Skrivandet förenar familjen

Summary: Mohsen Nekomaneshs nya roman handlar om afghanska flyktingar i Iran, hans ursprungsland. Medan han skrev boken forskade hans dotter Sepideh om afghanska kvinnor i Iran. För tjugofem år sedan kom de båda till Sverige efter en dramatisk flykt.

Flykten från Irans huvudstad Teheran till den turkiska gränsen tog över tre dygn. När de passerade de höga bergspassen tog Mohsen ett fast tag med ena armen om ryttaren som satt framför honom. Med den andra höll han lika hårt om lilla dottern Sepideh. För varje steg hästen tog var Mohsen rädd att hon skulle glida ur hans grepp. Framför dem satt mamma Farzaneh med armarna om en annan ryttare. Rädslan och oron hos de två föräldrarna var påtaglig. Skulle de bli upptäckta och kanske avrättade? Till slut nådde familjen Turkiet och hamnade så småningom i Sverige. I dag, tjugofem år senare, har Mohsen Nekomanesh just gett ut sin andra roman. Den handlar om att afghanska flyktingar och immigranter behandlas som pestsmittade i hans forna hemland Iran. Medan han arbetade på boken forskade dottern Sepideh om afghanska kvinnors situation i Iran. Hon följde en grupp kvinnor för att se hur de levde, hur de försörjde sig och hur de klarade sig i ett land som egentligen inte vill veta av dem. Som ung student läste Mohsen, han är född 1957, marknadsekonomi på ett universitet i närheten av Teheran. Han protesterade mot shahen som styrde Iran med järnhand och drömde om ett liv i frihet där alla hade rätt att säga vad de tyckte och tänkte. Därför var han först oerhört glad efter den iranska revolutionen när ayatollah Khomeini kom till makten. Men snart märkte han att ett totalitärt system ersatts av ett annat, minst lika förkastligt. När han framförde sin tveksamhet och sitt tvivel vände sig kamraterna på universitetet emot honom. Strax efter att han inkallats för att göra militärtjänst 1980 utbröt kriget mellan Irak och Iran. Efter att en tid ha tjänstgjort precis bakom fronten flydde Mohsen hem till Teheran. Där gick han under jorden tillsammans med sin älskade Farzaneh. Vänner och släkt hjälpte dem att hålla sig undan. – Vi var båda kända för att ha varit politiskt engagerade, vi hade delat ut flygblad och gått på protestmöten. Vi ville dock inte lämna landet och vi lyckades hålla oss undan för polisen. Ingen vill mot sin vilja överge den plats där man bor och lever. En tid blev det politiska klimatet mildare i Iran. Mohsen kunde börja arbeta på kontoret på ett kycklingslakteri – fast fortfarande utan myndigheternas kännedom. – Där märkte jag hur de afghanska gästarbetarna utnyttjades. De hade usel lön och inga rättigheter alls. Då anade jag inte att mina erfarenheter från slakteriet skulle bli en viktig pusselbit i en roman. Dottern Sepideh föddes en höstdag 1984. Men det underjordiska livet hade tärt på mamma Farzanehs hälsa – och till slut förstod Mohsen att familjen måste lämna Teheran och Iran. Flykten över bergen mot Turkiet var farofylld – och under den sjuttiotvå timmar långa färden till fots och till häst vägrade han att släppa ettåriga Sepideh en millimeter bort från sin kropp. Efter att ha hamnat i Sverige lärde sig Mohsen och Farzaneh svenska. Han började arbeta som spärrvakt hos SL, och studerade samtidigt matematik och datakunskap på universitetet. Tio år efter sin flykt fick han arbete som lärare på gymnasiet i Nynäshamn och året därpå fick han en tjänst på Tumba gymnasium. Där har han varit kvar sedan dess. Under 1990-talet märkte Mohsen att inställningen till invandrare från Mellanöstern hårdnade i Sverige. Uppmärksamheten riktades mot en hederskultur där män kontrollerar sina flickors och hustrurs liv i detalj. Kvinnor förväntas ofta vara oskulder vid bröllopet och de får inte själva välja vem de ska gifta sig med. De som revolterar mot hedersförtrycket kan bli utsatta för våld och i extrema fall för så kallade hedersmord. – Visst har många män en dålig attityd mot kvinnor, det gäller både svenska män och iranska män. Men jag blev väldigt ledsen när svenskar med hög utbildning frågade hur jag behandlade min fru och min dotter. Det var sårande att människor hade den misstanken bara för att jag kommer från Iran. – Jag mådde dåligt av att ofta ställas till svars för en hederskultur som jag inte har något till övers för. Det kändes ibland som om folk dömde mig när jag berättade att jag kommer från Iran: ”Jaha, han är en sådan man ...”, tycktes folk tänka. Sepideh avbryter sin pappa. – När jag i tonåren berättade att mina föräldrar är från Iran tittade folk menande på mig. Som om de tänkte att jag var extremt hårt hållen, att jag inte fick träffa vem jag ville och att jag måste vara hemma tidigt varje kväll. I verkligheten hade jag det som de flesta av mina ”svenska” vänner. Efter gymnasiet läste Sepideh på universitetet. Hon har en magisterexamen i internationella relationer, men har också studerat genusfrågor. Ofta reflekterar hon över hur vi placerar människor i fack, och att vi på förhand har en bild av hur de ska vara och uppträda. Som att alla män från Mellanöstern är kvinnoförtryckare och alla kvinnor därifrån är undergivna offer. – Jag tycker att medierna har en stor del i att många män från Mellanöstern förknippas med hedersförtryck. Det finns jämställda män i Egypten, Tunisien och Iran, även om de ännu inte är lika många som här i Sverige. Samtidigt finns det många svenska män som förtrycker sina kvinnor och döttrar, till och med misshandlar dem. – Vi måste förmå att se att frågan är komplex och sluta att koppla samman människors handlingar med deras etniska ursprung. Mohsen tittar på sin dotter när hon berättar. Han säger att hon växte upp med svenska som sitt språk, medan han fick slita för att lära sig att kommunicera på ett nytt sätt. – Svenska och persiska är ganska olika. När jag skriver på persiska blir det mer poetiskt, säger han. Redan under studenttiden i Stockholm spirade drömmen om att skriva en roman. Men det dröjde innan Mohsen blev klar med ”Blek tillvaro”, den kom ut på persiska 2007 och på svenska två år senare. Boken handlar om Massoud, en flykting från Iran som sökt en ny framtid i Sverige. Här känner han sig missanpassad och glider till slut även ifrån sin fru och sina två barn. I höstas kom så Mohsens andra roman ”Från Herat till Teheran” ut. Än så länge finns den bara på persiska. I boken återvänder han till Iran och skildrar afghanska flyktingars situation i sitt forna hemland. – Afghanerna betraktas som andra klassens medborgare i Iran. Barnen får inte gå i skolan och de vuxna männen tvingas ofta acceptera tillfälliga arbeten med usla villkor. Ofta förekommer det ett strukturellt rasistiskt förtryck. De här människorna lever under miserabla förhållanden och situationen har inte förbättrats sedan jag lämnade Iran. Medan pappa Mohsen skrev på sin roman bestämde sig Sepideh för att skriva en magisteruppsats om de afghanska kvinnornas situation i Iran. – Kvinnorna passar ofta barn och äldre i iranska familjer. De städar, tvättar och lagar mat. I en mening har de en bättre situation än männen som får stå i gathörnen och vänta på att en arbetsgivare ska leja dem för ett dagsarbete. Så kom det sig att far och dotter skildrade samma fråga från två håll; en av dem skönlitterärt och den andra som forskare. – Jag tror att vi berikade varandras arbete – och så kom vi ännu närmare varandra, säger Mohsen och Sepideh. Fotnot. I dag beräknas över en miljon afghaner leva i Iran. Namn: Mohsen Nekomanesh.Ålder: Namn: Mohsen Nekomanesh. Ålder: 54 år. Bor: I Sollentuna norr om Stockholm. Yrke: Lärare i matematik och datakunskap på Tumba gymnasium. Familj: Hustrun Farzaneh , dottern Sepideh och sonen Sarmad. Aktuell: Med romanen ”Från Herat till Teheran” (som han hoppas snart blir översatt till svenska. Övrigt: Sitter med styrelsen för Svenska Afghanistan Kommittén i Stockholm. Namn: Sepideh Nekomanesh. Ålder: 27 år. Bor: I norra Stockholm. Yrke: Arbetar som politisk sekreterare på SSU, det socialdemokratiska ungdomsförbundet. Familj: Pojkvännen Søren, mamma Farzaneh, pappa Mohsen och brodern Samrad.


Stockholms stad måste anställa fler med funktionsnedsättning

Summary: Arbetslösheten bland personer med funktionsnedsättning ökade i november med 9,4 procent jämfört med november 2010. Det är viktigt att vända denna utveckling. Under 2012, måste Stockholms stad vara en förebild gentemot näringslivet och anställa fler personer med funktionsnedsättning, skriver Ewa Samuelsson (KD), biträdande socialborgarråd med ansvar för tillgänglighets- och funktionshindersfrågor.

Arbetsförmedlingen har i dagarna presenterat statistik över arbetslösheten i Sverige under november månad. Statistiken redovisar hur arbetslösheten har förändrats jämfört med november 2010. Bland personer med funktionsnedsättning i Stockholms kommun är statistiken nedslående. Inom denna grupp är antalet öppet arbetslösa 1 915 (+9,4 procent jämfört med november 2010) och 3.179 deltar enligt statistiken i program med aktivitetsstöd (+8,5 procent). Det är viktigt att vända denna utveckling. Under 2012 måste Stockholms stad vara en förebild gentemot näringslivet och anställa fler personer med funktionsnedsättning. Möjlighet till arbete och egen försörjning är en av flera nyckelfaktorer för att personer med funktionsnedsättning ska erbjudas ett fritt, delaktigt och rikt liv. Med ett allt större utbud av tekniska hjälpmedel kombinerat med möjligheter att arbeta på distans och en övergång till ett tjänstesamhälle borde förutsättningarna vara bättre än någonsin för personer med funktionsnedsättning att etablera sig på arbetsmarknaden. Trots det är arbetslösheten inom denna grupp fortfarande stor, inte minst i Stockholm där den alltså har ökat under det senaste året, till skillnad från stora delar av övriga landet. I dagsläget är det de minsta företagen som tar störst ansvar för att anställa personer med funktionsnedsättning. Hälften av dem som får vanliga jobb från Samhall anställs av småföretag med färre än 20 anställda. Det är vanligt att dessa företag framhåller att det är positivt att anställa personer med funktionsnedsättning. Det ger inte bara en ökad mångfald på arbetsplatsen, personer med funktionsnedsättning stannar dessutom ofta länge på en och samma arbetsplats. Många stora företag talar om corporate social responsibility (CSR) och har som en följd av detta en stark miljöprofil eller ett engagemang i rättvis handel och utvecklingsfrågor. Detta är utmärkt. Dessvärre är det få stora företag som prioriterar ett liknande engagemang för att ge personer med funktionsnedsättning arbete. Stockholms stad ska vara en förebild och erbjuda fler praktikplatser och arbeten till personer med funktionsnedsättning. En förutsättning för att det ska vara möjligt är att arbetsplatserna anpassas och blir mer tillgängliga. Staden, dess nämnder och bolag bör bedriva ett nära samarbete med arbetsmarknadsförvaltningen som har kontakt med ett antal duktiga och kompetenta personer med funktionsnedsättning och som bara väntar på att få en chans på arbetsmarknaden. Arbetsmarknadsförvaltningen samarbetar med ett antal företag som tillsammans ska verka för att skapa karriärvägar för unga funktionshindrade. Ett utökat ansvar för jobbtorgen kan vara ett annat sätt för att få in fler personer med funktionsnedsättning på arbetsmarknaden. Dessutom måste fler dagliga verksamheter (dagtidssysselsättning för personer som har en utvecklingsstörning, autism eller som fått en betydande och bestående hjärnskada) vara meningsfulla och leda till ett arbete. Det finns fler åtgärder som är värda att överväga. Till exempel att ställa krav på leverantörer av offentliga tjänster att i upphandlingar visa hur man arbetar med mångfald när det gäller personer med funktionsnedsättning. Det går att uppnå en förändring. Mycket handlar om vilja och attityd. Länspolismästare Carin Götblad har i flera år drivit arbetet om ökad mångfald inom polisen i Stockholms län. I ett samarbete med Samhall har cirka 17 personer erbjudits arbetsuppgifter vid myndigheten. För många har det lett till en fast anställning. Vi behöver fler liknande initiativ. Stockholms stad fastslår i budgeten för 2012 att staden ska anställa fler personer med funktionsnedsättning. Nu är det dags att gå från ord till handling. Det finns goda exempel som kan tjäna som inspiration. Ett exempel: Av 170 sommarjobbsplatser 2011 i Södermalms stadsdelsförvaltning gick 25 till personer med funktionsnedsättning (nästan 15 procent). På samma sätt som det ska vara en självklarhet att anställa såväl män som kvinnor, eller personer med olika etnisk bakgrund, måste kommuner, landsting, stat och privata företag inse att personer med funktionsnedsättningar är en resurs som kan tillföra nya perspektiv och kunskaper. Ewa Samuelsson (KD), biträdande socialborgarråd med ansvar för tillgänglighets- och funktionshinderfrågor. Gruppledare, Kristdemokraterna i Stockholms Stadshus.


