”Dåliga svenska Pisaresultat har inte med begåvning att göra”

Summary: Runt om i världen är elever duktigare i skolan än vad svenska elever är. På enstaka ställen i Sverige klarar sig klarar sig eleverna bättre i skolan än på annat håll. Orsakerna till detta är flera, men att det skulle bero på att vi i Sverige har högre kunskapskrav än vad våra elever klarar av är ett absurt påstående, skriver tankesmedjan Skolsmedjan.

I DN den 10/8 skriver fem läkare och psykloger att människan är olika teoretiskt och praktiskt begåvad och att dessa begåvningar är jämförbara med till exempel ett barns längd. De menar att ribban i skolan är lagd för högt för att alla elever ska klara den då de av naturen är mindre teoretiskt begåvade. Vi i Skolsmedjan ställer oss frågande till resonemanget eftersom vi ser att det svenska skolhaveriet, med sjunkande kunskaper hos våra elever, har helt andra orsaker. Att svenska elever presterar lägre på Pisatesten har förmodligen inte med begåvning att göra. Vi menar tvärtom att det är nödvändigt för ett demokratiskt välfärdssamhälle att varje femtonåring klarar av att läsa och förstå en dagstidning och lösa enklare matematiska problem, något Pisa visar att svenska elever får allt svårare för. Vi är medvetna om att förutsättningarna undervisa drastiskt förändrats sedan 1950-talet då bara tio procent av befolkningen läste på gymnasiet. Kraven på de pedagogiska metoderna behövde då inte vara så högt ställda. De elever som läste på gymnasiet då klarade sig på samma vis som de elever som har de bästa av förutsättningar i dagens skola. Om vi däremot vill att fler ska klara högre studier, vilket forskning visar leder till ökad välfärd, står skolorganisationen inför mycket större utmaningar. Utmaningar andra delar av världen valt att ta på allvar, forska i, för att göra om och göra rätt. Vi vet att det i Sverige skiljer sig mer mellan klassrum i en och samma skola, än vad det gör mellan olika skolor. Det betyder att ditt barns utbildning hänger på vilken lärare hon eller han har. Detta har flertalet studier visat. Om vi vill ha en skola för alla måste därför alla lärare bli bra. Vi vet att vi Sverige har lågt utvecklat kollegialt lärande. Det betyder att svenska lärare sällan arbetar i team och utvecklas tillsammans, något som är en förutsättning för att öka nivån på våra lärare. Vi vet att lärarna i Sverige ägnar mycket tid åt kontroll av vad eleverna har lärt sig, exempelvis har vi flest nationella (standardiserade) prov i hela OECD-området och fokuserar förhållandevis lite på att utveckla lärandet under lektionerna varje dag. Pisaresultatet visade vidare att den likvärdiga och kompensatoriska skolan är ett minne blott i Sverige. Här ökar skillnaderna mellan eleverna. Samtidigt som forskningsen visar att om vi vill höja nivån på lärandet i våra skolor bör man satsa på att fylla igen gapet mellan eleverna. Ju mer likvärdig skolan, desto bättre presterar de enskilda eleverna. Vi vet att våra rektorers pedagogiska ledarskap är lågt utvecklat i Sverige samtidigt som den ledande internationella forskningen visar att just det pedagogiska ledarskapet är en nyckel för att utveckla och öka lärandet på skolorna. Vi vet också att förväntningarna på våra elever spelar en central och avgörande roll. Ju högre förväntnigar vi har på våra elever desto bättre presterar dem. Dock ska förväntningar inte förväxlas med ordet krav. Kraven på eleverna ska aldrig vara mer än vad de klarar av och kan överblicka. Vi ser också att de tre statliga skolmyndigheterna, Skolverket, Skolinspektionen och specialpedagogiska skolmyndigheten inte har det stöttande uppdrag de borde ha för att operativt kunna hjälpa kommunerna i deras skolutvecklingsarbete. Något som definitivt påverkar likvärdigheten i svensk skola och underminerar en skola för alla. Vi ser i utredning efter utredning ser att svensk skola är underutvecklad. Vi ser att skoldebatten handlar om precis allt annat än just det vi pekar på och trots att så många andra skolsystem valt att fokusera på vad som ökar lärandet och hur det går bättre för eleverna, vidhåller svensk skolpolitik ökad kontroll och fler betyg. Att i det ljuset börja prata om elevers olika begåvningar, och inte förutsättningar, känns rent ut sagt obehagligt. Det är en retorik för längesedan lämnat. Varje elev har rätt att efter nio år i skolan klara av att läsa en dagstidning. Artikelförfattarna har rätt i att det i dag på många håll ställs orimliga krav på den enskilda eleven. Men kraven måste inte vara orimliga. Det är skolorganisationen som är underutvecklad och som inte fokuserar på att guida den enskilde så att den kan ta det ansvar som den enskilde klarar av att bära. Att ge läxor som kräver läxhjälpsföretag är bara ett exempel av många som visar att vi behöver öka vårt fokus på elevens lärande. Det är först när skolan som organisation ända upp till skolministern tar varenda beslut utifrån elevens lärande vi kan börja titta på andra förklaringsmodeller. Men så länge svensk skolaorganisation ligger så långt efter övriga OECD:s utveckling är det på just den utvecklingen vi måste fokusera.


”Ökade kunskapskrav slår hårt mot stor grupp elever”

Summary: Olika förutsättningar för inlärning. Förr gick bara en minoritet vidare i utbildningssystemet. I dag förväntas mer än hälften börja på högskolan. Men många barn kan aldrig klara dagens kunskapskrav. En växande grupp riskerar att inte klara den alltför högt lagda ribban, skriver fem läkare och psykologer.

Många viktiga aspekter på skolan diskuteras; ägandeformer, läraryrket, elevers psykiska hälsa och skolresultat. Ett perspektiv som sällan berörs är elevers egna förutsättningar för inlärning. I den debatt som nu pågår om skolan ser vi behovet av att också lyfta fram det perspektivet. Allt fler barn och ungdomar remitteras från skolhälsovården/elevhälsan till sjukvården – barnpsykiatri och barnmedicin – för utredning då de inte uppnår skolans mål, eller som det anges i läroplanen från 2011, skolans kunskapskrav. Man kan på goda grunder fråga sig vilken kognitiv/teoretisk förmåga som i dag krävs för att klara grundskolans kunskapskrav. Dagens läroplan ställer ökade krav på elevers förmåga att självständigt planera sin kunskapsinhämtning, på att analysera och reflektera; det vill säga på de kognitiva/exekutiva funktionerna. Dessa förmågor utvecklas hos barn över tid, men inte heller här har kravnivån i skolan satts i relation till vad man kan förvänta med hänsyn tagen till barns ålder, mognadsgrad och eventuella svårigheter inom ett eller flera funktionsområden. På 1950-talet var det bara cirka 10 procent av en årskull som gick vidare till utbildning i de dåvarande gymnasierna (regeringens proposition 1983/84:116). Det var naturligtvis fler som på den tiden hade förutsättningar för fortsatta teoretiska studier, men möjligheten fanns inte för alla som kunde och önskade detta. Vi hade då en annan situation på arbetsmarknaden och det fanns goda möjligheter till yrkesarbete som alternativ till studier. I dag förväntas alla elever studera på gymnasiet och även de praktiska, yrkesinriktade programmen ställer allt högre teoretiska krav. I regeringens proposition 2000/01:100 anges målet att minst 50 procent av en årskull ska börja högskolestudier före 25 års ålder. Vad är rimligt? Hjärnan har i grunden inte förändrats mycket, och teoretisk begåvning hos barn och ungdomar är som tidigare fördelad så att en viss procentandel har en svagare teoretisk begåvning, en viss andel har en genomsnittlig och en viss andel har en förmåga som ligger över genomsnittet. Det är på samma sätt som med till exempel kroppslängd, barn i samma ålder är olika långa. Vi frågor oss vilken teoretisk begåvning som outsagt krävs och är en förutsättning för att klara skolans uppsatta mål/krav. Kan alla elever nå skolans mål? Vi ställer också frågan hur kraven när det gäller förmågor som att planera, analysera och reflektera är anpassade efter barns kognitiva utvecklingsnivå. Enligt vad vi kunnat få fram finns ingen sådan analys genomförd av Skolverket. Tyvärr tycks denna fråga inte vara av skolpolitiskt intresse. Många elever, särskilt på högstadiet, upplever skolan som en plåga då de inte klarar att möta de uppställda betygskraven. Det handlar om en stor grupp elever; ungefär 13–14 procent av en årskull har en svagare teoretisk begåvning och ungefär 5 procent har stora koncentrationsproblem. För en betydande andel sammanfaller svårigheterna. Vi ser också att för de mer praktiskt begåvade eleverna har skolsituationen försvårats; ökade krav på teoretiska och exekutiva förmågor krävs också för att få godkända betyg i till exempel idrott och musik. I läroplanens övergripande mål och riktlinjer står att läraren ska utgå från att eleverna kan och vill ta ett personligt ansvar för sin inlärning och för sitt arbete i skolan. De elever vi här diskuterar vill ofta ta sitt ansvar men kan inte alltid. Barn gör många gånger så gott de kan. De barn och ungdomar vi möter har i många situationer en svårighet att styra sin uppmärksamhet, att komma ihåg instruktioner, att minnas ett inläst material eller att förstå mer teoretiskt krävande uppgifter. Från Skolverket påtalas att skolorna måste bli bättre på att ge elever som riskerar att halka efter bra stöd så snabbt som möjligt och att detta är avgörande för att fler ska lyckas i grundskolan och kunna gå vidare till gymnasiet. Men vilken hänsyn tas till att vissa elever har specifika svårigheter som påtagligt försvårar deras möjligheter att lyckas i dagens skola? I många fall har svårigheterna inte uppmärksammats och barnets skolproblem har tillskrivits andra orsaker. Den pedagogiska kunskapen kan vara stor när det gäller vilket stöd dessa elever behöver, men de grundläggande svårigheterna hos eleven måste då ha uppmärksammats och insetts i skolan. Med dagens skolsystem riskerar en stor grupp elever, framför allt i högstadiet, att inte klara den enligt vår mening för dem alltför högt lagda ribban. Vår oro i detta sammanhang gäller elever som pedagogiskt hör till grundskolan. För elever med lindrig utvecklingsstörning/lindrig intellektuell funktionsnedsättning finns en tydligt formulerad läroplan inom grundsärskolan. För elever med svag teoretisk begåvning, inom den vida ”normalvariationen”, och för dem med svårigheter avseende exekutiva funktioner/koncentrationsproblem/adhd finns inget garanterat skolstöd och ännu mindre några anpassade mål. Dessa ungdomar behöver i undervisningen ett ökat vuxenstöd, hjälp med struktur och planering. Det är ungdomar som riskerar misslyckanden och negativ självkänsla. Det är rimligt att fråga sig om denna skillnad mellan många elevers grundförutsättningar och skolans krav kan ligga bakom och ofta vara en orsak till psykisk ohälsa bland barn och unga. En fråga till ansvariga för läroplanen är om, och i så fall hur, målbeskrivningen för elever i grundskolan tagit hänsyn till dessa elevgrupper. Kan det vara rätt att ställa upp generella mål för alla barn som garanterar att ungefär 15 procent från början är dömda att aldrig uppnå dem?


”Om traditioner politiseras blir vi slavar under normerna”

Summary: Jag har aldrig skrivit att lösningen skulle vara ett Sverige utan traditioner. Men att upphöja en kultur eller traditioner till något allmängiltigt, något normskapande, leder till utanförskap. Räknas en europeisk invandrare som mer svensk i samhällets ögon än en arabisk eller asiatisk? Om traditioner blir heliga, om de politiseras, blir medborgarna slavar under samhällets normer, skriver Kifah Qasem Mohammad.

