En förlorad värld

Summary: För de franska invånarna i Elfenbenskusten är Afrika inte längre vad det har varit. Rådlösa ser de på när landet slits i stycken, och hur deras egen tid på kontinenten rinner ut. DN:s Anna Koblanck och frilansfotograf Peter van Agtmael har mött den sista spillran av det franska imperiet.

Den sjätte november 2004 körde läkaren Henri Chenal sin bil genom gatorna i Elfenbenskustens kommersiella huvudstad Abidjan när han hörde på bilradion att fransk militär skjutit sönder landets militära flygflotta. Henri Chenal vände omedelbart bilen och åkte raka vägen hem till sin bostad. Där låste han dörren bakom sig, i väntan på de våldsamma protester han visste snart skulle dra genom staden. I femton dagar barrikaderade han sig i sitt hem, utan att en enda gång ens våga titta ut genom fönstret på förödelsen som rasade längs gatorna nedanför. – När jag hörde de franska evakuerings-helikoptrarna i luften ovanför funderade jag självklart på om jag skulle lämna landet. Men jag valde att stanna, berättar Henri Chenal drygt ett år senare. Medan Henri Chenal gömde sig i sin lägenhet kablades dramatiska tv-bilder från de anti-franska upploppen i Elfenbenskusten ut över världen. Delar av Abidjan slogs sönder och samman av president Laurent Gbagbos så kallade Ungpatrioter. Ilskna ungdomar plundrade, misshandlade och våldtog. Tiotusentals fransmän flydde från det land de sett som sitt hemland, till en osäker framtid i Frankrike. I Paris satt chockade franska politiker och såg kronjuvelen i det forna franska imperiet i Afrika implodera. Nu när Ungpatrioterna med kastade stenar och brinnande bildäck återigen tar över gatorna i Abidjan funderar det fåtal fransmän som ännu inte lämnat landet på om det ändå inte är dags att packa kappsäcken. De älskar sitt Afrika, men Afrika tycks inte vilja ha dem kvar längre. Fångade mellan en kompromisslös afrikansk maktkamp och en till synes rådlös före detta kolonialmakt anar de slutet på det liv som Afrika hittills bjudit dem. Deras liberté har förbytts till rädsla och vaksamhet. Den fraternité de känt med ivorianerna är plötsligt kyligt obesvarad. – Elfenbenskusten går just nu igenom en existentiell kris, precis som hela Afrika. Vad vår regering i Frankrike inte förstår är att det ivorianska folket håller på att växa upp. Det är som relationen mellan far och son, förklarar Henri Chenal. Elfenbenskusten var länge det goda exemplet på en lyckad fransk postkolonial Afrikapolitik, en sällsynt politisk och ekonomisk framgångssaga på en sargad kontinent. Till skillnad från före detta brittiska och portugisiska kolonier i Afrika som snabbt försjönk i våldsamma konflikter efter självständigheten på 1960- och 1970-talen, förblev Elfenbenskusten och andra forna franska kolonier relativt fridfulla. Fram till den sjätte november 2004, då franska Mirage-plan sköt sönder det ivorianska flygvapnets två jetplan och tre helikoptrar. Anfallet var ett svar på en attack timmarna innan mot en fransk bas i de norra delarna av landet som tagit nio franska militärers liv. Frankrikes president Jacques Chirac tycks ha sett det som en given vedergällning för Frankrikes största militära förlust utomlands på tjugo år. För president Laurent Gbagbos supportrar var det ett tydligt exempel på den forna kolonialmaktens svek mot den sittande makten, och en klar stridssignal. För läkaren Henri Chenal och hans franska vänner i Abidjan förändrades livet i ett slag. Martine du Colombier säger bestämt att hon inte vill bli fotograferad framför sin stora, djupblå swimmingpool. Elegant sveper hon in genom de uppslagna verandadörrarna ut mot gården, och skjuter av en blixtsnabb, otvetydig blick som inte tillåter någon diskussion. – Det ser inte bra ut, säger hon. Efter upploppen 2004 flög den franska pressen ner för att träffa de franska expatrioterna i landet, och Martine är upprörd över det porträtt de målade upp av fransmännens liv i den forna kolonin: Pooler. Betjänter. Lyx. Själv kom hon som nyutexaminerad journalist till Abidjan 1964 tillsammans med sin make i jakt på äventyr. Det har gått fyrtio år sedan dess. Martines barn föddes här, liksom deras barn. Maken omkom i en bilolycka i Mali 1985. Barnen lämnade landet med de franska evakuerings-helikoptrarna. Martine själv var på sjukhus i Frankrike under upploppen, men valde att resa tillbaka så snart hon tillfrisknat. – Vi är inte rädda för folket som lever tillsammans med oss. Vi lever precis som tidigare, säger hon och slår sig ner i soffan i det gamla, renoverade handelshuset i staden Grand-Bassam vid stranden några mil öster om Abidjan. Sedan häller hon upp lemonad ur en begagnad blå ginflaska av glas. De små snittar med ansjovisröra som kocken förberett smakar ljuvligt till drickan. – Han lagar till den själv, säger Martine du Colombier och nickar bort mot köket. – Han köper till och med fisken färsk och förbereder den med salt, tillägger hon med en viss stolthet. Det är flera meter högt i tak, och väggarna i vardagsrummet är målade i exotiska djungelmotiv. Konstnären är en ivorian som Martine också anlitat att måla väggarna i kontoret inne i Abidjan. Runt soffgruppen står antikviteter och prydnadsföremål som Martine och hennes make samlat på sig under sina resor – en rektangulär träskulptur från Mali och en snidad krokodil från Kongo. Snäckskal från stranden ett femtiotal meter bort. I taket snurrar en gammaldags fläkt, och på det fyra meter långa matsalsbordet i tungt trä står en keramikskål full av antika glaspärlor. – Det är så här vi tycker om våra hus. Vi vill inte ha dem moderna, utan med många historiska föremål och saker från naturen, berättar Martine. På gräset utanför betar två av hennes hästar som hon importerat från Niger och Burkina Faso, där klimatet för hästuppfödning är mycket bättre. I Elfenbenskusten är det egentligen för varmt och fuktigt, och hästarnas plågas av insekter och sjukdomar. – Det är mycket problem, förklarar Martine du Colombier allvarligt. Den pittoreska kuststaden Grand-Bassam var den franska kolonins första huvudstad på 1890-talet, och den gamla kyrkogården intill sanddynerna vid havet vittnar om de franska kolonialisternas tidiga mödor. Omkullkastade och bortträngda av nyare gravar ligger brutna gravstenar som är mer än hundra år gammal. En epidemi av gula febern sägs vara skyldig till många av dödsfallen i slutet av förrförra seklet. Det exotiska klimatet bidrog säkert också, liksom erövrarnas strider mot infödingarna. Baoulé-folkets gerillakrig mot de våldsamma inkräktarna pågick ända fram till 1917, men därefter hade fransmännen ett stadigt grepp om landets rikedomar: kaffe, kakao och palmolja. Ivorianerna tvingades till att bli gratis arbetskraft. Liksom Henri Chenal och Martine du Colombier har affärsmannen Jean Marie Nayrolles levt i Elfenbenskusten i flera decennier. Men inte förrän han under upploppen i november 2004 tvingades låsa in sig i sin stora, luftiga våning i centrala Abidjan säger han sig ha upplevt några antipatier från ivorianerna. – Jag blev totalt överraskad, säger han bistert. Det är en chock han verkar dela med många franska medborgare i Elfenbenskusten. Ingen tycks ha förväntat sig en sådan explosion av ilska riktad mot dem. – Vi väntade oss något slags problem. Men inte att vi skulle bli måltavla, säger Jean Marie Nayrolles medan han klappar sin vita pudel Nikita. Prydlig och helt klädd i svart sitter han i en fåtölj i vardagsrummet, vänd mot de stora glasdörrarna som leder ut till den soldränkta takterrassen. Därifrån kan man se ut över hela innerstaden, och till och med speja bort mot skrytbyggen som det överdådiga Hotel Ivorien från landets glansdagar på 1970-talet. – Jag fann en sådan frihet här i Afrika. Liberté! Både i vardagslivet och i yrkeslivet. Det är så mycket man lätt kan göra här som man inte kan göra i Frankrike, berättar Jean Marie. I våningen intill ligger kontoret för den byggfirma som han drivit i tjugofem år, med förgreningar i grannländer som Mali och Burkina Faso. Affärerna har varit mycket goda. – Landets första president, Félix Houphouët-Boigny, öppnade det här landets ekonomi som få andra länder har gjort, och lade grunden för en exportbaserad produktion. Tillsammans med kaffe-och kakaoodlingarna hjälpte det Elfenbenskusten att utvecklas och förbli stabilt, förklarar Jean Marie Nayrolles. Fransmännen drog nytta av sina starka band till den forna kolonin, och industrier som telekom, vatten och elektricitet är än i dag i händerna på franska bolag. Allt gick bra, tills politikerna började ställa till det. Själv håller sig Jean Marie Nayrolles utanför politiken. Han ”gör bara affärer”, precis som Henri Chenal ”endast driver en aidsklinik” och Martine du Colombier ”bara arbetar med dokumentärfilm.” De slår allihop upp händerna i en avfärdande gest framför sig när frågor om politik kommer upp. – Jag har bott här i trettio år men jag är fortfarande utlänning, så jag blandar mig inte i politiken, säger Jean Marie Nayrolles. Fransk Afrikapolitik har hittills i stort sett varit den franska presidentens privilegium, och Afrika sågs länge som den franska maktelitens egen privata bakgård – pré carré. Det handlade om att hävda Frankrikes intressen, inte minst de ekonomiska, framför andra. Det var också viktigt att värna om stabiliteten, och om Frankrikes image som en framgångsrik stormakt. Priset som inte minst de afrikanska invånarna fick betala var en lång rad odemokratiska regimer som understöddes av den forna kolonialmakten. Det första stora bakslaget kom i och med folkmordet i Rwanda, där Frankrike länge stöttade den hutu-regim som hetsade fram den nationella massakern. Även den ökända diktatorn Mobutu Sese Seko i dåvarande Zaire kunde räkna med fransmännens stöd, långt efter att andra stormakter tagit sina händer ifrån hans solkiga gestalt. Tvärs över gatan från Jean Marie Nayrolles generösa bostad ligger det franska kulturhuset, Centre Culturel Francais. Den glasade fasaden mot gatan är täckt av aluminiumplåt, och inne i mörkret i de övergivna lokalerna går det knappt ens att urskilja de foton på franska kulturpersonligheter som hänger i entrén. Golvet i den rymliga utställningshallen är fullt med skräp, och bakom gallret som hastigt låsts om biblioteket på andra våningen ligger omkullkastade hyllor