Hundar lyder en bra kompis

Summary: Lyhörd, fantasifull och en bra kompis. Så ska man vara om hunden ska göra som man säger. Det menar Nils-Rune Larsson, nordisk mästare i lydnad.

När Nils-Rune Larsson säger "sitt" så sätter sig Ingo. Han söker ständigt ögonkontakt med sin husse. Och husse behöver varken skälla eller ryta, det blir som han vill ändå. – Det gäller att skaffa sig ett språk med sin hund och att ha stor fantasi för att få hunden att förstå vad man vill. Nils-Rune Larsson har haft hund sedan 1983 och säger att han hade tur som snubblade över sin talang, den att lära hundar lyda. Han började tävla och märkte att han gillade att vinna. Med åren har han kammat hem titlar och medaljer. Tre gånger har han blivit svensk mästare i lydnad och två gånger nordisk. I helgen gästar Nils-Rune Larsson hundmässan i Göteborg där han ska prata om hur man får hunden dit man vill. Själv har han två bordercollier, Ingo och Dezz. Det är viktigt att låta hunden följa sin natur, menar Nils-Rune Larsson. Bordercollier, till exempel, är vallhundar och därför åker han regelbundet till en kompis som äger får så att Ingo och Dezz får valla loss. Nils-Rune Larssons ledarskap är inte särskilt auktoritärt. – Man ska bli kompis med hunden så att den tycker att man är värd att lyda. Var tydlig och konsekvent, särskilt Var tydlig och konsekvent, särskilt när hunden är valp. Mena det du säger, hundar är bra på att läsa av ansikten. Hunden är människans bästa vän, men du måste också vara hundens. Hundar förstår inte kommandon med automatik, skaffa ett eget språk med din hund. Uppmuntra och belöna. Mat är ett språk hundar förstår. (TT) Källa: Nils-Rune Larsson


”Därför måste Sveriges lärare ha 10.000 mer i månaden”

Summary: Lön och status hänger ihop. Lärarnas låga löner hotar på sikt Sveriges konkurrenskraft. Nu måste de politiker i kommunerna som är vår motpart i löneförhandlingarna inse denna utmaning. Utan rejält höjd lön – ingen statushöjning av yrket. Och utan statushöjning fortsätter kommunerna att år efter år missa många av de mest begåvade unga som framtida lärare. Dessutom kommer många tusen duktiga lärare som varje dag gör stordåd i skolan att lämna yrket. I den här avtalsrörelsen krävs därför ett tydligt steg mot 10.000 kr mer per månad, skriver Eva-Lis Sirén.

Lärarförbundets viktigaste utgångspunkt inför förhandlingarna i årets avtalsrörelse är att lärarnas löner tätt hänger samman med Sveriges konkurrenskraft på sikt. Allt börjar med en bra lärare, det vet vi. I dag är det alltför få som vill bli en av dessa duktiga lärare. Yrkets status har urholkats under decennier. Och det är lönenivån som är huvudproblemet. Lärarförbundet kräver därför att lärarlönerna höjs med 10.000 kronor per månad. Detta är avgörande för att höja läraryrkets status. Den här avtalsrörelsen måste innebära ett tydligt steg på vägen. I en färsk, och tidigare opublicerad undersökning, sätter närmare hälften av svenska folket i arbetsför ålder – 46 procent – lärare som nummer ett på listan över de yrken som nu bör få löneökningar i den pågående avtalsrörelsen. Det finns en utbredd uppfattning bland svenska folket att lärarnas löner är på tok för låga. Det är samma människor som via sin skattsedel betalar lärarnas löner. Det är tydligt att de förstår att om lärarlönerna inte höjs vill unga människor inte bli lärare. Man ser att de skickliga lärarna riskerar att lämna yrket för en karriär där ett gott arbete premieras. Även i form av bra lön. Man inser också att svenska elever då kan hamna på efterkälken i det globala kunskapsrace som nu pågår. Har vi inte bra lärare, hjälper inte andra reformer på skolans område. Det måste landets kommunpolitiker - lärarnas motpart i de stundande löneförhandlingarna - inse. I doktorsavhandlingen ”Yrke, status & genus” konstaterar Ylva Ulfsdotter Eriksson, lektor vid Göteborgs universitet, att läraryrkets status har sjunkit jämfört med andra yrken sedan de första mätningarna gjordes i slutet av 1950-talet. I dag placerar sig de olika lärarkategorierna i mittfältet eller under när 2.000 svenskar rangordnar 100 olika yrken. I toppen finns bland annat ambassadör, läkare, advokat och pilot. Äldre tillmäter läraryrket högre status än vad yngre gör men alla – ung, gammal, kvinna eller man – tycker att lärare borde ha högre status än vad de har i dag. Den låga statusen syns också tydligt i det minskande trycket på lärarutbildningen. Höstterminen 2011 sökte 13.119 personer till lärarutbildning, en minskning med 18 procent jämfört med året innan. Det innebär endast 1,2 sökande per plats. Vid många utbildningar gapar platserna tomma. Det kan jämföras med utbildningen till högstatusyrket läkare, som har omkring 20 sökande per plats. Att så få unga människor i dag väljer lärarutbildningen är djupt allvarligt. Lärarförbundet har i en undersökning (2011) frågat föräldrar om deras syn på läraryrket. Bara 5 av 100 föräldrar svarade att de skulle rekommendera sina barn att i första hand välja läraryrket. Om föräldrarna själva får välja bland yrken som de helst rekommenderar sina barn väljer de civilingenjör, advokat, läkare, elektriker och snickare. 8 av 10 föräldrar tycker att läraryrkets status borde höjas. Fakta och attityder ger svart på vitt: läraryrkets låga status och orimligt låga löner avskräcker unga från läraryrket. Få ser det som ett framtidsyrke. Det gör att vi inte kan locka unga, skickliga människor till skolan. De som ska inspirera och utbilda morgondagens läkare, verkställande direktörer, socionomer och forskare. De unga ser ett yrke som både betalar sig dåligt och som är pressat. Man ser ett ohållbart lärarliv. Flera undersökningar bekräftar att lärare är bland de mest stressade på svensk arbetsmarknad. Om vi vill höja resultaten i skolan och locka de mest lämpade till yrket måste lärare sluta tvingas göra mer av allt och ges chans att prioritera undervisning och kvalitet. Avtalsrörelsen handlar om hur Sveriges framtida tillväxt ska skapas av en ny generation med nya idéer, god kunskap och ledarskap. Avtalsrörelsen handlar också om de tolv procent av niondeklassarna som i dag lämnar grundskolan med icke godkänt betyg i kärn-ämnena och utan behörighet till något av gymnasieskolans nationella program. Varje elev som inte når kunskapsmålen är ett misslyckande. Det innebär stora konsekvenser för den enskilde eleven som redan vid 15 års ålder riskerar att hamna utanför chansen till ett utvecklande arbete och framtida valmöjligheter. Om vi vill att eleverna ska ha rätt till de bästa lärarna krävs en statushöjning av läraryrket. Då krävs ett tydligt besked om att Sveriges kommuner är beredda att ge lärarna ett ordentligt lönelyft i denna avtalsrörelse. Det är nödvändigt för att läraryrket ska bli ett attraktivt förstahandsval för kommande generationer. I dag skiljer det minst 10.000 kronor i plånboken varje månad mellan den som väljer lärarbanan och yrken som systemvetare eller civilekonom – trots att utbildningarna är lika långa. Det är det här lönegapet som gör att statusen sjunker och allt färre vill bli lärare. Det är det som kan leda oss rakt in i en nationell lärarkris. Det är förstås viktigt att samhällets löneökningar ryms inom det samhällsekonomiskt rimliga. Nu har vi ett tydligt märke satt för avtalsrörelsen i det nyligen undertecknade industriavtalet. Lika avgörande för konkurrenskraften är möjligheten att locka unga till läraryrket och få skickliga lärare att stanna i yrket. Inom ramen för märket och samhällsekonomin är den obefintliga kön till läraryrket en av samhällets stora utmaningar. Det är ett problem för hela samhället att så få vill bli lärare. Det har även industrins parter själva konstaterat. Nu måste de politiker i kommunerna som är vår motpart i löneförhandlingarna inse denna utmaning. Utan rejält höjd lön – ingen statushöjning av yrket. Utan statushöjning fortsätter kommunerna att år efter år missa många av de mest begåvade unga som framtida lärare. Dessutom kommer de många tusen duktiga lärare som varje dag gör stordåd i skolan att lämna yrket. Och tusentals elever lämnas i sticket och fortsätter gå ut grundskolan utan nödvändiga kunskaper. I den här avtalsrörelsen krävs ett tydligt steg mot 10.000 kronor mer. Eva-Lis Sirén, Lärarförbundets ordförande


”Därför måste Sveriges lärare ha 10 000 mer i månaden”

Summary: Lön och status hänger ihop. Lärarnas låga löner hotar på sikt Sveriges konkurrenskraft. Nu måste de politiker i kommunerna som är vår motpart i löneförhandlingarna inse denna utmaning. Utan rejält höjd lön – ingen statushöjning av yrket. Och utan statushöjning fortsätter kommunerna att år efter år missa många av de mest begåvade unga som framtida lärare. Dessutom kommer många tusen duktiga lärare som varje dag gör stordåd i skolan att lämna yrket. I den här avtalsrörelsen krävs därför ett tydligt steg mot 10 000 kr mer per månad, skriver Eva-Lis Sirén.

