Summary: REPLIK DN DEBATT 19/8. Gränsen för livsuppehållande vård och gränsen för abort får inte tangera varandra. En lösning, om än oönskad, skulle kunna vara att sänka abortgränsen till vecka 20, skriver Karl Rombo, vice ordförande, Svenska Prematurförbundet.

Med stigande förvåning läste vi hur sju tunga namn från Karolinska Universitetssjukhuset väljer att kritisera en enskild läkares handlande istället för att med dialog bidra till att lösa ett svårt etiskt dilemma. Den sista veckan för abort och den första graviditetsveckan när man börjar rädda för tidigt födda barn tangerar i nuläget varandra trots att man inte kan uppskatta en graviditets längd så exakt att de inte skulle kunna överlappa varandra. Det betyder i praktiken att två av varandra oberoende barn födda i samma graviditetsvecka, på samma sjukhus kan nekas alternativt erbjudas livsuppehållande vård, allt beroende på vårdnadshavarens önskemål. Man behöver varken vara abortmotståndare eller medicinsk expert för att inse att detta är ohållbart i längden. Hur blev det så här och vad kan vi göra åt det? I decennier rådde oenighet bland Sveriges universitetssjukhus om hur tidigt man kunde rädda ett för tidigt fött barn. Något som skapade stora problem för familjer när deras barn kunde räddas i ett län, men inte i ett annat. När Svenska Neonatalföreningen, företrädare för neonatalläkarna i Sverige, slutligen lyckades nå konsensus om från vilken graviditetsvecka livsuppehållande insatser skulle sättas in var det ett avgörande steg och en stor lättnad för många föräldrar. Numera sätts alla resurser in från v. 23+0 och om ansvarig läkare bedömer det som möjligt redan från v. 22+0. Det handlar alltså om en central rekommendation som kommer ligga till grund för utredningar och visa om detta är en korrekt gräns för livsuppehållande insatser eller om den bör justeras åt något håll. Ansvaret och beslutet att rädda varje barn måste vila på en så solid vetenskaplig grund som möjligt. En helt ofrånkomlig synpunkt från vår sida blir därför att gränsen för livsuppehållande vård och gränsen för abort inte får tangera varandra. Idag är det svårt, att bortom allt tvivel, uppskatta längden på en graviditet med en mer exakt felmarginal än några dagar, varför det bör finnas en tydlig marginal mellan respektive gräns. Även om antalet aborter under vecka 21 som drar ut på tiden in i vecka 22+0 är ytterst få blir Svenska Prematurförbundets slutsats att en lösning måste diskuteras. En sådan lösning, om än oönskad sådan skulle kunna vara att abortgränsen, som en följd av den avancerade neonatalvården skulle behöva sänkas till vecka 20. Åtminstone så länge som för tidigt födda barn räddas från vecka 22+0. De allra minsta barnen i Sverige behöver få ett rättssäkert omhändertagande. Det har även framförts i DN 2017-08-18 att problemet skulle vara att en enskild läkare feltolkat hälso- och sjukvårdslagen och att det inte skulle finnas lagrum att gå emot en vårdnadshavares vilja och rädda ett barn som planerats för en abort. Däremot diskuteras inte krocken mellan abortgränsen och den för livsuppehållande vård alls. En myndig person som anses kunna redogöra för sina behov i Sverige kan välja att avstå livsuppehållande behandling, men det är ytterst sällan eller aldrig som en vårdnadshavare skulle kunna neka sitt barn livsuppehållande vård om prognosen ger det minsta utrymme till fortsatt värdigt liv. Det finns många exempel på detta så som när barn nekas blodtransfusioner av religiösa skäl eller föräldrar till för tidigt födda barn som inte vill att deras barn ska leva vidare. Trots att de aborter där barnet föds fram levande enligt Socialstyrelsen och Göran Ewerlöf är felaktigt utförda är det efter förlossning icke desto mindre ett levande barn. Om prognosen ger utrymme är det då vårdens plikt att först och främst företräda barnet och dess behov. Barnets ra¨tt till ha¨lso- och sjukva°rd har tydligt fo¨retra¨de framfo¨r va°rdnadshavarnas eventuella nekande enligt Socialstyrelsens meddelande nr 7 (2010) Det är en grundprincip som används dagligen och som är viktig att beakta inte minst för svensk neonatalvård. Vi är måna om att den konsensus kring livsuppehållande vård som utarbetades 2016 avseende de förtidigt födda barnen består mellan samtliga universitetssjukhus i Sverige. Därför hoppas vi att debatten inte förminskas till att kritisera en enskild läkares ställningstagande utan att Socialstyrelsen bjuder in oss i Svenska Prematurförbundet tillsammans med Svenska Neonatalföreningen, SFOG och andra berörda parter, för att granska gränsdragningen och skapa fasta och tydligare rekommendationer som kan bestå över tid. Både när det gäller rutiner vid utförandet av sena aborter eller justeringar av tidsgränser som avgör om ett barn ska räddas eller inte är angelägna frågor som behöver få ett entydigt svar för barnens, men också de anhörigas skull. Konsekvensen av en sänkt abortgräns är i sig olycklig. Den kommer ofrånkomligen att drabba ett antal föräldrar som tvingas avsluta sin graviditet i ett sent skede, men det finns även andra lösningar och att inte våga tala om problematiken skulle i längden vara oetiskt och juridiskt ohållbart. Är det möjligen priset Sverige får betala för världens bästa neonatalvård och är vi i så fall beredda att göra det? 19 augusti 2017 Debattartikel Sju läkare och experter vid Karolinska Universitetssjukhuset i Stockholm.: ”Fel av läkare att återuppliva barn efter sen abort” Repliker Karl Rombo, vice ordförande, Svenska Prematurförbundet: ”Vi måste diskutera om abortgränsen ska sänkas till vecka 20"” Läs fler artiklar på DN Debatt


Evelyn Schreiber: Bara unga kan rädda oss nu

Det är få artiklar som delas och sprids med sådan frenesi som de som har för avsikt att uppfostra dumsnälla föräldrar eller svinga mot den curlade generationen av unga – de som kallas millennials. Generationen av tjugo-någonting-åringar står inte högt i kurs i Sverige. Men i många andra länder har man börjat se potentialen hos sin unga befolkning. För när proteströrelserna har mobiliserat och organiserat sig vid större politiska händelser, ta Brexit i Storbritannien och Trumps valseger i USA som exempel, är det generation Y (födda 1980-2000) och Z (födda efter 2000) som har synts marschera i täten. Dessa ungdomar är inte bara uppfödda i en global värld med ett ständigt överhängande terrorhot, som har krympt avstånden och suddat ut gränserna för tid och rum. De är också bättre uppkopplade och informerade än någon annan generation före dem. Studier visar att de dessutom har ett större samhällsengagemang än sina föräldrar. I Storbritannien till exempel, identifierar sig nästan hälften av alla i åldrarna 18–34 år som feminister – och det gäller för både män och kvinnor. Vad som syns nu, på vissa håll tydligare än i Sverige, är en ny typ av aktivism som förenar unga klimatkämpar över hela världen. ”Unga människor är inte ’bra att ha’” i arbetet mot klimatförändringarna, skriver miljöaktivisten Daisy Kendrick i The Guardian (13/6). ”Vi är 27 procent av den globala befolkningen – hur vi väljer att arbeta, äta, dricka och spendera våra pengar kommer att rita om hela kartan." I Sverige visade Klimatbarometern i början av året att klimatet är den absolut viktigaste frågan för ungdomar i åldrarna 16–25 år. Unga oroar sig till och med mer för klimathoten än för krig, och det påverkar deras beteendemönster. En av fem flickor uppger att de är vegetarianer av klimatskäl. ”Vänta och se bara”, säger vissa. ”Engagemanget kommer att svalna”. Och kanske kommer skeptikerna att få rätt. Den egenskap som ofta tillskrivs unga i dag är just flyktighet. I Japan kallas millenniegenerationen för nagara-zoku, ”de som alltid gör två saker samtidigt och i Tyskland för ”generation kanske”, för att de har så många möjligheter att de inte kan bestämma sig. Men låt oss hoppas att det är en trend som håller i sig. För när klimathoten nu hopar sig och klockan tickar ner är det knappast den unga generationen som ska beskyllas för att vara lat och bortskämd.


”Nu behövs konkret politik för att bryta hälsoklyftorna”

Summary: Hälsoklyftorna mellan olika socioekonomiska grupper är tydlig nästan oavsett vilket hälsoproblem det gäller. Under mandatperioden har regeringen beställt flera utredningar kring jämlikhet i hälsa. Nu behövs konkret politik, skriver ordföranden för sju fackförbund inom vården och formulerar fem förslag till åtgärder.

Under mandatperioden har regeringen beställt flera utredningar som tagit sikte på hälso- och sjukvården och omsorgens organisering och jämlikhet i hälsa. Nyligen lämnade Kommissionen för jämlik hälsa över sitt slutbetänkande om hur de påverkbara hälsoklyftorna ska kunna slutas inom en generation. Det är en ambitiös målsättning. Men för att uppnå en mer jämlik hälsa måste regeringen gå vidare och väva samman utredningsförslagen till konkret politik. Som fackliga företrädare för sju förbund inom hälso- och sjukvård och omsorg samlar vi över 700 000 medarbetares kompetenser. Från undersköterskan i hemtjänsten, till allmänläkaren och distriktssköterskan i primärvården, socialsekreteraren på kommunen, fysioterapeuten inom företagshälsovården, arbetsterapeuten inom habiliteringen. Hälso- och sjukvård och omsorg är centrala aktörer för folkhälsan och innefattar så mycket mer än de akuta inläggningarna. Hälsoklyftorna mellan olika socioekonomiska grupper är tydlig nästan oavsett vilket hälsoproblem det gäller. Till exempel är medellivslängden fem år kortare bland kvinnor och män med kort utbildning jämfört med kvinnor och män med lång utbildning. Även när det gäller till exempel psykisk ohälsa, möjligheten att arbeta ett helt arbetsliv, tandhälsa, fetma och allmänt hälsotillstånd slår de socioekonomiska skillnaderna igenom. Det faktum att våra medlemmar varje dag arbetar med att stärka befolkningens hälsa och själva utgör en femtedel av den arbetande befolkningen, gör förhållandena inom hälso- och sjukvård och omsorg till ett centralt tema för att komma vidare i arbetet med att sluta hälsoklyftorna. Det är inte hela lösningen, men utan förankring i problemen som personalen möter i sin vardag kommer politiska lösningar att gå i stå. En viktig styrande princip ska vara att alla har rätt till samma insatser men mer och anpassade insatser ska ges till dem som behöver det, så kallad proportionell universalism. Kommissionen lyfter detta som en förutsättning för att vård- och omsorgsinsatser ska kunna vara kompensatoriska för skillnader i levnadsvillkor. En slutsats som vi professionsföreträdare väl känner igen och instämmer i. De praktiska möjligheterna att individanpassa hälso- och sjukvård och omsorg är dock alldeles för små, som en konsekvens av en styrning som verkar kontrollerande snarare än faciliterande. Administration står i vägen för viktig patientkontakt när den inte sköts av rätt personal. Undersköterskan kan inte gå utanför sina strikt tidsbestämda ramar i äldreomsorgen, även om hen bedömer att den äldre är i behov av det. Stuprör både mellan huvudmannagränser och mellan utförare förhindrar det teamsamarbete som krävs för att möta komplexa behov individuellt. Det är några av orsakerna till att många verksamheter som våra medlemmar arbetar inom pressas av underbemanning, vilket reducerar individanpassningen till avgörandet om vem som är i mest akut behov för stunden. Samvetsstress, som skapas i konflikten mellan vård- eller omsorgstagarens behov och möjligheterna att faktiskt tillgodose dem, är därför vanligt bland hälso- och sjukvården och omsorgens professioner. Sjukskrivningar på grund av stress och utmattningssyndrom är betydande och innebär en förhöjd risk att insjukna i hjärt- och kärlsjukdomar på sikt. Den psykiska ohälsan skär rakt igenom samtliga våra medlemsgrupper. Hälso- och sjukvård och omsorg som sektor har flest sjukfall som överstiger 14 dagar; 150 per tusen anställda. Den vanligaste orsaken är just utmattningssyndrom. Det är orimligt att offentlig sektor bidrar till hälsoklyftorna som arbetsgivare. Hälso- och sjukvården och omsorgens proffs, tillsammans med patienter och brukare, är de som är bäst kvalificerade att bedöma och individanpassa insatser. Det skulle förbättra kvaliteten i insatserna, skapa mer arbetsglädje och minska stressen i arbetet. Det är en nödvändig omsvängning för att klara kompetensförsörjningen – både genom att befintlig personal stannar kvar och att fler lockas till yrkena. För att bryta spiralen av stress, sjukskrivningar och personalbrist krävs en förändrad styrning och ledarskap. Det räcker inte att skjuta till tillfälliga pengar till de verksamheter som för tillfället verkar blöda mest. Om verksamheterna inte styrs efter principen om att proffsen ska få vara proffs, kommer hälsoklyftorna att kvarstå. Vi vill därför trycka på följande förslag: Ge primärvården ett primärpreventivt ansvar. Varje individ ska ha en fast vårdkontakt som har ansvar och översikt över dennes vård- och omsorgsbehov. Den personliga kontinuiteten måste stärkas. Skapa möjligheter för samarbete mellan huvudmannagränser och enheter. Samverkan är nyckeln för att möta komplexa vårdbehov och agera förebyggande, exempelvis genom samarbeten mellan elevhälsovård och primärvård. Det kräver större professionellt utrymme för att kunna samverka med utgångspunkt i varje individs unika behov. Avskaffa stämpelklockan. Låt proffsen avgöra hur lång tid insatser behöver ta utifrån varje patient eller brukares individuella behov. Olika människor kräver olika mycket tid. Det skulle minska stressen och effektivisera arbetet. Administration ska ha förankring i verksamheten. Uppföljning ska vara meningsfull, inte kontrollerande. Administrativa uppgifter som inte är värdefulla för verksamheterna måste skalas bort. Styrningen ska utgå ifrån tillit till proffsen. Öka chefstätheten. Chefstätheten är mycket låg inom hälso- och sjukvård och omsorg. Cheferna måste bli fler och få rätt förutsättningar att leda verksamheterna effektivt. Taket bör ligga på högst 25 medarbetare per chef. Som fackliga företrädare har vi gått samman för att vi ser att vi måste gå åt samma håll om vi ska påverka i syfte att skapa en hållbar framtid för hälso- och sjukvård och omsorg. Samma samarbetsvilja kräver vi nu av politiken. Om den stuprörsorganisering som ibland hämmar utvecklingen inom hälso- och sjukvård och omsorg är lika närvarande på departementsnivå kommer utvecklingsarbetet att utebli. Det ambitiösa utredningsarbetet som gjorts är för viktigt för att förbli skrivbordsprodukter. Nu är det upp till bevis att leverera de reformer och ekonomiska ramar som krävs för att förverkliga dem. Ska hälsoklyftorna på allvar slutas behöver vi inte fler experter som berättar det vi redan vet – vi behöver politiker som tar ansvar. Tobias Baudin, ordförande Kommunal Stefan Jutterdal, ordförande Fysioterapeuterna Ida Kåhlin, ordförande Sveriges Arbetsterapeuter Veronica Magnusson, ordförande Vision Sineva Ribeiro, ordförande Vårdförbundet Heidi Stensmyren, ordförande Läkarförbundet Jonas Ålebring, ordförande Sveriges Yngre Läkares förening De praktiska möjligheterna att individanpassa hälso- och sjukvård och omsorg är alldeles för små, som en konsekvens av en styrning som verkar kontrollerande snarare än faciliterande.


