"Här bryr de sig verkligen"

Summary: Under många år led Eva svårt av sin manodepressiva sjukdom. På Affektiva mottagningen i Huddinge har hon och maken Lars fått utbildning och stöd. Nu mår Eva bättre än någon gång sedan hon blev sjuk.

Eva och Lars har varit ett par i mer än tjugo år. Nu närmar de sig sextio. Under sina år tillsammans har de hela tiden levt med Evas åkomma, som hon kallar den. Eva har bipolär sjukdom, men ordet "sjukdom" låter så deprimerande, tycker hon - och både Eva och Lars vill lyfta fram det som är positivt. Som att Eva under de senaste sex åren mått mycket bättre än någon gång sedan hon blev sjuk vid tjugotvå års ålder. - Allt blev helt annorlunda när jag kom till Affektiva mottagningen på Huddinge sjukhus. Hela atmosfären där är annorlunda mot vad jag tidigare mött i psykiatrin. På mottagningen har de ett genuint intresse för en, de bryr sig verkligen, och man kan ta kontakt när som helst. Och så kan de det här med bipolär sjukdom. Eva har numera en medicinering som är justerad för att passa just henne, och hon är noga med att sköta den. På Affektiva mottagningen har både hon och Lars fått utbildning om sjukdomen, och Eva går hos en kognitiv terapeut där som bland annat har hjälpt henne att lära sig hantera situationer i vardagen som kan "trigga" sjukdomssymtom. - Men det finns en viktig komponent till, som gör att jag mår bra, och det är Lars. Jag får bra stöd från mottagningen, men det är Lars som lever med mig hela tiden. Det är nog lite knepigare om man så att säga inte har någon att bli frisk för, säger Eva. Tidigare har Eva haft många svåra år, med vistelser på låsta avdelningar bland andra, mycket sjuka, patienter. Men hon vill inte tänka så mycket bakåt. - Jag har ärvt mina anlag för sjukdomen men jag har också ärvt ett positivt sinnelag. Att vara bitter ligger inte för mig alls. När jag tänker på eländet som ligger bakom mig ser jag bara än mer hur bra det faktiskt är i dag. Eva har en klassisk bipolär sjukdom med både depressioner och maniska perioder. När hon och Lars träffades var hon smart och låg lite lågt när hon kände att hon var på väg att bli manisk, säger hon. - Jag ville så gärna att det skulle fungera bra mellan oss. Jag höll mig undan, och kontaktade Lars när jag blev bättre. - Det dröjde innan jag förstod, säger Lars. Att Eva var lite uppåt eller neråt ibland, det tyckte jag inte var något konstigt. Men när Eva och Lars skulle flytta ihop berättade Eva precis hur det låg till. - Innan var jag omedveten om att det fanns en sådan sjukdom, säger Lars. Jag har fått lära mig med tiden. Lars har aldrig sett Evas sjukdom som något problem, säger han. Han uppskattar Eva som den hon är, han uppskattar hennes espri - hennes kvicktänkthet, hennes spiritualitet - och det har han gjort sedan de träffades. - Jag blir så himla glad när du talar om espri, Lars, säger Eva. Du ser mig inte som en belastning, utan som en inspiratör. Det betyder jättemycket för mig. Det är egentligen bara en sak som har varit jobbig, tycker Lars. Förr, när Eva höll på att bli manisk, var det ofta svårt att övertyga läkarna på akuten om att hon behövde vård - innan det gick för långt. Vårdpersonalen ansåg att hon var för "frisk", och Lars tvingades vänta på att det skulle bli värre, vilket han visste att det skulle bli. Numera uppstår inte sådana situationer. Sedan Eva kom till Affektiva mottagningen har hon varken haft riktiga manier eller depressioner. Och blir det problem, kan de vända sig direkt till mottagningen. - Jag blir på sin höjd lite upprymd, säger Eva. Jag kan själv känna att jag är på bettet, jag kan bli lite vassare i repliken, lite aggressiv. Ibland märker jag det inte förrän jag får en kommentar från Lars. Han känner när jag håller på att stirra upp mig. - Hemma kan Eva få vara lite uppvarvad, det gör inget, säger Lars. Jag vet att det går att hantera, och att det går över efter ett tag. Jag har ett jobb där det fungerar att jag sticker i väg några timmar om jag behöver åka hem och stötta Eva. Eva har ett akademiskt yrke men är långtidssjukskriven. Det stimulerande och engagerande arbetet kan dra i gång sjukdomssymtomen, det har hon varit med om flera gånger. Hon har satsat hårt på jobbet och besvikelsen har blivit stor när sjukdomen blivit ett hinder. - Det är tråkigt, men jag har insett hur det är och har fått anpassa mig. Det är tur att jag är påhittig, jag har många kontakter och gör många roliga saker ändå. Och nu, när sjukdomen hålls i schack, har jag det väldigt bra - vi har det bra tillsammans, säger Eva. - Du, Lars, brukade säga något väldigt bra - att tiden jobbar för mig. Man lär sig hantera sitt kynne och sitt sätt. Många grämer sig över att de inte fått rätt diagnos i tid, och över att de inte fått rätt behandling. Men jag tänker inte fortsätta mitt liv med att älta "tänk, vad jag kunde ha varit med om, om inte ". Jag tycker att jag har mycket framför mig. Bipolär sjukdom, eller manodepressiv sjukdom, är ett tillstånd som kan vara mycket svårt för både de drabbade och deras anhöriga. Vid maniska skov försvinner sjukdomsinsikten och det kan vara svårt att få den drabbade med på att söka hjälp. Obehandlad kan sjukdomen ha ett progressivt förlopp. Skoven blir längre, tätare och mer svårbehandlade. Men med rätt behandling kan många fungera väldigt bra, säger Lena Backlund, överläkare vid Affektiva mottagningen. - Anhöriga har en mycket viktig roll, bland annat i att vara med och förhindra återfall, något som är A och O vid sjukdomen, säger Lena Backlund. Det finns effektiv medicin vid bipolär sjukdom, framför allt litium, men dosen måste ställas in noggrant för varje individ. För bra effekt behöver medicinen tas vid bestämda, regelbundna tidpunkter under dygnet. En relativt lugn, regelbunden livsföring är också viktig. - Man måste ha både patienter och anhöriga med på tåget, säger sjuksköterskan Johanna Persdotter Axelsson, biträdande enhetschef och ansvarig för anhörigverksamheten. Det är nödvändigt att vården ställer upp och stöttar närhelst det behövs. Vi har akuttider varje dag och patienter och anhöriga kan alltid höra av sig till oss. På Affektiva mottagningen får anhöriga och patienter tillsammans gå på en utbildning i gruppform. Dessutom är anhöriga alltid välkomna att vara med på mottagningen, och att höra av sig med frågor, om det är okej för patienten. Barn till patienterna är också välkomna, även de behöver få kunskaper om sjukdomen, få fråga och få sätta ord på sin oro. Tillsammans med patienten kan de anhöriga identifiera tidiga tecken på återfall. Patienten, de närstående och vården brukar ha gjort en överenskommelse som handlar om vad som ska göras när ett återfall är på gång. Det kan till exempel handla om att de anhöriga får ringa till mottagningen, om inte patienten gör det själv. Sjukdomsdrabbade och anhöriga behöver både generell och individuell kunskap för att kunna hantera situationen. Målet är att de själva ska bli experter på sjukdomen, säger Lena Backlund. Och vården ska erbjuda dem hjälp med det. - Bemötandet i vården är väldigt viktigt, säger Johanna Persdotter Axelsson. Men det behövs specialkunskaper och en kompetent, medicinsk behandling också. Alla delarna är nödvändiga för att det ska fungera så bra som möjligt för dem som drabbats och deras familjer.


”MODER GANGA ÄR SJUK”

Summary: Morgonbadarna tar andaktsfullt en klunk av vattnet. En droppe sägs rena alla synder. Men Ganges är en av de tio mest nedsmutsade floderna i världen. Badbart vatten har 500 kolibakterier per deciliter vatten. Ganges 1,5 miljoner.