och en röra av böcker. På den asfalterade gården framför står en utbränd bil med inskriptionen ”26 Janvier 2003” klippt i plåten, ett minnesmonument upprättat av institutets sista chef som tvingades överge byggnaden. – Vakten klättrade ut på taket här för att gömma sig när de plundrade huset, berättar säkerhetsvakten Guy Claude, och slår upp en liten kvadratisk stållucka längst upp i trapphuset som leder ut till taket. Trots fransmännens chock över upploppen i november 2004 var dessa uppenbarligen inte de första våldsamma uttrycken för anti-franska känslor bland ivorianerna. Redan i januari 2003 löpte Ungpatrioter och andra anhängare av president Laurent Gbagbos nationalism amok på gatorna i Abidjan och slog sönder byggnader med anknytning till fransmännen. Protesterna var ett svar på den vapenvila som Frankrike mäklat fram, och som skrevs under av både regeringssidan och rebellerna i franska Linas-Marcussis i början av 2003. Ungpatrioterna och deras sympatisörer såg avtalet som en direkt skymf mot den sittande regeringen, och bläcket hann knappt ens torka innan båda sidor brutit mot fördraget. – Jag är rädd för att de ska komma hit igen, berättar vakten Guy Claude medan han visar runt i det sönderslagna kulturcentret. Trots att han själv är ivorian fruktar han en ny attack mot byggnaden. För att råka illa ut kan det räcka med att man arbetar för fransmännen. Eller att man har påbrå från något av grannländerna. Eller att man inte uttryckligen sympatiserar med Ungpatrioternas sak. – Det är synd. Bara fyra fransmän arbetade här, resten var ivorianer. Här fanns den största och finaste biografen i regionen, och jättemånga ivorianska elever brukade använda sig av biblioteket, berättar Guy Claude. – Upprorsmakarna trodde att de slog mot fransmännen, men det är vi själva som blir lidande, tillägger han. Folkmordet i Rwanda blev ett bryskt uppvaknande för franska politiker. Därefter gjorde Frankrike en helomvändning i Afrikapolitiken, och började tala om att dra ned på antalet stationerade franska militärer i länder som Elfenbenskusten, Senegal och Gabon. I en intervju med franska tidningen Le Monde i juli 2001 förklarade dåvarande utrikesministern Hubert Védrine att Frankrikes relation till det forna imperiet ”anpassats till en ny verklighet”. Det var slut på den gammalmodiga rivaliteten med Storbritannien, och dessutom slut på Frankrikes inblandning i de forna afrikanska koloniernas inrikespolitik. ”Slutligen”, sade han till tidningens reporter, ”har vi nu som mål att fostra demokrati i Afrika, utan cynism.” Det är första gången som tjugotreåriga Aurelien Nayrolles hälsar på hemma hos sina nya vänner i hip-hopbandet Afrogees. Tidigare har han med viss stolthet berättat om hur han hängt med dem till kåkstäderna, men så här nära deras vardag har han inte tidigare varit. Mahazia och Thango bor bara ett kvarter bort, i ett hus Aurelien kan se från sin pappas stora takterrass. Han verkar dock inte ens ha kunnat ana sig till hur torftiga de små krypinen i källaren är. Mahazia poserar tålmodigt för kameran i mörkret framför några av de urklippta tidningsbilder han dekorerat de kala väggarna med, medan Aurelien står i dörröppningen och hjälper till att lysa upp kyffet med sin mobiltelefon. Ett par dagar senare ringer Aurelien och säger besvärat att han inte vill att just dessa bilder ska publiceras. Det kan vara farligt, hävdar han. Så spänt är det politiska läget. Det skulle inte heller se bra ut, att visa upp Elfenbenskusten på det sättet. – Min pappa förälskade sig i Frankrike, men jag är född här, berättar Aurelien. Hans ögon är lysande klarblå och han är minst ett huvud längre än någon av killarna i Afrogees. Sedan han nyligen kom tillbaka till Abidjan efter fyra års studier i litteratur vid Sorbonne-universitetet i Paris arbetar han för Martine du Colombier. På fritiden försöker han hjälpa till att göra pr för Afrogees, som han stötte på av en tillfällighet. – Folk tror att vi bara engagerar oss för pengarnas skull. Men det är inte sant, säger han. Det är skönt att vara hemma i Elfenbenskusten igen, trots oroligheterna. Aurelien kände sig aldrig riktig bekväm i Frankrike, trots att hans mamma numera bor där. – Mina genetiska rötter är i Frankrike, men kulturellt är jag ivorian, säger Aurelien. Det misslyckade kuppförsöket i Elfenbenskusten i september 2002 blev ett nytt bakslag för fransk utrikespolitik. Stabiliteten och utvecklingen i landet visade sig bara ha hållit så länge den gamla landsfadern och diktatorn Félix Houphouët-Boigny funnits i livet. Efter hans bortgång 1993 inleddes en maktkamp mellan olika politiska fraktioner, som inte drog sig för att spela på landets etniska klyvningar. Under de ekonomiska glansdagarna saknades arbetskraft till plantagen, och invandrarna strömmade in från grannländerna i Västafrika. Nu tröt plötsligt resurserna, och de trätande politikerna såg snart en kraft att spela på i missnöjet bland de många unga ivorianer som saknade arbete och försörjning. I ett samhälle som länge sågs som en multikulturell smältdegel drogs nya skiljelinjer mellan ”rena” ivorianer och de med invandrarbakgrund. Delningarna förstärktes av att många av de med utländskt påbrå lever i norr, och är muslimer. Inför presidentvalet 2000 lyckades Laurent Gbagbo helt manövrera ut sin främste motkandidat, Alessane Outtara, med ursäkten att en person med en invandrad far inte är kvalificerad att ställa upp. Ivorianer med invandrarbakgrund förnekades medborgerliga rättigheter, och till slut fick en grupp yngre, förbisedda officerare nog. Enligt ett gammalt, delvis hemligt, försvarsavtal mellan Frankrike och Elfenbenskusten borde Frankrike ha kallat in sina trupper till president Gbagbos försvar. Enligt landets nya Afrikapolitik fanns inte längre något utrymme att ingripa i ”interna konflikter” i de forna kolonierna. Serge Kassys hem är kanske inte vad man förväntar sig av en av Ungpatrioternas ledare. Bakom garageporten till hans väl tilltagna villa i grå betong i en av Abidjans nyrika förorter står en flådig bil parkerad. En smal trappa klädd i röd sammet leder upp till ett allrum där reggaestjärnans medhjälpare slött sitter och blänger på teve. En av dem ordnar med en fläkt i det panelklädda vardagsrummet intill, och slår snabbt på teven som står framför baren i ena hörnet så att tonerna av amerikansk hip-hop flödar ut. Han hinner till och med artigt erbjuda kaffe innan chefen dyker upp, iklädd en knallröd tröja och ett stort glänsande guldsmycke om halsen i form av den afrikanska kontinenten. – Kort sagt kan man säga att Ungpatrioterna är en motståndsrörelse. Vi är de som har förstått att det här är ett befrielsekrig, säger Serge Kassy på kraftfull franska och gestikulerar häftigt med händerna. Ilsket redogör han för hur Frankrike förrådde Gbagbos regering. Han hävdar att den forna kolonialmakten står bakom rebellerna, och att de aldrig hade lyckats befästa sig i de norra delarna av landet utan Frankrikes hjälp. Laurent Gbagbo, förklarar han, är den enda president i Afrika som inte är en kolonial nickedocka. – Vår president är den första president i ett franskt afrikanskt land som valts av folket, och inte tillsatts av Frankrike. För första gången är det vi som har makten över rikedomarna, i stället för Frankrike. Vår president är den första som inte ringer Frankrike varje gång han måste ta ett beslut, säger Serge Kassy med intensitet. Att president Gbagbo själv kallade in franska trupper till försvar när de unga officerarna inledde sitt uppror viftar han bort. De våldsamma anti-franska upploppen tar han inget ansvar för, trots att Ungpatrioternas hatpropaganda är väl känd. – Vi har aldrig tagit till vapen, men vi har organiserat protester på gatan för att visa omvärlden vad vi tycker, säger han, och skyller i stället våldsamheterna på fyra tusen fångar som han säger skulle ha släppts ut ur fängelse av den politiska oppositionen och den franska militären. – Fångarna transporterades till de franska familjernas hem för att plundra, döda och våldta för att det skulle se ut som om det var presidenten och vi Ungpatrioter som låg bakom, hävdar han. Experterna beskriver relationen mellan Frankrike och de afrikanska före detta kolonier som hatkärlek. I Kongo-Brazzaville säger man att ”man kan inte dö förrän man har sett Paris”, samtidigt som det finns ett djupt förankrat hat mot den forna kolonialmakten framför allt bland ungdomar. Problematiken är inte unik för Elfenbenskusten. – Där du finner en kombination av ilskna ungdomar och en förbisedd och missnöjd elit har du en explosiv politisk cocktail, säger Jérôme Gouzou på svenska Liv och fredsinstitutet. – Den cocktailen finns i många av de forna franska kolonierna, som Gabon, Kamerun, Tchad och till och med Senegal. Frankrike har inte förstått det, tillägger han. Stephanie Duponts kalender i rött skinn är fullbokad en vecka framåt. Därefter är det tomt. –Ingen vågar spekulera om framtiden i Elfenbenskusten. Själv jobbar jag endast med extremt kort tidshorisont, säger hon och drar med sin vällackerade nagel längs de randiga bladen för att markera tomheten. Klädd i vit blus, en klassisk silkessjal och stora guldsmycken sitter hon säkert bakom sitt skrivbord i det lilla fastighetsmäklarkontoret i den förnäma stadsdelen Cocody i Abidjan. – Titta! säger hon och pekar ut mot fönstret med utsikt över staden. – Se hur solen skiner. Så här ser vardagen ut här. Livet i Afrika är så mycket bättre än i Frankrike, säger hon och slår ut med armen. Men inte ens solen kan hålla henne kvar längre. Dottern satte hon på flyget till Frankrike efter upploppen i november 2004, och nu överväger hon själv allvarligt att överge Elfenbenskusten. Hennes dotters gudfar, Henri Chenal, säger däremot att han stannar – vad som än händer. Han har byggt upp en sofistikerad aidsklinik i Abidjan, och han vill inte överge sina patienter. Martine du Colombier och far och son Nayrolles har inte bestämt sig. En fransyska som driver en restaurang som är särskilt populär bland expatrioterna tänker dock hålla sig fast. – You can’t leave the country to the dogs, säger hon på bruten engelska. – They will just keep barking at each other. Anna Koblanck är DN:s medarbetare i Afrika. Peter van Agtmael är frilansfotograf från Sydafrika. sondag@dn.se