”Googles ingenjör skulle ha fått behålla jobbet i Sverige”

Summary: Ett uppmärksammat fall där en ingenjör på Google i USA sparkades har väckt debatt om vad man får säga på jobbet. Även i Sverige är yttrandefriheten för privatanställda starkt begränsad. Flera domar i Arbetsdomstolen visar att den anställdes lojalitetsplikt går före yttrandefrihet.

James Damore, en meriterad ingenjör i Silicon Valley, fick i början av augusti sparken från en av världens mest attraktiva arbetsplatser. Orsaken var att han blivit anklagad för sexistiska åsikter efter att i ett internt PM försökt diskutera Googles anställningspolicy, förekomsten av kvotering vid befordran och jämlikhetssträvande, som han hävdade skapade stereotyper och var menligt för Googles utveckling. Att en anställd blivit sparkad för sina åsikter på ett av världens mest framgångsrika företag, vars inkomster just bygger på yttrandefriheten, har väckt internationell uppmärksamhet. Till del handlar det om James Damores PM ”Google’s Ideological Echo Chamber”, som argumenterar för biologiska skillnader mellan könen och hur till synes goda föresatser om diversifierade arbetslag går på tvärs med meritokratiska principer. Allra mest handlar debatten om vad man får säga och inte säga på en arbetsplats, både internationellt som på hemmaplan. Är inte yttrandefriheten, vilket inte sällan inbegriper obekväma åsikter, avgörande för att utveckla samhället? Kan högteknologiska företag fortsätta att vara framgångsrika om de sätter munkavel på kritiken? Får inte den anställda larma om skadlig verksamhet eller brott som företag begår? Även i Sverige krockar yttrandefriheten med den anställdes lojalitetsplikt. Lojalitetsplikten består av flera plikter som har det gemensamt att arbetstagaren inte får skada arbetsgivaren. Mest yttrandefrihet har de offentlighetsanställda. Inom det privata näringslivet väger dock lojalitetsplikten tyngre. Flera domar i arbetsdomstolen har gått arbetsgivarens väg och då har de privatanställda i flera fall förlorat jobbet. Frågan om James Damore skulle ha sparkats om han arbetat i Sverige går till Karin Lundin, arbetsrättsjurist på fackförbundet Sveriges ingenjörer: – Han skulle ha fått behålla jobbet. Kanske skulle han ha varnats. Men att en arbetstagares yttranden eller agerande uppmärksammas i medier, som hände för James Damore, är inte grund för uppsägning så länge arbetstagaren inte eftersträvat uppmärksamheten, säger hon. – Parallellt med den anställdes lojalitetsplikt mot arbetsgivaren finns också en kritikrätt. Kritikrätten är en förutsättning för goda arbetsförhållanden och arbetsresultat. Däremot finns ingen självklar rätt att gå utanför företaget med klagomål och synpunkter, fortsätter Karin Lundin. Arbetsrättsjurister som DN talat med framhåller vikten av att den anställde allra först framför den interna kritiken till företaget. Men Susanne Lundberg, arbetsrättsjurist och enhetschef på TCO:s och LO:s rättskydd, som har till uppgift att företräda fackliga medlemmar i arbetsdomstolen, menar att lojalitetsplikten är en bedömningsfråga som avgörs från fall till fall. – Lojalitetsplikten är en svår fråga. Generellt är det viktigt att arbetstagaren för fram sin kritik så att företagets ledning blir uppmärksammande på kritiken. Likaså är lojalitetskravet högre när det gäller företagets chefer. Men var gränserna går för lojalitetsplikten är omöjligt att besvara, säger Susanne Lundberg. Sedan första januari 2017 infördes en så kallad visselblåsarlag. Jämte det vanliga anställningsskyddet ska visselblåsarlagen ge ett extra skydd för anställda i privat sektor i de fall de utsätts för repressalier i samband med att de larmat om allvarliga missförhållanden på ett företag. Villkoret är dock att missförhållandena ska vara kriminella och skulle kunna ge fängelse. Lagen har inte prövats i Arbetsdomstolen ännu. Brott mot lojalitetsplikt leder oftare till varningar eller separata uppgörelser. Arbetsdomstolen har dock behandlat ett antal fall som handlat om avsked: En maskinist gick offentligt ut med uppgifter om bristande säkerhet i det flygbolag han var anställd av. AD ansåg att han gjort sig skyldig till allvarligt åsidosättande av sin lojalitetsplikt. Avskedad. Arbetstagare varnade offentligt för risker med klorgas från pappersbruket där han arbetade. AD ger mannen delvis rätt, men i domen håller AD lojalitet högre än yttrandefrihet. Slutligen är det en olaglig strejk som gör att arbetstagaren får arbeta kvar. En nattportier anmälde att ett hotell sålde sprit olagligt. AD gav arbetsgivaren rätt att avskeda mannen eftersom han inte tagit upp missförhållandena med arbetsgivaren först. Källa: DN, AD-domar, CNN, Wall Street Journal, New York Times med flera I dokumentet “Google’s Ideological Echo Chamber” skrev James Damore bland annat att ”distributionen av preferenser och färdigheter hos män och kvinnor skiljer sig åt, delvis på grund av biologiska orsaker och [...] dessa skillnader kan förklara varför vi inte ser jämställd representation av kvinnor inom teknik och ledarskap”. När dokumentet fick stor spridning sparkades James Damore. I ett brev till personalen skrev Googles vd, Sundar Pichai, att dokumentet strider mot Googles uppförandekod eftersom det bidrar till att upprätthålla skadliga könsstereotyper. Flera amerikanska organisationer anklagar Google för att vara inkonsekvent och hotar med att bojkotta företagets tjänster. Julian Assange har erbjudit James Damore arbete på Wikileaks. Källa: DN, CNN, Wall Street Journal, New York Times m fl


Magkänsla ersatte tänkande

Summary: En anställd på Google fick sparken för innehållet i en promemoria om könsskillnader. Men få tycktes intresserade av sakfrågan och desto fler av att hitta sätt att förlöjliga sina meningsmotståndare.

Få ämnen skapar lika starka reaktioner i samhällsdebatten som skillnader mellan kvinnor och män, och frågan om vad sådana skillnader betyder. Vissa är övertygade om att män och kvinnor är olika också när det gäller beteende, personlighet och intressen. Andra ser dessa idéer som både felaktiga och direkt skadliga, och menar att män och kvinnor är väldigt lika. Diskussionen är full av argument baserade på magkänsla, generaliseringar utifrån enskilda exempel och bristande förståelse för den andra sidan. Den senaste illustrationen av hur laddad frågan är står nätjätten Google för. Nyligen cirkulerades internt på Google en promemoria vars budskap i korthet var följande: Det finns en tystnadskultur på Google som inte tillåter diskussion av tanken att skillnader mellan män och kvinnor kan förklara den skeva könsfördelningen bland företagets anställda. Företaget svarade med att sparka textens författare James Damore, som i och med detta blivit känd för många. Damore själv menar att hans text bara innehåller sanningen, något han kommunicerar från sin blogg och från sitt nyregistrerade twitterkonto @Fired4Truth. Företaget å sin sida menar att promemorian förfäktar skadliga könsstereotyper och strider mot företagets uppförandekod. Få bestrider att Google rent juridiskt hade rätt att avskeda Damore. Många menar dessutom att det var både klokt och berömvärt. En forskningsöversikt som visar att män och kvinnor faktiskt är väldigt lika dyker ofta upp i diskussionen. Den visar att 78 procent av de könsskillnader som studerats i forskningen är små eller obefintliga. Bland de kvarvarande 22 procenten finns skillnader som att män är starkare, argare och onanerar mer. Sådana skillnader motiverar knappast att sju av tio Googleanställda är män. Detta skulle kunna vara hela historien, och många nyhetsleverantörer berättar inte mycket mer än så. Damores text är dock numera allmänt tillgänglig, vilket gör att alla som vill kan bilda sig en egen uppfattning. Det finns också gott om forskningsöversikter kring vad forskningen visat och inte visat rörande skillnader mellan kvinnor och män. Även om forskningsöversikter kan vara tunglästa borde fler som uttalar sig i frågan göra sig besväret att läsa åtminstone Damores egen sammanfattning av sin egen text. Det visar sig då att anmärkningsvärt många nyhetsförmedlare har misslyckats med att ge en rättvisande beskrivning av den kontroversiella promemorian. Den beskrivs ofta som en inlaga som argumenterar mot mångfald, trots att Damore i dess allra första mening förklarar att detta inte är hans syfte. Damore lägger fram flera förslag på hur andelen kvinnor i teknikbranschen skulle kunna ökas, och beskriver den skeva könsfördelningen som ett problem. Det är också slående hur många som gör sig lustiga över könsskillnader i styrka, aggression och onani, trots att de skillnader Damore nämner och använder i sin argumentation också är väldokumenterade. Dit hör skillnader i mekaniskt tänkande och att män i genomsnitt är mer intresserade av ting, medan kvinnor är mer intresserade av människor. Vissa av Damores kritiker har tagit fasta på just dessa skillnader och konstaterar att om kvinnor tänker mindre på mekanik och mer på människor är det ett utmärkt skäl för mjukvaruföretag att sträva efter att anställa fler kvinnor. Problemet med denna invändning är att det inte är någon invändning. Damores första förslag till hur kvinnors underrepresentation kan minskas är nämligen att göra mjukvaruutvecklingen mer människoorienterad och oftare programmera i par som samarbetar. Ytterligare en egenhet i debatten är att många tycks tro att enskilda exempel på kvinnor som är eller har varit bra programmerare visar att Damore har fel. Eftersom skillnader mellan män och kvinnor i genomsnitt är fullt förenliga med stor individuell variation är inte heller detta något hållbart motargument. Det är dock inte heller motiverat att hjälteförklara Damore. Promemorian är inte något under av diplomati. Det framgår där att han inte ser mjukvaruutveckling som en särskilt människoorienterad syssla och att han inte fäster mycket vikt vid möjligheten att de skillnader som observerats mellan kvinnor och män kan bero på eller förstärkas av sociala normer och förväntningar. Den kanske viktigaste lärdomen av turerna kring Damore rör tillståndet i samhällsdebatten. Snabbt formerades två lag. I det ena laget beskrivs Damore och hans pm som sexistiska och kvinnofientliga. I det andra görs Damore till en martyr som fick sparken för att han sade sanningen. Trots att nätet ger alla tillgång till Damores argument och till mycket av den forskning som finns i frågan, är det få som med öppet sinne går igenom hans argument. Anmärkningsvärt många litar på andrahandsuppgifter, eller väljer ut just de forskningsresultat som stöder den egna tesen. Energin läggs på att formulera fyndiga attacker på motståndarlaget i stället för på sakfrågan. Det faktum att allt detta även gäller professionella intellektuella som försörjer sig på att tänka och tycka, kanske är den verkligt stora skandalen. andreas.bergh@ifn.se I det ena laget beskrivs Damore och hans pm som sexistiska och kvinnofientliga. I det andra görs Damore till en martyr. Andreas Bergh är välfärdsforskare vid Ekonomihögskolan i Lund och Institutet för näringslivsforskning och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.


