”Låt klimatmålet och marknaden styra valet av energislag”

Summary: Det finns plats för alla kraftslag i framtidens elsystem. Det ena kraftslaget utesluter inte det andra, så länge som miljökraven uppfylls. Vindkraften och det förnybara behöver den stabila baslasten som kärnkraften utgör. Dessutom bör investeringsbesluten tas av kraftföretagen själva, skriver Svensk Energi och Svenskt Näringsliv i en replik till Naturskyddsföreningen och LRF.

Att Sverige ska ha en trygg och säker energiförsörjning till konkurrenskraftiga priser även i framtiden är centralt för vårt lands långsiktiga konkurrenskraft. Då behövs stabil baslastproduktion av el – i dagsläget kärnkraft och vattenkraft. På kontinenten består baslasten främst av el producerad med kol och gas. För att Sverige i framtiden ska kunna ha en stabilitet i elförsörjningen och samtidigt klara klimatmålen, bedömer Svenskt Näringsliv och Svensk Energi att kärnkraften behövs. Ökad vindkraftproduktion är bra som tillägg till dagens elsystem. Dock ska man ha klart för sig att Svenska Kraftnäts analyser av vindkraftens bidrag de kallaste dagarna förra vintern, visar på att vindkraftverken levererat allt mellan 10 och 80 procent av maximal effekt. När Svenska Kraftnät bedömer effektsituationen i förväg räknar man endast med att vindkraften levererar sex procent av det som är maximalt möjligt, för att inte riskera hamna i en ohållbar situation. Eftersom det är omöjligt att veta någon längre tid i förväg vilket bidrag vindkraften kommer att ge krävs en ökande andel back-up och en stabil baslast ju mer vindkraft vi installerar. Regering och riksdag har öppnat för att dagens kärnkraftreaktorer ska kunna ersättas av nya – på marknadsmässiga grunder utan statliga stöd. Med detta beslut har regeringen lämnat till aktörerna på marknaden att avgöra vilka produktionstekniker som är de mest långsiktigt konkurrenskraftiga inom ramen för de miljökrav som ställs och samtidigt lagt grunden för att en stabil basproduktion av el ska finnas i Sverige även i framtiden. Detta är en bra och klok politik och bör på en fri marknad självfallet gälla samtliga aktörer. Svante Axelsson, Lars-Göran Pettersson och Anders Wijkman argumenterar i sitt inlägg på DN Debatt 9/11 för att stänga denna möjlighet – särskilt för Vattenfall - då de anser att kärnkraft är för dyr. Men om det är för dyrt, varför skulle då någon göra denna investering? Kan vi inte låta de som på marknadsmässiga grunder verkar på elmarknaden eller de som vill komma in som producenter på marknaden avgöra detta? Om det är som författarna säger skulle inte stödsystemen för förnybart behövas mycket längre. Det vore en mycket positiv utveckling, men det synsättet delas nog inte av alltför många av dem som i dag bygger vindkraft. Argument för att kostnaderna för förnybart sjunker kan även appliceras på kärnkraft, där nya producenter och serieproducerade kärnkraftverk är på väg att revolutionera den marknaden. Det finns plats för alla kraftslag i framtidens elsystem. Det ena kraftslaget utesluter inte det andra, så länge som miljökraven uppfylls. Snarast tvärtom – vindkraften och det förnybara behöver den stabila baslasten som kärnkraften utgör. Ska vi få till investeringar i ny kraftproduktion för framtida behov bör investeringsbesluten tas av företagen själva. Det blir möjligt när samhället ser till att vi har en effektiv tillståndsprocess där respektive aktör kan göra sin egen bedömning av vilken typ av anläggning som är mest konkurrenskraftig att investera i. Kjell Jansson, vd Svensk Energi Maria Sunér Fleming, ansvarig energi- och klimatpolitik Svenskt Näringsliv


”Visst har arbetsmarknaden reformerats”

Summary: Att den svenska modellen behöver skapa fler jobb för att överleva, har Nils Karlson från Ratio rätt i. Men att det inte skett några reformer när det gäller arbets- och näringspolitik är inte sant. För framtiden är det klokast att låta parterna ta ansvar för reformeringen av arbetsmarknaden,.skriver TCO:s ordförande Sture Nordh i en replik.

På DN Debatt 4/10 skriver Nils Karlson, vd för näringslivets forskningsinstitut Ratio, att ”den svenska modellen måste skapa fler jobb för att överleva.” Det har han alldeles rätt i. I korthet går hans resonemang ut på att svenska regeringar, av olika kulörer, under de senaste tjugofem åren har genomfört betydande reformer på ett stort antal samhällsområden, men att "arbets- och näringspolitiken" har lämnats orörd. Det senare har, enligt Karlson, lett till en oförmåga att skapa jobb, vilket särskilt drabbar unga och invandrare. Problemet är att detta inte är sant. Förvisso lyser stora tydliga reformer, av den typ som pensionsreformen är ett exempel på, med sin frånvaro. Men det har snarare att göra med att förändringar på arbetsmarknaden sker på andra sätt än genom enstaka riksdagsbeslut. Under den period, 1985–2010, som Nils Karlson skriver om i artikeln, har det i själva verket skett stora förändringar på den svenska arbetsmarknaden. Dessa förändringar har i vissa fall berett på ändringar i lagstiftningen, i vissa fall på överenskommelser i kollektivavtal men ofta mer subtilt, genom förändringar i hur arbetet organiseras samt hur arbetsgivare, arbetstagare och deras organisationer beter sig i vardagen. Några exempel är: • Industriavtalet. Parterna inom industrin har på ett helt nytt sätt avtalat om lönebildning och konfliktlösning samt utvecklat en samsyn kring de ekonomiska förutsättningarna. Resultatet har varit såväl förbättrad konkurrenskraft för företagen som höjda reallöner för arbetstagarna. • Bemanningsföretagens framväxt. Detta är ett bra exempel på hur ändringar i lagstiftningen, kollektivavtalsreglering och nya organisationsformer i arbetslivet samverkat till att skapa ett helt nytt sätt att tillgodose företags och organisationers behov av arbetskraft - inom ramen för den svenska modellen. • Omställningsavtalen. Arbetsmarknadens parter, i såväl privat som offentlig sektor, har tecknat kollektivavtal som underlättar omställning för såväl arbetsgivare som arbetstagare. • Tidsbegränsade anställningar. 2006–2007 genomfördes en omfattande reform av reglerna för tidsbegränsade anställningar. I grunden var det en nödvändig uppstädning i ett regelverk som blivit komplicerat och fragmenterat. Tyvärr har avsaknaden av en övre sammanlagd tidsgräns öppnat för ett missbruk som bland annat lett till att EU-kommissionen i en formell underrättelse till den svenska regeringen påpekat att vi inte lever upp till EU-rättens krav på skydd för arbetstagarna. • Arbetskraftsinvandring. I december 2008 genomfördes en reform vilken har givit Sverige ett av världens mest öppna system för arbetskraftsinvandring, utan kvoter, poängsystem eller arbetsmarknadstest. Det enda kravet är att löner, försäkringar och andra villkor är minst i nivå med svenska kollektivavtal eller praxis i branschen. Att den svenska arbetsmarknaden skulle ha gått oreformerad genom det senaste kvartsseklet är, lyckligtvis, fel. De brister i förmågan att skapa nya jobb som vi ser i Sverige idag har andra orsaker, och det klokaste är att för framtiden låta parterna ta ansvar för reformeringen av arbetsmarknaden. Sture Nordh ordförande, TCO


”Att vara ensam varannan vecka inte så svårt”

Summary: För sju år sedan bröt Carina Dagbro upp ur ett långvarigt äktenskap. Barnen fick börja flytta mellan henne och deras pappa. Att vara ensam utan barnen varannan vecka visade sig inte så svårt som hon varit rädd för.

När Carina Dagbro och hennes dåvarande man gick skilda vägar för snart sju år sedan skrämdes hon till en början av tomheten de veckor barnen skulle vara ifrån henne. Och den första tiden blev svår, fast av helt andra anledningar än hon först trott. Det tog Carina Dagbro ett och ett halvt år av funderingar innan hon bestämde sig. Så tog hon steget och lämnade pappan till sina barn. Det var inget lätt beslut, att bara träffa barnen varannan vecka kändes skrämmande. Samtidigt fanns ingen annan väg att gå. Carina mådde inte bra i relationen. – Jag och mitt ex blev ihop när jag var väldigt ung, 17 år. Vi fick tre barn på kort tid, och även om allt med dem fungerade bra, glömde vi bort varandra på vägen. Efter 21 år tillsammans hade vi på något sätt blivit mer goda kamrater än något annat. Kärleken hade försvunnit – åtminstone för min del. De hade aldrig uppslitande gräl inför barnen och bråkade över huvud taget sällan. I stället fanns långa perioder då Carina upplevde att de inte nådde fram till varandra. Den första perioden efter separationen var tung och en stor omställning för alla inblandade. Carina kände sig inte lockad av att vara ensam varannan vecka. Men hon skulle heller aldrig kunna föreställa sig att slita barnen – som då var 7, 9 och 12 år – från deras pappa. – Även om vi är olika som personer, behöver barnen oss lika mycket bägge två. Därför var det helt självklart för mig att vi skulle ha barnen lika mycket tid var, att kräva mer tid hade varit väldigt egoistiskt av mig, säger hon. Eftersom Carina var den som tog initiativet till separationen föll det sig så att hon blev den som flyttade ut från familjens gemensamma hus. Hon såg till att skaffa ett boende nära barnens pappa, så barnen kunde komma förbi även när de bodde hos den andra föräldern. – I efterhand har jag förstått att flytten gjorde att barnen såg mig som ”skurken” i separationen. De var för små för att uppfatta att det låg en lång process bakom. De kunde säga saker som att de såg sin pappas hus som sitt ”riktiga” hem. Carinas ex tog separationen hårt. Den första tiden orkade han inte höra hennes röst utan bad henne mejla när de måste kommunicera. Och måndagarna, då barnen bytte boende från mamma till pappa, kunde bli komplicerade. – De dagarna var länge lite stökiga, både för mig och för barnen, eftersom vi måste anpassa oss efter varandra. Det kunde bli mycket konflikter. Jag lärde mig snabbt att se till att vi inte gjorde något annat på måndagskvällarna, utan bara var hemma med varandra. Carina fick också prata en del om kärlek – på barnens nivå. – Det var en del oro. Min yngsta, som då var sju år, kunde fråga: ”Om du kunde sluta älska pappa så fort, kan du då sluta älska oss?”, säger Carina och får tårar i ögonen. Hon förklarade hur kärleken mellan vuxna ser annorlunda ut än kärleken till barnen. – Vi hade en jättebra bok som jag läste för henne, som heter ”Röda och vita hjärtan”, av Tin Wigelius. Den beskrev så bra hur en separation fungerar, att kärlek kan se olika ut över tid. Men att vara ensam varannan vecka visade sig inte vara så svårt som Carina varit rädd för. – Jag jobbade väldigt mycket de veckorna då jag inte hade barnen hos mig, och jag hade uppdrag som innebar mycket resor. Jag kunde styra så jag reste i väg de veckor barnen var hos sin pappa, och det gjorde omställningen enklare. Barnen kommenterade också hennes packade väskor: ”Mamma, det är bara rättvist att du också får bo på olika ställen.” Hon tror att det kan ha varit en lättnad för barnen att se att hon hade fullt upp med sitt jobb när hon inte var hos dem. – De visste att jag inte satt ensam och grät när de var hos pappa. Men visst fanns den där tomheten ibland, när hon inte reste, även om den inte var så hemsk som hon föreställt sig medan hon fortfarande var i processen att bestämma sig för separation. Hon fyllde tiden med det praktiska, städade, tvättade och förberedde för barnveckan. Och när barnen väl kom, kunde Carina gå ner i arbetstid och vara med dem. – Min kompis sa en gång: ”Den här veckan när du är mamma så …” Då protesterade jag. Jag är ju alltid mamma, oavsett var barnen är. De kommer alltid i första hand. Även om de alltid haft ett schyst samarbete kring barnen, tog det ett par tre år innan Carina och hennes exman kunde prata med varandra på ett bra sätt. I dag, sju år senare, är allt mycket lättare. – Nu kan vi dela på de roliga sakerna barnen gör och glädjas tillsammans. Det känns skönt. De har också startat ett gemensamt barnkonto, där de sätter in pengar och dit även barnbidraget går. På så vis behöver de inte diskutera inköp, slipper allt tjafs och har alltid pengar när barnen behöver nya jackor och sådant. Samarbetet är extra viktigt nu när barnen blivit tonåringar eftersom de, som många i samma ålder, försöker spela ut den ena föräldern mot den andra: ”Hos pappa får jag vara ute till midnatt.” Å andra sidan gör barnens ålder att nya möjligheter dyker upp. I princip skulle Carinas son och döttrar kunna välja att bo hos den ena föräldern och slippa packa sina väskor varje söndag. – De kan tycka att det är jobbigt att flytta så mycket. Så jag har sagt: ”Ni får välja, vill ni bo en längre tid hos en av oss, får ni det.” Vill barnen slippa välja för att inte göra den andra föräldern ledsen? – Jo, så kan det vara, att de känner skuldkänslor, även om de inte berättat det. Ibland säger de saker som att det är mer synd om pappa eftersom han inte lever i en relation, medan jag är omgift. Jag brukar ta tag i diskussionerna när de dyker upp. Hälften av alla som gifter sig skiljer sig År 2008 separerade föräldrarna till 48 500 barn i Sverige. Det motsvarar drygt tre procent av alla barn med gifta eller samboföräldrar. Varje år registreras 40 000 giftermål och 20 000 skilsmässor. Mellan 1960 och 1990 fördubblades antalet skilsmässor. Men ökningen har avtagit de senaste året. De flesta skilsmässorna sker mellan det tredje och fjärde året. Efter 1999 minskade antalet barn som var med om en separation mellan föräldrarna. Under de senaste åren har den trenden mattats av. Minskningen av separationer har främst skett i sambofamiljer, men risken för ett barn att uppleva en separation är fortfarande dubbelt så hög med samboföräldrar som med gifta föräldrar. Källa: Statistiska Centralbyårn (SCB) Carinas tankar efter separationen Barn mår bättre av en separation än av att leva med en vuxenrelation som inte känns bra. Kom ihåg att barnen märker att mamma och pappa inte trivs med varandra – även om det inte förekommer uppslitande gräl. Våga tala med barnen om vad som händer. Själv läste jag boken “Röda och vita hjärtan” av Tin Wigelius som beskriver hur en separation fungerar och att kärlek kan se olika ut. Öppna ett gemensamt bankkonto där bägge föräldrarna sätter in pengarna och dit även barnbidraget går. Då blir det inte så mycket tjafs om pengar när till exempel barnen behöver nya jackor. Låt barnen vara med och tycka till om var de ska bo. Det är särskilt viktigt när de blir äldre.


