”?Landstingen slarvar bort gratis glasögon till barn”

Summary: Lag från 1 mars. Glasögonreformen har fått ett uselt genomslag. Bara i Kalmar län har man gjort en upphandling med ett antal optiker så att alla barn i regionen slipper betala för sina glasögon. Övriga landsting har misslyckats med att genomföra reformen på ett effektivt och rimligt sätt, skriver Lena Holm, Majblommans riksförbund.

Den 1 mars i år trädde en lagändring i kraft, i syfte att ge alla barn med synnedsättning kostnadsfria glasögon. Majblommans volontärer och barnfamiljer i hela landet jublade. Äntligen skulle barn slippa se dåligt och halka efter i skolan, av den sorgliga anledningen att mammas pengar inte räcker. Reformen bygger på att regeringen öronmärkt 120 miljoner kronor per år för barnglasögon, och det åligger landstingen att ge bidrag på det sätt som anses mest ändamålsenligt. En självklar åtgärd vore att göra en upphandling. Då skulle de 800 kronor per barn som landstingen får från staten förslå. En enkel uppgift för förvaltningsapparater som dagligen jobbar med upphandling, kan tyckas. Glasögonreformen har dessvärre visat sig få uselt genomslag. Endast i Kalmar län har man gjort en upphandling med ett antal optiker enligt LOV, så att alla barn i regionen slipper betala för sina glasögon. Övriga landsting har misslyckats med att genomföra reformen på ett effektivt och rimligt sätt. Barnkonventionen skrivningar om varje barns rätt till hälsa och utveckling lyser med sin frånvaro. En ny kartläggning som Majblommans Riksförbund genomfört visar som sagt att endast en region har gjort en upphandling, så att barn kan erbjudas helt kostnadsfria glasögon. Övriga landsting tycks slentrianmässigt ha betraktat glasögonbidraget som ett administrativt uppdrag att genomföra med minsta möjliga motstånd. ?Men priset för glasögon och synundersökning överskrider ofta bidraget. Majoriteten av regionerna låter alltså optiker fakturera 800 kronor och barnfamiljer betala överskjutande belopp. En mindre grupp landsting kräver att familjerna lägger ut pengar, för att sedan betala ut bidraget mot kvitto. Båda uppläggen utgör i sig trösklar som stänger ute ekonomiskt utsatta barn med synnedsättning. De löper stor risk att bli sittande i skolbänken, utan glasögon. Detta är uppenbart för alla med baskunskaper om barns villkor i familjer utan ekonomiska marginaler. Sedan 2006 har samtliga regioner självständigt förbättrat sina regelverk med olika subventionssystem, mot bakgrund av rapporter från såväl Majblomman som Socialstyrelsen. Problemet har varit att rätten till hjälpmedel enligt hälso- och sjukvårdslagen har tolkats olika från landsting till landsting. Beloppen som medgetts barn har varierat, och få regioner har erbjudit helt kostnadsfria glasögon till och med 18 år. Barn med synnedsättning har i praktiken hamnat i ett lotteri där ålder och folkbokföringsort avgjort vilket stöd de fått. Rätt genomförd hade glasögonreformen raderat ut denna brist på jämlikhet. Strikt sett skulle man visserligen kunna säga att regionerna har lyckats härvidlag. Alla barnfamiljer har i dag lika svårt att få 800 kronor att räcka till glas, bågar och synundersökning. Men avsikten med lagändringen har givetvis inte varit att alla barn skulle få lika otillfredsställande villkor, utan att alla landsting äntligen skulle leva upp till hälso- och sjukvårdslagen och Barnkonventionen. Den utlovade förbättringen har inte bara förvandlats till en stor besvikelse för alla pressade barnfamiljer utan också för våra volontärer, som räknat med att samhället äntligen skulle ta sitt fulla ansvar. Av nämnda regelverk framgår tydligt att den som har en funktionsnedsättning också har rätt till hjälpmedel. Majblommans 650 lokalföreningar tar fortfarande emot ansökan på ansökan om bidrag till barnglasögon. Våra volontärer har sedan i våras larmat om att det kommer in ansökningar om bidrag till det överskjutande beloppet. Självklart fortsätter vi att stötta så många barn som möjligt, men konstaterar samtidigt att den nya ordningen gör det dyrare än när barn direkt får glasögon genom Majblommans egen upphandling. På grund av landstingens oförmåga att erbjuda alla barn glasögon, har vi i många år tagit ansvar genom ett samarbete med en optikerkedja. Villkoren i detta avtal bekräftar att det statliga bidraget om 800 kronor skulle räcka till så väl syndundersökning som glas och valfria bågar. Givetvis skulle även landstingen kunna förhandla fram bra glasögonpaket för barn med synnedsättning. Att upphandling med 800 kronor är fullt möjligt för landstingen är också uppenbart med tanke på att svenska regioner sedan länge har gedigna glasögonavtal för sin personal, enligt arbetsmiljölagen. Att som landstingen i dag, bara pytsa ut standardbidraget mot faktura är ineffektivt, och gynnar i princip bara näringsidkare som säljer glasögon. Det torde varken ha varit regeringens eller landstingens avsikt att gynna optikerbranschen. Det borde dessutom ligga i alla seriösa optikers intresse att förhandla fram riktigt bra glasögonavtal med landstingen. En nedslående aspekt av den hittills misslyckade reformen är att många landsting raserar vad de faktiskt har byggt upp under flera år. Att man samtidigt struntar i att förvalta reformen på ett ansvarsfullt sätt är mycket anmärkningsvärt. Landstingen bör omgående vidta rejäla åtgärder så att reformen får förverkligas så som det är tänkt. Om ett landsting har lyckats handla upp ett bra avtal så borde övriga regioner tämligen enkelt kunna följa efter. Priset för landstingens passivitet betalas i detta nu av barn som precis börjat skolan, men inte kan se att läsa ordentligt. Lärarna försöker hjälpa till genom att låta alla som ser dåligt sitta långt fram i klassrummet. Skolsköterskor berättar för Majblomman att de tvingas dela ut huvudvärkstabletter till elever med överansträngda ögon, varje dag. Det är under all kritik att sådana ”lösningar” fortfarande förekommer. Skolpolitiskt sett är det vansinne att barn förväntas tillgodogöra sig stora delar av sin grundskoleutbildning utan nödvändiga hjälpmedel. För individen som drabbas är det mycket frustrerande och många gånger rent förödande. Att kunna få glasögon utan kostnad handlar ytterst om alla barns rätt till god hälsa och utveckling. Med detta i minnet borde det vara självklart för landstingen att tänka om, och göra ordentliga upphandlingar som omfattar synundersökning och synhjälpmedel, per omgående. Skolsköterskor berättar för Majblomman att de tvingas dela ut huvudvärkstabletter till elever med överansträngda ögon, varje dag. Det är under all kritik att sådana ”lösningar” fortfarande förekommer. Majblommans riksförbund arbetar för att förbättra barns villkor i Sverige. Insamlingen bygger på att närmare 80 000 barn säljer majblommor. Majblommans 650 lokalföreningar arbetar med bidrag till barn. För tio år sedan slog de larm om ett ökat antal ansökningar om glasögon. Lena Holm, generalsekreterare Majblommans riksförbund


Summary: Glasögonreformen som kom 1 mars i år har fått ett uselt genomslag. Bara i Kalmar län har man gjort en upphandling med ett antal optiker så att alla barn i regionen slipper betala för sina glasögon. Övriga landsting har misslyckats med att genomföra reformen på ett effektivt och rimligt sätt, skriver Lena Holm, Majblommans riksförbund.

Den 1 mars i år trädde en lagändring i kraft, i syfte att ge alla barn med synnedsättning kostnadsfria glasögon. Majblommans volontärer och barnfamiljer i hela landet jublade. Äntligen skulle barn slippa se dåligt och halka efter i skolan, av den sorgliga anledningen att mammas pengar inte räcker. Reformen bygger på att regeringen öronmärkt 120 miljoner kronor per år för barnglasögon, och det åligger landstingen att ge bidrag på det sätt som anses mest ändamålsenligt. En självklar åtgärd vore att göra en upphandling. Då skulle de 800 kronor per barn som landstingen får från staten förslå. En enkel uppgift för förvaltningsapparater som dagligen jobbar med upphandling, kan tyckas. Glasögonreformen har dessvärre visat sig få uselt genomslag. Endast i Kalmar län har man gjort en upphandling med ett antal optiker enligt LOV, så att alla barn i regionen slipper betala för sina glasögon. Övriga landsting har misslyckats med att genomföra reformen på ett effektivt och rimligt sätt. Barnkonventionen skrivningar om varje barns rätt till hälsa och utveckling lyser med sin frånvaro. En ny kartläggning som Majblommans Riksförbund genomfört visar som sagt att endast en region har gjort en upphandling, så att barn kan erbjudas helt kostnadsfria glasögon. Övriga landsting tycks slentrianmässigt ha betraktat glasögonbidraget som ett administrativt uppdrag att genomföra med minsta möjliga motstånd. ?Men priset för glasögon och synundersökning överskrider ofta bidraget.   Majoriteten av regionerna låter alltså optiker fakturera 800 kronor och barnfamiljer betala överskjutande belopp. En mindre grupp landsting kräver att familjerna lägger ut pengar, för att sedan betala ut bidraget mot kvitto. Båda uppläggen utgör i sig trösklar som stänger ute ekonomiskt utsatta barn med synnedsättning. De löper stor risk att bli sittande i skolbänken, utan glasögon. Detta är uppenbart för alla med baskunskaper om barns villkor i familjer utan ekonomiska marginaler. Sedan 2006 har samtliga regioner självständigt förbättrat sina regelverk med olika subventionssystem, mot bakgrund av rapporter från såväl Majblomman som Socialstyrelsen. Problemet har varit att rätten till hjälpmedel enligt hälso- och sjukvårdslagen har tolkats olika från landsting till landsting. Beloppen som medgetts barn har varierat, och få regioner har erbjudit helt kostnadsfria glasögon till och med 18 år. Barn med synnedsättning har i praktiken hamnat i ett lotteri där ålder och folkbokföringsort avgjort vilket stöd de fått. Rätt genomförd hade glasögonreformen raderat ut denna brist på jämlikhet. Strikt sett skulle man visserligen kunna säga att regionerna har lyckats härvidlag. Alla barnfamiljer har i dag lika svårt att få 800 kronor att räcka till glas, bågar och synundersökning. Men avsikten med lagändringen har givetvis inte varit att alla barn skulle få lika otillfredsställande villkor, utan att alla landsting äntligen skulle leva upp till hälso- och sjukvårdslagen och Barnkonventionen. Den utlovade förbättringen har inte bara förvandlats till en stor besvikelse för alla pressade barnfamiljer utan också för våra volontärer, som räknat med att samhället äntligen skulle ta sitt fulla ansvar. Av nämnda regelverk framgår tydligt att den som har en funktionsnedsättning också har rätt till hjälpmedel. Majblommans 650 lokalföreningar tar fortfarande emot ansökan på ansökan om bidrag till barnglasögon. Våra volontärer har sedan i våras larmat om att det kommer in ansökningar om bidrag till det överskjutande beloppet. Självklart fortsätter vi att stötta så många barn som möjligt, men konstaterar samtidigt att den nya ordningen gör det dyrare än när barn direkt får glasögon genom Majblommans egen upphandling. På grund av landstingens oförmåga att erbjuda alla barn glasögon, har vi i många år tagit ansvar genom ett samarbete med en optikerkedja. Villkoren i detta avtal bekräftar att det statliga bidraget om 800 kronor skulle räcka till så väl syndundersökning som glas och valfria bågar. Givetvis skulle även landstingen kunna förhandla fram bra glasögonpaket för barn med synnedsättning. Att upphandling med 800 kronor är fullt möjligt för landstingen är också uppenbart med tanke på att svenska regioner sedan länge har gedigna glasögonavtal för sin personal, enligt arbetsmiljölagen. Att som landstingen i dag, bara pytsa ut standardbidraget mot faktura är ineffektivt, och gynnar i princip bara näringsidkare som säljer glasögon. Det torde varken ha varit regeringens eller landstingens avsikt att gynna optikerbranschen. Det borde dessutom ligga i alla seriösa optikers intresse att förhandla fram riktigt bra glasögonavtal med landstingen. En nedslående aspekt av den hittills misslyckade reformen är att många landsting raserar vad de faktiskt har byggt upp under flera år. Att man samtidigt struntar i att förvalta reformen på ett ansvarsfullt sätt är mycket anmärkningsvärt. Landstingen bör omgående vidta rejäla åtgärder så att reformen får förverkligas så som det är tänkt. Om ett landsting har lyckats handla upp ett bra avtal så borde övriga regioner tämligen enkelt kunna följa efter. Priset för landstingens passivitet betalas i detta nu av barn som precis börjat skolan, men inte kan se att läsa ordentligt. Lärarna försöker hjälpa till genom att låta alla som ser dåligt sitta långt fram i klassrummet. Skolsköterskor berättar för Majblomman att de tvingas dela ut huvudvärkstabletter till elever med överansträngda ögon, varje dag. Det är under all kritik att sådana ”lösningar” fortfarande förekommer. Skolpolitiskt sett är det vansinne att barn förväntas tillgodogöra sig stora delar av sin grundskoleutbildning utan nödvändiga hjälpmedel. För individen som drabbas är det mycket frustrerande och många gånger rent förödande. Att kunna få glasögon utan kostnad handlar ytterst om alla barns rätt till god hälsa och utveckling. Med detta i minnet borde det vara självklart för landstingen att tänka om, och göra ordentliga upphandlingar som omfattar synundersökning och synhjälpmedel, per omgående. Majblomman Majblommans riksförbund arbetar för att förbättra barns villkor i Sverige. Insamlingen bygger på att närmare 80 000 barn säljer majblommor. Majblommans 650 lokalföreningar arbetar med bidrag till barn. För tio år sedan slog de larm om ett ökat antal ansökningar om glasögon. 2 september 2016 Läs fler artiklar på DN Debatt.


