"Förbjudna båtgifter sprids i svenska vatten"

Summary: Nya forskningsresultat om båtfärger: gifthalterna i svenska vatten mångdubbelt större än i övriga Europa. I alla de områden som vi undersökt längs svensk kust är djurlivet påverkat av den giftiga organiska tennföreningen TBT. Och resultaten tyder på att TBT tillkommit under senare tid trots ett förbud sedan många år. Bara i Stockholmsområdet ligger halterna i flera småbåtshamnar på mer än 100 000 gånger över det gränsvärde som satts upp i Europa. Göteborgs hamn har några av de högsta halterna. Miljömyndigheterna måste ställa tuffare krav på småbåtsägare för att stävja missbruk. Det skriver ledande marin- och miljöforskare vid Göteborgs och Stockholms universitet.

Tar Sveriges båtägare sitt ansvar för havsmiljön? Vi anser att frågan är befogad efter att vi har mätt höga halter av de förbjudna båtbottenfärgerna innehållande organiska tennföreningar, bland annat tributyltenn (TBT) runt om i Stockholms småbåtshamnar. Problemet finns dock inte bara i Stockholm. Våra resultat ser i stort sett likadana ut i alla svenska hamnar, stora som små. Sedan urminnes tider har sjöfarare vetat att ju mindre påväxt på skrovet desto snabbare kommer man fram. Människan är uppfinningsrik och låter gärna kemikalier göra jobbet. I slutet av 1960-talet började en tillsats av tributyltenn (TBT) att användas i båtbottenfärgerna. Genom ständig avsiktlig läckage från båtskrovets yta av den giftiga TBT-färgen kunde man hålla båten fri från påväxtorganismer. Färg innehållande TBT var effektivt och spreds globalt men dessvärre medförde den även oönskade effekter på andra djur än påväxtorganismer. Ostronodlare i Frankrike slog larm då deras ostron blev missbildade. Rapporter från andra sidan Engelska kanalen visade att olika snäckpopulationer höll på att försvinna. Dessa rön kunde man snart sätta samman med användning av organiska tennföreningar i båtbottenfärger. TBT visade sig vara ett mycket potent gift som stör hormonbalansen genom att det liknar det hanliga könshormonet testosteron och framkallar bildningar av hanliga könskaraktärer hos honor. Detta kallas imposex och är något som är oåterkalleligt då det väl har utvecklats. I långt framskridet skede medför det att honorna blir sterila. Senare har man även påvisat sekundära effekter av organiska tennföreningar hos till exempel havsutter och delfiner. Djur som får i sig höga halter av dessa föreningar kan få ett försämrat immunförsvar och dukar lättare under för infektioner. TBT återfinns i dag inom hela det marina ekosystemet från arter i botten på näringspyramiden, till exempel snäckor, och hela vägen upp till delfiner och andra arter som finns överst i näringspyramiden, inberäknat de landlevande arter (till exempel fåglar) som tar sin föda ur havet. Med andra ord; under en så pass kort period som 40 år har människan (främst redare och småbåtsfolket) lyckats kontaminera den marina miljön med ett av de värsta miljögifter vi känner till. Samhället tog fasta på forskningsresultaten. Förbud för användning av TBT i båtbottenfärger för båtar under 25 m längd infördes i slutet av 80-talet i de flesta västeuropeiska länder liksom i USA och Kanada. I Sverige infördes förbud för användning på båtar under 25 meters längd 1989. Anledningen till att förbudet först riktade sig till båtar under 25 meter är att dessa framför allt uppehåller sig i de kustnära zonerna som samtidigt fungerar som fortplantningsområden och yngelkammare för en mängd arter. Det andra skälet var att ett förbud för användande av färgerna på större fartyg som går i oceanfart måste ske genom en internationell konvention som sedan skall ratificeras av berörda stater. Alltför stora ekonomiska intressen stod dock i vägen för att få till stånd ett snabbt förbud för användandet av dessa färger på större fartyg. Först ett decennium senare (2003) lyckades man inom FN:s internationella sjöfartsorganisationen IMO (International Maritime Organisation) få till stånd en konvention om ett generellt förbud mot dessa färger. Konventionen ratificerades 2007 i och med att Panama skrev på som sista nation och träder i kraft september 2008. Sedan nyåret 2008 är alla fartyg bemålade med sådana färger portförbjudna i alla EU:s hamnar. Både nationellt och internationellt har således berömvärt