand kommer att installeras på alla existerande fossila anläggningar. Det är naturligtvis totalt naivt att tro något sådant. En annan kommentar rör resonemanget om att ”avvärja klimathotet”. Det är viktigt att göra klart vad detta egentligen innebär. Här duckar Johnsson. Ingen vet vad det här innebär. IPCC har försökt sig på att definiera en gräns, men den är vag och osäker och bygger på begrepp som ”oacceptabla effekter”, vem som nu ska definiera det. För att undvika att jordens medeltemperatur ökar mer än 2 grader, finns ett mål kopplat till en maxnivå för växthusgaserna på 450 ppm. Vad forskningen kan bedöma är det loppet redan kört. Dagens energisystem, inklusive de framtida investeringar i fossil energi som nu planeras, leder oss långt över 450 ppm. Nya rön visar dessutom att 450 ppm inte är tillräckligt, utan att 350 ppm är det mål vi behöver nå för att med rimlig säkerhet kunna ”avvärja klimathotet”. Detta lägre och säkrare mål är tyvärr redan passerat, dagens nivå ligger på 390 ppm. Att vi kan ”avvärja klimathotet” är bara en illusion, det är redan här. För att avvärja de värsta effekterna är den kärva slutsatsen att växthusgaserna i atmosfären måste minskas! En lösning här stavas BECCS, Bioenergy CCS, en metod för att eliminera stora mängder CO2 och begrava den säkert. Det är dessutom en teknik som existerar redan i dag, och som det finns god kunskap om i Sverige. Metoden bygger på att bioenergi i sig inte ger något nettotillskott av växthusgaser. När man sedan pumpar ner avgaserna med CCS-teknik minskar alltså atmosfärens CO2-halt! Vad jag kan se är detta för närvarande den enda realistiska vägen att börja gå om CO2-halten ska kunna minskas och alltför stora klimatproblem avvärjas. BECCS finns redan, och den bör till rimliga kostnader kunna bidra till att lindra kommande klimatproblem. Dessutom finns det goda möjligheter att göra detta just i Sverige med sin goda bioenergipotential. Att höjda utsläppsavgifter är det i särklass mest angelägna styrmedlet är uppenbart. Här behövs, som Johnsson påpekar, omedelbara politiskt tvingande initiativ. Exakt hur man ska räkna på bidragen från BECCS i detta sammanhang är inte enkelt, men att ta bort CO2 måste kunna premieras och bidra till lönsamheten. CCS-tekniken bör utvecklas, det är svårt att komma undan, och behovet av BECCS gör detta ännu mycket mer angeläget. Här finns svenska chanser till både globalt ledarskap och ny basindustri, samtidigt som vi gör verksamma bidrag för global klimatstabilitet. Lars Kristoferson, professor, f d generalsekreterare i Världsnaturfonden, WWF


Röst som Europa behöver

Summary: EU är starkast av de två. Men när det gäller mänskliga rättigheter är unionen fortfarande en dvärg i jämförelse med Europarådet.

Om ett halvår är hans uppdrag över. Då har Thomas Hammarberg varit Europarådets kommissionär för mänskliga rättigheter i sex år och hans nyligen publicerade bok ”Retoriken och verkligheten” (Atlas) är ett slags dystert bokslut. Europa talar vackert om mänskliga rättigheter och verkar tro att kontinentens problem är lösta, men den självbilden stämmer inte alls, anser han. ”Jag har upplevt överdoser av självbelåtenhet och ett minimum av självkritik”, skriver Thomas Hammarberg. Det handlar till exempel om fortsatta förföljelser och eländiga villkor för romer, tilltagande främlingsfientlighet och en asylpolitik som inte fungerar. Så vad kan – och bör – Europa göra? Varje land och varje regering har förstås ett grundläggande ansvar. Men det finns också två organisationer som delar på och ibland tyvärr konkurrerar om uppdraget att övervaka och gripa in när mänskliga rättigheter kränks: EU och Europarådet. Ofta blandas de två samman. Europarådet är en något äldre och större mellanstatlig organisation vars verksamhet ända från början framför allt har handlat om mänskliga rättigheter. Det pratas mycket i Europarådet och de 47 medlemsländerna styrs inte med hjälp av gemensamma lagar, men alla har lovat att följa Europakonventionen och måste rätta sig efter utslagen i Europadomstolen i Strasbourg. EU är en något yngre överstatlig organisation som fram till ganska nyligen framför allt har använt sin makt för att skapa en inre marknad med fri rörlighet. I takt med att unionen och dess inflytande växer har dock den gemensamma politiken närmat sig frågor som rör mänskliga rättigheter. Det är nödvändigt. Men eftersom EU har blivit en betydligt starkare och mer effektiv organisation finns det risk för att unionen börjar betrakta och behandla Europarådet som en kusin från landet. Så är det redan, förklarar Thomas Hammarberg under ett besök i Stockholm när vi träffas över en kopp kaffe. ”För ett år sedan blev Europarådet utmanövrerat av EU:s kommissionär Neelie Kroes”, anser han. Den gången handlade det om Ungerns utskällda medielag. Regeringen i Budapest krävde ”balanserad rapportering” och ville låta staten styra ungerska medier på olika sätt. Det ledde till protester från många håll och skarp kritik från Europarådet. För första gången någonsin grep också EU in i en fråga som rörde yttrandefriheten i ett medlemsland. Neelie Kroes krävde förändringar och den ungerska regeringen backade. ”Men det var helt otillräckligt”, tycker Thomas Hammarberg. Han anser att EU:s synpunkter var alltför tekniska och Europarådet hade fler allvarliga invändningar som rörde helheten i den ungerska medielagen. Thomas Hammarberg verkar fortfarande upprörd över att Neelie Kroes avfärdade Europarådets synpunkter. Den ungerska regeringen lyssnade enbart på EU. När Thomas Hammarberg reste till Budapest för att framföra Europarådets kritik fick han åka hem igen med oförrättat ärende. Men visar inte detta att EU är en starkare och mer effektiv organisation? ”Jo, men därför har EU ett ansvar för att hantera sin styrka så att Europarådet inte begränsas”, säger Thomas Hammarberg. Det har han rätt i. Visst är Europarådet en pratigare och därmed svagare sammanslutning än EU. Faran är också att Europadomstolen drunknar i alla mål som rör kränkningar av mänskliga rättigheter i Ryssland eller Turkiet. Men just av det skälet behöver organisationen stöd av EU. Unionen borde vara stolt över Europarådets långa erfarenhet av att främja mänskliga rättigheter i hela Europa. Det vore ett bakslag för hela kontinenten om Europadomstolen brakar ihop. Därför är det märkligt att tjänstemännen i Bryssel ägnar sig åt att baktala och bekämpa den alleuropeiska systerorganisationen i Strasbourg. När det gäller mänskliga rättigheter kan Europa dessutom inte slå sig till ro med det som EU orkar och kan göra. Den statliga styrningen av medierna i Ungern är till exempel fortfarande anmärkningsvärt hård. Om unionen ändå är nöjd med de ändringar som gjorts beror det delvis på att de gemensamma lagarna inte tillåter Bryssel att lägga sig i. Fortsatt bevakning av hur principen om yttrandefrihet tillämpas i Ungern och andra medlemsländer gagnar hela Europa – och EU.