Jag har aldrig förhört ungdomar om sexualitet

När Erica Hindborg skriver med stora bokstäver ”DU HAR INTE NÅGOT MED BARNETS SEXUALITET ATT GÖRA” eller ”kyrkan skall inte ge barn sexuell vägledning” vill jag fråga henne om hon har haft samma råd till RFSU? Jag vill fråga henne om hon anser att det är fel att en organisation undervisar ungdomar att ta avstånd från pornografi, att lära sig impulskontroll och sexuell behärskning, att respektera det motsatta könet och lära sig sunda principer kring sexualitet, att deras värde ligger i deras karaktär och självförtroende och inte i deras kroppar. Men jag förstår att din poäng egentligen handlar om ”det enskilda samtalet” och jag har gjort ett försök i tidigare inlägg att förklara att mitt utövande som biskop alltid har varit att hjälpa ungdomarna bekämpa skuldkänslor när de infunnit och respektera deras rätt till integritet. Jag har aldrig suttit i enskilt samtal med en minderårig och ”förhört” dem om deras sexualitet, jag anser att det vore ett grovt tjänstefel att göra det... Och skulle jag ha gjort det så vill jag här och nu be mitt yttersta om ursäkt till vem det än skulle kunna vara. Så vår erfarenhet här skiljer sig markant. Tittar vi 20-30 år bakåt så kan jag inte svara på hur det var, men ALLT var annorlunda också! Detta skriver jag för allmänheten i en tidning och exponerar mig med namn för granskning av mitt påstående från de ungdomar jag har haft att göra med. Det finns dock ett undantag och det är den så kallade tempelintervjun (förmodligen vad Erica syftar på), i vilket ungdomar som önskar utföra religiösa ceremonier ombedes att svara på frågan om de anser sig vara värdiga, det vill säga lever efter den livsstil som Mormonkyrka står för. Dessa ceremonier är frivilliga och ingen TVINGAS hålla en standard för att delta i dem, den som vill och inser fördelen i att anstränga sig utöver det vanliga för att uppnå ett andligt mål är villig att redovisa för sitt goda leverne och kyskhetslagen är bara en liten del av det. Inte där heller bör intervjun gå in i detaljer och bli en pinsam stund. Berättelsen om ”hundratals före detta medlemmar som har upplevt samma sak som mig” är subjektiv, varför inte ta upp berättelsen om de tusentals som har upplevt det utan trauma och välsignats med ett gott liv? När var det sist förresten du läste om en avhoppare som hade nåt gott att berätta om den organisation de lämnade? Tills sist, varje gång en person går ut i tidningar för att berätta om sin subjektiva upplevelse riskerar jag som medlem att bli misstänkliggjord i mitt jobb, mina förtroendeuppdrag, bland mina icke-medlemmars vänner och så vidare och måste inta en försvarsställning för att förklara att det de läser en bara en persons åsikt och att det finns 15 miljoner medlemmar i världen som har andra uppfattningar också.


Är dagens unga vuxna bortskämda?

Summary: Är dagens unga vuxna bortskämda och vana att få allt de pekar på? I en uppmärksammad intern rapport vid Migrationsverket skyllde man effektivitetsproblem på ”curlade 80-talister”. ”Självklart finns det en grund för detta”, säger forskaren Anders Parment.

Nyligen skyllde en intern revisionsrapport Migrationsverkets sjunkande effektivitet på att asylbesluten fattas av ”curlade 80-talister”. Det skulle finnas en kulturskillnad mellan äldre och senare anställda, där de yngre ”vant sig vid att bli skjutsade hit och dit och att få allt de pekar på”, enligt rapporten som bygger på intervjuer med 34 chefer och andra medarbetare. Både ledningen för Migrationsverket och fackförbundet ST, som organiserar många av de anställda på verket, vände sig kraftigt emot rapportens slutsatser. Mikael Ribbenvik, operativ chef på Migrationsverket, sade i ett uttalande att det var ”anmärkningsvärt” att använda 80-talisters påstådda ”bortskämdhet och oförmåga” för att förklara sämre effektivitet. HR-chefen Marie-Louise Koskinen sade att verket lidit av växtverk och haft svårt att introducera alla nyanställda. Fackförbundet ST:s ordförande Britta Lejon sade till SVT att ”de nyanställda har minst ansvar för situationen” och menade att anklagelsen var djupt orättvis. Men finns det någon grund för att tala om en ”curlad” och bortskämd ung generation? Ja delvis, tycker Anders Parment, ekonom och forskare som precis har kommit ut med en bok om 90-talister och som tidigare skrivit boken ”Generation Y” om 80-talisterna. – Självklart finns det en grund för detta. Men det är en kontinuerlig och gradvis utveckling att föräldrar är mer tillsammans med sina barn, vilket ju är positivt. Jag som 70-talist är mer curlad än en 60-talist. Han menar att det är många små pusselbitar som gjort att barn blivit allt mer ”curlade”. 80-talisterna blev det inte bara av föräldrar utan av samhället i stort, säger han. Valfriheten hade slagit igenom på allvar under deras uppväxt. De har fått välja skola och har haft många skolprogram att välja mellan. Men Anders Parment tycker att analysen i Migrationsverkets rapport är felvriden och vill nyansera bilden av 80-talisterna. Han menar att det finns många olika delar som påverkar en organisations effektivitet, inte minst ledarskapet och vad företaget har för policyer. – Att lägga skulden på medarbetarna känns lite torftigt. Problemen kan knappast bara ha med 80-talisterna att göra. I min värld är 80-talister ganska bra på att tänka nytt och kreativt. Jag tror inte att Migrationsverket har varit så bra på att fånga upp 80-talisternas positiva egenskaper, säger Anders Parment. Han tar också upp att de unga medarbetarnas empati ”går för långt”, enligt vissa som intervjuats i internrapporten. – De har fått kritik för att de är för blödiga, men i det finns ju en sympatisk sida av det. Jag tycker att det är naturligt att en tänkande människa har svårt att fatta ett avvisningsbeslut. Foto: Alamy Ända sedan han skrev boken ”Generation Y” 2008 har Anders Parment försvarat 80-talisterna i många olika sammanhang. Han tycker att debatten har kommit att handla väl mycket om bortskämda egoister. – 80-talisterna tänker som grupp mer utanför boxen, är lite mer fria i förhållande till organisationens idéer och använder sina sociala nätverk för att hitta lösningar på olika problem. De tar intryck från många håll och gör inte enbart som chefen säger. På många sätt en annorlunda generation som organisationen kan ha nytta av, säger han. Organisationspsykologen Marika Ronthy, som arbetar med handledning av chefer och har skrivit flera böcker om ledarskap, hävdar att ledarskapet måste anpassas till de yngre medarbetarna. – De vill inte låta sig styras. De vill bidra men de vill också få sitt liv att fungera utanför jobbet. Dagens chefer måste ha en annan inställning till vad ledarskap handlar om. Det är att styra och kontrollera mindre och leda mer – och inte minst att ha en tilltro till, och vilja att lösa problem tillsammans med, de unga, säger hon. Marika Ronthy menar att dagens ledarskap över lag är mycket omedvetet, och att cheferna skulle vinna mycket på att bjuda in sina medarbetare till dialog. – Det är den demokratiska, coachande ledaren, som inte styr i detaljerna, som lyckas bäst med dessa åldersgrupper, säger hon. Anders Parment tycker att man ska vara försiktig med att uttala sig för tidigt om olika ”generationer” och vad de står för. – Vissa sträcker bara upp ett finger i luften och påstår saker utifrån det. Sedan får de ta tillbaka vissa påståenden. Han tycker att det är olyckligt när sådana tidiga omdömen satt sig i det allmänna medvetandet och blivit en ”sanning”. Därför har han skrivit sin bok om 90-talister först nu, när de börjat växa upp och kommer ut på arbetsmarknaden. – Enligt vår generationsforskning händer det mycket i utvecklingen mellan 17 och 23 års ålder ungefär. Det är under den perioden vi grundar vår musiksmak, klädstil med mera. Sedan är vi inte lika påverkbara. Men kan man verkligen tala om olika ”egenskaper” i olika åldersgrupper? – Självklart finns det en massa pusselbitar som skapar en individ: växer man upp i Norrlands inland eller på Manhattan, har man bittra föräldrar eller föräldrar som ser livet som ett smörgårdsbord av möjligheter, har man syskon eller inte? Där ska man vara ödmjuk. Men det hindrar inte att man tittar på generationsmönstren också, säger han. Generation Y Generation Y är efterföljaren till Generation X som är födda på 60- och 70-talet. Y är även det engelska uttalet för ordet ”why” och hänvisar till en ifrågasättande generation. Tidsmässigt har generation Y olika definitioner. Vissa talar om människor födda 1982–1990, andra sträcker sig ända fram till 1990-talet och till och med fram till 2002 och ytterligare andra räknar in människor födda i slutet av 70-talet. Egenskaper som brukar tillskrivas Generation Y är att de är ifrågasättande, individualister, otåliga, kräsna, motivationsstyrda, egensinniga, bortskämda, nonchalanta, empatiska, krävande, orädda och illojala mot sina arbetsgivare.


Biologiskt kön måste kunna ses som en tillgång

Summary: Den normkritiska pedagogik som just nu lanseras i Sveriges skola och förskola är en återvändsgränd. Som människor behöver vi få se vårt biologiska kön som en tillgång snarare än ett problem.