stora ansträngningar gjorts under en 20-årsperiod för att fasa ut dessa oerhört giftiga färgtillsatser. Ett effektivt sätt att studera effekterna av TBT är att analysera förekomsten av imposex hos exempelvis nätsnäckor. I Sverige har denna typ av undersökning gjorts längs västkusten sedan 2003 och en liknande undersökning kommer att påbörjas längs ostkusten nu till hösten. Resultaten visar på en skrämmande situation då alla undersökta områden, såväl hamnar som kontrollområden, har populationer som är påverkade, värst är effekterna i småbåtshamnar där alla undersökta honor uppvisar imposex. I dagsläget saknas kunskap om hur TBT sprids i näringskedjan och vilken påverkan detta eventuellt kan ha på människan, men effekter har konstaterats hos bland annat musslor och sill vilka båda används i stor utsträckning som livsmedel. Det är alltså väldokumenterat att TBT ger extremt skadliga effekter på djurlivet redan vid mycket låga halter och vi har därför ett gällande förbud sedan många år. Trots detta visar våra forskningsresultat på en fortsatt spridning av TBT i våra farvatten. Bara i Stockholmsområdet ligger halterna i ytsedimentet vid flera småbåtshamnar mer än 100 000 gånger högre än det ekotoxikologiska gränsvärde som satts upp i Europa, och inte bara där. Tillsammans har vi undersökt halter och effekter i småbåtshamnar, större hamnar och farleder längs med hela Sveriges kust. Våra resultat visar entydigt att vi fortfarande har höga halter och tydliga biologiska effekter på ett flertal platser. De högsta halterna har påvisats i några av de större hamnarna, såsom Göteborgs hamn på mer än 6 400, Falkenberg 2 600, Simrishamn 2 400 respektive Trelleborg 1 400. Alla värden anges i mikrogram TBT/kg torrt sediment. Detta är långt över vad som har påträffats i till exempel Rotterdams hamn som är en av Europas största. Där låg halterna mellan 50 och 70 mikrogram TBT/kg. Inne i Stockholms stad har följande halter uppmätts: Ulvsunda 4 300, Heleneborg 3 600, Wasahamnen 640 och i en naturhamn i Stockholms mellanskärgård 170. Särskilt vid båtupptagningsplatser är halterna höga. Förhållandet mellan de olika organiska tennföreningarna kan ge en indikation på om halterna är från senare eller äldre datum. Vid nedbrytning av TBT bildas DBT och MBT(di- och mono-butyltenn). Om MBT är mycket högre än TBT innebär det att föroreningen skedde för flera år sedan. I alla våra undersökningar är TBT högre eller lika med MBT halten vilket tyder på tillförsel i senare tid. Det finns mycket kunskap om organiska tennföreningars höga giftighet och det har därför sedan länge införts regler som förbjuder användningen. Ändå ser vi en fortsatt spridning. Uppenbarligen är de vidtagna åtgärderna inte tillräckliga. Såväl båtorganisationer, båtklubbar som enskilda personer måste ta ett större ansvar. Vi anser också att Sverige bör ta fram bedömningsregler för både vatten, sediment och organismer. Likaså måste miljömyndigheter ta ett större krafttag för att stävja missbruk och komma fram med krav om bland annat att samla upp avskrapad båtfärg på plats eller ännu hellre erbjuda rent mekaniska alternativ till användning av båtbottenfärg som till exempel båttvättar. Vi förväntar oss också att Sverige lever upp till de högt ställda mål om en giftfri miljö inom Sverige och EU som vi har antagit och skrivit under. Detta gäller även inom Baltic sea action plan (BSAP) där Sverige den 30 april ska redovisa konkreta förslag på ytterligare åtgärder för minskad spridning av bland annat organiska tennföreningar. Den enskilde båtägaren uppmanas att göra allt vad han/hon kan göra för att stoppa spridningen av dessa gifter. Ta hand om skrap och slipdamm, lämna in eventuella färger/färgskvättar i vilka TBT ingår till återvinningscentraler. Om var och en hjälper till så kan vi i detta avseende åstadkomma en bättre marin livsmiljö för oss alla, djur som människor. Ingemar Cato Professor i maringeologi vid Geovetarcentrum vid Göteborgs universitet Britta Eklund Docent vid institutionen för tillämpad miljövetenskap vid Stockholms universitet Åke Granmo Docent i ekotoxikologi vid institutionen för marin ekologi vid Göteborgs universitet Marina Magnusson Projektledare för analyser av biologiska effekter vid institutionen för marin ekologi vid Göteborgs universitet