Håll dörren öppen

Summary: Missbruk av reglerna för arbetskraftsinvandring måste stoppas. Men lagändringen var nödvändig och Sverige behöver välkomna fler människor som vill komma hit för att arbeta.

Migrationsminister Tobias Billström vill ha en redogörelse för hur lagen om arbetskraftsinvandring fungerar. I en intervju i gårdagens tidning kommenterade han DN:s granskning av det nya systemet för arbetstillstånd. Det är bra att Billström ber Migrationsverket om en rapport. Om missbruk förekommer måste det stoppas och straffas. Den nya lagen infördes 2008. Sedan dess kan medborgare från länder utanför EU få tillstånd att arbeta i Sverige om en arbetsgivare garanterar dem jobb och lön enligt kollektivavtal. Under de första två åren är den enskildes arbetstillstånd knutet till det specifika företaget. Det finns en risk att det skapar ett beroende som kan utnyttjas. Men lagändringen var nödvändig av flera skäl. Med flera vägar in i vårt land kan förhoppningsvis asylsystemet avlastas och fungera bättre. Om fler människor kommer till vårt land för att arbeta skapas också en samhällelig dynamik som berikar vårt land. Ekonomin är inte statisk, utan utvecklas av fler i verksamhet. Sverige behöver dessutom människor som vill komma hit för att arbeta. All statistik och alla prognoser visar att det snart kommer att bli brist på arbetskraft. Om tjugo år är nästan var fjärde europé över 65 år. Det innebär en dramatisk förändring av den så kallade försörjningsbördan för alla som arbetar i Europa. År 2030 kommer varje löntagare i Sverige behöva försörja två personer förutom sig själv. Och vem ska ta hand om de gamla på sjukhus och äldreboenden? Alla som vistas på eller besöker dessa institutioner vet att det redan i dag är invandrare som sköter en stor del av omsorgen. Därför är det bra att regeringen med stöd av Miljöpartiet har ändrat reglerna. Den behovsprövning som tidigare krävdes för att Migrationsverket skulle bevilja tillstånd var byråkratiskt tungrodd och fungerade i praktiken som ett veto. I dag ges arbetstillstånd till den som fått ett erbjudande om jobb. Men statistik från Migrationsverket visar att det hittills rör sig om en mycket begränsad invandring. 2007 – året innan de nya bestämmelserna började tillämpas – fick 3.567 arbetstagare utanför EU uppehållstillstånd i Sverige. Förra året var motsvarande siffra 14.905, varav 3.628 var anhöriga. Drygt 7.000 av dem som beviljades arbetstillstånd kom hit för att arbeta som medhjälpare i skogsbruk och trädgård, vilket i första hand innebar bärplockning. Arbetstillstånd gavs också till bland annat 2.200 dataspecialister, 795 restauranganställda, 500 civilingenjörer, 300 städare, 135 vårdare – men bara till en enda sjuksköterska. Om skojarföretag försöker utnyttja systemet för att exploatera människor från andra länder borde det finnas flera sätt att förhindra det. Det behövs någon form av efterhandskontroll av att företagen verkligen betalar de löner som tillstånden bygger på. De svenska ambassaderna skulle också kunna spela en viktig roll för att informera enskilda om vilka rättigheter de har i Sverige. Informationen skulle kunna lämnas på den sökandes språk i samband med att arbetstillståndet stämplas in i passet. Det räcker säkert inte för att stoppa de samvetslösa. Men om den nya lagen missbrukas leder det till befogad kritik – och minskat förtroende för systemet. Det viktigaste är att dörren som öppnats på glänt till Sverige inte stängs till igen.


”Visst ska Förbifarten ha kollektivtrafik”

Summary: Vi har varit tydliga med att Förbifart Stockholm ska trafikeras av både bilar och kollektivtrafik, medan Carin Jämtin (S) för bara några veckor sedan var beredd att offra Förbifarten för att hålla sams med MP och V, skriver borgarråden Sten Nordin och Ulla Hamilton (M) i en replik.

Det måste bli kollektivtrafik på Förbifart Stockholm skriver Carin Jämtin (S) på DN Debatt 2/11. Med detta självklara påstående försöker Carin Jämtin desperat att återta initiativet i frågan om den nödvändiga infrastruktur som Stockholmsregionen behöver för att klara av att fortsätta växa. Och detta bara veckor efter att hon varit beredd att offra Förbifarten för att hålla sams med MP och V. Vi moderater har stått bakom Förbifart Stockholm hela tiden och med det tydliga budskapet att vägen behövs för att knyta ihop Stockholmsregionens södra och norra delar, för att avlasta en redan i dag överbelastad Essingeled och för att dra tung trafik ut ur Stockholms innerstad och ner i tunnel förbi staden. Vi har också varit tydliga på att Förbifarten ska trafikeras av både bilar och kollektivtrafik. Om Stockholm ska klara av att fortsätta växa och om regionen ska kunna fortsätta att locka till sig människor och företag så får inte utvecklingen stanna upp. Då krävs politiker som inser betydelsen av såväl kollektivtrafik, distributionstrafik och privatbilism. Socialdemokraterna har historiskt sett varit ett parti som bejakat tillväxt och utveckling. Något som dessvärre verkat få ge vika under senare tid för att lösa interna knäckfrågor mellan olika partier. Så sent som under valrörelsen var Carin Jämtin beredd att äventyra byggstarten av Förbifarten 2012. Genom att ge vika för Miljöpartiets och Vänsterpartiets krav på folkomröstning ställde sig Jämtin och Socialdemokraterna bakom att sätta både Stockholmsregionens och hela landets utveckling på vänt. Och i det värsta scenariot, ett nej till Förbifarten i folkomröstningen, hade det lett till ett tvärstopp för Stockholm. Om fler jobb ska kunna växa fram i Stockholm så behöver vi förbättra framkomligheten i hela regionen genom nya vägar och spår. Förbifarten är en viktig del i en överenskommelse om vägar och spår för 100 miljarder som Stockholms kommuner träffat med regeringen.


”Medborgarnas rättigheter inte tillgängliga för kungen”

Summary: I många fall har medierna känt till de rykten och det skvaller om kungen som nu ges ut i bokform. Men man har, av hänsyn till pressetikens krav om att uppgifter ska vara sanna och relevanta och inte bryta mot privatlivets helgd, avstått från publicering. Så kommer de kontroversiella uppgifterna i bokform och förtjusta redaktörer kan hänge sig åt rollen som referenter. Kungen kan stämma bokens författare i ett tryckfrihetsmål. Men med det följer offentlig rättegång och åtföljande publicitet. Om referaten av bokens innehåll får stor spridning kan han rimligen inte heller PO-anmäla en stor del av den svenska pressen. Risken finns att mediernas förslappning inte accepteras av allmänheten – och därmed inte av politikerna, skriver Pär-Arne Jigenius.