Lärarförbundets viktigaste utgångspunkt inför förhandlingarna i årets avtalsrörelse är att lärarnas löner tätt hänger samman med Sveriges konkurrenskraft på sikt. Allt börjar med en bra lärare, det vet vi. I dag är det alltför få som vill bli en av dessa duktiga lärare. Yrkets status har urholkats under decennier. Och det är lönenivån som är huvudproblemet. Lärarförbundet kräver därför att lärarlönerna höjs med 10 000 kronor per månad. Detta är avgörande för att höja läraryrkets status. Den här avtalsrörelsen måste innebära ett tydligt steg på vägen. I en färsk, och tidigare opublicerad undersökning, sätter närmare hälften av svenska folket i arbetsför ålder – 46 procent – lärare som nummer ett på listan över de yrken som nu bör få löneökningar i den pågående avtalsrörelsen. Det finns en utbredd uppfattning bland svenska folket att lärarnas löner är på tok för låga. Det är samma människor som via sin skattsedel betalar lärarnas löner. Det är tydligt att de förstår att om lärarlönerna inte höjs vill unga människor inte bli lärare. Man ser att de skickliga lärarna riskerar att lämna yrket för en karriär där ett gott arbete premieras. Även i form av bra lön. Man inser också att svenska elever då kan hamna på efterkälken i det globala kunskapsrace som nu pågår. Har vi inte bra lärare, hjälper inte andra reformer på skolans område. Det måste landets kommunpolitiker - lärarnas motpart i de stundande löneförhandlingarna - inse. I doktorsavhandlingen ”Yrke, status & genus” konstaterar Ylva Ulfsdotter Eriksson, lektor vid Göteborgs universitet, att läraryrkets status har sjunkit jämfört med andra yrken sedan de första mätningarna gjordes i slutet av 1950-talet. I dag placerar sig de olika lärarkategorierna i mittfältet eller under när 2 000 svenskar rangordnar 100 olika yrken. I toppen finns bland annat ambassadör, läkare, advokat och pilot. Äldre tillmäter läraryrket högre status än vad yngre gör men alla – ung, gammal, kvinna eller man – tycker att lärare borde ha högre status än vad de har i dag. Den låga statusen syns också tydligt i det minskande trycket på lärarutbildningen. Höstterminen 2011 sökte 13 119 personer till lärarutbildning, en minskning med 18 procent jämfört med året innan. Det innebär endast 1,2 sökande per plats. Vid många utbildningar gapar platserna tomma. Det kan jämföras med utbildningen till högstatusyrket läkare, som har omkring 20 sökande per plats. Att så få unga människor i dag väljer lärarutbildningen är djupt allvarligt. Lärarförbundet har i en undersökning (2011) frågat föräldrar om deras syn på läraryrket. Bara 5 av 100 föräldrar svarade att de skulle rekommendera sina barn att i första hand välja läraryrket. Om föräldrarna själva får välja bland yrken som de helst rekommenderar sina barn väljer de civilingenjör, advokat, läkare, elektriker och snickare. 8 av 10 föräldrar tycker att läraryrkets status borde höjas. Fakta och attityder ger svart på vitt: läraryrkets låga status och orimligt låga löner avskräcker unga från läraryrket. Få ser det som ett framtidsyrke. Det gör att vi inte kan locka unga, skickliga människor till skolan. De som ska inspirera och utbilda morgondagens läkare, verkställande direktörer, socionomer och forskare. De unga ser ett yrke som både betalar sig dåligt och som är pressat. Man ser ett ohållbart lärarliv. Flera undersökningar bekräftar att lärare är bland de mest stressade på svensk arbetsmarknad. Om vi vill höja resultaten i skolan och locka de mest lämpade till yrket måste lärare sluta tvingas göra mer av allt och ges chans att prioritera undervisning och kvalitet. Avtalsrörelsen handlar om hur Sveriges framtida tillväxt ska skapas av en ny generation med nya idéer, god kunskap och ledarskap. Avtalsrörelsen handlar också om de tolv procent av niondeklassarna som i dag lämnar grundskolan med icke godkänt betyg i kärn-ämnena och utan behörighet till något av gymnasieskolans nationella program. Varje elev som inte når kunskapsmålen är ett misslyckande. Det innebär stora konsekvenser för den enskilde eleven som redan vid 15 års ålder riskerar att hamna utanför chansen till ett utvecklande arbete och framtida valmöjligheter. Om vi vill att eleverna ska ha rätt till de bästa lärarna krävs en statushöjning av läraryrket. Då krävs ett tydligt besked om att Sveriges kommuner är beredda att ge lärarna ett ordentligt lönelyft i denna avtalsrörelse. Det är nödvändigt för att läraryrket ska bli ett attraktivt förstahandsval för kommande generationer. I dag skiljer det minst 10 000 kronor i plånboken varje månad mellan den som väljer lärarbanan och yrken som systemvetare eller civilekonom – trots att utbildningarna är lika långa. Det är det här lönegapet som gör att statusen sjunker och allt färre vill bli lärare. Det är det som kan leda oss rakt in i en nationell lärarkris. Det är förstås viktigt att samhällets löneökningar ryms inom det samhällsekonomiskt rimliga. Nu har vi ett tydligt märke satt för avtalsrörelsen i det nyligen undertecknade industriavtalet. Lika avgörande för konkurrenskraften är möjligheten att locka unga till läraryrket och få skickliga lärare att stanna i yrket. Inom ramen för märket och samhällsekonomin är den obefintliga kön till läraryrket en av samhällets stora utmaningar. Det är ett problem för hela samhället att så få vill bli lärare. Det har även industrins parter själva konstaterat. Nu måste de politiker i kommunerna som är vår motpart i löneförhandlingarna inse denna utmaning. Utan rejält höjd lön – ingen statushöjning av yrket. Utan statushöjning fortsätter kommunerna att år efter år missa många av de mest begåvade unga som framtida lärare. Dessutom kommer de många tusen duktiga lärare som varje dag gör stordåd i skolan att lämna yrket. Och tusentals elever lämnas i sticket och fortsätter gå ut grundskolan utan nödvändiga kunskaper. I den här avtalsrörelsen krävs ett tydligt steg mot 10 000 kronor mer. Nu inleds avtalsrörelsen för lärarna. Lärarförbundets viktigaste utgångspunkt är att lärarnas löner hänger samman med Sveriges konkurrenskraft på sikt. Det avgörande är att höja lärarnas status. Därför kräver Lärarförbundet att lärarlönerna höjs med 10 000 kr per månad. I en färsk undersökning sätter närmare hälften av svenska folket lärarna som nummer ett på listan över de yrken som nu bör få löneökningar. Lärarnas låga status märks också på det minskande trycket på intagningarna till lärarutbildningen. Det är ett problem för hela samhället att så få vill bli lärare. Nu måste politikerna inse att utan rejält höjda löner kommer ännu fler elever att gå ut grundskolan utan nödvändiga kunskaper


Stockholms omvandling kräver beslutsamhet - och sorgearbete

Summary: Städer planeras inte för de som bor här nu, utan för dem som kommer att flytta in. Förändringen av Stockholm kommer att kräva både belutsamhet och sorgearbete, skriver Alexander Ståhle. Ett exempel är Slussen. Det finns de som har upplevt Slussen före 1935, ett vackert torg i kajplan, som säger att de sörjer dagens betongspagetti. Det ger perspektiv. Hur kan man påstå att Stockholms stadsbild är perfekt som den är just nu, när den aldrig har sett ut så här någonsin tidigare?

Att förlora en gammal nära vän gör ont. Det kräver ett sorgearbete som måste få ta tid och plats. Som en gammal bil som tjänat ut och som det är fullständigt omoraliskt att köra omkring i för både miljö och andras säkerhet. Även om beslutet att köra den på skroten är rätt så skär det i hjärtat. Denna kamp mellan känsla och förnuft, eller med filosofen Sören Kierkegaards termer, mellan det estetiska och det etiska, är något som städer i förändring ständigt måste arbeta med. Om inte medborgare, beslutsfattare och planerare inser att förändring kräver både beslutsamhet och sorgearbete riskerar det att bli en stad med fula ärr där tilliten tillslut urholkas. Vi står i dag inför ett antal avgörande och - för många - ångestfyllda beslut som kommer att förvandla Stockholm från något som dagens Stockholmare känner och älskar till något annat som är för framtidens Stockholmare. För det paradoxala med städer är att de inte planeras för dem som bor här just nu utan för dem som kommer att flytta in. Det hus du bor i, gatan och trädet utanför ditt fönster har inte alltid funnits. Under historien har hus lagts vid hus, gator vid gator, parker vid parker och alla prognoser pekar på att så kommer det att fortgå under överskådlig tid. Frågan är då hur man kan påstå att Stockholms stadsbild är fullständigt perfekt exakt som den är just nu när den aldrig har sett ut så här någonsin tidigare? Vi bor i en mycket attraktiv och vacker stad. Men hur kan vi ta oss rätten att hindra andra från att flytta hit, när vi alla är inflyttare? Mitt första exempel handlar om den förtätning som pågår och som med all sannolikhet kommer att eskalera. När Stockholms översiktsplan säger att innerstaden av sociala, ekonomiska och miljömässiga skäl ska växa utanför tullarna betyder det att våra politiker och Stadsbyggnadskontoret vill att förorter som Årsta och Liljeholmen ska bli mycket tätare, kanske dubbelt så täta. Detta kommer ha stor påverkan på livsmiljön här. Den kommer att förvandlas och det kommer att vara jobbigt för dem som tycker att allt är bra som det är. Det kommer först inte spela någon roll för dem att deras barn och vänner får bostad eller att deras utbud av service, handel, restauranger och parker kommer att öka. Det är krossad kärlek och sorg. Det motstånd som väcks, den så kallade Not-In-My-Backyard-effekten, är också del av ett högst rimligt sorgearbete. Men, vad är det vi sörjer när den flerhundraåriga tv-eken sågas ned? Är det ett uppriktigt engagemang, därför att staden håller på att förvanskas för framtida generationer? Alla ekar på Djurgården är planterade och kommer att dö någon gång, och nya träd kan planteras igen. Precis som almarna i Kungsträdgården. Men Almstriden var en symbolisk strid som blev slutet på rivningen av Klara. Den tidens beslutsfattare med Hjalmar Mehr i spetsen var övertygade om att det nya Hötorgscity var för framtiden men fick till slut inse att de var fel ute. Det blev en för stor sorg och den stadsmiljö som växte fram var kall, storskalig och lade bilarna ovan jord och människorna under jord. Sedan dess har mycket skett på och kring Sergels torg. Känslorna är i dag blandade och nu har Stadsmuseet satt högsta kulturklassning på miljön. Ett stadsmuseum som kanske starkast drivit sorgearbetet efter Klararivningen. Mot denna bakgrund kan man förstå att det nya Waterfront building bredvid Stadshuset är förvirrande. Är det en fortsättning på Klara eller ett nytt samtida landmärke? Beslutet är taget och huset står där som en början på en ny front mot vattnet. Fast nu hejdar sig politiken och vill inte bygga högt längre. Men, i konsekvensens namn är det väl ändå för sent? Tegelbacken kan väl knappast betraktas som en fullbordad stadsbild eller en värdefull kulturmiljö som den ser ut nu? Waterfrontprojektet visar att den mest sargade plats i staden kan väcka de starkaste känslor, som borde mana till förbättring men i stället har lett till handlingsförlamning. Beslutsångest har man dock inte när det gäller nya spårvagnslinjer. Dessa ska fram till varje pris. Bilar ut och spårvagnar in är ju fullt rimligt, men fotgängarnas utrymme på Citys huvudgator kan inte minska, inte i hjärtat av ”Promenadstaden”, inte när stadens nya framkomlighetsstrategi säger att gående skall ha allra högsta prioritet. Detta för mig in på mitt sista exempel, Slussen. Det är, vågar jag påstå, det kanske känsligaste och mest motsägelsefulla projekt som Stockholmarna någonsin har upplevt. Projektstart var i praktiken Foster-Bergs samrådsförslag 2010 med en framflyttad stadsfront, en kajterminal, ett vattentorg och två broar som skulle göra Slussen till en mer levande stadsmiljö. I (medveten) brist på program och arkitektur för byggnaderna handlade debatten istället om vad som skulle tas bort för utsiktens skull. I utställningsförslaget avlägsnades följaktligen flera byggnader, en gångbro samt en bussterminal som flyttades in i Katarinaberget. Men, är det inte något mystiskt med detta utsiktsargument? Är verkligen de som har hävdat att nya byggnader blir ”en mur” verkligen intresserade av utsiktsmöjligheterna? Skulle vi riva vackra viktiga byggnader som stadshuset eller stadsmuseet för att få bättre utsikt? De analyser som genomförts av Foster-Bergs Slussenförslag visar att mängden utsiktsplatser och stråk blir mycket fler än i dag. Utsikten förändras, men förbättras, det behöver ingen vara orolig för. Däremot är det högst mänskligt att sörja förändringen. En högröstad opinion har menat att det bästa vore att rusta upp Slussen. Och det är klart att tanken på att vår gamla vän från 1935 måste gå ur tiden, smärtar. Men vi har här en otidsenlig miljö byggd i samma teknokratiska anda som Hötorgscity som enligt alla analyser visat sig ha få värden för stadslivet i dag. Det är en otrygg trafiklabyrint med bilar ovanpå och människor under. Foster-Bergs förslag må ha brister givna av platsens oerhört komplexa förutsättningar men de är långt ifrån dagens Slussen. Förslagets bro är bred men den ger paradoxalt nog marginal till att i framtiden ge bilkörfält över till gående och cyklister. Bevarandeivrarna har ett retoriskt problem då de klagar på trafikdominansen i förslaget samtidigt som de hävdar 1935 års bilkarusell eller Kulturslussen. Att den franska arkitektgurun Le Corbusier, som ville riva hela Gamla stan, hyllade klöverbladet 1935 borde väl ändå ge en tankeställare. Det finns de som har upplevt Slussen före 1935, ett vackert stenlagt torg i kajplan, som säger att de sörjer dagens betongspagetti. Det ger perspektiv. I alla tider har städer varit platser för möten mellan människor, kultur och innovation. Det kan inte finnas en bättre utgångspunkt för stadens utveckling. Här framstår översiktsplanens vision ”Promenadstaden” och den nya framkomlighetsstrategin som framsynt och tillräckligt konkret för att kvalitetssäkra förorternas förtätning, Citys utbyggnad och Slussen som ”mötesplats i världsklass”. För människor och inte för bilar. Alexander Ståhle, landskapsarkitekt, doktor i stadsbyggnad och Slussenprojektets stadslivskonsult


”Republikanerna försvårar för minoriteterna att rösta”

Summary: Republikansk strategi. Obamas seger 2008 byggde främst på ett ökat valdeltagande bland svarta, spansktalande, unga och förstagångsväljare. Detta har inte lämnat republikanerna någon ro. Motstrategin är att mobilisera de vita kärnväljarna och samtidigt göra det svårare för minoriteter och fattiga att utnyttja sin rösträtt. Ett dussintal republikanskt styrda delstater har infört nya röstningsregler för att minimera dessa gruppers valdeltagande. Frågor om hudfärg och etnisk bakgrund kommer därför garanterat att åter göra sig påminda i årets amerikanska presidentval, skriver Erik Åsard.