”Förbjudna båtgifter sprids i svenska vatten”


Given utgång

Summary: I dag är det presidentval i Ryssland, och frågan är om valet av Dmitrij Medvedev kommer att innebära någon förändring.

Ett antal kandidater i dagens ryska presidentval har på olika sätt hindrats att ställa upp. Kvar som utmanare till den av president Vladimir Putin utpekade efterträdaren Dmitrij Medvedev finns tre personer, alla utan chans att vinna. Kommunistledaren Gennadij Ziuganov har varit ett hot, inte minst mot Boris Jeltsin. Men i dag är hans anhängare en krympande skara och hans inflytande litet. Nationalisten Vladimir Zjirinovskij må bullra och leva rövare, men han är obetydlig och rättar alltid in sig i ledet när det gäller. Andrej Bogdanov är i stort sett okänd. Medvedev lär vinna. Han har inte ens behövt föra någon valkampanj - den statskontrollerade tv:n har sett till att han synts tillräckligt ändå. Det är en bild så god som någon av demokratin i det Ryssland Putin byggt upp. En vanligen hörd förklaring till att Medvedev kommer att vinna är Putins popularitet. Ryssarna är nöjda med sakernas tillstånd, med att det råder ordning, med att löner betalas i tid, med att ekonomin växer och att Rysslands röst hörs på världsscenen. De vill att allt ska förbli som det är. I någon mån är detta så klart sant, även om myndigheternas manipulationer inte ska underskattas. Det är exempelvis svårbegripligt att Putin, med opinionssiffror som skulle göra varje annan vald ledare grön av avund, ändå inte hållit valprocesserna rena. Åtskilligt har varit så riggat att det funnits skäl att undra om presidenten inte varit rädd för väljarnas verkliga uppfattning. Frågan är därför hur verklighetsförankrad hans ställning är. Den stabilitet han givit Ryssland har skett till priset av inskränkningar i personliga friheter. Rysslands röst har visserligen hörts på världsscenen, men det faktiska inflytandet har inte varit så stort - mycket av det som Moskva tagit strid om har genomförts ändå. Visst växer ekonomin, men enligt många bedömare har Putin haft turen att komma vid rätt tillfälle. Och, konstateras i Moscow Times, tillväxttakten är inte så hög om man jämför med grannländerna. För sju år sedan låg Ryssland på tredje plats i tillväxtligan bland de femton tidigare Sovjetrepublikerna - de senaste tre åren har landet sjunkit till trettonde plats. En avgörande fråga är naturligtvis om det kommer att märkas någon påtaglig skillnad efter det att Medvedev svurit presidenteden. Vissa tecken kan tyda på det. Den blivande presidenten har en annan - vissa skulle säga mjukare - framtoning än den nuvarande. Han talar om ökade friheter för vanliga ryssar och han är, vilket noteras i åtskilliga huvudstäder världen över, väsentligt mer västvänlig än Putin. Det är inte omöjligt att han med tiden kan bli en verklig maktfaktor. Presidenten är stark i Ryssland, och Medvedev kan komma att skaffa sig en egen bas ungefär som Putin gjorde när han efterträdde Jeltsin. Men frågan är vilket handlingsutrymme den nye presidenten får med sin företrädare som premiärminister och med en makt-apparat dominerad av en säkerhetstjänst han själv aldrig tillhört. I dag måste svaret bli att det utrymmet är litet, att det ryska ansiktet utåt blir nytt men att politiken förblir densamma.