Erik Lallerstedt

Summary: Prick klockan åtta tre dagar i veckan tar han en långpromenad med vännerna. Han gör det för att kunna äta gott. Krögaren Erik Lallerstedt är känd för sin goda mat. Nu vill han ge fiskpinnar och falukorv ett ansikte.

– Ja, hej, det är Erik, säger Erik Lallerstedt i porttelefonen och blir insläppt i sin egen restaurang, Eriks bakficka, på Fredrikshovsgatan på Östermalm i Stockholm tolv minuter i åtta denna januarimorgon. Hans färd har inte varit lång, han bor i samma hus. Han är sportklädd och muttrar positivt när han går genom köket förbi lådor med råvaror som under dagen ska förvandlas till goda rätter. Alla bord utom ett är redan dukade för lunch. Erik Lallerstedt ställer fram muggar och skålar på det tomma bordet, en förberedelse för den frukost som ska följa på den drygt timslånga promenad han ska genomföra med några av sina närmaste vänner. I dag som varje tisdag, onsdag och torsdag. De är ett gäng. Fem eller kanske sex. Oftast kommer tre eller fyra. Erik Lallerstedt går fram till ett av fönstren i restaurangen, som ligger en aning under gatunivå. Han böjer sig ned för att kunna kolla urtavlan på Oscarskyrkan. Han är hård på tiden. Punktlighet är en av hans dygder. Klockan åtta inleds promenaden. Den som kommer för sent får skylla sig själv eller springande försöka hinna i fatt gänget. Denna dag infinner sig tre av Erik Lallerstedts vänner: Aje Philipson, Noppe Lewenhaupt och Leif Flodquist, som i denna begränsade krets oftast kallas ”Pastorn” eftersom han, när han först lärde känna Erik Lallerstedt under dennes tid i Östermalmshallen, gick klädd i lång svart rock och galoscher. De ger sig i väg prick åtta. Det är inte särskilt många minusgrader denna morgon. Men vinden är bitsk. Isen vid stranden har splittrats i halvmeterstora flak. På avstånd ser de fyra männen i sina bästa år ut som en dagisgrupp på rymmen. Kompakta, intensiva i sina rörelser. De går runt nästan hela Djurgården. Erik förstärker förbränningen med att bära en halvkilosvikt i vardera handen. Först när de närmar sig vår position nedanför Manilla hör vi det godmodiga flamset, det vänskapliga gnabbet. ”Alla skrattar, men alla skrattar inte samtidigt”, som Erik uttrycker saken. De talar om biltullarna. Erik är för, de övriga mest mot. Senare, vid Djurgårdsbrunn, ska de som vanligt vinka till kuskarna från Hovstallarna som morgontränar sina ekipage. Väl tillbaka på Eriks bakficka ska de njuta den ljuvliga om än frugala frukost som Erik Lallerstedt förberett. Han är promenadernas motor. ”Slavdrivare”, säger kamraterna, men de ler när de säger det. Själv började Erik sina dagliga promenader när han fyllde femtiofem för fyra och ett halvt år sedan och insåg att han vägde för mycket, väl över hundra kilo. Nu väger han omkring åttiofyra. – Vi går för att vi ska kunna äta gott. De dagar han inte går tillsammans med vännerna går han med sin hustru Kerstin och den ryska vinthunden Barysjnikov. Innan han lämnar sin bakficka – som han ofta kallar ”Bakis” – har Erik en snabb genomgång med kocken om den nya à la carte-menyn. – Fiskspett? Det låter så osensuellt. Bättre med mixed grill på fisk. Buss 76 tar Erik och hans hustru direkt till hans andra restaurang, Gondolen högst uppe på Katarinahissen vid Slussen. Han är som vanligt engelskt klädd. Ljusbeige fiskbensmönstrad kavaj, svart polotröja, manchesterbyxor i mörkare beige, rutig keps. Han byter till sin vita kockjacka – namnet står på bröstet – i sitt kontor i ett hörn intill Redarsalen. Ett porträtt av Strindberg på väggen, två gröna lampor över skrivbordet. Dagens första möte på Gondolen handlar om en cateringbeställning. En institution vill servera mellan tvåhundra och tvåhundrafemtio gäster en kanapé. Budget femtio kronor per gäst. Helt, helt omöjligt, konstaterar Erik Lallerstedt, restaurangchefen Ragnar Bohman och souschefen Markus Norrman. Erik äter lunch vid baren – asiatiskinspirerad nudelwok med grönsaker och vårrullar, ett glas kranvatten – och kan långt i fjärran se det vatten han tre timmar tidigare passerade på sin promenad med vännerna. Sedan är det dags för dagens andra bussfärd, 53:an till Norra Bantorget, och dagens andra möte med Noppe; de har känt varand-ra sedan de konfirmerades. Tillsammans med Gondolens vd och restaurangchef ska de lyssna på föreläsningar av Sissela Kyle och Stefan Einhorn om konsten att vara snäll för 395 kronor plus moms per person, inklusive kaffe. Efter föreläsningen tunnelbana tillbaka till Slussen. Erik köper en rabattremsa och en dosa snus i Pressbyrån. Han hinner stoppa tobak – V O Larsen 1846 – i sin pipa och röka en stund med välbehag på kontoret innan det är dags att gå till baren och träffa förläggaren Ingela Holm för en sista genomgång av korrekturet till ”Your way”, som är en uppföljare till ”My way”. Om den förra boken var en kokbok för livsnjutare är den nya en kokbok för vardagar. – Jag vill ge fiskpinnar och renskav och falukorv ett ansikte, säger han. Förläggaren har sju frågor med sig, om mängder olja, tomater och mozzarella. – Till majonnäs ska det absolut inte vara olivolja. By no means. Det blir äckligt och grönt. Vi brukar väl ta rapsolja, säger Erik. Han kryddar stundom sitt språk med engelska fraser. Han var i London i förra veckan och tittade på nya restauranger. Sina morgonpromenader tog han då i Hyde Park. I boken finns ett recept på Hornbæck-dressing. Inte så konstigt. Familjen Lallerstedt har ett sommarhus i just Hornbæck i Danmark. I köket där hittar han bättre än i köket i Stockholm där han lagar mat mera sällan. Nu blir det buss igen, 76:an till Strand-vägen och en snabb promenad till vinfirman Primewine, där Erik är delägare, femton procent, sedan några år. Han är ganska stolt över sina egna etiketter, ”Erik rött” och ”Erik vitt”. Han har ritat – eller skrivit – etiketterna själv. Men allra mest stolt är han över sin egen champagne. Firmans omsättning ökar bra, får han veta av Peter Stern, en av medägarna. Promenad på halkiga trottoarer till Bakis. Erik äter nästan alltid sin middag vid bardisken, där han har en silverbricka med sitt namn inristat. Denna afton blir det fisksoppa med ett glas kranvatten. Han lämnar en potatis i tallriken. Trafiken har lättat, nu går det att ta bilen. Han väljer sin SUV, den mörkgröna Jaguaren får spinna mer om somrarna. Han bökar in sig på en för liten parkeringsplats alldeles nedanför Gondolen. Medpassagerarna i hissen upp talar tyska. Erik Lallerstedt underrättar personalen i garderoben och en liten flaggstång med tysk flagga kommer fram. Nu är klockan åtta på kvällen, det sorlar vid nästan alla bord, Erik tar än en gång på sig sin kockjacka och vandrar runt. Hälsar. Blir fotograferad. – Man lämnar inte en full restaurang, säger han och bestämmer sig för att återvända till Gondolen efter det lilla möte han ska ha klockan halv nio med Noppe i den privata klubb denne driver i hörnet av Nybrogatan och Riddargatan. Ian Wachtmeister med dam är på väg ut när vi kommer. Mötet handlar om vårens gästkockar på klubben. Erik själv skall svara för sillen veckan före påskveckan. De enas om att fortsätta diskussionen vid nästa dags morgonpromenad. Efter ännu ett nedslag på Gondolen återvänder Erik Lallerstedt till sitt hem vid halv elva-tiden. Tio minuter över tolv släcker han sin lampa, en knapp halvtimme senare än vanligt. Kurt Mälarstedt är reporter på Söndag. kurt.malarstedt@dn.se Anette Nantell är fotograf på DN. anette.nantell@dn.se


”Bara astman kostar Sverige sex miljarder kronor om året"

Summary: Allergiexperter: Trots att 1,5 miljoner svenskar är drabbade utbildas nästan inga allergiläkare. Över 1,5 miljoner svenskar har någon allergisjukdom. Det är den vanligaste kroniska sjukdomen bland skolbarn. Bara astman kostar samhället sex miljarder kronor om året. Men det finns snart inga läkare som kan forska och behandla astma- och allergipatienterna. Medelåldern bland specialisterna är 55 år, hälften av dem går i pension inom fem år. Nu måste regeringen göra en storsatsning på allergiforskningen och allergisjukvården, skriver allergiprofessorerna vid universitetssjukhusen tillsammans med representanter från Astma- och allergiförbundet inför den stora allergikonferensen på Karolinska institutet i Stockholm i dag.

Allergiutredningen 1989 blev för allmänhet och beslutsfattare en väckarklocka som uppmärksammade den dramatiska ökningen av allergisjukdomar (astma, hösnuva, eksem, allergisk chock och andra överkänslighetsreaktioner, som till exempel matintolerans). Allergisjukdom kom efter detta att med all rätt betraktas som en av våra stora folksjukdomar. Mer än 1,5 miljoner svenskar är drabbade, barn i särskilt stor omfattning. Det saknas i dag beräkningar av den totala samhällsekonomiska kostnader för allergiska sjukdomar, men det finns nya siffror som visar på att enbart astma kostar det svenska samhället sex miljarder per år. Trots detta saknas i dag, drygt femton år efter utredningen, en trovärdig beredskap för hur patienter med allergisjukdomar ska få adekvat sjukvård i framtiden. Det som gör situationen ytterst bekymmersam är att andelen verksamma allergiläkare (allergologer) inom en snar framtid kommer att halveras. Medelåldern hos de inom svensk sjukvård verksamma allergologerna är 55 år. Inom de närmaste 5 åren kommer mer än hälften att gå i pension. Norr om Dalälven finns det i dag endast fem verksamma barnallergologer, detta trots att allergi är den vanligaste kroniska sjukdomen bland barn i skolåldern. Andelen barn med astma är lika stor som summan av alla andra handikappande sjukdomar hos barn. Ändå har vidareutbildningen till specialistläkare i allergologi nästan helt avstannat. Samtidigt visar samstämmiga vetenskapliga rapporter att allergisjukdomarna har fortsatt att öka i Sverige liksom i övriga delen av den urbaniserade världen. I Socialstyrelsens miljöhälsorapport 2005 sammanfattas bilden med att andelen allergiska barn mer än fördubblats i Sverige under de senaste årtiondena. Allergisjukdomarna är och kommer långsiktigt att vara ett av de största folkhälsoproblemen. Förbrukningen av astmamediciner och läkemedel för andra allergiska sjukdomar ökar. Vi ser också en ökning av antalet människor som drabbas av allergisk chock, ett allvarligt och livshotande tillstånd som leder till tragiska dödsfall till exempel vid konsumtion av livsmedel som är otillräckligt deklarerade. Astmaläkemedel ligger just nu på femte plats bland läkemedelskostnaderna. Världshälsoorganisationen har nyligen i en rapport bedömt att allergisjukdomarna globalt sett kommer att gå från en plats utanför "tio-i-topp" till den fjärde vanligaste orsaken till kronisk sjukdom. Detta kommer också att ske i Sverige eftersom allergisjukdomarna ökat bland barn vilka nu successivt växer in i den vuxna befolkningen. Trots detta har svensk sjukvård inte anpassat sig till att hantera det ökande framtida behovet av diagnos och behandling av allergisjukdomar. Bristen på specialistkompetens inom området försvagar hela vårdkedjan för människor med allergiska sjukdomar. Överföringen av kompetens och samverkan med primärvården avstannar och stora patientgrupper riskerar att i framtiden stå utanför ett strukturerat och kvalificerat omhändertagande. Varför behövs allergologer? Ett skäl är att de sjukdomar och problem som kan bero på allergi och annan överkänslighet faktiskt kan vara svåra att särskilja från andra tillstånd. Det krävs speciell kompetens och erfarenhet för att kunna skilja livshotande allergiska reaktioner från harmlösa besvär. För en familj med barn som reagerat på en maträtt är rätt diagnos en trygghetsfaktor som kan ha livräddande betydelse. För att diagnostisera allergier krävs ibland att provokationer utförs, det vill säga man testar ifall misstänkta ämnen utlöser astma eller andra allergiska reaktioner. Detta kan enbart ske på specialistkliniker av allergologer med erfarenhet och beredskap att behandla eventuella reaktioner. Ett annat skäl till behovet av allergologer är att en betydande andel av patienter med allergisjukdomar har mycket svår sjukdom där standardbehandling ej hjälper. Det krävs speciell erfarenhet för att hjälpa dem med kroniska och allvarliga problem av till exempel svår astma, grav nästäppa med polyper, svår födoämnesintolerans eller behandlingsresistenta eksem. Det finns också behandlingsformer (immunterapi och anti-IgE behandling) vilka är verksamma för vissa allergiker men där det krävs speciell kunskap för att veta vilka patienter som har nytta av behandlingen, samt erfarenhet för att utföra behandlingen säkert och korrekt. Allergisjukdomarna ökar fortfarande. Vår förståelse om de faktorer som ligger bakom denna ökning har också ökat. Enkla förklaringsmodeller som till exempel den omhuldade hygienhypotesen räcker inte för att fullt ut förstå dessa sjukdomars uppkomst. Det behövs nya studier av hur arvsanlag och miljöfaktorer samverkar till allergisjukdomar. Försöksdjur kan göras allergiska men det finns inga modeller eller cellkulturer som ersätter studier av patienter med allergisjukdomar. De framtida genombrotten inom allergiforskningen förutsätter därför att vetenskapliga undersökningar kan ske på patienter som lider av dessa sjukdomar. I denna patientnära kliniska forskning har allergologerna en central roll. Den stora utmaningen är att förstå varför allergisjukdomar uppstår och hur dessa kan förebyggas, behandlas bättre eller till och med botas. I dag finns inga behandlingar som botar allergiska sjukdomar, enbart terapi som kan lindra symptom och i bästa fall hejda sjukdomsutvecklingen. Snart är det för sent att med rimliga kostnader vända utvecklingen, eftersom det inte kommer att finnas tillräckligt med specialister ens för att klara utbildningen av yngre kollegor. En annan viktig del i omhändertagandet av allergiska patienter är att stärka vårdlagen genom att utbilda fler astma- och allergisjuksköterskor. Denna utbildning har i dag helt otillräckliga resurser, och lider dessutom också av bristen på allergologer. Regeringen och Socialstyrelsen måste nu ta sitt fulla ansvar. Det är positivt att Socialstyrelsen nyligen antagit nationella riktlinjer för vården av människor med astma, men dessa blir meningslösa om det inte finns läkare och annan sjukvårdspersonal som kan genomföra riktlinjerna. Det som krävs i dag är att hela kedjan i allergivården stärks vilket inkluderar specialmottagningar inom primärvård, allergicentra på landstingsnivå, och utbildning och forskning vid universiteten. Man måste planera för en framtid där fler än 1,5 miljon av befolkningen har allergisjukdomar. Klockan är fem i tolv. Men situationen är inte hopplös om vi agerar nu. Det finns goda exempel att bygga på. Utvärdering i samarbete mellan Vetenskapsrådet och Vårdalstiftelsen visade för några år sedan att svensk allergiforskning internationellt sett är mycket stark, till exempel bidrog svenska forskare till upptäckter som IgE, leukotriener och kväveoxid som markör av luftvägsinflammation. Inom några landsting finns centrum med hög kompetens inom vård, utbildning och forskning från vilka en nationell nysatsning kan utgå. På flera vårdcentraler runt om i landet finns välutvecklad kompetens inom allergi och annan överkänslighet med astmamottagningar som bedriver en mycket kvalificerad vård. Men för att kunna utnyttja dessa styrkebälten för en nysatsning på bredden måste det till en ökad satsning på utbildning av allergologer. Regeringen måste ge en instans ansvaret att föreslå förstärkning och nödvändiga förändringar av resurser för vården av patienter med allergiska sjukdomar. Det kan ske genom att tillsätta en samordnare eller en ny allergiutredning. Med utgångspunkt i planer som till exempel Socialstyrelsens nationella plan för vård och behandling av astma/kol, bör man bygga på de positiva erfarenheter som finns från fungerade allergicentra och astma- och allergimottagningar. Samordnaren bör ges uppgiften att ta initiativ för att säkra den framtida kompetensförsörjningen och forskningen inom området allergisjukdomar. I motsats till hjärt-kärlsjukdomar och diabetes, där vi vet att fetma och rökning har en avgörande betydelse för sjukdomsutveckling, kan vi inte på samma sätt ge föräldrar säkra råd om vad de ska göra för att deras barn inte ska bli drabbade av allergi och annan överkänslighet. Fastän nya och effektivare behandlingsformer har tillkommit vet vi fortfarande väldigt lite om hur allergiska sjukdomar uppkommer. Därför behövs det en ökad och bred satsning på allergiforskning och allergisjukvård i hela Sverige. BRITTA ANDERSSON, Ordförande i Stiftelsen Astma- och Allergiförbundets forskningsfond CHRIS ANDERSON, Professor, Linköpings Hälsouniversitet, verksamhetschef Allergicentrum i Linköping LEIF BJERMER, Professor, Lunds Universitetssjukhus INGALILL BJÖÖRN, Allergikonsulent, Ordförande i Astma- och Allergiförbundet ULF BRÄNDSTRÖM, Kanslichef Astma- och Allergiförbundet SVEN-ERIK DAHLÉN, Professor, Föreståndare Centrum för allergiforskning vid Karolinska Institutet LARS E GUSTAFSSON, Professor, Karolinska Institutet CHRISTER JANSON, Docent och överläkare, Akademiska sjukhuset Uppsala JAN LÖTVALL, Professor, Lungmedicin/Allergologi, Sahlgrenska Akademin, Göteborgs universitet. THOMAS SANDSTRÖM, Professor, Norrlands Universitetssjukhus i Umeå BJÖRN STÄLLBERG, Distriktsläkare, Trosa ÅKE SVENSSON, Docent och överläkare, Verksamhetschef, Universitetssjukhuset MAS Malmö GÖRAN WENNERGREN, professor, Göteborgs universitet och Drottning Silvias barn- och ungdomssjukhus, ordförande i AllergiCentrum Göteborg MAGNUS WICKMAN, Professor Karolinska Institutet och överläkare, Stockholms läns landsting OLLE ZETTERSTRÖM, Professor, Linköpings Hälsouniversitet