”Vi måste våga titta på vårt eget sexbeteende”

Summary: Det är lätt att ha tvärsäkra åsikter om vem som är ”skyldig” när sexuella situationer går snett. Övergrepp måste självklart diskuteras och anmälas. Men vi måste också tala om alla de gånger när det är mer komplicerat, tycker Johanna Koljonen. På torsdag kan hon få Stora Journalistpriset för att hon drog i gång Twitterdebatten ”Prata om det”.

Det finns bra sex, tråkigt sex, och så finns det övergrepp. Det finns tre anledningar till att ha sex – antingen är man kär, kåt eller tvingad. – Så, ungefär, ser våra kulturella övertygelser ut. I verkligheten är det inte så enkelt, säger Johanna Koljonen. Det finns många nyanser, många typer av sex, och massor av orsaker till att man har sex. Och det är inte alltid lätt att dra gränsen mellan dem. Eller att säga vem som är ”skyldig” eller ”oskyldig” när det går snett. Men det komplicerade är inte så lätt att tala om. Det kan vara både pinsamt och provocerande. I stället tiger många om sina erfarenheter. Det är en av anledningarna till att Johanna Koljonen och Sofia Mirjamsdotter drog i gång tråden ”Prata om det” på mikrobloggen Twitter för ett år sedan. För detta är de två nu nominerade till Stora Journalistpriset – i klassen ”årets förnyare” – som delas ut på torsdag, 24 november. Twitter-initiativet inspirerade många människor att skriva och berätta om sina erfarenheter, både på Twitter, på bloggar och på den hemsida som så småningom skapades. Uppmärksamheten i medierna kom att handla mest om sexuella övergrepp. Men syftet med ”Prata om det” var djupare än så. – Det offentliga samtalet tycker om det som är svart-vitt, säger Johanna Koljonen. Jag var över 30 år när jag första gången ställde mig frågan om jag känner igen mig i den bilden. Det sker många sexuella övergrepp och självklart är det viktigt och nödvändigt att våga tala om dem, och att våga anmäla, tycker Johanna Koljonen. Men hon vill att vi även ska våga berätta om, och diskutera, situationer där verkligheten inte är så svart-vit. Gränszonerna. Om man inte berättar eller visar vad man själv vill, vems är ansvaret då? Man måste också kunna titta på sig själv och se hur man beter sig i sexuella situationer, menar hon. – Det är så lätt att ha tvärsäkra åsikter om vem som är skyldig, men vad baserar vi det på? Är det på de allmänna, kulturella övertygelserna, eller är det på erfarenheter från våra egna liv? De kulturella övertygelserna ligger ofta långt ifrån våra erfarenheter. Berättelserna som strömmade in till ”prata om det” handlar om solklara övergrepp, men också exempelvis om situationer där kvinnor eller män haft ”frivilligt” sex mot sin vilja, för att de inte vågat visa att de inte ville. Anledningarna till att man gör så kan vara många – man vill inte göra partnern ledsen, man är rädd för sin partner, man är smickrad av partnerns intresse, man vill inte verka tråkig, man vill leva upp till bilden av en sensuell kvinna eller en stark och ständigt kåt man, med mera. – Ibland kanske man inte ens inser själv att man handlat mot sin egen vilja förrän efteråt, säger Johanna Koljonen. Det behöver inte per definition vara fel att till exempel ha sex för att man inte vill göra partnern ledsen, men det kan vara viktigt att fundera över sina motiv. Själv twittrade hon om hur hon en natt haft härligt sex med en man som ”förfört” henne, hur de kommit överens om att använda kondom – men hur hon nästa morgon vaknade mitt i ett samlag där kondomen inte var på. Efteråt blev hon arg. Varför avbröt hon inte när hon insåg det? Varför sa hon inget? – Det är ett exempel på när det är intressant att diskutera ansvaret. Mannen som jag var med hade ju all anledning att tro att jag var en entusiastisk deltagare, säger Johanna Koljonen. Både män och kvinnor har hört av sig och berättat om hur svårt det är att avbryta en påbörjad sexakt, oavsett anledning. – En man skrev om hur han haft så ont, han var alldeles avskavd. Men när partnern under samlaget sa ”sluta inte” så kände han att han inte kunde avbryta. En medelålders kvinna som hade ont vid samlag berättade