Text och foto Ingela Bendt Det är skit med vattnet i världen. De rena vattendropparna börjar bli dyrbarheter. Vattnet är jordens blod och floderna dess ådernät, ett orent ådernät som levrar sig och torkar ut. ”Hydrocide”, säger en vattenexpert. Inte ”suicide”, självmord, men hydrocide. Att lida vattendöden. Vattenfrågan är den stora ödesfrågan vid sidan av energin. Århundratets utmaning. Grundvattnet sjunker, samtidigt som floder och vattendrag är överexploaterade och förorenade. Glaciärerna, de urgamla isarna, smälter allt snabbare när temperaturen i världen stiger. Vi hör det hela tiden. Högt uppe i Himalaya, på 6 600 meters höjd, ligger glaciären Gangotri, Ganges källa. Därifrån kommer en betydande del av flodens vatten. Men klimatförändringen gör att glaciären krymper 25 meter per år. Det mörkaste scenariet för Ganges framtid ser ut så här: Först svämmar floden över sina breddar och sedan kommer den att torka ut. Det dröjer inte så länge, till år 2030. Som om det inte skulle vara nog är Ganges en av de tio mest förorenade floderna i världen, enligt en ny rapport. Kan förhållandet till vattnet vara mer skruvat, tillspetat och motsägelsefullt än på den uråldiga vallfärdsorten Varanasi? Där har hinduerna tagit rituella bad i mer än 3 500 år. Scenen upprepas varje dag, då 60 000 hinduer fortsätter att bada som de alltid gjort längs trapporna vid den sju kilometer långa strandlinjen. De tillber denna flod. Ganga, flodernas flod, allt vattens källa. Vi är i guden Shivas stad och Ganges är en gudinna, Ganga. Det är inte vilken flod som helst vi ror ut på i gryningen, innan solen går upp. Staden med två miljoner invånare är byggd på den östra stranden, mot soluppgången, som en hyllning. Den andra sidan består bara av vita sandbankar. Morgonbadarna sänker sig, kupar händerna runt vattnet, lyfter det och offrar det åter, sitter stilla med slutna ögon och bara huvudet ovanför ytan. Sedan tar de en klunk av vattnet. Bara en droppe av Ganges vatten sägs ta bort alla synder. Att rituellt rena sig med vatten finns som tema i hela den hinduiska historien. Men vattnet här är ju fruktansvärt smutsigt. Äckligt. Hur är det möjligt? Ser de inte geggan? Hur långt bort är den bakteriella förståelsen av renhet? I Varanasi forsar förorenat kloakvatten från trettio avlopp rakt ut floden. Badbart vatten ska innehålla högst 500 kolibakterier per 100 milliliter vatten, men vattnet här har 1,5 miljoner per 100 milliliter. Den lilla organsationen Sankat Mochan Foundation, SMF, som professor Veer Bhadra Mishra startat, tar regelbundna prover. Laboratoriet vid Tulsi Ghat har Ganges Vänner i Sverige samlat in pengar till och forslat hit. – Du säger att Ganges är förorenad, men jag säger att vår moder Ganga är sjuk. Hon är vår mor, hon tröstar oss och stödjer oss, påpekar Veer Bhadra Mishra. Han kallas mahanti-ji och är en karismatisk vithårig andlig ledare för det nästa viktigaste templet Sankat Mochan, som gett organisationen sitt namn. Och han är vetenskapman, den första i sin familj som tog en värdslig examen, läste matte, kemi och fysik, blev civilingenjör och sedermera professor. Han kan vatten och förstår både det andliga och vetenskapliga språket. Han tar emot i ett rum med vita väggar och luckorna fördragna mot Ganges. Dörren är öppen ut mot gränden och aporna hoppar fram och tillbaka i solen. Själv sitter han på indiskt vis med korslagda ben på en upphöjd bädd. I de västerländska sofforna sitter män, som när de kommer och går kysser hans fötter. Han går varje morgon nerför trapporna vid Tulsi Ghat och tar sitt ”holy dip”, men utesluter att ta en sipp av vattnet. Som vetenskapsman vet han att vattnet är förorenat. – För mer än fyrtio år sedan, började jag märka att floden inte mådde bra. Jag hade sett en död kropp flyta upp alldeles intill min badplats. Mitt hjärta gråter. Jag lider inombords. Smärtan går rakt igenom min kropp. Han startade Swatcha Ganga 1983, en ”Rena Ganges”-kampanj för att höja medvetenheten kring föroreningarna. Han fick löfte av dåvarande premiärministern Indira Gandhi att något skulle göras. När hon mördades blev det sonen Rajiv Gandhi som 1986 började genomföra GAP, Ganga Action Plan. Den kostade mycket pengar och det byggdes reningsverk, pumpstation och ett elektriskt krematorium. Problemet var att det inte fungerade. I Varanasi slog den oregelbundna elektriciteten ut systemet, som låg helt nere under de fem månader som Ganges svämmade över. Laboratorieprover som SMF började ta 1993 visade att det inte bet på kolibakterierna. En chock för alla. – Den stora boven vid sidan av industrin är vattentoaletterna. Nittiofem procent av föroreningarna går att stoppa. Bara fem procent kommer direkt från människor som badar, eller från plastpåsar, avskräde och döda kroppar. Där får vi gå in och undervisa, säger Veer Bhadra Mishra. Professorn tog fram en plan tillsammans med experter från universitetet Berkeley i Kalifornien. Mottot är ”Inte en droppe kloakvatten i det religiösa badområdet i Ganges” – Det är helt naturligt. Biologiskt och organiskt. Ingen elektricitet behöver användas. Planen är att ersätta de öppna avloppen med rör, som leder kloakvattnet till en större kulvert på botten av Ganges. Det ska ske med tryck och gravitation, inte med pumpar. Avloppsvattnet förs sedan till ett tomt område norr om staden för rening i ett dammsystem med mikroalger. Algerna genererar syre för att döda kolibakterierna. – Kommunen Varanasi vill ha den här biologiska reningen. Det lokala stödet är stort, säger professor Bhadra Mishra. Men delstaten Uttar Pradesh har bundit sig för en annan teknisk lösning. Alternativet till professorns förslag är att fortsätta det påbörjade, högteknologiska projektet, Gap II. Då krävs både el och mycket pengar. Sedan 1998 ligger denna tvist låst i delstatsdomstolen. – Under tiden ökar föroreningarna. Vårt förslag är billigare och vattnet skulle bli renare. Det är en ren förolämpning mot vår moder Ganga. Vi vill röra vid vår moder, kunna dricka hennes vatten. Av de 60 000 som badar i Ganges varje dag är kanske 2 000–3 000 praktiserande hinduer, menar professor Veer Bhadra Mishra. De lever av flodens nektar, gudomligheten nedstigen på jorden. De är som fiskar i vattnet, floden är deras liv. Om du säger till fisken att vattnet försvinner, vad gör den? Du kan inte tala om det för fisken, den kommer att dö. De praktiserande hinduerna kommer inte att sluta bada, de kommer att dö med floden. – Enbart vetenskap och teknologi kan inte styra världen. Inte heller enbart kärlek, tro och hängivenhet. Båda behövs. Vi har ett rationellt tänkande och ett som relaterar till hjärtat. De löper som parallella linjer. Man kan likna dem vid flodbankarna längs Ganges. Båda stränderna behövs för att forma flödet, livsströmmen, menar han. Så är samarbetet mellan vetenskap och kärlek – Detta är mitt livs mission. Vi tror på mirakel! Berlinmuren föll och Nelson Mandela släpptes ur fängelset. Är det inte mirakulöst? Och du är en ängel som för fram det här, säger han till mig, ler stort och för ihop händerna till ett indiskt tack. Men även de heliga männen börjar reagera. Vid en stor festival nyligen, en ardh kumb, hotade hundratals hinduiska heliga män med att begå självmord som en protest mot föroreningarna i Ganges. År 2001 inledde de en masshungerstrejk som avblåstes när myndigheterna lovade bättring, ett löfte de inte höll. På Världsvattendagen den 22 mars i år ställde sig människor i en lång kedja längs trapporna i Varanasi och höll varandra i händerna. ”Prepare to change the future. Every fortnight”. ”Förbered dig på att förändra framtiden. Varannan vecka”. Så står det på en stor affisch på The centre for science and environment, CSE, i New Delhi. Chefen Sunita Narain sitter på fjärde våningen. Gården är välskött med blommande växter i krukor, på taket höga paneler med solceller och över det nymoppade golvet i entrén dansar lövmassor i fläckiga skuggor. Här jobbar hundra personer. Hon får saker att röra på sig, Sunita Narain. Hon är påläst och snabb och anlitas överallt, en kändis i Indien. Tidigare har hon presenterat sina idéer för en svensk företagsdelegation med kungen i spetsen. Ur hans hand fick hon ta emot Vattenpriset i Stockholm 2005, för idén om ”water harvesting”, den gamla metoden att skörda regnvatten genom att samla det i tankar. Hon lägger just sista handen vid ledaren i tidningen Down to earth. Sedan ska hon ta planet till Laos. Hon är ofta inbjuden som expert någonstans i världen, men helst vill hon jobba här på kontoret. – Jag är passionerat intresserad av vatten. Mest brinner jag för avloppsfrågan! Situationen i Indien är desperat, menar hon. Pengarna regeringen har satsat på rening av floderna har bokstavligen talat spolats ner i avloppet. – Visst ska vi hedra floden Ganges. Jag är hindu, men uppriktigt sagt: Floden är full av skit. Det är kristallklart! Hedra inte en nedskitad flod! Var logisk. Får vi stöd för det logiska kan det bli förändringar. Professor Mishras plan för rening av Ganges verkar logisk. Hon tycker det är idealiskt att använda hans visdom tillsammans med ny teknik. Folk måste förstå att det finns olika lösningar, menar hon. Att låna lösningar från västvärlden är inte nödvändigtvis bra. Det nuvarande systemet kräver kapital och teknologi. – I professor Mishras förslag skulle kostnaderna bli lägre, man behöver inte använda el och avloppet blir en resurs. Jag önskar att hans alternativa attityd sprids som en framtida väg för landet. Det är nytt för Indien och styr in landet på att tänka annorlunda kring avloppsfrågan. – Det är helt klart att vi måste hitta ett nytt avloppsparadigm och att designa ett spolsystem för vattentoaletterna som fungerar i längden. Vattentoaletterna visar på en ekologiskt fullständigt galen teknologi. Stora mängder vatten används för att transportera små mängder mänsklig avföring. Sedan spolas detta vatten ut orenat och förorenar floderna. Tiden jobbar för professor Mishra, menar Sunita Narain. Både klimatförändringen och den ökande medvetenheten om miljön kommer att hjälpa till. Hennes Centre for science and environment går i spetsen för en växande rörelse på gräsrotsnivå i Indien. – Vi har ju för lite vatten här i landet och jag tror på återanvändning. Vi renar vårt eget avloppsvatten här i huset och sparar allt vatten. Centraliserad avloppsrening är dyrt. Nej, modellen är att ta vara på avloppet i lokalsamhället. På bordet ligger organisationens ungdomstidning Gobar Times. Gobar betyder komocka eller kodynga. – Vi provocerar med flit. Koskit är det mest återanvända i världen. De fattiga i Indien tar vara på komockorna, torkar dem till bränsle. Det är ett underbart exempel på hur man kan använda naturens resurser på ett bra ekologiskt sätt för att få en hållbar livsstil och rädda vår planet! Om vi vill kan vi ha både ekonomisk välstånd, rent vatten, bra hälsa och en bra miljö, anser Sunita Narain. De rika i Indien har en stor skuld att betala till de fattiga. De rika är miljöanalfabeter och måste ändra attityd. De fattiga kämpar mycket mer än de rika i Indien. – Se här, på alla fall runt om i landet där folk gör något för att rädda landet, säger hon och ger mig centrets publikation, Agenda Unlimited, om det gränslösa Indien. Så hoppfullt. Att se glimtarna i stället för att drunkna i domedagsprofetiorna. Det är inte för sent. Ett av de långsiktiga projekt som Sida i Indien stöder sedan 1989 är Sunita Narains organisation. – Vi är enormt nöjda med hennes insatser för miljöarbetet. Det säger Calle Svensson, chef för Sida i New Delhi. Här ligger Sidakontor och ambassad i samma byggnad, mitt emot ambassadörens residens. På gården porlar en fontän i en blå mosaikbassäng bakom gula dahlior. Området fick Alva Myrdal på sin tid av Indiens första premiärminister, Jawaharlal Nehru. Nehru tyckte att Ganges var den silvertråd som band samman Indien, och ville ha en del av sin aska spridd där, så sekulariserad och västerniserad han var. Sidas stöd till professor Mishras Sankat Mochan Foundation har bland annat bestått i att finansiera en uppstädning av stränderna kring trapporna ner mot Ganges i Varanasi. Även Calle Svensson tror på professor Mishras biologiska reningsidé av Ganges . – Men läget är ju helt låst. Det är inte bara en konflikt mellan den biologiska lösning som kommunen Varanasi vill ha och den högteknologiska som delstaten Uttar Pradesh förbundit sig till. Utan också en konflikt mellan ny och gammal struktur. – Efter Indiens kommunreform 1994, vill kommunerna bestämma själva. Mot detta står engelsmännens gamla struktur där besluten kommer uppifrån, säger Calle Svensson. Vertikalt står nu mot horisontalt. Kommunen Varanasi går inte med på delstaten Uttar Pradesh beslut. Vattenfrågan är en ödesfråga i Indien. Sida planerar ett framtida miljösamarbete, där Sverige kan bidra med erfarenheter av ny teknik som gör det möjligt att cirkulera och återanvända samma vatten. – Vi lyckades rena Stockholms ström för 30 år sedan. Den kunskap som Indien vill ha i dag är en kombination av miljövård och uppstädning för att förhindra fortsatta utsläpp. De vill ha vår hjälp i saneringen av floden Yamona i Delhi. Den ska vara ren och segelbar år 2010, lagom till Commonwealth Games, lika viktigt som OS. – Indien är där vi var på 60-talet, på väg att upptäcka sambandet mellan miljö och tillväxt. Moder Jord och vattengudarna har nu satt gränser för hur vi kan överutnyttja naturresurserna, säger Calle Svensson. INGELA BENDT är frilansjournalist och författare. sondag@dn.se


Cykeln på tåget gör comeback

resebilagan@dn.se 08-738 11 99 Tåg- eller cykelsemester? Sveriges hårt prövade cyklister får i sommar chansen att svara "bådadera". Under två månader, från den 17 juni till den 19 augusti, sätter SJ in cykelvagnar på vissa sträckor i landet. Vi vill se om efterfråga är så stor som vi tror, säger Ann-Sofie Bäck på SJ:s presstjänst. Sverige har länge varit Europas u-land när det gäller cykeltransporter på tåg. Medan det i andra länder har varit självklart att kunna ta ombord cykeln på samma tåg som man själv reser med, har cyklisternas valfrihet i Sverige steg för steg begränsats. Polletteringen i sin traditionella form har upphört. Det finns ett begränsat antal cykelplatser på Öresundstågen och vissa möjligheter att ta med cykeln på Pågatågen i Skåne, men i övrigt är det nästan omöjligt att frakta cyklar inom Sverige med tåg. SJ:s sommarsatsning kan vara inledningen till ett nytänkande. Vissa detaljer i satsningen är ännu oklara. Cyklar ska kunna tas ombord på vissa avgångar mellan Malmö, Göteborg, Stockholm och Östersund. Det gäller så kallade Intercitytåg, alltså inte dubbeldäckare eller X 2000, och varje tåg ska ha plats för fyra cyklar. En cykelbiljett ska kosta 100 kronor och bokas eller köpas samtidigt med personbiljetten. Passageraren bär själv ombord sin cykel och fäster den vid väggen i en särskild vagn. Vad som ännu inte är klart är om man ska kunna frakta sin cykel även "halva" sträckor, till exempel mellan Stockholm och Nässjö. Inte heller vet SJ exakt hur många tåg som ska förses med cykelvagnar. - Det kan handla om ett eller ett par tåg om dagen på varje sträcka, säger Ann-Sofie Bäck. Vi har inte riktigt hunnit räkna på hur många vagnar som finns tillgängliga. Om sommarens satsning blir en framgång kan satsningen utökas. Under nästa år ska ett stort antal vagnar från 1980-talet byggas om för att bland annat förses med internet och fräschare inredning. Visar sig efterfrågan vara stor nog kan många av dessa vagnar förses med cykelutrymmen för att ge passagerarna möjlighet att ta med sig sina cyklar på flera sträckor och under längre perioder. Vad gör man om man har lyckats få med sig cykeln till exempelvis Östersund men egentligen vill till Åre? Eller lyfter ned cykeln i Göteborg me-dan slutmålet är Strömstad? På SJ:s hemsida rekommenderas att man skickar cykeln med bussgods, men det är bökigt och tidskrävande. Enklast är i de flesta fall att man för både sig själv och sin cykel väljer buss den sista delen av resan. De flesta länsbussar i Sverige låter passagerarna ta med sig cykeln, oftast utan kostnad. Reglerna är lite olika skrivna, men finns det plats är det i allmänhet inga problem. Vill man vara alldeles säker kan man ringa länsbussbolaget och fråga.


Stor och säker – men törstig

Summary: Köln.Klarar nya Volvo V70 att hålla positionen som Sveriges mest sålda bil? Komforten och kvalitetskänslan är hög, men det är också priset – och förbrukningen!