Skall inte kungen och hovet granskas? Den retoriska frågan framförs som ett mantra av journalisten och författaren Thomas Sjöberg. Men kan ett uppkok av gamla rykten och en rad anonyma personers skvaller anses vara en seriös och trovärdig granskning? Ordet granskning devalveras och används som ett verbalt skyddsomslag för en skandalbok. Svenska medier kan förvisso kritiseras för en slentrianmässig och veckotidningspräglad bevakning av hovet och de många uppgifter medlemmarna av den kungliga familjen utför. Men mediernas underlåtenhetssynder rörande hovjournalistiken utgör ingen ursäkt för utgivningen av en skandalbok. Denna bok lär utges i en första upplaga på 20.000 exemplar. Det är en blygsam upplaga. Tv, radio och press återger det huvudsakliga innehållet i boken. Även om upplagan är liten har boken fått en enorm publicitet i medierna. Problemet är att medierna uppfattar en publicering i bokform som en tung och förtroendeingivande form av offentliggörande. Detta leder för många redaktörer till slutsatsen att man bör publicera inte bara att en bok om kungen med graverande uppgifter utgivits, utan att det också är fritt fram att återge skandaliserande eller famösa uppgifter om otrohet och nattklubbsbesök. I många fall har till exempel kvällstidningarna i Stockholm känt till de rykten och det skvaller som nu utges i bokform. Men man har, av hänsyn till pressetikens krav om att uppgifter skall vara sanna och relevanta och inte bryta mot privatlivets helgd, avstått från publicering. Men så kommer de kontroversiella uppgifterna i bokform och de förtjusta redaktörerna kan hänge sig åt rollen som referenter, som bara återger vad som redan har publicerats i en bok. Det anses nämligen vara av ett oavvisligt allmänintresse att återge hur en högst offentlig person får sanna eller osanna uppgifter om sitt privatliv offentliggjorda i en bok. Jag kritiserar inte bokförlaget Lind för en skicklig lansering av en obskyr produkt; däremot kritiserar jag de tidningsredaktörer som så villigt och i egenintressets namn återgivit inte bara händelsen i stort, utan många detaljer som redaktionerna tidigare kände till och ansåg det vara otänkbart att på eget initiativ publicera. Aftonbladets chefredaktör Jan Helin skrev häromdagen: ”Det är relevant att ge allmänheten kännedom – inte bara om att Sveriges statschef anklagas i en ny bok, utan även för vad. Därför publicerar Aftonbladet i dag ett antal påståenden ur boken.” Enligt pressetisk praxis skall den publicerade uppgiften vara sann och relevant. Men Helin glider på begreppet och säger att det är relevant att ge allmänheten kännedom om – måhända lögnaktiga – anklagelser mot kungen. Med den begreppsförvirringen kan det ju anses vara relevant att återge irrelevanta uppgifter bara tidningen citerar en angiven källa och den förtalade personen har en så uppsatt position att man kan hänvisa till ett oavvisligt allmänintresse. Numera är det inte särskilt kostsamt att låta trycka en debattbok eller pamflett. Fortsätter denna utveckling får vi väl snart se cyniska redaktionsledare som finansierar utgivningen av en kontroversiell skrift så att de får något att hänvisa till, det vill säga ett alibi för att publicera uppgifter som de inte vill ta det direkta ansvaret för att offentliggöra. Här öppnas nya affärsmöjligheter för skrupelfria bokförläggare och försiktiga chefredaktörer. Kungen har som varje annan svensk möjlighet att stämma bokens författare i ett tryckfrihetsmål. Men det leder till en offentlig rättegång med åtföljande publicitet. Man kan bara konstatera att den rättsliga möjlighet som står vanliga medborgare till buds i praktiken inte är tillgänglig för en statschef. Det är väl denna vetskap som gör att förlaget så morskt talar om att låta saken prövas i rätten. Däremot kan kungen PO-anmäla tidningar. Som bekant är förfarandet hos PO och Pressens Opinionsnämnd inte offentligt förrän nämnden offentliggör sitt beslut. Under min tid som Allmänhetens pressombudsman fälldes en tidskrift för att ha publicerat flera sidor med kronprinsessan Victoria i olika baddräkter. Kronprinsessan hade tillfrågats om att ställa upp för en sådan fotografering och nekat. Då hade tidningen helt enkelt gjort ett fotomontage: en fotomodell med en figur som liknade kronprinsessans provade baddräkterna och bilderna försågs med kronprinsessan Victorias huvud! Tidningen fälldes. Och låt mig, för att undvika frågan om huruvida fällningen var ett uttryck för kungligt fjäskande, säga att varje ung kvinna i motsvarande situation skulle ha behandlats på samma sätt. Ingen studentska skall behöva finna sig att manipulerade bilder offentliggörs. I kronprinsessans fall var det fråga om att anmäla en enskild tidning som begått en flagrant överträdelse, inte bara mot en utpekad person utan också mot den övriga pressen. Systematiskt manipulerade bilder försvagar ju allmänhetens tilltro till tidningarna. Men i detta fall finns det risk för att en stor del av den svenska pressen refererar bokens innehåll och kungen kan ju rimligen inte PO-anmäla en stor del av den svenska dagspressen. Kvar står att landets mest offentliga person i praktiken kan vara försvarslös mot mediala övergrepp i det påstådda allmänintressets tjänst. Detta kan faktiskt slå tillbaka mot medierna själva. Det är möjligt att allmänheten – och därmed politikerna – inte accepterar mediernas allt slappare tolkning av begreppen relevans och allmänintresse. Pär-Arne Jigenius fd Allmänhetens pressombudsman, PO


”Vi ändrar oss inte om screening för tarmcancer”

Summary: Genom att endast utföra screening för tarmcancer inom ramen för forskning och utveckling skapar vi förutsättningar att utifrån svenska förhållanden ta ett väl underbyggt beslut om allmän screening i Sverige, skriver Socialstyrelsen i en replik.

Gäller Socialstyrelsens rekommendation om screening av tarmcancer fortfarande? frågar sig medicinskribenten Sten Erik Jensen på DN Debatt 3/11. Ja, sjukvården bör fortfarande endast utföra screening för tarmcancer inom ramen för forskning och utveckling. Det betyder inte att Socialstyrelsen har sagt nej till allmän screening, utan det betyder att myndigheten välkomnar studier och försöksverksamhet inom detta område. På så sätt skapas förutsättningar att utifrån svenska förhållanden ta ett väl underbyggt beslut om allmän screening i Sverige. Ett gott exempel är Stockholm där man sedan 2008 erbjuder allmän screening för tarmcancer för personer som är 60–69 år inom ramen för ett sådant forskningsprojekt. Det innebär att man kommer att kunna utvärdera screeningens för- och nackdelar. Sverige har ett offentligt finansierat sjukvårdssystem som delvis skiljer sig från övriga EU-länder och därför behöver vi göra noggranna kostnadsberäkningar utifrån svenska förhållanden och värdera screening mot andra åtgärder inom cancervården. Socialstyrelsen har precis inlett en uppdatering av 2007 års nationella riktlinjer för bröst-, kolorektal och prostatacancervård. I uppdateringen kommer Socialstyrelsen åter att ta upp frågan om allmän screening för tarmcancer. Myndigheten kommer då att utgå från de vetenskapliga bevis som finns för screeningens för- och nackdelar samt göra en hälsoekonomisk beräkning. Socialstyrelsen följer även utvecklingen på området och har möjlighet att göra en snabbare insats i fall det skulle komma avgörande kunskap under tiden som uppdateringen pågår. Anders Tegnell avdelningschef Socialstyrelsen Helena Brändström utredare Socialstyrelsen


”Den svenska modellen måste skapa fler jobb för att överleva”

Summary: Forskningsinstitutet Ratio: Arbetspolitiken måste reformeras för att ge fler ungdomar och invandrare arbete. Den svenska modellen har förändrats radikalt genom åren. Trenden går mot mer ansvar för individen, sänkta skatter och bidrag samtidigt som det offentliga tar ansvar för välfärd och social trygghet. Ansvarsfördelningen mellan stat och individ behöver tydliggöras, särskilt inom vård och omsorg. Det största problemet för den nya modellen är att Sverige har bland Europas högsta arbetslöshetssiffor när det gäller unga och invandrare, skriver Nils Karlson.

Det vi kallar ”den svenska modellen” baseras i grunden på ett sorts samförstånd mellan väljare och valda om ansvarsfördelningen mellan stat och individ, mellan offentligt och privat. Denna modell har länge åtnjutit hög legitimitet bland svenska medborgare. Under minst femtio års tid har i princip alla riksdagsval vunnits av partier som värnat den svenska modellen. Så också 2010. De partier som sagt sig vilja genomföra systemskiften eller radikala förändringar har inte fått väljarnas förtroende. Trots det talar mycket för att vi i dag är på väg att få en ny svensk modell som i väsentliga avseenden radikalt skiljer sig från den traditionella svenska modellen. Men som så ofta när det gäller stora samhällsförändringar förmår vi inte se dem förrän de redan är på väg att fullbordas. Valresultatet i september bekräftar förändringens legitimitet, snarare än att det bestämmer dess inriktning. Denna hade etablerats långt tidigare. I denna nya svenska modell har ansvarsfördelningen mellan politik och medborgare förskjutits. Modellen är fortfarande under utveckling, men följande kännetecken kan identifieras: • Individens eget ansvar och fria val fått ökad betydelse, medan politikens roll har renodlats och reducerats. • Skatter och bidrag har sänkts, marknader har avreglerats, verksamheter har privatiserats och offentligt finansierade tjänster produceras av privata aktörer. • Socialförsäkringssystemen har blivit mer försäkringsmässiga och mer inriktade på grundtrygghet, och mindre omfördelande. • Likväl är det en välfärdsstat där det offentliga tar ansvar för att alla medborgare garanteras välfärdstjänster och social trygghet. Dessutom har en ny makroekonomisk regim trovärdigt etablerats, med överskotts- och inflationsmål som viktiga inslag. Det är viktigt att understryka att det är en successiv förskjutning och förändrad inriktning det handlar om. Sverige har exempelvis fortfarande bland västvärldens högsta skattetryck. Detta har dock sjunkit från drygt 55 procent av BNP till drygt 45 procent, vilket är en dramatisk förändring. Skiftet förklaras i huvudsak av omvärldsförändringar och den tidigare modellens misslyckanden. För allt fler, oavsett partitillhörighet, blev det efter hand uppenbart att modellen med höga skatter, statlig monopolproduktion och reglerade marknader inte levererade. Återkommande budgetunderskott, inflation, svag tillväxt, kostnadskriser, devalveringar, arbetsmarknadskonflikter och obefintliga reallöneökningar urholkade successivt modellens legitimitet. I en globalt konkurrensutsatt värld var den gamla svenska modellen helt enkelt inte hållbar och därmed inte heller lång-siktigt legitim. Vår hemtillverkade kris i början av 1990-talet blev den naturliga slutpunkten. I de forskningsprojekt om politisk förändring och ekonomisk-politiskt lärande som bedrivs vid forskningsinstitutet Ratio är en av de kanske mest intressanta slutsatserna att den nya svenska modellen har införts steg för steg av såväl socialdemokratiska som borgerliga regeringar sedan mitten av 1980-talet. Det har varit pragmatism snarare än ideologi som har drivit processen. Faktum är att Sverige har varit ett av världens främsta reformländer i mer än två decennier. Listan med reformer är lång. I rutan här bredvid finns endast några exempel. Endast under sju av dessa 25 år har vi haft borgerliga regeringar. I övrigt har socialdemokratiska minoritetsregeringar med stöd av andra partier ansvarat för reformprocessen. Socialdemokraterna har således fört en pragmatisk och marknadsorienterad politik i regeringsställning, utan att politiken har förankrats i en ideologisk omprövning eller nytänkande. Retorik och faktisk politik har därför inte hängt ihop – vilket kan förklara deras kräftgång. För de borgerliga partierna däremot har pragmatism och ideologi kunnat förenas. Det är troligen en viktig del av förklaringen till deras framgångar under senare år. På många sätt har Sveriges utveckling under denna period varit imponerande. Från mitten på 1990-talet då reformerna började få effekt har Sverige haft bland västvärldens högsta produktivitet. Sveriges löntagare har haft en unikt god reallöneutveckling. En tjänsteman tjänade i genomsnitt 128 000 kr mer per år 2007 än 1994 och en arbetare 63 000 kr mer, räknat i 2008 års priser. De senaste tre–fyra åren har kombinationen av skattesänkningar och lönehöjningar givit ännu mer i plånböckerna. Kontrasten med perioden 1970 till 1990 är talande – då lyste reallöneökningar med sin frånvaro, samtidigt som de nominella lönerna höjdes med 400 procent. Det är dessa framgångar som förklarar reformprocessens legitimitet. Även den framgångsrika hanteringen av finanskrisen kan sannolikt i betydande utsträckning förklaras av att Sverige, till skillnad från många andra länder, faktiskt redan hade genomfört ett antal betydande strukturreformer. Samtidigt är det uppenbart att denna nya svenska modell inte är färdigutvecklad. Ansvarsfördelningen mellan stat och individ, mellan offentligt och privat, behöver tydliggöras, kanske särskilt när det gäller vård och äldreomsorg, men också på socialförsäkringsområdet. Här är pensionssystemets tydliga uppdelning mellan statlig pension, premiepension, privat avtalspension och privat pensionssparande föredömlig och bör kunna tillämpas även på andra områden. Modellens största utmaning handlar dock om Sveriges oförmåga att skapa nya jobb. Netto har inga nya arbeten tillkommit i privat sektor sedan 1950, även om en viss förbättring har skett sedan mitten på 1990-talet. Särskilt unga och invandrare har svårt att komma in på arbetsmarknaden. Sverige har bland Europas högsta arbetslöshetssiffror för dessa grupper. Vi tillhör också de länder där ungas etablerings-ålder på arbetsmarknaden stigit kraftigast. Från 1990-talets början har åldern då 75 procent av en årskull är ute på arbetsmarknaden stigit från drygt 20 till närmare 30 år. Detta är negativt för dem som individer, för samhällsekonomin och för företagens kompetensförsörjning. Även politiskt är det uppenbart att priset varit högt. Mycket talar därför för att det är på arbets- och näringspolitikens områden de stora återstående reformbehoven finns. Här har politiken ännu inte levererat. Att den svenska modellen kan skapa förutsättningar för fler jobb i växande företag torde vara en förutsättning för dess långsiktiga legitimitet. Nils Karlson nationalekonom och statsvetare, docent, vd Forskningsinstitutet Ratio Här är några av de svenska reformerna 1985-1989: Avreglering av kredit- och valutamarknader 1990-1997: Avreglering av energi-, post-, tele- och transportmarknader 1990-1991: Skattereform med sänkta inkomst- och kapitalskatter 1992-1997: Oberoende Riksbank och ny budgetprocess 1991-2010: Försäljning av statliga bolag 1992: Friskolereform 1994-2010: Kundvalssystem inom barnomsorg, äldrevård mm 1995-2010: Uppstramning av social- och sjukförsäkringssystemen 1997: Nytt pensionssystem 2000: Medlingsinstitutet 2004: Arvs- och gåvoskatterna avskaffas 2006: Förmögenhetsskatten avskaffas 2006-2010: Jobbskatteavdrag införs 2007: Skatteavdrag för hushållsnära tjänster 2006-2010: Uppstramning av arbetslöshetsförsäkring och AMS


Summary: Forskningsinstitutet Ratio: Arbetspolitiken måste reformeras för att ge fler ungdomar och invandrare arbete. Den svenska modellen har förändrats radikalt genom åren. Trenden går mot mer ansvar för individen, sänkta skatter och bidrag samtidigt som det offentliga tar ansvar välfärd och social trygghet. Ansvarsfördelningen mellan stat och individ behöver tydliggöras, särskilt inom vård och omsorg. Det största problemet för den nya modellen är att Sverige har bland Europas högsta arbetslöshetssiffor när det gäller unga och invandrare, skriver Nils Karlson.