I dag inleds den långa raden av primärval i USA. Först ut är delstaten Iowa, där allt ljus riktas mot republikanerna (alla vet redan vem som blir demokraternas presidentkandidat). Det är ett alltmer enhetligt och högerorienterat parti som nu möter väljarna. Tendensen har varit tydlig inte bara i de tv-debatter som hållits under hösten utan även i den övergripande strategi som republikanerna knäsatte efter valförlusten 2008. Presidentvalet 2008 var remarkabelt inte bara för utfallet utan också för att så många röstade. Över 131 miljoner, motsvarande nära 62 procent av de röstberättigade, gick till vallokalerna – det högsta valdeltagandet sedan 1968. Aldrig tidigare har så många väljare med minoritetsbakgrund deltagit i ett amerikanskt presidentval. Barack Obamas seger byggde främst på ett ökat valdeltagande bland de svarta och stora framgångar bland de spansktalande, unga och förstagångsväljarna. Att han skulle vinna stort bland de svarta (95 procent) och unga (66 procent) var ingen överraskning. Notabelt är att Obama även utklassade republikanen John McCain bland de två snabbast växande minoritetsgrupperna i USA – 67 procent av de spansktalande röstade på Obama liksom 62 procent av väljare med asiatisk bakgrund. Obamas triumf har inte lämnat republikanerna någon ro. Deras motstrategi blev att satsa på en mobilisering av de vita kärnväljarna i akt och mening att återvinna kongressen 2010 och presidentposten 2012. Det lyckades bra i kongressvalet 2010 då 62 procent av de vita väljarna (exklusive de spansktalande) röstade på republikanerna, vilket hjälpte dem att återta majoriteten i representanthuset. Partiet drog också fördel av att valdeltagandet kraftigt minskade bland minoriteterna, vilket vanligen är fallet i ett mellanårsval. Det var inte givet att republikanerna skulle gå in för en helvit röstmaximeringsstrategi. Inflytelserika röster inom partiet som William Kristol, Grover Norquist och Karl Rove varnade för att en strategi som har udden riktad mot immigranter och minoriteter på sikt kan leda till flera smärtsamma valförluster. Demografen Joel Kotkin uppskattar att USA:s befolkning år 2050 kommer att uppgå till minst 400 miljoner, en ökning med 100 miljoner jämfört med i dag. Merparten av ökningen beräknas bestå av olika minoritetsgrupper, framför allt asiater och spansktalande. Att göra sig till ovän med dessa ansenliga grupper är ett säkert sätt att skjuta sig själv i foten, förmanade kritikerna. Till ingen nytta – den invandrarkritiska falangen, ivrigt påhejad av Tea Party-rörelsen och konservativa evangelikaner, har i dag en stark ställning inom partiet och ser kongressvalet 2010 som en modell för framtiden. Den republikanska strategin inför årets presidentval går ut på att fortsatt mobilisera den vita befolkningsgruppen och samtidigt göra det svårare för minoriteter och fattiga att utnyttja sin rösträtt. Strategin visar sig dels i en vida spridd immigrationskritik bland republikanska politiker och gräsrötter, särskilt mot så kallade illegala immigranter, dels i en rad nya regler i olika delstater som begränsar möjligheterna att rösta. När Texasguvernören Rick Perry gav sig in i leken i höstas tog han snabbt ledningen i nomineringsstriden. Men Perrys öde beseglades troligen då han i en tv-debatt försvarade användningen av skattemedel för att bekosta utbildningen för barn till illegala immigranter. Uttalandet möttes av burop från publiken och hans opinionssiffror störtdök. I kongressen är motståndet starkt mot en reformering av immigrationspolitiken och även republikaner som tidigare stödde en reform (som till exempel John McCain) har tvingats byta åsikt för att kunna bli omvalda. Efter 2010 års kongressval har vidare ett drygt dussintal republikanskt styrda delstater infört nya regler i syfte att minimera minoriteternas valdeltagande. Reglerna går ut på att korta perioden för förtidsröstning, göra det svårare för väljare att registrera sig och kräva att de skaffar sig statligt utfärdade identitetskort. Tidigare har det normalt räckt med att visa körkort, bank- eller pensionshandlingar för att styrka sin identitet i vallokalen (USA har ingen central myndighet som automatiskt skickar ut röstkort inför valen). I Florida har delstatsförsamlingen antagit en lag som förbjuder röstning på söndagen före valet, traditionellt en dag som de svarta brukar utnyttja efter kyrkobesöken för att gå och rösta. I Texas godtas som av en händelse vapenlicenser som ID-handling medan studenternas ID-kort inte duger. En annan händelse som ser ut som en tanke är att i merparten av de delstater som infört begränsningar av rösträttsreglerna var utgången mycket jämn 2008. Hit hör, förutom Florida, Missouri, North Carolina, Ohio, Pennsylvania, och Wisconsin. En studie vid New York University Law School uppskattar att de nya reglerna kommer att försvåra eller omöjliggöra för cirka fem miljoner väljare att rösta, varav många minoritetsväljare. Republikanerna menar att åtgärderna är nödvändiga för att minska möjligheterna till röstfusk. Men det är ett skenargument eftersom röstfusk numera sällan förekommer. Det verkliga skälet artikulerades en gång av Paul Weyrich, en av den republikanska högerns portalfigurer som inför valet 1980 yttrade: ”Jag vill inte att alla ska gå och rösta. Våra vinstchanser ökar ärligt talat om valdeltagandet minskar.” Med andra ord: eftersom minoriteter, unga och fattiga tenderar att rösta demokratiskt gäller det att sätta upp hinder för deras valdeltagande. Det är en historiens ironi att republikanerna en gång bildades för att bekämpa slaveriet medan demokraterna länge försvarade diskrimineringen av de svarta, inklusive metoder för att förhindra deras möjligheter att rösta. Det var republikanen Abraham Lincoln som avskaffade slaveriet och partiet hade betydande stöd bland afroamerikanerna ända fram till 1950-talet. Men efter att demokraterna gick i spetsen för införandet av nya medborgar- och rösträttslagar i mitten av 1960-talet svängde det, och i dag är rollerna mellan partierna ombytta. Justitieminister Eric Holder lovade nyligen att hans departement noggrant ska granska huruvida de nya reglerna är förenliga med 1965 års rösträttslag. Mycket av den fortsatta striden lär utspelas i domstolarna – något som garanterar att frågorna om hudfärg och etnisk bakgrund, vilka utgjorde ett brummande bakgrundsbrus 2008, kommer att göra sig påminda också under den valrörelse som nu på allvar börjar. Erik Åsard, professor i nordamerikastudier med inriktning mot statskunskap, Engelska institutionen, Uppsala universitet


”Utan skatt på konstgödsel riskerar vi mer gift i maten”

Summary: Naturskyddsföreningen: Vi uppmanar regeringen att riva upp beslutet om att avskaffa skatten på konstgödsel. Den giftiga tungmetallen kadmium är en oönskad förorening i konstgödsel och finns i dag i livsmedel som vi varken ska eller kan låta bli att äta. Därför är det väsentligt att förhindra spridningen av kadmium. När regeringen nu vid årsskiftet tar bort den miljöstyrande skatten på konstgödsel ökar risken för att kadmium hamnar i vår mat. Ett av argumenten för att slopa skatten är att den hämmar svenska lantbrukares konkurrenskraft. Men om de på grund av skatten använder mindre konstgödsel och svenskodlad mat därför innehåller lägre halter av kadmium är ju det en stor konkurrensfördel, skriver Svante Axelsson och Emelie Hansson.

Regeringens beslut att vid årsskiftet ta bort skatten på konstgödsel kommer att öka risken för att det cancerframkallande ämnet kadmium hamnar i vår mat. I skatten på konstgödsel ingår två olika punktskatter – på kväve och på kadmium. Båda dessa ämnen har en negativ påverkan på miljön. Kväve orsakar övergödning och utsläpp av växthusgaser, kadmium kan ge allvarliga störningar på människor, djur och natur. Jordbruksministern Eskil Erlandsson verkar ha drivit förslaget att avskaffa skatten på kadmium utan att departementet gjort en analys av konsekvenserna i ett bredare miljö- och hälsoperspektiv. Kadmium är en oönskad förorening som går att ta bort från konstgödningen och det var därför det infördes en miljöstyrande skatt på kadmium i konstgödsel 1994. Skatten betalas av den som tillverkar eller för in konstgödseln till Sverige, och pengarna får jordbruksnäringen tillbaka genom stöd för att stimulera miljöförbättringar. Flera tunga remissinstanser är kritiska till att detta fungerande styrmedel nu tas bort utan analys av följdeffekterna. Kadmium är en giftig metall. Nyligen har EFSA (European Food Safety Authority) skärpt gränsvärdet för kadmium i maten avsevärt. Det högsta tolerabla veckointaget sänktes till 2,5 milligram kadmium per dag vilket innebär en tredjedel av det tidigare gränsvärdet. De nya gränserna betyder att 5 till 10 procent av Sveriges befolkning i dag får i sig för mycket av det cancerframkallade ämnet kadmium. Höga halter av kadmium i vår mat finns i djurens lever och njure och därför ger Livsmedelsverket i dag rådet att begränsa konsumtionen av sådana livsmedel. Men den största kadmiumkällan är livsmedel som utgör basen i en väl sammansatt kost och som vi konsumerar stora mängder av. 75–80 procent kommer från fiberhaltiga vegetabiliska livsmedel. Störst kadmiumintag sker via spannmålsprodukter, potatis, grönsaker och ris – näringsrika livsmedel som vi bör äta mer av. Det hjälper alltså inte bara med kostrådgivning. Kadmium finns i dag i nyttiga livsmedel som vi varken ska eller kan låta bli att äta. Därför är det väsentligt att förhindra spridningen av kadmium. Det är när växtnäringsämnet fosfor bryts i gruvor för att ingå i konstgödsel som en viss mängd kadmium kommer med som en förorening. På så vis sprids den oönskade tungmetallen på våra åkrar när konstgödsel används. Kadmium finns också naturligt i jorden och sprids även i miljön som en förorening vid förbränning av fossila bränslen och av sopor som innehåller kadmiumbatterier. Tillförsel av nytt kadmium via konstgödsel i kretsloppet ökar exponeringen vilket är hälsomässigt mycket problematisk. Det tillförda kadmiumet tas upp av grönsaker och andra växter där konstgödning spridits, vilket gör att vi konsumenter sedan får i oss kadmium när vi äter dessa livsmedel. Därför är vi nu många som ställer oss frågan hur det är möjligt att ett fungerande styrmedel för att minska det cancerframkallande ämnet kadmium tas bort utan att andra åtgärder sätts in för att minska exponeringen. Ansvaret för att minska risker med miljögifter har Kemikalieinspektionen, som i sitt remissvar är starkt kritisk till förslaget att ta bort skatten. Kemikalieinspektionen skriver att skatten varit effektiv och att den gör det olönsamt att använda fosforgödselmedel med stort kadmiuminnehåll. Även Sveriges lantbruksuniversitet ifrågasätter förslaget som riskerar att öka den giftiga tungmetallen på våra åkrar. I det svenska miljömålet Giftfri miljö, som beslutats av riksdagen, står att nyproducerade varor så långt det är möjligt ska vara fria från kadmium. Dessutom ska halterna av kadmium i mat vara så låga att de inte skadar hälsan. Kadmium är sedan länge dokumenterat hälsofarligt och kan bland annat orsaka cancer, njurskador och benskörhet. Kadmium tas upp av kroppen och lagras i njurarna och en för stor upplagring kan leda till att njurarnas funktion störs. Känsliga personer kan ha störd njurfunktion redan vid den vardagliga exponering som vi utsätts för genom maten. Kadmium som en gång bundits i njurarna frigörs väldigt långsamt. Halveringstiden är 10–30 år. Nyligen utförda studier, bland annat i Sverige, tyder på att det också kan finnas koppling mellan benskörhet och kadmiumintag vid den måttliga exponering som de flesta människor utsätts för. Vidare visar en svensk studie att långtidsexponering av kadmium genom kosten stör kroppens hormoner. Studien har också hittat ett samband med ökad livmodercancer. EU:s riskbedömning av kadmium kommer fram till att kadmium har en potentiellt mutagen effekt. Eftersom tungmetallen kadmium ingår som en förorening i den fosfor som finns i konstgödning är det viktigt att minska källan till exponeringen. Halterna av kadmium har minskat i gödningen och även försäljningen av konstgödsel har minskat, men från onödigt höga nivåer. Denna positiva trend riskerar nu att brytas. Förslaget om att ta bort skatten på kadmium i konstgödsel kom i regeringens budgetproposition och beslutades av riksdagen i december. Om beslutet träder i kraft vid årsskiftet så har Sverige förlorat ett viktigt och fungerande instrument för att begränsa mängden kadmium på åkern och i vår mat, anser vi. Ett av regeringens och LRF:s argument för att slopa skatten är att den hämmar svenska lantbrukares konkurrenskraft. Men om det är så att svenska lantbrukare på grund av skatten använder mindre handelsgödsel och att svenskodlad mat därför innehåller lägre halter av det cancerframkallande ämnet kadmium menar vi att detta är en mycket stor konkurrensfördel. Den borde svenska lantbrukare utnyttja mer i stället för att äventyra svenska barns hälsa genom att ta bort en fungerande miljöskatt. Därutöver går alla skatteintäkterna av kadmiumskatten tillbaka till jordbruksnäringen för utvecklingsinsatser med syfte att främja hållbara produktionsmetoder. För hälsoskadliga ämnen bör vi ha en god marginal mellan den faktiska nivån och den lägsta nivån som har konstaterats ge skadliga effekter. Den nya forskningen har visat att säkerhetsmarginalen för kadmium är liten eller obefintlig. Därför vill vi nu uppmana regeringen att riva upp beslutet om att avskaffa skatten på handelsgödsel. Svante Axelsson generalsekreterare Naturskyddsföreningen Emelie Hansson jordbrukshandläggare Naturskyddsföreningen Giftig tungmetall I det periodiska systemet tillhör tungmetallen kadmium samma grupp som zink och kvicksilver. Kadmium har ingen livsnödvändig funktion och i höga halter är metallen giftig för alla former av liv. Den är giftig genom att den binder till svavelföreningar och därigenom hämmar funktionen hos vissa enzymer. Den vanligaste upptagningsvägen är genom födan. Det är när tillförseln av kadmium är större än vad kroppen kan binda som till exempel cancer, njurskador och skelettdeformationer kan uppstå.