En ny upplaga av svenskarnas favoritbil nummer ett, Volvokombin V70, är tveklöst årets händelse på marknaden. Den är viktig inte bara för Volvo som tillverkare, utan också för underleverantörerna och för återförsäljarna. Och naturligtvis för kunderna som har väntat på den med högt ställda förväntningar. För många är Volvo V70 själva sinnebilden för hur en säker och komfortabel familjebil ska vara. Trots priser kring en kvarts miljon kronor för enklaste modellen har den år efter år legat etta på säljtoppen. – Det här segmentet har varit vårt revir ända sedan vi uppfann det på 1950-talet. Konkurrenterna kan räkna med att det förblir så. I nya V70 åker nämligen både passagerarna och lasten där bak i första klass, deklarerade Personvagnars vd Fredrik Arp vid premiärvisningen. Han tog inte till lika stora ord om förbrukningen. Volvo har med nya V70 valt bort de två mindre bensinmotorerna 140 och 170 hk – som drar mindre bränsle – till förmån för två starkare raka sexcylindriga motorer. Den ena är turbodriven och utvecklar 285 hästkrafter. Den släpper ut 270 gram koldioxid per kilometer. Gränsen för miljöbilar i Sverige går vid 120 gram! Mer om det längre fram. Låt oss först granska nykomlingen lite närmare. Ett första varv runt den visar ett tydligt släktskap med nya S80 och ett mer vågat formspråk baktill, särskilt uttalat i den kraftigt omgjorda bakluckan. Stolparna mellan sidorutorna är målade svarta. Det gör att rutorna ser ut att flyta ihop. Tillsammans med en klättrande midjelinje ger det bilen en mer ”dynamisk attityd”, enligt Stefan Jansson, ansvarig för exteriör design. Bilen har växt på alla ledder. Längden har ökat med 11 centimeter. Det har bland annat gett bättre knäutrymme i baksätet. Tyvärr har också vikterna dragit i väg. Versionen 2,5 T med minsta bensinmotorn är 69 kilo tyngre än den utgående versionen. Det påverkar tyvärr den maximala släpvagnsvikten negativt om du har B-körkort (max 1 240 mot tidigare 1 360 kilo). Nya V70 erbjuds med fem motoralternativ, varav två dieslar. För första gången kan man också välja bland sexcylindrig motorer. Samtliga är monterade på tvären. En sådan konfiguration ställer stora krav på packning och utformning av alla hjälpaggregat. Poängen är att det frigör utrymme och ökar säkerheten genom att risken för inträngning i kupén minskar vid en kollision. Toppversionen T6, som vi provkör, har ett vridmoment på 400 newtonmeter redan från 1 500 varv/minut. Enkelt uttryckt kan man säga att ju högre ”vrid”, desto mer råstyrka får du. T6 ger en sugande känsla av kraft så fort man rör gaspedalen och den arbetar övertygande samspelt med den sexstegade automatlådan. Chassit går att ställa i tre lägen, komfort, sport och avancerat. Komfort ger en mjuk och behaglig sättning som säkert uppskattas av många, men sport eller avancerat – som ger hårdare dämpning och märkbart mer kontrollerade karossrörelser – är att föredra, åtminstone med denna motor. Styrningen var rätt så diffus i känslan i den utgående modellen. Nu är den bättre och märkbart bättre om man väljer till funktionen progressiv hastighetsberoende servo. Stolarna har blivit ännu skönare. Det är inget dåligt betyg eftersom redan de gamla hörde till de bästa på marknaden. Där bak kan barnen på de två ytterplatserna sitta på särskilda barnstolar som går att justera i två steg. Deras överkroppar skyddas med bälten med kraftbegränsare anpassade för barn. Lampor i sidobackspeglarna tänds när något dyker upp i de döda vinklarna. Framåtriktade radarsensorer läser av avståndet till framförvarande fordon och varnar om det förkortas alltför snabbt. En sådan plötslig förändring tolkar systemet som att din uppmärksamhet är riktad åt något annat håll än vägen. Instrumenten har moderniserats. Kvalitetskänslan i knappar och reglage är högre. Ljudnivån är lägre. Lastutrymmet där bak har vuxit med 60 liter till 555. Längre last än tidigare kan stuvas in och baksätets ryggstöd är smartare utformade och därmed lättare att fälla. Man behöver inte längre fälla upp även dynorna för att få plant utrymme. Ryggstöden kan delas i förhållandet 40/20/40. Det samlade intrycket är att Volvo återigen lyckats ta fram en kombi med smarta och genomtänkta lösningar, med omsorg om detaljerna och med säkerhet i världsklass. Och numera också med riktigt underhållande – om än fortfarande grundtrygga – köregenskaper. Det mesta har kort sagt blivit bättre. Utom på en avgörande punkt – utsläppen av växthusgasen koldioxid. Den minsta bensinmotorn, som vi tyvärr inte hade möjlighet att provköra, släpper med automatlåda ut 243 gram koldioxid per kilometer. Samma motor i gamlingen gav 241 gram. T6 som vi kör drar 11,3 liter/100 km i blandad körning. Dieslarna 2,4 D och D5 är betydligt bättre – 172 gram med manuell växellåda, men tyvärr hela 195 gram med automat. Sent i höst breddas dock utbudet med en etanolversion av V70 som går på miljöbränslet E85. Den får en fyrcylindrig motor från Ford med 145 hästkrafter. Den blir aggressivt prissatt till 260 900 kronor för att matcha Saabs Biopowerbilar och för att hålla greppet om tjänstebilsmarknaden. Vi vet ännu inte hur mycket bränsle etanolbilen kommer att dra. Lillebror V50, som har en mindre etanolmotor på 1,8 liter, har visat sig vara rejält törstig. Med den tyngre V70 kan förbrukningen dra iväg ännu mer, särskilt om man väljer automatlåda. Om något år väntas också de fem- och sexcylindriga motorerna i etanolutförande. Parallellt arbetar Volvo med att utveckla hybridlösningar i olika former. De första konkreta exemplen får vi se i Frankfurt i september. Volvo räknar med att 2,4D och etanolversionen blir de mest sålda i Sverige. 2,4D kostar från 297 900 kronor. Alla finesser vi har räknat upp, som ställbara barnstolar och kollisionsvarnare, kostar extra. Det finns tre utrustningsnivåer för vardera 15 000 kronor. Nästan alla kunder väljer minst ett. Utgående modell fick man ganska välutrustad för runt 250 000 kronor. Nu gäller minst 300 000 kronor för alla versioner utom etanol. Visserligen med starkare motorer (sexorna), högre komfort, bättre säkerhet och rymligare kupé, men ändå. Det blir ingen lätt match för Volvo att ligga kvar som nummer ett. Lasse Swärd lasse.sward@dn.se 08-738 12 46


Bunden av prestige

Summary: George W Bush är politiskt isolerad. Allt fler reagerar mot en president som vägrar att ändra sig och tänka nytt.

Bilderna från Tony Blairs möte med George W Bush i Vita huset häromdagen visade två vänskapligt leende män i sina bästa år. Men de visade också två isolerade politiker på väg ut. Den brittiske premiärministerns tid vid makten är definitivt utmätt. Han lämnar 10 Downing Street i slutet av nästa månad. Men för George W Bush återstår över ett och ett halvt år innan hans efterträdare installeras. Det blir en lång tid att sitta av. Inflytandet minskar nästan alltid för återvalda amerikanska presidenter. Men de har oftast ett starkt stöd i det egna partiet och med hyggliga opinionssiffror går det ändå att åstadkomma en hel del även på sluttampen av mandatperioden. Så var det för Ronald Reagan och Bill Clinton. Och när manöverutrymmet hemmavid minskar blir det naturligt att söka sig till den internationella scenen där kongressens möjligheter att ställa villkor är mindre. Men för Bush tycks de flesta handlingsalternativ kraftigt begränsade. Förtroendet i väljarkåren är snäppet högre än Richard Nixons när han hade det som värst. Bland republikanska kolleger är stödet i bästa fall poröst. Den allmänna inställningen lyder att presidenten är en politisk belastning inför nästa års val. Det är svårt att erinra sig en tid då USA hade ett sämre rykte än i dag. I opinionsmätningar återkommer gång på gång samma negativa beskrivning: Bush är rigid. Han vägrar att ändra sig även efter det att verkligheten ändrats. Vad som för inte så länge sedan uppfattades som ett bevis på karaktärsfasthet och integritet ses nu som en svaghet. Det är naturligtvis den katastrofala utvecklingen i Irak som åstadkommit omslaget. Visst uppskattas Bushs kompromisslösa linje fortfarande av åtskilliga väljare, men de befinner sig i minoritet. Majoriteten kallar däremot kriget för ett misstag och tror inte att det kan vinnas. De oroas över en president som närmast sätter en ära i att inte påverkas av ny information. Samma beteendemönster kan också spåras bakom förhållningssättet till två skandaler som dominerat Washington de senaste månaderna. Trots den massiva kritiken mot världsbankchefen Paul Wolfowitz gav Bush honom in i det längsta sitt stöd. Att försvara det oförsvarbara blev en hederssak. Bankens rykte och ett utbrett missnöje från flertalet av medlemsländerna vägde lätt mot oviljan att acceptera en prestigeförlust. Men den utdragna processen bidrog bara till fortsatt förödmjukelse av Wolfowitz och till ännu sämre relationer med omvärlden. Att avskeda federala åklagare som är politiskt obekväma ger associationer åt Joseph McCarthy. Men det är i praktiken vad det amerikanska justitiedepartementet ägnat sig åt. Justitieminister Alberto Gonzales skyller på tjänstemän och minnesluckor men inte ens republikanska politiker är beredda att helhjärtat försvara honom. Jo, en. Trots att allt talar för att Gonzales snart avgår har inte George W Bush sviktat i uppbackningen av sin gamle kollega från Texas. Allmänhetens förtroende för rättsväsendet är ett argument som viftas bort. USA:s president blir alltmer isolerad. Förklaringen är hans politik. Men den är i sin tur resultatet av personliga begränsningar och tillkortakommanden som allt fler amerikaner reagerar mot. DN


"Klimathotet är överdrivet eftersom oljan inte räcker"

Summary: Ledande fossilbränsleforskare: Krympande tillgång på olja, gas och kol i världen gör miljön till den stora vinnaren. Vi måste ifrågasätta den globala temperaturökning som FN:s klimatpanel IPCC förutspår. Den grundar sig på antagandet att världens befolkning kommer att fortsätta förbruka allt mer av fossila bränslen. Men sanningen är den motsatta. Produktionen av olja i världen kommer inom högst ett decennium att nå sin absoluta topp - "Peak Oil" - och detsamma gäller i princip naturgas och kol. Den fossila energin räcker helt enkelt inte till. Världens stora framtidsproblem är att alltför många måste dela på alltför lite energi. Men vinnaren på detta är den globala miljön, skriver professorn i fysik vid Uppsala universitet Kjell Aleklett.