om hur hon brukade vända sig i sängen för att partnern inte skulle se att hon grät av smärta. Inte ens något så enkelt som att sluta när det gör ont går att ta upp. I värsta fall kan en påbörjad, frivillig sexuell situation övergå i ett rent övergrepp, framhåller Johanna Koljonen. – Det är väl känt att den som blir utsatt kan bli helt passiv och paralyserad. Jag vet inte om man kan utgå från att den andra parten alltid märker det, i stundens hetta. Om det åtminstone blev socialt accepterat att avbryta sex när det gör ont, så vore det kanske mer naturligt att reagera när partnern inte verkar med på noterna, menar hon. Statistiskt begår män långt fler sexuella övergrepp än kvinnor, det är ett faktum. Men bilden av mannen som förövare och kvinnor som offer kan hindra oss från att se att även kvinnor kan bete sig illa i sexuella situationer, anser Johanna Koljonen. Den kan också hindra kvinnor från att titta på sitt eget ansvar i de sexuella gråzonerna. – Tänk exempelvis på en kvinna som blir jättefull på en fest. Hon vaknar upp inne i ett sovrum, med en blackout och en snubbe som har sex med henne. Hon antar att det är ett övergrepp. Men sedan berättar hennes kompisar hur hon tafsat på snubben och dragit in honom i sovrummet. Han såg glad och tacksam ut, berättar de. Det här komplicerar situationen. Johanna Koljonen tycker absolut inte att man ska låta bli att anmäla sådant som man upplever som ett övergrepp, säger hon. – Men man måste samtidigt våga tänka på sitt eget beteende. Man går runt med bilder av sig själv, tror kanske att man aldrig kan vara sexuellt aggressiv. Många fler än man tror kan ibland gå över andras gränser. Både jag själv och många som jag känner har gjort det. Allt det här behöver vi alltså prata om, menar Johanna Koljonen. – Man kan ibland hamna i extremt opopulära analyser, som att man kanske inte ska vara så full. Men jag ser ingen annan väg att förändra än att samtala om det. En del har menat att ”Prata om det” blev ett internt samtal mellan kvinnor med anknytning till medierna, kvinnor som redan har en röst? – Jag tror inte att bilden av en liten intern mediekrets stämmer. Så blir det i många sammanhang, men det här blev ganska brett. Många bloggare hakade på, medier också, många människor har läst lite grann om det och sedan börjat diskutera med andra. Vi har hört många samtal på temat på bussen, ute på stan. Har initiativet gjort det lättare att prata om det? – För dem som tagit del av samtalet på ett eller annat sätt tror jag att det kan ha blivit lättare att både tänka på och tala om det. Nu har vi till exempel fått ett ord för tjat-sex, och har börjat granska bilden av sex som en gåva från kvinnan till mannen. De många personliga berättelserna som strömmat in har en särskild kraft, menar Johanna Koljonen. Kanske blir de en antologi så småningom. – Många av dem innehåller meningen ”Det här har jag aldrig berättat för någon förut”. Det är omöjligt att läsa berättelserna utan att jämföra med sina egna erfarenheter, och börja ställa intressanta frågor. Som ”vad tänkte jag, vad kände jag, vilka mönster fick mig att handla så här?”. Johanna Koljonen Johanna Koljonen, 33, är kritiker, journalist, radiopratare och programledare. Hon har även vunnit den populära tevetävlingen ”På spåret”. Tidigare i år fick hon årets rfsu-pris för initiativet #prataomdet. Motiveringen löd bland annat: ”I god upplysningsanda insåg Johanna Koljonen att det bästa sättet att råda bot på skam, osäkerhet och okunskap är att just – prata om det.” ”Prata om det” ”Prata om det” började med en diskussion på mikrobloggen Twitter om misstankarna om att Wikileaks-grundaren Julian Assange begått sexuella övergrepp. Twitter-taggen #prataomdet fick massor av inlägg där personer berättade om egna erfarenheter, och så småningom skapades också en hemsida: prataomdet.se Stora Journalistpriset delas ut varje år av Bonnier AB. Juryns motivering för nomineringen av Johanna Koljonen och Sofia Mirjamsdotter i klassen ”årets förnyare” är att de ”gjort det privata allmängiltigt och fått en hel värld att prata om det”.