Mode för år 2010

Summary: Trasiga jeans, bohochica Sienna Miller, paljettfodral och galna klackar. DN:s Modeexpert Karolina Skande tipsar om vad vi lämnar bakom oss från 2009, vad vi tar med oss in i det nya decenniet och vad som är helt nytt.

2009 var modeåret då klackarna var högre än någonsin, jeansen var trasiga och klänningarna paljettprydda. Det finns en hel del saker DN:s modeexpert Karolina Skande hoppas att vi lämnar i 2009. – Förhoppningsvis har vi fått nog av den rockchica stilen (inspirerad av Balmain) med trasiga jeans, nitar, läder och paljettfodral, det lämnar vi i 2009. I övrigt tror jag att de rent ut sagt galna klackarna har nått sin kulmen. Framöver kommer vi förhoppningsvis att se fler skor som det faktiskt går att gå i. Karolina Skande tror däremot att vi tar med oss det välskräddade och eleganta modet som vi fått en försmak på under 2009. – Lanvin gör det bäst av alla! En annan trend som bara blivit tydligare och tydligare de senaste säsongerna är fokuset på välarbetade detaljer. Modehusen sliter sig i håret för att komma på tekniskt avancerade lösningar som gör det svårare för kedjorna att hinna kopiera plaggen innan originalen ens har hunnit komma i butik, säger Karolina Skande. Hon tror även på en mjukare siluett. De stela rustningslika plaggen får ge vika för mjukare svepande silhuetter i en sofistikerad lager-på-lager-styling, till exempel Vandevorst. Helt nya trender för 2010 blir bland annat färgerna beige och hudfärgat som kommer att bli heta. – De kommer helt klart att dominera första halvåret av 2010. Celine visade även en ny typ av ren och modern minimalism som känns väldigt intressant, jag tror att det är startskottet till en ny övergripande stilestetik som vi kommer att få se mer utav. 2000-talets tio första år beskriver Karolina Skande som åren då Sienna Miller var stilikonen och volangkjolar, myntskärp och slitna boots var varenda fashionistas våta dröm. – Om jag bara ska nämna de två största övergripande trenderna under 2000-talet tio första år blir det helt klart det bohochica modet som regerade första delen av 2000-talet. Den andra delen av 2000-talet första årtionde dominerades av det rockchica och tuffa modet där läder, nitar och denim i en tuff, androgyn och nonchalant "jag bryr mig inte"-stil var hetast bland de trendinsatta. Stilikoner som Erin Wasson och Alice Dellal visade var skåpet skulle stå. Hon tycker att när det kommer till designers så var Chloé det absolut hetaste modehuset under de första fem åren medan Balmain helt klart gjorde djupast avtryck under den andra hälften av decenniet. – Prada, YSL och Balenciaga var märken som var jämnt populära unde hela årtiondet och vars inflytande man omöjligt kunde undgå. Det knäppaste modet under 2000-talet menar Karolina Skande är skorna som man knappt kan gå i. – Många trodde att Nina Ricci tog priset F/W 09 men sen kom Alexander McQueen och visade att det gick att göra skor som var om möjligt ännu mer ergonomiskt bizarra. Annars är det väl rätt sjukt att man kunde kränga jeans så trasiga att de nästan inte kunde definieras som ett klädesplagg för drygt 50.000 kr? säger Karolina Skande. Hon tror att fokus framöver inte kommer att handla om enskilda plagg utan mer om silhuetter, material och den övergripande estetiska känslan. – Att prata om "it-plagg" har börjat kännas ganska meningslös i den ombytliga värld som vi lever i just nu. Mode kommer framförallt, i alla fall om jag får bestämma, att handla om estetiska uttryck, hantverk och skönhet framför kortsiktig trendkonsumtion, säger Karolina Skande. Smink 2009/2010 2009 - ett år med gener och ekosmink "Året vi förälskade oss i Dita-looken." Röda läppar väckte starka känslor. Svarta ögon à la Lisbeth Salander. 80-talets återkomst i 2009. Trender 2009/2010 Detta lämnar vi i 2009 Den rockchica stilen (inspirerad av Balmain) Trasiga jeans, nitar, läder och paljettfodral Galna klackar Detta tar vi med oss från 2009 Det välskräddade och eleganta modet, till exempel Lanvin Välarbetade detaljer Nytt för 2010 Skor som det faktiskt går att gå i En mjukare silhuett Sofistikerad lager-på-lager-styling, till exempel Vandevorst Färgerna beige och hudfärgat Mode 2009/2010 Mode för 2010 I trendigaste laget - 2009 års stilikoner Hur går det till när en stylist jobbar? Följ med Karolina Skande bakom kulisserna Hår 2009/2010 Hårvåren 2010 - Jean-Pierre Barda tipsa om nya hårmodet Rosett vad lätt! No more Bad Hair days! Jean-Pierre Barda ger sina bästa tips för dig som har en riktigt bad hair day


”Regeringens nya miljarder göder kommunbyråkrater”

Summary: Ny Timbro-studie i dag avslöjar: I samtliga Sveriges 21 län har byråkraternas antal vuxit i snabbare takt än välfärdsarbetarnas. Våra unika bearbetningar av SCB-data är inte någon uppmuntrande läsning för Sveriges skattebetalare. Bland yrkesgrupper med över 50.000 sysselsatta är administratörer i offentlig förvaltning den ojämförligt snabbast växande. Medan yrkesgrupper inom vård, skola och omsorg ökade sysselsättningen med 9 procent åren 2001–2007 växte antalet administratörer i kommuner och landsting under samma period med 29 procent. Det finns därför inga garantier för att de miljarder som regeringen sköljer över kommuner och landsting verkligen leder till ökad personaltäthet i välfärden, skriver Thomas Idergard och Johan Kreicbergs.