Går det att förstå en pedofil?

Summary: Är det möjligt att förstå förövare som förgriper sig på barn? I sin nya bok skriver den norska författaren Karin Fossum om en gärningsman och hans offer. "Pedofili grundläggs redan i barndomen", säger hon.

Reinhardt och Kristine, båda i 35-årsåldern, är ute på söndagspromenad. Vid foten av ett träd hittar de en liten, blek kropp. Åttaårige Jonas August har endast en t-tröja på sig - och han är död. Det är upptakten till den norska författaren Karin Fossums bok "Den som älskar något annat". Boken handlar om pedofili, ett av de mest skamliga brott en människa kan utföra. Att sexuellt våldföra sig på barn väcker avsky hos alla. - Då och då berättar medierna om att en pedofil gripits eller att polisen sprängt ett nätverk av pedofiler. Men vi får sällan någon djupare bild av vilka som begår dessa brott. Vem blir en pedofil? Hur kan någon känna en så stark sexuell lockelse till barn? Under arbetet med sin nya bok försökte Karin Fossum lära sig mer om pedofili och andra avvikande sexuella beteenden. Hon läste böcker i ämnet och talade med flera experter. Hon ville förstå varför vissa människor, framför allt män, väljer att utnyttja barn. - Pedofiler känner ofta en uppriktig kärlek till barnen, allt handlar inte bara om sex. De här männen kan vara mycket omsorgsfulla och vänliga, säger hon. Många pedofiler som åker till exempelvis Thailand tycker att de utför en välgärning, enligt Karin Fossum. De ger barnen kläder, pengar, mat och anser att de "tar hand" om de unga pojkarna och flickorna. - Men barn som utnyttjas sexuellt av en pedofil kan få både psykiska och fysiska skador, till och med dö. Övergreppen måste därför givetvis fördömas. Karin Fossum säger att förbudet mot sexuellt umgänge med barn är så självklart att det knappast behöver kommenteras. Men det är viktigt att påminna sig att den avvikande sexuella läggningen ligger utanför gärningsmännens kontroll, anser hon. - Många pedofiler inser att de inte är normala, och inte har en normal sexuell läggning. Men de förbjudna tankarna finns där, lockelsen att få närma sig ett barn ... Många brottas hela livet med att inte ge efter för sina lustar. Hon påpekar att allmänheten ofta bara får höra polisens version av övergreppet. Eftersom rättegången sker bakom lyckta dörrar blir den skyldiges berättelse, hans version, nästan aldrig känd. Karin Fossum är av de mest lästa författarna i Norge, och hon är mycket populär i Sverige. Hennes böcker handlar om mord, våld och grova brott. - Jag är intresserad av goda människor som gör sig skyldiga till onda handlingar. De oroar mig mer än galna psykopater. För flera år sedan dödade en man som Karin Fossum kände en kvinna som hon också var nära bekant med. Händelsen fick hennes tro på vad som är gott och ont att rämna. - Att ens granne, kollega, bror, bästa vän eller pappa under vissa omständigheter kan döda skrämmer mig. I en del kriminalromaner skildras våldsamma brottslingar som renodlade "dräparmaskiner". Men för Karin Fossum är det mer givande att läsa - och att att skriva - om "vanliga" personer som begår avskyvärda ting. Hur tänker de? Hur resonerar de? Hur känner de? - Även den mest blodtörstiga dräparen har en gång varit ett litet oskyldigt spädbarn. Han formas av vilka människor han möter och i vilka situationer det sker. Karin Fossum tror inte att någon i grunden är ond, men säger att det finns onda människor. Den bok hon arbetar med just nu ska heta "Den onda viljan", och den handlar om