Cybergoten återföds på nätet

Summary: Trots det ökade intresset för mode har den alternativa modescenen svårt att få plats i rampljuset. Men på nätet frodas subkulturerna. Anna Hako, 21, hyllar cybergotstilen.

Mode Den alternativa modescenen har exploderat de senaste tio åren. En mängd nya stilar har uppstått och samplar varandra i oändlighet. Men till skillnad från tidigare årtionden, när modeskapare gärna hämtade inspiration från subkulturer, intresserar sig modevärlden knappt för dagens alternativa mode. Det blir tydligt för besökaren av Nordiska museets permanenta modeutställning ”300 år av mode”. Där har punkaren blivit ersatt av cybergoten, en av vår tids nya subkulturer. Och han – eller hon – är en gåta. – Cybergoten är intressant för den är en av få subkulturer som haft sin storhetstid under 00-talet, säger Salka Hallström Bornold, modejournalist och författare. – De bottnar i mode och klubbliv och är produkter av sin tid. Jag har ansträngt mig för att förstå cybergoten, men vad de specifikt vill förblir ett mysterium för mig. Förmodligen inget särskilt. Men varför är ingen stor modeskapare intresserad av cybergotstilen? – Deras stil kan lätt tolkas som daterad och provinsiell: korvar i håret, rave, piercings. Det är element som går på tvärs med allt som en modeskapare vill åstadkomma, menar Salka Hallström Bornold. – Jag tycker att cybergoten är exemplariskt subkulturell i klädsmak och konsumtion: Jag ser dem som anti-fashion. Cybergotmodet frodas emellertid, på nätet. På forumet deviantART samlas alternativa stilar. Anna Hako, 21 år, från Finland, går under alias SpookyLoop. Hon har ett stort antal ”följare” på sin profil och lägger upp outfitbilder i modeforumet Cybergoth. – Jag vet inte ens hur jag började som cybergot. Det bara hände, säger Anna Hako. – För mig är det mitt sätt att uttrycka mig, och att själv göra accessoarerna är en hobby. Anna Hako menar att forumet på nätet är en viktig plats där den alternativa modestilen utvecklas. – På min profil kan någon plötsligt se mig och få upp ögonen för ett annat sätt att klä sig, berättar Anna Hako. Men hon menar också att det inte alltid är helt lätt att vara cybergot. – Om du vill vara cybergot varje dag kan det vara svårt. Håret kräver underhåll, sminket tar tid och, faktiskt, inte många skulle tillåtas gå till jobbet som cybergot. Trots att Anna Hako klär sig i stilen, vill hon inte bli ”stämplad” som cybergot. – Jag tycker inte om etiketter för de är begränsande. Du behöver inte passa in i en form. Att tycka om precis vad du vill är vad som gör dig äkta, säger Anna Hako. Hope firar med bok För att fira sitt tioårsjubileum ger Hope ut en bok om sig själva. En ganska kort historia att sammanfatta, men grundaren Stefan Söderberg tycker det passar bra i tiden då Hope växt mycket det senaste året, både i Sverige och internationellt. ”Hope 1.0” innehåller favoritstunder från åren som gått och finns att köpa på Hopes egna butiker. Andas djupt I dag är julen officiellt här. I alla fall om man tror på Nordiska Kompaniet i Stockholm. Julskyltningen avtäcks och i fokus står tomten, ”julens superhjälte”. Vid lunchtid anländer tomten i häst och vagn och tar emot barnens önskningar hela dagen. Kan vi hoppas på att tomten är kvinna i år.