Klimatet och en framtida temperaturhöjning har blivit en del av vår vardag och det centrala i debatten är koldioxid. De fossila bränslen vi använder innehåller kol och kolväteföreningar, och koldioxid frigörs tillsammans med energi vid förbränning av dessa. I den klimatdebatt som nu rasar verkar emellertid själva mängden fossila bränslen inte ses som ett problem. Problemet är att vi förväntas använda för mycket. Tanken att den samlade mängden av dessa bränslen inte skall räcka till för att åstadkomma de klimatförändringar som nu diskuteras finns inte på arenan. På Mexikos gigantiskt stora oljefält Cantarell sjunker produktionen mycket kraftigt. År 2005 presenterade det mexikanska oljebolaget Pemex två scenarier vad det gäller den slutliga produktionen; ett optimistiskt där man räknade med att få upp 50 procent av den olja som från början fanns långt ner i marken, och ett pessimistiskt där man bara skulle få upp 30 procent av oljan. För det statliga oljebolaget Pemex och den mexikanska staten är det förstås ett dråpslag att verkligheten följer det pessimistiska scenariot, men vårt klimat har dragit en vinstlott. Vi står nu inför ett viktigt ställningstagande. Skall den olja som finns kvar i marken generellt betraktas som en resurs som kan ge framtida koldioxidutsläpp eller skall vi acceptera att oljan faktiskt finns kvar i marken? För FN:s klimatpanel IPCC, som nyligen publicerade sin fjärde rapport om klimatförändringarna, är det en resurs. IPCC har i sina gigantiska simuleringar, ett slags "SimCity-IPCC-spel", simulerat vår framtid. Familjerna i spelet kallas A1, A2, B1 och B2. Varje familj har en bestämd utveckling vad gäller befolknings- och bruttonationaltillväxt, energi- och markanvändning, tillgängliga resurser och teknikutveckling. "Värstingen" vad det gäller framtida temperaturökning är familjen A2. Om den får härja fritt blir temperaturen år 2100 hela 3,6 grader högre än i dag. Den bästa familjen är B1, vars lugnaste familjemedlem bara orsakar en temperaturökning på en grad. Förutsättningen för all temperaturökning är att vi konsumerar stora mängder av olja, naturgas och kol. Det faktum att IPCC uppmanar våra politiker att fatta beslut som skall förhindra användning av fossila bränslen ger sken av att det finns enorma fossila resurser, men det finns all anledning att ifrågasätta detta. Vid Uppsala universitet studerar vi globala energiresurser och har nu gjort en detaljerad analys av den framtida oljeproduktionen. Genom att bryta ner produktionen i sex väldefinierade delar kan vi nu ange en tidsram för den maximala produktionskapaciteten för olja, "Peak Oil", den historiska produktionstoppen. Den kommer att inträffa mellan 2008 och 2018. Om världens gigantiska oljefält, som producerar 60 procent av världens olja, uppför sig som Cantarell har vi ett "värsta fall" med en topp 2008, men om de istället följer den bästa prognosen för Cantarell, och vi samtidigt dämpar vår konsumtion, då får vi ett "bästa fall" med maximal produktion 2018. Vi kan nu beräkna hur mycket energi/koldioxid som vi under detta århundrade kan förväntas producera då oljan används och jämföra med den energi som IPCC-familjerna kräver. Till vår förvåning ser vi att familjerna A1, A2, B1 och B2 kräver mer olja än vad som är realistiskt. Om vi går vidare i analysen och studerar framtida naturgasproduktion och vad familjerna kräver så har vi en ännu tydligare bild. Naturgasproduktionen i Nordamerika minskar, liksom produktionen i de gigantiska ryska naturgasfälten i nordvästra Sibirien, de fält som idag står för 90 procent av produktionen i Ryssland. Planerade projekt för att göra diesel från naturgas i Qatar avbryts. Planerade hamnar för flytande naturgas i USA och Europa reduceras då den globala produktionen av flytande naturgas inte förväntas bli vad man räknade med för något år sedan. Naturgas anses av många att vara en "vänlig brygga" till ett framtida förnybart samhälle. Idag verkar bryggan bli kortare än vad man tidigare trott, men vad det gäller utsläpp av koldioxid är vi på nytt vinnare. Den tredje komponenten vad det gäller koldioxidutsläpp är kol. En allmän uppfattning är att det finns hur mycket kol som helst, men när vi nu går in och gör detaljstudier av produktionsprofiler i de sex länder, som har 85 procent av världens kolreserver, upptäcker vi tydliga tecken på att kolproduktionen i vissa regioner har nått maximal kapacitet. Dessutom ser vi en produktionsminskning av det bästa kolet, det vill säga det som har högst energiinnehåll per volym. I USA, världens näst största kolanvändare, ökar volymen brutet kol, men energiinnehållet minskar. USA har nått ett kolmaximum, "Peak Coal", vad det gäller energiinnehåll. Kina kommer snart att nå maximal produktionskapacitet och vi hamnar i en situation där Ryssland ensam sitter på de sista stora kolreserverna. Den framtida produktionen i Ryssland kommer att definiera när i tiden vi når "Peak Coal". Jämfört med vad man tidigare sagt är vi stora koldioxidvinnare. Summan av alla fossila resurser, som industrin anser finns tillgängliga, redovisas varje år i BP Statistical Revue. Om vi använder detta optimistiska värde så är den totala energin från alla reserver av olja, all naturgas och allt kol 36 ZJ (zettajoule, en joule upphöjt till 21), en gigantisk energimängd. Detta är mer än vad vår forskningsgrupp ser som möjligt, men det är mindre än vad alla scenarier för familjerna A1, A2, B1 och B2 kräver. Den fossila energin räcker inte till. Familjen A2 är ju vår "värsting" vad gäller framtida temperaturökning så låt oss studera dess energihunger. Fram till år 2100 beräknar IPCC att A2 behöver mellan 70 och 90 ZJ, det vill säga dubbelt så mycket som vad industrin tror att det finns tillgängligt. Sedan finns det en annan liten detalj som man över huvud taget inte diskuterar, nämligen att alla familjer behöver fossil energi även efter år 2100. Vi behöver inte diskutera och ifrågasätta temperaturökningen fram till idag, men vi måste diskutera och ifrågasätta den temperaturökning som IPCC-familjerna visar och de fossila resurser som IPCC använder i sina prognoser. Vi behöver en ny uppskattning av framtida temperaturökningar som är baserad på en realistisk förbrukning av olja, naturgas och kol. Först då kan vi fatta realistiska beslut för framtiden. Världens stora framtidsproblem är att alltför många måste dela på alltför lite energi. Förmodligen måste vi i debatten byta ut ordet miljö mot energi, men den energipolitik som krävs kommer att göra miljön till vinnare. KJELL ALEKLETT


Margot Wallström

Summary: Tempot är högt. Frågorna är många. Efter SVT:s morgonsoffa skall Margot Wallström hinna med P 1, komikerna Anders & Måns och en gymnasieutfrågning. Innan lunch. Engagemanget hos EU:s ”vice president” lyser som en laserstråle.

Som en gammal arbetshäst. Margot Wallström stegar bestämt framåt i den långa gång som förmodligen leder fram till SVT:s morgonsoffa. Hon går på känn, tar täten i det vilsna EU-följet. Klockan är sju på morgonen och hon nickar till en annan veteran som lunkar i motsatt riktning, miljöpartiets språkrör Peter Eriksson. Hon kan glädja sig åt att han fått stiga upp ännu tidigare. Margot Wallström är i stan för att det är den dag som EU utropat till Europadagen, den 9 maj. Strax når vi ”Gomorron Sverige”. Det där med arbetshästen säger Margot Wallström själv. Hon hittar som en inkörd häst efter alla år som intervjuobjekt, som konsument- och ungdomsminister, kulturminister, socialminister och miljökommissionär. Och vad är hon nu? Titulaturen är lätt i Bryssel. ”Vice president”, ordförande Barrosos ersättare, en kvinna som ibland håller i kommissionens möten, den som fattar beslut för 450 miljoner européers räkning. Stax kommer ”Gomorron Sveriges” programledare att kalla henne för ”pr-ansvarig” och ett samfällt stön ska komma ur munnarna på Wallströms ”kabinett”, medarbetarna som sitter och ser sändningen utanför studion. – Det är svårt att hitta ett bra ord för det jag gör, men inte är det pr. Jag jobbar med politik, förankring, att vara kommissionens öra mot medborgarna och ge dem en röst. Dagen har börjat 05.45 på favorithotellet, men utan joggingtur. En aning fil och några flingor och samtidigt en rivstart. Den svenska EU-representationens chef, Anders Henriksson ”briefar” om en debattartikel i Svenska Dagbladet och snart viftar han med ett pm om ett utspel från den nederländske utrikesministern som hon bör känna till. Fast det gör hon redan. – Jag vill ha koll, fast det är omöjligt. Det där överambitiösa har väl mildrats med rutin, men visst oroar jag mig. Hon har sovit så där. En förebyggande migräntablett. Tidiga morgnar är emot hennes natur, ändå är hon alltid uppe vid sex, ”lite stavgång med maken, väcka trettonåringen, vara på kommissionen vid åtta”. Middag får make och barn äta själva, hon är hemma vid sju. Kanske. Om det inte är resdag, som i dag. Hon går i gång. Hon talar intensivt, en smula uppbragt om ett möte dagen innan med representanter för Europas mediekoncerner, till exempel Bertelsmann. Det handlar åter om pr och kommunikation. – De förstår inte. Vi säljer inte frukostflingor. Jag är politiker, arbetar med en demokratisk process. Det är för det här en stor del av svenska folket nyss ville ha henne till statsminister eller partiledare. Ett vänt utseende, en trygg västerbottnisk dialekt och så mitt i detta en laserstråle av engagemang, auktoritet, och ilska. Och så, trots alla åren av EU-pompa en känsla av att hon är en av oss, vi jämlika svenskar. – Ibland känns det som om bara jag är arbetarklass, säger hon. I den förra kommissionen fanns i alla fall Neil Kinnock, den engelske kommissionären. Ibland får man nypa sig som när vi var på middag hos storfursten i Luxemburg. Herregud. På Centralen väntar komikerna Anders och Måns, som ett annorlunda grepp. – Du är en rackare på att babbla, säger de. – Jag är norrlänning, säger Margot och ler, och envis. – Vi har ju Eurovision Song Contest, behövs EU? – Ja, det har funnits mycket sund skepsis, framför allt i länder som inte var med i kriget, men det svänger. Jag var i Jämtland och fann så mycket engagemang. Vi har varit med i tolv år och börjar prata om annat än om att vi ska gå ur. EU-representationens Anders Henriksson myser. Nu ska det nog gå att fånga morgonpendlarna. En liten scen är uppbyggd som ett kök från 1957. Det är 50 år sedan EU grundades och denna dag är SL-bussarna prydda med EU-flaggor bekostade av den svenska representationen. Hela dagen förevigas av kommissionens eget tevebolag, Europe by Satellite. P 1 sänder direkt. Med hörlurar och stark koncentration tacklar hon de av allt att döma tuffa frågorna som ställs från Radiohuset. Bara brottstycken av hennes svar hörs mellan utropen för X2000. Hon står rak i ryggen, händerna knäppta framför magstödet och det gnistrande blingspännet i bältet. På fötterna skor med snörning som framifrån ger intryck av rejäla gymnastikdon, bakifrån syns att de har höga, eleganta klackar. Morgonpendlarna kommer fram och hejar, en gammal minister, Maj-Lis Lööw och en nuvarande, Beatrice Ask. Anders och Måns säger att Margot är mäktig. – På sätt och vis, säger hon. Men det kan ta slut i morgon, det måste man alltid ödmjukt tänka. Tensta gymnasium. Tempot är högt. Margot lyser i sin vita, korta kavaj i talarstolen. Hon säger att miljöförstöringen följer vinden och att Turkiets inträde i EU kan överbrygga klyftan mellan islam och kristendomen och att hon särskilt bett om att få komma hit för att få träffa några som kontrasterar mot de vita män i kostym som hon annars träffar. Hon får många initierade och detaljerade frågor om EU:s konstitution, snabbinsatsstyrkor, utsläppsrätter och protektionism. Och till sist den om att efterträda Göran Persson. – Nej, jag var inte rätt person just nu, någon med tillräckligt go, det var inte så i mitt liv just nu. Nu har vi fått rätt person, en som vill stå där. Ut på skolgården, flagghissning, trumpetfanfar, och Wallström säger något om fred och demokrati i Europa. EU-teve filmar. Hon är van vid flaggceremonier från andra länder, men i Sverige är det nytt. Restaurang i city, ”vad är det för yuppieställe”, säger Margot när billigaste rätten kostar 110 kronor. Det blir raggmunk med stekt fläsk vilket hon kommer att ångra under hela eftermiddagens EU-seminarium på Nalen. – Jag är redan lönnfet och nu hamnar jag i paltkoma. Jag har försökt att bli av med fem kilo hela mitt liv. Nu får jag kämpa mer när kroppen åldras. Margot Wallström och EU-ministern Cecilia Malmström, fp, står på scenen tillsammans. Bara kärnkraften är de oense om. Senare berättar hon att hennes tankar vandrat i väg. Det var här i den vackra Nalensalen som Monika Zetterlund sångdebuterade. Moderatorn väcker Margot Wallström med en provokation. – Tack gode Gud för klimatförändringarna, är det så ni tänker i kommissionen? Äntligen en folkligt förankrad fråga. – Vi ska akta oss för att bli cyniska, säger Margot Wallström strängt. Bättre är förtvivlan inför tanken att ingen får se en levande isbjörn i framtiden. Det här genombrottet i opinionen har förberetts i tio år. Det var EU som drev fram Kyotoprotokollet om minskade utsläpp av växthusgaser. Sista evenemanget är i Stadshusets park. Tusen ballonger ska släppas och Margot intervjuas av Mark Levengood. Alla 46 000 anställda i Stockholms stad har fått en inbjudan med lönebeskedet. Några hundra är på plats. Och lite allmänhet. Och Mona Sahlin. I bilen till Arlanda några gäspningar. Jag frågar om hon vet varför Al Gore har åtta badrum, måste inte han också spara energi? Jodå, det må vara hur som helst med badrummen, men Margot försöker i alla fall få kommissionen att gå över till miljövänliga bilar. I morgon är en ny dag. Veckomöte med kommissionen. När Margot landar i Bryssel möter en medarbetare med en mapp med handlingar, ”jag ska nog bara föredra någon mindre punkt om medier och så om de nya medborgarråden”. Margot Wallström är hemma i huset i Bryssels utkant klockan nio och hinner umgås lite med maken och sonen innan hon släcker lampan. text Lasse Granestrand lasse.granestrand@dn.se foto hanna modigh hanna.modigh@dn.se


”Även schysta män kan våldta”

Summary: Två veckor efter att hon börjat på sin utbildning polisanmälde Johanna att hon blivit våldtagen av två kurskamrater. Men utredningen lades ned i brist på bevis. ”Det kändes förnedrande”, säger hon.