”Ge Sveriges städer rätt att själva övervaka trafiken”

Summary: Kommunerna behöver själva få rätten att styra och kontrollera trafiken, i stället för att bli bortprioriterade av de nationella myndigheterna polisen och Trafikverket. Fyra nya verktyg som kommunerna i dag saknar makt över, skulle öka framkomligheten och trafiksäkerheten i våra städer, skriver Daniel Helldén (MP), trafikborgarråd, Stockholm.

När jag träffar mina kollegor runt om i landet, som liksom jag har det yttersta (politiska) ansvaret för trafiken i kommunerna, möts vi i en känsla av frustration. Vi har fått förtroendet att ansvara över ett politikområde som påverkar oss alla – trafiken. Men det ansvaret kan vi inte till fullo ta. Som lagstiftningen ser ut i dag är det i själva verket polisen och Trafikverket som bestämmer hur stockholmarnas trafiksituation ska se ut. Absurt och många gånger mycket irriterande. För att få ordning på den kaotiska och ofta laglösa trafiken i våra städer och ge kraft åt de nödvändiga beslut som vi fattar lokalt behöver kommunerna själva få rätten att styra och kontrollera trafiken. I dag blir nödvändiga insatser bortprioriterade av de nationella myndigheterna Trafikverket och polisen. Jag föreslår fyra nya kraftfulla verktyg som kommunerna i dag saknar makt över, men som skulle få pli på trafiken och därmed öka framkomligheten, kraftigt öka trafiksäkerheten, samt inte minst förbättra miljön i våra städer: 1 Ge städerna rätt att inrätta en ”kommunal trafikpolis”. I dag är det polisen som sköter trafikövervakningen. Kommunala parkeringsvakter får endast övervaka och bötfälla parkering. P-vakterna får vare sig övervaka hastighet, bilkörning i kollektivtrafikfält, dubbdäcksförbud eller andra brott mot angelägna trafikföreskrifter. Kommunerna har rätt att fatta beslut om reglerna, men har alltså ingen möjlighet att säkerställa att besluten följs. Låt oss därför själva styra och kontrollera vår egen trafik. Vi har alla tagit del av de senaste årens bekymmer med polisens bristande effektivitet. Låt oss i kommunerna hjälpa poliserna att frigöra resurser till de mer allvarliga brotten. Låt oss själva få styra och kontrollera vår egen trafik. Polisen har inte ekonomi för detta och staden kan så klart varken påverka polisens arbete eller deras budget. Stockholm behöver en bättre övervakning. Det är lite av en laglös zon nu. Reglerna finns, men ingen säkerställer dess efterlevnad. Ge oss ”kommunala trafikpoliser”, vi kan kalla dem kommunala trafikövervakare. Inom några år har vi troligen även miljözoner för lätta fordon, vars syfte är att stänga ute de bilar som släpper ut för mycket kvävedioxid och därmed förstör den luft vi ska andas. För detta behöver vi egen övervakning, annars är reglerna tandlösa. I samband med Stockholms stads remissvar till näringsdepartementet om miljözoner tog alla partier upp frågan om kommunal trafikövervakning som en viktig åtgärd. Ge oss möjligheten, frigör polisen! 2 Ge kommunerna rätt till fartkameror i städerna. Hastigheten är den faktor som har störst betydelse för hur allvarliga följder en trafikolycka får. I dag är det bara Trafikverket som får bestämma var fartkameror ska sättas upp. Detta hämmar kommunernas möjligheter att själva styra trafiken och hur kommunens pengar bäst används. Trafikverket prioriterar konsekvent kameror på de statliga vägarna och åsidosätter städernas behov. Våra gator är systematiskt uteslutna. Forskning visar att fartkameror är det billigaste sättet att öka trafiksäkerheten. Ställt kostnaden mot nyttan är det enligt Trafikverket svårt att hitta en lika effektiv trafiksäkerhetsåtgärd, en åtgärd som alltså inte kommunerna kan ta del av. Vi tvingas i stället lägga enorma resurser på att bygga om gator och vägar för att bilisterna inte håller hastigheten. Under de närmaste åren måste vi lägga över 750 miljoner kronor på dessa investeringar i Stockholm, mycket är i onödan. Just nu arbetar Trafikverket tillsammans med Sveriges kommuner och landsting med att se över riktlinjerna för fartkameror på kommunala vägar. De signaler vi får är att det är högst oklart om staten kommer att släppa på sin äganderätt över denna smarta trafikövervakning. Logiken i agerandet är högst diffus. 3 Lägg bötesansvaret på bilägaren i stället för på föraren. Sverige är rätt ensamma i EU om att bötesansvaret vid fortkörning ligger hos föraren och inte hos ägaren av fordonet. Konsekvensen av detta blir en omständlig och dyr ansiktsidentifiering som i onödan drar resurser från polisen och försvårar placeringen av kamerorna. Jag vill att man flyttar just bötesansvaret från föraren till bilägaren, alltså precis det som gäller vid parkeringsböter. Därmed frigörs resurser från den tidsödande bildgranskningen och systemet kan bli mer effektivt och anpassat för städernas behov. Fortkörning som leder till indraget körkort ska självklart gå på föraren. 4 Tillåt trafikövervakning med kamera från buss. Framkomligheten för bussarna i staden har tyvärr inte förbättrats tillräckligt mycket, trots införande av fler busskörfält och en rad andra åtgärder. Felparkerade fordon i busskörfält och vid hållplatser är ett stort problem. Det är svårt att komma åt dessa fordon då förare snabbt åker när parkeringsvakter kommer till platsen. Det är också svårt att komma åt rörlig obehörig trafik i busskörfält. Kameraövervakning från bussar och övervakning från vissa särskilt utsatta platser bör prövas. Genom bussen fotograferas bilar som är i vägen och böter kan utfärdas. Konsekvensen: ingen bilförare kommer längre vilja ställa sig i eller obehörigt köra i busskörfält! Detta skulle bidra till en mer effektiv kollektivtrafik och ökad framkomlighet. Det ger kortare och pålitligare restider. En attraktiv och effektiv kollektivtrafik leder till att fler väljer kollektivtrafiken och bidrar även till minskad trängsel och bättre miljö. Vi har från Stockholms stad har lämnat in en begäran till regeringen om övervakning med kameror från bussarna – än så länge utan resultat. Dessa fyra åtgärder, tillsammans med de stora satsningar som genomförs i Stockholms stad på ökad framkomlighet och en stor satsning på trafiksäkerhet, kommer att innebära avsevärt bättre förutsättningar för de kapacitetsstarka trafikslagen, alltså gång, cykel och kollektivtrafik. Alla blir vinnare: polisen, staden och invånarna. Det innebär att vi får ett modernare, mänskligare och miljövänligare Stockholm. Vi har fått förtroendet att ansvara över ett politikområde som påverkar oss alla – trafiken. Men det ansvaret kan vi inte till fullo ta. Daniel Helldén (MP) trafikborgarråd, Stockholms stad


”Styrningen brister i samhällets största bransch – skolan”

Summary: Styrningen av skolan är bitvis undermålig. Bara 18 procent av Sveriges kommuner har tydliga mål. Nu måste skolans huvudmän sätta fokus på varje årskull. Det är dags att införa nationella nyckeltal och följa elevernas resultat hela vägen till vårterminen i årskurs nio, skriver Mats Rosenkvist, Successful schools och Matz Nilsson, Sveriges skolledarförbund.

Nu börjar snart ett nytt läsår med stora utmaningar, lärarbrist och många nyanlända elever. Elevresultaten från föregående läsår diskuteras tillsammans med målen för det nya läsåret. Att skolans styrning är ett viktigt område för att utveckla den svenska skolan har flera olika rapporter konstaterat de senaste åren – rapporter från bland annat Skolinspektionen, Studieförbundet näringsliv och samhälle, OECD samt nu senast i Skolkommissionens slutbetänkande. Skolans styrning är abstrakt. Den handlar konkret om hur styrkedjan har samma fokus hela vägen från lärarnas planering, undervisning, bedömning och analys till rektorns och skolhuvudmannens analys, styrning och resursfördelning. Juridiskt ansvariga är skolhuvudmannen och rektor. Successful schools Sverige har i en ny rapport sammanställt resultaten av en text- och innehållsanalys av de 290 kommunala skolhuvudmännens måldokument för skolan. Rapporten ger en unik inblick i hur skolans styrning ser ut, vilka mål man arbetar mot och indirekt i hur skolhuvudmännen tänker. Med tanke på resultatutvecklingen det senaste decenniet kan man ana en uppgivenhet i många skolhuvudmäns målformuleringar och kring deras beslutsamhet att förbättra resultaten. Analysen visar bland annat följande: 1. Fokus ligger på årskurs nio och endast på tre ämnen. Enbart 14 procent av skolhuvudmännen har mål och nyckeltal för både årskurs tre och nio i alla ämnen. Totalt 50 procent har nyckeltal och mål enbart för årskurs nio och inga mål för övriga årskurser. Ofta ligger fokus enbart på tre ämnen: engelska, matematik och svenska/svenska som andra språk. Med andra ord har majoriteten av alla kommunala skolhuvudmän huvudsakligen fokus på: – Enbart tre ämnen, trots att gymnasiebehörigheten bygger på många ämnen. – Årskurs nio, när hela handlingsutrymmet att använda skolans resurser är borta. 2. Fokus ligger på årskurs – inte på årskull och förbättringar. Endast en skolhuvudman visar att de följer varje årskulls utveckling från årskurs ett till nio i alla ämnen. Skolhuvudmän jämför som regel i stället till exempel eleverna i årskurs sex förra läsåret med de som går i årskurs sex nu. Ingen skolhuvudman visar att de har fokus på förbättringarna i form av vad det senaste läsåret har inneburit i resultatförbättringar för respektive årskull, det vill säga indirekt respektive elev. 3. Målen är otydliga. Endast 18 procent av skolhuvudmännen har tydligt formulerade och tidsatta mål. Exempel på denna typ av tydliga målformuleringar: ”Gymnasiebehörighet 2017: 85 procent... gymnasiebehörighet 2019: 90 procent . ” 78 procent av skolhuvudmännen har otydliga målformuleringar kring elevernas kunskapsutveckling som riskerar att inte vara motiverande och relevanta utan blir i stället till intet förpliktigande när kunskapsresultaten är låga och/eller har gått neråt de senaste åren. Exempel på denna typ av otydliga målformuleringar: ”ska ständigt öka”, ”högre än basåret 2013”, ”högre än rikssnittet”, ”förbättrat lärande, ”öka”, ”alla” eller ”100 procent”. Få skolhuvudmän sätter delmål utifrån var man befinner sig på vägen mot målet eller visionen, det vill säga 100 procent som är Sveriges alla grundskolors uppdrag. Grundidén med den svenska läroplanen är likvärdighet. Det betyder inte att alla skolor måste bedöma kunskaper på exakt samma sätt, men de ska göra det på ett sätt som är likvärdigt. När det gäller skolans styrning så är ”att göra lika” avgörande för analyser, jämförelser, insikter och för fokus på bättre resultat på alla nivåer. Därför behöver skolhuvudmännen hjälp, inte i form av mer resurser, utan med en tydligare nationell styrning som hjälper dem att genomföra uppdraget. Som det är i dag samlar man in data om elevernas kunskap på så olika sätt att den är svår att jämföra. Vi föreslår följande förbättringar: Skapa nationella nyckeltal med fokus på förbättringar för varje årskull. Precis som Skolkommissionen konstaterar så behövs det nationella så kallade value-added-mått. Detta behövs för att skolhuvudmän och skolor ska sätta fokus på ständiga förbättringar och vad man åstadkommer i alla ämnen per årskull för indirekt ökat fokus på varje elev. Skolan har 18 terminer på sig att tillsammans lyfta varje elev och årskull till ”slutleveransen” vårterminen i årskurs nio. Skapa även nationella nyckeltal för årskurs ett till fem då det inte sätts betyg. Många skolhuvudmän har ensidigt fokus på årskurs nio. Anmärkningsvärt är att enbart 30 procent av de kommunala skolhuvudmännen använder sig av de nationella nyckeltal som redan finns utifrån betygen från årskurs sex. Därför behövs det nyckeltal hela vägen från årskurs ett till årskurs nio, i alla ämnen, för fokus på rätt och tidiga insatser. Det räcker inte med att ha fokus på de senare skolåren årskurs sex till nio då handlingsutrymmet blir mindre och mindre. Nationella nyckeltal för årskurs ett till fem behöver inte vara betyg och det behöver inte genomföras några nya omfattande skolreformer. Grunden för att använda sådana nyckeltal finns redan i det arbete som alla lärare gör sedan många år tillbaka när de löpande bedömer elevernas utveckling i förhållande till kunskapskraven enligt de tre alternativen: 1) har otillräckliga kunskaper 2) har godtagbara kunskaper 3) har mer än godtagbara kunskaper. Sätt fokus på alla ämnen. Sveriges skolhuvudmän behöver sätta fokus på alla ämnen och inte enbart på de nationella proven och basämnena svenska/svenska som andraspråk, matematik och engelska. Huvuduppdraget att till årskurs nio ge varje elev gymnasiebehörighet bygger inte enbart på basämnena utan på ytterligare fem eller nio ämnen beroende på gymnasieprogrammets inriktning. Sammanfattningsvis är det nödvändigt och dags att börja följa elevernas kunskaper i alla ämnen, för varje årskull hela vägen från årskurs ett till årskurs nio. Bara så kan luckor upptäckas och de insatser som krävs sättas in i tid! Mats Rosenkvist, grundare, Successful schools Sverige Matz Nilsson, förbundsordförande, Sveriges skolledarförbund