”Naiva politiker har själva skapat problemen i vården”

Summary: Yrvakna politiker. Under debatten om äldrevården har ledande politiker uppvisat en alarmerande naivitet. I vården finns ett fast, förutbestämt utrymme för den privata aktören. Vinst kan inte skapas och ökas genom expansion utåt. Återstår då bara att ”pressa inåt”, det vill säga mot det som är ”rörligt”: kostnader, behov, trygghets- och hygiennivåer etc. Nu krävs en läroprocess bland politikerna om hur man utan ideologiskt färgad tvärsäkerhet kan hitta hållbara vägar för att hantera samspelet och åtskillnaden mellan offentligt och privat, skriver Jesper Meijling.

I ljuset av den senaste tidens debatt om vanvård och vinster är det intressant att påminna sig hur politiker och debattörer från i stort sett hela fältet under flera år hävdade att det är oväsentligt vem som utför offentliga tjänster. Vi har nu under en period sett ett sent och ganska bryskt uppvaknande. Men det är fortfarande yrvaket och djupt förvirrat, till den grad att det dominerande regeringspartiet för ögonblicket ser sig tvunget att gå till storms mot sin egen politik på landets debattsidor. Man springer nu efter sina egna misstag och snurrar in sig i ett allt värre trassel av stopplagar, halva reträtter, nya tillsynsmyndigheter, värdighetsgarantier och allt vad man kan hitta på att kalla det som egentligen bara är ett uttryck för att man inte gjorde det man skulle från början. De nödtvungna svar som kommit från regeringspartierna de senaste dagarna är inte lösningar på problemen, utan utgör i sig själva en omgång ytterligare problemsymptom. Bilden har snarast förstärkts: man vet inte vad man håller på med, man vet inte hur det funkar och man vet inte vart det ska leda. Politikern, den som har till uppdrag att sätta reglerna, behöver emellertid om någon göra stora ansträngningar att förstå frågan. I synnerhet som det handlar om de samhällsuppgifter som slukar de allra största resurserna. Inte ett enda av de problem vi har sett hade varit omöjliga att räkna ut på förhand. Vill man kunna betros med att hantera skattemedel i avtal med enskilda aktörer av de gigantiska volymer det handlar om, är det av nöden att man inhämtar den kunskap som krävs för förtroendet och för in den i de lösningar man utformar tillsammans med sina tjänstemän. Jag ser tre områden som man tydligen behöver ägna särskild uppmärksamhet till att börja med. För det första behöver man som ansvarig politiker ställa sig tydliga och ogenerade frågor om drivkrafter. Om vi nu privatiserar verksamheter inom det offentliga ansvarsområdet x, vilka drivkrafter kommer då att sättas i rörelse? Hur kan vi kontrollera dem från början, så att de tjänar de syften vi vill? Det låter som om det vore vanligt ABC för alla sorters lagstiftare och regelsättare, men här har det slagit fullständigt slint. Det är närmast en självklarhet att företag som Carema eller Attendo har som yttersta mål att ge vinst, inte att ge vård. Det följer av de mest självklara spelregler i aktiebolagslagstiftning, bolagsordningar och vanligt affärsförnuft. Att uttrycka minsta förvåning över detta tyder på en alarmerande naivitet. Är man från det allmännas sida otillfredsställd med de kontrakterade företagens för egen del legitima syften, måste man helt enkelt utveckla andra modeller som är funktionsdugliga från grunden. Inte komma kutande i efterhand med plötsliga kontraktsbrytningar, viten, nya löften och uppmaningar till de drabbade att välja om. För det andra behöver man med långt större allvar sätta sig in i hur de situationer faktiskt ser ut där det offentliga, vårdföretagen och medborgarna möts. Vad är ett troligt utfall i dessa situationer? Anledningen till att det förespeglade myllret av engagerade småföretag i vården i stor utsträckning har uteblivit till förmån för riskkapitaljättar menar jag står att söka här. De färdiga strukturer man som politiker och offentlig beställare erbjuder företagen i form av stora vårdanläggnings- och finansieringssystem har sin naturliga partner i storbolag – inte i en snårskog av småföretag. Det spelar ingen roll vad man har för åsikt eller söta drömmar här, den befintliga strukturen styr. Vidare måste man som politiker kunna göra sig en mer realistisk bild av hur ett företag kan tänkas resonera. Man verkar inte ha förstått att privata entreprenörer ser en marknadssituation, och att de utgår från vad den har för givna begränsningar och möjligheter. När det gäller vård är det fråga om ett fast, förutbestämt utrymme som tillhandahålls för aktören – och just detta förhållande tycks faktiskt kunna bli den direkta orsaken till vanvård och utbrändhet när det oförsiktigt och okunnigt kombineras med marknadslogik. I en växande marknad av mer normalt snitt kan ett vinstdrivande företag expandera fritt, man kan investera och kosta på, och självständigt sätta gränserna i förhållande till hur utsikterna råkar se ut. Det borde inte vara så fruktansvärt svårt att inse hur vi i den skattefinansierade vårdapparaten befinner oss i en närmast motsatt situation: en avgränsad, budgetstyrd, tämligen färdigdefinierad verksamhet som auktioneras ut som den är. Därför kan inte vinsten skapas och ökas genom en expansion utåt – den möjligheten är stängd. Det ekonomiska expansionsutrymme som återstår för en vinstdrivande verksamhet är då bara att ”pressa inåt”, mot det som har någon form av rörlighet inuti verksamheten: kostnader, behov, trygghetsnivåer, hygiennivåer och så vidare. Det vill säga, det som i verkligheten kan utvecklas till just plågad personal, ensamt ropande åldringar och tungt kissindränkta blöjor. Vill man ha en annan utveckling på de befintliga vårdinstitutioner det trots allt handlar om, kräver det att man kan ta fram de driftsformer som kan fungera där utan målkonflikter. För det tredje behöver politiker börja förstå valfrihetsbegreppet som något mer än en slogan. Det kan hända att det tjänade ett polemiskt syfte under 80- och 90-talens debatter, men om man fortfarande i dag inte lyfter sig över den nivån kommer man inte att kunna hantera de problem vi nu upplever. Om inte begreppet valfrihet kan sättas i en bättre analyserad relation till de olika situationer det kan handla om, gör man sig själv oförmögen att konstruera trovärdiga och hållbara lösningar. Vårdsituationen är ingen rak valfrihets- och avtalssituation mellan självständiga parter, den utgör (i viss likhet med till exempel grundskolan) en annan typ: vi ger redan vid inträdet upp en del av vår självständighet till expertisen, och parterna flätas med nödvändighet in i varandra – patienten, den medicinskt ansvariga läkaren, ibland också anhöriga, och så sjukvårdsfinansiären. Ofta nog kan vi dessutom, som vi har fått många sorglustiga exempel på, vara helt och hållet oförmögna att utöva någon valfrihet i en vårdsituation. Hur hanterar vi det dilemmat? Den politiker som då fortsätter att upprepa valfrihet bara som ett slagord underlättar inte för någon alls, tvärtom. Problemen är självskapade, men de är bortom vad man nu kommer åt med upprörda miner och panikåtgärder. Det som krävs är en läroprocess – som förvisso hade kunnat börja långt tidigare – om hur man i en förändrad omvärld utan ideologiskt färgad tvärsäkerhet kan hitta hållbara vägar att hantera samspelet och åtskillnaden mellan offentligt och privat. Jesper Meijling, marknadsforskare vid KTH.