I den ekonomiska krisens kölvatten tillför staten nästa år 17 miljarder extra till kommuner och landsting, utöver ordinarie statsbidrag. Denna generositet sägs syfta till att värna verksamheten inom ”välfärdens kärna”, det vill säga vård, skola och omsorg. I dag presenterar Timbro ”Byråkratexplosionen – hur kommuner och landsting använder ökade resurser” – en ny granskning av verkligheten bakom retoriken, genom en studie av vilka personalgrupper som har prioriterats i den offentliga sektorns expansion hittills under 2000-talet. Våra helt unika bearbetningar av data från SCB är inte någon uppmuntrande läsning för Sveriges skattebetalare. Bland Sveriges största yrkesgrupper, med över 50.000 sysselsatta, är ”administratörer i offentlig förvaltning” den ojämförligt snabbast växande. Vi har utgått från den i debatten förhärskande föreställningen att personaltäthet inom välfärden är ett mått på hur politiken värdesätter dessa tjänster. Vi tar inte ställning till om detta alltid är en garant för kvalitet, tvärtom finns många analyser som ifrågasätter det. Men när skattehöjningar och extra statsbidrag nu motiveras med behovet att klara personaltätheten, har vi gått till empirin i form av tillgängliga data för åren 2001–2007 för att jämföra olika yrkesgruppers utveckling på svensk arbetsmarknad. Under dessa år växte skatteintäkterna och de generella statsbidragen till kommuner och landsting med över 30 procent i löpande priser. Faktum är att resurserna till den offentliga sektorn växte snabbare än tillväxten i hela ekonomin. Därmed har det funnits stora möjligheter att kraftigt öka personaltätheten inom vård, skola och omsorg. Men vilka yrkesgrupper var det som prioriterades? För att kunna besvara frågan har vi varit tvungna att ta hänsyn till att en del av de offentliga medlen har använts till att finansiera verksamheter som bedrivs av privata entreprenörer inom välfärdsområdet (genom till exempel skolpeng, vårdpeng, lou-upphandling och så vidare). Vi har därför specialstuderat de viktigaste yrkesgrupperna inom vård, skola och omsorg, och lagt ihop sysselsättningen i privat och offentlig sektor. Den totala sysselsättningen i dessa yrkesgrupper har ökat med 9 procent. För personalkategorin ”administratörer i offentlig förvaltning” var sysselsättningstillväxten i kommuner och landsting emellertid mer än tre gånger så stor – totalt 29 procents ökning (med de kommunala bolagen inräknade). I kommunerna ökade administratörerna mer än sex gånger så snabbt som den samlade sysselsättningsökningen i Sverige, medan byråkratexplosionen i landstingen ”bara” var mer än dubbelt så stor. Vi har vidare analyserat byråkratexplosionen regionalt i Sveriges 21 län och jämfört med tillväxten av personal inom vård, skola och omsorg. Då framgår att det inte finns något samband mellan ökningstakten av välfärds- och utbildningspersonal och antalet administratörer i kommuner och landsting. I samtliga län har byråkraternas antal vuxit i snabbare takt än välfärdsarbetarnas. Men i ett län som Stockholm, där det skett en kraftig ökning av lärare och vårdpersonal, har ändå ökningen av administratörerna varit lägre än riksgenomsnittet. Eftersom Stockholmsregionen har en hög andel privata utförare i välfärden visar detta att det inte är konkurrens och kundvalssystem som driver fram ökningen av byråkrater i de centrala förvaltningarna. Gotlands och Västmanlands län skiljer ut sig åt andra hållet. Här har ökningen av kommun- och landstingsbyråkrater varit större än i Stockholm, och ungefär som riksgenomsnittet, samtidigt som de studerade personalgrupperna inom vård och utbildning har minskat under samma tidsperiod. Vi har även studerat hur befolkningsutvecklingen samvarierar med sysselsättningen. Analysen här visar, föga förvånande, att en sammanlagd ökning av länsinvånare i unga (0–18 år) och högre (över 74 år) åldrar samvarierar med tillväxten av personal inom vård, skola och omsorg. Ett motsvarande samband saknas dock helt när det gäller tillväxten av administratörer i kommuner och landsting. I många län har antalet äldre och yngre minskat under den studerade perioden utan att det gett ett minskat antal byråkrater. Tvärtom har administratörerna i dessa län ökat minst lika mycket som där behoven av välfärdstjänster har ökat. Kommuner och landsting tycks således kompensera det minskade behovet av lärare och vård- och omsorgspersonal genom att anställa fler byråkrater i förvaltningarna, för att på så sätt upprätthålla sysselsättningsnivån. Slutsatsen av denna, minst sagt, exceptionella utveckling är alltså att det inte finns några garantier för att ytterligare resurser till kommuner och landsting verkligen leder till den ökade personaltäthet i välfärden som varit argumenten bakom kraven på mer pengar. Det är anmärkningsvärt att regering och riksdag bidrar till ett ökat kommunalt utgiftstryck utan att vare sig ställa krav på pengarnas användning eller säkra efterlevnaden av dessa krav. Som ombud för landets alla skattebetalare, bör riksdagen snarast ge Riksrevisionen i uppdrag att också granska den kommunala verksamheten i det uttalade syftet att medverka till en god resursanvändning och en effektiv förvaltning även i kommuner och landsting. Dessutom finns goda skäl att överväga en avveckling av de generella bidragen till kommunsektorn och återinföra specialdestinerade statsbidrag till de lagstadgade verksamheterna, det vill säga i praktiken all skola, vård och omsorg. Till detta bör staten kräva tydlig efterhandsredovisning av hur pengarna använts liksom återbetalning om på förhand givna resultatvariabler – som till exempel kan vara balansmått mellan administrativa och verksamhetsrelaterade personalkategorier – inte kan uppvisas. I grunden måste skattemedel i den offentliga sektorn granskas lika hårt som bidrag till privata verksamheter. För att Saab över huvud taget skulle få statliga kreditgarantier behövde de tilltänkta nya ägarna presentera planer och kalkyler där varje kronas användning redovisades i detalj. Men när det gäller kommuner och landsting är politiker av alla färger beredda att skölja ut miljarder, utan några som helst krav på redovisning av hur pengarna används. Resultatet blir att 2000-talets byråkratexplosion med största sannolikhet bara fortsätter, nu gödd av nya, friska pengar. Thomas Idergard ansvarig för Timbros välfärdsprogram Johan Kreicbergs nationalekonom och författare till rapporten ”Byråkratexplosionen” (Timbro) Timbros nya studie Timbros nya studie bygger på en bearbetning av data från SCB. Den utvecklar en tidigare analys från IFAU (Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering) för åren 1996–2004. Fokus låg på tillväxt av personal i kommuner som fått extra tilldelning av generella statsbidrag i proportion till en befolkningsminskning om 2 procent eller mer. Slutsatsen var att där satsades pengarna på att expandera administrativ personal. Timbro och Johan Kreicbergs har nu studerat alla kommuner och landsting under perioden 2001–2007 och visar att samma utveckling skett i hela kommun- och landstingssektorn.


Summary: Ny Timbro-studie i dag avslöjar: I samtliga Sveriges 21 län har byråkraternas antal vuxit i snabbare takt än välfärdsarbetarnas.Våra unika bearbetningar av SCB-data är inte någon uppmuntrande läsning för Sveriges skattebetalare. Bland yrkesgrupper med över 50 000 sysselsatta är administratörer i offentlig förvaltning den ojämförligt snabbast växande. Medan yrkesgrupper inom vård, skola och omsorg ökade sysselsättningen med 9 procent åren 2001–2007 växte antalet administratörer i kommuner och landsting under samma period med 29 procent. Det finns därför inga garantier för att de miljarder som regeringen sköljer över kommuner och landsting verkligen leder till ökad personaltäthet i välfärden, skriver Thomas Idergard och Johan Kreicbergs.

I den ekonomiska krisens kölvatten tillför staten nästa år 17 miljarder extra till kommuner och landsting, utöver ordinarie statsbidrag. Denna generositet sägs syfta till att värna verksamheten inom ”välfärdens kärna”, det vill säga vård, skola och omsorg. I dag presenterar Timbro ”Byråkratexplosionen – hur kommuner och landsting använder ökade resurser” – en ny granskning av verkligheten bakom retoriken, genom en studie av vilka personalgrupper som har prioriterats i den offentliga sektorns expansion hittills under 2000-talet. Våra helt unika bearbetningar av data från SCB är inte någon uppmuntrande läsning för Sveriges skattebetalare. Bland Sveriges största yrkesgrupper, med över 50 000 sysselsatta, är ”administratörer i offentlig förvaltning” den ojämförligt snabbast växande. Vi har utgått från den i debatten förhärskande föreställningen att personaltäthet inom välfärden är ett mått på hur politiken värdesätter dessa tjänster. Vi tar inte ställning till om detta alltid är en garant för kvalitet, tvärtom finns många analyser som ifrågasätter det. Men när skattehöjningar och extra statsbidrag nu motiveras med behovet att klara personaltätheten, har vi gått till empirin i form av tillgängliga data för åren 2001–2007 för att jämföra olika yrkesgruppers utveckling på svensk arbetsmarknad. Under dessa år växte skatteintäkterna och de generella statsbidragen till kommuner och landsting med över 30 procent i löpande priser. Faktum är att resurserna till den offentliga sektorn växte snabbare än tillväxten i hela ekonomin. Därmed har det funnits stora möjligheter att kraftigt öka personaltätheten inom vård, skola och omsorg. Men vilka yrkesgrupper var det som prioriterades? För att kunna besvara frågan har vi varit tvungna att ta hänsyn till att en del av de offentliga medlen har använts till att finansiera verksamheter som bedrivs av privata entreprenörer inom välfärdsområdet (genom till exempel skolpeng, vårdpeng, lou-upphandling och så vidare). Vi har därför specialstuderat de viktigaste yrkesgrupperna inom vård, skola och omsorg, och lagt ihop sysselsättningen i privat och offentlig sektor. Den totala sysselsättningen i dessa yrkesgrupper har ökat med 9 procent. För personalkategorin ”administratörer i offentlig förvaltning” var sysselsättningstillväxten i kommuner och landsting emellertid mer än tre gånger så stor – totalt 29 procents ökning (med de kommunala bolagen inräknade). I kommunerna ökade administratörerna mer än sex gånger så snabbt som den samlade sysselsättningsökningen i Sverige, medan byråkratexplosionen i landstingen ”bara” var mer än dubbelt så stor. Vi har vidare analyserat byråkratexplosionen regionalt i Sveriges 21 län och jämfört med tillväxten av personal inom vård, skola och omsorg. Då framgår att det inte finns något samband mellan ökningstakten av välfärds- och utbildningspersonal och antalet administratörer i kommuner och landsting. I samtliga län har byråkraternas antal vuxit i snabbare takt än välfärdsarbetarnas. Men i ett län som Stockholm, där det skett en kraftig ökning av lärare och vårdpersonal, har ändå ökningen av administratörerna varit lägre än riksgenomsnittet. Eftersom Stockholmsregionen har en hög andel privata utförare i välfärden visar detta att det inte är konkurrens och kundvalssystem som driver fram ökningen av byråkrater i de centrala förvaltningarna. Gotlands och Västmanlands län skiljer ut sig åt andra hållet. Här har ökningen av kommun- och landstingsbyråkrater varit större än i Stockholm, och ungefär som riksgenomsnittet, samtidigt som de studerade personalgrupperna inom vård och utbildning har minskat under samma tidsperiod. Vi har även studerat hur befolkningsutvecklingen samvarierar med sysselsättningen. Analysen här visar, föga förvånande, att en sammanlagd ökning av länsinvånare i unga (0–18 år) och högre (över 74 år) åldrar samvarierar med tillväxten av personal inom vård, skola och omsorg. Ett motsvarande samband saknas dock helt när det gäller tillväxten av administratörer i kommuner och landsting. I många län har antalet äldre och yngre minskat under den studerade perioden utan att det gett ett minskat antal byråkrater. Tvärtom har administratörerna i dessa län ökat minst lika mycket som där behoven av välfärdstjänster har ökat. Kommuner och landsting tycks således kompensera det minskade behovet av lärare och vård- och omsorgspersonal genom att anställa fler byråkrater i förvaltningarna, för att på så sätt upprätthålla sysselsättningsnivån. Slutsatsen av denna, minst sagt, exceptionella utveckling är alltså att det inte finns några garantier för att ytterligare resurser till kommuner och landsting verkligen leder till den ökade personaltäthet i välfärden som varit argumenten bakom kraven på mer pengar. Det är anmärkningsvärt att regering och riksdag bidrar till ett ökat kommunalt utgiftstryck utan att vare sig ställa krav på pengarnas användning eller säkra efterlevnaden av dessa krav. Som ombud för landets alla skattebetalare, bör riksdagen snarast ge Riksrevisionen i uppdrag att också granska den kommunala verksamheten i det uttalade syftet att medverka till en god resursanvändning och en effektiv förvaltning även i kommuner och landsting. Dessutom finns goda skäl att överväga en avveckling av de generella bidragen till kommunsektorn och återinföra specialdestinerade statsbidrag till de lagstadgade verksamheterna, det vill säga i praktiken all skola, vård och omsorg. Till detta bör staten kräva tydlig efterhandsredovisning av hur pengarna använts liksom återbetalning om på förhand givna resultatvariabler – som till exempel kan vara balansmått mellan administrativa och verksamhetsrelaterade personalkategorier – inte kan uppvisas. I grunden måste skattemedel i den offentliga sektorn granskas lika hårt som bidrag till privata verksamheter. För att Saab över huvud taget skulle få statliga kreditgarantier behövde de tilltänkta nya ägarna presentera planer och kalkyler där varje kronas användning redovisades i detalj. Men när det gäller kommuner och landsting är politiker av alla färger beredda att skölja ut miljarder, utan några som helst krav på redovisning av hur pengarna används. Resultatet blir att 2000-talets byråkratexplosion med största sannolikhet bara fortsätter, nu gödd av nya, friska pengar. THOMAS IDERGARD ansvarig för Timbros välfärdsprogram JOHAN KREICBERGS nationalekonom och författare till rapporten ”Byråkratexplosionen” (Timbro)


”Hormoner räddar kvinnor från sjukdom och tidig död”

Summary: Medicinsk expert: Att ökningen av kvinnors livslängd bromsats upp, beror på att de slutat ta hormoner efter larmrapporter om bröstcancer. När en larmrapport för sju år sedan kopplade ihop hormoner med ökning av bröstcancer och hjärt-kärlsjukdomar slutade många svenska kvinnor att ta hormoner. De hade använt de preparat som erbjuds i Sverige, som man vet ökar risken för bröstcancer. Nu har kvinnors förväntade ökning av livslängden bromsats upp till en takt som är lägre än någon gång under det senaste halvseklet. Hormoner som inte ökar bröstcancerrisken minskar risken för sjukdomar och för tidig död. 30 olika studier med sammanlagt 26.708 kvinnor visar detta. Med hormoner får kvinnor bättre livskvalitet och längre liv, skriver läkaren Carolina Kockum Lybeck.