När jag har funderat kring frågor som medborgarskap, identitet, traditioner, svenskhet och vilka normer som styr vem som är svensk har jag upptäckt ett slags kaos. Därför har jag försökt att hitta ett svar på frågan om vad som definierar en svensk medborgare för att kunna ha ett vederläggande argument som vilar på allmängiltiga principer för de svenskar som känner sig ifrågasatta som medborgare, men också för att förstärka deras kollektiva självbild som medborgare. Den minsta gemensamma nämnaren för en svensk medborgare är för det första själva medborgarskapet i staten Sverige, som bygger på principer som har funnits i flera hundra år, till exempel det sociala kontraktet som bland andra Rousseau och Hobbes har definierat, och för det andra det rent juridiska, att medborgaren följer de lagar som staten Sverige – som har en juridisk och institutionell funktion – beslutar om. För det tredje är det den moraliska aspekten att medborgaren bör älska sitt land. Som medlem i samhället – som har en social, kulturell, emotionell och mänsklig funktion som bygger på historia, solidaritet och mångfald – kan man välja att följa de traditioner som redan finns och/eller skapa nya. Medborgarskapet i en stat kan aldrig förnekas, deltagandet i ett samhälles traditioner kan aldrig vara obligatoriska. Att anse att traditioner ligger till grund för medborgarskap i staten Sverige är att ge rasisterna tolkningsföreträde för vem som är svensk. Rent politiskt finns det inte någon vilja att upphöja traditioner till norm mer än hos ett parti i riksdagen. Det jag är ute efter är att belysa den omedvetna rasismen. Den möter jag tyvärr ofta när jag blir nedlåtande behandlad, ignorerad eller skymfad av kända och okända människor. De som gör detta är inte intresserade av att se mig som individ, som den jag är, utan som den bild de har av en invandrare, en bild som skapats av samhället under en längre tid. Självklart är kultur, utbildning och vilja de viktigaste nycklarna till att i en framtid kunna komma ifrån dagens integrationsproblematik och jag ser fram emot den dag när de anställa i kommuner, landsting, statliga institution speglar vårt samhälle där 15 procent av befolkningen har sitt ursprung i ett annat land. Tyvärr är det långt kvar innan vi når dit. Om man menar att graden av svenska traditioner avgör hur svensk man är så följer att en dansk, en norrman eller en italienare räknas som mer svenska än vad jag är eftersom deras traditioner liknar de svenska mer än vad mina gör. Är det också så att en europeisk invandrare räknas som mer svensk i samhällets ögon än en arabisk eller asiatisk? Det jag alltså har försökt att säga är att traditioner inte kan vara en norm för medborgarskap i en stat. Ett samhälles traditioner kan däremot vara en del av dess enskilda medlemmars identitet, traditionerna kan ge glädje och sammanhållning, särskilt om de tillåts att växa och förändras. Jag har aldrig någonsin skrivit att lösningen skulle vara ett Sverige utan traditioner. Själv älskar jag flera svenska traditioner och firar gärna till exempel midsommar och jul, det svenska landskapet är fantastiskt både att leva i och att resa runt i. Jag tar gärna del av andra länders kultur och natur, jag får glädje av dem, precis som av den svenska kulturen. Men att upphöja en kultur eller traditioner till något allmängiltigt, något normskapande leder till utanförskap. Om traditioner börjar bli heliga, om de politiseras, blir medborgarna slavar under samhällets normer. Om traditioner stelnar och upphöjs till norm förlorar vi vår egen kreativitet att utveckla dem, vi ser på de som gått före oss som bättre eller högre än oss själva och värderar oss själva lägre. Traditioner är fantastiska när vi använder oss av dem för att utvecklas, men de kan bli ett hinder om det är traditionerna som använder och styr oss. Jag har fått mycket kritik, även från mer progressiva, det visar mig bara att förnuftet ”är och bör inte vara något annat än passionernas slav. Det kan aldrig göra anspråk på någon annan uppgift än att tjäna och lyda dem” (Hume). För mig är det viktigt att praktisera det som Edward Said säger är den intellektuelles uppgift: att vara vaksam. Det leder mig till att ifrågasätta och utvecklas, eller för att travestera Michel Foucault: Filosofins utmaning för tanken är att människan frigörs när hon lär sig tänka i en annan form i stället för att rättfärdiga det hon var van att tänka och visste från början.


”Hamas bryter mot varje princip för väpnad konflikt”

Summary: Det är kanske på sin plats att de 20 nitiskt inkvisitoriska tolkningsföreträdare som skriver på DN Debatt den 2 augusti även objektivt betraktar hur organisationen Hamas lever upp till internationell rätt när den med sina raketattacker syftar till att kollektivt bestraffa så många civila som möjligt i Israel, skriver Mikael Goldstein.

Enligt de 20 jurister, forskare och organisationsföreträdare som skriver på DN Debatt den 2 augusti ”bryter Israel mot gällande rätt i konflikt” på flera punkter. Men om vi i stället sätter Hamas under luppen och objektivt betraktar deras krigshandlingar, så finner man att terrororganisationen bryter mot precis just de humanitära regler som Israel anklagas för att bryta emot. När det gäller spörsmålet ”att endast kombattanter och militära mål får angripas” så kan man konstatera följande: Hamas skiljer över huvud taget inte på civilbefolkning och militära mål. Hamas angriper med sin missil- och raketbeskjutning endast civila mål. Avsikten är att terrorisera och skapa skräck bland den israeliska civilbefolkningen. Ju fler dödade och lemlästade civila israeler, desto bättre. Är detta förenligt med gällande rätt i väpnad konflikt? Nej. Hamas sänder inte flygblad eller sms till civilbefolkningen i Israel och varnar för kommande raketbeskjutningar. Syftet med raketattackerna är i stället att urskillningslöst döda så många civila som möjligt. Följaktligen har det ingen betydelse för Hamas vem eller vilka som dödas. Hamas bryter i princip mot varje gällande princip vid väpnad konflikt. Är detta förenligt med gällande rätt i väpnad konflikt? Nej. För att inte tala om proportionalitetsprincipen, där de 20 anför att ”(Israels) bombningar av hundratals civila bostadshus inte rättfärdigas med avsikten att angripa en enskild medlem av Hamas” (förf. förtydligande). Hur vet de 20 att det är en Hamasmedlem som angrips? Kan det inte kanske röra sig om 20, 100 eller kanske rent av 1.000 Hamasmedlemmar som angrips? Proportionalitetsprincipen är intressant, efter som den över huvud taget inte tillämpas av Hamas. Hamas försöker inte ens att rikta sina raketer och missiler mot militära mål. Man siktar medvetet och direkt på den israeliska civilbefolkningen i syfte att skapa så mycket död som möjligt. Hamas skjuter sålunda även urskillningslöst på sina egna civila. Är detta förenligt med gällande rätt i väpnad konflikt? Nej. Så det är kanske på sin plats att dessa 20 nitiskt inkvisitoriska tolkningsföreträdare även objektivt betraktar hur organisationen Hamas lever upp till internationell rätt när de med sina raketattacker syftar till att kollektivt bestraffa så många civila som möjligt i Israel. Det räcker inte med att i en mening fördöma att Hamas raketattacker mot civila är illegala under internationell rätt och sedan ägna en inkvisitorisk helsida åt hur Israel bryter mot gällande internationell rätt. Vart har objektiviteten hos dessa juridiskt kunniga tagit vägen? Har inkvisitionens tillvägagångssätt åter kommit till heders, fast nu iklädd juridikens i stället för kyrkans anklagande dräkt? Fotnot. Inkvisitoriskt förfarande: ’Domstolen’ iakttar ett inkvisitoriskt (undersökande) förfarande där omvänd bevisbörda föreligger: Man är redan anklagad och det gäller att bevisa sin oskuld


”Låt inte traditioner bli ett hinder för integration”

Summary: Traditioner är rasistiska partiers ideologiska bas. Staten bör vila på medborgarskapets princip, respekt för lagen och kärlek till hemlandet. En stat bör vara sekulär inte bara i religiös mening utan även fri från ideologier och traditioner. Samhället når då sammanhållning i stället för splittring. Gemensam identitet är något vi ständigt skapar, inte något som är givet, skriver Kifah Qasem Mohammad.

Det är brukligt att grunda ett lands gemensamma identitet på till exempel språk, religion, seder, kultur, landets geografi och historia. Om man vill förenkla resonemanget kan man säga: på gemensam tradition. Av det följer att varje land har en egen unik gemensam identitet. Men i dagens oroliga och rörliga värld och i ett land som Sverige, som har utvecklats till en demokratisk stat som värnar om tanke- och yttrandefrihet, om allas lika värde och ett samhälle öppet för alla, behöver vi diskutera och omdefiniera vad som är statens del i ett land. Med en stat avser jag ett lands institutioner, gränser, medlemskap i internationella samfund, maktapparat, samt medborgarna. Som grund för staten föreslår jag att vi borde anta tre grundvalar som den ska vila på: medborgarskapets princip (alla medborgare är lika värda och har samma rättigheter och skyldigheter), medborgarnas respekt för landets lagar och medborgarnas kärlek till hemlandet. Utöver dessa grundprinciper kan varje medborgare själv välja att lägga traditioner, religion, kultur och så vidare, men så fort man använder något av dessa för att definiera staten utesluter man per automatik större eller mindre grupper av medborgare, och det orsakar att den gemensamma identiteteten hamnar i kris. Vi bör inse att en gemensam identitet är något vi ständigt skapar, inte något som är givet. Om vi vågar anta den stora utmaningen att skapa nya rötter för vår gemensamma identitet med de tre grundvalarna som bas och inget annat, fortsätter vi vandra på en väg som kommer från engelska och franska tänkare via franska revolutionen och ända in i dagens tankar om mänskliga rättigheter. Det första ett samhälle vinner genom detta synsätt är att man bryter ner den ideologiska basen som rasistiska partier vilar på, man når sammanhållning i stället för splittring. I dagens på många sätt öppna samhälle får många invandrare en känsla av att de blir bemötta med två händer: Den ena handen visar ett Sverige med ett öppet samhälle som jobbar för integration, medan den andra handen visar att vill man bo här måste man minsann ta till sig våra traditioner, det handlar mer om assimilering. Jag har mött nyanlända som på allvar frågat mig om de blir riktiga svenskar om de lär sig fira alla typiska svenska högtider som valborg, midsommar, Lucia och så vidare. Självklart ska alla fira vilka högtider man vill, det står varje medborgare fritt, men om man från samhällets sida börjar betrakta traditioner som något statiskt och dessutom något som är nödvändigt för att känna en gemensam identitet är vi definitivt på väg in på en väg som leder till ett delat och splittrat samhälle. Vad är då tradition? Ordet i sig betyder ”överlämnande”, att man lämnar något vidare till någon annan, ofta menar vi till exempel seder och normer som man gemensamt kommer ihåg och upprepar, något som är levande och förändras genom tiderna i takt med att samhället förändras genom att nya medlemmar invandrar. Tradition kan vara en pusselbit i ett lands identitet men kan aldrig vara det enda som definierar den. Problem uppstår om traditioner upphöjs till dogm och görs till en del av ett lands identitet. Då stelnar samhället och traditionerna blir till hinder för möjligheten till sammanhållning och solidaritet mellan landets gamla och nya medborgare. Ett samhälles medvetande bör förändras efter verkligheten i stället för att styras av gamla stelnade tankar. Jag lyfter denna fråga eftersom det finns grupper med rasistisk grund i vårt samhälle, grupper som skapat en politisering som hyllar traditioner och vill upphöja dem och jämställa dem med statens konstanter; vi kan till och med hitta representanter för dessa grupper i Sveriges riksdag, landsting och kommuner. Om vi leker med tanken att vi fullt ut skulle låta traditioner styra urvalet av vem som räknas som svensk följer ett par frågeställningar som man först måste besvara. För det första: vem ska avgöra vilka traditioner det är som ska bli normativa? Är det skåningarna eller norrlänningarna? Göteborgarna eller stockholmarna? Lantisarna eller stadsborna? De kyrksamma eller ateisterna? Om så landet lyckas enas om vilka traditioner som ska stå som måttstock kommer nästa fråga som måste lösas: vad gör vi med alla de som inte kan omfattas av traditionerna som är måttstocken? Ska de bo kvar som semi-medborgare? Om de har invandrat hit, ska de avvisas från det traditionella paradiset? Vilken positiv funktion fyller då traditioner, vilket syfte har de i ett stabilt samhälle där de sociala förhållandena ständigt förändras genom invandring? En av de uppgifter som finns kvar för traditionen kan vara att uppfylla varje människas estetiska, emotionella och även andliga behov, sådant som är viktigt för den enskildes utveckling. Som människor kan vi ha glädje av våra traditioner, men det är slumpen som avgör var vi föds och vilken tradition vi ärver, det är inget att vare sig vara stolt över eller skämmas för, man kan ju inte påverka var man föds. Det man själv åstadkommer i sitt liv, det kan man vara stolt över, sina studier, sina handlingar, hur man påverkar samhället; den stoltheten beror på ens egen kraft. Erfarenheten säger oss i vilken ordning våra behov behöver tillfredsställas; grundläggande behov som mat, säkerhet, möjligheten att försörja sig och en stat som tar hand om de svaga är det som ger trygghet, det går före traditionen, som därför kan sägas vara mindre värd. När tradition börjar upphöjas till någon form av ideologi för en nation, eller när den börjar glida över i religiös, etnisk, politisk eller social extremism, föreligger det en mycket stor risk att samhället blir splittrat och misslyckat eftersom det per automatik blir grupper i samhället som utestängs. Det ligger en stor risk i att lyfta föränderliga traditioner och vanor till samma nivå som de tre grundvalarna. Det säger sig självt att ett samhälle byggt på principer är stabilare än ett samhälle byggt på godtyckliga åsikter. När subjektivt tyckande och tänkande styr en grupp kan ytterligare en farlig aspekt visa sig, nämligen massmentalitetens struktur. När den drivs för långt förlorar individerna i gruppen sin självständighet och gruppens eller flockens hjärna tar makten, det har vi sett exempel på i trettiotalets Tyskland eller nittiotalets Jugoslavien. En viktig del i ett lands demokratiska process är hur medborgarna själva definierar sin stat, och för att alla medborgare ska kunna omfattas av en sådan definition är det viktigt att undvika sådant som kan utesluta vissa grupper. Därför bör en stat vara sekulär inte bara i religiös mening utan begreppet behöver vidgas till att även inbegripa frihet från ideologier och traditioner. En stat bör syfta till att alla människors lika värde och behov respekteras, ovanpå det kan sedan varje människa själv välja att lägga religion, ideologi och tradition. Kanske bör vi diskutera en ny definition av en stats identitet som rent vatten, lika fri från lukt, smak och färg? Den stora utmaningen är att få alla medborgare att i djupet av sitt hjärta känna tillhörighet och att det är självklart att detta är mitt hemland. Som invandrare kan jag inte nå det målet om vi inte utgår ifrån staten som vatten. De som förlorar på ett segregerat samhälle är just alla vi som utgör samhället. Därför vill jag säga till främlingsfientliga och rasister att det inte är mat, dans, folkmusik eller högtider som definierar någon som svensk, utan det är de tre grundvalarna medborgarskap, respekt för lagen och kärleken till hemlandet. När vi stänger ute och begränsar någon ur samhällsgemenskapen skadar vi oss själva, vare sig vi är svenskar eller invandrare, vi förminskar våra möjligheter att nå fram till ett samhälle som är gott för alla. Negativitet skadar, det säger sig självt, och varför skulle vi vilja skada vårt eget samhälle, det vi alla är en del av? Skulle inte samhället och vi alla tjäna betydligt mer på att vi inte delade upp oss, byggde murar och utestängde, om vi istället bjöd in, öppnade upp och rev murar?