”Bara astman kostar Sverige sex miljarder kronor om året”

Summary: Allergiexperter: Trots att 1,5 miljoner svenskar är drabbade utbildas nästan inga allergiläkare.Över 1,5 miljoner svenskar har någon allergisjukdom. Det är den vanligaste kroniska sjukdomen bland skolbarn. Bara astman kostar samhället sex miljarder kronor om året. Men det finns snart inga läkare som kan forska och behandla astma- och allergipatienterna. Medelåldern bland specialisterna är 55 år, hälften av dem går i pension inom fem år. Nu måste regeringen göra en storsatsning på allergiforskningen och allergisjukvården, skriver allergiprofessorerna vid universitetssjukhusen tillsammans med representanter från Astma- och allergiförbundet inför den stora allergikonferensen på Karolinska institutet i Stockholm i dag.

Allergiutredningen 1989 blev för allmänhet och beslutsfattare en väckarklocka som uppmärksammade den dramatiska ökningen av allergisjukdomar (astma, hösnuva, eksem, allergisk chock och andra överkänslighetsreaktioner, som till exempel matintolerans). Allergisjukdom kom efter detta att med all rätt betraktas som en av våra stora folksjukdomar. Mer än 1,5 miljoner svenskar är drabbade, barn i särskilt stor omfattning. Det saknas i dag beräkningar av den totala samhällsekonomiska kostnaden för allergiska sjukdomar, men det finns nya siffror som visar på att enbart astma kostar det svenska samhället sex miljarder per år. Trots detta saknas i dag, drygt femton år efter utredningen, en trovärdig beredskap för hur patienter med allergisjukdomar ska få adekvat sjukvård i framtiden. Det som gör situationen ytterst bekymmersam är att andelen verksamma allergiläkare (allergologer) inom en snar framtid kommer att halveras. Medelåldern hos de inom svensk sjukvård verksamma allergologerna är 55 år. Inom de närmaste fem åren kommer mer än hälften att gå i pension. Norr om Dalälven finns det i dag endast fem verksamma barnallergologer, detta trots att allergi är den vanligaste kroniska sjukdomen bland barn i skolåldern. Andelen barn med astma är lika stor som summan av alla andra handikappande sjukdomar hos barn. Ändå har vidareutbildningen till specialistläkare i allergologi nästan helt avstannat. Samtidigt visar samstämmiga vetenskapliga rapporter att allergisjukdomarna har fortsatt att öka i Sverige liksom i övriga delen av den urbaniserade världen. I Socialstyrelsens miljöhälsorapport 2005 sammanfattas bilden med att andelen allergiska barn mer än fördubblats i Sverige under de senaste årtiondena. Allergisjukdomarna är och kommer långsiktigt att vara ett av de största folkhälsoproblemen. Förbrukningen av astmamediciner och läkemedel för andra allergiska sjukdomar ökar. Vi ser också en ökning av antalet människor som drabbas av allergisk chock, ett allvarligt och livshotande tillstånd som leder till tragiska dödsfall till exempel vid konsumtion av livsmedel som är otillräckligt deklarerade. Astmaläkemedel ligger just nu på femte plats bland läkemedelskostnaderna. Världshälsoorganisationen har nyligen i en rapport bedömt att allergisjukdomarna globalt sett kommer att gå från en plats utanför ”tio-i-topp” till den fjärde vanligaste orsaken till kronisk sjukdom. Detta kommer också att ske i Sverige eftersom allergisjukdomarna ökat bland barn vilka nu successivt växer in i den vuxna befolkningen. Trots detta har svensk sjukvård inte anpassat sig till att hantera det ökande framtida behovet av diagnos och behandling av allergisjukdomar. Bristen på specialistkompetens inom området försvagar hela vårdkedjan för människor med allergiska sjukdomar. Överföringen av kompetens och samverkan med primärvården avstannar och stora patientgrupper riskerar att i framtiden stå utanför ett strukturerat och kvalificerat omhändertagande. Varför behövs allergologer? Ett skäl är att de sjukdomar och problem som kan bero på allergi och annan överkänslighet faktiskt kan vara svåra att särskilja från andra tillstånd. Det krävs speciell kompetens och erfarenhet för att kunna skilja livshotande allergiska reaktioner från harmlösa besvär. För en familj med barn som reagerat på en maträtt är rätt diagnos en trygghetsfaktor som kan ha livräddande betydelse. För att diagnostisera allergier krävs ibland att provokationer utförs, det vill säga man testar ifall misstänkta ämnen utlöser astma eller andra allergiska reaktioner. Detta kan enbart ske på specialistkliniker av allergologer med erfarenhet och beredskap att behandla eventuella reaktioner. Ett annat skäl till behovet av allergologer är att en betydande andel av patienter med allergisjukdomar har mycket svår sjukdom där standardbehandling ej hjälper. Det krävs speciell erfarenhet för att hjälpa dem med kroniska och allvarliga problem av till exempel svår astma, grav nästäppa med polyper, svår födoämnesintolerans eller behandlingsresistenta eksem. Det finns också behandlingsformer (immunterapi och anti-IgE behandling) vilka är verksamma för vissa allergiker men där det krävs speciell kunskap för att veta vilka patienter som har nytta av behandlingen, samt erfarenhet för att utföra behandlingen säkert och korrekt. Allergisjukdomarna ökar fortfarande. Vår förståelse om de faktorer som ligger bakom denna ökning har också ökat. Enkla förklaringsmodeller som till exempel den omhuldade hygienhypotesen räcker inte för att fullt ut förstå dessa sjukdomars uppkomst. Det behövs nya studier av hur arvsanlag och miljöfaktorer samverkar till allergisjukdomar. Försöksdjur kan göras allergiska men det finns inga modeller eller cellkulturer som ersätter studier av patienter med allergisjukdomar. De framtida genombrotten inom allergiforskningen förutsätter därför att vetenskapliga undersökningar kan ske på patienter som lider av dessa sjukdomar. I denna patientnära kliniska forskning har allergologerna en central roll. Den stora utmaningen är att förstå varför allergisjukdomar uppstår och hur dessa kan förebyggas, behandlas bättre eller till och med botas. I dag finns inga behandlingar som botar allergiska sjukdomar, enbart terapi som kan lindra symtom och i bästa fall hejda sjukdomsutvecklingen. Snart är det för sent att med rimliga kostnader vända utvecklingen, eftersom det inte kommer att finnas tillräckligt med specialister ens för att klara utbildningen av yngre kolleger. En annan viktig del i omhändertagandet av allergiska patienter är att stärka vårdlagen genom att utbilda fler astma- och allergisjuksköterskor. Denna utbildning har i dag helt otillräckliga resurser, och lider dessutom också av bristen på allergologer. Regeringen och Socialstyrelsen måste nu ta sitt fulla ansvar. Det är positivt att Socialstyrelsen nyligen antagit nationella riktlinjer för vården av människor med astma, men dessa blir meningslösa om det inte finns läkare och annan sjukvårdspersonal som kan genomföra riktlinjerna. Det som krävs i dag är att hela kedjan i allergivården stärks vilket inkluderar specialmottagningar inom primärvård, allergicentra på landstingsnivå, och utbildning och forskning vid universiteten. Man måste planera för en framtid där fler än 1,5 miljon av befolkningen har allergisjukdomar. Klockan är fem i tolv. Men situationen är inte hopplös om vi agerar nu. Det finns goda exempel att bygga på. Utvärdering i samarbete mellan Vetenskapsrådet och Vårdalstiftelsen visade för några år sedan att svensk allergiforskning internationellt sett är mycket stark, till exempel bidrog svenska forskare till upptäckter som IgE, leukotriener och kväveoxid som markör av luftvägsinflammation. Inom några landsting finns centrum med hög kompetens inom vård, utbildning och forskning från vilka en nationell nysatsning kan utgå. På flera vårdcentraler runt om i landet finns välutvecklad kompetens inom allergi och annan överkänslighet med astmamottagningar som bedriver en mycket kvalificerad vård. Men för att kunna utnyttja dessa styrkebälten för en nysatsning på bredden måste det till en ökad satsning på utbildning av allergologer. Regeringen måste ge en instans ansvaret att föreslå förstärkning och nödvändiga förändringar av resurser för vården av patienter med allergiska sjukdomar. Det kan ske genom att tillsätta en samordnare eller en ny allergiutredning. Med utgångspunkt i planer som till exempel Socialstyrelsens nationella plan för vård och behandling av astma/kol, bör man bygga på de positiva erfarenheter som finns från fungerade allergicentra och astma- och allergimottagningar. Samordnaren bör ges uppgiften att ta initiativ för att säkra den framtida kompetensförsörjningen och forskningen inom området allergisjukdomar. I motsats till hjärt-kärlsjukdomar och diabetes, där vi vet att fetma och rökning har en avgörande betydelse för sjukdomsutveckling, kan vi inte på samma sätt ge föräldrar säkra råd om vad de ska göra för att deras barn inte ska bli drabbade av allergi och annan överkänslighet. Fastän nya och effektivare behandlingsformer har tillkommit vet vi fortfarande väldigt lite om hur allergiska sjukdomar uppkommer. Därför behövs det en ökad och bred satsning på allergiforskning och allergisjukvård i hela Sverige. BRITTA ANDERSSON, Ordförande i Stiftelsen Astma- och allergiförbundets forskningsfond, CHRIS ANDERSON, Professor, Linköpings hälsouniversitet, verksamhetschef Allergicentrum i Linköping, LEIF BJERMER, Professor, Lunds universitetssjukhus, INGALILL BJÖÖRN, Allergikonsulent, Ordförande i Astma- och allergiförbundet, ULF BRÄNDSTRÖM, Kanslichef Astma- och allergiförbundet, SVEN-ERIK DAHLÉN, Professor, Föreståndare Centrum för allergiforskning vid Karolinska institutet, LARS E GUSTAFSSON, Professor, Karolinska institutet, CHRISTER JANSON, Docent och överläkare, Akademiska sjukhuset Uppsala, JAN LÖTVALL, Professor, Lungmedicin/Allergologi, Sahlgrenska akademin, Göteborgs universitet, THOMAS SANDSTRÖM, Professor, Norrlands universitetssjukhus i Umeå, BJÖRN STÄLLBERG, Distriktsläkare, Trosa, ÅKE SVENSSON, Docent och överläkare, Verksamhetschef, Universitetssjukhuset MAS Malmö, GÖRAN WENNERGREN, professor, Göteborgs universitet och Drottning Silvias barn- och ungdomssjukhus, ordförande i Allergicentrum Göteborg, MAGNUS WICKMAN, Professor Karolinska institutet och överläkare, Stockholms läns landsting, OLLE ZETTERSTRÖM, Professor, Linköpings hälsouniversitet