Det rapporteras att bröstcancer hos kvinnor minskar och att det beror på att de nästan slutat ta hormoner. Det är nog helt riktigt. Förklaringar om att det kan bero på minskning av mammografikontroller har framförts, men det lär i så fall vara marginellt. Den stora amerikanska WHI-studiens (Women’s Health Initiative) uppföljning, med oförändrad mammografifrekvens, bekräftar att minskningen är reell och rimligtvis relaterad till att användningen av hormoner efter menopaus minskat kraftigt. Men vad är det för märkvärdigt med det? När den hastigt ihopskrivna larmrapporten från WHI-studien om ökning av bröstcancer och hjärt-kärlsjukdomar kom för sju år sedan slutade svenska kvinnor i stor utsträckning att ta hormoner. De hade använt de hormoner som erbjuds i Sverige, som man vet ökar risken för bröstcancer, och sedan slås det upp som ett slags nyhet att frekvensen av bröstcancer nu minskar. Vem är förvånad? I en del andra länder där kvinnor tagit hormoner som inte ger någon större ökning av bröstcancer (som de i Frankrike använda dydrogesteron och naturligt progesteron) ser man inte en lika kraftig minskning nu. Vad som däremot inte skrivits mycket om är att kvinnors förväntade ökning av livslängden plötsligt bromsats upp till en takt som är lägre än någon gång under det senaste halvseklet. Mäns förväntade livslängd fortsätter att öka, här ser man ingen inbromsning, tvärtom en ytterligare accelerering av ökningen. Den enda förklaring som framförs är skillnader i rökning och att kvinnor fått mer lungcancer. Det är en väldigt tunn förklaring. Det finns en alternativ orsak som inte ens nämnts – kvinnor har nästan slutat ta hormoner. Den totala risken för att dö minskade med 30 procent för de kvinnor som tog hormoner jämfört med dem som inte tog hormoner. Det visade redan den klassiska WHI-studiens femåriga uppföljning (29 procent för dem som tog enbart östrogen, 31 procent för dem som också tog ett gestagen, alltså gulkroppshormon, för att skydda livmodern mot cancer). Detta förutsatt att de börjat ta hormoner före 60 års ålder, vilket i det verkliga livet vanligen är fallet (medan medelåldern vid inkludering i WHI-studien var 63 år). Det är bara 3 procent av svenska kvinnor som dör i bröstcancer, och bara marginellt fler i lungcancer. Mångdubbelt fler, kring 40 procent, dör i hjärt-kärlsjukdomar. WHI-studiens forskare rapporterade 2006 att de kvinnor i studien som var under 60 år när de började ta östrogen hade 37 procent färre hjärtattacker än obehandlade kvinnor och att 45 procent färre behövt opereras för förträngda kransartärer i hjärtat. Året därpå rapporterades att kvinnor i samma åldersgrupp som tagit östrogen hade 61 procents minskad risk för förkalkade kranskärl i hjärtat. Tyvärr motverkade det till den ena gruppen givna gulkroppshormonet (medroxyprogesteronacetat, MPA; det ena av de två syntetiska gestagener som säljs i Sverige) de goda effekterna av östrogenet, vilket naturligt progesteron inte gör – det adderar till de goda effekterna. Inte desto mindre sjönk den totala dödligheten alltså kraftigt även i den WHI-grupp som fick kombinerade hormoner. Den stora amerikanska Nurses’ Health Study, där hormonbehandlingen var den ”normala”, med start vid klimakteriebesvär, visade att risken för hjärt-kärlsjukdom med enbart östrogen var minskad med 34 procent, men faktiskt också med 28 procent för kvinnor som tog kombinerad hormonbehandling med syntetiskt gulkroppshormon, som i Sverige. Man har de senaste åren visat i stora studier att man med hormonbehandling, alltså redan med samma slags hormoner som använts i Sverige, halverar risken för mag-tarm-cancer – som dödar fler kvinnor i Sverige än bröstcancer. Om man ger östrogenet via huden (plåster eller gel) är risken för grovtarmscancer nere på en tredjedel av obehandlade kvinnors. Alla studier har visat att risken för diabetes minskar med hormonbehandling i klimakteriet. Den senaste studien från Finland på nästan 8 500 kvinnor visar att risken sjönk ju längre tid kvinnan tog hormoner. Efter 2,5–5 års behandling var risken nere på 31 procent av obehandlade kvinnors risk för diabetes. Detta var fortfarande med huvudsakligen den typ av syntetiska gulkroppshormoner som ges i Sverige, som man ändå vet motverkar östrogenets goda effekter på blodsockersänkning och insulinkänslighet (naturligt progesteron motverkar däremot inte östrogenets goda egenskaper). WHI-studien visade att hormonbehandling motverkade benskörhet (osteoporos). Antalet brott på lårbenshalsen minskade med en tredjedel redan enligt den första rapporten om kvinnor som tagit kombinerad hormonbehandling, med östrogen och syntetiskt gulkroppshormon. Och höftfrakturer ökar dödligheten. Även den som klarar operationen och skrivs ut från sjukhuset har 20 procents ökad risk att dö under det närmaste året. Och osteoporosfrakturerna har tredubblats under de senaste åren, sedan kvinnor slutat använda hormoner. Att risken att dö är relaterad till hormoner framgår också av alla de studier som visar att ju senare en kvinna slutar att menstruera, desto längre tid lever hon. Siffrorna varierar mellan 1 och 3 procents lägre risk att dö för varje år senare som den naturliga menopausen inträffar. Detta tillstånd av hormonbrist kan man ju fördröja med utifrån tillförda hormoner, vilket många kvinnor gjorde – men flertalet slutade för sju år sedan. Det är många faktorer som kan påverka den totala sjukligheten. En hormonbehandling som påbörjas tidigt minskar enligt ett antal studier också demens och Parkinsons sjukdom, förbättrar reumatoid artrit, minskar antalet höftprotesoperationer för artros och minskar troligen risken för depression – de senaste åren har sett en kraftig ökning av antidepressiv medicinering hos menopauserade kvinnor. Men oavsett anledningarna är det ett faktum att hormonbehandling innebar en kraftig minskning av kvinnors totala risk att dö. En sammanställning av 30 olika studier med sammanlagt 26 708 kvinnor visade att kvinnor under 60 års ålder som tog hormonbehandling hade en risk att dö som bara var 61 procent av obehandlade kvinnors risk. Det är inte helt förvånande om detta nu börjar visa sig i statistiken som en stark uppbromsning av kvinnors förväntade ökning av återstående livslängd efter 65 års ålder, medan män fortsätter att accelerera sin ökning av förväntad återstående livslängd. Det är svårt att inte dra slutsatsen att kvinnor som avstår från hormoner avstår inte bara från en bättre livskvalitet utan också från ett längre liv. Carolina Kockum Lybeck med dr Carolina Kockum Lybeck Carolina Kockum Lybeck disputerade i medicinsk kemi på koagulationslaboratoriet på Karolinska sjukhuset. Där hade hon hand om blödarsjuka och antikoagulationsbehandling. Hon har arbetat på Columbia University i New York, som gastroenterolog i Sverige och Saudiarabien och som neurolog och geriatriker på Akademiska sjukhuset och på Löwenströmska. I Frankrike har hon varit konsult främst för osteoporosproblem, först på Clinique Ambroise Paré i Toulouse, och sedan ett och ett halvt år tillbaka på Clinique Champeau i Béziers.


”Det dök upp en svensk kille som värvade spelare till sin nystartade klubb i Sverige”

Summary: Bruno Marinho från Brasilien spelar i Åtvidabergs FF som är med i nästa års allsvenska — vilket gläder många fotbollsnostalgiker. Men Sverige ser annorlunda ut i dag än under brukslagets guldår på 1970-talet. Välgöraren Facit är borta, förbundet kräver att hemmaarenan ska göras huligansäker och det finns gränser för vad en liten kommun mäktar med. BRUNO MARINHO ÅTVIDABERGS KOMMUN

I en fotbollsvärld som domineras av stjärnkult, feta sponsorkontrakt och mångmiljonvärvningar – när det inte handlar om läktarvåld – borde ett lag som Åtvidabergs FF inte kunna avancera till allsvenskan. Klubben omsatte den gångna säsongen 14 miljoner kronor, vilket var sjufalt mindre än allsvenska bottenlaget Hammarby. Hemmaarenan Kopparvallen, som trots framgångarna aldrig var riktigt fullsatt under spelåret, tar bara 7 800 åskådare och måste byggas om för stora pengar för att klara allsvensk standard. Några spektakulära värvningar blir det nog inte, utan Åtvidaberg får precis som i år lita till spelare som är hyfsat billiga i inköp och har modesta löner. Men trots alla förbehåll blir det ju allsvenskt spel för Åtvidaberg till våren. Medan större och resursstarkare klubbar som Hammarby och IFK Norrköping nästa år får nöja sig med superettan. Inne på Åtvidabergs FF:s kansli, som ligger inne på Kopparvallen, finns Janne Olsson. En Åtvidabergshjälte som tillhör den äldre generationen. Han var en ettrig högerback och en av dominanterna när Åtvidabergs FF vann allsvenskan två år i rad i början på 1970-talet. En tid som besökaren påminns om med stora svartvita bilder: landslagsstjärnor som Ralf Edström och Roland Sandberg med yviga polisonger och tajta kortbyxor spelande inför fullsatta läktare. Då bestod nästan halva landslaget av spelare från Åtvidaberg. Janne Olsson var själv landslagsman och spelade bland annat i VM-laget 1974. Men Janne är lite kluven till att prata om gamla tider, visar det sig. – Det är klart att det är härliga minnen för mig, men för klubben gäller det att se framåt och inte drömma sig tillbaka till det som var. Och jag tycker att det lag som gick upp i allsvenskan i år gjorde en större prestation än den vi åstadkom när vi vann allsvenskan. Vi hade trots allt ett storföretag i ryggen. Janne Olsson talar om Facit, kontorsmaskinstillverkaren som kraschade i början av 1970-talet, en chock som Åtvidaberg ännu inte riktigt har hämtat sig ifrån. Facit gav den tidens Åtvidabergsspelare jobb – ”alla arbetade väl inte så mycket, men jag fick en datautbildning som jag har haft stor nytta av”, säger Janne Olsson. År 1970 hade Facitkoncernen 14 000 anställda och dotterbolag i över hundra länder. Ett mönsterföretag med huvudkontor i idealsamhället Åtvidaberg. Men på några få år försvann nästan allt. De mekaniska räknesnurrorna och skrivmaskinerna konkurrerades ut av japansk elektronik. Facit såldes först till Electrolux, sedan till Ericsson, medan antalet anställda stadigt sjönk. Grunden som samhället – och fotbollslaget – vilat så tryggt på krackelerade. Klubben åkte ur allsvenskan, gjorde en kort återkomst i början av 1980-talet men sjönk sedan neråt i seriesystemet. I kommunalhuset, där besökaren möts av en skyltdocka klädd i Åtvidabergs klubbdräkt, sitter Lennart Haraldsson, s-märkt kommunalråd. Att han gläds åt föreningens framgång behöver vi inte ens fråga om: Östgöta-Correns löpsedel som skriker ut nyheten om Åtvidabergs allsvenska avancemang sitter uppnålad på väggen. Men kommunalrådet Haraldsson, som själv var Facitanställd en gång i tiden, är en luttrad man som sett befolkningsunderlaget i kommunen stadigt krympa. Han är också bekymrad över de säkerhetskrav som Fotbollförbundet ställer på arenorna. Det kommer att kosta minst fjorton miljoner kronor att bygga om Kopparvallen, en summa som delvis hamnar i knät på kommunen. – Det är jätteroligt att Åtvidaberg är tillbaka i allsvenskan efter alla dessa år, och vi ska göra allt vi kan för att dra nytta av det. Men det finns gränser för vad en liten kommun klarar av och hinner med i fråga om att anpassa arenorna. I en annan del av Åtvidaberg, i en etta med sovalkov i ett hyreshus på Källgatan, möter vi en långväga spelare som var med och såg till att Åtvidabergs dröm blev verklighet. Bruno Marinho är smärt och något under svensk medellängd men ser ändå stark och stadig ut. Det kan nog göra ont att möta honom på planen. Nu sitter 25-årige Bruno i Ikeasoffan tillsammans med hustrun Natalia och berättar om vad som för ett och ett halvt år sedan fick honom att lämna storstaden Pouso Alegre i den brasilianska delstaten Minas Gerais för att leva och bo i Åtvidaberg, vars centralort har 7 000 invånare och som ett av sina främsta lockbeten anger att det saknas trafikljus. Lägenheten är minutiöst välstädad och domineras av en platt-tv som är inställd på Eurosport. Förutom en orange bonad som föreställer fåglar i flykt är det kalt på väggarna. – Vi ska snart flytta till större, säger Bruno Marinho en smula ursäktande. Hans svenska ordförråd är begränsat. Ricardo Ribeiro, en brasilianare som bott nitton år i Sverige, får hjälpa till att tolka från portugisiska. – Jag fick inte förnyat kontrakt med mitt dåvarande lag, Independente de Umeira. Då dök det upp en svensk kille som värvade spelare till sin nystartade klubb i Sverige. Jag tänkte att det var ett bra sätt att få fart på karriären, berättar Bruno. Den svenske uppköparen heter Anders Ljunggren och klubben hette FC Norrköping. Affärsidén var att värva hyfsat billiga spelare utomlands och snabbt klättra genom seriesystemet. Därför fick Bruno Marinho, som delvis fostrats i fotbollslegenden Pelés klubb FC Santos, börja i östgötska gärdsgårdsserien, division sex, när han kom till Sverige inför säsongen 2008. Men ganska snart fick Åtvidabergs FF ögonen på Bruno som nu har ett tvåårskontrakt. Unga talangfulla fotbollsspelare är en av Brasiliens främsta exportprodukter till Europa. Alla blir inte fixstjärnor som Ronaldinho i Milan eller Real Madrids Kaká. Många harvar i ligor i länder som Moldavien, Island – eller Sverige. Bruno Marinho hoppas att hans entré i allsvenskan ska föra honom till större fotbollssammanhang ute i Europa. Han tillåter sig att drömma om framtiden: – Om tio år hoppas jag vara tillbaka i Brasilien. Då är jag nog inte aktiv spelare längre, men jag vill jobba med fotboll i någon form. Kanske som tränare. Och då har vi två barn, ett av varje sort, säger Bruno och ler mot Natalia. Ett orosmoln just nu är hans krånglande vänsteraxel som han tvingades operera när serien var slut. Rehabiliteringen kommer i värsta fall att pågå hela vintern. Ett annat problem är språket. Bruno har hittills fokuserat till hundra procent på fotbollen och inte riktigt haft tid eller ro att plugga svenska. Men hans hustru är bestämd på den punkten: — Vi måste lära oss språket så snabbt vi bara kan. Vi ska ju bo här i minst två år och jag vill ha möjligheten att jobba, säger Natalia som arbetade som revisorsassistent i Brasilien. De gifte sig den 10 december 2008 och i juli flyttade Natalia över till Sverige. – Jag hade inte berättat så mycket om Sverige, jag ville inte skrämma henne. Vädret är ju helt annorlunda här. Och sättet att umgås, säger Bruno och berättar med inlevelse om hur en churrasco, en grillfest, går till i Brasilien: – Det är inte bara att man träffas och äter. Man leker med barnen, kickar lite boll, dansar samba. Det kan pågå hela dagen, in på kvällen. Här i Sverige är det lite mer… affärsmässigt allting. – Det har väl gått ganska bra ändå, Bruno, säger Ricardo faderligt. Han är gift med svenska Lena. De försöker hjälpa Bruno och Natalia in i det svenska samhället. – Ja, det var sommar och varmt när Natalia kom, så chocken var ju inte så farlig ändå. Och på lite sikt ska vi väl få lite vänner, tänker jag, svarar Bruno och sneglar ut mot den blygråa vinterdagern. Det är dags för träning och Bruno promenerar snabbt och huttrande halvkilometern till samlingen vid Kopparvallen. Natalia vill komma ut litegrann och ska hämta Ricardos dotter på fritis. Ålder: 25 år. Bor: I en etta icentrala Åtvidaberg. Aktuell som:Inköpt fotbollsspelareavÅtvidabergs FFoch en av demsom fört lagettill allsvenskan. Familj: Jämnårigahustrun Natalia. Intressen: Umgås med Natalia, spela tv-spel, chatta med kompisar i Brasilien på datorn. Kommunslogan:”Läge förlycka”. Befolkning:11 543 personer. Kommunalskattnästa år:31,95. Aktuell som:fotbollsorten som nu lyckats ta sig tillbaka till allsvenskan. Antal McDonalds- restauranger: Ingen. Pris stor starköl (50 cl fl aska): 45:- på Pizzeria Victoria (men det var folköl som serverades). Placering på tidskriften Fokus kommunrankning av bästa kommun att bo i (av 290 kommuner): 203.