Det vi kallar ”den svenska modellen” baseras i grunden på ett sorts samförstånd mellan väljare och valda om ansvarsfördelningen mellan stat och individ, mellan offentligt och privat. Denna modell har länge åtnjutit hög legitimitet bland svenska medborgare. Under minst femtio års tid har i princip alla riksdagsval vunnits av partier som värnat den svenska modellen. Så också 2010. De partier som sagt sig vilja genomföra systemskiften eller radikala förändringar har inte fått väljarnas förtroende. Trots det talar mycket för att vi i dag är på väg att få en ny svensk modell som i väsentliga avseenden radikalt skiljer sig från den traditionella svenska modellen. Men som så ofta när det gäller stora samhällsförändringar förmår vi inte se dem förrän de redan är på väg att fullbordas. Valresultatet i september bekräftar förändringens legitimitet, snarare än att det bestämmer dess inriktning. Denna hade etablerats långt tidigare. I denna nya svenska modell har ansvarsfördelningen mellan politik och medborgare förskjutits. Modellen är fortfarande under utveckling, men följande kännetecken kan identifieras: • Individens eget ansvar och fria val fått ökad betydelse, medan politikens roll har renodlats och reducerats. • Skatter och bidrag har sänkts, marknader har avreglerats, verksamheter har privatiserats och offentligt finansierade tjänster produceras av privata aktörer. • Socialförsäkringssystemen har blivit mer försäkringsmässiga och mer inriktade på grundtrygghet, och mindre omfördelande. • Likväl är det en välfärdsstat där det offentliga tar ansvar för att alla medborgare garanteras välfärdstjänster och social trygghet. Dessutom har en ny makroekonomisk regim trovärdigt etablerats, med överskotts- och inflationsmål som viktiga inslag. Det är viktigt att understryka att det är en successiv förskjutning och förändrad inriktning det handlar om. Sverige har exempelvis fortfarande bland västvärldens högsta skattetryck. Detta har dock sjunkit från drygt 55 procent av BNP till drygt 45 procent, vilket är en dramatisk förändring. Skiftet förklaras i huvudsak av omvärldsförändringar och den tidigare modellens misslyckanden. För allt fler, oavsett partitillhörighet, blev det efter hand uppenbart att modellen med höga skatter, statlig monopolproduktion och reglerade marknader inte levererade. Återkommande budgetunderskott, inflation, svag tillväxt, kostnadskriser, devalveringar, arbetsmarknadskonflikter och obefintliga reallöneökningar urholkade successivt modellens legitimitet. I en globalt konkurrensutsatt värld var den gamla svenska modellen helt enkelt inte hållbar och därmed inte heller lång-siktigt legitim. Vår hemtillverkade kris i början av 1990-talet blev den naturliga slutpunkten.I de forskningsprojekt om politisk förändring och ekonomisk-politiskt lärande som bedrivs vid forskningsinstitutet Ratio är en av de kanske mest intressanta slutsatserna att den nya svenska modellen har införts steg för steg av såväl socialdemokratiska som borgerliga regeringar sedan mitten av 1980-talet. Det har varit pragmatism snarare än ideologi som har drivit processen. Faktum är att Sverige har varit ett av världens främsta reformländer i mer än två decennier. Listan med reformer är lång. I rutan här bredvid finns endast några exempel. Endast under sju av dessa 25 år har vi haft borgerliga regeringar. I övrigt har socialdemokratiska minoritetsregeringar med stöd av andra partier ansvarat för reformprocessen. Socialdemokraterna har således fört en pragmatisk och marknadsorienterad politik i regeringsställning, utan att politiken har förankrats i en ideologisk omprövning eller nytänkande. Retorik och faktisk politik har därför inte hängt ihop – vilket kan förklara deras kräftgång. För de borgerliga partierna däremot har pragmatism och ideologi kunnat förenas. Det är troligen en viktig del av förklaringen till deras framgångar under senare år. På många sätt har Sveriges utveckling under denna period varit imponerande. Från mitten på 1990-talet då reformerna började få effekt har Sverige haft bland västvärldens högsta produktivitet. Sveriges löntagare har haft en unikt god reallöneutveckling. En tjänsteman tjänade i genomsnitt 128 000 kr mer per år 2007 än 1994 och en arbetare 63 000 kr mer, räknat i 2008 års priser. De senaste tre–fyra åren har kombinationen av skattesänkningar och lönehöjningar givit ännu mer i plånböckerna. Kontrasten med perioden 1970 till 1990 är talande – då lyste reallöneökningar med sin frånvaro, samtidigt som de nominella lönerna höjdes med 400 procent. Det är dessa framgångar som förklarar reformprocessens legitimitet. Även den framgångsrika hanteringen av finanskrisen kan sannolikt i betydande utsträckning förklaras av att Sverige, till skillnad från många andra länder, faktiskt redan hade genomfört ett antal betydande strukturreformer. Samtidigt är det uppenbart att denna nya svenska modell inte är färdigutvecklad. Ansvarsfördelningen mellan stat och individ, mellan offentligt och privat, behöver tydliggöras, kanske särskilt när det gäller vård och äldreomsorg, men också på socialförsäkringsområdet. Här är pensionssystemets tydliga uppdelning mellan statlig pension, premiepension, privat avtalspension och privat pensionssparande föredömlig och bör kunna tillämpas även på andra områden. Modellens största utmaning handlar dock om Sveriges oförmåga att skapa nya jobb. Netto har inga nya arbeten tillkommit i privat sektor sedan 1950, även om en viss förbättring har skett sedan mitten på 1990-talet. Särskilt unga och invandrare har svårt att komma in på arbetsmarknaden. Sverige har bland Europas högsta arbetslöshetssiffror för dessa grupper. Vi tillhör också de länder där ungas etablerings-ålder på arbetsmarknaden stigit kraftigast. Från 1990-talets början har åldern då 75 procent av en årskull är ute på arbetsmarknaden stigit från drygt 20 till närmare 30 år. Detta är negativt för dem som individer, för samhällsekonomin och för företagens kompetensförsörjning. Även politiskt är det uppenbart att priset varit högt. Mycket talar därför för att det är på arbets- och näringspolitikens områden de stora återstående reformbehoven finns. Här har politiken ännu inte levererat. Att den svenska modellen kan skapa förutsättningar för fler jobb i växande företag torde vara en förutsättning för dess långsiktiga legitimitet. Nils Karlson nationalekonom och statsvetare, docent, vd Forskningsinstitutet Ratio


Summary: Forskningsinstitutet Ratio: Arbetspolitiken måste reformeras för att ge fler ungdomar och invandrare arbete.Den svenska modellen har förändrats radikalt genom åren. Trenden går mot mer ansvar för individen, sänkta skatter och bidrag samtidigt som det offentliga tar ansvar välfärd och social trygghet. Ansvarsfördelningen mellan stat och individ behöver tydliggöras, särskilt inom vård och omsorg. Det största problemet för den nya modellen är att Sverige har bland Europas högsta arbetslöshetssiffor när det gäller unga och invandrare, skriver Nils Karlson.

Det vi kallar ”den svenska modellen” baseras i grunden på ett sorts samförstånd mellan väljare och valda om ansvarsfördelningen mellan stat och individ, mellan offentligt och privat. Denna modell har länge åtnjutit hög legitimitet bland svenska medborgare. Under minst femtio års tid har i princip alla riksdagsval vunnits av partier som värnat den svenska modellen. Så också 2010. De partier som sagt sig vilja genomföra systemskiften eller radikala förändringar har inte fått väljarnas förtroende. Trots det talar mycket för att vi i dag är på väg att få en ny svensk modell som i väsentliga avseenden radikalt skiljer sig från den traditionella svenska modellen. Men som så ofta när det gäller stora samhällsförändringar förmår vi inte se dem förrän de redan är på väg att fullbordas. Valresultatet i september bekräftar förändringens legitimitet, snarare än att det bestämmer dess inriktning. Denna hade etablerats långt tidigare. I denna nya svenska modell har ansvarsfördelningen mellan politik och medborgare förskjutits. Modellen är fortfarande under utveckling, men följande kännetecken kan identifieras: • Individens eget ansvar och fria val fått ökad betydelse, medan politikens roll har renodlats och reducerats. • Skatter och bidrag har sänkts, marknader har avreglerats, verksamheter har privatiserats och offentligt finansierade tjänster produceras av privata aktörer. • Socialförsäkringssystemen har blivit mer försäkringsmässigaoch mer inriktade på grundtrygghet, och mindre omför-delande. • Likväl är det en välfärdsstatdär det offentliga tar ansvar för att alla medborgare garanteras välfärdstjänster och social trygghet. Dessutom har en ny makroekonomisk regim trovärdigt etablerats, med överskotts- och inflationsmål som viktiga inslag. Det är viktigt att understryka att det är en successiv förskjutning och förändrad inriktning det handlar om. Sverige har exempelvis fortfarande bland västvärldens högsta skattetryck. Detta har dock sjunkit från drygt 55 procent av BNP till drygt 45 procent, vilket är en dramatisk förändring. Skiftet förklaras i huvudsak av omvärldsförändringar och den tidigare modellens misslyckanden. För allt fler, oavsett partitillhörighet, blev det efter hand uppenbart att modellen med höga skatter, statlig monopolproduktion och reglerade marknader inte levererade. Återkommande budgetunderskott, inflation, svag tillväxt, kostnadskriser, devalveringar, arbetsmarknadskonflikter och obefintliga reallöneökningar ur-holkade successivt modellens legitimitet. I en globalt konkurrensutsatt värld var den gamla svenska modellen helt enkelt inte hållbar och därmed inte heller lång-siktigt legitim. Vår hemtillverkade kris i början av 1990-talet blev den naturliga slutpunkten. I de forskningsprojekt om politisk förändring och ekonomisk-politiskt lärande som bedrivs vid forskningsinstitutet Ratio är en av de kanske mest intressanta slutsatserna att den nya svenska modellen har införts steg för steg av såväl socialdemokratiska som borgerliga regeringar sedan mitten av 1980-talet. Det har varit pragmatism snarare än ideologi som har drivit processen. Faktum är att Sverige har varit ett av världens främsta reformländer i mer än två decennier. Listan med reformer är lång. I rutan här bredvid finns endast några exempel. Endast under sju av dessa 25 år har vi haft borgerliga regeringar. I övrigt har socialdemokratiska minoritetsregeringar med stöd av andra partier ansvarat för reformprocessen. Socialdemokraterna har således fört en pragmatisk och marknadsorienterad politik i regeringsställning, utan att politiken har förankrats i en ideologisk omprövning eller nytänkande. Retorik och faktisk politik har därför inte hängt ihop – vilket kan förklara deras kräftgång. För de borgerliga partierna däremot har pragmatism och ideologi kunnat förenas. Det är troligen en viktig del av förklaringen till deras framgångar under senare år. På många sätt har Sveriges utveckling under denna period varit imponerande. Från mitten på 1990-talet då reformerna började få effekt har Sverige haft bland västvärldens högsta produktivitet. Sveriges löntagare har haft en unikt god reallöneutveckling. En tjänsteman tjänade i genomsnitt 128 000 kr mer per år 2007 än 1994 och en arbetare 63 000 kr mer, räknat i 2008 års priser. De senaste tre–fyra åren har kombinationen av skattesänkningar och löne-höjningar givit ännu mer i plånböckerna. Kontrasten med perioden 1970 till 1990 är talande – då lyste reallöneökningar med sin frånvaro, samtidigt som de nominella lönerna höjdes med 400 procent. Det är dessa framgångar som förklarar reformprocessens legitimitet. Även den framgångsrika hanteringen av finanskrisen kan sannolikt i betydande utsträckning förklaras av att Sverige, till skillnad från många andra länder, faktiskt redan hade genomfört ett antal betydande strukturreformer. Samtidigt är det uppenbart att denna nya svenska modell inte är färdigutvecklad. Ansvarsfördelningen mellan stat och individ, mellan offentligt och privat, behöver tydliggöras, kanske särskilt när det gäller vård och äldreomsorg, men också på socialförsäkringsområdet. Här är pensionssystemets tydliga uppdelning mellan statlig pension, premiepension, privat avtalspension och privat pensionssparande föredömlig och bör kunna tillämpas även på andra områden. Modellens största utmaning handlar dock om Sveriges oförmåga att skapa nya jobb. Netto har inga nya arbeten tillkommit i privat sektor sedan 1950, även om en viss förbättring har skett sedan mitten på 1990-talet. Särskilt unga och invandrare har svårt att komma in på arbetsmarknaden. Sverige har bland Europas högsta arbets-löshetssiffror för dessa grupper. Vi tillhör också de länder där ungas etablerings-ålder på arbetsmarknaden stigit kraftigast. Från 1990-talets början har åldern då 75 procent av en årskull är ute på arbetsmarknaden stigit från drygt 20 till närmare 30 år. Detta är negativt för dem som individer, för samhällsekonomin och för företagens kompetensförsörjning. Även politiskt är det uppenbart att priset varit högt. Mycket talar därför för att det är på arbets- och näringspolitikens områden de stora återstående reformbehoven finns. Här har politiken ännu inte levererat. Att den svenska modellen kan skapa förutsättningar för fler jobb i växande företag torde vara en förutsättning för dess långsiktiga legitimitet. Nils Karlson nationalekonom och statsvetare, docent, vd Forskningsinstitutet Ratio