DN gratulerar: Anna Hertzman

Summary: Anna Hertzman tog en paus från musiken när hon fick två barn på kort tid. Nu fyller hon 30 och hoppas kunna ge ut en skiva nästa år – och kanske också turnera.

Redan som barn funderade Anna Hertzman över vem hon egentligen är och vad hon vill få ut av livet. Tidigt fanns musiken med som en följeslagare och gav tröst när relationen till föräldrarna inte var den bästa. Hon flyttade hemifrån som 16-åring och arbetade bland annat som servitris efter gymnasiet – allt för att få råd att utveckla sin musik. Bara ett par år senare spelade Anna in låten ”Om du tror” och den spelades av flera radiokanaler i Skåne. Hon fick kontakt med ett skivbolag, släppte en singel och senare en så kallade fullängdsskiva med namnet ”Va fan”. Den kom ut 2009. Under de följande åren spelade Anna Hertzman på en rad festivaler runt om i landet. Våren 2014 var hon med på ”Visturnén” med Py Bäckman, Janne Bark, Ola Magnell och Jack Vreeswijk. Då hade hon avslutat samarbetet med sitt gamla skivbolag. – På ett skivbolag är det många som ska tycka till och ha synpunkter. Till slut kände jag mig inte hemma där, inget blev som jag hade tänkt mig. Därför startade jag ett eget skivbolag och i slutet av 2015 gav jag ut skivan ”Bromsklossar”, berättar Anna Hertzman. Hon säger att hon kan uppfattas som envis, tjurskallig och målinriktad när det gäller sin musik. I en tuff bransch gäller att på förhand veta vilken väg man vill gå och att ha ”skinn på näsan”, menar hon. – Det finns många låtskrivare och musiker som är bättre än vad jag är. Men jag är envis och har en stor passion för det jag håller på med. Den inställningen tror jag är viktig inom alla yrken, särskilt inom kreativa sådana. Anna Hertzman är född i Östra Grevie i Skåne och växte upp i Skurup. Hela sitt liv har hon bott i den södra delen av vårt avlånga land. Hon sjunger för övrigt alltid på skånska. – Jag prövade att sjunga på rikssvenska och det fungerade inte alls. Några skrattade till och med. På skånska är det lättare att förmedla det jag vill berätta och vem jag är. På engelska, som ju många artister sjunger på, har jag svårt att hitta rätt uttryck och ord. Snart efter att Anna släppt den första skivan på det egna bolaget födde hon sitt och maken Oscars första barn, och bara ett och ett halvt år senare utökades familjen med ännu ett barn. – Jag kände att jag inte riktigt orkade med mitt första barn och drabbades av en förlossningsdepression. Fortfarande kan jag inte känna mig som någon äkta ”urmoder”. En kvinna förväntas föda barn, älska det och vilja vara hemma så länge som möjligt. Men jag har aldrig känt så, även om jag naturligtvis har en stor kärlek till mina barn. Annas man Oscar arbetar med ett företag som säljer gödsel. Det är inget särskilt kreativt yrke, som hon uttrycker det. – Men olikheterna gör nog att vår relation fungerar. Det är skönt att leva med någon som inte är precis som jag, och vi kompletterar varandra på ett bra sätt. Anna tog en paus från musiken efter de två förlossningarna, och har i stället börjat designa och sy kläder som hon säljer på nätet. Men hon hoppas kunna ge ut en skiva med nyskrivna låtar nästa år och kanske ge sig ut på turné igen. – Jag har så lätt att ge allt, ”tjöta” loss, och blir då trött och utarbetad. Jag tror jag måste lära mig att behålla en hälsosam distans till musiken för att få privatlivet att fungera. Vad betyder musiken för dig i dag? – Detsamma som den har gjort så länge. Jag mår bra när jag får skapa egna låtar och framföra dem inför publik. Några musikaliska förebilder? – Nej, inte direkt. Men jag inspireras av artister som Freddie Mercury och Beyoncé, båda med stor integritet och starka drivkrafter att förverkliga sina drömmar. I dag firar Anna Hertzman sin 30-årsdag. Hon har inte drabbats av någon kris men känner inte heller en euforisk glädje. – Livet skiftar. Tidigare ville jag att det hela tiden skulle hända saker omkring mig. I dag som småbarnsförälder är jag glad de dagar då det inte händer någonting. Anna Hertzman Gratuleras till: Fyller 30 år den 12 augusti 2017. Bor: Hus i Dalby utanför Lund. Familj: Mannen Oscar och två barn (3 och 1,5 år). Gör: Låtskivare, musiker och kläddesigner. Bakgrund: Började sin musikaliska karriär som tonåring. Har släppt flera singlar och fullängdsskivor, bland dem ”Bromsklossar” på det egna bolaget Smör skivbolag & förlag. Uppträtt på många scener runt om i landet. Firar födelsedagen: ”Hade tänkt ordna en fest, men barnen är mitt i en inskolning på ett nytt dagis så det får vänta. Kanske går jag på bio med en kompis och bara tar det som det kommer.” Aktuell: Med podcasten ”Hertzman & Geyerhofer”


Magdalena Ribbing: Larvigt av husägaren att ha ordet sex som sin adress

Summary: Är det lämpligt att skriva SEX med jättestora bokstäver på sitt hus? DN:s folkvettsexpert Magdalena Ribbing har svaret.

Ställ dina frågor om etikett till Magdalena Ribbing – mejla till etikett@dn.se Fråga: Det är ju rätt vanligt i dag att man skriver ut vilket husnummer man har med bokstäver på fasaden. I vanliga fall brukar jag inte reagera direkt på det men nu har jag vandrat förbi två hus som skrivit ut siffran 6 med bokstäver på sina fasader. Den ena husägaren hade även valt att använda bokstäver som är cirka 40 centimeter höga i en väldigt kontrasterande färg mot underlaget, så att det är helt omöjligt att missa att man just gick förbi nr SEX. Är det lämpligt att skriva SEX med jättestora bokstäver på sitt hus med hänsyn till grannar och övriga medmänniskor? Svar: På sitt hus på egen tomt kan man ange adressens siffror med bokstäver. I en stad bestämmer myndigheterna detta. Men på privata villor får grannar och förbipasserande stå ut med sådant som de kan uppfatta som onödigt provocerande. Att det står SEX på fasaden kan associeras till en bordell. Det du berättar är sannolikt ett uttryck för dagens behov av att relatera det mesta till sex. Enligt min uppfattning är det larvigt att fröjdas över detta nummer som sin adress på ovan beskrivet sätt. Husägaren kommer inte att bli berömd för sin goda stil. Ställ dina frågor om etikett till Magdalena Ribbing – mejla till etikett@dn.se


”För lite hemkunskap ökar risken för matförgiftningar”

Summary: Runt 500 000 människor drabbas enligt beräkningar av matförgiftning i Sverige varje år. Bristande hygienkunskaper i hushållen är en av orsakerna. Nu är det dags för en utökad timplan i hemkunskap för att Sverige ska få medvetna konsumenter, minskat matsvinn och färre fall av matförgiftningar, skriver en grupp experter inom området.

Att vara matkonsument är komplext och näringskedjan har aldrig varit mer global än i dag. Vi äter dagligen maträtter från all världens kök med inslag av nya råvaror, vilka kan väljas från hela världen året runt. Men dessa möjligheter ställer också nya krav på konsumenterna gällande hantering, tillagning och förvaring av livsmedel. Tyvärr visar forskning inom området att konsumenterna ofta har bristande hygienkunskaper vilket kan leda till ökad risk att drabbas av matförgiftning. En sådan kan få mycket allvarliga konsekvenser för hälsan, leda till allvarliga följdsjukdomar och i värsta fall även till dödsfall. Världshälsoorganisationen WHO har lyft livsmedelsburna sjukdomar som ett globalt folkhälsoproblem. I Sverige beräknar man att ungefär 500 000 personer matförgiftas varje år till en kostnad av ungefär en miljard svenska kronor. Av dessa fall misstänker man att minst en tredjedel har sitt ursprung i det privata hushållet. I medier uppmärksammas just nu det stora antal personer som drabbas av sjukdom kopplat till campylobacter i kyckling. Det finns en tendens att flytta ansvaret från producenterna till konsumenterna vilket ställer krav på konsumenternas kunskap och beteende. Resultaten från en ny avhandling från Uppsala universitet visar på dåliga kunskaper gällande livsmedelshygien bland unga konsumenter. I en studie av nästan 530 elever i årskurs 9 saknade var femte elev kunskap om att kycklingkött alltid behöver vara genomstekt. Nästan hälften av eleverna ansåg det vara okej att smaka på rå köttfärs trots att även ett litet smakprov kan orsaka ehec-infektion. Nästan hälften av eleverna ansåg även +8°C som en bra kylskåpstemperatur vilket är varmare än de 4–5 °C som rekommenderas av Livsmedelsverket. Eleverna visade även brister när det gällde handtvätt och undvikande av korskontaminering, det vill säga att bakterier från ett livsmedel förs över till ett annat. Dessa luckor i elevernas kunskaper och beteende kan få allvarliga konsekvenser för eleverna i rollen som framtida matkonsumenter. Utifrån resultaten i avhandlingen anses elever som sällan eller aldrig lagar mat hemma, ofta pojkar, löpa större risk att drabbas av matförgiftning. Den svenska grundskolan är unik i och med att alla elever undervisas utifrån samma läroplan. Undervisningen i hem- och konsumentkunskap är obligatorisk för alla barn, och samhället har därmed en stor möjlighet att utbilda framtida konsumenter i Sverige hur de ska välja och hantera livsmedel för att förbli friska. Det som gör ämnet så speciellt är den direkta kopplingen till livet i hem och familj. Eleverna ges möjligheter att reflektera kring vardagens praktiker, eftersom en viktig del i undervisningen är praktisk matlagning där teori och praktik går hand i hand och där livsmedlen fungerar som läromedel. Kunskap kräver tid, för att eleverna ska hinna lära sig och få djupare förståelse och på så sätt öka chanserna att kunskaperna används i det framtida livet. Detta är inte bara viktigt för den enskilde elevens hälsa, utan eleverna kommer troligen att laga mat även åt andra, till individer med sämre tolerans mot smitta såsom små barn, äldre, gravida och övriga med nedsatt immunförsvar. I dagens läroplan (Lgr-11) är hem- och konsumentkunskap grundskolans minsta ämne sett till antalet undervisningstimmar. Totalt 118 timmar fördelat över hela grundskolan motsvarar i genomsnitt cirka 13 timmar per läsår. Bara för att få en uppfattning om hur mycket 118 timmar är kan det jämföras med andra praktiska ämnen såsom bild som har ungefär det dubbla, 230 timmar, och slöjd med nästan det trefaldiga, 330 timmar, till förfogande. Värt att notera är att det var länge sedan hem- och konsumentkunskap bara bestod av att lära sig laga mat. Det är en omöjlighet att behandla allt på 118 timmar och lärarna tvingas välja bort hela områden eller minska omfattningen av dem i sin undervisning. Detta får konsekvenser för elevernas förutsättningar att agera som framtida medvetna konsumenter. I en tid när barns och ungdomars ohälsa diskuteras mer än någonsin bör politiker och övriga ansvariga även rikta blickarna mot hem- och konsumentkunskap och satsa på detta ämne i likhet med den satsning som gjorts på idrott. Det är anmärkningsvärt att hem- och konsumentkunskap helt saknas i hälsodebatten och att ämnets undervisningstimmar förblir oförändrade. Detta trots att ämnet innebär en unik möjlighet att undervisa ungdomar om hälsa från flera olika perspektiv och där kopplingen mellan mat och hälsa praktiseras och reflekteras vid varje lektionstillfälle. Det har tidigare hävdats att sådana kunskaper förvärvar man hemma. Resultaten i ovan nämnda avhandling visar dock att många ungdomar aldrig eller sällan deltar i matlagning hemma. För dessa elever är undervisningen i hem- och konsumentkunskap en extra viktig källa till kunskap och i värsta fall den enda källan. Det är dags för en utökad timplan i hem- och konsumentkunskap för att Sverige ska få medvetna konsumenter. Detta kan på sikt leda till färre fall av matförgiftningar och därmed en förbättrad folkhälsa men även till minskade samhällskostnader. Om ämnet får utveckla sin fulla potential kan det bidra till att ge unga individer verktyg till att bli ansvarfulla, handlingsberedda och kloka konsumenter. Kunskaper om hantering av livsmedel gör det även enklare för eleverna att agera klimatsmart. Genom kunskaper om hemmets vardagspraktiker ges de även förutsättningar för ett jämställt hemarbete. Ansvariga politiker och Skolverket måste agera och stärka ämnet hem- och konsumentkunskap samt ge det rimliga förutsättningar för att en adekvat undervisning skall kunna bedrivas. Vi anser att Sverige måste satsa på flera fronter för att forma medvetna konsumenter i en tid när kraven på konsumenternas kunskaper och agerande aldrig har varit större. Med den naturliga kopplingen till ungdomars hälsa och livsmedel bör hem- och konsumentkunskapsämnet vara en naturlig del i denna satsning. Marie Lange, fil. dr, Uppsala universitet Ivar Vågsholm, professor, Sveriges Lantbruksuniversitet Sofia Boqvist, docent, Sveriges Lantbruksuniversitet Karin Söderqvist, vet. med. dr, Sveriges Lantbruksuniversitet Nationellt nätverk för utbildning inom livsmedelsmikrobiologi: Marie-Louise Danielsson Tham, professor (ordförande) Örebro universitet Ingela Marklinder, docent, Uppsala universitet Jenny Schelin, docent, Lunds universitet Anna Blücher, univ. lek. Linnéuniversitetet Helen Göranzon, fil. dr. Uppsala universitetet Roger Ahlgren univ. adj. Umeå universitet Stina-Mina Ehn Börjesson, univ. adj. Högskolan Kristianstad Madeleine Moazzami, univ. adj. Sveriges Lantbruksuniversitet Svenska kommittén för hushållsvetenskap (SKHV) via ordförande Karin Hjälmeskog, docent, Uppsala universitet Ansvariga lärosäten för utbildning av lärare i Hem och konsumentkunskap: Helena Elmståhl, professor. Inst. för kostvetenskap, Uppsala universitet Ann Parinder, fil. dr. Inst. för kost- och idrottsvetenskap, Göteborgs universitet Karin Höijer fil. dr. Avdelningen för mat och måltidsvetenskap, Högskolan Kristianstad Annika Nylander, univ. adj. Inst. för kostvetenskap, Umeå universitet Nästan hälften av eleverna ansåg det vara okej att smaka på rå köttfärs trots att även ett litet smakprov kan orsaka ehec-infektion.