Johanna, som är 23 år, berättar att hon blev våldtagen efter en fest. Hon kände sig förödmjukad av de två män som trodde sig ha fritt tillträde till hennes kropp. Efter en anmälan inledde polisen en utredning, men den lades ned. – Då kände jag att folk började tvivla på mig, inte mina vänner, men andra. Hade jag inte i själva verket varit med på sexleken? Jag var väl bara full och kåt ... Enligt Johanna var det som att utsättas för ett andra övergrepp. De två männen våldtog henne som kvinna, de som tvivlade på henne ifrågasatte henne som människa. Den 21 februari i år berättade DN om Miriam som blev våldtagen på en fest i högstadiet. Personalens agerande bidrog till att rykten spreds på skolan och att hon mådde ännu sämre psykiskt. Johanna hörde av sig efter artikeln. Förra våren kom hon in på en tvåårig estetisk utbildning och tvekade inte att flytta till skolan som ligger i Mellansverige, fast hon trodde att det skulle kännas svårt att inte träffa sin pojkvän så ofta. De har varit tillsammans i nära sex år. Två veckor efter att kursen startat ville Johanna och flera av skolkamraterna ha en helkväll. De gick till olika pubar och det blev mycket alkohol. Några av de nyfunna vännerna ville avsluta kvällen med en efterfest. Johanna följde med hem till en av dem. Hon dansade och drack ännu mer. Hon var lycklig över att ha kommit in på en bra utbildning och det var underbart att få vara med så många skolkamrater. Efter hand droppade folk av. Johanna, som då var väldigt berusad, hade lagt sig i en säng. Hela rummet snurrade och hon mådde illa. När hon upptäckte att det bara var hon och två killar kvar i lägenheten ville hon gå hem till sig. – Men de sa att allt var lugnt och att jag kunde ligga kvar. Jag måste ha domnat bort och när jag vaknade till höll killarna på att våldta mig. Rummet snurrade runt. Jag visste inte var jag var någonstans och vad som hände, bara att de höll på att rota runt i min kropp. Resten är ganska suddigt. Men Johanna kommer ihåg att hon kröp runt på golvet och letade efter sina kläder och att hon lyckades ta sig till en skolkamrat som bodde i samma hus. – Vi åkte till sjukhuset för att ta olika prov och jag ringde min pojkvän. Han kom hit efter några timmar med en kamrat. Vi körde direkt till min lägenhet i Stockolm. Därefter gick Johanna till polisen. Hon talade länge med sin pojkvän innan hon tog det steget. Men till slut kände hon att en anmälan var det enda rätta. Efter ett par dagar blev hon uppringd av polisen på orten där skolan ligger. En utredning inleddes och de två unga männen togs in till förhör. – Jag var orolig. Här hade jag satt i gång värsta grejen med allt som en anmälan leder till. Men min pojkvän och mina vänner stöttade mig. Rektorn på skolan ringde och berättade att han tog det som hänt på största allvar. Johanna skulle få stöd och samtalsgrupper sättas i gång bland skolans övriga elever. Efter en vecka återvände hon till skolan. Där möttes hon av ett chockbesked – hennes fall skulle läggas ned i brist på bevis. – Ord stod mot ord, menade polisen. Jag hade inga blåmärken, var inte söndertrasad ... men måste man vara skadad och ha kämpat som ett djur för att det ska klassas som en våldtäkt? Johanna erkänner att hon var väldigt berusad när de två killarna våldförde sig på henne. Hon säger att hon kände sig paralyserad och rädd för att ropa på hjälp. – Men jag blev ju sexuellt utnyttjad mot min vilja. Senare gick ryktet att det skulle vara jag som bett om att ha en trekant ... jag har aldrig haft en tanke på något sådant och har en kille som jag älskar. Johanna övervägde att åka hem igen, men kände att risken då var uppenbar att hon aldrig skulle återvända till skolan. – Jag bestämde mig för att inte vika undan med blicken om andra tittade menade eller anklagande på mig. Ingen skulle få spräcka min dröm om att få syssla med musik och sång på heltid. Efter att utredningen lagts ned ändrade rektorn attityd. Nu visade han förståelse för killarna och påpekade att de aldrig varit ”några våldtäktsmän”. – Rektorn sa att han insåg att jag mådde dåligt och förmanade mig att inte dricka så mycket igen. Han var mer mån om att skydda skolans rykte än att lyssna på mig verkade det som. Johanna blev sårad och upplevde det som att rektorn gav henne skulden för det som hänt. – Visst hade jag druckit. Men en kvinna ska inte behöva räkna ut exakt hur många centiliter hon fått i sig, en kvinna ska kunna dricka så mycket hon vill utan att det betyder att en man har rätt till henne och hennes kropp. Under de senaste månaderna har Johanna själv betalat för besök hos en psykolog varannan vecka. Där får hon hjälp att bearbeta det som hänt. Utan samtalen hade hon nog inte orkat studera vidare. I dag vill hon inte gå ensam runt i skolan och riskera att möta någon av dem som våldtog henne. När kamraterna har fest klarar hon ännu inte att vara med. – Jag har aldrig varit rädd för att gå utomhus ensam en kväll. Nu vet jag att man kan bli utsatt även av dem man uppfattar som schysta män. Insikten att jag förlorat en del av min tillit till människor är smärtsam. Johanna säger att hon ändå känner sig stark i dag. Hon gjorde en polisanmälan och vet vad som hände. De vänner som betyder något för henne finns kvar – och de tror på henne. Och hennes pojkvän är en fast och stabil person i hennes liv. Till sist får Johanna frågan om hon själv skulle kunna tilltvinga sig ett samlag med en man som är så kraftigt berusad att han inte vet var han befinner sig? – Jag har funderat på frågan. Nej, det skulle jag inte. Jag kan inte få in i mitt huvud hur någon kan utnyttja en människa så. Jag har försökt att förstå, men kan inte det. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34 Johanna heter egentligen något annat.


"Även schysta män kan våldta"

Summary: Två veckor efter att hon börjat på sin utbildning polisanmälde Johanna att hon blivit våldtagen av två kurskamrater. Men utredningen lades ned i brist på bevis. "Det kändes förnedrande", säger hon.

Johanna, som är 23 år, berättar att hon blev våldtagen efter en fest. Hon kände sig förödmjukad av de två män som trodde sig ha fritt tillträde till hennes kropp. Efter en anmälan inledde polisen en utredning, men den lades ned. - Då kände jag att folk började tvivla på mig, inte mina vänner, men andra. Hade jag inte i själva verket varit med på sexleken? Jag var väl bara full och kåt ... Enligt Johanna var det som att utsättas för ett andra övergrepp. De två männen våldtog henne som kvinna, de som tvivlade på henne ifrågasatte henne som människa. Den 21 februari i år berättade DN om Miriam som blev våldtagen på en fest i högstadiet. Personalens agerande bidrog till att rykten spreds på skolan och att hon mådde ännu sämre psykiskt. Johanna hörde av sig efter artikeln. Förra våren kom hon in på en tvåårig estetisk utbildning och tvekade inte att flytta till skolan som ligger i Mellansverige, fast hon trodde att det skulle kännas svårt att inte träffa sin pojkvän så ofta. De har varit tillsammans i nära sex år. Två veckor efter att kursen startat ville Johanna och flera av skolkamraterna ha en helkväll. De gick till olika pubar och det blev mycket alkohol. Några av de nyfunna vännerna ville avsluta kvällen med en efterfest. Johanna följde med hem till en av dem. Hon dansade och drack ännu mer. Hon var lycklig över att ha kommit in på en bra utbildning och det var underbart att få vara med så många skolkamrater. Efter hand droppade folk av. Johanna, som då var väldigt berusad, hade lagt sig i en säng. Hela rummet snurrade och hon mådde illa. När hon upptäckte att det bara var hon och två killar kvar i lägenheten ville hon gå hem till sig. - Men de sa att allt var lugnt och att jag kunde ligga kvar. Jag måste ha domnat bort och när jag vaknade till höll killarna på att våldta mig. Rummet snurrade runt. Jag visste inte var jag var någonstans och vad som hände, bara att de höll på att rota runt i min kropp. Resten är ganska suddigt. Men Johanna kommer ihåg att hon kröp runt på golvet och letade efter sina kläder och att hon lyckades ta sig till en skolkamrat som bodde i samma hus. - Vi åkte till sjukhuset för att ta olika prov och jag ringde min pojkvän. Han kom hit efter några timmar med en kamrat. Vi körde direkt till min lägenhet i Stockolm. Därefter gick Johanna till polisen. Hon talade länge med sin pojkvän innan hon tog det steget. Men till slut kände hon att en anmälan var det enda rätta. Efter ett par dagar blev hon uppringd av polisen på orten där skolan ligger. En utredning inleddes och de två unga männen togs in till förhör. - Jag var orolig. Här hade jag satt i gång värsta grejen med allt som en anmälan leder till. Men min pojkvän och mina vänner stöttade mig. Rektorn på skolan ringde och berättade att han tog det som hänt på största allvar. Johanna skulle få stöd och samtalsgrupper sättas i gång bland skolans övriga elever. Efter en vecka återvände hon till skolan. Där möttes hon av ett chockbesked - hennes fall skulle läggas ned i brist på bevis. - Ord stod mot ord, menade polisen. Jag hade inga blåmärken, var inte söndertrasad ... men måste man vara skadad och ha kämpat som ett djur för att det ska klassas som en våldtäkt? Johanna erkänner att hon var väldigt berusad när de två killarna våldförde sig på henne. Hon säger att hon kände sig paralyserad och rädd för att ropa på hjälp. - Men jag blev ju sexuellt utnyttjad mot min vilja. Senare gick ryktet att det skulle vara jag som bett om att ha en trekant ... jag har aldrig haft en tanke på något sådant och har en kille som jag älskar. Johanna övervägde att åka hem igen, men kände att risken då var uppenbar att hon aldrig skulle återvända till skolan. - Jag bestämde mig för att inte vika undan med blicken om andra tittade menade eller anklagande på mig. Ingen skulle få spräcka min dröm om att få syssla med musik och sång på heltid. Efter att utredningen lagts ned ändrade rektorn attityd. Nu visade han förståelse för killarna och påpekade att de aldrig varit "några våldtäktsmän". - Rektorn sa att han insåg att jag mådde dåligt och förmanade mig att inte dricka så mycket igen. Han var mer mån om att skydda skolans rykte än att lyssna på mig verkade det som. Johanna blev sårad och upplevde det som att rektorn gav henne skulden för det som hänt. - Visst hade jag druckit. Men en kvinna ska inte behöva räkna ut exakt hur många centiliter hon fått i sig, en kvinna ska kunna dricka så mycket hon vill utan att det betyder att en man har rätt till henne och hennes kropp. Under de senaste månaderna har Johanna själv betalat för besök hos en psykolog varannan vecka. Där får hon hjälp att bearbeta det som hänt. Utan samtalen hade hon nog inte orkat studera vidare. I dag vill hon inte gå ensam runt i skolan och riskera att möta någon av dem som våldtog henne. När kamraterna har fest klarar hon ännu inte att vara med. - Jag har aldrig varit rädd för att gå utomhus ensam en kväll. Nu vet jag att man kan bli utsatt även av dem man uppfattar som schysta män. Insikten att jag förlorat en del av min tillit till människor är smärtsam. Johanna säger att hon ändå känner sig stark i dag. Hon gjorde en polisanmälan och vet vad som hände. De vänner som betyder något för henne finns kvar - och de tror på henne. Och hennes pojkvän är en fast och stabil person i hennes liv. Till sist får Johanna frågan om hon själv skulle kunna tilltvinga sig ett samlag med en man som är så kraftigt berusad att han inte vet var han befinner sig? - Jag har funderat på frågan. Nej, det skulle jag inte. Jag kan inte få in i mitt huvud hur någon kan utnyttja en människa så. Jag har försökt att förstå, men kan inte det. I den nya boken "Våldtagen – men I den nya boken "Våldtagen – men jag är fan i mej inget offer" (Forum) berättar Caroline Malmberg hur hon en dag blir överfallen av två män som för bort och våldtar henne. Caroline Malmberg hoppas att boken, som är skriven tillsammans med Christel Dopping, kan bli ett stöd för våldtäktsoffer och anhöriga. Den innehåller adresser och telefonnummer för den som behöver hjälp. Enligt Brottsförebyggande rådet Enligt Brottsförebyggande rådet (Brå) har antalet anmälda våldtäkter ökat under de senaste trettio åren, från cirka 750 brott 1975 till drygt 4 200 brott 2006. För två år sedan genomförde Brå en kartläggning som visade att i en tredjedel av fallen är gärningsmannen offrets nuvarande eller före detta make, sambo eller pojkvän. Nästan lika vanligt (27 procent) är att offret och gärningsmannen är ytligt bekanta. De kan ha träffats samma dag. De kan vara kollegor eller skolkamrater. Drygt var tionde våldtäkt (12 procent) är en överfallsvåldtäkt.