”Sverige måste satsa på tiden efter kriget i Afghanistan”

Summary: Pierre Schori: Sverige ska ledas av FN i Afghanistan – inte av Nato. Den svenska utlandsstyrkan skulle då återgå till att försvara folkrätten. De skuggsamtal som pågår med talibanerna måste omvandlas till seriösa förhandlingar innan det blir för sent för kompromisser. Att Sverige valt att strida under Nato:s ledning i stället för att stödja de många FN-ledda operationerna har diskvalificerat oss från att spela en traditionell svensk roll, som att förorda eld upphör och förhandlingar. En lång rad exempel avvisar dessutom myten om att det inte går att bistå afghanska kvinnor utan vapenmakt. Inför riksdagens beslut om Afghanistan skulle ledamöterna göra de svenska soldaterna och afghanska kvinnorna en stor tjänst genom att granska den aktuella debatten i USA och FN innan de tar ställning, skriver Pierre Schori från New York.

Under förra veckan genomsyrades FN av den banbrytande säkerhetsrådsresolutionen 1325 som slår fast att kvinnor inte ska ses som offer och bara erbjudas skydd i krig utan också som oersättliga aktörer i alla fredsprocesser. Det kom mest att handla om Afghanistan, mycket kunskap tillfördes från fältet till vår svenska debatt, i vilken regering och partiledningar tycks leva i en från verklighet och kontext isolerad bubbla. Två nya rapporter presenterades. Det oberoende biståndsorganet Care som driver 300 skolor i Afghanistan pekade i studien ”Lessons learned from Afghanistan, Nepal and Uganda” på hur internationella insatser alltför mycket fokuserar på kvinnor i stad och elit medan bynivån, där tradition och religion reser de största hindren för en begynnande frigörelse, åsidosätts. Kvinnorna utanför Kabul ses som mottagare av bistånd snarare än aktörer. Care ser också risken att kvinnosaken uppfattas som en strategi i USA:s krig, vilket skapar en backlash ute i landet. Fortsatt konflikt kommer att äventyra de framsteg som trots allt har gjorts, menar Care. Den senaste, mest omfattande fältstudien i landet, ”Afghan women speak” från Notre Dame University talar samma språk: ”Alltsedan talibanerna störtades 2001 av USA-ledda styrkor har främjandet av de afghanska kvinnornas rättigheter varit ett högst politiserat bihang till den militära interventionen”. Studien framhåller att det blir omöjligt för flickor och kvinnor att frigöras i en militariserad miljö. Trots hot och mord framhöll majoriteten av de intervjuade kvinnorna att de stödde ett framförhandlat slut på kriget. Rapporten betonar att talibaner och andra väpnade grupper har vuxit sig starkare i takt med den ökade utländska militära interventionen. ”Läget uppfattas inte bättre nu än under talibanerna”, sammanfattade forskaren Sarah Smiles med tillägget: ”vill man främja kvinnors rättigheter i Afghanistan, måste man få slut på kriget”. Därför stödjer Notre Dame förhandlingar med talibanerna, en gradvis demilitarisering och tillskapandet av en muslimskledd skyddsstyrka under FN, inte USA. Enligt författarna har talibanledare sagt sig kunna acceptera en sådan tillfällig styrka. Dokumentärfilmaren Abigail Disney var råare i tonen. ”Vi amerikaner har genomfört en omvänd 1325 i Irak och Afghanistan: inget skydd och inget deltagande i fredsprocesser”. Rapporterna bekräftas av Afghanistanexperter. Antroplogen Scott Atran beskriver i New York Times (27/10) hur eskaleringen av Nato-trupper ökat talibanernas verkansområde bortom de traditionella pashtunfästena. 2010 blev det blodigaste året sedan 2001, och attackerna mot Nato-styrkorna ökade med 60 procent sedan 2009. Atran hävdar att de yngre motståndsmännen som efterträder dödade talibanledare är oförsonligare än sina företrädare och att fortsatta strider bara gör dem än mer hårdnackade. Därför måste de skuggsamtal som pågår med talibanerna omvandlas till seriösa förhandlingar innan det blir för sent för kompromisser. Världens ledande kännare av talibanerna, den pakistanske författaren Ahmed Rashid, är inne på samma linje. De tror också att talibanerna är villiga att klippa banden med al-Qaida och göra upp med president Karzai. Den propagerade myten om att det inte går att bistå afghanska kvinnor utan vapenmakt avvisas av en lång rad exempel. • Amerikanen Greg Mortensons Central Asia Institute bygger skolor också i talibankontrollerade områden. Han menar att det inte är soldater som skyddar dessa, utan lokalbefolkningen som känner ägandeskap. • Av de många kvinnor som New York Times Nicolas Kristof träffar räds alla ett nytt talibanstyre men majoriteten stöder ändå förhandlingar, ”därför då blir det en hållbar fred”. Han citerar afghanskan Sakena Yacoobi som driver 300 skolor och säger att ingen har bränts ned av talibanerna. Samma sak sägs av Global Partnership for Afghanistan och pakistanska biståndsorganet Brac, som har skolor i alla provinser i landet. Och kommer man i riksdagsdebatten att hänvisa till Svenska Afghanistankommittén (SAK) som byggt upp 400 skolor och har tusentals afghaner anställda över hela landet? Den förre TV 4-medarbetaren Lasse Bengtsson som nu arbetar för SAK beskrev den 19 oktober i år från Kabul situationen så här: ”Vi har klarat oss helt utan militär i 28 år nu, i förtroendefullt samarbete med hela folket”, och fortsätter: ”På frågan om vi behöver stöd av militären svarar vi nej. Tvärtom – en sammanblandning mellan den militära insatsen och vår vore förödande.” Dessa ord borde spridas på alla riksdagsbänkar och regeringstaburetter och till alla andra som tror sig främja kvinnornas rättigheter med bajonetter och bomber. Vad säger då allt detta om Sveriges roll? Att vi valt att strida under en Nato-ledd krigföring i stället för att stödja de många FN-ledda fredsoperationerna har diskvalificerat oss från att spela en traditionell svensk roll, som att förorda eld upphör och förhandlingar, tillsättandet av en FN-ledd muslimsk fredstyrka och även ingå i en sådan tillsammans. • Sverige borde satsa på tiden efter kriget i stället för att delta i ett utvidgat krig med en retorik som lånats från Bush och en strategi som är Nato:s. • Vi bör avsluta vår militära mångmiljardsatsning och göra en kraftsamling av politik, diplomati och bistånd till stöd för Afghanistans nationella institutioner och en FN-stödd Marshallplan för regionen. Detta kommer att frigöra minst 2 miljarder kronor. För de 500 svenska soldaterna i Afghanistan skulle man kunna få 25 000 välutbildade lärare eller stödja 720 000 elever. • Sverige bör engagera sig kraftfullare i EU:s civila program för Afghanistan för uppbyggande av afghansk civil kapacitet, stärkande av provinsstyrelserna, stöd till valreformer, återintegrering i samhället av upprorsmän, ekonomisk utveckling samt förstärkt stöd till EU:s civila polismission. • En genomtänkt strategi bör utarbetas med UN Women för att stödja de afghanska kvinnornas och flickornas medborgerliga och mänskliga rättigheter • I dag finns inte en enda soldat under FN-flagg. Riksdagen bör slå fast att Sverige avsätter merparten av den svenska utlandsstyrkan för FN-ledda insatser. Sverige skulle därmed återgå till att försvara folkrätten och stödja FN i stället för Nato. Pierre Schori Sveriges fd FN-ambassadör Utkom i våras med boken ”Vägen ut ur Afghanistan” (Leopard förlag) Läs mer på DN.se/debatt 25/10: ”Afghanistans sönderfall går inte längre att hejda” Rolf Fänge, Svenska Afghanistan-kommitténs chef i Kabul. 13/10: ”Därför måste svensk trupp stanna i norra Afghanistan” Robert Egnell, militärstrateg vid Försvarshögskolan. 21/8: ”Socialdemokratin måste ändra sig om Afghanistan” Pierre Schori, fd FN-ambassadör.


Summary: Pierre Schori: Sverige ska ledas av FN i Afghanistan – inte av Nato. Den svenska utlandsstyrkan skulle då återgå till att försvara folkrätten.De skuggsamtal som pågår med talibanerna måste omvandlas till seriösa förhandlingar innan det blir för sent för kompromisser. Att Sverige valt att strida under Nato:s ledning i stället för att stödja de många FN-ledda operationerna har diskvalificerat oss från att spela en traditionell svensk roll, som att förorda eld upphör och förhandlingar. En lång rad exempel avvisar dessutom myten om att det inte går att bistå afghanska kvinnor utan vapenmakt. Inför riksdagens beslut om Afghanistan skulle ledamöterna göra de svenska soldaterna och afghanska kvinnorna en stor tjänst genom att granska den aktuella debatten i USA och FN innan de tar ställning, skriver Pierre Schori från New York.