"Överdriven tro på jämlikhet gör att jobben inte kommer"

Summary: Amerikanska forskare i ny stor studie: I 33 av 35 länder skapar tillväxt ökad sysselsättning. Men inte i Sverige. Sveriges jämlikhetspolitik gör att folk jobbar mindre, att de anstränger sig mindre, och att de är mindre benägna att byta jobb eller flytta för att höja sin lön. En hårt driven utjämningspolitik med höga skatter och generösa förmåner har medfört att tillväxten under de 25 senaste åren inte skapat någon sysselsättningsökning. Ändå anser 60 procent av svenskarna att inkomstskillnaderna i landet måste minska ytterligare. Lite mer ojämlikhet i det jämlika Sverige skulle få stora positiva ekonomiska effekter, menar forskningsledaren Birgitta Swedenborg som presenterar rapporten.

I dag presenterar SNS resultatet av en stor forskningssatsning i en rapport med titeln "Att reformera välfärdsstaten - amerikanskt perspektiv på den svenska modellen". Nio framstående amerikanska ekonomer, knutna till den ansedda forskningsorganisationen NBER, har tillsammans med svenska kolleger gjort en omfattande granskning av den svenska välfärdsstaten och den svenska arbetmarknadsmodellen. Rapporten baseras på nio delstudier, som var och en granskar en särskild aspekt av välfärdsstaten. SNS-NBER-studien är en uppföljning av en liknande studie som gjordes för drygt 10 år sedan och syftet nu, liksom då, är att få ett kvalificerat "utifrånperspektiv" på den svenska ekonomin. Vad visar då denna omfattande och på många sätt unika granskning? För det första är det lätt att konstatera att mycket ser ljusare ut i dag än det gjorde i början av 1990-talet. Den djupa ekonomiska krisen är övervunnen, obalanser har rättats till och svensk ekonomi kan se tillbaka på ett drygt årtionde av hög tillväxt. Men allt är inte ljust. Trots den höga tillväxten ligger Sveriges inkomst per capita relativt andra rika länder väsentligt lägre än den gjorde före 1990-talskrisen. Den totala arbetslösheten är fortfarande hög liksom andelen personer i arbetsför ålder som försörjs av olika sociala ersättningar (totalt 20 procent). Det återstår en hel del för Sverige att göra. Rapporten tar upp många av de bakomliggande problemen. Låt mig ge några exempel. 1. Den svenska välfärdsstatens kännetecknas av en långtgående inkomstutjämning. Sverige ligger på andra eller tredje plats bland OECD-länderna när länderna rangordnas efter hur sammanpressade inkomsterna är. Under 1990-talet har ojämlikheten ökat något, men det har skett genom att inkomsterna för höginkomsttagarna vuxit snabbare än för låginkomsttagarna, inte genom att låginkomsttagarnas inkomster minskat. Den viktigaste källan till ojämlikhet i dag är den nya ojämlikheten i antalet arbetade timmar, som beror på arbetslöshet och sjukfrånvaro. Det är slående att svenskarna, trots att de lever i ett så jämlikt samhälle, är mycket mer bekymrade över ojämlikhet än människor som lever i det mer ojämlika USA. En undersökning visar att nära 60 procent av de tillfrågade i Sverige anser att staten måste minska inkomstskillnaderna, medan motsvarande andel i USA är drygt 30 procent. Den svenska utjämningspolitiken har således stöd i opinionen. Attitydskillnaden mellan Sverige och USA kanske delvis beror på att väsentligt färre i Sverige (33 procent) än i USA (61 procent) anser att inkomstskillnader speglar att människor belönas för hur mycket de anstränger sig. 2. Jämlikhetspolitiken har ett pris. Priset utgörs av de anpassningar som individer och företag gör till politiken och som påverkar effektivitet och tillväxt. Rapporten ger belägg för flera olika slags anpassningar. Den sammanpressade lönestrukturen i Sverige har minskat avkastningen på utbildning och innebar att färre utbildade sig under 1970- och 1980-talen. Höga avtalade minimilöner har gjort att vissa jobb prissatts ur marknaden. Trots att genomsnittsinkomsten i USA är väsentligt högre än i Sverige innebär den större lönespridningen att lågkvalificerade har lättare att få jobb där. De arbetar framför allt i den privata tjänstesektorn, såsom detaljhandel, hotell och restaurang, samt olika slags personliga tjänster. I Sverige är denna tjänstesektor väsentligt mindre, vilket bidrar till den höga arbetslösheten bland svaga grupper här. Rapporten visar också att välfärdsstatens höga skatter och generösa förmåner påverkar både efterfrågan på och utbudet av arbetskraft. Färre jobb skapas och människor väljer att arbeta mindre för att det lönar sig sämre. Det är inte bara det att människor drar ned på antalet arbetade timmar (i marknadsarbete) utan de anpassar sig också i andra dimensioner, såsom att anstränga sig mindre, vara mindre benägna att byta jobb eller flytta för att höja sin lön. I en jämförande analys av 35 länder är Sverige ett av två länder (det andra är Finland) där den ekonomiska tillväxten under den senaste 25-årsperioden inte har skapat ökad sysselsättning. Som jämförelse kan nämnas att varje procentenhet i BNP-tillväxt i USA var förknippad med en sysselsättningstillväxt på 0,5 procent, i Nederländerna med 0,6 procent. 3. Arbetsmarknadspolitiken har inte hjälpt. Den aktiva arbetsmarknadspolitiken, som är en viktig del av den "svenska modellen" på arbetsmarknaden, ansågs tidigare vara en förklaring till Sveriges historiskt låga arbetslöshet. Men studier har inte funnit belägg för detta. De har inte heller kunnat visa att arbetsmarknadspolitiken bidrog till att minska arbetslösheten efter den djupa 1990-talskrisen. Tvärtom bidrog politiken till att förlänga arbetslöshetsperioderna, eftersom deltagandet i arbetsmarknadsprogram var ett sätt att kvalificera sig för a-kassa. Arbetslöshetens genomsnittliga varaktighet, när man räknar in perioder med programdeltagande, steg kraftigt och låg på över 2 år omkring 2000 och strax under 2 år 2005. Politiken reformerades 2000, bland annat på så vis att programdeltagande inte längre kan användas för att kvalificera sig för förnyad a-kassa. Frågan är ändå varför en politik som knappt har några påvisbara positiva effekter ska fortsätta att dra stora resurser. I år görs dessutom nya satsningar inom ramen för politiken: andelen av arbetskraften i arbetsmarknadspolitiska åtgärder beräknas öka med 25 procent. Det gör visserligen att den "öppna" arbetslösheten blir lägre men det förhindrar den nödvändiga anpassningen på arbetsmarknaden. 4. Globaliseringen bestämmer förutsättningarna för den svenska välfärdsstaten. Redan den tidigare SNS-NBER-rapporten framhöll att den stora utmaningen skulle komma från länder som Kina och Indien - liksom från de nya länderna i Östeuropa - som då höll på att integreras i världsekonomin och som med sina extremt låga lönenivåer skulle konkurrera ut enklare tillverkning i de rika länderna. Om Sverige inte uppgraderade sin produktion genom att investera mer i utbildning och kapital var risken stor att svenska löner i framtiden skulle bestämmas i Peking i stället för i Stockholm. Den nya rapporten visar att dessa varningar var befogade. Förutsättningen för att löner i olika länder ska utjämnas är antingen att arbetskraften är rörlig mellan länder eller att de producerar samma typ av varor som konkurrerar med varandra på världsmarknaden. Om svenska arbetare skulle sy samma jeans som kineserna i Shanghai kan svenska löner inte vara dramatiskt annorlunda än kinesiska löner, om inte skillnaderna i produktivitet är dramatiskt annorlunda. Avgörande för frågan om konkurrens från låglöneländerna kommer att påverka svenska löner är därför om låglöneländerna producerar samma varor som Sverige för världsmarknaden. SNS-NBER-rapporten ger empiriskt bränsle till den nyväckta (och något yrvakna) svenska debatten om dessa frågor. I rapporten jämförs sammansättningen av låglöneländernas och de rika ländernas export till EU-marknaden respektive till USA-marknaden 1987 och 1999. Resultatet visar att ländernas export har blivit allt mer lika. 1987 dominerades till exempel Kinas export av enkla varor som textiler medan Sveriges och andra rika länders export var inriktad på högteknologiska produkter. Svenska konsumenter gynnades av billig import av kläder, men svenska arbetare hotades inte av konkurrensen eftersom det knappast fanns någon textilproduktion kvar i Sverige. 1999 var bilden helt förändrad. Kinas fenomenala exporttillväxt har inte bara inneburit att Kinas totala export nu är större än Sveriges utan tillväxten har också i hög grad skett inom våra viktigaste exportsektorer. Kinas export var hälften så stor som den svenska till USA-marknaden 1987. Tolv år senare var den fem gånger större än den svenska och var dessutom koncentrerad till Sveriges viktigaste exportbranscher inom maskinindustrin. Sverige får således snabbt allt svårare att undgå att konkurrera direkt med kinesiska löner. Globaliseringen kan driva fram större löneskillnader i Sverige än vad som hittills accepterats på den svenska arbetsmarknaden. En motåtgärd är att försöka öka innehållet av kunskap och fysiskt kapital i den svenska produktionen, men det kräver sannolikt också stärkta incitament i form av större inkomstskillnader. Rapportens utifrånperspektiv höjer blicken över den svenska debattens invanda hjulspår. De amerikanska ekonomerna kommer inte med några pekpinnar - NBER-ekonomer tar inte ställning i politiska frågor. De har respekt för att svenskarna är beredda att offra en del ekonomiskt välstånd för att uppnå ett jämlikt samhälle. Men de pekar samtidigt på att jämlikhetspolitiken kommer allt mer i konflikt med marknadskrafterna. Kostnaderna för utjämningspolitiken växer i takt med att de teknologiska förändringarna, globaliseringen och utvecklingen mot ett tjänstesamhälle kräver ökade - inte minskade - skillnader. I sina slutsatser framhåller rapportens redaktörer att det är bättre att ta itu med problemen tidigt, när ekonomin är stark som i dag, snarare än att vänta tills nästa kris. De konstaterar också att lite mer ojämlikhet i det jämlika Sverige skulle kunna ha en stor positiv effekt på effektivitet och tillväxt och kosta ganska lite i förlorad jämlikhet. I det ojämlika USA är det tvärtom. Där skulle lite ökad jämlikhet inte kosta mycket i förlorad effektivitet och tillväxt. BIRGITTA SWEDENBORG Forskningsledare SNS. Projektansvarig tillsammans med professorerna Richard Freeman, Harvard University, och Robert Topel, University of Chicago.