Summary: Runt 500.000 människor drabbas enligt beräkningar av matförgiftning i Sverige varje år. Bristande hygienkunskaper i hushållen är en av orsakerna. Nu är det dags för en utökad timplan i hemkunskap för att Sverige ska få medvetna konsumenter, minskat matsvinn och färre fall av matförgiftningar, skriver en grupp experter inom området.

Att vara matkonsument är komplext och näringskedjan har aldrig varit mer global än i dag. Vi äter dagligen maträtter från all världens kök med inslag av nya råvaror, vilka kan väljas från hela världen året runt. Men dessa möjligheter ställer också nya krav på konsumenterna gällande hantering, tillagning och förvaring av livsmedel. Tyvärr visar forskning inom området att konsumenterna ofta har bristande hygienkunskaper vilket kan leda till ökad risk att drabbas av matförgiftning. En sådan kan få mycket allvarliga konsekvenser för hälsan, leda till allvarliga följdsjukdomar och i värsta fall även till dödsfall. Världshälsoorganisationen WHO har lyft livsmedelsburna sjukdomar som ett globalt folkhälsoproblem. I Sverige beräknar man att ungefär 500.000 personer matförgiftas varje år till en kostnad av ungefär en miljard svenska kronor. Av dessa fall misstänker man att minst en tredjedel har sitt ursprung i det privata hushållet. I medier uppmärksammas just nu det stora antal personer som drabbas av sjukdom kopplat till campylobacter i kyckling. Det finns en tendens att flytta ansvaret från producenterna till konsumenterna vilket ställer krav på konsumenternas kunskap och beteende. Resultaten från en ny avhandling från Uppsala universitet visar på dåliga kunskaper gällande livsmedelshygien bland unga konsumenter. I en studie av nästan 530 elever i årskurs 9 saknade var femte elev kunskap om att kycklingkött alltid behöver vara genomstekt. Nästan hälften av eleverna ansåg även +8°C som en bra kylskåpstemperatur vilket är varmare än de 4–5 °C som rekommenderas av Livsmedelsverket. Eleverna visade även brister när det gällde handtvätt och undvikande av korskontaminering, det vill säga att bakterier från ett livsmedel förs över till ett annat. Dessa luckor i elevernas kunskaper och beteende kan få allvarliga konsekvenser för eleverna i rollen som framtida matkonsumenter. Utifrån resultaten i avhandlingen anses elever som sällan eller aldrig lagar mat hemma, ofta pojkar, löpa större risk att drabbas av matförgiftning. Den svenska grundskolan är unik i och med att alla elever undervisas utifrån samma läroplan. Undervisningen i hem- och konsumentkunskap är obligatorisk för alla barn, och samhället har därmed en stor möjlighet att utbilda framtida konsumenter i Sverige hur de ska välja och hantera livsmedel för att förbli friska. Det som gör ämnet så speciellt är den direkta kopplingen till livet i hem och familj. Eleverna ges möjligheter att reflektera kring vardagens praktiker, eftersom en viktig del i undervisningen är praktisk matlagning där teori och praktik går hand i hand och där livsmedlen fungerar som läromedel. Kunskap kräver tid, för att eleverna ska hinna lära sig och få djupare förståelse och på så sätt öka chanserna att kunskaperna används i det framtida livet. Detta är inte bara viktigt för den enskilde elevens hälsa, utan eleverna kommer troligen att laga mat även åt andra, till individer med sämre tolerans mot smitta såsom små barn, äldre, gravida och övriga med nedsatt immunförsvar. I dagens läroplan (Lgr-11) är hem- och konsumentkunskap grundskolans minsta ämne sett till antalet undervisningstimmar. Totalt 118 timmar fördelat över hela grundskolan motsvarar i genomsnitt cirka 13 timmar per läsår. Bara för att få en uppfattning om hur mycket 118 timmar är kan det jämföras med andra praktiska ämnen såsom bild som har ungefär det dubbla, 230 timmar, och slöjd med nästan det trefaldiga, 330 timmar, till förfogande. Värt att notera är att det var länge sedan hem- och konsumentkunskap bara bestod av att lära sig laga mat. Det är en omöjlighet att behandla allt på 118 timmar och lärarna tvingas välja bort hela områden eller minska omfattningen av dem i sin undervisning. Detta får konsekvenser för elevernas förutsättningar att agera som framtida medvetna konsumenter. I en tid när barns och ungdomars ohälsa diskuteras mer än någonsin bör politiker och övriga ansvariga även rikta blickarna mot hem- och konsumentkunskap och satsa på detta ämne i likhet med den satsning som gjorts på idrott. Det är anmärkningsvärt att hem- och konsumentkunskap helt saknas i hälsodebatten och att ämnets undervisningstimmar förblir oförändrade. Detta trots att ämnet innebär en unik möjlighet att undervisa ungdomar om hälsa från flera olika perspektiv och där kopplingen mellan mat och hälsa praktiseras och reflekteras vid varje lektionstillfälle. Det har tidigare hävdats att sådana kunskaper förvärvar man hemma. Resultaten i ovan nämnda avhandling visar dock att många ungdomar aldrig eller sällan deltar i matlagning hemma. För dessa elever är undervisningen i hem- och konsumentkunskap en extra viktig källa till kunskap och i värsta fall den enda källan. Det är dags för en utökad timplan i hem- och konsumentkunskap för att Sverige ska få medvetna konsumenter. Detta kan på sikt leda till färre fall av matförgiftningar och därmed en förbättrad folkhälsa men även till minskade samhällskostnader. Om ämnet får utveckla sin fulla potential kan det bidra till att ge unga individer verktyg till att bli ansvarfulla, handlingsberedda och kloka konsumenter. Kunskaper om hantering av livsmedel gör det även enklare för eleverna att agera klimatsmart. Genom kunskaper om hemmets vardagspraktiker ges de även förutsättningar för ett jämställt hemarbete. Ansvariga politiker och Skolverket måste agera och stärka ämnet hem- och konsumentkunskap samt ge det rimliga förutsättningar för att en adekvat undervisning skall kunna bedrivas. Vi anser att Sverige måste satsa på flera fronter för att forma medvetna konsumenter i en tid när kraven på konsumenternas kunskaper och agerande aldrig har varit större. Med den naturliga kopplingen till ungdomars hälsa och livsmedel bör hem- och konsumentkunskapsämnet vara en naturlig del i denna satsning. 15 augusti 2017 Debattartikel En grupp experter inom området: ”För lite hemkunskap ökar risken för matförgiftningar” Repliker Åsa Fahlén, ordförande Lärarnas Riksförbund: ”Fokus måste vara ett helt annat” Läs fler artiklar på DN Debatt


”Moderaternas politik för skolan är undermålig”

Summary: M har misslyckats med att skapa förtroende i skolfrågan. Det beror helt enkelt på att partiets skolpolitik är undermålig. Det är högst anmärkningsvärt att Moderaterna varken föreslår fler eller mer långtgående reformer när det finns ett stort behov av att höja kvaliteten på svensk skola, skriver Benjamin Dousa, Moderata Ungdomsförbundet.