”Digitalt lärande kan stödja modersmålet”

Summary: I ett läge när det saknas modersmålslärare behöver vi tänka nytt. En väg att gå är att erbjuda modersmålsundervisning och studiehandledning genom digital teknik, skriver Maria Stockhaus på Sveriges Kommuner och landsting.

Språkrådet kritiserar staten och skolans huvudmän (DN 22/7) för att alltför få elever erbjuds och deltar i modersmålsundervisning. Sveriges Kommuner och landsting (SKL) instämmer i vikten av modersmålsundervisning för kunskaper också i svenska samt att många språk är en viktig tillgång för vårt land. Även om mer kan göras för att få fler att delta i modersmålsundervisning finns ett antal försvårande faktorer: • Bristen på modelsmålslärare är mycket stor, vilket gör att kommuner ofta helt enkelt inte hittar någon att anställa. • Modersmålundervisning är frivillig. Enskilda lärare, skolor och kommuner kan bli bättre på att marknadsföra vikten av kunskaper i modersmålet. Men ett nej från elever och föräldrar måste dock respekteras. En intressant – och mer rimlig – väg att gå är att också erbjuda modersmålsundervisning samt studiehandledning genom digital teknik. Sådana projekt pågår i dag i bland annat Uppsala kommun och i Stockholms län. I Norrbotten använder kommuner videokonferenser för att kunna erbjuda utbildning för små grupper i de många olika språken. Dock menar Skolinspektionen att undervisningen till större delen måste vara lärarledd. Eftersom lärare inte finns att tillgå omöjliggörs därmed någon undervisning över huvud taget. Eleverna förlorar på sådana stelbenta krav. I ett läge när det saknas lärare behöver vi tänka nytt. Ett utvecklat digitalt lärande kan erbjuda stöd i udda språk även om det bara handlar om en enda elev i en landsbygdsskola. Självklart förutsätter det en nära samverkan med ämneslärarna och att eleven får det stöd som behövs både pedagogiskt och tekniskt. Detsamma gäller studiehandledning som är centralt för att nyanlända elever ska klara kunskapskraven. Genom exempelvis regional samverkan kan kommuner dela på den resurs som lärare i de aktuella språken utgör. Digitaliseringen skapar möjligheter på områden där svensk skola behöver utvecklas. Därför har SKL och regeringen samlat en bred grupp aktörer i Nationellt forum för skolans digitalisering. Här förs en dialog om utmaningar och konstruktiva lösningar som rör skolans digitalisering. Ytterst handlar det om en bättre undervisning – och självklart är språkundervisningen en central fråga.


Den främsta bland likar

Summary: Karriärtjänsterna för lärare skulle inte bara premiera de duktiga utan också få dem att ställa sig i spetsen för utvecklingen av yrket. Den delen av reformen håller på att förfuskas.

Ingenting är viktigare för eleverna än goda lärare. Det visar både forskningen om vad som påverkar elevers resultat och de flesta människors personliga erfarenhet. Ett lärarbyte kan få dramatiska effekter: från stillastående till genombrott eller från stadiga framsteg till stagnation. För skolpolitiker som insett att framgång måste byggas på lärarna blir rekrytering och yrkesutveckling två nyckelfrågor. De studenter som lämnar lärarutbildningen måste vara rustade för uppgiften. Samtidigt krävs yrkesvillkor och en arbetsplatskultur som får lärare att sträva efter och faktiskt också uppnå en allt högre undervisningsskicklighet. Regeringens förstelärarreform var tänkt att ge förbättringar på båda punkterna. Dels skulle nya karriärsteg med särskilda statliga lönepåslag höja yrkets status. Dels skulle karriärtjänsterna fungera som en sporre för dem som redan är lärare att vidareutveckla sin förmåga. Kommer det att fungera? Nja, det beror på vad man menar. Självklart är det positivt att duktiga lärare uppmuntras att stanna kvar i yrket. Men när det gäller reformens syfte att bidra till en allmän utveckling av undervisningen finns skäl att tvivla. Som försteläraren Pia Kangas framhöll i söndagens artikel på DN Debatt har 40 procent av landet skolhuvudmän – det vill säga kommuner och friskolor – inte varit villiga att skjuta till extra resurser för att minska förstelärarnas undervisningsskyldighet. Hur går det ihop? Alldeles utmärkt så länge kommuner och friskolor bara betraktar lönepåslaget på 5.000 kronor som ett statligt bidrag. En arbetsgivare tackar ju knappast nej till extrapengar som kan få anställda att känna sig mer uppskattade. Om man ser till reformens dubbla syfte, att både premiera de duktiga och att få dessa att ta ledningen för hela skolans arbete med att utveckla undervisningskvaliteten, går det däremot inte alls ihop. Förstelärarna förväntades ta på sig en ny, ledande roll i sin skolas utvecklingsarbete. De skulle inte göra det som chefer över de andra lärarna utan som engagerade kolleger. Projektet skulle vara gemensamt och handla om hur lärarna tillsammans kunde nå längre i sitt arbete. Den uppgiften finns det i praktiken inte mycket utrymme för så länge förstelärarna har kvar hela sitt tidigare undervisningsansvar. Det är rätt att lägga ansvaret för utveckling av undervisningen nära den dagliga verksamheten. Som alla andra yrkesgrupper behöver lärarna kunskap utifrån. Ibland måste gamla tankemönster utmanas och omprövas för att framsteg ska bli möjliga. Men det finns inga pedagogiska mirakelkurer som kan ordineras av experter utifrån. Utan förankring hos lärarna själva kommer ett uttryck som pedagogisk utveckling mest att bli en tom fras. Den fatala svagheten i regeringens förstelärarreform är att erbjudandet om pengar till karriärtjänster inte åtföljts av ett krav på nedsättning i undervisningsskyldigheten. Först genom en sådan koppling hade det blivit tydligt att lönepåslaget faktiskt ges för tillkommande uppgifter. Kanske var utbildningsminister Jan Björklund rädd att många skolhuvudmän skulle nobba erbjudandet om det åtföljdes av krav på motprestationer. Men den risken hade kunnat elimineras genom att staten förenat villkoret om färre undervisningstimmar för förstelärarna med ett särskilt extrabidrag. I grunden är alltså reformen underfinansierad. Det finns tillräckligt med pengar för att karriärtjänsterna ska bli besatta, men otillräckligt för att innehavarna av tjänsterna ska få de arbetsvillkor som krävs för att de ska kunna göra det som förväntas av dem. Försteläraren Pia Kangas har helt rätt när hon lägger en stor del av skulden på skolhuvudmännen. Kommuner och friskolor som talar om skolutveckling måste ge sina lärare sådana villkor som krävs för att ordet ska få reellt innehåll. Staten har inte full kontroll över vad kommunerna gör. Men när staten gör bedömningen att en aspekt är för viktig för att helt överlåtas åt den lokala nivån måste den vara både tydlig och uthållig. Självklart ska staten inte diktera exakt hur lärare utvecklar sin undervisning. Men den är i sin fulla rätt att förena bidrag till kommuner och friskolor med krav på motprestationer. Eftersom vägen till bättre undervisning går via ett systematiskt gemensamt kvalitetsarbete i vardagen måste helt enkelt lärarna avlastas andra uppgifter.


”En advokat som sitter på flera stolar”

Summary: Advokaten Anne Ramberg agerar både åklagare och domare när hon försvarar den palestinska civilbefolkningen. Omfattas inte även israeler av de mänskliga rättigheterna? Tydligen inte, enligt denna försvarare av de mänskliga rättigheterna, skriver Mikael Goldstein.

I artikeln ”Skydd av palestinierna – en plikt vid skapandet av Israel” (DN Debatt 25/7) skriver Anne Ramberg i egenskap av advokat och generalsekreterare i Advokatsamfundet att ”Israels agerande är inte förenligt med internationell rätt”. I egenskap av sitt advokatyrke har hon valt att försvara den palestinska civilbefolkningen i Gaza. Ett mycket lovvärt syfte. Och på den anklagades bänk har hon satt Israel, förövaren. Som advokat är hon i kraft av sitt ämbete skyldig att försvara sin klient eftersom hon ska föra klientens talan. Och här gäller det naturligtvis att inte vara objektiv. Men hon väljer i sin skrivföring att samtidigt agera såväl som åklagare som domare, vilket försätter henne i en typisk jävsituation, något som till varje pris ska undvikas om man sysslar med juridik. I sin försvarsiver glömmer hon bort att nämna att när staten Israel utropades 1948 invaderades landet direkt av soldater från Libanon, Syrien, Irak, Egypten och Transjordanien med målet att kasta judarna i havet. Som läsare undrar man sålunda hur staten Israels befolkning fick sina mänskliga rättigheter tillgodosedda då? Något svar ges naturligtvis inte av denna försvarare av de mänskliga rättigheterna. Hon argumenterar vidare att utgångspunkten för de mänskliga rättigheterna omfattar alla och envar, även palestinier. Och att krigets lagar uppställer krav på proportionalitet vid våldsanvändning. Och här anser hon att ”Israels agerande inte är förenligt med internationell rätt.” I skrivande stund har cirka 800 palestinier dödats, flera av dem civila, men endast ca 35 israeler. Detta beror enligt författaren på att man ”med hjälp av primitiva raketer beskjuter Israel.” Och denna primitiva raketbeskjutning fortsätter hela tiden och tycks inte upphöra. Till slut måste hon ändå nämna ordet Hamas. Och här gäller det att försvara klienten. Hon har ”ingen aning om var Hamas gömmer sig eller var de gömmer sina vapen.” Men som advokat och försvarare av det palestinska folket ser hon ändå raketbeskjutning mot civila mål i Israel som berättigad: ”Hamas raketbeskjutning … måste ställas i relation till det som palestinierna under lång tid har fått utstå.” Hon hävdar bestämt att för att ”jaga Hamasledare” så ”motiverar detta inte (till) bombningar av civila i tätt befolkade bostadsområden. Det berättigar inte heller ockupationsmakten (läs Israel) att förstöra civila bostäder.” Här väljer försvarsadvokaten att tillämpa sitt tunnelseende och önsketänkande: att inte vilja se, inte vilja höra och inte vilja säga något ont om klienten som hon försvarar. Som många redan tidigare har påpekat är Gaza inte ockuperat, vilket utgör ett direkt sakfel i artikeln. Men raketbombning av civila i tätt befolkade bostadsområden i Israel som Tel Aviv, Beer Sheba, Ashkelon, den internationella flygplatsen Ben Gurion etc är ju precis det som terroristorganisationen Hamas ägnar sig åt. Under cirka två veckor har över 1.000 kort- och medeldistansraketer avfyrats av Hamas från Gaza med målet att bomba just den civila israeliska befolkningen. Men omfattas inte även israeler av de mänskliga rättigheterna? Tydligen inte enligt denna försvarare av de mänskliga rättigheterna. Som genom ett under har missilförsvarssystemet Iron Dome minimerat skadorna genom att skjuta ner missilerna med sina dödsbringande sprängladdningar högt uppe i luften, innan de har kunnat explodera i tättbefolkade områden. Vad hade hänt om Iron Dome inte existerat? Antagligen hundratals döda och tusentals skadade israeliska medborgare vid det här laget. Hade författaren då varit mer nöjd med utfallet, eftersom proportionaliteten då hade varit återställd? Att sitta på flera stolar, både försvararens, åklagarens och domarens, och med skygglappar och tunnelseende utöva sin jurisdiktion utgör den största formen av jäv som man kan tänka sig. Och den jävige är dessutom advokat som är generalsekreterare i Advokatsamfundet. Fy skäms! (Jäv är en rättssituation där en person kan tänkas vara partisk eller där det finns någon särskild omständighet som kan rubba förtroendet för personens opartiskhet. Den som invändningen riktas mot kallas jävig.)