Johanna älskar flera samtidigt

Summary: Johanna träffade den rätta, Lisa, för snart fem år sen. I höstas dök Jack upp. Han var oemotståndlig. Nu känns det rätt med båda. Och kanske blir det fler rätta framöver. Johanna är polyamorös.

– Att älska är för mig att stötta någon att bli och göra allt det den vill. Om det sen är att bo utomlands eller möta andra människor i kärlek spelar ingen roll. Jag vill varken tvinga någon att stänga dörren till resten av världen eller tvingas till det själv. Lisa och Johanna träffades på jobbet. Det var en hektisk period med långa arbetsdagar. Efteråt gick de ofta ut tillsammans, för att det inte bara skulle bli jobb i deras liv. En helg bjöd företaget på kryssning för alla anställda. Lisa och Johanna skrattade sig igenom hela kryssningen, sida vid sida. – Efter ett tag märkte jag att jag saknade Lisa varje gång hon inte var där. Jag tyckte så mycket om att vara med henne. Fast på ett lugnt och sansat sätt. Hon gjorde mig inte pirrig i första hand utan mest väldigt glad. Det är första gången glädje har varit ingången i en relation för mig. Förhållandet med Lisa är Johannas första allvarliga relation med en kvinna. – Man hade ju kunnat tro att det skulle kännas enkelt och skönt, äntligen en tjej, som fattar. Men Lisa är inte särskilt tjejig. Sexuellt kan jag tända på manliga män och tjejiga tjejer. Men för en relation vill jag vara med någon som är mer androgyn i sinnet. Snart både bodde de ihop, jobbade ihop, träffade vänner ihop. Allt stämde. – Det finns en grundgrej i hennes utstrålning som min mamma satte fingret på direkt. ”Wow”, sa hon”, en god människa! Lisa är empatisk och schyst. Hon bryr sig om viktiga saker i världen, politik, litteratur. Och så har vi hysteriskt roligt. Johanna ser fram emot att de ska skaffa barn ihop. Fast gifta sig vill hon inte. – Man kan inte lova att älska någon hela livet. Vad är det man lovar varandra då? Att aldrig någonsin utvecklas? Att helt säkert stagnera som person så att man är hundra på att passa lika bra ihop om femtio år? Efter fyra år med Lisa kom Jack. – Vi hade flirtat ett tag på nätet, vi rörde oss i samma kretsar, men vi hade inte lyckats träffas. Han var intresserad, men jag kände mig lite tveksam. Men så uttryckte han något som fångade mitt intresse och vi gick ut och tog en öl. Det klickade direkt. Oj, vad gjorde du då? – Jag lutade mig fram över bordet och kysste honom. Sen gick vi hem tillsammans. Tänkte du inte på Lisa? – Nej, i en polyrelation har man alltid tydliga överenskommelser. De kan se ut på olika sätt, och skifta över tid, men så länge man rör sig inom ramen för överenskommelsen så är det inga problem. Men Jack kom att betyda alltmer och nu är han den första stadiga relationen som kommit in vid sidan av Lisas och Johannas förhållande. Det fungerar ganska bra, tycker Johanna, men när Jack bjöd henne på en långsemester i januari uppstod komplikationer. – Lisa tyckte att det var konstigt att jag skulle resa bort med honom i nästan en månad. Vi fick prata mycket om det. Om hur viktigt det var för mig, och om hennes osäkerhet och rädsla för att bli bortvald. Till slut bestämde jag mig ändå för att åka. Både under och efter resan ansträngde sig sedan Johanna för att bekräfta kärleken till Lisa. – Jag skickade massor av sms, hörde av mig ofta och förklarade att jag ville vara med henne, att ingenting hade ändrats i vår relation. Lisa hade inte levt i öppna förhållanden tidigare. Men Johanna deklarerade tydligt och tidigt hur hon såg på kärlek, att hon inte ville stänga dörren till andra människor. Vill man leva ”poly” är det viktigt att förklara det för tänkbara partner direkt. Det var första gången hon var helt öppen från början. När Johanna som fjortonåring bedrog sin första pojkvän på konfirmationslägret kände hon skuld, fastän hon själv inte kunde känna att hon gjort något fel. Hon var ju lika tokkär i sin pojkvän när hon kom tillbaka. – Jag har alltid vetat att jag kan och vill älska flera, men då hade jag inga ord för det. Inga andra än otrohet i alla fall. Det jag kände var bara fel enligt den monogama matrisen. Ingenstans hade jag hört talas om att man kunde vara polyamorös. Johanna tycker att den uppdelning vi gör mellan kärleksrelationer och andra relationer är konstig. – Olika personer är rätta på olika sätt. Lena, som jag bor tillsammans med just nu är väldigt rätt för mig att bo ihop med. Min allra bästa vän är väldigt rätt för mig att dela både jobbiga och roliga saker med. Många har ju också upplevt ett slags förälskelse när de möter en ny vän. Vänskapen är också basen för hur hon ser på kärlek. – Jag vill slå ett slag för en avromantisering av kärleken. Vi tror ju på kärleken som en oförklarlig känsla som berusar, skapar osäkerhet och ger fjärilar i magen. Men den där känslan kommer bara när man träffar någon som är väldigt lik den yttre bilden av kärleken. Och i det läget är det så lätt att man suddar ut sig själv. Man gör vad som helst för att få vara med den där personen, man ser knappt om den behandlar en bra eller dåligt. – För mig känns det vettigare att låta huvudet och magkänslan styra. Jag vill inte ha en relation med en människa som bara ger mig fjärilar i magen. Jag vill ha en relation med någon som gör mig stark och glad. Men ändå. Hur fungerar det i praktiken? Har Lisa och Jack träffats? – Ja, de träffades för första gången ganska nyligen. De klickade inte direkt, men de tycker inte illa om varandra. Mitt önskescenario är förstås att de kommer jättebra överens. – Men det funkar ändå. Just nu bor inte Lisa och jag tillsammans. Hade vi gjort det hade det varit svårare. För Lisa, för att det skulle bli tydligare att det bara är en av oss som har en extra relation, men också för Jack att komma in i det som Lisa och jag byggt upp tillsammans. Blir du själv svartsjuk? – Ja, oh ja! Jag är inte befriad från det. Men jag ser svartsjuka som något negativt och försöker jobba bort den. Jag försöker plocka ner känslan och se vad den står för. Är jag rädd att bli lämnad? Bortprioriterad? Behöver jag mer bekräftelse? Tvivlar jag på den andras kärlek? Jag har känt alltihop. Men ofta behövs det inte att den andra beter sig annorlunda, om den visar förståelse, lyssnar, bekräftar. Visar att det inte är farligt. – Det finns ju ingen som kan vara helt rätt. Man kommer aldrig att träffa någon som kan uppfylla alla ens önskningar. Och det är klart att man inte måste vara poly bara för det, men det hjälper. Jag behöver inte pressa in saker i mitt förhållande till Lisa som inte passar där. Jack och jag matchar varandra perfekt sexuellt i vissa avseenden. Då slipper jag försöka få Lisa att göra saker hon inte vill. Jack älskar att dansa, Lisa dansar aldrig. Men det är ändå Lisa som jag vill bo tillsammans med och skaffa barn med. Jag känner ju att jag vill leva med henne forever and ever. Annika Persson frilansjournalist insidan@dn.se Fotnot: Den som vill få kontakt med andra polyamorösa kan söka inträde i ”polylistan”: medlemskap@polymagic.com


Anna hittade hem hos en kvinna

Summary: I tolv år levde Anna tillsammans med Erik. Först efter skilsmässan vågade hon göra klart för sig att hon lika gärna kan bli kär i en kvinna som i en man. Nu planerar hon att skaffa barn med sin stora kärlek, Maria.

För Anna är det ingen tvekan om saken. Den person hon nu lever med är hennes livs stora kärlek. Den rätta. – Jag insåg det direkt. Vi insåg det direkt. Att maskineriet bara stämde. Även om det tog tid innan jag vågade lita på att det skulle fungera, visste jag genast att det var henne jag ville leva med. Inte bara just nu, utan för alltid. Jag vill kunna stoppa tiden, att vi ska vara här, just nu, just i dag, för alltid – samtidigt som jag ser fram emot att vi ska gå i rullator tillsammans, bli gamla tillsammans. Anna ler ett snabbt leende. I dag är hon 41 år, och förklarar sig må bättre än hon någonsin gjort tidigare. Hon lever, säger hon, äntligen fullständigt ärligt och precis som hon själv vill. Vilket innebär ”ett riktigt Svenssonliv, som samtidigt är helt utanför normerna”. När Anna träffade Maria var hon 36. Då hade hon levt som singel i fyra år, efter att ha skilt sig från Erik, som hon hade levt ihop med i tolv år. – Jag har hört folk säga att det verkar snurrigt att gå från att ha levt med en man så länge till att leva med en kvinna. Då säger jag: gissa hur det har varit för mig! Det har varit en förvirrande, omtumlande resa. Men nu känns allting rätt. Till sist. Det var först i samband med att hon lämnade sin make som Anna klart och tydligt vågade tala om för sig själv att hon var bisexuell. I hennes självbild ingår att hon alltid sett sig själv som ”en lite udda figur”. Uppvuxen i ett mindre samhälle, med flera äldre syskon och en mamma och pappa som var gifta (och är det än i dag), levdes livet enligt de traditionella normerna. Som liten var Anna den klassiska pojkflickan, lika intresserad av mopeder som av dockor. Men sedan, när hon blev äldre, gjorde hon som det förväntades: tog på sig rollen av flickan som blir kär i pojkar. – Min första kärlek, när jag var tretton, fjorton, var en pojke. Men samtidigt var jag också kär i min konstlärarinna. Under hela min uppväxt blev jag förälskad i flickor, men såg det inte som något man kunde leva ut. Hela samhället runt omkring signalerade att det inte var okej att göra det. I stället träffade hon så småningom Erik. Anna var 20 år, han åtta år äldre. I efterhand tänker hon på deras förhållande som ett där de typiska könsrollerna rådde. Han tjänade mer än hon, och hon tog större ansvar för hushållet, för matlagningen, för vännerna, för det sociala livet. – Det var ett mycket kärleksfullt förhållande. Men så småningom blev vi mera vänner än älskande. Vi köpte hus, och pratade om att skaffa barn. Men det blev aldrig av. Som tur är, tycker jag i dag. – Allt eftersom tiden gick tröttnade jag på att vara den där typiska kvinnan, personen som spelade kvinnorollen. Jag ville vidare, ville utvecklas. Jag kände nog hela tiden att det fanns något inom mig som inte fick komma fram. Efter separationen delade Anna lägenhet med en lesbisk tjej. Det var då hon erkände för sig själv vad hon alltid tänkt: att det inte spelar någon roll om det är en man eller kvinna hon förälskar sig i. – Respekten, samhörigheten, att man värnar om varandra och samtidigt lämnar varandra fria. Att man ser den andra, vem den andra är, och låter den vara precis sådan. Och att man samtidigt kan sätta gränser, att man älskar sig själv… allt det är detsamma, oavsett vilket kön personen har. Under de fyra åren som singel, mellan skilsmässan från Erik och mötet med sin stora kärlek gjorde hon nya erfarenheter och fick nya lärdomar. Med lite överblick kan hon konstatera att de män och kvinnor hon har haft korta eller långa förhållanden med har delat vissa egenskaper. Alla har varit öppna, naturliga och ärliga. Personer som kan uttrycka sig, som kan lyssna och berätta och ge av sig själva. Männen har inte varit machokillar, snarare mer ”pojkaktiga”. Kvinnorna har inte varit ”tjejiga”, sådana som använder mycket smink och smycken, utan aningen mer ”maskulina”. Samtidigt, betonar hon, har det aldrig funnits en viss ”typ” som hon fallit för. Hon har aldrig haft en ”dröm-man” eller ”dröm-kvinna” som hon gått omkring och letat efter. – På sätt och vis kan jag se att Maria och Erik är lite lika varandra. Båda är mycket dedikerade för det de gör. De är sociala, ärliga personer. Men med Maria är det känslomässiga mycket mera närvarande. Vi kommunicerar bättre, vi tar upp känslor till ytan och pratar om allting på ett sätt som jag och Erik inte gjorde. Först tyckte jag att det var jobbigt, men samtidigt är det härligt efteråt, och det för relationen framåt. Anna avbryter sig och konstaterar att det kan låta lite klyschigt: mannen som inte pratar om känslor, kvinnorna som gör det hela tiden. Hon menar att det nog mest är en fråga om personlighet: hon har haft relationer med flera tjejer som inte heller kunnat prata om känslor. Den stora skillnaden mellan hennes förhållande med Maria och med Erik handlar om en annan sak: att hon och Maria på riktigt delar livet. – Vi lever väldigt mycket med varandra. Jag och Erik gick mer i olika världar, parallellt. Vi sågs helt enkelt inte så mycket. Vi gick till varsitt jobb, ibland umgicks vi var och en med kolleger på kvällarna. Och så man har ju ofta separata umgängen, killar på sitt håll, tjejer på sitt. Jag och Maria träffas mycket mer. Vi har en vanlig vardag tillsammans. Nu väntar nästa projekt: att skaffa barn. Efter fem år tillsammans känns förhållandet så stabilt att det är dags att gå vidare och då är steget givet. Anna kan mycket väl tänka sig att skriva under på det som vissa hävdar: att kärlek är en konstruktion som vi människor skapat kring den starka, biologiska driften att sätta nya barn till världen. – När man är riktigt kär känns det ju så: man älskar ihjäl den andra och vill att det ska finnas fler av honom eller henne, så att man aldrig kan få nog. Man vill ha en i bakfickan, en i väskan, en i handen … Hade jag och Maria kunnat göra barn själva så hade vi säkert haft hundra stycken redan nu. Men nu är det alltså dags. Att leva i en samkönad relation innebär ju att man inte kan skaffa barn hur som helst. När man väl tar beslutet så blir det verkligen genomtänkt. – Det är först nu jag känner mig redo, och är stark nog. Jag är trygg i att vi två har kärlek som spiller över och räcker för fler än oss. Att skaffa familj har aldrig varit ett livsmål för Anna. Det är först nu när hon har funnit sig tillrätta och lever i en bra relation som det känns i sin ordning. Att hon råkar dela sitt liv med en kvinna är i sammanhanget av mindre betydelse. – Som sagt: jag lever som en riktig Svensson på många sätt. Och jag tycker att det är fantastiskt skönt. Jag tycker om att storhandla, ha parmiddagar, och snacka skit med grannarna. Vi har byggt en stabil bas att utgå ifrån. Vi vet båda två vad vi vill, vi har inte bara låtit saker hända. Och vi tar gemensamt ansvar för vårt liv och vårt förhållande. Det är inte bara en av oss som engagerar sig, som driver på. Det tror jag är fantastiskt viktigt. Magnus Västerbro frilansjournalist insidan@dn.se Anna, Erik och Maria heteregentligen något annat.