ondskans mekanismer. - Merparten av alla våldsutövare är formade av sin bakgrund, av sin uppväxtmiljö. De har ofta fått lite kärlek och sympati tidigt i livet, och blivit känslomässigt störda. Många pedofiler uppger att de själva blivit utsatta för övergrepp som barn, vilket lett till en snedvriden syn på sexualiten. Så är det till exempel för huvudpersonen Brein i "Den som älskar något annat". Boken väckte stor uppmärksamhet när den kom ut i Norge. Karin Fossum var ängslig att hennes ämnesval skulle uppröra läsare och kritiker, men några sådana synpunkter har hon inte mött. - Folk har hört av sig och sagt att de känt sig klokare efter att ha läst min bok, att de insett att verkligheten ibland är komplicerad och att de som begår fruktansvärda brott också kan vara offer. I januari i år greps en man i Norge misstänkt för flera hundra sexuella övegrepp mot barn. Dessa ska ha skett under mer än trettio år. Mannen bad småpojkar om hjälp och fick dem att stoppa ned handen i hans ficka. Det hela slutade ofta med att han förmådde eller tvingade dem att ge honom oralsex. Mannen, som fått öknamnet "Lommemannen" eller "Fickmannen" på svenska, beskrivs av alla som hygglig och trevlig. Gripandet kom därför som en chock för grannar, kolleger, hans fru och de tre vuxna barnen. - Men de flesta pedofiler är hyggliga. Hur skulle de annars lyckas få en så bra kontakt med barnen? Många klarar sig länge utan att åka fast. Hittills har Karin Fossum skrivit åtta romaner med kriminalkommissarie Konrad Seijer i huvudrollen. De är alla översatta till svenska. Det gäller också "De galnas hus" som utspelas på ett mentalsjukhus. Karin Fossum skriver numera på heltid. Hon brukar ägna ett år åt varje bok, så lång tid tar det att samla in all information och att skriva. Tidigare arbetade hon på sjukhus och olika institutioner. - Då mötte jag patienter som bar på både ångest och glädje. Under de åren föddes mitt intresse för utsatta människor, för dem som kanske verkar starka på ytan men som inte är det innerst inne. Född 1954. Bor i ett litet samhälle Född 1954. Bor i ett litet samhälle sex mil söder om Oslo. Två barn. Debuterade med diktsamlingen "Kanskje i morgen" i mitten av 1970-talet. Har sedan dess skrivit dikter och noveller, men är framför allt uppmärksammad för sina kriminalromaner. Har tidigare varit butikskassörska, taxiförare och hemhjälp. Men också arbetat på sjukhus, ålderdomshem och med rehabilitering av narkomaner. Har tilldelats flera litterära utmärkelser i Norge. Boken "Den som älskar något annat" (Förlaget Forum) utkommer på svenska den 12 mars. Behandling med terapi och läkemedel Pedofili innebär att en vuxen person känner sexuell lust till barn, antingen flickor eller pojkar. En del försöker ha sex med barn, andra känner lusten men låter ändå bli. Det är ett brott att ha sex med någon som är under 15 år i Sverige. Inte heller är det tillåtet att inneha eller visa bilder på sexuella handlingar där barn förekommer. Ofta är det en manlig släkting som har sex med barnet. En del personer som vill ha sex med barn använder sig av internet, vilket kallas gromning. Det är vanligt att personer från rikare länder reser till fattigare länder för att utnyttja barn. Vuxna kan ta barn till ett land där de utnyttjas sexuellt av andra vuxna. Personer som har sex med barn i Sverige döms ofta till fängelse. De kan få behandling med terapi och med läkemedel som minskar den sexuella lusten. Källa: Nationalencyklopedin


Går det att förstå en pedofil?