Det har knappast undgått någon inom svensk förskola och skola att det är normkritiken som är det stora nya i Sveriges skolväsende. Normkritiken kan beskrivas som en maktkritisk metod, som handlar om att ge alla individer i en grupp samma rättigheter och möjligheter. I hela vårt land erbjuds kurser och anordnas temadagar om normkritisk pedagogik, och till de pådrivande hör lobbyorganisationer som RFSL och RFSU – men också statliga myndigheter som Skolverket, Myndigheten för Ungdoms- och Civilsamhällesfrågor, DO och Forum för levande historia. Normkritik i sig är förstås ett neutralt begrepp. Vem har inte behov av att ifrågasätta en och annan norm? Men den pedagogik vi möter hos dessa aktörer har sina ideologiska rötter inom queerrörelsen. Den betraktar könet och identiteten som något flytande, och motsätter sig allt tal om normalt och onormalt. Inte minst tanken att huvuddelen av mänskligheten kan och bör delas in i två kön utsätts för hårdföra angrepp. I DO:s dokument Lika rättigheter i förskolan får vi exempelvis ta del av tips och råd kring hur man som förskolepedagog ska undvika att ”upprätthålla och befästa tvåkönsnormen” bland barnen. Till förslagen hör sådant som att se till ”att det finns könsneutrala toaletter så att barnen inte måste välja mellan flick- och pojktoaletten”. Samma tongångar hörs längre upp i åldrarna. I lathunden Det öppna klassrummet uppmanar Lärarnas Riksförbunds Studerandeförening sina blivande kolleger att sluta använda ord som ”grabbar”, ”tjejer”, ”mamma” och ”pappa” i klassrummet. Detta för att ”alla elever inte är bekväma med att omnämnas som sitt tilldelade kön”. Denna strategi är dock på flera sätt problematisk. De flesta människor ser trots allt sitt biologiska kön som en tillgång i det egna identitetsbyggandet, och detta bekräftas även av traditionell utvecklingspsykologi. Därmed blir det orimligt att en så pass liten minoritet ska få ta ifrån majoriteten denna tillgång. Dessutom väcks frågan hur vi ska kunna identifiera diskriminering på grund av kön om vi inte längre får använda begrepp som kvinnor och män, manligt och kvinnligt. Är inte risken stor att de som förlorar mest på denna ideologi är samma grupp som enligt feminismen blir förlorare på könsmaktsordningen – nämligen kvinnorna? Till vår tids paradoxer hör att det samtidigt som queertänkandet breder ut sig talas allt mer högljutt om kraven på kvotering, bland annat av kvinnor i olika bolagsstyrelser. Men hur ska denna typ av kvotering hanteras, när man samtidigt driver på om att var och en ska definiera sitt eget kön – utan att konsultera vare sig medicinsk eller psykologisk expertis? Flera hbtq-organisationer har redan fått dispens från kravet att redovisa sina medlemmars biologiska kön, och att ställa annorlunda krav på våra börsnoterade bolag blir ju ett uppenbart fall av dubbla måttstockar. Jag tror att den queerinspirerade normkritiken är en återvändsgränd. Drömmen om ett samhälle bortom tvåkönsnormen skapar helt enkelt en ny uppsättning problem. Därför är det allvarligt om denna på ett okritiskt sätt implementeras på våra förskolor och skolor.


Peter Wolodarski: Strandbråket är en gudasänd gåva till IS.

Summary: Söndagskrönikan. Burkinin är inte en burka. Att förbjuda den gör det svårare för muslimer att leva i Europa, samtidigt som radikala islamister stärks.

En kvinna på stranden. Poliser som omringar henne, kräver att hon ska byta klädsel. Tumult uppstår. Personer i närheten försvarar kvinnan, säger att hon inte stör någon. Andra strandgäster skriker: ”Åk hem”, ”vi vill inte ha er här”. Detta är inte Iran eller Saudiarabien. Detta är Frankrike, sensommaren 2016. Efter terror och rädsla för mer terror svarar delar av det franska samhället med att rusa i just den riktning som IS önskar: genom att göra det svårare för muslimer att leva i Europa. Rapporterna från den franska rivieran denna vecka är sorgliga, i första hand för att de visar hur ordningsmakten i ett demokratiskt land kränker en enskild. Men händelsen är också djupt problematisk, därför att den gör hela Europas kamp mot den radikala islamismen så mycket svårare. Från Frankrike sprids bilder över världen på hur en muslim kan bli behandlad i det demokratiska Europa, bilder som med säkerhet kommer att användas av jihadister för att locka till sig nya anhängare. ”Titta, vad var det vi sa. De hatar er, de hatar islam, de respekterar inte er tro.” Det krävs inte mycket fantasi för att formulera propagandan. Genom att angripa en fredlig medborgares klädval gör sig den franska republiken paradoxalt nog till en inverterad variant av den rörelse man säger sig vilja bekämpa: den religiösa extremismen.   I Iran är kvinnors klädsel reglerad i lag. Kvinnor som inte är muslimer är påkallade att klä sig ”anständigt”. I Saudiarabien är den religiösa polisen, muttawa, på sin vakt – och systemet omfattar även män. Med hänvisning till sharialagen kan den som bryter mot klädreglerna anhållas. Besökare varnas innan de anländer. På sin hemsida uppmanar Finlands Riyadhambassad den finländske mannen att vara ”rätt klädd” för att undvika ”tråkigheter”. ”Så länge du kommer ihåg att dina kläder inte är för åtsittande, har korta ben eller helt saknar ärmar, kommer du att klara dig hur bra som helst i Saudiarabien”, skriver ambassaden i positiv anda. Återstår att se vad Saudiarabiens Parisambassad kommer att behöva skriva på sin hemsida. I Frankrike säger sig myndigheterna vilja upprätthålla samhällets ordning och motverka religiös extremism. Men de bryska metoderna för osökt tankarna någon annanstans. Få torde ifrågasätta att radikal islamism är ett dödligt hot mot våra samhällen. Men i denna historia är det demokratin som står för den extrema åtgärden när staten börjar tala om för kvinnor – som inte döljer sitt ansikte – hur de ska klä sig. Lyckligtvis upphävde Frankrikes högsta förvaltningsdomstol i fredags tillfälligt det lokala klädförbudet, som riktar sig mot den så kallade burkinin, men skadan är redan skedd. Mycket talar för att detta kommer att bli en fråga i presidentvalet 2017, där förbudsivrarna redan är högljudda. Plagget i centrum för kontroversen – burkinin – påstås vara en förtryckande symbol, som utmanar de sekulära värden som den franska republiken vilar på. En mer hårdkokt analys är att burkinin är tacksam för politiker som försöker exploatera rädsla och allmän misstro mot muslimer. I brittiska The Guardian berättar burkinins skapare om hur plagget blev till 2004. Det var – tvärtemot vad de lokala franska borgmästarna gjort gällande – ett försök att ge kvinnor mer frihet, inte att beskära den. ”Min systerdotter ville spela basket, men det var svårt att få med henne i laget – hon bar ju hijab. Min syster kämpade för att få dottern att spela, hon var tvungen att debattera och fråga, varför ska hennes blygsamhet hindra henne från att spela?” skriver Aheda Zanetti. Hon förklarar att hon försökte designa ett plagg som gjorde det möjligt för muslimska kvinnor att anamma västerländska kläder och fritidsaktiviteter. Burkinin var inte i första hand tänkt som ett utryck för islam, utan som en symbol för fritid, glädje, träning och hälsa. Tack vare plagget har muslimska kvinnor fått mer frihet, konstaterar Aheda Zanetti och avslutar retoriskt: ”Så vem är bättre, talibanerna eller de franska politikerna?” I Frankrike har debatten laddat burkinin med värden som är frikopplade från Aheda Zanettis idéer. Vad som inte var tänkt som en förtryckande symbol målas ut som det – vilket naturligtvis kan bidra till att plagget också börjar används så. Ju mer politikerna skruvar upp retoriken, desto mer flyttar sig konflikten från själva ursprungsfrågan. Och det blir svårare för muslimska kvinnor att delta i samhällslivet. De tvingas fly från stranden till källaren. Frankrike är skakat av terror och oro för fler urskillningslösa attacker. Landet är i krig mot IS, deklarerade president Hollande redan förra året. Det är nödvändigt och rättfärdigt att bekämpa hotet från den radikala islamismen. Men den kampen kan bara nå framgång om den bedrivs tillsammans med det muslimska majoritetssamhället. 2014 dödades ungefär 30 000 människor runt om i världen i terrorattacker. De flesta gärningsmän var muslimer, men det var också de flesta offer, påminde Fareed Zakaria i helgen i sitt CNN-program. Islamistiska terrorister hatar inte bara den västerländska världen, de hatar alla muslimer som försöker leva i ett modernt samhälle. Om politiker som svar på terrorn svartmålar en hel religion, gör det svårare att fungera som muslim i vardagen och bidrar till motsättningar mellan islam och kristendom, då kan vi vara säkra på att IS kommer att ha stor lycka i sina rekryteringsförsök i Europa. Det som börjar som ett strandbråk slutar inte där. Peter Wolodarski Strandbråket är en gudasänd gåva till IS Burkinin är inte en burka. Att förbjuda den gör det svårare för muslimer att leva i Europa, samtidigt som radikala islamister stärks. Clinton är den duktiga eleven som vill lite för mycket Förr eller lenare snubblar alla politiker på något. Hillary Clinton är inget undantag. Det är så här demagoger underminerar demokratin Hot om våld, beskrivningar av det politiska systemet som genomruttet och återkommande karaktärsmord. Donald Trumps hatretorik pekar i en tydlig riktning. Bästa hoppet är att Trump fullföljer galenskapen Donald Trump har hittills räknat med att all publicitet är bra publicitet. Möjligen gäller inte längre det för honom.


”Jag ber om ursäkt för 90-talets pedagogiska idéer”

Summary: Bakom läraryrkets låga status. Nittiotalets pedagogiska idéer ledde inte till en bättre skola. Trots det är det väldigt tyst bland oss pedagogikforskare som bidragit till att underminera lärarkåren. Det vore kanske på sin plats att vi gjorde avbön. Det skulle vara ett väsentligt bidrag till att höja läraryrkets status i Sverige, skriver professor Jonas Linderoth.

Terminsstarten har i år har solkats av dystra rapporter om den svenska skolans lärarbrist. Utbildade lärare söker sig bort från yrket och allt för få väljer att utbilda sig till lärare. Rektorer letar med ljus och lykta efter någon som är villig att ta sig an ett klassrum. Situationen är mycket oroande. Inom några år kommer det att saknas tusentals behöriga lärare i den svenska skolan. Från politiskt håll är patentlösningen ekonomistyrning. Mer flexibel, tillika ojämlik, lönesättning skall höja lärarnas status och locka fler personer till yrket. Vad som helt förbises i debatten är hur de senaste tjugo årens skolreformer (såsom kommunalisering, målstyrning, organisation i arbetslag, F-9 skolor, friskolornas etablering, det fria skolvalet etcetera) även i grunden förändrat berättelsen om vem den goda läraren är. Märkligt nog lanserades nämligen nittiotalets reformer i den svenska skolan – närmast systematiskt – med pedagogiska, snarare än ekonomiska argument. Såväl skoldebattörer, pedagogikforskare, tjänstemän, fackförbund, lärarutbildare och politiker förde en argumentation om den goda skolan som underminerade den befintliga lärarkåren. Den tidlösa undervisningsform där den som kan en sak berättar denna för den som inte kan, kom att förknippas med maktmissbruk och kadaverdisciplin. Istället skulle den goda läraren stödja elevens självständiga lärande, klassrumsarbetet skulle utgå från elevens naturliga motivation, gränser mellan olika ämnen skulle lösas upp och skolans fysiska rum skulle utformas för att snarare stödja elevens eget arbete än lärarens berättande. Lärare som inte anammade det pedagogiska nytänkandet sades ha en problematisk kunskapssyn, förespråka kadaverdisciplin och njuta av att sätta låga betyg. I min egen lärarutbildning på nittiotalet liknades dessa lärare vid den fiktive, sadistiske läraren Caligula i Alf Sjöbergs film Hets. Vi studenter skulle inte bli som dessa lärare. Vi skulle bli något annat som i grunden transformerade den svenska skolan. År 1993 beskrev pedagogikprofessor Alison King i en numera klassisk artikel denna nya framväxande lärarroll. Läraren skulle inte längre vara ”en vis person stod på en scen” utan en ”en guide som följer vid sidan” (The sage on the stage to a guide on the side). King menade att denna förändrade lärarroll ledde till självständiga, kritiskt tänkande elever som kunde lösa problem kreativt. Ungefär samtidigt hävdade matematikprofessorn Seymour Papert, en inflytelserik pionjär för digitalt lärande, att den instruerande läraren oftast stod i vägen för elevens egen upptäckarlust. Istället skulle målet för en lärare vara att ”undervisa på ett sådant sätt att man åstadkommer mesta möjliga inlärning med minsta möjliga undervisning”. I Sverige hade dessa tankar formaliserats redan 1992, då den kommitté som hade i uppdrag att arbeta fram en ny svensk läroplan levererat sitt huvudbetänkande, Skola för bildning (SOU 1992:94). Nyckelorden för att beskriva elevens aktivitet var: undersöka och upptäcka. Lärarens uppgifter var att stimulera, stödja och handleda. Betänkandet nämner nästan inte alls en elevroll som lyssnar och förstår, eller en lärarroll som berättar, förklarar och instruerar. Bit för bit demonteras läraryrkets historiska identitet och status. Jag har själv i oförstånd bidragit till att på detta sätt försvaga lärarkåren. Som ny doktorand talade jag på en konferens i Stockholm. Under temat ”Upplevelse för kunskap” rev jag på Kulturhusets lilla scen av anekdoter av typen: ”Jag har lärt mig mer engelska genom mitt musikintresse än i skolan”. Alltihop inleddes med att jag visade bilder på lekande barn samtidigt som jag spelade upp Pink Floyds låt Another brick in the wall (Part 2), känd för textraden ”We don’t need no education”. I dag ryser jag i hela kroppen av skam när jag tänker på det förenklade och populistiska budskap jag framförde. Sanningen är den att om jag inte själv haft fantastiska lärare under min gymnasietid så hade jag troligtvis inte fortsatt till högre utbildning. Instruerande, berättande och visande lärare var alltså en förutsättning för att jag kunde stå och sprida mitt undervisningsfientliga budskap. I dag kan vi se resultatet av nittiotalets pedagogiska ”upplysning”. Undersökningar som PISA och TIMSS ger klara besked, den svenska skolan har försämrats på ett sätt som saknar motstycke i internationella mätningar. Forskarna Jan-Eric Gustafsson, Sverker Sörlin och Jonas Vlachos skriver i sin rapport Policyidéer för svensk skola att det finns anledning att tro att ”undervisningsformer som i stor utsträckning sätter eleverna i eget arbete leder till sämre resultat än undervisning där läraren tar ett mer aktivt ansvar”. John Hattie, pedagogikprofessorn bakom en av de senaste årens mest uppmärksammade metastudier kring elevresultat, menar att den undervisningsform där läraren blir en handledare – som med minimal intervention skall se till att eleven förvärvar kunskap genom sin egen aktivitet – närmast står i direkt motsats till vad som utgör framgångsrika pedagogiska metoder. Det råder alltså ingen tvekan om att nittiotalets pedagogiska idéer inte ledde till en bättre skola. Trots detta, eller kanske på grund av det, är det väldigt tyst bland oss pedagogikforskare som bidragit till att underminera lärarkåren. Det vore kanske på sin plats att vi rannsakade oss själva och den skoldebatt vi fört under de senaste tjugo åren. En sådan avbön från nittiotalets idéer om den goda läraren skulle vara ett väsentligt bidrag till att höja läraryrkets status i Sverige. Det skulle kunna läka sår mellan professionen och lärarutbildningen. Det skulle kunna återupprätta de lärare som lyckats göra motstånd mot de pedagogiska trender där en handledande lärarroll framhålls. Det skulle innebära att lärare igen med stolthet kunde se den egna yrkesidentiteten i ett historiskt perspektiv. För mitt tilltag på Kulturhusets scen är jag själv djupt ångerfull och vill be den svenska lärarkåren om ursäkt. I detta hoppas jag föregå med gott exempel och väntar nu spänt på att fler kollegor ska ta ansvar för det pedagogiska klimat de varit med om att skapa. Författarna bakom Skola för bildning SOU 1992:94 får gärna börja. I dag ryser jag i hela kroppen av skam när jag tänker på det förenklade och populistiska budskap jag framförde. Sanningen är den att om jag inte själv haft fantastiska lärare under min gymnasietid så hade jag troligtvis inte fortsatt till högre utbildning. Jonas Linderoth, professor i pedagogik vid Göteborgs universitet, tidigare ämneslärare i bild och religion. Författare till ”Lärarens återkomst – Från förvirring till upprättelse”.