"Sjuksköterska får inte ens halva slutlönen i pension"

Summary: Ny rapport om pensionerna: Medelinkomsttagare riskerar bli nya fattigpensionärer. Den sammanlagda pensionen för en sjuksköterska som pensioneras vid 65 års ålder blir 46 procent av slutlönen före skatt, enligt Göran Normanns rapport "Har vi råd att bli äldre", som presenteras i dag. Om en 45-årig sjuksköterska vill få en pension motsvarande 80 procent av slutlönen vid 65 år, måste han eller hon spara drygt 4 500 kronor i månaden. Många låg- och medelinkomsttagare klarar inte det. De riskerar att bli de nya fattigpensionärerna. Därför måste staten stimulera det långsiktiga sparandet skattemässigt, inte uppmana till ökad konsumtion som Pensionsskatteutredningen verkar vilja föreslå, skriver rapportförfattaren Göran Normann tillsammans med Håkan Danielsson, vd i Länsförsäkringar Liv, och Ann Lindgren, ordförande i SPF.

Det har inte undgått någon att vi som lever nu har förmånen att normalt få leva betydligt längre än vad som var fallet för tidigare generationer. Trenden mot ökad livslängd väntas också fortsätta som en följd av nya livsmönster, nya läkemedel och nya behandlingsmöjligheter inom sjukvården. Samtidigt står vi i Sverige och andra länder inför stora utmaningar då befolkningarna åldras. Risken är uppenbar att det blir svårt att klara välfärdssystemen och samhällsekonomierna, inte minst mot bakgrund av att kapitalmarknaden är så internationaliserad. Det var bland annat mot denna bakgrund som Sverige efter en bred politisk överenskommelse valde att slopa det gamla förmånsbaserade och kostsamma ålderspensionssystemet med ATP och folkpension. I stället infördes i slutet av 1990-talet ett nytt avgiftsbestämt allmänt pensionssystem som bygger på livsinkomstprincipen. Allt fler börjar nu inse att pensionen inte kommer att räcka till att behålla en rimlig ekonomisk standard. Vissa utgifter kan man som pensionär dra ned på. Det behövs inga arbetsresor, det går att spara på bilåkandet och månadskort för kollektivtrafiken. Men fortfarande kvarstår många tunga utgiftsposter. Kostnaderna för bostad, telefon, el och försäkringar försvinner inte. Många tycker att det bästa med att gå i pension är att få mer tid över till fritidsintressen, resor och nöjen. Men den krassa verkligheten för många blir att pensionen helt enkelt inte räcker till för ett drägligt liv. Statsminister Göran Persson kommer således att få alldeles rätt när han beträffande utfallet från det nya allmänna pensionssystemet säger: "Jag är säker på att det vi gjort inte kommer att vara populärt om 20 år när de som går i pension ser vad vi gjort." Däremot behöver de som under sitt aktiva yrkesliv haft förmånliga villkor med hyggliga löner, goda avsättningar till tjänstepensioner och eget privat pensionssparande knappast oroa sig. Men ju längre tid som återstår till pensionen, desto viktigare är tjänstepensionen och det egna sparandet för att inte riskera att bli fattigpensionär. I Länsförsäkringar Livs regi presenteras i dag Göran Norrmans rapport "Har vi råd att bli äldre?" med nya beräkningar som pekar på framtida alarmerande låga pensionsnivåer. För att närmare belysa pensionssystemens verkningar presenteras det sammantagna pensionsutfallet för fyra kategorier av heltidsarbetande löntagare: en sjuksköterska, en läkare, en metallarbetare och en civilingenjör, det vill säga yrken som representanter de största kollektivavtalen på arbetsmarknaden. Personerna har antagits vara födda 1957, vilket betyder att de inte påverkas av de gamla reglerna för folkpension och ATP. Om sjuksköterskan, metallarbetaren och läkaren vill utnyttja sin lagliga rätt att pensionerna sig vid 61 års ålder kan de räkna med 36, 39 respektive 36 procent i sammanlagd pension i förhållande till sina respektive slutlöner före skatt. För en civilingenjör blir utfallet lite bättre. Om dessa yrkeskategorier i stället väntar till 65 års ålder med att pensionera sig kan de förvänta sig lite mer pengar. Sjuksköterskan och metallarbetaren kan då räkna med 46 respektive 49 procent, läkaren och civilingenjören med 68 respektive 64 procent, i pension i förhållande till sina respektive slutlöner. Ännu lägre kan pensionerna bli för de yngre åldersgrupperna, det vill säga 60-, 70- och 80-talisterna. Dessa generationer har dock längre tid att förbereda sig inför det faktum att de kollektiva pensionssystemen inte kommer att ge dem tillräckligt med pension att kunna leva på. Under förutsättning att de kommer ut på arbetsmarknaden och att de i någon form börjar spara till sin pension är risken mindre för dem att bli fattigpensionärer. Men om stora framtida besvikelser ska undvikas ställer detta stora krav på förbättrad information samt på åtgärder från individer, arbetsmarknadens parter och staten. Det nya allmänna pensionssystemets effekter kan och bör därför diskuteras, inte minst utifrån ett rättviseperspektiv och utifrån människors behov av att öka sitt privata sparande. För att komplettera de låga pensionerna krävs ett stort eget sparande. En sjuksköterska måste spara drygt 4 500 kronor per månad om sparandet börjar vid 45 års ålder och om han eller hon vid en pensionering vid 65 års ålder vill ha en sammanlagd pension motsvarande 80 procent av slutlönen. Om sjuksköterskan haft de ekonomiska förutsättningarna att spara fullt ut redan vid debuten på arbetsmarknaden hade det månatliga sparbeloppet i stället behövt uppgå till i varje fall drygt 2 000 kronor per månad. Dessutom måste man komma ihåg att avdragsrätten i dag är begränsad till 1 650 kronor per månad. En sjuksköterska och andra stora låg- och medelinkomstlönegrupper är normalt inte i närheten av att kunna sätta av denna typ av belopp i privat sparande. De disponibla inkomsterna räcker helt enkelt inte till. Vid ett sådant förhållande måste staten ta sitt självklara ansvar och via skattemässiga initiativ stimulera det långsiktiga sparandet. Hushållen som ska pensionera sig om 15 år eller senare behöver snarare spara och inte konsumera mera. Mot bakgrund av behovet av kraftigt ökat långsiktigt sparande inför pensionen för de generationer som år 2019 och senare uppnår 65 års ålder är det oroande att följa de diskussioner som förs inom Pensionsskatteutredningen - en utredning som har till uppdrag att efter riksdagsvalet lägga fram förslag till reformerade skatteregler för just pensionssparandet. De diskussioner som där nu förs kommer i stor utsträckning att påverka framtidens pensionärer om de genom eget sparande ska kunna förstärka sin framtida pension. Pensionsskatteutredningen ska bland annat föreslå regler som gynnar arbetsutbud och tillväxt, och samtidigt se till att reglerna anpassas för att minimera riskerna att den befintliga skattebasen urholkas på grund av en alltmer ökande rörlighet över gränserna. Enligt vad vi erfar handlar diskussionerna inom Pensionsskatteutredningen snarare om att hushållens konsumtion bör stimuleras och inte att det långsiktiga bundna pensionssparandet behöver öka. Hushållen behöver enligt Pensionsskatteutredningen generellt inte spara mer än vad som sker redan i dag. Eventuellt kommer förslag om att helt slopa avdragsrätten för det privata pensionssparandet. Beträffande tjänstepensioner överväger Pensionsskatteutredningen kraftigt försämrad alternativt ett totalt slopande av arbetsgivarnas avdragsrätt för pensionskostnader samtidigt som en anställd medarbetare i det senare fallet fullt ut skulle förmånsbeskattas för den tjänstepensionsavsättning som arbetsgivaren gör. Det sistnämnda alternativet har dessutom fått det häpnadsväckande arbetsnamnet rättvänd beskattning. Frågan är hur man inom utredningen har tänkt sig att arbetsutbud och tillväxt ska stimuleras under dessa premisser. Pensionssparandet har påståtts vara skattesubventionerat genom att avkastningsskatten är lägre än skattesatsen för kapitalsparandet i övrigt. Denna påstådda skattesubvention har dock under många år ifrågasatts av många och inom den pågående utredningen har det tagits fram uppgifter om att riktigt långsiktigt sparande i form av pensionssparande inte alls är skattesubventionerat i förhållande till exempel sedvanligt fondsparande. Det kan därför ifrågasättas om det i dag över huvud taget finns en skattestimulans för långsiktigt och bundet sparande inför pensionen. Om vi inte ska riskera att få en stor grupp fattigpensionärer i framtiden måste skattestimulanserna för det långsiktiga sparandet stärkas. Hur detta skall ske och vilka sparformer som ska omfattas spelar i sammanhanget mindre roll. Kanske kan även nya sparformer, och inte bara dagens traditionella i form av pensionsförsäkring och IPS, lyftas fram i detta avseende. Långsiktighet i syfte att stimulera individen att sprida sina disponibla inkomster över hela livscykeln är det väsentliga och centrala i sammanhanget. Varför inte i stället släppa den upplevda politiska styrningen och i stället erkänna att Sverige redan i dag är det land som beskattar pensionssparandet hårdast? Sverige är det enda landet som beskattar tjänstepensionskapitalet vid tre tillfällen: vid avsättningstidpunkten via den särskilda löneskatten, under fonderingsperioden via avkastningsskatten och vid utbetalning via inkomstskatterna. Detta faktum i kombination med att avkastningsskatten på pensionssparandet är världens mest aggressiva och att den procentuella nivån på de svenska marginalskatterna är världsledande är också orsaken till att allt fler människor försöker finna utländska placeringsalternativ för sitt långsiktiga sparande. Svaret på frågan hur man ska säkerställa skattebasen, kapitalet, och därmed på sikt även arbetsutbudet och tillväxten är således enkel. Sluta beskatta det långsiktiga bundna pensionssparandet hårdast av alla länder - främja i stället befolkningens möjligheter att leva på sin framtida pension. Håkan Danielsson Vd Länsförsäkringar Liv Ann LindgrenOrdförande i Sveriges pensionärsförbund, SPF Göran Normann Docent i nationalekonomi, Grufman Reje Management


”Sjuksköterska får inte ens halva slutlönen i pension”

Summary: Ny rapport om pensionerna: Medelinkomsttagare riskerar bli nya fattigpensionärer. Den sammanlagda pensionen för en sjuksköterska som pensioneras vid 65 års ålder blir 46 procent av slutlönen före skatt, enligt Göran Normanns rapport ”Har vi råd att bli äldre”, som presenteras i dag. Om en 45-årig sjuksköterska vill få en pension motsvarande 80 procent av slutlönen vid 65 år, måste han eller hon spara drygt 4 500 kronor i månaden. Många låg- och medelinkomsttagare klarar inte det. De riskerar att bli de nya fattigpensionärerna. Därför måste staten stimulera det långsiktiga sparandet skattemässigt, inte uppmana till ökad konsumtion som Pensionsskatteutredningen verkar vilja föreslå, skriver rapportförfattaren Göran Normann tillsammans med Håkan Danielsson, vd i Länsförsäkringar Liv, och Ann Lindgren, ordförande i SPF.