Under förra veckan genomsyrades FN av den banbrytande säkerhetsrådsresolutionen 1325 som slår fast att kvinnor inte ska ses som offer och bara erbjudas skydd i krig utan också som oersättliga aktörer i alla fredsprocesser. Det kom mest att handla om Afghanistan, mycket kunskap tillfördes från fältet till vår svenska debatt, i vilken regering och partiledningar tycks leva i en från verklighet och kontext isolerad bubbla. Två nya rapporter presenterades. Det oberoende biståndsorganet Care som driver 300 skolor i Afghanistan pekade i studien ”Lessons learned from Afghanistan, Nepal and Uganda” på hur internationella insatser alltför mycket fokuserar på kvinnor i stad och elit medan bynivån, där tradition och religion reser de största hindren för en begynnande frigörelse, åsidosätts. Kvinnorna utanför Kabul ses som mottagare av bistånd snarare än aktörer. Care ser också risken att kvinnosaken uppfattas som en strategi i USA:s krig, vilket skapar en backlash ute i landet. Fortsatt konflikt kommer att äventyra de framsteg som trots allt har gjorts, menar Care. Den senaste, mest omfattande fältstudien i landet, ”Afghan women speak” från Notre Dame University talar samma språk: ”Alltsedan talibanerna störtades 2001 av USA-ledda styrkor har främjandet av de afghanska kvinnornas rättigheter varit ett högst politiserat bihang till den militära interventionen”. Studien framhåller att det blir omöjligt för flickor och kvinnor att frigöras i en militariserad miljö. Trots hot och mord framhöll majoriteten av de intervjuade kvinnorna att de stödde ett framförhandlat slut på kriget. Rapporten betonar att talibaner och andra väpnade grupper har vuxit sig starkare i takt med den ökade utländska militära interventionen. ”Läget uppfattas inte bättre nu än under talibanerna”, sammanfattade forskaren Sarah Smiles med tillägget: ”vill man främja kvinnors rättigheter i Afghanistan, måste man få slut på kriget”. Därför stödjer Notre Dame förhandlingar med talibanerna, en gradvis demilitarisering och tillskapandet av en muslimskledd skyddsstyrka under FN, inte USA. Enligt författarna har talibanledare sagt sig kunna acceptera en sådan tillfällig styrka. Dokumentärfilmaren Abigail Disney var råare i tonen. ”Vi amerikaner har genomfört en omvänd 1325 i Irak och Afghanistan: inget skydd och inget deltagande i fredsprocesser”. Rapporterna bekräftas av Afghanistanexperter. Antroplogen Scott Atran beskriver i New York Times (27/10) hur eskaleringen av Nato-trupper ökat talibanernas verkansområde bortom de traditionella pashtunfästena. 2010 blev det blodigaste året sedan 2001, och attackerna mot Nato-styrkorna ökade med 60 procent sedan 2009. Atran hävdar att de yngre motståndsmännen som efterträder dödade talibanledare är oförsonligare än sina företrädare och att fortsatta strider bara gör dem än mer hårdnackade. Därför måste de skuggsamtal som pågår med talibanerna omvandlas till seriösa förhandlingar innan det blir för sent för kompromisser. Världens ledande kännare av talibanerna, den pakistanske författaren Ahmed Rashid, är inne på samma linje. De tror också att talibanerna är villiga att klippa banden med al-Qaida och göra upp med president Karzai. Den propagerade myten om att det inte går att bistå afghanska kvinnor utan vapenmakt avvisas av en lång rad exempel. • Amerikanen Greg Mortensons Central Asia Institute bygger skolor också i talibankontrollerade områden.Han menar att det inte är soldater som skyddar dessa, utan lokalbefolkningen som känner ägandeskap. • Av de många kvinnor som New York Times Nicolas Kristof träffar räds alla ett nytt talibanstyre men majoriteten stöder ändå förhandlingar, ”därför då blir det en hållbar fred”. Han citerar afghanskan Sakena Yacoobi som driver 300 skolor och säger att ingen har bränts ned av talibanerna. Samma sak sägs av Global Partnership for Afghanistan och pakistanska biståndsorganet Brac, som har skolor i alla provinser i landet. Och kommer man i riksdagsdebatten att hänvisa till Svenska Afghanistankommittén (SAK) som byggt upp 400 skolor och har tusentals afghaner anställda över hela landet? Den förre TV 4-medarbetaren Lasse Bengtsson som nu arbetar för SAK beskrev den 19 oktober i år från Kabul situationen så här: ”Vi har klarat oss helt utan militär i 28 år nu, i förtroendefullt samarbete med hela folket”, och fortsätter: ”På frågan om vi behöver stöd av militären svarar vi nej. Tvärtom – en sammanblandning mellan den militära insatsen och vår vore förödande.” Dessa ord borde spridas på alla riksdagsbänkar och regeringstaburetter och till alla andra som tror sig främja kvinnornas rättigheter med bajonetter och bomber. Vad säger då allt detta om Sveriges roll? Att vi valt att strida under en Nato-ledd krigföring i stället för att stödja de många FN-ledda fredsoperationerna har diskvalificerat oss från att spela en traditionell svensk roll, som att förorda eld upphör och förhandlingar, tillsättandet av en FN-ledd muslimsk fredstyrka och även ingå i en sådan tillsammans. • Sverige borde satsa på tiden efter krigeti stället för att delta i ett utvidgat krig med en retorik som lånats från Bush och en strategi som är Nato:s. • Vi bör avsluta vår militära mång-miljardsatsning och göra en kraftsamling av politik, diplomati och biståndtill stöd för Afghanistans nationella institutioner och en FN-stödd Marshallplan för regionen. Detta kommer att frigöra minst 2 miljarder kronor. För de 500 svenska soldaterna i Afghanistan skulle man kunna få 25 000 välutbildade lärare eller stödja 720 000 elever. • Sverige bör engagera sig kraftfullare i EU:s civila program för Afghanistanför uppbyggande av afghansk civil kapacitet, stärkande av provinsstyrelserna, stöd till valreformer, återintegrering i samhället av upprorsmän, ekonomisk utveckling samt förstärkt stöd till EU:s civila polismission. • En genomtänkt strategi bör utarbetas med UN Womenför att stödja de afghanska kvinnornas och flickornas medborgerliga och mänskliga rättigheter • I dag finns inte en enda soldat under FN-flagg. Riksdagen bör slå fast att Sverige avsätter merparten av den svenska utlandsstyrkan för FN-ledda insatser. Sverige skulle därmed återgå till att försvara folkrätten och stödja FN i stället för Nato. Pierre Schori Sveriges fd FN-ambassadör Utkom i våras med boken ”Vägen ut ur Afghanistan” (Leopard förlag)


”Sveriges lärare vill inte ha tillbaka den statliga skolan”

Summary: Lärarförbundet och SKL: Ny enkät visar att lärarna i grundskolan avvisar tanken på staten som ny huvudman för den svenska skolan. De som i dag förespråkar att staten ska ta tillbaka huvudmannaskapet för skolan tycks ha glömt bort hur det var i skolan före kommunaliseringen för tjugo år sedan. Rektorerna satt fast i en byråkratisk tvångströja och ambitiösa kommuner var förhindrade att satsa pengar på undervisningens kvalitet. En enkät, som vi låtit göra, med drygt 800 lärare i grundskolan visar att endast 1 procent anser att ett förstatligande är en viktig åtgärd. Elever och lärare har inget att vinna på en sådan kostsam reform. Skolan behöver i stället arbetsro, långsiktiga lösningar och ansvarstagande från alla parter, skriver företrädare för fack och arbetsgivare.

Lärarna vill inte att skolan ska förstatligas. Det finns många andra saker som är betydligt viktigare för att förbättra elevernas resultat. Det visar en enkät till drygt 800 lärare i grundskolan som Lärarförbundet och SKL låtit göra. Endast 1 av 100 lärare lyfter fram ett byte av huvudmannaskap från kommunerna till staten som en viktig åtgärd för att förbättra resultaten. Ändå har den tanken fått ett visst genomslag i debatten. Men eleverna och lärarna har inget att vinna på en gigantisk och kostsam reform som bara skulle flytta fokus från områden i skolan som verkligen kan och behöver åtgärdas. Vad anser då lärarna är viktigt för att nå bättre resultat? När de fritt får ange de två viktigaste områdena, svarar flest lärare, 47 procent, att det är lärarens skicklighet och engagemang som avgör om det kommer att gå bra för eleverna. Det stämmer väl överens med aktuell forskning som bekräftar lärarens förmåga som avgörande för elevernas resultat. Många lärare menar att det är resurser av olika slag som behövs för att rätta till skolans brister, till exempel mindre klasser, alternativt fler lärare i grupperna (34 procent). Totalt 33 procent lyfter också fram att skolledningen behöver ge lärarna möjlighet att utvecklas i sin profession och att skolan måste ha ett ökat fokus på elevens kunskapsutveckling och målen för den. Det är slående att ingen av de åtgärder som lärarna själva prioriterar skulle bli enklare att genomföra av att staten tar över huvudmannaskapet för skolan. Lärarnas inställning blev ännu tydligare när vi bad dem ange hur viktigt ett byte av huvudmannaskap är i förhållande till mindre klasser, rektors förmåga att leda arbetet, kompetensutveckling för lärarna och ett ökat samarbete mellan lärarna. Frågan om huvudmannaskapet hamnar utan jämförelse sist på listan. För att förstå lärarnas svar räcker det med att ställa sig följande frågor: • På vilket sätt blir en matematiklärare bättre på att undervisa och hålla ordning i klassrummet om kommunerna ersätts av staten som huvudman? • Hur skulle samarbetet mellan lärarna förbättras? • Hur kan staten bättre än kommunerna förenkla för lärare som i större utsträckning vill anpassa sina undervisningsmetoder utifrån elevernas olikheter och behov? De som i dag förespråkar att staten ska ta tillbaka huvudmannaskapet för skolan verkar ha glömt bort hur det faktiskt var för bara tjugo år sedan, när staten var skolans huvudman. Ett viktigt skäl bakom kommunaliseringen var att staten hade misslyckats med att individualisera undervisningen och ge elever i behov av särskilt stöd fungerande hjälp. Denna utmaning brottas kommunala – och fristående – skolor med än i dag, men det finns framgångsrika exempel. Detta bevisar att lösningen främst ligger i hur undervisningen organiseras på varje skola. Stödet till elever kommer dessutom att förstärkas med en tydligare skollag och med en nationell inspektion med höga krav; viktiga instrument för en stat som tar sitt ansvar och för kommuner som tar sitt. När skolan kommunaliserades gjorde staten misstaget att inte samtidigt införa en nationell kvalitetsuppföljning som kunde säkra en likvärdig kvalitet. Med den nya Skolinspektionen rättas detta misstag till. Ett annat skäl att gå från statlig till kommunal styrning i början av nittiotalet var det svårbegripliga statliga fördelningssystemet av resurser. Rektorer och andra ansvariga satt fast i en byråkratisk tvångströja i sin jakt på pengar till skolan. Den kommun som hade högre ambitioner för skolan och ville satsa pengar på undervisningens kvalitet var dessutom förhindrad att göra detta. För lärare, föräldrar och andra var systemet obegripligt och omöjliggjorde inflytande över den egna arbetssituationen. Självklart fanns bra undervisning, då som nu. Men 1980-talets lärarlösa lektioner och stora grupper elever som aldrig förväntades klara skolan – de som fick 1:or och 2:or – och ofta inte gick vidare till gymnasiet, är inget vi vill tillbaka till. I stället för att blicka bakåt behöver vi se framåt. Den kommunala skolan har goda förutsättningar att ta vara på initiativkraften hos lärare och rektorer och ge eleverna en undervisning av hög kvalitet. Och den elev eller förälder som vill påverka sin skola kan göra det utan att behöva vända sig till den centrala statsmakten i Stockholm. Vi vill vara tydliga med att en kommunal skola ställer stora krav på såväl kommunledning som förvaltning. Det finns brister i dag, inte minst vad gäller skolans likvärdighet. Alla elever får inte samma chans till bra utbildning. Alla elever ska klara kunskapsmålen och känna sig trygga i skolan. Ska det bli verklighet behöver alla lärare ges möjlighet att utvecklas i sin yrkesroll. Detta är inte fluffiga visioner, utan konkreta uppdrag för kommunen. Hur den dagliga verksamheten ska skötas är rektorns och lärarnas uppgift. Men ansvaret för resultaten är ytterst kommunpolitikernas. Många kommunledningar arbetar i dag framgångsrikt med tydliga mål och regelbunden uppföljning av elevernas resultat. Andra sätt är att lärare systematiskt lär av varandra genom att tillsammans diskutera och utvärdera sina undervisningsmetoder – ett arbetssätt som landets rektorer ser som den viktigaste åtgärden för att förbättra elevernas resultat. Även lärarna i vår undersökning ser tid för diskussioner med kollegerna som en väg till framgång. Sådana organisatoriska lösningar till stöd för ökad måluppfyllelse uppmuntras i det nya läraravtalet som tecknades mellan arbetsgivaren och de fackliga organisationerna tidigare i vår. Det måste bli verklighet i alla Sveriges kommuner. Orsakerna till skolans problem beror på en rad olika saker. Inte minst påverkar segregeringen i samhället, där allt fler elever från studievana hem går i andra skolor än elever från hem med liten studievana. Ytterligare en orsak är alltför mycket eget arbete för eleverna – ett ansvar som alla elever inte klarar. Att kommunerna inte alltid använder rätt resurs för rätt elev och att skolan inte följt upp varje enskild elev tillräckligt är andra orsaker. Skolans problem löses inte genom att staten tar över huvudmannaskapet för skolan. Vi anser att det i stället är bättre att utveckla en verksamhet som i många stycken fungerar bra. Det var inte bättre förr. Skolan behöver arbetsro, långsiktiga lösningar och ansvarstagande från alla parter. Vi är beredda att arbeta tillsammans för att utveckla skolan, gärna med andra viktiga aktörer. Tillsammans skapar vi dagens och morgondagens viktigaste arbetsplats. Eva-Lis Sirén ordförande, Lärarförbundet Anders Knape ordförande SKL, Sveriges Kommuner och landsting