”Tragisk kamp mot väderkvarnar”

Summary: REPLIK. Stopp för privatisering av universitetssjukhus är ett i stort sett meningslöst förslag (DN Debatt 23/8). Ingen i svensk sjukvårdspolitik har föreslagit att privata vårdgivare skulle ta över något av våra universitetssjukhus, skriver Anna Starbrink (L).

Ska vårdens, patienternas och personalens bästa vara utgångspunkten för svensk hälso- och sjukvård? Eller ska vi begränsas av ideologiska skygglappar? Den allt viktigare skiljelinjen i svensk sjukvårdspolitik går mellan oss som tror på patienternas valfrihet och värdet av en mångfald av vårdgivare – och de som vill skrota mångfalden och stoppa fristående alternativ. Socialdemokraterna har länge försökt balansera på den gränsen men den senaste tidens utspel visar att man lutar alltmer åt valfrihetens motståndare. Sjukvårdsministerns artikel tillsammans med Vänsterpartiet tydliggör än en gång hur regeringen nu väljer att samarbeta med ett parti vars agenda innebär socialisering. Vänstern vill stoppa valfriheten och förbjuda privata välfärdsföretag. Tillsammans med Socialdemokraternas traditionella tro på storskaliga lösningar skulle vara förödande för svensk sjukvårds utveckling. Vi behöver innovation, inte likriktning. Det finns flera problem med S-V-utspelet om (mot) privat sjukvård. Det största problemet är inte själva förslagen – som i praktiken är två kraftfulla slag i luften. Privata sjukvårdsförsäkringar finns och tecknas i dag av allt från privatpersoner till företag och fackföreningar, men redan i dag är det självklart i offentlig vård att den enskildes vårdbehov ska avgöra. Ingen privat försäkringspatient får gå före någon med större vårdbehov. Stopp för privatisering av universitetssjukhus är likaså ett i stort sett meningslöst förslag. Ingen i svensk sjukvårdspolitik har föreslagit att privata vårdgivare skulle ta över något av våra universitetssjukhus. I Stockholm vet vi av erfarenhet hur mångfalden av vårdgivare och patientens valfrihet har hjälpt oss att utveckla vården. Vårdköer har kapats, till stor del tack var privata vårdgivare. Vårdvalen har kapat månader av väntan, för patienter med utslitna höft- och knäleder, för barn med språksvårigheter som behöver logopedhjälp, och många andra. Men vårdvalen är också hotade, även om Wikströms och Rågsjös partikamrater i vårt landsting fortfarande inte har svarat på vilka patienter det är som i så fall inte ska få vård, vilka som åter ska tvingas till in i månads- eller årslånga socialistiska vårdköer. I Stockholm har vi också föreslagit upphandling av ytterligare ett akutsjukhus, vilket S och V tar upp som ett skräckinjagande exempel. Vad som är så förfärligt med en vårdgivare som kan bidra till högre kvalitet, effektivitet och nöjdare patienter och personal, har de dock svårt att svara på. Eller tänker S som konsekvens gå ihop med V och avskaffa populära, framgångsrika S:t Görans sjukhus? Sjukvårdsministerns Don Quijoteska kamp mot väderkvarnar, påhejad av V:s Sancho Panza, kunde vara en komedi, men liknar snarare en tragedi. Det största problemet med S-V-utspelet är dess ohederliga, vi kan kalla det oridderliga, retorik. Tomma men hotfulla förslag, ovanpå åratal av svartmålning av privata vårdgivare, riskerar att skada förtroendet för såväl svensk sjukvård som svensk sjukvårdspolitik. Det är allvarligt. Ord har betydelse. 23 augusti Debattartikel Gabriel Wikström (S), sjukvårdsminister och Karin Rågsjö (V), vårdpolitisk talesperson: ”Universitetssjukhusen ska vara kvar i gemensam ägo” Repliker Anders W Jonsson (C), gruppledare och talesperson i välfärdsfrågor: ”Pajkastning i stället för samförstånd” Anna Starbrink (L), hälso- och sjukvårdslandstingsråd Stockholms län, ordförande i Liberalernas välfärdskommission: ”Tragisk kamp mot väderkvarnar” John Lapidus, forskare i ekonomisk historia, Handelshögskolan vid Göteborgs universitet: ”?Halvmesyr om privata sjukvårdsförsäkringar” Företrädare för Svenska läkaresällskapet: ”Allvarliga brister på universitetssjukhus måste åtgärdas” Slutreplik från Gabriel Wikström (S) och Karin Rågsjö (V): ”Vi vill inte begränsa patienternas valfrihet” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Egentligen vansinnigt att jag blev musiker”

Summary: Hans pappa, den legendariske sångaren och musikern, blev Cornelis med hela svenska folket. För sonen Jack Vreeswijk var det inte lätt att stå i sin pappas skugga. Sakta men säkert har han skapat sig en egen karriär som artist.

För Jack Vreeswijk var det inget självklart val att bli sångare och musiker. Pappa Cornelis skugga var stor och svår att ta sig ur. I dag känner han sig trygg med att han blir uppskattad för det han gör – och inte för att han är son till en legendarisk artist. – Som ung grabb borde jag aldrig ha börjat med musiken. Det är ju nästan yrkesmässigt självmord med en sådan farsa. Men jag började lira i källarband och punkband trots at det egentligen var vansinnigt att bli musiker med min bakgrund, säger Jack. Han berättar att pappa Cornelis inte direkt uppskattade sonens musiksmak, punken var ju inte riktigt hans stil. – Fast pappa tyckte att jag både sjöng och spelade bra, men också att jag måste ha en reservplan om jag inte skulle kunna försörja mig på musiken. – Pappa var inte så närvarande i mitt liv, men jag insåg att han var en otroligt skicklig artist. Tvekade du att satsa på musiken? – Nej, det gjorde jag nog aldrig. Inte då, när jag var ung, i alla fall. Snarare inspirerade pappa nog mig att förkovra mig och bli ännu duktigare. Jag förstod att jag inte kunde bli lika bra på det som han gjorde, men kanske bra på det han inte kunde. Lärde han dig att spela gitarr? – Nej, han satt aldrig med mig för att lära ut ackord och så vidare. Jag lärde mig grunderna själv och lyssnade sedan och tittade på hur han gjorde. Senare, som tonåring, lärde jag mycket av pappas musiker. En av dem var Conny Söderlund, en fantastisk gitarrist. Så här beskrev Jack tonåren på sin gamla hemsida för några år sedan: ”Under den tiden så började en annan spela i garageband. Inte för att göra uppror mot föräldrar eller nå’t sånt krafs. Det brukar vara förbehållet övremedelklassungar som bor ute i Äppelviken och beklagar sig över att de måste bo i en tiorumsvilla med sina mossiga föräldrar. I alla fall så hette första bandet Ful i Hufvet”. – Jag kände aldrig något behov av att revoltera mot mina föräldrar, och inte heller av att protestera mot min fars musik, säger Jack i dag. Hans pappa Cornelis Vreeswijk blev något av en svensk nationaltrubadur under sin femtioåriga levnad. Han var en skicklig låtskrivare och poet, med en samhällskritisk underton i många av sina texter. Cornelis föddes 1937 och dog i november 1987. Då hade Jack fått lite fart på sin egen karriär med ett skivkontrakt som dock frös inne sedan skivbolaget gått i konkurs. Men efter faderns död fick han avsmak för musikbranschen och medievärlden. – Jag tyckte att många profiterade på min pappa som dött utfattig med stora skulder. Så kom det sig att Jack la av helt och hållet med musiken. Han berättar att året före sin död hade Cornelis vänt sig till flera skivbolag för att spela in några nya låtar, men fått nobben. Så fick han på nåder spela in skivan ”I elfte timmen” och så ”Fatumeh” som blev klar strax innan han avled i levercancer. – När pappa var död fylldes tidningarna med minnestexter. Alla verkade ha känt honom och ha något att säga. Och skivbolagen gav ut gamla plattor på nytt. Det blev bara för mycket. Jag ville inte vara med i cirkusen kring honom. Jack säger att han redan när han började sjunga och spela ville duga i sin pappas ögon och öron. Han kände ett inre krav att vara duktig, samtidigt som han älskade musiken. Efter Cornelis död var Jack i princip tyst i flera år. Så fick han 1994 ett erbjudande om att vara med på en visturné. Och året efter väntade ett skivkontrakt på hans signatur. – Man kan säga att jag gjorde en sen debut. Jag hade ingen tanke på att bli en ”Lill-Cornelis” utan ville skapa mig en egen profil på scenen. Jack säger att han tror att publiken jämför honom med hans pappa, i alla fall de som minns honom. – Men det stör mig inte. Jämförelsen sker ofta på ett schyst sätt, man anar ett släktdrag när jag sjunger och spelar – utan att för den skull få för sig att jag försöker imitera pappa. I dag försöker Jack tolka sin pappas enorma låtskatt på sitt eget sätt och förmedla den till dagens publik. Han säger att om han sjunger och spelar som sin far skulle han bara bli som ”en enda stor jukebox”. – Jag har mina rötter i punken och det avspeglas i mina tolkningar. På konserterna brukar jag ofta berätta om hur och var pappas låtar kom till, samt varför han skrev dem. Du profiterar inte på hans namn? – Tanken kommer då och då. Men jag har slitit och arbetat hårt för att nå dit jag är i dag. Jag har knegat mig till min framgång. Folk är inte dumma i huvudet och tror inte att jag lirar pappas låtar för att bli en rik man. Genom åren har Jack sett många artister förstöra sina liv med droger och alkohol. Cornelis var en av dem. – Jag vet att det blev mycket för pappa, både före och efter hans uppträdanden. Det var en del av traditionen då. Jag bestämde mig tidigt för att jag skulle leva på ett annat sätt. I dag bor Jack tillsammans med hustrun Anneli i ett hus de byggt på landet några mil utanför Uddevalla. Efter spelningar i södra Sverige försöker han alltid åka hem direkt med bilen. – Så det finns ingen möjlighet för mig att korka upp en back bira när jag lirat klart. Mitt val är ett annat än det som pappa gjorde. För sex år sedan visades filmen ”Cornelis” på landets biografer, med den norske sångaren och låtskrivaren Hans-Erik Dyvik Husby i huvudrollen. Musiken till filmen är komponerad av Jack Vreeswijk och det melankoliska temat återkommer gång på gång. Jacks mamma Ingalill har berättat att Cornelis var en oerhört skör person. På scen och i studion hade han full kontroll, men i övriga livet var självförtroende ganska dåligt. Ibland funderar Jack över hur det varit om hans pappa inte varit så känd och uppskattad. Hade det varit lättare att gå i hans fotspår då, med färre förväntningar och krav? – Fast det kanske är så att alla som tar över något efter en förälder känner ett krav på att prestera minst lika bra eller bättre. Med jämna mellanrum stöter Jack på artister och skådespelare som också har välkända föräldrar. Ibland brukar de tala om sina gemensamma erfarenheter. – Skådespelare verkar ha lättare att hantera den situationen, och att med självförtroende skapa sig egen karriär. Jag vet inte vad det beror på. Om du sammanfattar ditt förhållande till din pappa? – Han var så känd. Min musikaliska resa har medialt sett varit ganska tuff. Jag har alltid jämförts med pappa och det har varit tufft att leva upp till hans standard. – Men det har samtidigt varit nyttigt att känna omgivningens krav. De har gjort att jag också höjt de egna kraven på mig, gjort att jag ansträngt mig som jag kanske inte skulle ha gjort annars. Jack har tre barn och en bonusdotter. Ingen av dem har valt ett yrke med koppling till musikbranschen. Någon jobbar med medier, en annan är civilingenjör. – Kanske har de blivit avskräckta av mig och pappa, säger Jack. Fast nej, så tror jag inte det är. Alla har vi våra intressen och kvaliteter. Det viktiga är att inte tvinga in barnen i en yrkesbana som inte passar dem och som de inte vill beträda. Född: 1964. Familj: Hustrun Anneli, tre söner och en bonusdotter. Bor: Hus på landet utanför Uddevalla. Gör: Är svensk vissångare, sångtextförfattare och kompositör. Bakgrund: Son till trubaduren Cornelis Vreeswijk. Har släppt fyra egna album och sjunger ofta sin fars visor. Komponerade musiken till filmen om Cornelis Vreeswijks liv (2010). Har bland annat arbetat som slaktare och på ett autismcenter när han inte hållit på med musik. Levde mellan 1937 och 1987. Var en nederländsk-svensk trubadur, kompositör, poet och skådespelare. Räknas som en av Sveriges största trubadurer tillsammans med Carl Michael Bellman och Evert Taube. Flyttade med familjen till Sverige som tolvåring. Slog igenom under 1960-talet som vissångare, låtskrivare och skådespelare. Utöver sina egna låtar spelade han bland annat in tolkningar av Carl Michael Bellman, Victor Jara, Povel Ramel, Evert Taube och Lars Forssell. Gav många konserter och levde ett hårt turnéliv, även privatlivet var periodvis stormigt. Cornelis Vreeswijk blev aldrig svensk medborgare. Del 1 Var tionde svensk ”ärver” sin mammas eller pappas yrke. En del gör det med glädje, andra mer motvilligt. Insidan har träffat fyra personer som går i sina föräldrars fotspår.