Hur länge ska vi vänta på försenade Mälardalståg?

Summary: SJ lägger ned flera Mälardalståg och skyller på resenärsbrist. Inte så konstigt när bara sex av tio avgångar håller tiden, menar S-kommunalråden i Uppsala, Västerås, Örebro och trafikoppositionsrådet Helene Hellmark Knutsson (S) i Stockholms län. Nu kräver de gemensamt att regeringen tidigarelägger utbyggnaden av Mälarbanan.

Befolkningen i Stockholm och Mälardalen väntas växa med en halv miljon invånare till år 2030. Mälardalsregionen är viktig för Sveriges tillväxt och befolkningstillväxten ställer stora krav på samhället. Det behövs fler bostäder, nya skolor och inte minst behövs en väl utvecklad kollektivtrafik. Vi vill skapa en stark, rättvis och hållbar utveckling för hela regionen. Det arbetet försvåras av att möjligheterna att pendla till arbete och studier blir allt sämre. Så sent som i början av oktober meddelade SJ att ett antal turer Stockholm–Västerås, Stockholm–Örebro och Stockholm–Uppsala kommer att försvinna i början av 2012. Det är oroande i sig, men situationen blir inte bättre av att SJ:s sena besked i praktiken omöjliggjort för någon annan att bedriva trafiken på dessa avgångar. SJ skyller indragningen på vikande underlag, det vill säga färre resenärer. I december förra året var punktligheten på SJ:s avgångar på Mälarbanan endast 64 procent (!). Det ter sig självklart att många därför väljer mer tillförlitliga transportsätt. Trafikverket uppmanar nu samma resenärer att ”sänka förväntningarna i vinter”. Ingen ljusning är alltså att vänta för de redan luttrade pendlarna som trängs på perronger runt om i regionen. Trots dessa förhållanden bedömer SCB att pendlandet kommer att öka med 4 procent per år framöver. Den borgerliga regeringen har aviserat att man utöver tidigare anslag satsar 1,8 miljarder per år 2012 och 2013 på ökat underhåll, trimningsåtgärder och reinvesteringar i järnvägen. Det är positivt men löser inte järnvägens grundläggande problem, nämligen kapacitetsbristen. Värt att notera är även att regeringen tidigare minskat underhållet för järnvägen med 700 miljoner och att Seko nyligen (2011-10-15) konstaterat att Sverige på flera sätt är sämst i klassen när det gäller underhåll av järnvägen jämfört med andra EU-länder. I den socialdemokratiska budgetmotionen ligger ambitionen högre än regeringens. Under perioden 2012–2015 vill vi tillföra totalt 11,5 miljarder kronor till Trafikverket för utbyggd kapacitet i järnvägens trångsektorer. Trafikverket pekar på att de mest angelägna projekten återfinns omkring storstäderna. Framtidens arbetskraft kommer att vara mer rörlig – fler kommer att bo i en stad och jobba i en annan. Möjligheten att arbetspendla med kollektivtrafik är en nyckelfaktor för att vi ska kunna skapa en större gemensam arbetsmarknadsregion. Redan i dag arbetspendlar många mellan Stockholm och Örebro, en resa som tar två timmar. För att detta ska kunna fortsätta, och öka, måste kollektivtrafiken fungera bättre. Tillgång till kompetens och utbildad personal är den enskilt viktigaste konkurrensfaktorn, detta slår Globaliseringsrådet fast i sin rapport. I en värld där avstånden blir mindre och konkurrensen hårdare är det av yttersta vikt att Sverige står sig i konkurrensen. Snabba och effektiva kommunikationer är ett måste för att vi ska lyckas med det. Mälarbanans utbyggnad är central för regionen. Tidsperspektivet är skrämmande långt i förhållande till när hela banan beräknas stå färdig. Utbyggnaden Tomteboda–Barkarby ska enligt planen påbörjas först 2018–2019. Med nuvarande plan blir hela sträckan klar först någon gång runt 2028, det är 13 år efter att Citybanan väntas stå klar. Det är inte acceptabelt! Avtalet om City- banans finansiering förutsätter fyrspårsutbyggnad och därmed fördubblad kapacitet hela vägen mellan Barkarby och Kallhäll. I dag har Sverige en arbetslöshet på 6,8 procent. För ungdomar ligger denna siffra på 21,2 procent. Trots detta så misslyckas företag i Västmanland vid fyra av tio rekryteringar. I detta läge väljer regeringen att lägga 5 miljarder, inte på utbildning, inte på infrastruktur, utan på billigare restaurangbesök. Underhåll av järnvägsnätet får endast 3,2 miljarder över två år. Vi ska alltså kunna köpa billigare snabbmat när vi väntar på att de försenade tågen ska gå från Stockholms central. Det är inte en rimlig prioritering eller en politik för fler jobb. Regeringen måste nu tidigarelägga kapacitetshöjande åtgärder på de mest kritiska sträckorna. För att säkra tillväxten i dels vår region – men också för hela Sverige – måste kommun, landsting, stat och näringsliv gemensamt ta ansvar för och utveckla och förbättra kollektivtrafiken. Det är avgörande om vi ska klara jobben och tillväxten. Helene Hellmark Knutsson (S), landstingsråd Stockholms län Marlene Burwick (S), kommunalråd Uppsala Ulla Persson (S), kommunalråd Västerås Lena Baastad (S), kommunalråd Örebro


”Därför måste regeringen stoppa omskärelse av pojkar”

Summary: Religiös stympning. Uppskattningsvis 3.000 pojkkroppar i Sverige blir varje år oåterkalleligen märkta genom omskärelse. Om vi vill bli betraktade som progressiva kan vi inte fortsätta att villkora barns kroppsliga integritet. Vi missar även barnkonventionens intentioner när vi utgår från att barn som föds in i en ”icke-västeuropeisk kontext” inte har individuella rättigheter. Frågan är politiskt mycket känslig, men regeringen måste nu lyfta frågan om ett förbud för omskärelse, skriver elva debattörer.