Det har inte undgått någon att vi som lever nu har förmånen att normalt få leva betydligt längre än vad som var fallet för tidigare generationer. Trenden mot ökad livslängd väntas också fortsätta som en följd av nya livsmönster, nya läkemedel och nya behandlingsmöjligheter inom sjukvården. Samtidigt står vi i Sverige och andra länder inför stora utmaningar då befolkningarna åldras. Risken är uppenbar att det blir svårt att klara välfärdsystemen och samhällsekonomierna, inte minst mot bakgrund av att kapitalmarknaden är så internationaliserad. Det var bland annat mot denna bakgrund som Sverige efter en bred politisk överenskommelse valde att slopa det gamla förmånsbaserade och kostsamma ålderspensionssystemet med ATP och folkpension. I stället infördes i slutet av 1990-talet ett nytt avgiftsbestämt allmänt pensionssystem som bygger på livsinkomstprincipen. Allt fler börjar nu inse att pensionen inte kommer att räcka till att behålla en rimlig ekonomisk standard. Vissa utgifter kan man som pensionär dra ned på. Det behövs inga arbetsresor, det går att spara på bilåkandet och månadskort för kollektivtrafiken. Men fortfarande kvarstår många tunga utgiftsposter. Kostnaderna för bostad, telefon, el och försäkringar försvinner inte. Många tycker att det bästa med att gå i pension är att få mer tid över till fritidsintressen, resor och nöjen. Men den krassa verkligheten för många blir att pensionen helt enkelt inte räcker till för ett drägligt liv. Många blivande pensionärer kommer att bli besvikna och uppleva att de inte har råd att gå i pension. Statsminister Göran Persson kommer således att få alldeles rätt när han beträffande utfallet från det nya allmänna pensionssystemet säger: ”Jag är säker på att det vi gjort inte kommer att vara populärt om 20 år när de som går i pension ser vad vi gjort.” Däremot behöver de som under sitt aktiva yrkesliv haft förmånliga villkor med hyggliga löner, goda avsättningar till tjänstepensioner och eget privat pensionssparande knappast oroa sig. Men ju längre tid som återstår till pensionen, desto viktigare är tjänstepensionen och det egna sparandet för att inte riskera att bli fattigpensionär. I Länsförsäkringar Livs regi presenteras i dag Göran Norrmans rapport ”Har vi råd att bli äldre?” med nya beräkningar som pekar på framtida alarmerande låga pensionsnivåer. För att närmare belysa pensionssystemens verkningar presenteras det sammantagna pensionsutfallet för fyra kategorier av heltidsarbetande löntagare: en sjuksköterska, en läkare, en metallarbetare och en civilingenjör, det vill säga yrken som representanter de största kollektivavtalen på arbetsmarknaden. Personerna har antagits vara födda 1957 vilket betyder att de inte påverkas av de gamla reglerna för folkpension och ATP. Beräkningen för sjuksköterskan visar: • En sjuksköterska som pensionerar sig vid 65-års ålder kan räkna med att få 46 procent i sammanlagd allmän pension och tjänstepension i förhållande till sin slutlön före skatt. Om sjuksköterskan, metallarbetaren och läkaren vill utnyttja sin lagliga rätt att pensionerna sig vid 61 års ålder kan de räkna med 36, 39 respektive 36 procent i sammanlagd pension i förhållande till sina respektive slutlöner före skatt. För en civilingenjör blir utfallet lite bättre. Om dessa yrkeskategorier i stället väntar till 65 års ålder med att pensionera sig kan de förvänta sig lite mer pengar. Sjuksköterskan och metallarbetaren kan då räkna med 46 respektive 49 procent, läkaren och civilingenjören med 68 respektive 64 procent, i pension i förhållande till sina respektive slutlöner. Sjuksköterskan och metallarbetaren måste fortsätta att arbeta heltid och vänta ända till 70-årsåldern med att pensionera sig för att ens nå upp till en 60-procentig sammanlagd pension i förhållande till sina respektive slutlöner före skatt. Ännu lägre kan pensionerna bli för de yngre åldersgrupperna, det vill säga 60-, 70- och 80-talisterna. Dessa generationer har dock längre tid att förbereda sig inför det faktum att de kollektiva pensionssystemen inte kommer att ge dem tillräckligt med pension att kunna leva på. Under förutsättning att de kommer ut på arbetsmarknaden och att de i någon form börjar spara till sin pension är risken mindre för dem att bli fattigpensionärer. Men om stora framtida besvikelser ska undvikas ställer detta stora krav på förbättrad information samt på åtgärder från individer, arbetsmarknadens parter och staten. Det nya allmänna pensionssystemets effekter kan och bör därför diskuteras, inte minst utifrån ett rättviseperspektiv och utifrån människors behov av att öka sitt privata sparande. För att komplettera de låga pensionerna krävs ett stort eget sparande. En sjuksköterska måste spara drygt 4 500 kronor per månad om sparandet börjar vid 45 års ålder och om han eller hon vid en pensionering vid 65 års ålder vill ha en sammanlagd pension motsvarande 80 procent av slutlönen. Om sjuksköterskan haft de ekonomiska förutsättningarna att spara fullt ut redan vid debuten på arbetsmarknaden hade det månatliga sparbeloppet i stället behövt uppgå till i varje fall drygt 2 000 kronor per månad. Dessutom måste man komma ihåg att avdragsrätten i dag är begränsad till 1 650 kronor per månad. En sjuksköterska och andra stora låg- och medelinkomstlönegrupper är normalt inte i närheten av att kunna sätta av denna typ av belopp i privat sparande. De disponibla inkomsterna räcker helt enkelt inte till. Vid ett sådant förhållande måste staten ta sitt självklara ansvar och via skattemässiga initiativ stimulera det långsiktiga sparandet. Hushållen som ska pensionera sig om 15 år eller senare behöver snarare spara och inte konsumera mera. Mot bakgrund av behovet av kraftigt ökat långsiktigt sparande inför pensionen för de generationer som år 2019 och senare uppnår 65 års ålder är det oroande att följa de diskussioner som förs inom Pensionsskatteutredningen – en utredning som har till uppdrag att efter riksdagsvalet lägga fram förslag till reformerade skatteregler för just pensionssparandet. De diskussioner som där nu förs kommer i stor utsträckning att påverka framtidens pensionärer om de genom eget sparande ska kunna förstärka sin framtida pension. Pensionsskatteutredningen ska bland annat föreslå regler som gynnar arbetsutbud och tillväxt, och samtidigt se till att reglerna anpassas för att minimera riskerna att den befintliga skattebasen urholkas på grund av en alltmer ökande rörlighet över gränserna. Enligt vad vi erfar handlar diskussionerna inom Pensionsskatteutredningen snarare om att hushållens konsumtion bör stimuleras och inte att det långsiktiga bundna pensionssparandet behöver öka. Hushållen behöver enligt Pensionsskatteutredningen generellt inte spara mer än vad som sker redan i dag. Eventuellt kommer förslag om att helt slopa avdragsrätten för det privata pensionssparandet. Beträffande tjänstepensioner överväger Pensionsskatteutredningen kraftigt försämrad alternativt ett totalt slopande av arbetsgivarnas avdragsrätt för pensionskostnader samtidigt som en anställd medarbetare i det senare fallet fullt ut skulle förmånsbeskattas för den tjänstepensionsavsättning som arbetsgivaren gör. Det sistnämnda alternativet har dessutom fått det häpnadsväckande arbetsnamnet rättvänd beskattning. Frågan är hur man inom utredningen har tänkt sig att arbetsutbud och tillväxt ska stimuleras under dessa premisser. Pensionssparandet har påståtts vara skattesubventionerat genom att avkastningsskatten är lägre än skattesatsen för kapitalsparandet i övrigt. Denna påstådda skattesubvention har dock under många år ifrågasatts av många och inom den pågående utredningen har det tagits fram uppgifter om att riktigt långsiktigt sparande i form av pensionssparande inte alls är skattesubventionerat i förhållande till exempel sedvanligt fondsparande. Det kan därför ifrågasättas om det i dag över huvud taget finns en skattestimulans för långsiktigt och bundet sparande inför pensionen. Om vi inte ska riskera att få en stor grupp fattigpensionärer i framtiden måste skattestimulanserna för det långsiktiga sparandet stärkas. Hur detta skall ske och vilka sparformer som ska omfattas spelar i sammanhanget mindre roll. Kanske kan även nya sparformer, och inte bara dagens traditionella i form av pensionsförsäkring och IPS, lyftas fram i detta avseende. Långsiktighet i syfte att stimulera individen att sprida sina disponibla inkomster över hela livscykeln är det väsentliga och centrala i sammanhanget. Varför inte i stället släppa den upplevda politiska styrningen och i stället erkänna att Sverige redan i dag är det land som beskattar pensionssparandet hårdast? Sverige är det enda landet som beskattar tjänstepensionskapitalet vid tre tillfällen: vid avsättningstidpunkten via den särskilda löneskatten, under fonderingsperioden via avkastningsskatten och vid utbetalning via inkomstskatterna. Detta faktum i kombination med att avkastningsskatten på pensionssparandet är världens mest aggressiva och att den procentuella nivån på de svenska marginalskatterna är världsledande är också orsaken till att allt fler människor försöker finna utländska placeringsalternativ för sitt långsiktiga sparande. Svaret på frågan hur man ska säkerställa skattebasen, kapitalet, och därmed på sikt även arbetsutbudet och tillväxten är således enkel. Sluta beskatta det långsiktiga bundna pensionssparandet hårdast av alla länder – främja i stället befolkningens möjligheter att leva på sin framtida pension. Håkan Danielsson Vd Länsförsäkringar Liv Ann Lindgren Ordförande i SPF Författare till hand- och faktaboken ”Vad varje 40-talist bör veta” Göran Norrman Docent i nationalekonomi, Grufman Reje Management


"Kommuner satsar miljardbelopp på helt olaglig sophantering"

Summary: Juridisk granskning av kommunernas avtal blottlägger olagliga kontrakt: 29 syndande kommuner pekas ut. När en kommun köper tjänster som sopförbränning eller sophämtning kräver lagen en offentlig upphandling. Syftet är att garantera befolkningen en kostnadseffektiv sophantering. Men en genomgång av avtalen visar att 29 kommuner tecknat olagliga kontrakt till ett värde av drygt 1,2 miljarder kronor. För kommuninnevånarna betyder det en extra och onödig kostnad på minst 120 miljoner kronor. Undersökningen presenteras av en expertgrupp inom tankesmedjan Den nya välfärden.

Konkurrenskommissionen, en oberoende expertgrupp sammankallad av Stiftelsen Den Nya Välfärden, genomför löpande granskning av bland annat kommunernas sophantering. Granskningen visar att det finns stora problem med olagliga sopavtal. Ett trettiotal kommuner har enligt expertgruppen tecknat olagliga kontrakt till ett värde av drygt 1,2 miljarder kronor. Kommunal verksamhet bygger på att människor följer lagar och regler. Att innevånarna betalar kommunalskatt, parkerar rätt, ställer ut soptunnan på rätt ställe och betalar för äldreboendet. Det är givetvis uppseendeväckande när kommuner, som är beroende av andras laglydighet, själva agerar olagligt. Sedan januari 2005 finns det ett generellt förbud mot att lägga sopor på soptippar, i stället måste soporna behandlas, till exempel genom förbränning, återvinning eller biologisk nedbrytning. Kommunerna är enligt lag skyldiga att ansvara för denna hantering. Flertalet har valt att teckna avtal med olika företag om sopförbränning. Återvinningsbranschen är en miljardindustri. Både i ett nationellt och ett internationellt perspektiv är det en tillväxtbransch som växer i takt med att vi återvinner allt mer. Det är därför viktigt att konkurrensen på återvinningsmarknaden inte snedvrids, vilket hämmar både utveckling och tillväxt. Konkurrenskommissionen har företagit ett antal utredningar om hur kommuner genomför större köp av sophantering (framför allt förbränning men även insamling). Expertgruppens granskning är strikt juridisk och grundar sig på offentliga handlingar. Resultatet är minst sagt uppseendeväckande. Av de kommuner som under de senaste åren granskats har 29 kommuner ignorerat upphandlingslagen. Det totala kontraktsvärdet uppgår till drygt 1,2 miljarder kronor. Kommunerna som brutit mot lag är: Arboga, Botkyrka, Boxholm, Emmaboda, Falköping, Haninge, Herrljunga, Huddinge, Katrineholm, Kungsör, Köping, Landskrona, Mariestad, Nacka, Nybro, Nynäshamn, Salem, Simrishamn, Sjöbo, Skurup, Svalöv, Söderköping, Tomelilla, Ulricehamn, Vårgårda, Värmdö, Ydre, Ystad och Östra Göinge. Till listan kan läggas betydligt fler av landets 290 kommuner och granskningen pågår fortfarande. Vari består lagöverträdelserna? När en kommun köper tjänster som sopförbränning eller sophämtning kräver lagen att det ska ske genom offentlig upphandling. Kommunerna ska enligt lag annonsera upphandlingarna så att alla företag på marknaden kan vara med och konkurrera. De granskade kommunerna har inte gått ut offentligt utan de valde i stället att teckna avtal direkt med enskilda leverantörer. Därmed bröt de mot lag. Att kommuner ska följa lagens krav är självklart, dessutom medför det flera positiva effekter. För det första syftar lagen till att leverantörer ska bli rättvist behandlade. För det andra motverkar offentlig upphandling risken för mutor och bestickning. För det tredje garanteras (kostnads-)effektivitet. Det handlar om att vara sparsam med skattebetalarnas pengar. Ett skolexempel på hur konkurrensen i en upphandling fungerar kan hämtas från Nacka och Värmdö kommuner. För två år sedan tecknade kommunerna var för sig avtal om sopförbränning med Fortum, utan upphandling i konkurrens. En konkurrerande leverantör gick då till domstol. Både länsrätten och kammarrätten konstaterade att avtalen var olagliga och kommunerna tvingades att genomföra ett offentligt upphandlingsförfarande. Fortum fick (ännu en gång) teckna kontrakten, men i den andra avtalsomgången sjönk priset från 450 kronor till 400 kronor per ton hushållsavfall. Besparingen för hushållen landar på knappt 20 miljoner kronor. Varför struntar då kommunerna i att genomföra upphandlingar i konkurrens? Att kommunerna bryter mot lag kan vi med säkerhet säga, med stöd av offentliga handlingar. Varför de gör det är svårare att uttala sig om, men det är uppenbart att kommunerna saknar ekonomiska incitament för att genomföra konkurrensutsättning. Höga kostnader för sopförbränning drabbar nämligen inte kommunernas egna kassor, utan betalas som regel direkt av hushållen i form av onödigt höga sopavgifter. Expertgruppen har skrivit till samtliga kommuner för att ge dem möjlighet att yttra sig. Många har valt att inte svara. Någon enstaka har erkänt att de gjort fel, bland annat ett kommunalråd som i lokalpressen medgav att "vi får ställa oss i skamvrån". Desto fler försvarar emellertid lagöverträdelserna. En kommunal chefstjänsteman i södra Sverige uppgav i medierna att det var "brukligt", ja till och med "praxis" att inte följa upphandlingslagen när det gäller sophantering. Uppenbarligen har han rätt i att många kommuner inte följer lag, men att kalla lagöverträdelser för praxis är givetvis ett nyspråk i George Orwells anda. Det kan i vart fall knappast utgöra rättspraxis. Ett vanligt svar är att kommunerna tror sig få köpa tjänster från hel- eller delägda företag utan konkurrensupphandling. Det är direkt felaktigt och strider mot upphandlingsbestämmelserna som gällt sedan 1970-talet. Att det är felaktigt har även klarlagts i två lagakraftvunna kammarrättsavgöranden från 2003. En kommun kan givetvis sköta sophanteringen själv. I detta fall kräver lagen ingen upphandling. En kommun kan även samarbeta med andra kommuner i kommunalförbund eller gemensamma nämnder. Även det utan upphandling. Anlitar en kommun någon annan kräver däremot lagen upphandling i konkurrens, även om köpet sker från ett hel- eller delägt företag. Upphandling i konkurrens ger som regel lägre pris, i exemplet Nacka/Värmdö var kostnadsminskning drygt 10 procent. En försiktig uppskattning utifrån detta exempel är att de 29 kommunerna skulle ha kunnat sänka kostnaderna för sophanteringen med minst 120 miljoner kronor, genom att följa lagens tvingande föreskrifter. G RUNE BERGGREN Ordförande, Konkurrenskommissionen PÄR CRONHULT Chefsjurist, Konkurrenskommissionen