Summary: Är det möjligt att förstå förövare som förgriper sig på barn? I sin nya bok skriver den norska författaren Karin Fossum om en gärningsman och hans offer. ”Pedofili grundläggs redan i barndomen”, säger hon.

Reinhardt och Kristine, båda i 35-årsåldern, är ute på söndagspromenad. Vid foten av ett träd hittar de en liten, blek kropp. Åttaårige Jonas August har endast en t-tröja på sig – och han är död. Det är upptakten till den norska författaren Karin Fossums bok ”Den som älskar något annat”. Boken handlar om pedofili, ett av de mest skamliga brott en människa kan utföra. Att sexuellt våldföra sig på barn väcker avsky hos alla. – Då och då berättar medierna om att en pedofil gripits eller att polisen sprängt ett nätverk av pedofiler. Men vi får sällan någon djupare bild av vilka som begår dessa brott. Vem blir en pedofil? Hur kan någon känna en så stark sexuell lockelse till barn? Under arbetet med sin nya bok försökte Karin Fossum lära sig mer om pedofili och andra avvikande sexuella beteenden. Hon läste böcker i ämnet och talade med flera experter. Hon ville förstå varför vissa människor, framför allt män, väljer att utnyttja barn. – Pedofiler känner ofta en uppriktig kärlek till barnen, allt handlar inte bara om sex. De här männen kan vara mycket omsorgsfulla och vänliga, säger hon. Många pedofiler som åker till exempelvis Thailand tycker att de utför en välgärning, enligt Karin Fossum. De ger barnen kläder, pengar, mat och anser att de ”tar hand” om de unga pojkarna och flickorna. – Men barn som utnyttjas sexuellt av en pedofil kan få både psykiska och fysiska skador, till och med dö. Övergreppen måste därför givetvis fördömas. Karin Fossum säger att förbudet mot sexuellt umgänge med barn är så självklart att det knappast behöver kommenteras. Men det är viktigt att påminna sig att den avvikande sexuella läggningen ligger utanför gärningsmännens kontroll, anser hon. – Många pedofiler inser att de inte är normala, och inte har en normal sexuell läggning. Men de förbjudna tankarna finns där, lockelsen att få närma sig ett barn ... Många brottas hela livet med att inte ge efter för sina lustar. Hon påpekar att allmänheten ofta bara får höra polisens version av övergreppet. Eftersom rättegången sker bakom lyckta dörrar blir den skyldiges berättelse, hans version, nästan aldrig känd. Karin Fossum är av de mest lästa författarna i Norge, och hon är mycket populär i Sverige. Hennes böcker handlar om mord, våld och grova brott. – Jag är intresserad av goda människor som gör sig skyldiga till onda handlingar. De oroar mig mer än galna psykopater. För flera år sedan dödade en man som Karin Fossum kände en kvinna som hon också var nära bekant med. Händelsen fick hennes tro på vad som är gott och ont att rämna. – Att ens granne, kollega, bror, bästa vän eller pappa under vissa omständigheter kan döda skrämmer mig. I en del kriminalromaner skildras våldsamma brottslingar som renodlade ”dräparmaskiner”. Men för Karin Fossum är det mer givande att läsa – och att att skriva – om ”vanliga” personer som begår avskyvärda ting. Hur tänker de? Hur resonerar de? Hur känner de? – Även den mest blodtörstiga dräparen har en gång varit ett litet oskyldigt spädbarn. Han formas av vilka människor han möter och i vilka situationer det sker. Karin Fossum tror inte att någon i grunden är ond, men säger att det finns onda människor. Den bok hon arbetar med just nu ska heta ”Den onda viljan”, och den handlar om ondskans mekanismer. – Merparten av alla våldsutövare är formade av sin bakgrund, av sin uppväxtmiljö. De har ofta fått lite kärlek och sympati tidigt i livet, och blivit känslomässigt störda. Många pedofiler uppger att de själva blivit utsatta för övergrepp som barn, vilket lett till en snedvriden syn på sexualiten. Så är det till exempel för huvudpersonen Brein i ”Den som älskar något annat”. Boken väckte stor uppmärksamhet när den kom ut i Norge. Karin Fossum var ängslig att hennes ämnesval skulle uppröra läsare och kritiker, men några sådana synpunkter har hon inte mött. – Folk har hört av sig och sagt att de känt sig klokare efter att ha läst min bok, att de insett att verkligheten ibland är komplicerad och att de som begår fruktansvärda brott också kan vara offer. I januari i år greps en man i Norge misstänkt för flera hundra sexuella övegrepp mot barn. Dessa ska ha skett under mer än trettio år. Mannen bad småpojkar om hjälp och fick dem att stoppa ned handen i hans ficka. Det hela slutade ofta med att han förmådde eller tvingade dem att ge honom oralsex. Mannen, som fått öknamnet ”Lommemannen” eller ”Fickmannen” på svenska, beskrivs av alla som hygglig och trevlig. Gripandet kom därför som en chock för grannar, kolleger, hans fru och de tre vuxna barnen. – Men de flesta pedofiler är hyggliga. Hur skulle de annars lyckas få en så bra kontakt med barnen? Många klarar sig länge utan att åka fast. Hittills har Karin Fossum skrivit åtta romaner med kriminalkommissarie Konrad Seijer i huvudrollen. De är alla översatta till svenska. Det gäller också ”De galnas hus” som utspelas på ett mentalsjukhus. Karin Fossum skriver numera på heltid. Hon brukar ägna ett år åt varje bok, så lång tid tar det att samla in all information och att skriva. Tidigare arbetade hon på sjukhus och olika institutioner. – Då mötte jag patienter som bar på både ångest och glädje. Under de åren föddes mitt intresse för utsatta människor, för dem som kanske verkar starka på ytan men som inte är det innerst inne. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34