Alltid aktuell superstjärna

Summary: Vem: Författaren Selma Lagerlöf. När: Debuterade med ”Gösta Berlings saga” 1891. Nobelpristagare 1909.

Selma Lagerlöf (1858–1940) fick som första kvinna och svensk Nobelpriset i litteratur 1909. Fem år senare blev hon dessutom den första kvinnan som invaldes i Svenska Akademien. Hjalmar Gullberg skrädde inte orden i sitt inträdestal när han 1940 efterträdde henne. Han kallade Selma Lagerlöf för ”drottningen i vår litteratur, den mest berömda av svenska kvinnor sedan Heliga Birgitta”. Förvisso. August Strindberg och Astrid Lindgren kan kanske göra henne rangen stridig om vem som har det internationellt mest spridda svenska författarskapet. Debuten ”Gösta Berlings saga” (1891) och ”Nils Holgerssons underbara resa genom Sverige” (1906–1907) har översatts till ett sextiotal språk. Även om den i olika frihetsfrågor engagerade författaren ställde sin Nobelmedalj till Finlandinsamlingens förfogande när Sovjetunionen 1939 anföll vårt östra grannland, fick hon pryda ett sovjetiskt frimärke på 1950-talet. Och när japanen Kenzaburo Oe blev 1994 års Nobelpristagare i litteratur, framhöll han Selma Lagerlöf som en förebild. Franske författaren Michel Tournier är en annan uttalad beundrare. Bortglömd och oläst är hon alltså långtifrån, även om det gått sjuttiofyra år sedan hennes frånfälle. Vi ser henne dagligen, varje gång vi plockar fram en tjugolapp. Hon är till och med hedrad i rymden. Internationella astronomiska unionen godkände 1985 att en krater på planeten Venus döptes efter Selma Lagerlöf. Dessutom fick en himlakropp som 1991 upptäcktes av tyska astronomer namnet ”11061 Lagerlöf”. Det har hänt en del sedan hon 1933 skrev på ett upprop för judarna i Tyskland, varpå Goebbels svartlistade henne och hon blev utestängd från sin då största utlandsmarknad. Självklart hävdade hon kvinnors rätt att rösta, och var både uttalat och aktivt liberal. Selma Lagerlöf gjorde flera längre resor kring förra sekelskftet, alltid i sällskap med livskamraten Sophie Elkan. Men det var först från Falun och senare främst från sin herrgård Mårbacka i Värmland som Selma Lagerlöf skrev för hela världen. På Mårbacka drev hon dessutom lantbruk, och var så teknikintresserad att hon blev en av de första bilburna värmlänningarna. Det finns fler sidor av henne än vad som framgår av böckerna hon skrev. Tre andra världskända svenska författare. Astrid Lindgrens barnböcker läses världen över. Stieg Larssons Millenniumtrilogi har översatts till ett femtiotal språk och har sålt i över sextio miljoner exemplar. Tomas Tranströmers poesi går att läsa på över sextio språk.


”Kommunerna klarar inte brottsförebyggande arbetet”

Summary: Stora brister. Många kommuner saknar tillräcklig förmåga att förebygga brott, enligt en ny rapport. Omorganisationen av svensk polis kommer inte kunna lösa problemen. I stället krävs en bättre analys och styrning av hur kommunerna ska arbeta brottsförebyggande, skriver generalsekreteraren för stiftelsen Tryggare Sverige.

Under de senaste åren har en grövre och mer organiserad brottslighet fått fäste i Sverige. Som en konsekvens ökar brott som narkotikahandel, utpressning och människohandel. Detsamma gäller övergrepp i rättssak, olaga hot och bedrägerier. Till det kommer gängkriminalitet, social oro och upplopp i vissa förortsområden. Det innebär sammantaget att kommunerna står inför stora utmaningar under de kommande åren. En granskning visar emellertid på stora brister i kommunernas brottsförebyggande arbete. Det framgår av den rapport som den oberoende stiftelsen Tryggare Sverige presenterar i dag. En analys av brottslighetens utveckling visar att vissa så kallade mängdbrott minskar. Det gäller i första hand brott som drabbar människor i vardagen i form av bilbrott och våld i offentlig miljö. Statistiken visar också på en sjunkande trend när det gäller det dödliga våldet. Samtidigt beskriver polisen att den grova och organiserade brottsligheten har blivit utbredd även i mindre städer eller på ren landsbygd. Som en konsekvens av detta ökar organiserad brottslighet som narkotikahandel, utpressning och människohandel. Detsamma gäller brott som övergrepp i rättssak, olaga hot och bedrägerier. Till det kommer en allvarlig situation i flera förortsområden med social oro, upplopp och gängkriminalitet, där varken polis, ambulans eller räddningstjänst vågar sig in utan omfattande förberedelser och förstärkningar. Läget kompliceras ytterligare av att polisens brottsförebyggande arbete uppvisar stora brister. En rapport från Riksrevisionen konstaterar exempelvis att polisen inte lever upp till riksdagens krav på att man ska arbeta kunskapsbaserat och problemorienterat när det gäller arbetet med att förebygga brott. Dessutom visar ny statistik från Brottsförebyggande rådet (Brå) att utredningsverksamheten hos polis och åklagare får allt svårare att hålla jämna steg med brottslighetens utveckling. Konsekvensen av detta blir att man tvingas nedprioritera även grova brott – eller inte alls utreda dem. Beträffande mängdbrotten kan det vara ännu sämre. De kan ”skrivas av” i samma stund som anmälaren lämnar polisstationen. Mitt i denna utveckling står polisen inför den största omorganisationen sedan 1965 när dagens 21 polismyndigheter slås ihop till en nationell myndighet. Effekterna har inte låtit vänta på sig, utan produktiviteten minskar redan nu och kommer erfarenhetsmässigt ligga kvar på samma nivå ytterligare några år innan den är tillbaka på samma nivå som innan omorganisationen. Sammantaget innebär detta att situationen kan komma att bli mycket besvärlig i många kommuner framöver. För att undersöka i vilken utsträckning kommunerna är rustade för att möta dessa utmaningar har Stiftelsen Tryggare Sverige genomfört en kartläggning av det brottsförebyggande arbetet i landets kommuner. Kartläggningen bygger på intervjuer med företrädare för ett 50-tal slumpmässigt utvalda kommuner. Frågeställningarna handlar bland annat om huruvida kommunen har avsatt resurser till det förebyggande arbetet, om det finns en lokalt närvarande polis samt om det har genomförts analyser som ligger till grund för de åtgärder som genomförs för att förebygga brott. Resultaten visar att många kommuner saknar den förmåga i form av bland annat resurser, kompetens och organisation som krävs för att förebygga och förhindra brott. Orsaken är främst att brottsförebyggande frågor inte har varit på den politiska dagordningen under de senaste åren. Av kartläggningen framgår bland annat att den som är ansvarig för att hålla ihop det brottsförebyggande arbetet i kommunen ofta arbetar mindre än 30 procent med frågan. Dessutom saknar flertalet kommuner en strukturerad samverkan med det lokala näringslivet och andra viktiga aktörer för att minska brottsligheten. Till det kommer att många av de åtgärder som omfattas av de lokala så kallade samverkansöverenskommelserna med polisen har tagits fram utan några kartläggningar av behoven i kommunen. I stället baseras åtgärderna på de inblandades magkänsla. Kartläggningen visar samtidigt att det finns kommuner där arbetet fungerar. Framgångsfaktorerna handlar om en strukturerad samverkan med inte bara polisen och andra kommunala aktörer, utan även med det lokala näringslivet, ideella organisationer och olika trossamfund. Utmärkande för de kommuner som bedriver ett fungerande brottsförebyggande arbete är också att insatserna är baserade på kartläggningar av den lokala problembilden. En grundförutsättning för att utveckla arbetet med att förebygga brott och öka tryggheten är att kommunerna vet vad som ska göras och hur detta arbete ska bedrivas. Men kommunerna måste också ha den förmåga som krävs för att lyckas med uppdraget. Till skillnad från försvaret, där det har förts en nödvändig debatt om vilken förmåga som finns att lösa uppgifterna, saknas en sådan debatt när det gäller kommunernas brottsförebyggande- och trygghetsskapande arbete. I stället för att analysera vilken förmåga i form av utbildning, kompetens, resurser och organisation som krävs har diskussionerna så gott som uteslutande handlat om behovet av en mer centraliserad polisorganisation. Allt fler börjar emellertid förstå att kommunernas problem inte kommer att kunna lösas genom en omorganisation av svensk polis. Dessutom kommer effekterna av omorganisationen erfarenhetsmässigt att dröja ett antal år. Det är därför hög tid att även diskutera vilken förmåga som krävs i kommunerna för att motverka en utveckling med en grövre och mer organiserad brottslighet.


”Näringslivet förlorar på att inte ta vara på språken”

Summary: Outnyttjad potential. Svenska företag med internationella kontakter förlorar betydligt mer på uteblivna handelsavtal på grund av bristande språkkompetens än vad som är fallet i övriga EU. Samtidigt kan bara en av fyra kommuner erbjuda modersmålsundervisning till alla de elever som ansöker om det, skriver Språkrådet.