Sverige ska bli bättre på mänskliga rättigheter! Det var integrationsminister Erik Ullenhags budskap i våras då han presenterade arbetet med att ta fram regeringens strategi för arbetet med de mänskliga rättigheterna i Sverige. Det första steget är att kartlägga vilka brister som finns i skyddet av de mänskliga rättigheterna och på vilka områden de kan behöva förstärkas. Med anledning av detta finns det nu skäl att lyfta frågan huruvida omskärelse av pojkar bör förbjudas i Sverige. Detta är inte en ny fråga, men den är så pass kontroversiell och för många så obekväm att den inte alls får det utrymme den förtjänar. Nu har även Vårdförbundet ställt sig bakom ett förbud mot omskärelse, men frågan är fortfarande politiskt mycket känslig: Socialstyrelsens rapport från 2007 om omskärelse av pojkar vittnar om en inställning till barns kroppsliga integritet som villkoras av religioners påbud. I rapporten har vuxna människors tro prioritet framför barns integritet: ”Företrädare för framför allt de muslimska trossamfunden efterlyser att omskärelse ska kunna erbjudas inom hälso- och sjukvården, offentlig eller privat, med rimlig väntetid och till en rimlig kostnad. De uttrycker också att det krävs en attitydförändring från samhället och vården, så att familjer som vill omskära sina söner möts med empati och respekt och inte med misstänksamhet och ovänliga attityder.” Att visa empati och respekt för vuxna människor som önskar skära i sina barns friska kroppar innebär emellertid ett ställningstagande som vänder barnen ryggen. Empati och respekt bör i detta sammanhang visas de som ingreppet utförs på, inte för dem som står vid sidan av och firar den oåterkalleliga märkningen av barnet. Utöver ett ställningstagande för vuxna människors religionsutövning intar rapporten en relativiserande hållning med avseende på kulturella uttryck; ”Det kan finnas en intressekonflikt mellan barnets självbestämmande och föräldrarnas tro och övertygelse. Det är dock en värderingsfråga. Den här konflikten är beskriven utifrån västeuropeisk eller kristen diskurs. För grupperna judar och muslimer finns det inte någon sådan intressekonflikt. Det är i barnets intresse att bli en del av familjens tro och tradition.” Socialstyrelsens resonemang missar helt barnkonventionens intentioner då det utgår från att barn som råkar födas in i en judisk eller muslimsk familj inte kan tänkas motsätta sig föräldrarnas tro och kulturella praxis. Utifrån deras argumentation har barn som fötts in i en ”icke-västeuropeisk kontext” varken självbestämmande eller individuella rättigheter. Endast kollektivet har betydelse. Deras kroppsliga integritet är dessutom villkorad. Kristna och västeuropeiska barn betraktas däremot i rapporten som individer som potentiellt kan ha en intressekonflikt med föräldrarna i denna fråga. Ponera att Socialstyrelsen får in ett fall där ett par föräldrar tillhör en religiös rörelse som vill skära bort öronsnibbarna på sina nyfödda barn. Anta att de hänvisar till sin trosövertygelse inom denna religiösa rörelse och bifogar ett citat från rörelsens heliga bok som säger; ”Omforma öronen på era barn som ett tecken på ert förbund med Gud.” På vilka grunder kan Socialstyrelsen neka dessa föräldrar möjligheten att utöva sin religion på barnet och samtidigt tillåta muslimer och judar att utöva sin religion på sina barn? Det vore diskriminerande av Socialstyrelsen att bara låta muslimer och judar hänvisa till religion vid märkning av sina barn. Det enda rimliga är följaktligen en nolltolerans mot icke-medicinskt motiverade ingrepp på barn. Ett argument som ofta förs fram i diskussionen är att ett förbud skulle leda till att omskärelse förflyttas till osäkra miljöer. Detta är givetvis en legitim oro, och ett inte helt otänkbart utfall. Argumentet håller emellertid inte då lagar stiftas oavsett om samhällsmedborgare kan tänkas bryta mot dem eller ej. Könsstympning av flickor är förbjudet i svensk lag men det finns skäl att tänka att även det genomförs i osäkra miljöer. Barnaga är förbjudet i Sverige, detta förbud hindrar tyvärr inte föräldrar från att misshandla sina barn. Det är likväl ett principiellt viktigt förbud som visar på samhällets syn på barn som rättighetsbärande individer. Att som förälder, i exempelvis uppfostringssyfte, motivera fysiskt våld mot sina barn möter hårt juridiskt och samhälleligt motstånd. Ett förbud mot icke-medicinska ingrepp på barns underliv bör för övrigt vara könsneutralt. Om regeringen, med Ullenhag i spetsen, på allvar ämnar stärka arbetet för mänskliga rättigheter i Sverige så måste omskärelse av pojkar förbjudas. Sverige kan inte betraktas som progressiv på MR-fronten om vi fortsätter att villkora vissa barns kroppsliga integritet. När uppskattningsvis 3 000 pojkkroppar årligen blir religiöst stympade i Sverige saknar vi fog att kalla vårt engagemang för mänskliga rättigheter något annat än halvhjärtat. Staffan Bergström, professor emeritus Internationell hälsa, Karolinska institutet, specialist inom förlossningsvård och gynekologi Christer Sturmark, ordförande Humanisterna Ellis Wohlner, vice ordförande Humanisterna Annika Borg, teologie doktor, debattör och präst Per Dannefjord, lektor i sociologi vid Linnéuniversitetet Eduardo Grutzky, politisk samordnare Alma Europa P C Jersild, författare, leg läkare Gunnar Göthberg, överläkare vid Drottning Silvias barn- och ungdomssjukhus i Göteborg, Hedeniuspristagare 2011 Torbjörn Tännsjö, professor i praktisk filosofi Åsa Wihlbeck, leg läkare, årets folkbildare 2010 Bengt Westerberg, f d socialminister


Summary: Religiös stympning. Uppskattningsvis 3 000 pojkkroppar i Sverige blir varje år oåterkalleligen märkta genom omskärelse. Om vi vill bli betraktade som progressiva kan vi inte fortsätta att villkora barns kroppsliga integritet. Vi missar även barnkonventionens intentioner när vi utgår från att barn som föds in i en ”icke-västeuropeisk kontext” inte har individuella rättigheter. Frågan är politiskt mycket känslig, men regeringen måste nu lyfta frågan om ett förbud för omskärelse, skriver elva debattörer.