Tage Andersen

Summary: Han börjar dagen klockan fem, och som vanligt med en halvtimme i badet. Först två timmar senare dricker han morgonkaffe och därefter går dagen givetvis i blommornas tecken för trädgårdskonstnär Tage Andersen.

– Ska ni följa Tage en hel dag? Då får ni allt äta lite nervmedicin först, skrattar Mogens Andersen när han svarar i blomsterbutikens telefon. Det behövs nu inte, trots att Tage Andersen är verksam varje sekund av dagen. Han sitter aldrig ner, utom när han äter lunch. Han stiger upp klockan fem och somnar ofta framför tv:n vid midnatt. – Tiden räcker aldrig till, det är mitt största problem. Det är svårt att sätta ord på Tage Andersens konstnärskap. Han har kallats blomsterkonstens Michelangelo, renässanskonstnär och geni. Han har ett ständigt uppdrag att inreda ett slott i Toscana, han har haft utställningar på de stora museerna och sedan tre år arrenderar han Norrvikens trädgårdar utanför Båstad. Hans kunder kommer både från Japan och USA. – Tage är en konstnär som ser möjligheter i allt, säger Mogens Andersen. Mitt i all berömmelse och stora uppdrag vill han fortsätta att vara den lilla floristen nere på hörnet. Tage Andersen börjar varje dag med en halvtimme i badkaret. – Det är då jag hinner tänka. Tisdagar och torsdagar åker han till grossisthandeln i Vallby direkt efter badet. Sedan åker han hem och dricker morgonkaffe med Mogens. De bor i samma hus som butiken på Ny Adelgade, alldeles bakom Kongens Nytorv. Butiken är lika mycket galleri som museum. Ska man inte handla något kostar det 40 kronor i inträde. – Efter ett tv-program för några år sedan blev vi fullkomligt belägrade av nyfikna, säger Tage Andersen. Det var så mycket folk både i och utanför butiken att vi inte kunde arbeta och kunderna inte kunde komma fram. Då införde vi denna avgift. Sen blev den kvar. Inte för pengarna utan för att sortera ut de seriösa besökarna. Efter morgonkaffet går han ner i butiken och inleder dagens arbete med att vara den lilla floristen på hörnet. Denna morgon har han fått tag på brungula iris och ljusröda liljekonvaljer hos grossisterna. Han tar fram ett gallerverk av mossbelupna grenar där det sitter små strutar av koppar och zink instuckna. Han fyller strutarna med de brungula irisarna och några knoppiga gröna växter. Han granskar sitt verk och ropar på Mogens som bär ner det i butiken. Skapelsen kostar 3 400 kronor. – Jag arbetar alltid utifrån min omedelbara inspiration. Det lilla arbetsrummet har inte fått någon ny färg under de 20 år butiken funnits här. Tage Andersens arbetsbord är nedslitet av de tusentals blommor han beskurit där. Saxar, knivar och brickor är gamla och slitna. Men det är rent, funktionellt och det råder en pedantisk ordning. Bredvid vasken står en liten stänkflaska i plast. – Den passar inte här, säger han nästan irriterat och ställer ner den på sin plats under diskbänken. – Jag är estet, ursäktar han sin irritation. Vid en annan arbetsbänk sitter Rita Nielsen och limmar fast små, små vita mossbitar på några korgar. – Jag gör en liten del först, säger hon. Sedan ska den granskas, så får vi se om den duger. Hon säger det vänligt, men man förstår att det inte är lätt att arbeta för ett geni som vet exakt hur han vill ha det. Klockan tio packar Tage Andersen in en bunt ”lövmunnar”, en släkting till lövkojan, i bilen och kör till Statens museum för konst. Där hade han en stor utställning som hette ”Dialog” för fem år sedan. Nu finns det bara kvar en stor terrakottakruka med snittblommor på entrédisken. Det ger liv åt den sobra, men lite sterila miljön. De blankpolerade ytorna är så långt från Tage Andersen man kan komma. Han hämtar sin stege och byter ut de blommor som slokar i krukan mot de fräscha lövmunnarna. Tillbaka i butiken tar han en vända ut på den lilla gården som han annekterat. Högt upp på husväggarna sitter hyllor med blomkrukor och olivträd. På marken struttar en exotisk fasan och i lusthuset porlar en fontän. – Förr var det alltid någon som gjorde ren den. Men jag tycker bättre om den nu, säger Tage Andersen och stryker kärleksfullt över den gröna beläggningen av alger. På en bänk ligger rader av hans berömda ägg. Just dessa är i zink. – De ligger här ute för att oxidera och få en vacker yta. Och koppar blir väldigt vacker när den blir grön. Han arbetar också mycket med järn. –När det rostar får det döda materialet liv. Utanför växthuset blommar två stora kamelior. – Nej, de här är inte stora. De stora är på utställningen i Norrvikens trädgårdar. Tage Andersens samling innehåller 200 kamelior, av 85 olika sorter. Han bär ut ett av sina konstverk till bilen. Det påminner lite om hans fågelburar, men med lite grövre material i gallerverket. – Grunden är grenar av magnolia med knoppar som jag sedan har förkopprat. Den var med på utställningen ”Dialog” för fem år sedan och det är en unik sak som jag egentligen inte tycker om att sälja. Men man måste ju ha ihop till hyran. Priset för konstverket är 85 000 kronor. – En del kritiserar mig för att jag är kommersiell. Vore jag det skulle jag massproducera mina saker. Jag tänker inte kommersiellt när jag arbetar, men jag lever ju på det jag skapar. Lunchen intar han helst och oftast hos vännen och krögaren Klaus Chrisiansen på Gammel Mønt några kvarter från butiken. – Stekt fläsk med persiljesås, det är riktig mat, säger Tage Andersen förtjust. Efter lunch åker han norrut för att inspektera en beställning till en hästgård. Ägaren vill ha en installation, närmast en stor pergola på sin terrass. Vad den kommer att kosta vill Tage Andersen inte ens antyda. Smederna har just rest de fyra, 260 kilo tunga, benen av rostigt, vridet järn. När de tog fram vattenpasset visade det sig att terrassen lutade en aning, så att de främre benen blev sex centimeter för korta. De praktiska smederna löste detta genom att skruva ut en nivåreglerande fot. – Nej, så kan vi inte ha det, säger Tage Andersen. Vi får ta ner det hela igen och kapa de två ben som blev för långa. Han åker vidare till det växthus där många av hans träd och plantor förvaras över vintern. – På gamla dagar har jag börjat tycka allt mer om våren. Annars är september min favoritmånad då allt som växer är så fyllt av kraft. Klockan fyra är han tillbaka i butiken och komponerar några nya verk inför lördagen som är veckans intensivaste dag. Butiken stänger klockan sju och en timme senare går Tage och Mogens tvärs över gatan för att äta middag. De beställer var sin Herefordsteak. Klockan halv tio är de hemma igen. Tage sätter sig och slötittar på tv och slumrar till som vanligt. Klockan halv tolv går han och lägger sig och somnar bums. text Ole Rothenborg ole.rothenborg@dn.se foto Ingvar ANdersson ingvar.andersson@dn.se 05.00 Stiger upp och spolar upp morgonbadet. 05.45 Åker till blomstergrossisterna. 07.00 Morgonkaffe och några skivor gott rågbröd med Mogens. 08.30 Besök hos tandläkaren. 09.30 Börjar arbeta med de blommor han köpt i gryningen. 10.30 Fräschar upp sin stora bukett på Statens museum för konst. 11.20 Levererar ett konstverk för 85 000 till en bostad på Holmen. 13.00 Äter stekt fläsk med persiljesås på ”Gammel Mønt”. 14.00 Åker till stuteriet ”Friheden” för att inspektera en installation. 15.15 Växtuseti Ledøje. 19.00 Stänger sin butik för dagen. 20.00 Äter middag på kvarterskrogen. 23.30 Lägger sig och somnar bums. Tage Andersen föddes i Heltborg på nordvästra Jylland 1947. Efter folkskolan blev han lärling hos en konditor. Men blommorna lockade mer än marsipanen och som 20_åring öppnade han sin första affär med blommor och dekorationer i Kjellerup. 1974 bad den kungliga hovleverantören Sven Schaumann honom att medverka i utsmyckningen av det danska kungahuset. Han reste till Köpenhamn och blev kvar där. Tage Andersen nöjde sig inte med att komponera blomsteruppsättningar. Han fortsatte med vaserna och krukorna som blommorna stod i, fortsatte med borden som vaserna stod på och stolarna runt bordet och lamporna över. Sedan år 2004 driver han Norrvikens trädgårdar utanför Båstad.


”S dolde sanningen med manipulerad polisanmälan”

Summary: Försvarsadvokat till attack om dataskandalen: Logglistan till polisen censurerades för att partiet över valet ville dölja att även s-medarbetare begått brott. Socialdemokraterna lämnade in en falsk polisanmälan om dataintrånget. Syftet var att vilseleda såväl polis och åklagare som försvarsadvokater. Den logglista där dataintrången kunde avläsas hade nämligen maskats för att dölja att även en socialdemokratisk medarbetare gjort sig skyldig till brott. Därför uppdagades detta inte före valet. Det är oacceptabelt att landets största parti, då i innehav av regeringsmakten, inte dragit sig för att missbruka rättsväsendet i syfte att vinna inrikespolitiska fördelar. Det skriver advokat Per E Samuelson, försvarare åt fp:s förre partisekreterare, den i går friade Johan Jakobsson.