En välfungerande skola är avgörande för såväl individens frihet som för samhällets utveckling. Internationella mätningar visar att Sverige är landet lagom när det kommer till kunskap, vilket vi inte ska vara nöjda med. Trots högkonjunkturen har arbetsgivare svårt att finna kompetenta medarbetare, samtidigt som ett stort antal medborgare står utanför den svenska arbetsmarknaden. Det står utom allt rimligt tvivel att skolan måste stärkas. Det avspeglar sig även när väljarna får säga sitt. En undersökning från Novus visar att skolan är den viktigaste frågan för alliansväljare. Faktum är att den prioriteras högre än såväl sjukvården som integrationen. Moderaterna har en uttalad strategi om att vilja bli det ledande skolpartiet. Det har misslyckats. Mindre än en av tio väljare anser att Moderaterna är det parti som har bäst skolpolitik. Politiker vill ofta skylla på att man har misslyckats med att kommunicera ut sina idéer och budskap, och visst saknar partiet kunniga skolföreträdare som på ett trovärdigt sätt kan övertyga väljarna om att en röst på Moderaterna är en röst på en bättre skola. Men jag menar framför allt att partiets misslyckade försök att skapa förtroende i skolfrågan helt enkelt beror på att partiets skolpolitik är undermålig. Till följd av de fallande kunskapsresultaten och de tätt duggande larmen om skolans brister har Anna Kinberg Batra inlett Skolinitiativet, vilket var ett projekt som syftade till att ta fram en ny politik inom skolområdet. Resultatet av förändringsarbetet mynnade huvudsakligen ut i tre förslag: nolltolerans mot dåliga skolor, mer undervisningstid i skolan och en utökad skolplikt för elever som inte klarar grundskolan. Det är möjligt att dessa förslag kan ha en svag positiv effekt, men med tanke på skolans allvarliga situation är det högst anmärkningsvärt att Moderaterna varken föreslår fler eller mer långtgående reformer. Sveriges elever förtjänar mer. Det är inte rimligt att ett land som Sverige, som för bara några decennier sedan presterade i världstoppen i kunskapsmätningar, har en högst medioker skola som präglas av låga möjligheter till social mobilitet. I syfte att initiera en politik som tar skolans situation på allvar och möjliggör för väljarna att se Moderaterna som ett reellt alternativ i skolfrågan presenterar jag i dag fem konkreta förslag. Jag vill understryka att jag med tanke på skolans situation och lärarkårens undermåliga förutsättningar inte ser dessa förslag som tillräckliga, inte ens om alla genomfördes i ett svep, men som ett steg i rätt riktning. 1 En ny lärarutbildning. De senaste reformerna av utbildningen har varken åtgärdat de låga kravnivåerna eller det flummiga innehållet. Den pedagogiska forskningen som genomsyrar lärarutbildningen håller en låg kvalitet och kraven på studenterna är lågt ställda. Utbildningen upplevs ofta som alltför frånkopplad från verkligheten. Det är hög tid att initiera en ny kortare lärarutbildning ämnad för studenter som redan har en examen i undervisningsämnet. Den vetenskapliga grunden i en sådan utbildning ska baseras på kognitionsvetenskap och praktisk metodik i stället för abstrakt pedagogik. Blivande lärare ska helt enkelt känna sig väl förberedda för undervisning. 2 Ett nytt finansieringssystem. Kommunaliseringen av skolan gav upphov till att politiker kunde behandla skolan som en kommunal budgetregulator. I stället för att säkra finansieringen och garantera en god löneutveckling för lärarkåren prioriterar alltför många kommunala huvudmän skrytprojekt med skattemedel i stället för skolan, som tillhör kärnverksamheten. I syfte att säkra att alla skolor har en stabil finansiering krävs en nationellt finansierad skolpeng med en tydlig socioekonomisk viktning och en resultatdel. Därtill ska den nationella skolpengen tillåta kommunal extrafinansiering. Det ska inte löna sig för huvudmän att ägna sig åt cream skimming, alla elever ska matchas med en skolpeng som säkrar deras möjlighet till en skolgång av god kvalitet. 3 Säkra rekryteringen av lärare till utanförskapsområden. Moderaterna har tidigare föreslagit att fler förstelärartjänster ska inrättas i socialt utsatta områden. Det skulle varken göra till eller från. I Sverige råder en systematisk snedfördelning av lärare: mer erfarna lärare arbetar på skolor med enklare elevunderlag, samtidigt som en stor andel lärare med begränsad erfarenhet arbetar på de skolor med störst utmaningar. För att skolor med tuffa utmaningar ska vara ett attraktivt val för skickliga lärare krävs mycket mer än karriärtjänster för några få, det förutsätter en palett av åtgärder för samtliga lärare i dessa områden: generellt högre löner, mindre undervisningstid, adekvat stödpersonal och mindre klasser. Med dessa åtgärder har Sydkorea lyckats rekrytera erfarna lärare till skolor i utanförskapsområden. 4 En evidensbaserad läroplan. De senaste decennierna har forskningen inom inlärning utvecklats något enormt. Forskare vet i dag mer om hur hjärnan fungerar än någonsin tidigare. Dessvärre går läroplanen på flera punkter rakt mot evidens om inlärning. Sammanställningar av rigorös forskning visar exempelvis att katederundervisning är den enskilt mest effektiva undervisningsformen. Det avspeglas varken i läroplanen eller i Moderaternas kommunikation. Läroplanen fokuserar även för mycket på förmågor samtidigt som evidens tyder på att generella förmågor som exempelvis kreativitet och kritiskt tänkande snarare är domänspecifika och härstammar från ämnesexpertis. Fokus på ämneskunskaper bör således öka. Moderaterna bör även sluta framhäva digitalisering i undervisningen, då evidens inte tyder på att generell digitalisering gynnar elevernas kunskaper. 5 Externt rättade prov och kunskapsuppföljningar. Moderaterna har inte förstått hur marknadslogiken påverkar skolsektorn. Korrekt reglerade marknader kan skapa goda resultat, men ett skolsystem där i princip vem som helst kan starta skola och därutöver plocka ut vinst från verksamheten, samtidigt som de själva ansvarar för såväl betygssättning som rättning av nationella prov, är inte ett exempel på en välfungerande marknad. Betygsinflationen måste hindras. Genom externt rättade nationella prov, examenstentor för gymnasieskolan likt de som nyttjas vid IB-programmen samt bestämmelser om att betyg inte får avvika alltför mycket från resultaten på de nationella proven kan problemen minimeras. Moderaternas partiledning talar ofta om vikten av att vara självkritiska. Vår uppmaning är att partiet ska idka denna självkritik på skolpolitiken. Det finns ett fortsatt stort behov av adekvata reformer som höjer kvaliteten på svensk skola, vilket inte minst efterfrågas av internationell expertis. Med skickliga företrädare i skolfrågan är jag övertygad om att Moderaterna kan leda vägen mot en bättre skola. Nu återstår det bara att se om Moderaterna vågar stärka sin skolpolitik, på riktigt. Benjamin Dousa, förbundsordförande Moderata Ungdomsförbundet Ett skolsystem där i princip vem som helst kan starta skola och därutöver plocka ut vinst från verksamheten, samtidigt som de själva ansvarar för såväl betygssättning som rättning av nationella prov, är inte ett exempel på en välfungerande marknad.


”Den rödgröna kravlösheten hotar kvaliteten i högskolan”

Summary: Regeringen smög i juli ut en order till Sveriges universitet om att högskolorna ska se till så att studenterna till varje pris godkänns. Det är bedrövligt. Universiteten har skapats för att utveckla och utgöra spetsen av mänskligt vetande och bildning. Den rödgröna kravlösheten måste bort, skriver Jan Björklund (L) och Christer Nylander (L).

Godkänn fler studenter! Den ordern har regeringen nyss utfärdat till Sveriges universitet och högskolor. Att detta beslut i regeringen ännu inte har vållat ett ramaskri på Sveriges universitet beror enbart på att informationen smögs ut i juli månad. I regeringens uppdrag till högskolor och universitet gäller nu inte bara breddad rekrytering, man ska också se till så att alla blir godkända. Det finns bara ett sätt för universiteten att lyda denna order, och det är att sänka kraven i utbildningen. Det kan ske genom att förändra kursutbudet, så att det erbjuds fler enkla grundkurser och färre krävande kurser på högre nivå Men framför allt kommer det att ske genom att studenter som borde underkännas trots allt godkänns. Regeringen har utökat antalet platser på högskolan så mycket att ännu fler studenter med låga gymnasiebetyg, som tidigare inte räckte till att komma in, nu ska beredas plats på universiteten. Följden blir naturligtvis att fler får problem att klara kurserna. På detta kommer regeringen nu alltså med kravet på högskolorna att fler ska godkännas. Det vi nu ser är en systematisk omorientering av högskolepolitiken bort från kvalitet och kunskap. Tidigare har regeringen avskaffat den kvalitetsutvärdering av universitetsutbildningarna som Alliansregeringen införde. Vi beslutade att varje enskild utbildning på universiteten skulle kvalitetsgranskas av externa experter i respektive ämne och betygssättas på en tregradig skala. De utbildningar som fick lägsta betyg skulle avvecklas, eller reformeras i grunden. Detta ledde till stora förändringar mot ökad kvalitet på landets högskolor. Till exempel underkändes hela 45 procent av utbildningarna på Mälardalens högskola, vars dåvarande rektor numera är statssekreterare (S) hos högskoleminister Helene Hellmark Knutsson. Regeringen har nu ersatt denna tuffa kvalitetsgranskning med ”självutvärdering”, där varje högskola utvärderar sig själv. Universitetskanslersämbetet, som ska granska kvaliteten i högskolan har fått ett ändrat uppdrag och ska ha sitt huvudfokus på att utvärdera högskolornas kvalitetsarbete i stället för att utvärdera själva utbildningarnas kvalitet. Symboliskt nog har även Universitetskanslern avskaffats och ersatts med en vanlig generaldirektör för att markera att det är regeringens politik – att kvantitet ska gå före kvalitet – som nu gäller. Sverige har haft en särskild Universitetskansler sedan 1600-talet, med huvuduppgift att fristående från politiken säkerställa akademisk kvalitet på våra universitet. Nu ska i stället högskolorna gå i regeringens ledband. Den rödgröna regeringen uppger att målet för högskolepolitiken är ”en internationellt sett hög kvalitet”. Det är ett bra mål, men den politik regeringen för leder tyvärr åt motsatt håll. Högskolepolitiken handlar numera inte alls om kvalitet utan uteslutande om kvantitet. Gång på gång rapporterar lärare på högskolorna att de måste anpassa sin undervisning för att dåligt förberedda och ibland dåligt motiverade studenter ska kunna fullfölja kurserna. Det innebär i klartext sänkt kvalitet och en undervisning som ibland inte når akademisk nivå. S-regeringens reaktion på detta är alltså att skärpa kravet, inte på utbildningens kvalitet utan på att högskolorna ska se till att studenterna till varje pris godkänns. Det är bedrövligt. Universiteten och högskolorna i Sverige omsätter runt 70 miljarder kronor per år. Med den insatsen, och givet betydelsen av en välutbildad befolkning, måste studenter, arbetsgivare och skattebetalare rimligen kunna kräva att lärosätena levererar en högre utbildning av världsklass. Det är därför viktigt att kvaliteten på universitetens och högskolornas utbildningar granskas regelbundet. Gör man inte det finns ingen garanti, för varken studenten eller framtida arbetsgivare, att man lärt sig det man bör eller att en specifik utbildning vid ett universitet är likvärdig motsvarande utbildning vid ett annat. För Sverige som litet exportland är det dessutom viktigt att svenska utbildningar håller hög standard gentemot utländska utbildningar. Därför är det oroväckande att den rödgröna regeringen väljer bort och monterar ned de system som ska säkerställa kvaliteten. Beröringsskräcken för externa utvärderingar visar sig också när regeringen tackat nej till att delta i OECD:s stora kvalitetsgranskning av högskolutbildning. Statsrådet Helene Hellmark Knutsson menar att kostnaden överskred den förväntade nyttan. Det är helt obegripligt. Undersökningen skulle visa hur svensk högre utbildning står sig i jämförelse med andra länder. För en handfull miljoner kronor skulle vi få veta om vi använder tiotals miljarder på ett effektivt och ansvarsfullt sätt. En liknande utvärdering gjordes 2016 (OECD reviews of innovation policy 2016: Sweden), vilken gav en hel del kritiska synpunkter just kring vad Sverige får ut av sina miljardsatsningar. Vi vet hur OECD:s Pisa-undersökning har inneburit ökat kunskapsfokus och kvalitetstänk i svensk skola. Är det kanske för att inte få motsvarande fokus i högskolan som S-regeringen tackar nej till OECD:s utvärdering? Sverige kommer att behöva en helt ny politik för högre utbildning. Höga krav och hög akademisk kvalitet ska stå i fokus. Den rödgröna kravlösheten måste bort. Universiteten har skapats för att utveckla och utgöra spetsen av mänskligt vetande och bildning och att överföra dessa kunskaper till varje ny generation. Universitet får aldrig bli en AMS-åtgärd. Jan Björklund, partiledare (L) Christer Nylander (L), vice ordförande i riksdagens utbildningsutskott Sverige har haft en särskild Universitetskansler sedan 1600-talet, med huvuduppgift att fristående från politiken säkerställa akademisk kvalitet på våra universitet. Nu ska i stället högskolorna gå i regeringens ledband.


Summary: SLUTREPLIK DN Debatt 6/8. I min artikel betonar jag vikten av ett lyhört och tillitsbaserat ledarskap, med stöd av forskning, men också av ledare som Jan Carlzon och Elon Musk. Ledarna svarar dock, genom sin ordförande Annika Elias, med att läsa in en polemik som inte har stöd i inlägget. Det är synd på en fråga som behöver en konstruktiv debatt och där mängder av chefer redan driver spännande utvecklingsarbeten, skriver forskaren Louise Bringselius.