Sverige ska bli bättre på mänskliga rättigheter! Det var integrationsminister Erik Ullenhags budskap i våras då han presenterade arbetet med att ta fram regeringens strategi för arbetet med de mänskliga rättigheterna i Sverige. Det första steget är att kartlägga vilka brister som finns i skyddet av de mänskliga rättigheterna och på vilka områden de kan behöva förstärkas. Med anledning av detta finns det nu skäl att lyfta frågan huruvida omskärelse av pojkar bör förbjudas i Sverige. Detta är inte en ny fråga, men den är så pass kontroversiell och för många så obekväm att den inte alls får det utrymme den förtjänar. Nu har även Vårdförbundet ställt sig bakom ett förbud mot omskärelse, men frågan är fortfarande politiskt mycket känslig: Socialstyrelsens rapport från 2007 om omskärelse av pojkar vittnar om en inställning till barns kroppsliga integritet som villkoras av religioners påbud. I rapporten har vuxna människors tro prioritet framför barns integritet: ”Företrädare för framför allt de muslimska trossamfunden efterlyser att omskärelse ska kunna erbjudas inom hälso- och sjukvården, offentlig eller privat, med rimlig väntetid och till en rimlig kostnad. De uttrycker också att det krävs en attitydförändring från samhället och vården, så att familjer som vill omskära sina söner möts med empati och respekt och inte med misstänksamhet och ovänliga attityder.” Att visa empati och respekt för vuxna människor som önskar skära i sina barns friska kroppar innebär emellertid ett ställningstagande som vänder barnen ryggen. Empati och respekt bör i detta sammanhang visas de som ingreppet utförs på, inte för dem som står vid sidan av och firar den oåterkalleliga märkningen av barnet. Utöver ett ställningstagande för vuxna människors religionsutövning intar rapporten en relativiserande hållning med avseende på kulturella uttryck; ”Det kan finnas en intressekonflikt mellan barnets självbestämmande och föräldrarnas tro och övertygelse. Det är dock en värderingsfråga. Den här konflikten är beskriven utifrån västeuropeisk eller kristen diskurs. För grupperna judar och muslimer finns det inte någon sådan intressekonflikt. Det är i barnets intresse att bli en del av familjens tro och tradition.” Socialstyrelsens resonemang missar helt barnkonventionens intentioner då det utgår från att barn som råkar födas in i en judisk eller muslimsk familj inte kan tänkas motsätta sig föräldrarnas tro och kulturella praxis. Utifrån deras argumentation har barn som fötts in i en ”icke-västeuropeisk kontext” varken självbestämmande eller individuella rättigheter. Endast kollektivet har betydelse. Deras kroppsliga integritet är dessutom villkorad. Kristna och västeuropeiska barn betraktas däremot i rapporten som individer som potentiellt kan ha en intressekonflikt med föräldrarna i denna fråga. Ponera att Socialstyrelsen får in ett fall där ett par föräldrar tillhör en religiös rörelse som vill skära bort öronsnibbarna på sina nyfödda barn. Anta att de hänvisar till sin trosövertygelse inom denna religiösa rörelse och bifogar ett citat från rörelsens heliga bok som säger; ”Omforma öronen på era barn som ett tecken på ert förbund med Gud.” På vilka grunder kan Socialstyrelsen neka dessa föräldrar möjligheten att utöva sin religion på barnet och samtidigt tillåta muslimer och judar att utöva sin religion på sina barn? Det vore diskriminerande av Socialstyrelsen att bara låta muslimer och judar hänvisa till religion vid märkning av sina barn. Det enda rimliga är följaktligen en nolltolerans mot icke-medicinskt motiverade ingrepp på barn. Ett argument som ofta förs fram i diskussionen är att ett förbud skulle leda till att omskärelse förflyttas till osäkra miljöer. Detta är givetvis en legitim oro, och ett inte helt otänkbart utfall. Argumentet håller emellertid inte då lagar stiftas oavsett om samhällsmedborgare kan tänkas bryta mot dem eller ej. Könsstympning av flickor är förbjudet i svensk lag men det finns skäl att tänka att även det genomförs i osäkra miljöer. Barnaga är förbjudet i Sverige, detta förbud hindrar tyvärr inte föräldrar från att misshandla sina barn. Det är likväl ett principiellt viktigt förbud som visar på samhällets syn på barn som rättighetsbärande individer. Att som förälder, i exempelvis uppfostringssyfte, motivera fysiskt våld mot sina barn möter hårt juridiskt och samhälleligt motstånd. Ett förbud mot icke-medicinska ingrepp på barns underliv bör för övrigt vara könsneutralt. Om regeringen, med Ullenhag i spetsen, på allvar ämnar stärka arbetet för mänskliga rättigheter i Sverige så måste omskärelse av pojkar förbjudas. Sverige kan inte betraktas som progressiv på MR-fronten om vi fortsätter att villkora vissa barns kroppsliga integritet. När uppskattningsvis 3 000 pojkkroppar årligen blir religiöst stympade i Sverige saknar vi fog att kalla vårt engagemang för mänskliga rättigheter något annat än halvhjärtat. När man talar om mänskliga rättigheter i Sverige måste frågan om omskärelse av pojkar få den uppmärksamhet den förtjänar. Socialstyrelsens inställning till barns kroppsliga integritet villkoras av religioners påbud. Omskärelse av pojkar måste förbjudas om vi ska ta de mänskliga rättigheterna på allvar. Sveriges Skolledarförbund: ”Rektor har ansvar för skolans resultat” Journalisten och läraren Carin Stenström: ”Med två sorters läraruppdrag blir betygen mer rättvisa”


”Rektor har ansvar för skolans resultat”

Summary: Självklart ska rektor inte felaktigt eller orättmätigt blanda sig i betygsättningen. Men det är nödvändigt att lärare tål att betyg och betygsättning diskuteras, granskas och även ifrågasätts, skriver Sveriges Skolledarförbunds ordförande Lars Flodin i en replik.

Rektor har ansvar för kvalitet och resultat i skolan och den nya skollagen betonar till vår glädje än mer det pedagogiska ledarskapet. I det uppdraget ingår som en viktig del att föra diskussioner med lärarna om betygsättning. Den diskussionen kan uppfattas på olika sätt. Självklart ska rektor inte felaktigt eller orättmätigt blanda sig i betygsättningen och begära att betyg ska höjas eller sänkas för enskilda elever eller grupper av elever. Det tar Sveriges Skolledarförbund bestämt avstånd från. Men det är nödvändigt att lärare tål att betyg och betygsättning diskuteras, granskas och även ifrågasätts just utifrån rektors ansvar för skolans resultat, det enskilda elevintresset och elevers rättssäkerhet. Vår erfarenhet är att många lärare – och Lärarnas Riksförbund – har svårt för det, men det ingår i rektors uppdrag. Lärare klarar ofta inte att motivera sina betyg på ett tydligt och objektivt sätt. Detta behöver förbättras. Många lärare är känsliga på den här punkten och uppfattar lätt redan en diskussion kring betygssättning som otillbörlig påverkan. Men det är rektors uppdrag att utveckla lärarnas kompetens även när det gäller att bedöma och betygsätta elever. Det är dags att lärare och LR nu tar sitt professionella ansvar och ser positivt på rektorer som tar sitt pedagogiska ansvar på allvar. Det verkar helt enkelt som om LR försöker flytta fokus från den aktuella debatten om lärares felaktiga betygsättning till att skylla på rektorerna och säga att det är deras fel. Undersökningen LR presenterar på DN Debatt 17/11 är en partsinlaga. Sveriges Skolledarförbund är självklart kritiskt till rektorer som försöker påverka lärarna i betygssättningen. Men med LR:s generalangrepp på landets rektorer kommer man inte närmare en lösning. Skolan utsätts för så mycket granskning och press numera att det verkligen inte är rätt att skapa nya konflikter mellan de parter som borde ha ett gemensamt ansvar att skapa en så bra skola som möjligt. Jag hoppas att LR håller med om det. Lars Flodin, ordförande Sveriges Skolledarförbund