Summary: Det är med djup förvåning vi på DN Debatt (19/8) får läsa Daniel Suhonen och Sten Svenssons, Idéinstitutets Katalys, debattartikel "Skandal att de oseriösa gymnasierna får fortsätta”. Andelen elever som tog examen från Yrkesgymnasiet i våras var 81,2 procent jämfört med Skolinspektionens senaste mätning för riket som låg på 69,4 procent. Det tyder på att vi har en god och kvalitetsfylld undervisning som bara ökar från år till år, skriver Raja Thorén, vd Thorengruppen.

Artikeln bygger på deras rapport "En granskning av oseriösa vinstdrivande aktörer inom gymnasieskolans yrkesprogram". Debattörerna slår sig för bröstet och påstår sig på ett raljant sätt kunna visa på uppenbara och systematiska kvalitetsbrister i en viktig och skör del av den svenska gymnasieskolan. Det är en ideologisk rapport byggt på antaganden, påståenden och rena spekulationer. Det är alarmerande, trist och oseriöst att en rapport så lättvindigt får spridning utan förankring i fakta. Thorengruppen är ett familjeföretag och vi återinvesterar största delen av våra vinster i verksamheten. Att bedriva skolor är ett samhällsansvar och vårt åtagande är långsiktigt. Vi har funnits i över 17 år och växer för varje år, det hade vi inte kunnat göra utan mycket nöjda elever och föräldrar. Vi vill utveckla och utmana den traditionella synen på utbildning och prövar gärna nya väger. Ibland gör vi fel, men då rättar vi alltid till det på en gång. För oss är resultatet för våra elever det allra viktigaste. Vi bedriver bland annat lärlingsutbildningar inom Yrkesgymnasiet på 12 orter runt om i landet därför att vi är övertygade att det är bästa sättet att lära sig ett yrke. Våra elever verkar i dag inom drygt 1 000 olika företag runt om i Sverige där inte mindre än 96,6 procent av eleverna har lärlingsplatser. Men det viktigaste resultatet för oss är att 83 procent får jobb direkt efter studenten inom sitt yrke. Vägen dit har inte varit enkel, men för oss är lärlingsplatser vägen till verkligt resultat. Andelen elever som tog examen från Yrkesgymnasiet i våras var 81,2 procent jämfört med Skolinspektionens senaste mätning för riket som låg på 69,4 procent. Det tyder på att vi har en god och kvalitetsfylld undervisning som bara ökar från år till år. Om vi inte hade nöjda elever så skulle vi inte ständigt öka antal sökanden till våra lärlingsutbildningar. Brist på insyn gör det lätt att fuska och strunta i de regler som finns. Vi har i dag ett system där Skolinspektionen har full insynsrätt och så ska det vara. De är professionella. Vi har fått kritik som de allra flesta kommunala skolor. Det är till och med så att vi har färre brister än en genomsnittlig kommunal skola. Skolinspektionens statistik visar att endast 22 procent klarat sig helt utan anmärkning medan vi ligger på 45 procent. Men det allra viktigaste är att gör vi fel så åtgärdar vi det. Vi har alltid haft en god dialog med Skolinspektionen. Därför är vi extra stolta och glada över att vi strax innan sommaren fick svart på vitt att samtliga våra skolor inom Yrkesgymnasiet uppfyller de krav som krävs för att upprätthålla en kvalitativ gymnasieutbildning. Vi ser myndighetens granskningar som positiva för att kunna utveckla vår verksamhet. Låt oss slå fast att vi är och förblir en långsiktig seriös aktör på den svenska skolmarknaden där resultaten för våra elever är det viktigaste. Ni är varmt välkomna att besöka våra skolor. 19 augusti 2016 Debattartikel Daniel Suhonen och Sten Svensson, Katalys: ”Skandal att de oseriösa gymnasierna får fortsätta” Repliker Raja Thorén, vd Thorengruppen: ”Vi har färre brister än kommunala skolor” Jarl Uggla, vd för Praktiska gymnasiet: ”Vi arbetar med ständig förbättring” Helene Hellmark Knutsson (S), minister för högre utbildning och forskning: ”Oseriösa gymnasier ska stoppas” Slutreplik från Daniel Suhonen och Sten Svensson, Katalys: ”Regeringen måste göra det som krävs” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Träningen hjälper Stuart att klara vardagen bättre

Summary: En personlig tränare – är det något för äldre att satsa på? Stuart Imeson, 68 år, verkar ha hoppat på en ny trend där även de som kommit upp i åren väljer att träna på gym.

Allt fler äldre tränar på gym och många av dem anlitar en personlig tränare för att få hjälp att förbättra styrkan och konditionen. Men priserna varierar kraftigt. Sedan i våras har Stuart Imeson, 68, en egen tränare. Gymmet som han besöker ligger nära Stockholms stadion på Östermalm i Stockholm, i ett välbärgat område. – En personlig tränare kostar en del. Men jag tycker att det är värt pengarna att lära sig att träna på ett sätt som verkligen bygger upp kroppen. Stuart har fått lära sig en rad nya övningar som gör att han blir starkare. Han säger att han inte tävlar mot sig själv eller mot andra och inte heller ”bygger” muskler. – Min träning är ett sätt att klara vardagen på ett bättre sätt, förklarar Stuart. Hans personliga tränare heter Felipe Ramirez Ghiglione och har arbetat på gymmet sedan tidigt i våras. Tidigare hjälpte han fotbollsspelare och några privatpersoner i Stockholmsområdet att träna på rätt sätt. – Jag ser en tydlig trend att fler äldre anlitar en personlig tränare. De har upptäckt att med åren slits kroppen och att regelbunden träning kan förhindra skador och förbättra allmäntillståndet. Felipe har läst tränarprogrammet på Gymnastik- och idrottshögskolan, och som fotbollsspelare lärde han sig mycket om hur övningar kan läggas upp för att stärka bland annat muskler och leder. – De som tränar på gym är ofta så fokuserade på maskiner och apparater. Jag strävar efter att låta kroppen arbeta även med andra övningar som gör att man orkar med vardagslivet, fortsätter Felipe. En personlig tränare kan kosta ganska mycket? – Det stämmer. Men jag märker att många tycker det är värt att satsa en del för att behålla en god hälsa upp i åren. För många som har råd är det naturligt att köpa kläder och god mat, resa och satsa på sitt boende och så vidare. Jag ser det som en billig investering att också satsa på att kroppen ska må bra, säger Felipe Ramirez Ghiglione. När vi besöker gymmet är det första gången som Felipe och Stuart ses efter sommaren. Stuart arbetar fortfarande som lärare i bland annat engelska på Stadsmissionens folkhögskola. – Jag vill jobba så länge jag orkar och så länge arbetsgivaren vill ha mig kvar. Då är det bra att ha bra kondition och en kropp som fungerar. Stuart märker också att allt fler äldre tycks engagera en personlig tränare för att få råd och tips.   – Jag arbetar deltid och kan träna på dagtid. Under mina pass på gymmet ser jag allt fler äldre, både män och kvinnor. Om det är en allmän trend kan jag inte uttala mig om. Stuart har alltid ”gjort något” för att försöka hålla kroppen i gång. Fram till 16-årsåldern tränade och tävlade han i gymnastik. – Sedan började jag jobba och slutade med gymnastiken. Jag hade flera olika jobb och på en del av dem fick jag använda kroppen. Jag tror att jag fick en god grundfysik under de åren. Så började Stuart springa och kände att han mådde bra av att röra sig. Men när han fått barn var det svårare att upprätthålla träningen. – Det var hämtning och lämning på förskolan och matlagning och städning... och allt det andra. Genom åren har Stuart tränat regelbundet, även om det förekommit uppehåll med jämna mellanrum. Ett tag tränade han på ett gym, men tyckte till slut att det blev för enformigt. – Jag började springa igen. Ofta blev det en längre tur på måndagen då jag gick igenom och planerade arbetsveckan, en mindre tur mitt i veckan och så en längre tur på fredagen. – Då gick jag igenom vad som hänt under veckan. För mig är löpning något meditativt som håller både kroppen och hjärnan i trim. Men ju äldre Stuart blev, desto jobbigare blev det att springa. Bland annat fick han problem med knäna, och för fyra-fem år slutade han att springa. I stället började han träna på gym, och började fundera på det här med en personlig tränare. – Jag tänkte att jag kanske inte gjort rätt övningar, och på att testa ett år med en tränare som utformar övningar speciellt för mig. Och det har varit över förväntan. Redan efter kort tid kände jag mig starkare, särskilt i ryggen. Stuart tänker träna två gånger i veckan på gymmet. Exakt hur ofta han kommer att få hjälp av Felipe är oklart. – Jag har fått ett program som jag kan köra själv, säger Stuart. Och det finns övningar som jag kan göra hemma utan hjälp av en massa träningsmaskiner och apparater. Stuart tillägger att han och hans hustru ofta går långa promenader och vandringar, och att träning inte bara betyder att man ska ”hänga” på ett gym. – Träning får aldrig blir ett krav eller ett måste. För mig är det viktigt att röra på mig även när jag inte är på gymmet, som att gräva i potatislandet vid sommarhuset. – Men en personlig tränare kan hjälpa till att hitta övningar och rörelser som verkligen fungerar och inte motverkar sitt syfte eller till och med skadar muskler och leder. Träningstips Stuarts tips Hitta inte på ursäkter för att slippa träna eller röra på dig. Rör på dig i vardagen. Gå till affären, ta promenader och så vidare. Våga besöka ett gym även om du inte gjort det tidigare. Ganska snabbt kommer du att märka resultat, både om du tränar utan eller med en personlig tränare. Regelbunden träning stimulerar både kroppen och hjärnan, enligt min erfarenhet. Om du har råd – ta hjälp av en personlig tränare Felipes tips Satsa på något du tycker verkar roligt. Ett gym består inte bara av maskiner och apparater. Härma inte vad andra gör, då tröttnar du snabbt. Tro inte på allt du läser i tidningarna om ”snabba” träningsfix. Alla har inte möjlighet att betala en personlig tränare. Men det är alltid gratis att fråga dem och andra som tränar om råd och tips. Det finns olika träningsappar att ladda ned från nätet med övningar som du kan göra hemma. Jag rekommenderar att man tränar två gånger i veckan med fyrtioåtta timmar mellan varje pass så att kroppen hinner återhämta sig. Dyrt med personlig tränare Kostnaden för en personlig tränare är ganska hög. En timme kan gå på mellan 500 kronor upp till 1000 kronor. Det blir ofta billigare om man bokar flera tillfällen på samma gång. På nätet går det att hitta många gym som erbjuder möjlighet till personlig träning.