Rätten till modersmålsundervisning är stark i Sverige. I den utbildningspolitiska retoriken har modersmålsundervisningens betydelse för flerspråkiga elever upprepats i decennier. Ute på skolorna finns det dock fortfarande ingenting som tyder på att ämnet skulle vara viktigt. Samtidigt gör Sverige en nationalekonomisk förlust genom att inte ta till vara och stimulera den språkliga kompetens som finns i landet. I en ny rapport från Språkrådet, Debatterad och marginaliserad – perspektiv på modersmålundervisningen, visas på klyftan mellan retorik och praktik, och på Sveriges kluvenhet inför det mångspråkiga samhället. En av fem elever i grundskolan har utländsk bakgrund och därmed rätt att få undervisning i sina modersmål enligt skollagen. Språklagen som har funnits sedan 2009 är också en tydlig markering av samhällets ansvar för att ge individen tillgång till sitt modersmål. I skolorna har dock skolämnena modersmål och svenska som andraspråk låg status och det råder stor brist på kompetenta lärare. Ända sedan modersmålsämnet infördes i slutet av 1970-talet har den officiella retoriken om modersmålets viktiga roll stått i bjärt kontrast till situationen för ämnet i skolan. Näringslivet förlorar på att inte ta till vara flerspråkig kompetens. Forskning visar att svenska företag med internationella kontakter förlorar betydligt mer på uteblivna handelsavtal på grund av bristande språkkompetens än vad som är fallet i övriga EU. Eftersom Sverige har ungefär dubbelt så hög andel flerspråkig befolkning som Frankrike och Tyskland finns det här en stor outnyttjad potential. Flerspråkighetsforskare har under decennier fört fram modersmålets positiva betydelse för kunskapsutvecklingen hos elever med utländsk bakgrund. Tillgång till språk handlar inte bara om rättigheter, utan också om likvärdighet. Elever med utländsk bakgrund har överlag sämre studieresultat än elever med svensk bakgrund. I den senaste Pisa-mätningen var Sverige dessutom ett av de länder där skillnaden i skolresultat mellan 15-åringar med utländsk respektive svensk bakgrund var som allra störst. Detta är ett bottenresultat som har fått alltför lite uppmärksamhet i det allmänna Pisa-bruset. Resultatet är intressant oavsett om det beror på elevers bristande kunskap eller deras ointresse av provformen. Språkrådets rapport visar att bara en av fyra kommuner kan erbjuda modersmålsundervisning till alla de elever som ansöker om det. Enkätsvaren i övrigt bekräftar problem som med jämna mellanrum beskrivs i Skolverkets och Skolinspektionens rapporter: brist på lärare, särskilt sådana med rätt kompetens, isolering från övrig undervisning och låg status. Svenska som andraspråk betraktas dessutom ofta som ett stöd för ”svaga” elever och inte som det självständiga skolämne det faktiskt är. En granskning som Skolinspektionen genomförde 2010 visade att det inte var ovanligt att lärare saknade en klar uppfattning om skillnaden mellan ämnet svenska och ämnet svenska som andraspråk. Okunskapen är stor även bland föräldrar och elever. Det finns fortfarande en utbredd uppfattning om att modersmålsundervisningen är negativ för barns förmåga att lära sig svenska medan väletablerad forskning visar på motsatsen. I Språkrådets enkät svarade nästan hälften av kommunerna att de anser att det är ganska eller mycket vanligt att föräldrar och elever väljer bort modersmålsundervisningen eftersom de tror att den kan bromsa eller hindra elever från att lära sig svenska. Flerspråkiga elevers skolresultat kopplas alltmer ihop med behovet av mer undervisning i ”vanlig” svenska, medan satsningar på modersmålsundervisningen lyser med sin frånvaro. En promemoria från 2013 om nyanlända elevers utbildning har bland annat föreslagit att nyanlända elever under sitt första år ska kunna omfördela sin undervisningstid från ett eller flera ämnen till förmån för ämnet svenska eller svenska som andraspråk. Förslaget går tvärt emot de slutsatser som skolmyndigheterna slår fast i sina granskningar av flerspråkiga elevers kunskapsutveckling: nyanlända elever behöver sitt modersmål jämsides med svenskan. I en rapport från i maj i år konstaterar Skolinspektionen just detta: att undervisning för nyanlända elever är alltför ensidigt fokuserad på svenskämnet, och att eleverna inte får den studiehandledning på modersmålet som de behöver för att få tillräckligt stöd i sin kunskapsutveckling. En konsekvens av det är att eleverna halkar efter onödigt mycket i övriga ämnen. De blir sämre rustade för framtida studier och arbete. Varför denna klyfta mellan styrdokument och praktisk verklighet? Medan engelskan har en stark ställning i Sverige diskuteras sällan behovet och värdet av kunskaper i andra mindre och/eller utomeuropeiska språk. Trots att man i den officiella retoriken länge har lyft fram värdet av mångfald och mångkultur saknas flerspråkiga perspektiv inom skolans värld. Föreställningen om en homogen befolkning ur ett etniskt, språkligt och kulturellt perspektiv är fortfarande stark i Sverige, trots att den demografiska situationen förändras. För att klyftan mellan retorik och praktik ska minska måste attityden förändras på flera nivåer i samhället. Politiker behöver lyssna bättre på vad forskning och skolmyndigheter säger om flerspråkiga barns behov i skolan. Kommuner och skolor behöver anställa fler lärare och pedagogisk personal med flerspråkighetskompetens. Elever och föräldrar behöver dessutom bättre information om vikten av modersmålskunskaper också för kunskapsutvecklingen i övriga skolämnen. Ett steg på vägen vore att föra in ett tydligt flerspråkighetsperspektiv i lärarutbildningen. Ett annat sätt är att i gymnasieskolan införa meritpoäng för studier i fler språk än de som ingår i ämnet moderna språk (exempelvis tyska och franska). Modersmålsundervisningen är en central språkpolitisk fråga och därför en angelägenhet för hela samhället. Satsningar på modersmål och svenska som andraspråk skulle vara ett tydligt ställningstagande för det mångspråkiga samhället. Sådana satsningar är av yttersta vikt, inte minst i en tid då mångkultur som samhällsideal är på kraftig tillbakagång i Europa.


”Missa inte chansen till nya jobb i dataspelsbranschen”

Summary: Satsa på ung industri. Svenska dataspel är en exportframgång som också föder nya innovationer på andra områden. Ändå saknas ett forsknings- och utvecklingsprogram. Med rätt satsningar på nystartade spelföretag finns chansen att skapa tiotusentals nya jobb, skriver representanter för Högskolan i Skövde och Dataspelsbranschen.

Med rätt satsningar från regeringen på fler utbildningsplatser, företagsnära forskning och stöd till nya företag skulle den svenska dataspelsbranschen på tio års sikt kunna växa från dagens 2 000 till upp emot 20 000 anställda. Sverige har ett gyllene tillfälle att bli en av världens ledande dataspelsproducenter det närmaste årtiondet. Den svenska dataspelsbranschen växer så det knakar. Svenskproducerade spel som Minecraft, Candy Crush Saga och Battlefield-serien har blivit stora internationella succéer de senaste åren. Framgångarna märks inte bara i försäljningsstatistiken, utan också genom att antalet företag och anställda har ökat markant. Omsättningen i branschen ökade under 2012 med 60 procent till 3,7 miljarder kronor. Den absoluta merparten av intäkterna kommer från export. Dataspelsbranschens framgångar har också ökat intresset för att utbilda sig inom dataspelsområdet. Högskolan i Skövde, som är störst i Sverige på utbildningar inom dataspelsutveckling, har tagit emot över 4 000 ansökningar till 230 lediga utbildningsplatser hösten 2014. Bara i Skövde är 21 spelutvecklingsföretag verksamma, varav merparten har startats av tidigare studenter på Högskolan. Jämfört med de stora industrinäringarna är omsättningen och sysselsättningen självklart blygsam. Men om branschen fortsätter att öka i samma snabba takt som hittills kan den på kort tid bli betydelsefull för både tillväxt och sysselsättning. Framgångarna för svenska dataspel har inte passerat obemärkta. Såväl regeringen som oppositionen lovordar det svenska dataspelsundret. Handelsminister Ewa Björling (M) har lyft upp dataspel i sitt arbete med att främja svensk export, och Socialdemokraternas finansministerkandidat Magdalena Andersson uttalade sig nyligen om branschen som en framgångssaga som hon vill höra mer om (DN 22/5). Dataspel handlar om långt mer än bara underhållning. Inom såväl utbildning på olika nivåer som inom sjukvården blir dataspel ett allt viktigare inslag. Användandet av spelmekanismer – exempelvis belöningssystem inspirerade av dataspel – är på stark frammarsch inom områden som handel, IT, transporter och utbildning. Dataspelen driver också på teknikutvecklingen. Om Sverige fortsätter att vara framgångsrikt inom dataspelsutveckling kommer det bidra till innovationer inom en lång rad relaterade områden. Samtidigt med de svenska framgångarna håller dataspelsbranschen på att formera sig globalt. Därför är det nu som Sverige har möjligheten att etablera sig som ett ledande land i en framtidsbransch vars potential vi bara kan ana. Men det går inte att räkna med att den utvecklingen fortsätter av sig själv. I dag finns det ett stort behov av ett ökat politiskt engagemang för dataspelsbranschen. Eftersom branschen hittills har vuxit framför allt på egna meriter finns det en risk att beslutsfattare som Ewa Björling och Magdalena Andersson inte ser behovet av ett mer handfast politiskt stöd än bara uttalanden. Ett av de största hindren för en fortsatt tillväxt är i dag bristen på kompetent personal. För att branschen ska kunna fortsätta att utvecklas behövs fler kreativa människor och mer tekniska kunskaper på högsta nivå. För att få fram den nödvändiga spetskompetensen bör regeringen bidra till fler platser i yrkeshögskolor och högskolor samt mer resurser till företagsnära forskning. De svenska dataspelsföretagen möter också en tilltagande internationell konkurrens. Flera länder, däribland Finland och Kanada, har insett potentialen i branschen och storsatsar på att understödja utvecklingen. I Finland satsar Tekes, den finska motsvarigheten till Vinnova, hela 65 miljoner euro under tre år på att stödja dataspelsföretag. För Finland betydde investeringen en skatteintäkt på 260 miljoner euro bara från ett enda dataspelsföretag 2013. I Sverige finns inget forsknings- eller utvecklingsprogram riktat specifikt mot dataspelsbranschen. För att svenska företag ska klara konkurrensen bör alltså exempelvis Vinnova få i uppdrag att erbjuda större möjligheter till stöd till nystartade innovativa företag inom dataspelsområdet. Det är en investering som betalar sig i längden. Om vi skapar en dynamisk miljö för utveckling av spel kan vi både behålla företagen i Sverige och locka till oss utländska investeringar. I höstens valrörelse tävlar både regeringen och oppositionen om vem som är bäst på att skapa nya jobb. Vi hoppas att båda sidor ska uppmärksamma den möjlighet till nya arbetstillfällen som finns i dataspelsbranschen. Att det framför allt är unga människor som anställs gör frågan särskilt angelägen ur ett sysselsättningsperspektiv. Den svenska dataspelsbranschen hade ungefär 2 000 anställda 2012. Med rätt förutsättningar – i form av mer utbildning och forskning samt mer stöd till nyföretagande – bedömer vi att branschen om tio år i stället kan sysselsätta upp emot 20 000 personer. Oavsett utgången av valet kommer regeringen att behöva ta ställning till om man vill göra de nödvändiga satsningarna på utbildning, forskning och nyföretagande inom dataspelsområdet eller inte. Uteblivna satsningar kommer att leda till att allt mer av arbetskraften till den svenska dataspelsbranschen hämtas från andra länder. I förlängningen kan det också innebära att företag tvingas flytta utomlands för att hitta rätt kompetens. Utan mer politiskt stöd riskerar den snabba utvecklingen i svenska spelutvecklingsmiljöer att stanna av och Sverige kan halka efter länder som satsar mer. Då går vi miste om en historisk möjlighet som i framtiden skulle kunna skapa tiotusentals jobb.


”Bristande rättsskydd för uppfinnare kostar jobb”

Summary: Patentstöld måste leda till straff. Flera av Sverige mest produktiva uppfinnare är inne i utdragna rättsprocesser mot företag med obegränsade resurser. Dessa uppfinnares idéer kan bli grund för nya industriföretag. Staten måste ta sitt ansvar och garantera dem ett rimligt rättsskydd, skriver två jurister och en uppfinnare.