Med stöd hos bland annat Jan Carlzon och Elon Musk förklarar jag i min artikel vikten av att riva pyramider, minska onödig byråkrati och leda med lyhördhet för medarbetare i ”frontlinjen”. Artikeln bygger på samtal med verksamma i välfärdssektorn samt på min och andras forskning. I denna forskning är ”Parkinsons lag” - byråkratins tendens att växa - ett välkänt fenomen. En aktuell brittisk studie (Hood & Dixon 2015) visar också att var tredje medarbetare på golvet i välfärdssektorn har rationaliserats bort under de gångna trettio åren, samtidigt som personalkostnaderna ändå har ökat, vilket visar sig bero på att stabsfunktionerna i stället har vuxit. Dessa har även flyttats uppåt, långt från första linjens chefer. Jag står fast vid att det här är problematiskt. Artikeln har fått en överväldigande positiv respons. Stödet kommer från forskare, politiker, medarbetare - och chefer. På många håll driver chefer utvecklingsarbete för att minska detaljstyrningen och skapa en mer tillitsbaserad styrning. Det här är viktiga initiativ - så här kan arbetsmiljön förbättras, brukarna få bättre service och medarbetarnas kunskap tas bättre tillvara. Det är också ambitionen bakom regeringens tillitsreform. Mot denna bakgrund är det beklagligt att ordföranden för chefernas egen intresseorganisation Ledarna, Annika Elias, i en replik går emot utvecklingen, som hon gör till en fråga om ”chefsförakt”. Hon placerar sig därmed i en skyttegrav mellan chefer och medarbetare som de flesta har lämnat. Hon tolkar också in flera budskap som inte alls finns i min text. Jag skriver till exempel inte i artikeln att det är ”bekvämt att vara chef”, som Elias hävdar. Det antyds visserligen i DN:s rubriksättning, men dessa ord är inte mina och detsamma gäller DN:s ingress. Jag skriver inte heller att chefer skulle vara ”lata”, som Elias felaktigt påstår. Tvärtom vet de flesta att det sällan är lätt att vara chef. Det gäller särskilt första och andra linjens chefer och det är därför jag föreslår att man ska ”flytta resurser och administrativt stöd nedåt i organisationen”. Chefen är en del av denna lösning. Framtidens ledarskap i offentlig sektor bör präglas av en nyanserad, respektfull och konstruktiv dialog. Men samma typ av dialog behövs även i det offentliga samtalet, vilket jag bland annat har återkommit till i mina ledarkrönikor. Med feltolkningar och onödig polemisering bidrar Annika Elias inlägg tyvärr inte till ett sådant nyanserat samtal, vilket är synd. Det är nämligen ur en rikedom på perspektiv och tolkningar som framtidens styrning och ledning måste hämtas, menar jag. Med samma övertygelse arbetar Tillitsdelegationen, där dialogen är central. Mitt inlägg på DN Debatt är skrivet i första hand som forskare, vilket framgår av signaturen. Men det ska även ses som ett fönster till en del av de samtal som i dag pågår i delegationen, vars resultat presenteras i ett slutbetänkande i juni 2018. Till det är alla konstruktiva inspel välkomna. 6 augusti 2017 Debattartikel Louise Bringselius, forskningsledare i statliga Tillitsdelegationen: ”Bekvämt vara chef och peka finger åt den som gör fel” Repliker Annika Elias, ordförande Ledarna: ”Föråldrade motsättningar och chefsförakt” Slutreplik från Louise Bringselius: ”Vi behöver ett nyanserat samtal om ledarskap” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Viktigt att tänka på vid inskolning på förskolan

Summary: I dag finns flera sätt att skola in sina barn på förskolan. Att skapa en trygg övergång mellan hemmet och förskolan kan vara viktigt för att barnen ska kunna ta till sig förskolans pedagogiska arbete. Men hur kan man som förälder tänka kring inskolningen? DN har pratat med Malin Broberg, professor i psykologi, som ger sin syn på saken.

Många barn i Sverige skolas i dag in på förskolan vid ett till ett och ett halvt års ålder. För många familjer är detta nödvändigt eftersom föräldrar måste återgå till arbete, och därför behöver ha sina barn på förskolan. Att barnet känner trygghet även hos andra vuxna än dess föräldrar är viktigt för den fortsatta tiden på förskolan. – Inskolningen är viktig för att barnen ska känna sig trygga och lugna under den tiden föräldern inte är där. Därför behöver de vänja sig inte bara vid miljön, utan också vid de nya vuxna som ska vara deras trygghet under dagen, säger Malin Broberg, professor i psykologi vid Göteborgs Universitet, och en av författarna bakom boken ”Anknytning i förskolan”. I dag finns flera sätt att skola in ett barn på förskolan. Medan det tidigare var vanligt med en tvåveckorsperiod då barnet fick tillbringa längre och längre stunder på förskolan och gradvis vande sig vid att föräldern lämnade det finns i dag även snabbinskolning som alternativ vid inskolning. Det innebär att barnet under en en- till tredagarsperiod har sin förälder med sig under hela förskoledagen, för att sedan lämnas där själv. – Man säger att det fungerar och att det är bra att föräldern får möjlighet att se vad som händer under en dag i förskolan. Problemet med snabbinskolning är att barnet inte hinner bli trygg med personalen och stå ut med att om det ramlar ska någon annan vuxen trösta, och om man är hungrig ska någon annan vuxen ge en mat, säger Malin Broberg. Vid tvåveckorsinskolning vänjer sig barnet successivt vid att använda pedagogerna som trygghetspersoner och att leka med de andra barnen på förskolan, medan föräldern efter några gånger befinner sig i ett annat utrymmet på förskolan – med möjlighet att rycka in om barnet blir otröstligt. Malin Broberg menar att inskolning vid åldern ett till ett och ett halvt år kommer att innebära en viss separationsångest, eftersom det är en stark känsla hos barnet i den åldern. – Många beskriver hur de inte ens kan gå på toaletten hemma utan att barnet vill vara med. Så att skola in på förskolan vid den åldern är svårt för de flesta, säger hon. Men det finns några saker man kan tänka på för att underlätta inskolningen både för barn och förälder. Malin Broberg menar att en viktig faktor är att ha en öppen dialog med förskolepersonalen, så att man får reda på vad som fungerar – och vad som går sämre. Hon tycker också att det är viktigt att man har en utsedd kontaktperson på förskolan som är särskilt ansvarig för barnets inskolning. – Då vet man vem man ska prata med om hur barnet har haft det på dagen. Under den första tiden behöver man inte gå med på att all förskolepersonal är lika viktig, utan faktiskt be om att någon har huvudansvaret, säger Malin Broberg. Vid lämningen på förskolan är det vanligt att barnet blir ledset, något som inte alls behöver vara konstigt. Däremot menar Malin Broberg att det är viktigt att vara uppmärksam på om ledsenheten fortsätter under dagen. – Man kan säga att om ens barn är ledset under lång tid kan förskolepersonalen höra av sig, så man kan prata om hur man får barnet att känna sig tryggt. Under den första perioden kommer barnet antagligen vara ängsligt och kanske lite passivt, men det är viktigt att barnet blir tillräckligt trygg med personalen så att oron och längtan efter föräldern går över efter en stund. Det är när barnet känner sig tryggt som det kan börja leka och utforska allt det positiva som finns på förskolan. Om ett barn fortsätter att vara ledset under längre perioder på förskolan kanske det är läge att backa lite i inskolningen, och under en tid ge barnet kortare tid på förskolan för att anknytningen ska fungera bättre. – Det kan vara jobbigt både för förskolepedagoger och föräldrar att inse att man kanske inte är riktigt färdiga med inskolningen. Men det är väl värt att investera i barnets trygghet, annars kan det bli så stressat att det låser sig och får svårt att ta sig över den där trygghetströskeln. Att skolas in med nya pedagoger, kamrater och miljöer kan vara ett tröttsamt arbete för ett litet barn. Därför menar Malin Broberg att man kanske bör dra ner på andra aktiviteter under den period då barnet skolas in på förskolan. – Gör allting runtomkring så lugnt som möjligt, för barnet kan bli väldigt trött av den nya miljön och den utmaning det innebär att skolas in. Malin Broberg menar också att det finns flera saker att hålla utkik efter hos sitt barn, för att veta att det mår bra under inskolningen. Om barnet slutar äta, sover dåligt eller tydligt visar att det inte vill gå till förskolan är det tecken på att trygghetsbehovet inte blir tillgodosett. – Det är väldigt individuellt hur mycket trygghetsbehov ett barn har. Att barnet upplever separationsångest behöver inte vara ett tecken på att barnet är otryggt i hemmet, tvärtom är det ofta svårt att skola in ett barn som är väldigt tryggt med sina föräldrar. Man får tänka på att inte bli besviken på sitt barn och hur det reagerar. Det är naturligt för barn i en viss ålder att ha separationsångest, men i vårt samhället är det normalt att börja förskolan då. Det är ett ganska högt krav att ställa på så små barn, och då får man försöka göra allt man kan för att allt runtomkring ska kännas så bra som möjligt. Samtidigt kan det enligt Malin Broberg vara bra att komma ihåg att det allra viktigaste för barnets långsiktiga psykiska utveckling är att det känner sig tryggt i hemmet, oavsett om det spenderar några timmar varje dag på förskolan. – Så man behöver inte ha dåligt samvete över att lämna sitt barn på förskolan, så länge man tycker att miljön man lämnar barnet i känns okej. Därför är det viktigt att inte vara rädd för att ta upp om någonting inte fungerar eller om man är orolig för någonting gällande förskolemiljön, säger Malin Broberg. Sven Bremberg är barnläkare och docent i socialmedicin och har för Folkhälsomyndighetens räkning författat en rapport om psykisk hälsa hos barn i förskolan. Han menar att studier har visat att det är positivt för barn att börja i förskolan vid låg ålder. – Teoretiskt har man sedan 60-talet sagt att det inte är bra för barn att gå på förskolan, men de nio studier vi gått igenom visar att om det finns en rimlig personaltäthet, som det gör i förskolor i de nordiska länderna, är det entydigt bra för barn att gå i förskola, säger han. Framför allt är det barn som har problematiska hemförhållanden som tjänar på att gå i förskolan, men inte heller för barn som har det bra hemma syns någon negativ påverkan av att ha gått på förskola tidigt. – Det finns ingen skadeverkan där, säger Sven Bremberg. Varför förskolan är positiv för barn går Folkhälsomyndighetens rapport inte in på, men Sven Bremberg tror att det kan bero på att barnet får fler vuxna kontakter tidigt i livet, som bryr sig om dem. Samtidigt har han dock förståelse för att det är svårt att skola in ett barn som visar separationsångest. – Själva separationen mellan barn och förälder är svår, men barnen drar nytta av vistelsen på förskolan, precis som de gör med alla möjliga saker som de till att börja med protesterar mot, säger Sven Bremberg. Tänk på detta inför inskolning. – Det är inte konstigt om barnet reagerar med separationsångest vid lämning. Bli inte besviken på barnets reaktion, utan försök att göra situationen runtomkring inskolningen så enkel som möjligt genom att ta bort andra stressmoment och extraaktiviteter i vardagen. - Håll god dialog med personalen på förskolan. Se till att ha en kontaktperson på förskolan som kan berätta om hur barnet haft det på dagen. - Säg till personalen att ringa dig om barnet fortsätter vara ledsen under längre perioder. - Läs av ditt barns beteende. Börjar barnet sova dåligt, äta sämre eller visa tydligt att det inte vill gå till förskolan kanske det är läge att backa och låta inskolningen ta längre tid. Trygghetsbehovet är individuellt, så det kan ta olika lång tid innan barnet knyter an till nya vuxna. - Ha inte dåligt samvete. Många barn trivs bra på förskolan, och utvecklar språk och sociala färdigheter på förskolan. Källa: Malin Broberg, Sven Bremberg


Magdalena Ribbing: Är din pojkvän hygglig avstår han från att sjunga låtar om sin förra tjej

Summary: Är det oförskämt att spela låtar om sitt ex för sin nuvarande flickvän? DN:s folkvettsexpert Magdalena Ribbing har svaret.

Ställ dina frågor om etikett till Magdalena Ribbing – mejla till etikett@dn.se Fråga: Jag är tillsammans med en man sedan några år tillbaka, en musiker. Han skriver låtar själv och många handlar om en tjej han varit ihop med tidigare. Som konstnär behandlar man ju ofta ämnen som ligger nära hjärtat – inget konstigt med det. Det jag undrar över är att han gärna spelar låtarna för mig. Det är väldigt vackert och kärleksfullt skrivet. Vad tycker Ribbing om detta i relation till stil och hyfs? Ska jag se det som konst utanför sitt sammanhang eller är det oförskämt att spela låtar om sitt ex för sin nuvarande flickvän? Svar: Alla har ett förflutet. Din pojkväns förflutna inbegrep en flickvän som inspirerade honom till musik som han tydligen är nöjd med. Det är däremot inte samma sak som att din pojkvän önskar tillbaka sitt ex när han spelar den musiken, utan bara att han gillar det han har skapat. Oförskämt – nej. Obetänksamt – möjligen. Du är ju den flickvän som han har valt att vara tillsammans med. Om du tycker illa om att han spelar just dessa låtar om sitt ex för dig så borde du efter dessa år kunna ta upp ämnet med honom och säga att det sticker dig i hjärtat när du hör just denna musik. Är din pojkvän hygglig och förstående avstår han från dem i ditt sällskap. Ställ dina frågor om etikett till Magdalena Ribbing – mejla till etikett@dn.se


Summary: Maries man fick diagnosen demenssjukdom när han bara var 57 år gammal. Hon tycker omgivningen och samhället har dålig beredskap när unga människor drabbas.