Domen i folkpartimålet har nu kommit och med den kom facit: Sanningen visade sig vara att en socialdemokratisk tjänsteman på gräsrotsnivå själv gjorde dataintrång på chefens hemliga socialdemokratiska nätverk på distriktsnivå. I ett obevakat ögonblick råkade han dessutom mellan skål och vägg läcka lösenordet till en kompis på gräsrotsnivå i folkpartiet, som i sin tur läckte det till ytterligare en folkpartist på gräsrotsnivå, som sedan roade sig med att begå över 100 dataintrång för att slutligen lämna lösenordet vidare till en journalist på Expressen som loggade in sig tre gånger. De som erkände sina brott dömdes därför till böter av tingsrätten. Dessutom åtalades två personer på rikspolitisk nivå: bland dem den före detta partisekreteraren Johan Jakobsson. Han frikändes. Jag var Johan Jakobssons försvarsadvokat. Men jag skriver inte den här debattartikeln för hans skull eller för folkpartiets skull. Jag är inte ansluten till något politiskt parti och går inte i någon politikers ledband; ingen nämnd, ingen glömd. Orsaken till att jag skriver den här artikeln är att jag känner mig lurad av socialdemokraterna. Jag misstänker nämligen att de lämnade in en ofullständig och tendentiös för att inte säga manipulerd polisanmälan. Om det är sant så är det mycket allvarligt. Om detta gäller följande. Alla vi som arbetar på juridikens verkstadsgolv – domare, åklagare och advokater – är helt beroende av att det material som vi bygger vårt arbete på, bland annat polisanmälningar och övrigt material som finns i förundersökningen, går att lita på. Ingen – bokstavligt talat ingen! – får tillåtas manipulera med vårt arbetsmaterial, för det riskerar att vilseleda hela rättsväsendet. I synnerhet är det naturligtvis en absolut oomkullrunkelig förutsättning för vårt arbete och därmed för rättssäkerheten att rättegången och villkoren för denna inte infiltreras och manipuleras av våra makthavare, av politikerna. Det är här som rättegången om folkpartiets dataintrång kommer in i bilden. Det var på ett sätt en unik rättegång. Det var en politisk rättegång på det sättet att den handlade om ett tämligen systematiskt dataintrång (cirka 130 tillfällen) utövat av en representant för ungdomsförbundet i folkpartiet under ett valår och riktat mot landets största parti, som dessutom innehade regeringsmakten och som kämpade för att med näbbar och klor sitta kvar vid makten. I rättegången klarlades att socialdemokraterna tipsades om dataintrånget den 30 augusti 2006 av Dagens Industri, alltså i slutskedet av valrörelsen. Socialdemokraterna vågade inte lita på tipset utan anlitade en välrenommerad datafirma som gjorde en datateknisk undersökning och klarlade att det från datorer med anknytning till folkpartiet hade gjorts över 100 olika dataintrång på ett av socialdemokraternas hemliga nätverk under år 2006. Socialdemokraterna polisanmälde händelsen söndagen den 3 september 2006, alltså bara 14 dagar före valet. Nu kommer problemet och det som jag är upprörd över: socialdemokraternas polisanmälan ger mig ett intryck av att vara falsk som ett trekronorsmynt! I rättegången erkände en socialdemokratisk tjänsteman på SSU att han själv hade gjort omkring 20 dataintrång. Den unge tjänstemannen på SSU hade alltså inte bara läckt lösenordet till en Luf:are, nej han hade till yttermera visso själv gjort olagliga dataintrång på sossarnas nätverk; han hade nämligen inte som SSU:are behörighet till de säkerhetsnivåer som lösenorden gav rätt till. I sin polisanmälan den 3 september 2006 förteg socialdemokraterna för det första att lösenordet kom till folkpartiets kännedom genom en läcka från en socialdemokratisk tjänsteman. För det andra förteg man att samme socialdemokratiske tjänsteman själv hade gjort sig skyldig till brott genom att olovligen göra dataintrång på ett nätverk som han inte hade tillgång till och till vilket han skaffat sig tillgång genom att olovligen använda sig av chefens lösenord. Förtigandet gjordes genom att man inte nämnde ett ord om detta i själva polisanmälan och genom att man som en bilaga till polisanmälan gav in en utskrift av dataföretagets undersökning av olovliga dataintrång. I den utskriften tycks man som jag förstår det helt enkelt ha maskat bort det tidsmässiga orsakssamband som den fullständiga logglistan utvisar mellan den socialdemokratiske tjänstemannens egna inloggningar och hans olagliga dataintrång med hjälp av chefens lösenord. Därmed tycks socialdemokraterna av allt att döma ha försökt vilseleda polisen, åklagaren och försvarsadvokaterna att tro att dataintrången inte ytterst emanerade från socialdemokraternas egna led. Fokus kom därmed helt och hållet att inriktas på folkpartiet ända fram till efter valet. Saken uppdagades först genom att polisen gjorde om dataundersökningen och då upptäckte de riktiga förhållandena. Jag är starkt kritisk av två tunga skäl. För det första bidrog detta till att socialdemokraterna rent politiskt under skandalens inledande fas slapp erkänna att källan till dataintrånget kom från en läcka i deras egna led. Därmed kunde man rent politiskt lägga hela skulden på folkpartiet ända fram till efter valet. Jag kan inte frigöra mig från tanken att saken även rent juridiskt kanske hade tagit en annan vändning om de riktiga förhållandena hade omnämnts redan från början. Om den allmänna opinionen från början hade fått klart för sig att hela dataintrånget egentligen orsakades av att en socialdemokratisk tjänsteman läckte hemliga lösenord till sina politiska motståndare och till yttermera visso själv satt och gjorde olagliga dataintrång så hade förmodligen skandalen aldrig fått så stora proportioner som den nu fick och då tror jag att det aldrig hade blivit någon rättegång. I stället hade de som gjort själva intrången och som samtliga erkänt sina brott fått böter genom strafföreläggande, och Johan Jakobsson hade aldrig åtalats och hade haft sina jobb och sin position kvar. Och förmodligen hade Lars Leijonborg inte tvingats avgå! För det andra så är det helt oacceptabelt att landets största parti, innehavare av regeringsmakten och statsbärande parti sedan nästan ett århundrade, inte tycks dra sig för att missbruka rättsväsendet för att vinna inrikespolitiska fördelar. Det är helt oacceptabelt, Marita Ulvskog, att lämna in en ofullständig och vilseledande polisanmälan och därmed medvetet lura alla oss som jobbar på rättsväsendets verkstadsgolv. Du vet, Marita Ulvskog, jag vill lita på att du talar sanning och spelar med öppna kort när du håller presskonferens och basunerar ut att nu ska saker och ting minsann polisanmälas och här skall det hållas räfst och rättarting. Om allt är ett politiskt spel där man inte ens drar sig för att manipulera med rättsväsendet för att vinna val, ja då slår jag bakut och protesterar! PER E SAMUELSON


I Vincent van Goghs närvaro

Summary: Under sina sista dagar bodde Vincent van Gogh i Auvers utanför Paris. Här målade han många av sina bästa tavlor. Här erbjuds också en fascinerande vandring där reproduktioner av hans verk placerats bredvid motiven.

Sent på eftermiddagen återvände den inneboende på värdshuset Ravoux från en dag på fälten, och ingenting i hans uppförande fick värdfolket att oroa sig. Han stapplade genom matsalen på väg upp mot sitt rum, så som han alltid brukade göra. Han yttrade några osammanhängande ord, men inte heller detta var ovanligt, och först när de upptäckte blodspåren i trappan insåg värdfolket att någonting inte stämde. Det var den 27 juli 1890. Två dagar senare dog Vincent van Gogh av de skador han fått genom att skjuta sig i bröstet. - Här var det, säger den unga flicka som visar rummet på värdshuset Ravoux i staden Auvers. Ett nedklottrat pendeltåg vaggar fram genom regnet, och med ett utdraget, ångestfullt gnisslande lyckas det äntligen stanna vid perrongen i Auvers. En dryg timme har gått sedan vi lämnade Paris, en i tiden lika lång tågresa som den van Gogh gjorde för mer än 100 år sedan, och bara några meter från den tillbommade stationsbyggnaden blir vi påminda om hans närvaro. Under sina 70 dagar i Auvers - de sista dagarna i sitt liv - målade Vincent van Gogh 70 oljemålningar. Ett av dem föreställde konstnären Charles-François Daubignys hus i staden, och nu går vi över gatan från tågstationen. Ja, vi känner igen huset. Främst därför att en reproduktion av van Goghs målning har satts upp exakt på den plats där han stod och målade. Här stod han, inser vi. Detta såg han. Så här blev resultatet. Ett 20-tal reproduktioner av van Gogh och andra impressionister har på samma sätt placerats intill sina motiv i och kring Auvers, och nu står vi med nästan skamset bultande hjärtan och tycker oss tjuvtitta in i konstnärssjälens hemligaste skrymslen. Det är oerhört fascinerande. Riktigt varför Vincent van Gogh valde att tillbringa tid i just Auvers framgår inte av hans brev. Hans hälsa var svag och hans målande hade gått i stå. Kanske trodde han att inspirationen skulle nå honom i den ganska oansenliga byn vid floden Oise, och här kunde han stödja sig på redan erkända auktoriteter. Paul Cézanne hade bott och målat i byn under en period på 1870-talet. Camille Pizarro hade, med den närbelägna staden Pontoise som bas, gjort täta utflykter till Auvers, och några år efter van Goghs död skulle även Henri Rousseau vistas här en tid. I alla händelser nådde inspirationen honom när han väl flyttat in i värdshuset. Bland de 70 oljemålningar som tillkom här hör många till hans allra bästa, och därutöver lämnade han efter sig ett otal skisser och kolteckningar. Hans självmord, utfört med en pistol som han lånat för att skrämma bort kråkor från fälten, kom i en att döma av hans brev relativt lycklig tid. - Han var en snäll människa, säger den unga flickan på värdshuset och lägger handen på överkastet i den säng där han dog. Man talar ofta så i Auvers. van Gogh beskrivs som någon som alldeles nyligen - och kanske tillfälligt - har lämnat stan, och om vilken många, 117 år efter hans död, tycks ha personliga minnen. Han satt tyst och försynt vid sitt bord och klagade aldrig på maten, vittnar värdinnan på värdshuset Ravoux. Man kunde nästan ställa klockan efter honom när han morgon, middag och kväll lämnade värdshuset för att söka upp sina motiv, berättar stans unge präst. Och många kan beskriva hur det fattiga, kämpande geniet även i stunder av svår själsvånda kunde yttra några vänliga ord till de människor han mötte. Senvintern kring Paris har fått ett återfall. Kyrkobesökarna i Auvers drar upp kragarna över öronen när de denna aprilsöndag hastar till mässan, men ingenting kan stänga ute den isande, snöbemängda vinden. Och där står den, den kyrka som vi känner igen från van Goghs originalmålning på Musée d'Orsay i Paris och från otaliga reproduktioner. Fast när vi ser den så här inser vi att vi aldrig tidigare riktigt har sett den. Det finns människor som hävdar att varje konstverk ska bedömas som en isolerad och självständig företeelse, utan hänsyn till motiv och förhistoria. Tycker man så har man ingen större anledning att resa till Auvers, men här, framför stans lätt förfallna och en smula spöklika gotikkyrka, är det svårt att se hur någon kan tycka så. Naturligtvis vinner målningen i intresse när man ser hur van Gogh har behandlat sitt motiv. Vad han har lagt till, vad han har avstått från, vad han har velat uppnå. Nu står vi framför en bild som på många sätt tycks oss vara mera lik kyrkan i Auvers än vad originalet är. van Goghs brinnande vetefält går så här års i vintergrönt. Många av motiven skyms av murar och tillbyggnader. Men nästan alltid hittar man i verkligheten en trappa, en väg, eller något annat som i van Goghs tolkning återfinns även i bilden. Resan till Auvers är värd den dryga timme den tar. Resa dit: Ta pendeln från Gare Resa dit: Ta pendeln från Gare du Nord till Pontoise och byt tåg där. Mat: van Goghs gamla värdshus Ravoux serverar god husmanskost till rimliga priser i ombonad miljö. Logi: Förutom svindyra Hostellerie du Nord finns ett par billiga hotell. Att göra: Klokast är att först ta sig till turistbyrån (följ skyltarna från stationen) och plocka på sig kartor och broschyrer. Reproduktioner av van Gogh och de andra målarna – uppställda på den plats där konstnären själv stod – finns i och omkring hela stan med nummer som återfinns på särskilda kartor. En trevlig vandring utgår från tågstationen i Chaponval och går förbi åtta reproduktioner tillbaka till Auvers. van Gogh-museet vid värdshuset är värt ett besök, liksom impressionistmuseet i stadens slott. Klimatpåverkan: Utsläppskalkylatorn på dn.se/kollaresan visar att en flygresa Stockholm–Paris t/r orsakar utsläpp av 350 kilo koldioxid som kostar 36 kr att kompensera, vilket DN också gjort. Pengarna går till biståndsprojekt som minskar utsläppen i motsvarande grad.