Påstå inte att det fria skolvalet är enkelt

Summary: DN 18/8 2016. Det finns en konflikt mellan å ena sidan de kommunala skolornas närhetsprincip och friskolornas kösystem, och å andra sidan skolväsendets kompensatoriska uppdrag och allas rätt att likvärdigt kunna använda det fria skolvalet. Därför borde det inte vara helt otänkbart att låta föräldrarna fylla i sina önskemål, för att därefter lotta ut platserna.

Skolstarten är här. Det är nu den ambitiösa invandrarflickan som har sett att det finns en bra skola längre bort ska sätta sig på bussen och resa mot en framtid långt från förorten. Och det är inget fel med det. Det fria skolvalet är här för att stanna, vilket inte är minst viktigt för dem som blivit mobbade eller har kommit in i en negativ spiral och behöver byta miljö. Däremot får ett skolval aldrig vara avgörande för en elevs framtid. Dels för att inga grundskolor får ligga under en fastställd lägstanivå. Dels för att en del elever går i den skola som var föräldrarnas förstahandsval, medan andra inte får sina önskemål tillgodosedda och en tredje kategori inte bryr sig. Det är inte riktigt så situationen målas upp i den offentliga debatten. Där framstår rätten att välja skola inte sällan som synonym med rätten att gå i en viss skola. Det pratas ofta just om den duktiga invandrarflickan, trots att en person som kommit till Sverige som sexåring inte har en chans att komma in i en skola med fyra års kö, vilket en del friskolor har. Dessutom talas det i regel ganska tyst om varför hon inte skulle kunna få de utmaningar hon söker i skolan närmast hemmet, vilket ger intrycket av att det fria valet handlar om de studiemotiverade elevernas rätt att gå i elitskolor. Detta trots att urvalet till de olika grundskolorna inte får utgå från tidigare studieresultat eller en elevs ambitionsnivå. Kommunala grundskolor använder i allmänhet närhetsprincipen, ibland i kombination med syskonförtur, medan fristående skolor för det mesta använder kötid i kombination med syskonförtur. Är det självklart att det är enligt dessa principer urvalet ska göras? Ett barn väljer inte sin adress eller sina föräldrar och kan alltså varken bestämma hur nära en viss skola det ska bo eller huruvida det ska ställas i kö vid ett års ålder. Här drar många slutsatsen att det fria skolvalet bör avskaffas, vilket är en tankevurpa. En stor del av skolsegregationen beror på boendesegregationen, så det finns ingen anledning att drömma sig tillbaka till en tid när alla gick i skolan närmast hemmet. Dels för att alla inte gjorde det. Dels för att föräldrar som hade möjlighet flyttade till områden med bra skolor, vilket många fortfarande gör. Därför är inte frågan om föräldrar ska ha rätt att önska i vilken grundskola deras barn ska gå. Frågan är vilka urvalskriterier som ska gälla om det finns fler sökande än platser. Och här är det viktigt att komma ihåg att så länge alla inte får sina förstahandsval tillgodosedda så kommer elever att ställas mot varandra. Finns det 50 platser och 100 sökande kommer 50 att komma in på övriga 50:s bekostnad. Till gymnasiet och högre utbildningar sker urvalet genom betyg, ibland kombinerat med intagningsprov, vilket är helt i sin ordning. Med grundskolan är det en annan sak. Vid antagningen får vare sig barnets ansträngningar eller begåvning spela någon roll, bortsett från vid vissa inriktningar inom idrott och estetik. Därför bör vi fråga oss hur det fria skolvalet ska kunna bli så rättvist och likvärdigt som möjligt. Här är ett första steg att erbjuda mer bussning mellan områden så att föräldrar utan bil kan välja skolor längre bort. Vidare krävs bättre och tydligare information om skolornas kvalitet, gärna enligt en betygsskala som i England. Sist men inte minst måste vi erkänna att det finns en konflikt mellan å ena sidan de kommunala skolornas närhetsprincip och friskolornas kösystem, och å andra sidan skolväsendets kompensatoriska uppdrag och allas rätt att likvärdigt kunna använda det fria skolvalet. De populärare skolorna kommer, som sagt, alltid att erbjuda vissa elever plats på andra elevers bekostnad. Med det i bakhuvudet borde det inte vara helt otänkbart att låta föräldrarna fylla i sina önskemål, för att därefter lotta ut platserna bland barnen, givetvis med en fastställd gräns för hur långt från hemmet en grundskoleelev kan placeras. Optimalt? Knappast. Men det är inte dagens system heller. Det gynnar barn med socioekonomiskt starka föräldrar, som kan bosätta sig nära attraktiva skolor eller har kunskap nog att ställa barnen i kö innan de har firat sin första födelsedag. Det är något de som värnar det fria skolvalet bör ta med i beräkningarna. I alla fall om de bryr sig om den ambitiösa invandrarflickan.


Från öppna till stängda hjärtan

Summary: DN 16/8 2016. Det är två år sedan Fredrik Reinfeldt uppmanade svenska folket att öppna sina hjärtan. Sedan dess har migrationspolitiken svängt. Är det så vi ska ha det?

På tisdagen är det två år sedan Fredrik Reinfeldt (M) uppmanade svenska folket att öppna sina hjärtan. Ett sommartal som antagligen inte hade gått till historien, om den dåvarande statsministern inte hade fällt de bevingade orden. För det var ett kärvt tal, som finns på internet för den som är nostalgiskt lagd. Det handlade om flit och plikt, högre krav i skolan och absolut inga ofinansierade reformer. Men det var också ett tal fullt av framtidstro. Känslan som spred sig där på Norrmalmstorg i Stockholm var att vi var på väg framåt. Inte minst när Reinfeldt blickade ut mot omvärlden och kallade Sverige för humanitär stormakt. Sedan dess har politikerna slutit sig inåt. Under Almedalsveckan i juli tävlade partiledarna i att uttrycka sin kärlek till nationen och många underströk vikten av ”svenska värderingar”. Moderaternas sommarutspel var inte i närheten av några öppna hjärtan, utan gick ut på att införa ett bidragstak, vilket motiverades med den ökade flyktingmottagningen. Parallellt vill Sverigedemokraterna låsa in asylsökande och Ebba Busch Thor (KD) står långt ifrån sin företrädare Göran Hägglund i migrationsfrågan. Inget av detta sker i vakuum. Tongångarna hårdnar samtidigt som Sverige har genomfört en total omställning i migrationspolitiken. Från att under flera år ha haft EU:s mest generösa asyllagstiftning ligger vi i dag på EU:s miniminivå, med gränskontroller, tillfälliga uppehållstillstånd och begränsade möjligheter till familjeåterförening. Så här i efterhand är det lätt att glömma hur fort svängningen gick. I september 2015, när bilderna på treåriga Alan Kurdis döda kropp spreds över världen, höll statsminister Stefan Löfven (S) ett uppmärksammat tal om att ”mitt Europa bygger inte murar”. I november lanserade han ”ett andrum för svenskt flyktingmottagande” bredvid en gråtande Åsa Romson (MP). Däremellan höll Moderaterna partistämma, varpå Fredrik Reinfeldts nya moderater, med SVT:s inrikespolitiska kommentator Margit Silbersteins ord, föll ihop som ett korthus. Men det är inte bara Moderaterna som faller. Ord spelar roll och dagens hårda retorik gör oss avtrubbade. Pratet om andrum och ordning och reda i migrationspolitiken målar upp bilden av att flyktingmottagande är en kran som enkelt kan skruvas av och på, utan hänsyn till vilka konsekvenser det får för dem som blir kvar på andra sidan. Det skapar en mental åtskillnad mellan oss och dem, vilket minskar viljan att förstå och vara solidarisk. Det märks inte minst genom att diskussionen förr handlade om hur vi på bästa sätt skulle kunna ta vårt ansvar och hjälpa så många flyende som möjligt. I dag anses ansvar snarare vara synonymt med att strama åt så att färre kommer hit. Men, inflikar vän av ordning, var det inte ohållbart att Sverige tog emot 160 000 asylsökande förra året? Våra system var ju uppenbarligen inte byggda för det. Jo, men det är ingen ursäkt för att låta retoriken skena i väg eller för att okritiskt acceptera vilka restriktiva åtgärder som helst. Gränskontrollerna är skadliga för hela Malmö-Köpenhamn-regionen och att inte veta om man får stanna i ett land främjar knappast integrationen. Dessutom befinner sig Turkiet, som EU har slutit en flyktingöverenskommelse med, i fritt fall. Regimen har planer på att legalisera dödsstraff och tillåta sex med tolvåringar. Vidare har tiotusentals offentliganställda fängslats och avsatts, flyktingar har beskjutits vid gränsen och Turkiet har redan blivit ett land som människor flyr från – inte bara till – vilket betyder att flyktingöverenskommelsen sannolikt snart är passé. Frågan är vad vi gör då. Oroligheterna och konflikterna i Mellanöstern och den allt större afrikanska befolkningen innebär att folkvandringarnas tid troligtvis bara har börjat. Människan har en inre drivkraft som gör att hon rör sig mot områden där hon tänker att hon ska få det bättre och dessa platser kommer i många fall att ligga i Europa. Som Fredrik Reinfeldt sa till SVT för snart ett år sedan är detta något vi kommer att behöva förhålla oss till: ”Vad vill vi? Är det taggtråd eller är det tilltro till ett öppet samhälle?” (Aktuellt 1/9 -15). Hans eget svar var givet: ”Jag tror att det öppna samhället är det bästa svar mänskligheten har”. Frågan är alltså: Hur öppna är våra hjärtan?


”Sveriges små kommuner halkar efter i digitalisering”

Summary: Kommunenkät. Digitaliseringen är det som på allvar kan mota urbaniseringen. Långt från närmsta stad kan företag verka, patienter få vård och medborgare få samhällsservice. Därför är det alarmerande att landets mindre kommuner inte lyckas hänga med i digitaliseringen, skriver Mikael Ek, Svenska stadsnätsföreningen och Peter Lindroth, Småkom.