I Sverige pågår för närvarande en intensiv debatt om vem som kan skapa flest jobb. Den debatten förs på ett helt abstrakt plan med generella och svepande uttalanden och ger främst intryck av olika förhoppningar. Men den går varken till roten med vilka nya arbetstillfällen eller vad som krävs för att sådana ska skapas i Sverige. Det är svårt att debattera komplexa förhållanden. Mycket av grunden för vår svenska välfärd ligger i exportindustrin. Dessa stora företag grundades på uppfinningar och innovationer som kullager, kylskåp, fyrar, separatorer och telefoner kring förra sekelskiftet. Då var det svenska patentsystemet under uppbyggnad. Under senare år har knappast något enda nytt större industriföretag växt upp på basen av en svensk uppfinning. Ett bra patentsystem har ansetts vara ett effektivt sätt, eller till och med det enda sättet att hävda sig mot mer eller mindre illvilliga konkurrenter. Men uppfinnarnas rättsliga situation i Sverige är i dag inte bra. Politikerna verkar inte tro att väljarna intresserar sig för rättsystemet och rättsäkerheten för grupper som kommer i kläm. Medborgarna utgår ifrån att rättsväsendet fungerar på bästa sätt, eftersom det utgör en grundförutsättning för en fungerande stat. Det är först när den enskilde drabbas av rättsväsendets tillkortakommanden som han eller hon reagerar. Då kan det visserligen bli en kraftfull reaktion. Men eftersom bara en invid åt gången drabbas märks det så lite. Därför kan allvarliga missförhållanden få fortsätta, trots ödesdigra konsekvenser för dem som drabbas. I vår har regeringen beslutat om två nya utredningar. En kommitté ska utreda förutsättningarna för ett förbättrat klimat för entreprenörskap och innovativt företagande. Utredningen ska fokusera på skatteregler och sociala avgifter för att förbättra företagsklimatet. Uppfinnande eller patent nämns däremot inte med ett ord. En annan utredning ska se till näringslivets och individers behov av statliga insatser på det immaterialrättsliga området. Den förefaller främst att fokusera på hur Patent- och registreringsverkets kompetens bäst kan tas till vara när det inte längre görs särskilt många patentansökningar i Sverige. Ingen av dessa kommittéer ska dock särskilt utreda uppfinnarnas situation eller rättsäkerhet, trots att den är dålig. Patentintrång leder till allmänt åtal ”endast om målsäganden anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt”. Begränsningsregeln har medfört att det aldrig väckts något åtal för patentintrång, trots att brottet anses så grovt att det kan ge upp till två år fängelse. Eftersom det aldrig väcks några åtal för patentstölder, kan man vara ganska förvissad om att sådana intrång kommer att fortsätta. Konsekvensen är att uppfinnarna – en yrkesgrupp som är väldigt viktig för Sveriges framtid – i praktiken står helt utan det allmännas skydd för rätten till det de skapar. Ekobrottsmyndigheten (EBM) skapades för att kunna utreda kvalificerad ekonomisk brottslighet. Men EBM har inte alls utvecklats på det sätt som var tänkt. De enda brott EBM verkligen kan hantera är erkända bokföringsbrott, och möjligen skattebrott av enklare slag som förefaller att favoriseras. Men hur är det med organiserade bedrägerier? De måste också kunna utredas i en rättsstat, och även när de drabbar enskilda, exempelvis enskilda uppfinnare. Rättsväsendet behöver stramas upp när det gäller patentintrång och stölder av patent. Innovationsföretag och uppfinnare måste i anständighetens namn erbjudas samma skydd och likhet inför lagen som alla andra medborgare. Men i dag gäller djungelns lag i Sverige, och den som inte har egna ekonomiska resurser för att hävda sin rätt har ingen rätt. Det är dyrt på mer än ett sätt. Uppfinnarna är ofta originella personer med begränsade ekonomiska resurser, och de intresserar sig nästan alltid mer för sin teknikutveckling än för sin ekonomi. Detta gör att de väldig lätt, ja mer eller mindre automatiskt, fångas in av riskkapitalister och liknande, som enkelt och utan risk kan ta ifrån dem frukterna av deras arbete. Särskilt när det handlar om mycket värdefulla uppfinningar, sådana som kan ligga till grund för nya växande industriföretag, är det i dag knappast någon som undgår att bli uppäten. Därför måste staten ta sitt ansvar och garantera uppfinnarna ett rimligt rättsskydd. I dag är flera av Sveriges mest produktiva uppfinnare sedan många år helt förlamade i oändligt utdragna juridiska processer mot företag med obegränsade resurser – företag som vill ha deras uppfinningar utan betala för dem. Detta slutar normalt med att uppfinnaren krossas eller får ge upp när resurserna och krafterna (och ibland även familjen) är förbrukade. Ibland slutar det ännu värre. Detta har Sverige inte råd med. Vi måste befria uppfinnarna, så att de kan uppfinna. För att trygga välfärden behövs många riktiga jobb. För många nya jobb krävs det nya företag som kan växa till sig och bli stora. För nya industriföretag krävs nya uppfinningar. För nya uppfinningar krävs levande uppfinnare, som får ägna sig åt det som de är bäst på, nämligen att uppfinna. Därför är det i allas intresse att åtal väcks för patentintrång och stöld av patent.


Orden har alltid stått i centrum

Summary: Catharina Grünbaum må ha slutat som språkvårdare och skribent på Dagens Nyheter, saknad av både läsare och journalister, men hon är fortfarande engagerad i vad som skrivs. Och – inte minst – hur det skrivs.

Catharina Grünbaums cv går inte av för hackor: hon har skrivit flera böcker om svenska språket och arbetat med såväl nordiska språkfrågor som den nya svenska psalmboken och bibelöversättningen. När Catharina Grünbaum började läsa nordiska språk på 60-talet kände hon att hon hittat rätt och hamnade så småningom på Svenska språknämnden (senare Språkrådet) där hon arbetade i 18 år innan hon raggades till Dagens Nyheter 1988. Ja, hon använder det ordet – raggades. – Från början trodde jag att det skulle bli enahanda att umgås enbart med journalister, men det var otroligt roligt och givande. Det var som att komma till ett litet universitet, säger Catharina Grünbaum, som lämnade DN 2006, men hon var språkvårdare på distans i ytterligare fyra år. Hon har för länge sedan tappat räkningen på alla självutnämnda språkpoliser som klagat på tidningsspråket under årens lopp. Kanske är det därför språkvårdare Grünbaum inte alltid avslöjar vad hon arbetar med när hon får en ny bekantskap till bordet. I alla fall inte direkt. Vad säger du till dem som klagar? – Att jag tycker att det är djupt orättvist. Naturligtvis skriver inte alla bra, men de stora dagstidningarna har drivna skribenter i allmänhet och somliga är utomordentligt bra, säger Catharina Grünbaum, som brukar kontra med: – Då skulle du se debattartiklarna som professorer, politiker och företagsledare skickar in innan de tvättats. – Folk älskar att inrapportera felaktigheter och hoppas att jag ska bli glad. Ungefär som katten som vill visa upp råttan hon har fångat. Jag tycker att det är tråkigt att folk har en sådan syn på språket. Hur borde de vara i stället? – Glädjas över ett träffsäkert porträtt eller en behaglig rytm i meningsbyggnaden. Vad stör du dig själv på när det gäller felskrivningar och felsägningar? – Retar upp mig på språkfel gör jag sällan, men tendensen att använda engelska ord när det finns goda svenska irriterar mig. Om vi vill att svenska språket ska vara levande och uttrycksfullt måste vi också använda det och skapa nya egna ord. Förstår du att det finns människor som stör sig på språkfel? – Absolut. Det är mänskligt, men jag tror att vi får vänja oss vid att det blir förskjutningar. Både när det gäller ordens betydelse, böjning och konstruktioner. ”Större än mig” i stället för ”större än jag” tror Catharina Grünbaum kommer att bli en ickefråga för nästa generation, precis som skillnaden mellan var och vart. Har du något favoritord? – Jag ska skriva en bok om svenskarnas favoritord så småningom så det kanske jag inte ska avslöja (men hon gör det ändå här intill). Många älskar ord som har med naturen att göra. Som vintersolstånd och vårdagjämning. Till och med dagsmeja. Men knappast aprilväder väl? – Varför inte? Ingen maj en dager sprider som den klarnande april, reciterar hon sin husgud Erik Axel Karlfeldt. Vad är det som gör Karlfeldt så speciell i dina ögon? – Ordens klanger. De går inte att översätta. Om Karlfeldt hade skrivit på ett världsspråk hade han varit världsberömd, säger Catharina Grünbaum, som kan prata på ett mycket fängslande sätt om språkfrågor, hedersdoktor vid Stockholms universitet som hon är. Men fru Grünbaum har ett annat stort intresse också, ett intresse hon delar med herr Grünbaum. Det stavas båtliv. Paret har seglat i 30 år och under åtta somrar i början av seklet färdades hon och maken på egen köl med motorbåten ”Vanadis” på franska vattenvägar. Det resulterade i boken ”Från sluss till sluss på franska kanaler”, som kom ut för några år sedan. Hon beskriver dessa långa somrar som upplevelserika, men: – Jag saknade den svenska sommarens doft av gulmåra.


”S kan vinna fler väljare från V och MP än från alliansen”

Summary: Vår väljaranalys visar vilka väljare partierna kan vinna och förlora och vilket stöd kan de få om de lyckas utnyttja hela sin potential. Om alla M-väljare som överväger att rösta på ett annat parti verkligen gör det riskerar partiet att göra sitt sämsta val sedan 1973. Också S riskerar stort tapp, men färre S-väljare än M-väljare överväger på allvar att svika partiet, skriver två opinionsanalytiker på Ipsos.

Tiden fram till den 14 september kommer att präglas av rader av utspel, debatter och kampanjaktiviteter från partiernas sidor. Hur valet kommer att sluta är det ingen som vet, och trots att valrörelserna ökat i betydelse brukar de sällan leda till dramatiska opinionsförändringar. Det vanliga är att stödet för enskilda partier ändras med någon eller några få procentenheter. Undantag finns självklart. Valrörelsen 2002 är ett exempel där krav på språktest och valstugereportage resulterade i väljarvinster för Folkpartiet och förluster för Moderaterna. Vilka överraskningar kommer årets valrörelse att bjuda på? Ipsos ställer regelbundet frågor till svenska folket om hur man ser på de politiska partierna. För att få en bild av vilka möjliga vinster och förluster som partierna kan tänkas göra fram till valdagen, givet dagens opinionsläge, har vi ställt några frågor. I undersökningen har väljarna, utöver att svara på hur man skulle rösta i dag, tillfrågats om man slutligt har bestämt sitt partival och vilka partier man på allvar överväger att rösta på. Utifrån svaren är det möjligt att se vilka väljare partierna riskerar att vinna och förlora och till vilket parti. Analysen ger också svar på vilket väljarstöd partierna kan få om de lyckas utnyttja hela sin nuvarande potential och hur dåligt det kan gå om partiet förlorar de väljare som inte slutligt bestämt sig och på allvar överväger att rösta på ett annat parti. • En stor andel av Moderaternas väljare har inte slutligt bestämt sitt partival och överväger på allvar att rösta på ett annat parti. Om dessa väljare överger partiet riskerar M att göra sitt sämsta valresultat sedan 1973, vilket skulle motsvara en halvering av stödet jämfört med valet 2010. I bästa tänkbara fall, det vill säga om man lyckas vinna alla de väljare som i dag överväger att rösta på Moderaterna men som i dag röstar på ett annat parti, skulle man kunna nå samma valresultat som 2010. Partiets potential finns i huvudsak bland övriga alliansväljare samt bland osäkra väljare. • Socialdemokraterna riskerar att tappa var sjätte väljare och skulle i så fall göra ett rekorddåligt valresultat. Dock är det färre bland S-väljarna än bland M-väljarna som på allvar överväger att rösta på ett annat parti. Partiets maximala vinstpotential är drygt 10 procentenheter. Flest väljare kan S vinna från gruppen osäkra, därefter från Vänsterpartiet och Miljöpartiet. Partiets potential att vinna väljare från V och MP är dubbelt så stor som potentialen att vinna väljare från allianspartierna. • Miljöpartiet har dubbelt så stor potential som Socialdemokraterna att vinna väljare över blockgränsen. MP är också det parti som har potential att förbättra sitt valresultat mest av alla partier. I ett bästa scenario kan Miljöpartiet fördubbla sitt nuvarande väljarstöd, vilket skulle innebära att partiet trefaldigar valresultatet från 2010. MP har marginellt större potential att vinna från allianspartierna respektive de osäkra väljarna i jämförelse med potentialen bland S- och V-väljare. • Vänsterpartiet kommer med stor sannolikhet att förbättra valresultatet från 2010 i höstens val. Även om partiet skulle tappa alla väljare som i dag på allvar överväger ett annat parti visar analysen att V kommer att lyckas upprepa valresultatet från 2010. Om partiet skulle nå sin maximala potential i valet 2014 skulle det innebära en fördubbling av stödet jämfört med senaste valet. • Vår analys talar också för att Sverigedemokraterna gör ett bra val och förbättrar sitt resultat från 2010. Även om SD skulle förlora alla väljare som i dag på allvar överväger ett annat parti kommer SD att göra ett bättre val än senast. Skulle man lyckas nå hela sin potential kommer partiet att fördubbla stödet i förhållande till förra valet. Sd har ungefär lika stor potential bland alliansväljare som bland S-, V-, MP-väljare och osäkra. • Det är långt ifrån säkert att Feministiskt initiativ tar plats i riksdagen efter valet, men analysen visar att deras chanser är goda. En hög andel av de som i dag svarar att de skulle rösta på Fi har slutligt bestämt sig och överväger inte några andra partier inför höstens val. Skulle Fi lyckas nå den maximala potentialen partiet har i dag kan partiet nå över 8 procent i valet. • Kristdemokraterna är det parti inom alliansen som både har lägst maximal potential och riskerar att göra det sämsta valresultatet. KD kan framför allt vinna väljare från övriga allianspartier. • Både Folkpartiet och Centerpartiet riskerar i sämsta fall en halvering av stödet i 2010 års val. Samtidigt har båda partierna potential att dubblera sitt väljarstöd i förhållande till 2010, och potentialen finns framför allt bland andra alliansväljare. Såväl C som Fp har liten potential att dra väljare över blockgränsen. Nya utspel och förslag från partierna under valrörelsen kan skapa både sympatier och antipatier som förändrar opinionsläget och därmed partiernas risk eller möjlighet att förlora eller vinna väljare. Oväntade omvärldshändelser och mediernas rapportering kan komma att påverka den politiska dagordningen och hur väljare ser på partierna. Analysen ska inte ses som en prognos av vilka partier som kommer att vinna eller förlora stöd fram till valdagen utan som en dagsbild av hur den politiska spelplanen ser ut nu. Vår analys avser riksdagsvalet 2014, inte partiernas långsiktiga potential eller förlustrisker. På längre sikt har partierna större möjligheter att vinna stöd från nya väljare. Nu återstår cirka två och en halv månad fram till valdagen. Tusentals möten mellan partierna och väljarna, på arbetsplatser, i bostäder, på gator och torg och i sociala medier återstår innan valet är avgjort. Vem som blir vinnare eller förlorare är för tidigt att uttala sig om. De enskilda partiernas utrymme att vinna eller förlora väljare är stort – hur det går vet vi först efter att den sista väljaren avlagt sin röst.