Långt till domedagen

Summary: Två ekonomer hävdar att globaliseringen tvingar svenska löntagare att välja mellan arbetslöshet och lägre lön. Dessbättre tyder det mesta på att de har fel.

Nästan alla ekonomer underskattar effekterna av globaliseringen, hävdade professorerna Mats Persson och Marian Radetzki i måndagens DN. Deras budskap till kollegerna var tydligt: i stället för att intressera sig för sjukskrivningar, a-kassor och styrräntor borde de oroa sig för vad som händer i den globala ekonomin. Enligt Persson och Radetzki väntar svåra tider för dem som arbetar i västvärlden, inklusive Sverige, som en följd av att "hundratals miljoner människor i Kina och Indien på kort tid blir tillgängliga för världsmarknaden". I konkurrensen på den globala arbetsmarknaden kan svenska löntagare tvingas välja mellan lägre reallöner och arbetslöshet. Så lyder i sammanfattning domedagsprofetian, som utvecklas i en kommande artikel i tidskriften Ekonomisk Debatt Att fler svenska ekonomer intresserar sig för globaliseringen är välkommet, och det vore välgörande om någon eller några tog upp den handske som Radetzki och Persson kastat. Litet talar nämligen för att deras förutsägelser är korrekta. Exakt vad som inträffar med löner och arbetstillfällen när ekonomin internationaliseras är svårt att säga på förhand. Men under den period som dagens globalisering pågått - snart 20 år - har världen tagit en annan utvecklingsbana än den som de två svenska ekonomerna skisserar. Mycket riktigt har det skett en unikt snabb välståndsökning i länder som Kina och Indien, vilket lyft miljontals människor ur fattigdom. Men detta har inte inneburit att lönerna i Europa och USA fallit dramatiskt eller att miljontals industriarbetare förlorat sin försörjning som en följd av den nya konkurrensen. Tvärtom visar data att inkomsterna för den arbetande befolkningen som helhet har ökat. Även inom delar av den svenska tillverkningssektorn, som varit hårt utsatt för trycket från låglöneländer, har reallönerna stigit sedan mitten av 90-talet. Hur klarar då en svensk industriarbetare som tjänar 27 000 i månaden att tävla med sin kinesiska motsvarighet, vars lönekostnad utgör några procent av den i Väst? Svaret är att han klarar sig bättre än de flesta tror. Den kinesiska arbetskraften är billig därför att den fortfarande inte är särskilt produktiv. Martin Wolf redovisar i boken "Why Globalization Works" siffror från Världsbanken som visar just detta. Om en tysk arbetare producerar 80 000 dollar i mervärde årligen och en kines 2 900 dollar, då är det inte så svårt för arbetare i rika länder att delta i tävlingen även om deras löner är mycket, mycket högre. Varför är människor i västvärlden så pass mer produktiva? Martin Wolf ger ett antal förklaringar: dels har de mer kapital till sitt förfogande, dels är de i genomsnitt högre utbildade, dessutom har de större erfarenhet av modern teknik och management. Lönen stiger i takt med produktiviteten. Sant är att många arbeten inom tillverkningsindustrin har försvunnit från USA och Europa sedan 1980-talet. En orsak till denna "outsourcing" är konkurrensen från exempelvis Kina. Men en viktigare förklaring är den tekniska utvecklingen, som inneburit att maskiner i dag utför många av de gamla jobben. Samtidigt har åtskilliga nya arbeten skapats. Medan debatten om outsourcing rasade i USA förra året ökade sysselsättningen med 200 000 netto varje månad. Ungefär 4,5 miljoner fler amerikaner arbetar i dag än i maj 2003 (Wall Street Journal 30/12). Därmed inte sagt att vi kan slå oss till ro och bortse från globaliseringens utmaningar. Vissa skyddade branscher kommer att uppleva en press på lönerna neråt och krav på längre arbetstid. Särskilt det gamla EU behöver en mer flexibel ekonomi för att klara omställningen. De som förlorar sitt arbete måste dessutom erbjudas utbildning, så att de kan gå vidare i arbetslivet. Över huvud taget måste vi bli bättre på företagande och forskning, vilket kräver lägre skatter och ändrade politiska prioriteringar. Men faktum kvarstår: rätt utnyttjad skapar globaliseringen stora möjligheter, både för den rika och den fattiga delen av världen.


”Vi polisanmäler Mediearkivets vd för stöld av skyddade texter"

Summary: Robert Söderling uppträder som vilken filderare som helst, skriver företrädare för journalister, författare och dramatiker. Schibstedkoncernens företag Mediearkivet och dess vd Robert Söderling vet att han inte har tillstånd att lägga ut våra medlemmars textmaterial i företagets databas på internet. Ändå gör han det. För våra medlemmar handlar det om rätten till skälig ersättning och rätten att själva få bestämma över hur och var deras texter används. Därför går vi nu till polis och åklagare, skriver ordförandena Agneta Lindblom Hulthén, Journalistförbundet, Mats Söderlund, Författarförbundet, Rolf Börjlind, Dramatikerförbundet och Jöran Enqvist, Läromedelsförfattarnas förbund

I dag klockan 13.00 står vi på Klara polisstation för att anmäla Robert Söderling, vd för det företag som driver databasen Mediearkivet, för brott. Vi anser att Robert Söderling precis som vilken ung fildelare som helst begått upphovsrättsintrång, ett brott enligt svensk och internationell lag. Söderling är dock ingen idealist som vill sprida filmer till kompisar. Han är chef för ett företag vars syfte förstås är att tjäna pengar. En legitim verksamhet, som dock i det här fallet bygger på att inte betala för den råvara, de texter, som är en förutsättning för såväl Mediearkivet som för andra kommersiella databaser. Söderling och hans företag har många gånger brutit mot våra medlemmars upphovsrätt genom att lägga ut deras textmaterial på internet i databasen Mediearkivet, en databas som innehåller främst tidningsartiklar men även krönikor och dikter. Detta gör han trots att han i många fall saknar tillstånd till det, trots att han vet att han inte har tillstånd. Robert Söderlings Mediearkivet har haft ett avtal med oss, och med vår upphovsrättsorganisation ALIS, Administration av litterära rättigheter i Sverige. Det gällde från våren 2004 fram till den sista december samma år. För rätten att använda våra medlemmars material betalade Mediearkivet nära tre miljoner kronor. Alltså har Robert Söderling varit medveten om och accepterat att det krävts avtal och ersättning för att få lägga ut material som ägs av fria litterära yrkesutövare, till exempel de frilansjournalister och författare vi företräder. I detta avtal förklarade också parterna att vi var eniga om att förhandla fram ett nytt avtal. När Mediearkivet ensidigt avstod från fortsatta förhandlingar med oss skickade vi i december 2004 ett så kallat varningsbrev och gjorde det klart att ett fortsatt användande av materialet var och är upphovsrättsintrång. Robert Söderling vet alltså vad han gör. Och för att försöka komma undan har Söderling valt att till oss varje månad skicka en summa pengar som ersättning. Summan har dock Söderling själv valt, utifrån vad han själv anser att han skall betala. Självklart kan vi inte acceptera att Söderling själv sätter ett oerhört lågt pris på det material han utan tillstånd använder. Självklart returnerar vi den summa pengar Mediearkivet skickar oss. Men. Undrar kanske vän av ordning. Varför går ni på en individ och inte ett företag? Under många år har företrädare för våra organisationers frilansande upphovsmän i domstolar drivit våra medlemmars krav på en rättvis behandling och en rättvis ersättning för deras material. Domstolarna ger oss rätt. För våra medlemmar handlar det om rätten till skälig ersättning och rätten att själva få bestämma över hur och var deras texter används. Men de företag som fälls i domstol, bland andra Robert Söderlings Mediearkivet, vägrar att följa domstolsutslagen. De fortsätter att använda våra medlemmars material utan tillstånd. På vanlig svenska kallas sådant stöld. Därför tvingas vi nu gå till polis och åklagare för att hävda upphovsmännens rätt. Oftast handlar frågan om otillåten användning på internet om i alla avseenden oseriösa aktörer. Robert Söderlings företag är inte någon sådan aktör, utan ingår i Schibstedkoncernen. En av Nordens största mediekoncerner. Under våren kommer vår upphovsrättsorganisation ALIS att driva en upphovsrättskampanj, med det yttersta syftet att få till stånd avtal för användning av våra medlemmars material på internet. Tyvärr ser det ut som om kampen för att få avtal till stora delar kommer att ske i domstol. Vi vill ju, liksom andra upphovsrättsorganisationer, komma till rätta med de här problemen genom avtal. Vi vill inte att våra medlemmar ska bestjälas, vi accepterar inte se att de utsätts för yrkesförbud, att de individuellt tvingas skriva på avtal som ger alla rättigheter till någon annan än upphovsmannen, utan någon extra ersättning. Om våra medlemmar inte skriver på sådana slavkontrakt, hotas de med att mista alla sina uppdrag. Om vi inte nu kan träffa avtal, vill vi förhindra att våra medlemmars artiklar, dikter, böcker och andra texter används utan tillstånd. Vi vill förhindra att andra tjänar pengar på deras arbete utan att de får något tillbaka, vi vill förhindra att deras material används utan att de ska ha möjligheten att bestämma över var och i vilket sammanhang. Det finns till syvende och sist en människa som ansvarar för beslutet att otillåtet använda våra medlemmars texter i Mediearkivet. I det här fallet heter han Robert Söderling. Agneta Lindblom Hulthén, Ordförande Journalistförbundet, Mats Söderlund, Ordförande Författarförbundet, Rolf Börjlind, Ordförande Dramatikerförbundet, Jöran Enqvist, Läromedelsförfattarnas förbund