”Nedläggningen av Saab en vändning för Västsverige”

Summary: Expert på entreprenörskap: De negativa effekterna blir begränsade. I stället kan det bli startskottet för nya företag och en kreativ omvandling av den svenska fordonsindustrin. På kort sikt innebär nedläggningen av Saab naturligtvis en besvärlig omställning för Trollhättan. Men på lite längre sikt skapas möjligheter för en avancerad och exportinriktad tjänstenäring som bygger på det gedigna teknikkunnandet i Saab. Likaså borde den betydande yrkesskickligheten hos de anställda kunna komma andra västsvenska verkstadsindustrier till del, inte minst Volvo. Omskolning och vidareutbildning kommer att vara nyckeln till en smidig omställning, men även företagsklimatet måste förbättras så att det blir lättare att anställa och avskeda personal, skriver Pontus Braunerhjelm.

Sverige får nöja sig med en personbilstillverkare. I fredags kom det trots allt inte oväntade beskedet att GM:s förhandlingar om en försäljning av Saab Automobile till sportbilstillverkaren Spyker brutit samman. Frågan är vad detta innebär för svensk fordonsindustri på lite sikt? Kommer övriga delar av det svenska fordonsklustret också att urholkas på kompetens och konkurrenskraft när Saab läggs ner och sannolikt också dra med sig ett antal underleverantörer? Kommer svensk personvagnstillverkning, liksom en gång varvsindustrin, att läggas ner i takt med att konkurrensen från de nya industriländerna ökar i den globala ekonomin? Detta är som bekant inte ett isolerat svenskt problem, överproduktionen och svag lönsamhet har präglat bilbranschen under lång tid. För den svenska fordonsindustrin som sådan är det rimligt att förvänta sig att de negativa effekterna blir begränsade. Personvagns- och lastvagnsproduktionen är inte så sammankopplad som ofta görs gällande i debatten. I stället kan detta vara startskottet för en omstrukturering av fordonsindustrin som känns igen från många andra industrier. De mer avancerade delarna lever vidare, som till exempel teknikutveckling och design. Sammansättning och andra mindre avancerade delar kommer att lokaliseras till andra länder. Nödvändigheten av att utveckling och forskning ska ligga nära produktionen i fordonsindustrin har minskat betydligt i takt med förbättrade globala kommunikations- och samordningsmöjligheter. På kort sikt kommer nerläggningen naturligtvis att innebära en besvärlig omställning för Trollhättan. På lite längre sikt skapas samtidigt möjligheter för framväxandet av en avancerad och exportinriktad tjänstenäring som bygger på det gedigna teknikkunnandet i Saab där tänkbara kunder finns både i Kina och i industriländerna. Likaså borde den betydande yrkesskickligheten hos de anställda kunna komma andra verkstadsindustrier – som till stora delar finns i västra Sverige – till del, inte minst Volvo. Saabs nedläggning kan på så sätt vara starten på en process av ”kreativ förstörelse” som dels innebär en ny fas i fordonsindustrins organisation, dels kan ge upphov till nya verksamheter. En sådan utveckling kräver dock en aktiv politik och frågan är vilken beredskap som finns för att bemöta den här typen av strukturella kriser. Traditionellt har Sverige parerat kriser med en försvagad krona, tidvis kombinerat med en aktiv industri- och arbetsmarknadspolitik. En fallande krona är dock inget bra medel för att bemöta strukturella kriser utan fördröjer snarast en nödvändig anpassning. Att på olika sätt subventionera branscher – jämför 1970-talets ”industriakut” – måste anses som uteslutet. Med all sannolikhet finns heller inget allmänt stöd för att staten ska äga och driva bilfabriker, det blir bara en kostsam affär för skattebetalarna. En strukturomvandling leder obevekligen till ökad arbetslöshet, åtminstone på kort sikt, vilket ökar statens utgifter på det området. Därför blir den absolut viktigaste åtgärden en arbetsmarknadspolitik som underlättar för friställd arbetskraft att snabbt förvärva kunskaper som innebär att de återigen blir anställningsbara. Som visas av krisen i början av 1990-talet är det en svår uppgift. Drygt en halv miljon människor blev av med sina arbeten, många lyckades aldrig komma tillbaka. I stället växte utanförskapet, människor definierades bort från arbetsmarknaden och arbetslöshetstalen hyfsades på det sättet till. Många mindre och medelstora företag och företagare som slogs ut under krisen reste sig dessutom aldrig efter konkurser och skulder. Omskolning och vidareutbildning kommer att vara nyckeln även denna gång till en smidig omställning av näringslivets struktur. För att säkra att utbildningsinsatser verkligen bidrar till att arbetskraften blir konkurrenskraftig bör utbildningsföretagen också konkurrensutsättas och deras kontrakt vara resultatbaserade. Ersättningen bör falla ut vid olika tidsintervall beroende på hur snabbt tidigare arbetslösa varaktigt återkommer till arbetsmarknaden. Inför kommande kriser bör också ett system med individuella kompetenskonton införas där det finns skatteincitament för arbetstagaren att spara för vidareutbildning. Den myndighet som i första hand berörs är Arbetsförmedlingen. Frågan är hur väl förberedd myndigheten är att hantera den typ av djupgående och branschspecifik omställning som Trollhätta nu står inför och som bottnar i en mer globaliserad ekonomi. Det räcker inte med snabbutbildade arbetsmarknadscoacher för att minska arbetslösheten, särskilt inte i orter som drabbas så hårt som Trollhättan. Men det räcker inte heller med en arbetsmarknadspolitik som ökar utbudet av välutbildad arbetskraft. Politiken måste kombineras med åtgärder som främjar nyföretagande och växande småföretag för att öka efterfrågan på arbetskraft. Det är inom de mindre och medelstora företagen som sysselsättningsökningarna skett sedan 1990-talets början. Det innebär att det regelverk som omgärdar arbetsmarknaden måste ändras så att det blir lättare att anställa och avskeda personal. Det måste kombineras med regler som gör att godtycke inte får förekomma, men kompetens måste vara vägledande för anställningstryggheten. Saknas kompetensen kan inga turordningsregler i världen rädda jobben, dessutom kommer företagens konkurrenskraft att urholkas. Det är också av central vikt att företagare snabbt kan få tillgång till riskkapital. Det bör ske i samverkan mellan offentliga och privata aktörer där incitamenten är tydliga för privata aktörer att kunna förvärva den offentliga ägarandelen – till exempel genom ett optionsförfarande. Riskkapitalavdrag för privata investerare bör genomföras utan dröjsmål. Nya vägar för att öka samverkan mellan universitet och särskilt de mindre företagen är en viktig del i att höja kompetens och konkurrenskraft. Likaså bör befintliga stöd vridas om mot marknadsstöd och export. En förväntad konsekvens av globaliseringen är en snabbare takt i strukturomvandlingen. Fler orter kommer att drabbas på motsvarande sätt som Trollhättan och det måste finnas en beredskap för detta. Men loppet är långt ifrån kört i fallet Trollhättan, andra orter – och länder – har med rätt politik kommit stärkta ur kriser. Strategin måste formas av lokala beslutsfattarna med stöd av nationella aktörer (Arbetsförmedlingen, Vinnova med flera) och en väl utformad nationell politik. Dagens politik för att möta kriser är utformade på 1990-talet – de problem vi nu står kan dock inte lösas med gårdagens politik. Åtgärderna måste sättas in där de gör störst verkan, hos friställda arbetstagare och för att förbättra företagsklimatet. Pontus Braunerhjelm vd för Entreprenörskapsforum professor KTH Entreprenörskapsforum Entreprenörskapsforum är en fristående stiftelse som bedriver forskning om entreprenörskap, innovationer och företagande för ekonomisk tillväxt och välstånd. Organisationen samarbetar med de ledande forskarna på området i Sverige och internationellt. Pontus Braunerhjelm är stiftelsens vd. Han var också under åren 2007–2009 kanslichef och huvudsekreterare i det så kallade Globaliseringsrådet.