”Borgerligheten befinner sig i ett mycket utsatt läge”

Summary: Tankesmedjan Timbros nye vd: Att bygga breda borgerliga allianser är kanske den allra viktigaste politiska uppgiften under de fyra kommande åren.Valet 2010 vanns av Moderaterna, i praktiken på en enda fråga – behovet av balans i de offentliga finanserna. Det var oron för de rödgröna som drev väljare till de borgerliga partierna, inte entusiasmen över borgerliga idéer. I borgerlig politik finns i dag ett idémässigt vaccum. Därför måste man våga driva sina kärnfrågor. I de tre borgerliga småpartierna finns – på ett helt annat sätt än i Moderaterna – intressanta idédiskussioner om framtiden. Alliansens landvinningar måste dessutom följas upp med insatser som bryter sönder vänsterns dominans i svenskt samhällsliv. Då kan arbetet börja med att skapa ett borgerligt samhälle på djupet, skriver Markus Uvell.

Valet 2010 var en storslagen seger för Alliansen – eller i alla fall för Moderaterna. Men allra mest slående är hur försvagad vänstern är. Socialdemokraterna gjorde sitt sämsta valresultat i modern tid, och förlorade ännu ett val på jobbfrågan. Inte ens Vänsterpartiet lyckades vinna en enda ny väljare – trots djup finanskris och ett antal kontroversiella förändringar av bland annat sjukförsäkring och a-kassa. Den svenska vänstern är i dag partipolitiskt offside på ett sätt den inte varit sedan den allmänna rösträttens införande. Samtidigt befinner sig borgerligheten i bred mening i ett mycket utsatt läge. På flera viktiga punkter riskerar valet 2010 att bli en Pyrrhusseger – det vill säga efter ytterligare en sådan seger riskerar det borgerliga politiska projektet att vara förlorat. Valet 2010 vanns av Moderaterna, i praktiken på en enda fråga: behovet av balans i de offentliga finanserna. Om det inte varit för finanskrisen hade Sveriges statsminister i dag sannolikt hetat Mona Sahlin. Det var oron för vad de rödgröna skulle göra med svensk ekonomi som drev väljare till de borgerliga partierna, inte entusiasmen över borgerliga idéer. För den som studerar opinionsmätningarna är mönstret närmast övertydligt: valet avgjordes i praktiken redan i oktober 2008 – då krisen drabbade Sverige gick botten ur det rödgröna opinionsstödet. Balans i de offentliga finanserna är mycket viktigt, naturligtvis. Utan en stabil ekonomi äventyras näringslivets utveckling, då urholkas välfärdssystemen och medborgarna tvingas betala allt mer för att få allt mindre. En stabil ekonomi är en förutsättning för att människor ska vilja och våga byta jobb, starta företag, satsa på framtiden och skapa ett bättre liv för sig själva och sina familjer. Ett ekonomiskt svagt samhälle är ett samhälle där intressekonflikter och gruppegoism ersätter trygghet och oberoende. Men det är inte allt. Borgerlig politik är mer än budgetbalans, och den svenska borgerligheten är större än de borgerliga partierna. Här finns i dag ett slags idémässigt vacuum, en svaghet hos den borgerlighet som framstår som så stark. För att skapa genuint stöd hos väljarna, och lägga grunden för en bestående borgerlig dominans i Sverige, krävs något helt annat. Jag kan se åtminstone två utmaningar. Den första utmaningen är att de borgerliga partierna måste vilja och våga driva sina kärnfrågor. Paradoxen är nämligen att för stora delar av borgerlighetens agenda finns ett mycket brett politiskt stöd, men att detta stöd inte egentligen togs till vara i valrörelsen. Det handlar till exempel omvälfärdspolitiken, där det finns starkt stöd för valfrihet och privata lösningar, inte minst bland de allra äldsta väljarna. Ikriminalpolitikendelar mycket breda väljargrupper ”de gamla moderaternas” agenda om hårdare straff för grova brott och ökad polisnärvaro. Och de flesta väljare har en grundmurad misstro motflumskolans syn på utbildningsom ett slags ungdomsgårdsverksamhet. Det handlar också omjämställdhetspolitiken. De allra flesta väljare avvisar kategoriskt den verklighetsfrånvända elitens vilja att lägga livet till rätta med tvångsdelad föräldraförsäkring, genusutbildningar och kvotering till bolagsstyrelser. Ja, till och med inomintegrationspolitiken– detta livsfarliga område som få vågar närma sig av rädsla för att kallas ”rasist” – finns en bred opinion för borgerlig politik, som prioriterar arbete och säkerställer lag och ordning i de mest utsatta förorterna. Listan kan göras lång. På punkt efter punkt finns goda möjligheter att säkra ett brett stöd inte bara för en borgerlig statsminister utan faktiskt också för borgerliga idéer. Men det mesta av detta lades åt sidan i en valrörelse nästan helt dominerad av behovet av ordning och reda i den offentliga ekonomin. Moderaternas stora dominans beskrivs ofta, med rätta, som ett problem för Alliansen. Samtidigt har borgerligheten nu den struktur som krävs för att kunna göra bestående skillnad: ett brett, pragmatiskt mittenparti med potential att vara statsbärande (Moderaterna) och tre små, potentiellt intressanta idépartier. I alla de tre borgerliga småpartierna finns – på ett helt annat sätt än i Moderaterna – intressanta idédiskussioner om partiets framtid. Kristdemokraternas interna debatt om behovet av en mer tydligt värdekonservativ politik är det kanske mest lovande exemplet. Men även Folkpartiets utveckling mot mer av det som av motståndarna elakt kallats ”kravliberalism” har stor potential, liksom Centerns envetna sökande efter en agenda grundad i entreprenörskap, företagande och småskaligt eget ansvar. I diskussionen inom dessa tre partier ligger borgerlighetens framtid. Den andra utmaningen vilar inte främst på partierna utan på den bredare borgerligheten, till vilken Timbro hör: Alliansens politiska landvinningar måste nu följas upp med insatser som bryter sönder vänsterns dominans i svenskt samhällsliv i stort. Utan att vara det minsta konspiratorisk kan man konstatera att mycket långa maktinnehav av det slag Socialdemokraterna haft i Sverige är skadliga för samhällsdebatten. När den politiska makten under allt för lång tid domineras av ett enskilt parti sker en gradvis och oftast omedveten anpassning av samhällslivet för att passa maktens agenda. Vi ser det i slentrianmässiga vänsterperspektiv hos många journalister, hos personer inom kulturlivet, i den akademiska världen och hos företrädare för ett antal så kallade ”folkrörelser” (varav många i praktiken är ekonomiskt och/eller politiskt beroende av socialdemokratin). Sakta men säkert anpassas tankefigurer, retorik och prioriteringar efter Maktens intressen. Helt enkelt därför att det är kortsiktigt gynnsamt: den journalist, kulturarbetare, forskare eller föreningsordförande som ifrågasätter den dominerande politiska kulturens idéer får svårare att bli framgångsrik. Denna process – som handlar mer om maktdominans i sig än om Socialdemokraterna som parti – är ur ett demokratiskt perspektiv djupt osund. Om den tillåts fortgå under lång tid kommer den att långsamt förgifta det demokratiska samtalet, genom att stora delar av samhället i praktiken agerar som stödtrupper åt den dominerande politiska kraften. De som borde ifrågasätta och utmana blir makthavarnas nyttiga idioter. Det finns ett stort behov av att göra inbrytningar i dessa miljöer, att vädra ut gamla föreställningar och stödja personer och idéer som utmanar koncensus. Att bygga riktigt breda borgerliga allianser, innefattande även denna typ av samhällsområden, är den kanske allra viktigaste politiska uppgiften de kommande fyra åren. Här kan och vill Timbro spela en viktig roll. Egentligen är det ur detta perspektiv vi allra mest bör välkomna Alliansens valseger 2010. Partipolitik och budgetbalans i all ära, men den stora fördelen med Socialdemokraternas historiska nederlag är att det öppnar upp för en mer nyanserad och mångfacetterad samhällsdebatt. Rätt utnyttjad kommer denna öppning att kunna resultera i inte bara en borgerlig politik utan på sikt också i ett allt mer borgerligt samhälle, på djupet. Det arbetet kan nu börja på allvar. Markus Uvell vd Timbro


Summary: Tankesmedjan Timbros nye vd: Att bygga breda borgerliga allianser är kanske den allra viktigaste politiska uppgiften under de fyra kommande åren. Valet 2010 vanns av Moderaterna, i praktiken på en enda fråga – behovet av balans i de offentliga finanserna. Det var oron för de rödgröna som drev väljare till de borgerliga partierna, inte entusiasmen över borgerliga idéer. I borgerlig politik finns i dag ett idémässigt vaccum. Därför måste man våga driva sina kärnfrågor. I de tre borgerliga småpartierna finns – på ett helt annat sätt än i Moderaterna – intressanta idédiskussioner om framtiden. Alliansens landvinningar måste dessutom följas upp med insatser som bryter sönder vänsterns dominans i svenskt samhällsliv. Då kan arbetet börja med att skapa ett borgerligt samhälle på djupet, skriver Markus Uvell.