Marie såg vissa varningssignaler tidigt hos sin man. När de var ute med båten bland öarna i södra Bohuslän så körde han allt oftare vilse. På ställen där han tidigare hade hittat som i sin egen ficka. – Så jag förstod nog egentligen ganska tidigt att något var allvarligt fel. Men det tar ändå ett tag innan man lägger pusslet, särskilt när någon är en bra bit under sextio år, säger Marie och berättar att de träffades i början av sjuttiotalet i Göteborg. De flyttade ihop, fick barn, gifte sig och skaffade hus. De skaffade också en båt och var mycket ute på havet och njöt. – Bohuslän upp och ned, säger Marie och berättar att det var när de fick sitt första barnbarn som maken började glömma bort saker och få allt svårare att orientera sig. – Det var tio år sedan. Jag tänkte att det kanske var utbrändhet och stress. Han sov dåligt och var uppe tidigt på morgnarna. Så har jag själv gjort i perioder. Så jag vet att det kan bli så när man är stressad, säger hon. Personligheten förändrades också. Tidigare var han en riktig barn-magnet. Han var bra på att leka med ungar och de gillade hans sätt att busa med dem. Men nu fungerade det inte längre. Han var inte heller lika omtänksam som han varit tidigare och tog inga egna initiativ. Marie fick säga till honom vad han skulle göra och sedan hjälpa honom att få det gjort. 2009 fick han en remiss till en minnesmottagning. Där fick han diagnosen ospecificerad demens, även kallad demens utan närmare specifikation (UNS), och blev förtidspensionerad, vid 57 års ålder. – Demens är något som man tror drabbar åttioåringar. Men jag har förstått att det är allt fler yngre som får diagnosen. Det var verkligen inget roligt när det hände, säger Marie som då var 55 år. Hon jobbade inom skola och omsorg. Först tyckte hon att det var skönt att få gå till jobbet och tänka på annat. Men det fungerade allt sämre i takt med att maken blev sämre. – Jag visste ju att han var ensam hemma, och bara skulle kunna gå ut och bli överkörd, eller gå vilse, säger Marie. Efter något år fick hon en ny chef som gav henne fler och fler arbetsuppgifter, trots att hon försökte förklara sin hemsituation. Hon hade också en mor som var dålig och behövde hjälp. – Det fanns ingen förståelse, vilket gjorde att jag gick in i väggen, säger Marie. Hon tar en liten paus i samtalet för att hämta sig. – Jag blir upprörd när jag tänker på hur jag blev behandlad. Min chef sa att om du inte gör som jag säger så kan jag anmäla dig för arbetsvägran. Marie gick hem från jobbet, och gick inte tillbaka dit igen. Det hände för fyra år sedan. – Först kände jag bara att nu orkar jag inte mer, jag skiter i allt. Sådana var mina tankar. Men efter ett tag gick jag ändå till en läkare och blev sjukskriven. Sedan blev det sommar och semester och Marie tänkte att hennes trötthet skulle gå över. Men det gjorde den inte. Så hon gick tillbaka till läkaren när hösten kom. Läs också: Unga demenssjuka får ofta fel diagnos – så känner du igen symptomen I dag är hon tjänstledig till 75 procent för att sköta maken i hemmet, och sjukskriven de resterande 25 procenten. – Så jag hankar mig fram. Men det är ett stort ekonomiskt avbräck, säger Marie. Hon har räknat ut att hon och maken har gått från att leva på två heltidslöner, till att klara sig på en enda. – Jag skulle tippa att vi lever på en inkomst, som motsvarar den som maken hade när han jobbade som vanligt (på verkstad). Marie berättar att hon har fått strida för att få ersättning för sitt arbete i hemmet. När familjen fick en ny biståndshandläggare så sänktes antalet hemtjänsttimmar från 28 till 17 timmar i veckan. Då blev det en hel del pappersarbete och överklaganden. Kommunen ansåg att hon skulle ta hand om maken utan ersättning eftersom de var gifta, med hänvisning till äktenskapsbalken. – Men det tyckte inte jag. Någon måtta får det vara, säger Marie och tar fram citat som kommunen åberopade för att minska hennes ersättning: ”Behov av stöd för hemmets skötsel samt matlagning bedöms vara tillgodosett genom makars ansvar för varandra (äktenskapsbalken 1 kap 2§) och beaktas inte.” I en annan skrivelse hänvisar kommunen till en regeringsproposition (2008/09:82 s.12 f) där det står att ”makar har ett gemensamt ansvar för ekonomi och skötsel av hemmet, exempelvis tvätt, städning och inköp. En ansökan om bistånd med sådana serviceinsatser kan därmed avslås.” Maries dotter hjälpte henne att överklaga till Förvaltningsrätten som gick emot kommunen. Bland annat skrev rätten att vård, omsorg och promenader ska vara frivilliga. Men Förvaltningsrättens beslut överklagades av kommunen med motiveringen att ”den enskilde lever i ett sammanhang med sin partner och där det rimligen bör ingå att följa med den enskilde på promenad eller läkarbesök.” Kammarrätten gav till slut Marie rätt mot kommunen. – Nu har jag hemtjänsttimmar – fyra timmar om dagen. I stället för att det kommer någon annan så är det jag som gör jobbet. Demens kallas ibland för de anhörigas sjukdom. Det är något som Marie skriver under på. – Så är det verkligen, mer än vid andra sjukdomar eftersom det är hjärnan som drabbas. De två barnen hade flyttat hemifrån när deras pappa fick diagnosen. I dag är de mellan 30 och 40 år. En del av de tidigare vännerna till familjen har dragit sig undan. Det är inte så konstigt, tycker Marie. – De kanske befinner sig mitt i yrkeslivet och har fullt upp med sitt eget: jobb, barn, barnbarn. De närmaste vännerna är precis som vanligt när de träffas. – Det är därför vi bara umgås med dem. Det är så det blir. Maken sitter med, med sin kropp eller som ett skal eller vad man ska säga. Han kan säga ja och nej men är aldrig delaktig i ett samtal. De vet att det inte är någon idé att ställa frågor till honom. Det ska man inte heller alltid göra. Vissa personer som Marie träffar frågar bara hur det är med maken när de träffas, inget om hur det är med henne. – Det kan vara litet ledsamt ibland, att de aldrig frågar om mig. Man behöver prata mycket om sin situation. DN har också pratat med Maria Eriksdotter som är professor i geriatrik vid institutionen för neurobiologi, vårdvetenskap och samhälle vid Karolinska institutet. Att så många patienter har diagnosen ospecificerad demens (UNS) tyder på att det finns en hel del förbättringsarbete att göra inom vården, menar hon. Hon tycker att Maries man ska göra om utredningen för att se om det går att ställa en specifik diagnos. – Att han fått diagnosen ospecificerad demens kan bero på att han hade svårtolkade symtom när han kom in första gången. Inom primärvården är det en vanlig diagnos. För fem år sedan hade nästan hälften av de nydiagnostiserade patienterna ospecificerad demens eller demens utan närmare specifikation. Att det är så många beror på att de grundläggande demensutredningar som görs på landets vårdcentraler brister, enligt Maria Eriksdotter. – För att patienten ska kunna erbjudas bästa möjliga vård och behandling så behöver man veta vilken sjukdom som orsakar demenssymtomen. Till exempel finns det symptomlindrande läkemedel som har effekt vid vissa demenssjukdomar men inte andra. Men när man granskat diagnoserna i demensregistret, så kan man se att även i de fall där diagnosen satts på en specialistklinik, så får en av tio patienter en ospecificerad diagnos första gången de kommer in. – Det beror på att det kan vara svårt att tolka de inledande symptomen. Därför tycker jag att nu, när det gått sju år sedan Maries make fick diagnosen, att man ska se om man kan specificera den bättre. Serie Insidan. Ung och dement När vi hör att någon har drabbats av demenssjukdom så tänker vi ofta på äldre personer. Men det finns en stor grupp som är under 65 år. De drabbas mitt i livet – och kan vara yrkesverksamma med småbarn hemma. Ofta bollas de runt i sjukvårdssystemet utan att få en korrekt diagnos. Här är artiklarna i Insidans serie: Unga demenssjuka får ofta fel diagnos – så känner du igen symptomen Gudrun hade just fått sitt andra barn då hon drabbades av demens Marie såg varningssignalerna hos sin man tidigt När Mathias var 23 fick han veta att han hade Huntingtons sjukdom


Kaos i krishanteringen

Summary: DN 5/8 2017. Inrikesminister Anders Ygeman (S) var den felande länken i den politiska hanteringen av säkerhetsläckaget på Transportstyrelsen. Det understryker att krisledningsansvaret bör ligga hos statsministern.

Den senaste veckan har DN satt den politiska hanteringen av säkerhetsläckaget på Transportstyrelsen under lupp. Det har gett nya inblickar i varför det tog så lång tid för informationen att färdas från tjänstemän på justitiedepartementet till inrikesminister Anders Ygeman (S) – och sedan vidare till statsminister Stefan Löfven (S). EU-minister Ann Linde (S) framstod tidigt som en nyckelperson. Hösten 2015 var hon Anders Ygemans statssekreterare, vilket betydde att hon sannolikt var den första politiska tjänstemannen som informerades om säkerhetsriskerna med Transportstyrelsens outsourcing. Länge vägrade EU-ministern att svara på reportrarnas frågor, med märkliga hänvisningar till att KU ska granska ärendet. Men på torsdagskvällen bekräftade Linde i en TT-intervju att hon informerats i september 2015. Hon upprepade också den anledning statsministern tidigare antytt till varför informationen inte färdades snabbare: Varken Linde eller Ygeman begrep säkerhetsläckagets allvar. Det är en klen förklaring. Naturligtvis borde inrikesministern, med sitt särskilda ansvar för regeringens krishantering, och hans statssekreterare ha satt sig in i vilken typ av data Transportstyrelsen hanterar och riskerna som en läcka skulle innebära. Såväl de personer på Transportstyrelsen som ansvarade för myndighetens it-säkerhet som Säpo begrep ärendets vikt. Informationen var knappast utanför inrikesministerns räckvidd. Det råder knappast några tvivel om att Ygeman borde ha tillskansat sig den och insett att statsministern behövde underrättas. Bristerna i den politiska hanteringen – det faktum att inrikesministern och hans statssekreterare utgjorde den felande länken – understryker också svagheten i regeringens krishanteringsstruktur. Sverige måste ha en struktur kring det arbetet som både regering och opposition är väl införstådda med. Under årens lopp har flera utredningar slagit fast att krisledningsansvaret bör ligga hos regeringschefen. Endast han eller hon har en överordnad ställning gentemot de fackministrar och myndigheter som ska ledas. Därför upprättade regeringen Reinfeldt 2008 en särskild krisenhet vars möten leddes av statsministerns statssekreterare. Om den ordningen fortfarande gällt hade rimligtvis Stefan Löfvens statsekreterare Emma Lennartsson (S), i stället för Ann Linde, informerats i september 2015. I så fall skulle statsministern sannolikt ha underrättats betydligt tidigare. Men när Löfven flyttade in i Rosenbad hösten 2014 valde han – utan att förklara varför – att inrätta en inrikesminister och lade krisledningsansvaret på hans bord. Efter ubåtskränkningarna senare samma höst skapades ett säkerhetspolitiskt råd med statsministern som ordförande. Men dess uppgift har varit luddig från första början. Vi vet varken hur ofta den möts eller vad som står på dagordningen. Oppositionspolitiker har försökt reda ut vad den sysslar med genom interpellationer i riksdagen. Men utan att få svar. Enligt vad regeringen sagt till de andra riksdagspartierna i samband med att krisen på Transportstyrelsen rullades upp ska dess funktion dock vara strategisk snarare än operativ. Därför har ärendet inte behandlats där. Utifrån haveriet i den politiska hanteringen är det rimligt att dra två slutsatser. För det första bör krisenheten ligga under statsministern. Dels för att endast regeringschefen är överordnad de andra statsråden. Dels för att ansvarsförhållandena bör vara tydliga. Löfven har i praktiken skapat en struktur där han inte kan hållas ansvarig därför att information inte når honom. För det andra bör det säkerhetspolitiska rådet antingen ges en tydlig roll, eller läggas ner. Just nu framstår det mest som en dimridå runt en lam statsminister. Dessutom måste de här frågorna hanteras i blocköverskridande format. Krishantering utgör statens absoluta kärnuppgift. Sverige måste ha en struktur kring det arbetet som både regering och opposition är väl införstådda med. Den bör inte lättvindigt skifta med regeringens färg. Det är särskilt viktigt att ha en etablerad struktur som det råder blocköverskridande förståelse och acceptans för i en tid av parlamentarisk splittring. Att såväl svaga minoritetsregeringar som regeringskriser riskerar att bli en del av den politiska vardagen behöver – och får – inte betyda att statens krishanteringsförmåga försämras. Läxan måste göras snabbt. Krishantering ska inte bedrivas på volley. 5 augusti 2017 Läs fler artiklar. Till DN:s ledarsida