”Svenska folket vill att staten tar över ansvaret för skolan”

Summary: Ny undersökning. Skolan är den viktigaste valfrågan. Och väljarnas uppfattning om huvudmannaskapet är tydlig: 60 procent av dem vill se staten som huvudansvarig för skolan. Mellan alliansens och de rödgrönas sympatisörer finns i stort sett ingen skillnad i uppfattning, skriver Bo Jansson, Lärarnas riksförbund.

För en majoritet av väljarna kommer skolan att avgöra valet. Det visar en ny stor väljarundersökning och det stämmer väl överens med andra opinionsundersökningar som visar att skolan är den viktigaste frågan inför valet i september. Den visar också att stödet för en statlig skola är fortsatt stark i hela väljarkåren – även bland sympatisörer till partier som vill se en decentraliserad kommunskola. I juni presenterade Skolverket en mycket omfattande analys av 40 internationella undersökningar sedan 1995 för att närmare studera svenska elevers kunskapsutveckling över tid, detta för att fördjupa diskussionen efter Pisa-rapporten från december 2013. Analysen visar att trenden inom matematik, läsning och naturvetenskap varit tydligt negativ sedan mitten av 1990-talet. Nu säger 65 procent av väljarna att de anser att skolfrågan antingen spelar stor roll eller är helt avgörande för vilket politiskt parti de skulle rösta på. Undersökningar inför de senaste riksdagsvalen har tydligt visat att skolan är en av de mest avgörande frågorna för hur väljare röstar. Enligt vallokalsundersökningen 2010 var skolan den absolut viktigaste frågan för väljarna. Jobben kom på andra plats. Samma mönster ser ut att gå igen även detta valår, men nu har skolan seglat upp som den viktigaste frågan redan i god tid före valet. Den fråga som i allt större grad lyfts fram i debatten om skolan är frågan om huvudmannaskapet. I undersökningen som vi presenterar i dag ser vi också det mycket anmärkningsvärda resultatet att endast 15 procent av väljarna vill att kommunerna ska stå för huvudansvaret av skolan och 17 procent att det ska vara ett delat ansvar mellan stat, kommun och friskolor! Och oavsett partisympatier, vill en majoritet av väljarna se ett statligt huvudansvar för grund- och gymnasieskolorna. Det har gått 25 år sedan beslutet om att kommunalisera den svenska skolan fattades. Kort därefter introducerades valfrihetsreformen och friskolereformen. Att reformerna från 1990-talet haft negativ inverkan på kunskapsresultaten och likvärdigheten råder det numera näst intill samstämmighet om. Efter att professor Leif Lewin tidigare i år presenterade en statlig utredning om kom- munaliseringens konsekvenser för elevresultaten, likvärdigheten och läraryrkets status har frågan om skolans huvudmannaskap fått nytt bränsle. En stor majoritet av väljarna, 60 procent, vill se staten som huvudansvarig för skolan. Med huvudansvar har preciserats ansvaret för skolans styrning och finansiering, samt ansvaret för lärare och rektorer. En majoritet av väljarna anser att förutsättningarna för förbättrade kunskapsresultat skulle förändras till det bättre genom en sådan ansvarsomfördelning för skolan. Ovanstående siffror finns alltså i resultatet av den stora väljarundersökning som Lärarnas riksförbund har låtit undersökningsföretaget Exquiro göra bland 3 000 väljare. Resultaten är nedbrytbara beroende på vilket politiskt parti väljarna skulle rösta på om det vore val när frågorna ställdes, det vill säga i maj 2014. Tidigare i år genomförde förbundet en liknande undersökning bland lärare, oavsett facktillhörighet. Den visade att 80 procent av lärarna vill att staten tar över huvudansvaret för skolan från kommunerna. 94 procent av dessa lärare svarade dessutom att en sådan reform är ganska eller mycket angelägen att genomföra. I den nya väljarundersökningen visar det sig också att skillnaderna mellan de väljare som skulle rösta på Kristdemokraterna respektive Vänsterpartiet är störst i synen på huvudmannaskapet för skolan, då endast 51 procent av KD-sympatisörerna vill se ett statligt huvudansvar för skolan, medan motsvarande siffra för V-sympatisörerna är 74 procent. Det är mycket tänkvärt att det mest kommunkramande och decentraliseringsivrande partiet Centern har så svagt stöd för kommunskolan. Endast 4 procent av partiets väljare vill ha kommunalt ansvar för skolan, medan hela 64 procent av Centerväljarna vill se en statlig skola! Det är nästan en lika stor andel som Folkpartiväljarna där 67 procent vill se en statlig skola. Om man jämför allianssympatisörerna med de rödgröna sympatisörerna så finns det i stort sett inga skillnader när det gäller denna fråga. Oavsett valutgång, om blockpolitiken består, vill väljarna se en förändring när det gäller skolans huvudmannaskap. Såväl fakta om skolresultatens utveckling över tid som olika opinionsundersökningar talar för att det är hög tid att utarbeta en ny ansvarsmodell för skolan. Kommunerna har som huvudansvariga haft snart 25 år på sig att förbättra skolan, men det har bara resulterat i negativ utveckling vad gäller elevprestationer, likvärdigheten och läraryrkets attraktionskraft. Det är just dessa tre beståndsdelar som måste utgöra fokus i en kommande nystart för den svenska grund- och gymnasieskolan. Lärarnas riksförbund menar att efter valet måste en statlig utredning tillsättas för att utarbeta en modell för hur statens ansvar för skolan efter 2015 ska se ut. Utredningen bör ha ett brett politiskt stöd, men själva arbetet måste bedrivas av sakkunnig expertis. Oavsett hur det framtida huvudmannaskapet för skolan kommer att se ut, är det tydligt att dagens finansieringssystem inte fungerar. Staten måste ta det finansiella ansvaret, men också se till att resurserna används på rätt sätt. Detta är också en logisk konsekvens av kommande förändringar i skollagen, samt att staten redan nu ökat sitt ansvarstagande vad gäller exempelvis lärarnas löner. Läraryrkets attraktionskraft är avgörande för att den svenska skolan åter ska prestera i topp i internationella mätningar. Framtida reformer, inklusive den om ett eventuellt förändrat huvudmannaskap, måste ta sin utgångspunkt i läraryrkets förutsättningar och vad som krävs för att dessa ska bli bättre. Undersökningen • Målgruppen i undersökningen var privatpersoner boende i Sverige i åldern 18–74 år. • Data samlades in genom telefonintervjuer under perioden 5 maj–2 juni 2014. • Totalt genomfördes 3 001 intervjuer av undersökningsföretaget Exquiro.


På jakt efter en sann historia

Summary: Roscrea. Spädbarn som begravts i hemlighet, stängda adoptionsarkiv och arbete under slavliknande omständigheter. Nya uppgifter om behandlingen av ogifta, gravida kvinnor i Irland under 1900-talet har satt hård press på landets regering. DN följde Mary Lawlor som föddes på Sean Ross Abbey, ett av mamma- och barnhemmen, i hennes sökande efter sanningen om sig själv.