Digitaliseringen sägs sudda ut geografiska gränser. Vi kan i dag presentera siffror som visar på motsatsen. Medan hela det svenska samhället digitaliseras i hög fart halkar de små kommunerna efter. Säg det samhällsområde där digitaliseringsdebatten inte går het. Näringsliv, kulturliv och den offentliga sektorn befinner sig just nu i det som sannolikt är vår tids största samhällsförändring. I början av juli presenterade organisationen World Economic Forum en rapport där Sverige utsågs till världens tredje bästa land på digitalisering. Internetanvändning, digital infrastruktur, konsumentpriser, företagsvillkor, kompetenstillgång och e-förvaltningstjänster är några av de områden som påverkar placeringen. Det svenska näringslivet var tidigt ute med att anpassa sina verksamheter. Såväl handel som bankväsende skapade tidigt digitala lösningar som effektiviserade bolagens verksamheter till nytta för både kunden och dem själva. Det offentliga låg länge efter men under det senaste året har digitaliseringssatsningarna duggat tätt. När vi mäter digitaliseringsprocesserna ute hos landets kommuner får vi däremot fram oroväckande statistik: I Svenska stadsnätsföreningens enkät riktad till landets ledande kommunpolitiker och tjänstemän visar det sig att skillnaderna är stora mellan landets stora och små kommuner. Medan 9 av 10 kommuner med fler än 50 000 invånare uppger att de erbjuder digitala välfärdstjänster, är motsvarande siffra i landets små kommuner, med färre än 11 000 invånare, 4 av 10. Synen på stöd från regeringen och dess myndigheter skiljer sig också stort. Dubbelt så många av de större kommunerna, 49 procent, anser att det är upp till varje kommun att själv lösa digitaliseringen av välfärden. Motsvarande siffra hos de mindre kommunerna är 26 procent. Sverige är som bekant ett till ytan stort land och förutsättningarna för landets kommuner skiljer sig åt. Det som däremot förenar dem är behovet av att effektivisera sina verksamheter. Att offentliga instanser, som myndigheter, landsting och kommuner digitaliseras har flera fördelar för såväl verksamheterna i sig som för invånarna. Effektiviseringar inom exempelvis äldrevården möjliggörs så att personalen lägga mer tid på de sysslor där den sociala samvaron är viktig. Många offentliga verksamheter lider dessutom av resursbrist. Svårigheter att hitta såväl skolpersonal som handläggartjänster är ett stort problem på flera håll runt om i landet, inte minst i de mindre kommunerna. Den viktigaste aspekten med digitalisering är möjligheten till ökad service. För kortare handläggningstider i exempelvis bygglovsärenden eller möjlighet att välja så kallad nattkamera framför besök av hemtjänstpersonal på natten gynnar medborgaren i betydligt större utsträckning än kommunen. Digitaliseringen skapar också unika möjligheter. Det är det kanske starkaste verktyget för att motverka urbaniseringen: företag kan med digitaliseringen verka lika bra oavsett om det är 20 eller 2 mil till närmaste stad. Patienterna i glesbefolkade kommuner kan i många fall ges lika bra vård med hjälp av digitala verktyg som det tidigare krävts långa resor för att få del av. Just därför är det alarmerande när vi ser hur landets mindre kommuner inte lyckas hänga med i utvecklingen. Målet för regeringens IT-politik är att Sverige ska vara bäst i världen på att tillvarata digitaliseringens möjligheter. Vi förutsätter att man här syftar på hela vårt land. Då måste de mindre kommunerna få stöd i den omställningsprocess som nu präglar vårt samhälle. Sedan någon månad tillbaka har civilminister Ardalan Shekarabi ansvar för de frågor som rör det offentligas digitalisering. Det innebär att den ministerportfölj som har det övergripande ansvaret för det offentliga Sverige nu också ansvarar för dess digitalisering. Det är ett viktigt steg i rätt riktning. Men Ardalan Shekarabi kommer inte till ett dukat bord. Såväl regeringens Digitaliseringskommission som Riksrevisionen flaggar för att det offentliga Sverige halkar efter våra grannländer i övriga Europa. Det är med andra ord hög tid för konkreta åtgärder som möjliggör ökad digitalisering i så väl landets små och stora kommuner. För att lyckas med detta efterfrågar vi och landets ledande kommunföreträdare: 1 En digital agenda för landets kommuner. I vår enkät svarar 8 av 10 ledande kommunföreträdare att de efterfrågar en tydligare beskrivning över vilka digitala tjänster och lösningar som regeringen förväntar sig att kommunerna ska erbjuda sina invånare. 2 Det är hög tid för mer än bara kloka ord. Sedan regeringen tillträdde för två år sedan har ett antal råd och kommissioner tillsatts med syfte att främja samhällets digitalisering. 8 av 10 ledande kommunföreträdare efterfrågar konkreta handlingsplaner och verktyg som är möjliga att använda som underlag i den egna kommunens digitaliseringsarbete. 3 Det måste bli enklare för landets kommuner att samarbeta kring digitalisering och bredbandsutbyggnad. I dag finns ett antal regler, exempelvis lokaliseringsprincipen, som hämmar samarbeten eller kräver onödig byråkrati för att kringgås. 9 av 10 ledande kommunföreträdare efterfrågar regelförändringar som gör det möjligt för kommunerna att samverka över kommungränserna i större utsträckning än i dag. 4 Jordbruksverkets regelverk kring stöd för bredbandsutbyggnad måste ses över. Av de kommunföreträdare som inte anser att regeringen gör tillräckligt för bredbandsutbyggnaden uppger åtta av tio att regelverket kring Jordbruksverkets stöd för bredbandsutbyggnad behöver förenklas. Det är orimligt att utbyggnaden av samhällskritisk infrastruktur ska präglas av snåriga regelverk och ideella insatser. 5 En förutsättning för att lyckas med en kommuns digitalisering är att invånarna kan ta del av tjänsterna. Fortfarande saknar 4 av 10 svenska hushåll tillgång till fiberbredband. På landsbygden, som ofta präglar landets små kommuner, är 8 av 10 hushåll fortfarande utan en snabb och modern uppkoppling. Detta gap måste slutas så att även invånarna utanför storstäderna ges möjlighet att ta del av digitaliseringens möjligheter. Sveriges kommuner var, med sina stadsnät, tidigt ute med att bygga ut det svenska bredbandsnätet. Tack vare dem har vi i dag både ett av världens mest utbyggda bredbandsnät och bland de lägsta slutkundspriserna. Med andra ord har vi rätt förutsättningar för att ligga i framkant inom offentlig digitalisering. Trots det halkar vi efter. Nu krävs krafttag för att invånarna i landets kommuner, såväl stora som små ges rätt förutsättningar att ta del av digitaliseringens möjligheter. Mikael Ek, vd, Svenska Stadsnätsföreningen Peter Lindroth, ordförande i Småkom, de små kommunernas samverkansorganisation samt kommunstyrelsens ordförande i Karlsborgs kommun Medan 9 av 10 kommuner med fler än 50 000 invånare uppger att de erbjuder digitala välfärdstjänster, är motsvarande siffra i landets små kommuner, med färre än 11 000 invånare, 4 av 10.


”Ingen tog mina problem med huden på allvar”

Summary: Michael Carlsen hade så många och stora bölder på skinkorna att han inte kunde sitta eller ligga utan att ha ont. Ändå dröjde det mer än sju år innan han fick diagnosen hidradenitis suppurativa och hjälp.

I dag är Michael Carlsens problem mycket bättre, men när de var som värst hade han 30–40 bölder på rumpan. De kunde spricka och läcka vätska. När det var som värst kunde han inte sitta eller sova ordentligt och han var sjukskriven i flera omgångar. – När det var som allra värst var jag rädd för att bli bortbjuden. Det första jag funderade på var vilken typ av soffa de hade, om det var en skinnsoffa eller en soffa i ljust tyg. Min fru brukade packa ned en sittdyna och en handduk. Samtidigt var det svårt att berätta även för mina närmsta vänner att jag hade bölder som kunde spricka. Michael Carlsen är 59 år och bor i Lund. Han har den inflammatoriska hudsjukdomen hidradenitis suppurativa, HS. Det är en långvarig sjukdom som kan ge bölder i bland annat armhålor, ljumskar, underliv, på rumpan och baksidan av låren. Bölderna kan spricka och ge ifrån sig en illaluktande vätska. Men sjukdomen varierar väldigt mycket i svårighetsgrad. Många får någon enstaka böld någon gång och sedan kan det dröja flera år innan de får en till. De patienterna kanske aldrig får någon diagnos eftersom de inte behöver söka specialistvård. Men Michael har den allvarligaste varianten, grad tre. Trots att han fick symtomen för runt sju-åtta år sedan var det först för drygt ett år sedan han fick träffa en hudläkare. Innan dess hade han träffat läkare, sjuksköterskor och kirurger, men utan att få mer än tillfällig hjälp med till exempel antibiotikabehandlingar. – Ingen tog det riktigt på allvar, kan man säga. Tills en distriktssköterska remitterade mig till en hudspecialist som sedan skickade mig till hudkliniken på Lunds universitetssjukhus. Efter bara tio sekunder konstaterade läkarna där att jag hade hudsjukdomen HS. Det kändes underbart att äntligen få en diagnos. Men dessförinnan hade jag kämpat med det här i 7–8 år, säger han. Lennart Emtestam är professor vid Karolinska institutet och överläkare vid hud- och venkliniken vid Karolinska universitetssjukhuset i Stockholm. Han berättar att det i snitt brukar dröja lite mer än sju år för en person att få diagnosen HS. – För de patienter som har de svårare formerna kan det vara invalidiserande, man pratar ogärna om att man har bölder i underlivet som rinner, säger han och berättar att han har mött patienter med HS som varit tvungna att ha blöja eftersom bölderna runnit så mycket. Så kan det vara för dem som har en allvarlig variant av sjukdomen. Bölderna kan skapa fistlar, gångar under huden, och det är från dem som det läcker vätska som bland annat består av bakterier och celler. – För många börjar det som en böld, som ser ut som vilken böld som helst och som läker efter några veckor. Sjukdomen kommer i skov. Men för somliga patienter blir det värre och med tiden får de ärrbildningar och fistlar. För en del är det begränsat medan det för andra blir ganska stora områden som är berörda, säger Lennart Emtestam. Hidradenitis suppurativa uppskattas drabba runt en procent av befolkningen, men mörkertalet är stort. Nästan två tredjedelar av alla som drabbas är kvinnor. Sjukdomen brukar debutera i puberteten och sedan kan den försvinna eller minska när kvinnorna hamnar i klimakteriet. Männen kan däremot ha en mer livslång sjukdom. Men exakt vad det är som orsakar sjukdomen är inte helt klarlagt, inte heller varför fler kvinnor än män drabbas. – Något hormonellt är det, men exakt vad är inte klarlagt. Det blir stopp i de apokrina körtlarna. I samband med skov hos patienter med svårare problem kan man se en ökad inflammation i kroppen, säger Lennart Emtestam. Det vanligaste är att patienter får börja med lokalbehandling i form av antibiotikasalva eller milda aknemedel. Om det inte hjälper, eller om problemen är värre, kan HS-patienter behöva antibiotika som tablettbehandling. Ibland ges antibiotika i flera olika kombinationer och ibland under flera månader. – Det bästa är om man kan operera bort bölderna kirurgiskt. Men det är inte möjligt om det är stora områden, säger Lennart Emtestam. För ett år sedan godkändes det första biologiska läkemedlet mot sjukdomen, Humira, adalimumab. Det ingår i läkemedelsklassen TNF-hämmare och är ett inflammationsdämpande läkemedel. Det är sedan tidigare godkänt för att behandla andra inflammationssjukdomar som psoriasis och reumatoid artrit. Fast det är bara de allvarligaste fallen som behöver den typen av läkemedelsbehandling. Det finns alltid en liten risk för andra infektioner när man dämpar immunsystemet. Michael var en av de första i Sverige som fick testa läkemedelsbehandlingen, som ges som injektion. Efter bara två veckor märkte han en stor skillnad och i dag är sjukdomen mycket bättre. Han kan leva som vanligt igen. – Problemen är inte helt borta, men det har blivit otroligt mycket bättre. Jag jobbar igen, sover bra om nätterna och har inga problem med smärtor längre. Jag är otroligt tacksam för vården i Lund. De har verkligen ställt upp för mig till hundra procent, säger han.


Johannes Åman: Se på Ostlänken med andra ögon

Summary: Kostnaderna för Ostlänken, de nya spåren mellan Järna och Linköping, måste pressas. Men framför allt måste man sluta önsketänka och acceptera att Sverige är för litet för höghastighetsbanor ända till Göteborg och Malmö.