Valet 2010 var en storslagen seger för Alliansen – eller i alla fall för Moderaterna. Men allra mest slående är hur försvagad vänstern är. Socialdemokraterna gjorde sitt sämsta valresultat i modern tid, och förlorade ännu ett val på jobbfrågan. Inte ens Vänsterpartiet lyckades vinna en enda ny väljare – trots djup finanskris och ett antal kontroversiella förändringar av bland annat sjukförsäkring och a-kassa. Den svenska vänstern är i dag partipolitiskt offside på ett sätt den inte varit sedan den allmänna rösträttens införande. Samtidigt befinner sig borgerligheten i bred mening i ett mycket utsatt läge. På flera viktiga punkter riskerar valet 2010 att bli en Pyrrhusseger – det vill säga efter ytterligare en sådan seger riskerar det borgerliga politiska projektet att vara förlorat. Valet 2010 vanns av Moderaterna, i praktiken på en enda fråga: behovet av balans i de offentliga finanserna. Om det inte varit för finanskrisen hade Sveriges statsminister i dag sannolikt hetat Mona Sahlin. Det var oron för vad de rödgröna skulle göra med svensk ekonomi som drev väljare till de borgerliga partierna, inte entusiasmen över borgerliga idéer. För den som studerar opinionsmätningarna är mönstret närmast övertydligt: valet avgjordes i praktiken redan i oktober 2008 – då krisen drabbade Sverige gick botten ur det rödgröna opinionsstödet. Balans i de offentliga finanserna är mycket viktigt, naturligtvis. Utan en stabil ekonomi äventyras näringslivets utveckling, då urholkas välfärdssystemen och medborgarna tvingas betala allt mer för att få allt mindre. En stabil ekonomi är en förutsättning för att människor ska vilja och våga byta jobb, starta företag, satsa på framtiden och skapa ett bättre liv för sig själva och sina familjer. Ett ekonomiskt svagt samhälle är ett samhälle där intressekonflikter och gruppegoism ersätter trygghet och oberoende. Men det är inte allt. Borgerlig politik är mer än budgetbalans, och den svenska borgerligheten är större än de borgerliga partierna. Här finns i dag ett slags idémässigt vacuum, en svaghet hos den borgerlighet som framstår som så stark. För att skapa genuint stöd hos väljarna, och lägga grunden för en bestående borgerlig dominans i Sverige, krävs något helt annat. Jag kan se åtminstone två utmaningar. Den första utmaningen är att de borgerliga partierna måste vilja och våga driva sina kärnfrågor. Paradoxen är nämligen att för stora delar av borgerlighetens agenda finns ett mycket brett politiskt stöd, men att detta stöd inte egentligen togs till vara i valrörelsen. Det handlar till exempel om välfärdspolitiken, där det finns starkt stöd för valfrihet och privata lösningar, inte minst bland de allra äldsta väljarna. I kriminalpolitiken delar mycket breda väljargrupper ”de gamla moderaternas” agenda om hårdare straff för grova brott och ökad polisnärvaro. Och de flesta väljare har en grundmurad misstro mot flumskolans syn på utbildning som ett slags ungdomsgårdsverksamhet. Det handlar också om jämställdhetspolitiken. De allra flesta väljare avvisar kategoriskt den verklighetsfrånvända elitens vilja att lägga livet till rätta med tvångsdelad föräldraförsäkring, genusutbildningar och kvotering till bolagsstyrelser. Ja, till och med inom integrationspolitiken – detta livsfarliga område som få vågar närma sig av rädsla för att kallas ”rasist” – finns en bred opinion för borgerlig politik, som prioriterar arbete och säkerställer lag och ordning i de mest utsatta förorterna. Listan kan göras lång. På punkt efter punkt finns goda möjligheter att säkra ett brett stöd inte bara för en borgerlig statsminister utan faktiskt också för borgerliga idéer. Men det mesta av detta lades åt sidan i en valrörelse nästan helt dominerad av behovet av ordning och reda i den offentliga ekonomin. Moderaternas stora dominans beskrivs ofta, med rätta, som ett problem för Alliansen. Samtidigt har borgerligheten nu den struktur som krävs för att kunna göra bestående skillnad: ett brett, pragmatiskt mittenparti med potential att vara statsbärande (Moderaterna) och tre små, potentiellt intressanta idépartier. I alla de tre borgerliga småpartierna finns – på ett helt annat sätt än i Moderaterna – intressanta idédiskussioner om partiets framtid. Kristdemokraternas interna debatt om behovet av en mer tydligt värdekonservativ politik är det kanske mest lovande exemplet. Men även Folkpartiets utveckling mot mer av det som av motståndarna elakt kallats ”kravliberalism” har stor potential, liksom Centerns envetna sökande efter en agenda grundad i entreprenörskap, företagande och småskaligt eget ansvar. I diskussionen inom dessa tre partier ligger borgerlighetens framtid. Den andra utmaningen vilar inte främst på partierna utan på den bredare borgerligheten, till vilken Timbro hör: Alliansens politiska landvinningar måste nu följas upp med insatser som bryter sönder vänsterns dominans i svenskt samhällsliv i stort. Utan att vara det minsta konspiratorisk kan man konstatera att mycket långa maktinnehav av det slag Socialdemokraterna haft i Sverige är skadliga för samhällsdebatten. När den politiska makten under allt för lång tid domineras av ett enskilt parti sker en gradvis och oftast omedveten anpassning av samhällslivet för att passa maktens agenda. Vi ser det i slentrianmässiga vänsterperspektiv hos många journalister, hos personer inom kulturlivet, i den akademiska världen och hos företrädare för ett antal så kallade ”folkrörelser” (varav många i praktiken är ekonomiskt och/eller politiskt beroende av socialdemokratin). Sakta men säkert anpassas tankefigurer, retorik och prioriteringar efter Maktens intressen. Helt enkelt därför att det är kortsiktigt gynnsamt: den journalist, kulturarbetare, forskare eller föreningsordförande som ifrågasätter den dominerande politiska kulturens idéer får svårare att bli framgångsrik. Denna process – som handlar mer om maktdominans i sig än om Socialdemokraterna som parti – är ur ett demokratiskt perspektiv djupt osund. Om den tillåts fortgå under lång tid kommer den att långsamt förgifta det demokratiska samtalet, genom att stora delar av samhället i praktiken agerar som stödtrupper åt den dominerande politiska kraften. De som borde ifrågasätta och utmana blir makthavarnas nyttiga idioter. Det finns ett stort behov av att göra inbrytningar i dessa miljöer, att vädra ut gamla föreställningar och stödja personer och idéer som utmanar koncensus. Att bygga riktigt breda borgerliga allianser, innefattande även denna typ av samhällsområden, är den kanske allra viktigaste politiska uppgiften de kommande fyra åren. Här kan och vill Timbro spela en viktig roll. Egentligen är det ur detta perspektiv vi allra mest bör välkomna Alliansens valseger 2010. Partipolitik och budgetbalans i all ära, men den stora fördelen med Socialdemokraternas historiska nederlag är att det öppnar upp för en mer nyanserad och mångfacetterad samhällsdebatt. Rätt utnyttjad kommer denna öppning att kunna resultera i inte bara en borgerlig politik utan på sikt också i ett allt mer borgerligt samhälle, på djupet. Det arbetet kan nu börja på allvar. Markus Uvell vd Timbro


”Privatiserad energimarknad inget självändamål”

Summary: Skellefteå Krafts vd: Regeringen borde säkerställa att svenska energibolag kan konkurrera på lika villkor.

Från 1 januari 2010 skärptes reglerna för offentlig säljverksamhet. Syftet, att bland annat förhindra att kommunala bolag konkurrerar ut privata alternativ, är i grunden en god tanke. Men att inkludera en så kritisk samhällsfunktion som energiförsörjning hotar stabiliteten i det svenska energisystemet och utvecklingen mot ett hållbart energiutnyttjande. Jag håller med regeringen om att kommunerna ska ägna sig åt kärnan i välfärden. Välfärd kan dock definieras på olika sätt. Att människor i Sverige kan garanteras ett tryggt och stabilt energisystem är i mina ögon i allra högsta grad en del av kärnan i vår välfärd. Jag håller därför inte med om att all offentlig sektor bör fråntas rätten att bedriva kommersiell verksamhet. Värdet för samhälle, företag och medborgare måste sättas i första rummet, inte ideologiska principer. I dag finns endast ett fåtal privat ägda energibolag i Sverige. Är dessa aktörer effektivare än sina kommunala gelikar? Bidrar de till högre kundnytta som gynnar företags- och klimatutveckling? Är ett privat alternativ verkligen bättre? I mina ögon finns inget självändamål i att privatisera svensk energimarknad. Energifrågan är så fundamentalt viktig att samhället måste ges möjlighet att på något sätt ha inflytande över produktionstillgångar, tjänster och infrastruktur. Regelverket missar också målet när utlandsägda kommunala energibolag räknas som privata bolag i Sverige. För dem gäller ingen svensk kommunallag. Ska inskränkningarna endast gälla svensk offentlig verksamhet på en allt mer integrerad europeisk energimarknad? Regeringen borde i stället säkerställa att svenska energibolag kan konkurrera på lika villkor. Negativ särbehandling rimmar illa med god näringspolitik. De kommunala energibolagens begränsade möjligheter att fritt konkurrera står också i stark kontrast mot att staten själv indirekt är en stor aktör på energimarknaden genom dotterbolaget Vattenfall. Lika villkor för statliga och kommunala företag är ett rimligt hygienkrav. Det är dags att svenska politiker tar en ordentlig funderare på hur man vill att svensk energimarknad ska fungera i framtiden. Ska den förvandlas till en svårhanterlig vinstmaskin endast för privata intressen, eller får kommunalt ägda energiföretag möjlighet att bli ett fundament för företags-, klimat- och samhällsutveckling? Gunnar Eikeland vd Skellefteå Kraft AB


Billström gömmer sig

Summary: Andra länder i Europa stoppar överföringen av flyktingar till Grekland. Migrationsminister Billström har också ett ansvar att agera.

Alla som har sett de senaste dagarnas bilder från Greklands överfulla och bevakade flyktingbaracker inser att Europas system för asylmottagning har brakat samman. Desperata människor på flykt tvingas leva i fängelseliknande, stinkande byggnader i väntan på att deras ansökningar om asyl eventuellt ska behandlas. Det är både ovärdigt och oacceptabelt. Storbritannien har redan stoppat överföringen av asylsökande till Grekland. Europadomstolen i Strasbourg har också, enligt Amnesty, skrivit till regeringarna i Norge, Finland, Belgien och Nederländerna och begärt att flyktingar inte ska skickas till Aten. Att Sverige ännu inte fått en liknande begäran från Europadomstolen beror sannolikt på att det hittills inte har funnits lika många svenska fall som överklagats till Strasbourg. Kritiken mot det grekiska asylmottagandet är visserligen inte ny. Det har tidigare funnits en misstanke om att den eländiga mottagningen är ett sätt att skrämma flyktingar från att komma till Grekland. Men läget har blivit akut. Sedan avtalen med Libyen stoppade båtarna över Medelhavet försöker ännu fler flyktingar och migranter att ta sig till Europa via Grekland. I kombination med den grekiska krisen har situationen blivit desperat. EU-kommissionär Cecilia Malmström har under de senaste dagarna upprepat att en medlemsstat kan och får stoppa avvisningarna till Grekland. Dublinförordningen innebär visserligen att alla asylansökningar ska behandlas i det europeiska land dit flyktingarna först anländer. Men det är möjligt att göra undantag, förklarar Malmström med tydlig adress till regeringen i Stockholm. Men migrationsminister Tobias Billström lyssnar inte. Han hävdar att han varken kan eller får ta några initiativ och hänvisar till att det pågår rättslig prövning av några fall i Migrationsöverdomstolen. Visst har Billström rätt i att han inte får påverka domstolarnas prövning av enskilda asylärenden. Men han kan inte frånhända sig ansvaret för Sveriges asyl- och migrationspolitik. Den aktuella krisen handlar inte om enskilda fall, utan om politik. Om asylmottagandet i Grekland brakar samman påverkar det hela Europa. Det är inget grekiskt problem, utan påverkar alla länders möjlighet att ge skydd åt människor som flyr från förtryck i till exempel Eritrea, Somalia och Iran. När Europadomstolen begär att överföringarna av flyktingar till Grekland ska stoppas bör därför Sverige följa domstolens vädjan. Medlemskapet i Europarådet innebär förpliktelser och dit hör att följa Europadomstolens beslut. För drygt fyra år sedan infördes ett nytt system för prövning av asylansökningar i Sverige. Det var bra och välkommet att domstolarna tog över och att politikerna försvann. Men migrationsministern kan inte gömma sig bakom juridiken. Det var inte meningen att den rättsliga prövningen skulle bli ett bekvämt skydd för de politiskt ansvariga. Det akuta läget gör att Tobias Billström borde se till så att Sverige omedelbart stoppar överföringarna av flyktingar till Grekland.DN 29/10 2010