Mary Lawlor måste fortfarande nypa sig i armen för att tro att det är sant. Hon har en tre år yngre bror som är polis. En bror, som hon alltid har drömt om, som liknar henne och som har barn som ser ut som syskon till hennes döttrar. – Jag kan inte beskriva känslan när jag fick nyheten. Jag hade frågat så länge, varför sa ingen något? frågar hon sig när vi kör längs de irländska vägarna. Vi är på väg mot Sean Ross Abbey i Roscrea, ett tidigare mamma- och barnhem drivet av nunnor där Mary Lawlor och hennes bror föddes. Modern var en kvinna som blivit med barn utanför äktenskapet. Mary Lawlor och hennes bror utgör två av de tiotusentals barn som från 1920-talet fram till 1970-talet föddes av ogifta kvinnor i Irland. Av kvinnor som enligt den tidens synsätt var ”förfallna”. De hade begått en av de värsta synderna som kan tänkas, att ha sex utanför äktenskapet, och de ansågs smutsiga. Att flera av kvinnorna blivit gravida genom våldtäkt eller incest spelade ingen roll. Av rädsla för att bli utstötta av kyrkan och hamna utanför bygemenskapen skickade kvinnornas familjer i väg sina döttrar till kloster för att föda barnen. Där fick kvinnorna dessutom arbeta under slavliknande förhållanden. När barnen fötts adopterades de bort, de flesta till familjer i Irland. Men en del köptes av familjer utomlands, framför allt i USA. Ibland var barnen så gamla som tre år när de togs från mamman. Efter att de tvingats adoptera bort sina barn var det tänkt att kvinnorna skulle glömma, gå upp i den nya identitet med nytt namn som de fått när de anlänt till klostret – och aldrig berätta för någon om vad som hänt. Men många mammor glömmer inte, och det gör heller inte barnen. Mary Lawlor har alltid undrat över sin biologiska familj. 1993 gjorde hon slag i saken och började söka. – Jag vill veta mina rötter, förstå mitt ursprung, kunna bygga ett familjeträd. Det visade sig vara lättare sagt än gjort. Varken kyrkan eller myndigheter har varit henne särskilt behjälplig i jakten. Adoptionsakterna är hemliga och det var först efter 19 års privat detektivarbete som Mary Lawlor via en källa på en myndighet fick beskedet: Du har en bror som också adopterades bort, till USA. Ytterligare ett år senare hade hon hittat honom, i Brooklyn, New York. Då hade hon skickat brev till över 60 katolska institutioner i USA:s 50 delstater. Det hon hade att gå på var födelsenamnet: O’Brian. – När de hörde av sig från Brooklyn och sa ”vi tror att vi har hittat din bror” blev jag helt förstummad. Jag tänkte ”är det verkligen sant?”, säger den annars väldigt talföra Mary Lawlor. Hon är nu en del av en stor grupp adopterade och mammor som kämpar för att adoptionsakterna ska öppnas och att myndigheterna går till botten med vad som hände på hemmen. De kräver upprättelse. För det handlar inte bara om alla dem som vill söka sina rötter, utan också om de ”bortglömda” barnen, de som dog på hemmen. Nyligen avslöjades att 796 barn konstaterats döda i ett hem för ogifta gravida kvinnor i Tuam, på irländska västkusten. Flera av dem, oklart hur många, påstods i de första rapporterna ligga begravda i en septisk tank utanför hemmet. Utan kista, namn eller minnessten. De dog av försummelse, undernäring, tuberkulos och lunginflammation, bland annat, enligt historikern Catherine Corless som gjorde upptäckten. Uppgifterna om septiktanken har senare visat sig vara felaktiga. Men att det ligger barn hemligt begravda vid hemmen är Mary Lawlor, forskare och många andra övertygade om. – Det här är ingen isolerad händelse. Det finns massgravar placerade runt om i hela landet. Nu måste vi konfrontera det här rättsligt. För barnens skull, men också för mammorna som har lidit, och för alla barn som har adopterats bort från dessa institutioner, sade Mary Lou McDonald, vice partiledare för Sinn Fein när nyheten om Tuam kablades ut. Vi anländer till Sean Ross Abbey, klostret där Mary Lawlor och hennes bror föddes. Här fanns ett hem för ogifta gravida kvinnor och deras barn från 1930 till 1970. Mary Lawlor går som på nålar när vi har kommit till en gräsplan omgiven av en skogsdunge. – Var ligger de, jag bara undrar? frågar hon sig gång på gång och har svårt att stå still. Vi har passerat Sean Ross Abbeys ståtliga huvudbyggnad i grå sten, gått förbi de 24 prydligt uppradade gravarna för nunnorna som har arbetat i klostret och är nu på barnkyrkogården. Här finns ett tiotal gravstenar för barn som har dött. Gräset är så där intensivt grönt som det är i regniga Irland och för den okunniga skulle det kunna vara en fin plats för picknick och utomhusspel. Men Mary Lawlor känner bara obehag och hennes sinnesstämning smittar av sig. – Du ser själv, här är tio gravstenar, det går inte ihop. Var är de andra? Vi går förmodligen på dem. Det känns som det. De begravde barnen som om de var katter eller hundar. Och det här kallar de religion, säger hon. Här finns en minnessten som nyligen satts upp, av ett av de bortadopterade barnen. I mitten står ett träkors, annars är det bara gräs. Bara första året, 1930, som nunnorna i Sacred heart-orden drev hemmet i Sean Ross Abbey dog 60 av de 120 av barn som föddes, enligt historikern Maria Luddy. Och dödstalen fortsatte vara klart högre än för barn inom äktenskapet. Barn som föddes i hemmen hade en dödlighet som var fyra fem gånger högre än det nationella snittet. Exakt hur många som dog finns ingen statistik på, men Adoption rights alliance bedömer att 3 000–4 000 barn ligger hemligt begravda vid de tre hem som Sacred Heart-nunnorna bedrev. Utan födelseattest, dödsattest, dop, namn eller kista. Dessutom fanns det andra hem, drivna av andra nunnor, som det i Tuam, där barnen ska ha gömts i en septisk tank. Mary Lawlor utstrålar en undertryckt ilska under vårt besök. Hon tar kort på allt hon kommer åt, rycker i låsta dörrar och försöker bända upp stängda fönster. Det är här hon föddes och nu vill hon veta så mycket som möjligt. Hon har varit här flera gånger för att få hjälp i jakten på sin bror och för att försöka förstå sitt ursprung. Men hjälpen har uteblivit. Själv har Mary Lawlor inga minnen från klostret. Hon blev bortadopterad när hon var nio månader, till en familj i Irland. Mary Lawlor har hittat sin mamma, men hon vill inte ha någon kontakt med dottern. Mary Lawlor känner ingen bitterhet inför det. – Man måste tänka på vad de gjorde med dessa kvinnor. De fick sig itutat att de begått en synd, att de var smutsiga. Än i dag vill många av mammorna inte träda fram. De är präglade av den skam samhället belastade dem med när de blivit gravida utanför äktenskapet. – De fick höra dag och natt att de begått en synd, de fick höra saker som ”hoppas att du njöt av dina fem minuter av glädje”. De skäms fortfarande och vi som blev bortadopterade accepterar om de inte vill träffa oss. Men vi vill veta vilka som är vår familj, vi vill kunna göra ett släktträd. Mary Lawlor pratar om den skam och skuld som kyrkan fått kvinnorna att känna. Många av dem är fortfarande katoliker och har inte berättat för någon om vad som hänt, vilket hittills har gjort det lätt för regeringen att ligga lågt. Enligt Susan Lohan på Adoption rights alliance, som arbetar för de adopterades rättigheter, tvingades över 50 000 ogifta kvinnor i Irland att adoptera bort sina barn från 1920-talet ända in på 1980-talet. Till att börja med skedde adoptionerna inom landet. Men på 1940-talet började barn sändas till barnlösa katolska familjer i USA, mot mammornas vilja. Allt skedde i ett nära samarbete mellan kyrkan och staten. Ärkebiskopen bestämde att barn kunde skickas till USA och staten hjälpte till att utfärda pass till barnen. Enligt boken ”Banished children” skickades drygt 2 000 barn utomlands. Författaren Michael Milotte kallar det ren babytrafficking. – Staten och kyrkan ville skydda landet från synd. Deras största farhågor var att en gravid kvinna åkte till England eller att barnet adopterades till en protestantisk familj. Det handlade om att rädda själar, säger Susan Lohan. Men medan kyrkan var väldigt noga med att barnen hamnade i katolska familjer, hade man inga problem med att ta en två- eller treåring från sin mamma och skicka barnet till USA. Klosterhemmen fick pengar från staten och kyrkan för att ta hand om barnen och mammorna. Och adoptivföräldrarna i USA betalade stora summor, som nunnorna kallar donationer, för barnen. Klostren levde gott. När en kvinna hade fött fick hon bara åka därifrån om hennes familj betalade nunnorna 100 pund, en mycket hög summa på den tiden. De som inte hade råd – vilket var de flesta – fick stanna kvar och arbeta för nunnorna i tre år. De fick tvätta, arbeta i jordbruket och tillverka smycken. Kvinnorna jobbade tio timmar om dagen, sex dagar i veckan. – De var som slavar, säger Susan Lohan. Nu har det börja röra på sig i frågan. Många års kämpande för att regeringen ska gå till botten med vad hände på hemmen har gett resultat. Efter skandalen i Tuam har regeringen tillsatt en utredning och premiärminister Enda Kenna har erkänt att behandlingen av kvinnorna och barnen var ”avskyvärd”. Den internationellt hyllade filmen ”Philomena” från förra året har förmodligen också bidragit till regeringens agerande. Den baseras på en verklig historia om en kvinna som födde en son på Sean Ross Abbey och tvingades att lämna bort honom när han var tre år gammal. Philomena Lee glömde aldrig sin son och bestämde sig när hon blivit äldre för att söka upp honom. Samtidigt visade det sig att hennes son, som vuxit upp i USA, hade sökt henne parallellt. Men nunnorna vägrade säga något, vare sig till Philomena eller till hennes son, Michael Hess. När hon väl hittade honom hade han dött i aids. Nu finns Philomena project som tillsammans med Adoption rights alliance kämpar för upprättelse och för att adoptionsarkiven ska öppnas. – Det fantastiska med filmen är att den öppnar ögonen för folk som inser att nunnor kanske har ljugit för dem. ”Philomena” har hjälpt tusentals att ifrågasätta, säger Susan Lohan. Tiotusentals akter är för närvarande stängda av kyrkan, adoptionsbyråer och hälsomyndigheter. Staten hänvisar till ett fall i högsta domstolen där två kvinnor ville veta sitt biologiska ursprung. Domen blev att mammorna har rätt till sitt privatliv – och att arkiven därför skulle hållas stängda även i fortsättningen. Susan Lohan kallar det som hänt ett hatbrott. Mary Lawlor pratar om en internationell skam. – Vi måste gå till botten med det här. Varför dog så många kvinnor och barn, varför tvingades de till adoption? Jag är själv mamma och skulle kunna döda för mina barn. Hon påpekar också att det kan finnas syskon därute som blir kära i varandra utan att veta att de är släkt. Numera är Sean Ross Abbey stängt. Efter att hemmet stängdes blev nunnorna allt färre. Till sist var de bara fyra, och kunde bo kvar i det stora ståtliga stenhuset från 1750, som omgärdas av stor markegendom. Intill det pampiga huset ligger några längor där kvinnorna fick hålla till och där de födde sina barn. – Det är alltid en hemsk känsla att gå runt här. Tänk dig själv, att komma hit ogift och gravid, utan att känna någon. Titta på huset där nunnorna bodde, och så titta där, säger Mary Lawlor och pekar mot husen där hon själv föddes. Mary Lawlor har funnit sin bror. Hon har besökt honom i USA och han har varit i Irland. Det känns tryggt att ha hittat honom. Men hon är inte nöjd. Någon borde stå till svars för det som har hänt, tycker hon. – Om jag begick ett mord skulle jag åtalas och dömas. Men här pågår ingen utredning över huvud taget. Det är en skam för Irlands regering. Det här kan vara deras mammor eller barn. Precis när DN ska lämna klostret kommer två nunnor, syster Bridget och syster Margaret, i bil. Det har skvallrats om att vi är här och nunnorna är inte glada. Filmen ”Philomena” har gjort att de fått problem med ”aggressiva besökare”, säger de och påpekar att området är privat egendom. När Mary berättar att hon föddes på klostret mjuknar de och kramar om henne. Samtidigt vill de genast förklara att det är många fel i ”Philomena” och de säger sig inte komma ihåg att de avfärdat Mary Lawlor ganska bryskt när hon varit där för att söka information om sin bror. Samtidigt intar de en försonande ton. Nunnorna försvarar sig med att lagen inte tillåter dem att lämna ut adoptionshandlingar om inte mamman har godkänt det. Och alla mammor som födde på Sean Ross Abbey tvingades skriva under papper på att de aldrig skulle söka efter sin avkomma. – Det var annorlunda tider, kvinnorna hade ingen möjlighet att stanna i sina byar eftersom de skulle bli utstötta om de fick barn utan att vara gifta. Att adoptera bort barnen var till det bästa, säger syster Margaret som också tycker att en utredning vore på sin plats. Efter lite förhandlande får vi stiga in i klostret. Det är magnifikt, högt i tak, med snirklig stuckatur och stora ytor. De flesta möbler har forslats bort. Det ekar när Mary Lawlor sätter sig vid flygeln i salongen för att klinka några toner. Hon frågar nunnorna om barnen, varför de inte fick några ordentliga gravplatser. Svaret hon får ska hon håna ilsket under hela bilresan tillbaka hem. – Vi hamnar ändå alla i himlen. Mary Lawlor kan knappt ta till sig att nunnorna sa så. – Hur kan du begrava massor av barn i hemlighet, och inte behöva stå till svars för det? frågar sig Mary Lawlor. 1 juni i år ordnade Mary Lawlor en minnesstund för barnen vid Sean Ross Abbey. Adopterade kom ända från USA och lade blommor vid platsen, bara några dagar innan avslöjandet om de 796 döda barnen och den septiska tanken. Kanske håller något på att hända nu. Nyheten om barnen i tanken väckte internationell uppmärksamhet och Irlands regering har tillsatt en utredning. Det är många som tycker att det är på tiden. – Den stora majoriteten vill veta sitt ursprung. Var vi föddes, vilka våra föräldrar är, konstaterar Susan Lohan från Adoption rights alliance. Hon konstaterar att det är först när Irland ställs vid skampålen internationellt som irländska regeringar agerar. Fram till dess är politikernas strategi ”deny until you die”, förneka tills du dör. Så har de gjort med pedofiler i kyrkan, och så gjorde de med homosexualitet som var olagligt fram till 1990-talet, enligt Susan Lohan. – Irländska regeringar har alltid haft en brandsläckande strategi. De väntar på en explosion innan de agerar. Hon ser att det går i rätt riktning. Nästa år kan det bli en folkomröstning om äktenskap mellan homosexuella. För några år sedan fick de kvinnor som arbetade under slavliknande förhållanden i tvätterier, så kallade Magdalena laundries, upprättelse. Vi lämnar Mary Lawlor utanför hennes hus i Tullamore, någon timmes bilfärd från Roscrea. Hon kan inte smälta det nunnorna sa, om gravarna och om ”aggressiva” människor som kommer på besök till klostret. – De måste förstå att jag och många andra försöker att få små bitar av information om vilka vi är. Stephen Frears film ”Philomena” från 2013 bygger på den sanna historien om en mors 50 år långa sökande efter sin son, som hon födde i just Sean Ross Abbey i Roscrea. Precis som Mary Lawlor i DN:s reportage adopterades Philomena Lees son bort till en främmande familj. Judi Dench och Steve Coogan spelar huvudrollerna, och filmen nominerades till fyra Oscar för bland annat bästa film och bästa manus efter förlaga. Boken med samma namn skrevs av journalisten Martin Sixsmith och kom ut 2009. Susan Lohan på Adoption rights alliance Mary Lawlor, född på klostret Sean Ross Abbey och bortadopterad I början av juni spreds nyheten om att nära 800 barnlik hittats i en septiktank vid ett hem för ogifta mammor i Tuam på den irländska västkusten. Uppgifterna reviderades senare till att 796 barn dog på hemmet och begravdes på icke officiella begravningsplatser. Uppgiften om septiktanken har ifrågasatts och ska betraktas som obekräftad. Nyheten rönte stor internationell uppmärksamhet, och bidrog till att Irlands regering tillsatte en utredning som ska klarlägga förhållandena kring alla tidigare hem för ensamstående mödrar.