På ett år har den beräknade kostnaden för järnvägsprojektet Ostlänken fördubblats, från 35 till 70 miljarder kronor (Ekonomiekot 3/8). Det är tyvärr inte särskilt överraskande. Vägen från vision till beslut går ofta via underskattade kostnader och överdriven nytta. Särskilt tydligt är detta mönster inom järnvägspolitiken. Ostlänken från Järna till Linköping är tänkt att bli den första etappen av de nya höghastighetsbanorna från Stockholm till Göteborg och Malmö. Kalkylerna för projektet som helhet har svajat betänkligt. Efter att den beräknade kostnaden kommit upp i över 300 miljarder kronor har Trafikverket gjort nya beräkningar som hamnat lägre. Men alla investeringar som behöver göras för att man ska få ut den fulla nyttan av de nya banorna finns inte med i kalkylerna. Därför är det osannolikt att den slutgiltiga prislappen för fungerade höghastighetsbanor skulle hamna under 300 miljarder kronor. Om landet och dess storstäder varit mycket större skulle investeringen ha kunnat vara rimlig. Men Sverige är inte Frankrike och Stockholm inte Paris. En satsning på flera hundra miljarder kronor skulle bli en gökunge i svensk järnvägspolitik. Mindre investeringar med potential att ge mycket mer för pengarna riskerar att trängas undan. Spårtrafikens verkliga styrka ligger i att snabbt förflytta många människor inom tättbebyggda områden. Ostlänken kan vara ett rimligt projekt som en del av en politik för att göra Stockholms arbetsmarknad tillgänglig för fler. Men i så fall måste för det första kostnaderna hållas under kontroll. För det andra måste man sluta önsketänka och acceptera att Sverige är för litet för höghastighetsbanor ända till Göteborg och Malmö. I någon mån kan de två villkoren hänga ihop. För det är inte självklart att Ostlänken behöver bli lika dyr om den utformas som en del av den regionala tågtrafiken snarare än som en etapp mot fjärran mål. Infrastrukturminister Anna Johansson (S) borde snarast tillsätta en utredning med uppdrag att ta fram förslag till ett sådant mer begränsat projekt för att skapa snabbare förbindelser mellan Stockholm och Linköping.


Summary: REPLIK. Sverige har utsatts för en utbudschock av lågutbildad arbetskraft. Tolkar man LO:s rapport välvilligt kommer det nu att leda till en automatisk ökning av antalet enkla jobb. Tyvärr är detta långt ifrån säkert, skriver Jonas Frycklund, Svenskt Näringsliv.

LO:s motvilja mot enkla jobb har nu tagit sig uttryck i att man torgför att befolkningens kunskaper försämras om de får jobb (DN Debatt 31/7). Det är självklart så att utbildning är viktig i en högutvecklad ekonomi som den svenska. Men det innebär inte att kunskaper inte också utvecklas på arbetsplatsen när man jobbar. Det vi definitivt vet är att det allra värsta är arbetslösheten, när den blir långvarig tappar människor inte bara orken utan också sitt humankapital. LO:s slutsatser om behovet av att lyfta den svenska skolans resultat och att få till ett långsiktigt hållbart flyktingmottagande är så klart korrekta. Fler enkla jobb är i sig inget självändamål, men det går inte att tänka bort den verklighet vi befinner oss i just nu. Det borde inte vara möjligt att skriva debattartiklar om jobben utan att nämna att vi under de två senaste åren har tagit emot en kvarts miljon asylsökande och att många av dem har låg utbildning. Att vi för framtiden får ett hållbart flyktingmottagande är väsentligt, men vi måste samtidigt hantera den uppkomna situationen. Även efter Migrationsverkets senaste nedrevidering befinner sig det svenska flyktingmottagandet i år över det historiska snittet. Samtidigt som alla som kom 2014 och 2015 också måste hanteras. Man hade hoppats att vi hade kommit bort ifrån att använda enkla korrelationer som slagträn i debatten. En samvariation mellan två variabler bevisar som bekant inte att det finns ett orsakssamband. Här visar LO:s ekonomer återigen upp sin bristande analysförmåga i allmän dager. Att fler enkla jobb skulle leda till att kunskaperna försämras bevisas inte av statistik om att länder med många enkla jobb också har lägre utbildningsnivå. Det är rimligare att tänka sig att sambandet går i andra riktningen. Nämligen att det skapas fler enkla jobb i länder med låg utbildningsnivå. Specifikt för Sverige är att vi har utsatts för en utbudschock av lågutbildad arbetskraft. Tolkar man LO:s rapport välvilligt kommer det nu att leda till en automatisk ökning av antalet enkla jobb. Tyvärr är detta långt ifrån säkert med tanke på hur vår arbetsmarknad fungerar. Höga skattekilar, konstruktionen av bidragssystemen och höga ingångslöner sätter effektiva spärrar för jobbskapande. I praktiken utestängs många flyktinginvandrare från arbetsmarknaden. Det är inte långsiktigt hållbart. Ingen har föreslagit att enkla jobb ska ersätta kvalificerade jobb. Men för att få ned arbetslösheten har vi inte råd att tacka nej till var sig det ena eller andra. 31 juli 2016 Debattartikeln Linda Grape, Torbjörn Hållö och Ola Pettersson, LO: ”Fler enkla jobb försämrar befolkningens kunskaper” Repliker Martin Ådahl, chefsekonom, Centerpartiet: ”Sverige sticker tydligt ut åt fel håll” Mats Persson (L), ekonomisk-politisk talesperson: ”Lägre ingångslön bättre än bidragsberoende” Jonas Frycklund, Svenskt Näringsliv: ”Inte läge att tacka nej till något jobb” Slutreplik från LO: ”?Utan bra skola riskeras den svenska modellen” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Nu gör vi första studien av svenskars sexvanor på 20 år”

Summary: Hälsofrämjande insatser. Sexualpolitiken får inte bara handla om specifika problem. Den måste också handla om det som är lustfyllt med sex om vi på allvar ska kunna lösa problemen. Därför genomför vi en ny befolkningsstudie som ska ge oss bättre kunskap om vilka insatser som behövs, skriver folkhälsoministern Gabriel Wikström (S).

?Jag drömmer om den dag då alla barn som föds är välkomna, alla män och kvinnor jämlika och sexualiteten ett uttryck för innerlighet, njutning och ömhet. Den visionen är Elise Ottesen-Jensens och formulerades i en tid när det mesta rörande sexuell och reproduktiv hälsa fortfarande var ogjort. Ändå är visionen högst relevant än i dag och resan mot ett samhälle där den är uppfylld är fortfarande lång. Antalet oönskade graviditeter är fortfarande högt, män och kvinnor är långt ifrån jämlika och dagligen hör vi berättelser om trakasserier och våldtäkter eller om hur människor diskrimineras och misshandlas på grund av sin sexuella läggning. Problemen är grundläggande och drabbar många människor runt om i vårt samhälle. Lösningarna är samtidigt flera och komplexa. Ändå går det inte att komma ifrån att om vi på allvar vill uppnå Ottesen-Jensens vision så måste utgångspunkten för debatten och våra insatser förändras. Den grundläggande paradoxen är nämligen att samtidigt som hela vårt samhällsliv tycks genomsyrat av sex, i allt från reklam och sociala medier till en stor del av det dagliga umgängeslivet, så är ämnet fortfarande skambelagt och omgärdat av strikta normer. Förmodligen är det också därför som ämnet, trots sin centrala betydelse i människors liv, är märkligt frånvarande i den politiska debatten. När det väl diskuteras görs det ofta utifrån väldefinierade problem som måste lösas: könssjukdomar, oönskade graviditeter, våldtäkter. Problemet är dock att så länge vi bara fokuserar på de negativa aspekterna utan att samtidigt lyfta fram det positiva och lustfyllda med sex så kommer vi aldrig på allvar att kunna lösa problemen. Hur ska vi kunna förhindra en skev kvinnosyn – som ofta förmedlas via kvinnoförnedrande pornografi eller i manliga miljöer – och med den sexuella trakasserier eller våldtäkter om vi inte kan presentera alternativa bilder av hur sex och förhållandet mellan människor skulle kunna vara? Hur ska vi kunna förändra attityder, normer och värderingar när så många människor, alltifrån föräldrar och lärare till ledande företrädare, är så uppenbart obekväma med att prata om sex över huvud taget? Regeringen har satt upp målet om att sluta de påverkbara hälsoklyftorna inom en generation. Det är ett oerhört ambitiöst mål inte minst eftersom de faktorer som påverkar hälsan är många och i stor utsträckning samvarierar. Sex är en av de faktorer som både påverkar vår hälsa och påverkas av den. Dels handlar det naturligtvis om könssjukdomar eller graviditeter, men sex, intimitet och närhet kan också vara viktiga aspekter av människans psykiska välbefinnande. Därför kan sexuell problematik i sig leda till sämre psykisk hälsa. Trots att psykisk ohälsa i dag är ett av våra största folkhälsoproblem är sex och samlevnad sällan någonting som lyfts när vi diskuterar psykisk ohälsa. Vi vet också att psykisk och fysisk ohälsa är vanligare och inte sällan allvarligare hos hbtq-personer än hos den övriga befolkningen. Nedsatt psykiskt välbefinnande är dubbelt så vanligt och självmordsförsök förekommer betydligt oftare än hos unga heterosexuella. Det finns givetvis många anledningar till detta, men rätten till sexualitet på lika villkor som alla andra är en grundläggande faktor. Ändå är detta grupper vilkas specifika situation långt ifrån alltid lyfts fram i debatten och därför är kunskapsluckorna stora. Trots att vi lever i ett av väldens mest jämställda länder har en stor del av alla tjejer och unga kvinnor utsatts för objektifiering, sexistiska kommentarer och sexuellt våld. För många kvinnor är rätten till kroppslig integritet och sexuellt självbestämmande därmed långt ifrån självklar. Regeringen har tagit flera initiativ på det sexualpolitiska området, alltifrån fria preventivmedel under 21 års ålder till mer resurser till landets ungdomsmottagningar. Sexualpolitiken får dock inte bara handla om specifika insatser mot specifika problem. Den måste också handla om det hälsofrämjande; om det som är lustfyllt med sex. För att kunna forma en sådan politik måste vi få bättre kunskap om hur det faktiskt ser ut på det här området. Det är 20 år sedan den senaste befolkningsstudien om människors förhållningssätt till sin sexualitet genomfördes. Det vi har att förlita oss på därefter är studier genomförda av kvällstidningar. Det är orimligt. Dessa mindre studier pekar dessutom på att den genomsnittliga sexuella aktiviteten i Sverige minskat. Det är viktigt att utröna om så är fallet, och vad det i så fall beror på. Om det skulle vara så att de samhälleliga förutsättningarna för ett gott sexliv – exempelvis genom stress eller andra ohälsofaktorer – har försämrats så är det också ett politiskt problem. På torsdagen fattade regeringen därför beslut om att ge Folkhälsomyndigheten i uppdrag att genomföra en ny befolkningsstudie på detta område. Syftet med studien är att skapa bättre förutsättningar för ett effektivt folkhälsoarbete och ge oss kunskapen för att kunna diskutera sex i ett politiskt perspektiv på ett mer positivt och otvunget sätt. Utifrån resultaten ska Folkhälsomyndigheten göra fördjupade studier inom de områden eller på de grupper som visar på särskild utsatthet i  sexualitet och sexuell ohälsa vad gäller levnadsvanor eller livsvillkor. För att vi inte ska hamna i en situation igen där det går 20 år tills nästa studie genomförs ska Folkhälsomyndigheten även ge förslag på hur myndigheten kan göra en fortlöpande uppföljning utifrån utvalda indikatorer inom ramen för befolkningsstudien. Det här är ett område som rör stora delar av samhället. I genomförandet av studien ska Folkhälsomyndigheten därför samråda med relevanta myndigheter och civilsamhällesorganisationer. Resultaten från studien ska också redovisas på regional, och när det är möjligt också kommunal, nivå. Att få kunskap om hur situationen ser ut på ett lokalt och regionalt plan underlättar arbetet med att bedriva ett systematiskt, kunskapsbaserat och effektivt hälsofrämjande arbete. Uppdraget ska delredovisas i maj 2018 och slutrapporteras i juni 2019. En undersökning av människors sexvanor löser inte problemen i sig men det är en viktig del i att få bättre kunskap om vilka insatser som behövs och gör skillnad. Sex är inte, och har aldrig varit, en enbart privat angelägenhet. Sex är också en fråga om människors hälsa och ur det perspektivet en politisk fråga. För att skapa en jämlik hälsa behöver vi också en jämlik sexuell hälsa. Ökad kunskap kan både ta oss närmare det målet och uppfylla den vision som Elise Ottesen-Jensen en gång ställde upp. Gabriel Wikström (S), folkhälso-, sjukvårds- och idrottsminister Hur ska vi kunna förändra attityder, normer och värderingar när så många människor, alltifrån föräldrar och lärare till ledande företrädare, är så uppenbart obekväma med att prata om sex över huvud taget?