”Olämpligt fortsätta kräva utträde ur EU”

Summary: Per Gahrton byter fot om EU: Slopat utträdeskrav för miljöpartiet kan ge bred allians mot EU:s överstatlighet.Ett utträde ur EU är knappast realistiskt. Inte heller är det lämpligt, menar Per Gahrton som tidigare varit negativ till att stryka utträdeskravet. Att fortsätta driva kravet på utträde underminerar EU-kritiken mot odemokratisk överstatlighet. Det finns en omfattande opinion som är EU-kritisk, men som ändå inte vill att Sverige lämnar EU. Den opinionen kan det traditionella EU-motståndet bygga en bred allians med, skriver Per Gahrton, grundare av miljöpartiet de gröna och ledande i kampanjen mot EU-medlemskap.

Samhällsdebatten och opinionsmätningar tyder på två motstridiga tendenser i de svenska EU-attityderna. Å ena sidan tycks kravet på utträde ur EU få minskat stöd. Å andra sidan höjs alltfler kritiska röster, också av personer som inte brukar räknas som EU-motståndare, mot allehanda exempel på vad som uppfattas som överdriven centralstyrning och klåfingrighet från EU-byråkratins sida. Håller alltså väljarna på att bli mer EU-vänliga, samtidigt som makteliten blir mer EU-kritisk? Jag tror motstridigheten är skenbar. Det finns en större grundläggande svensk enighet i förhållande till EU än de senaste årtiondenas motsättningar har gett intryck av. Å ena sidan: De allra flesta svenska partier och folkrörelser har en internationalistisk grundsyn – också gröna och röda EU-kritiker. Före sverigedemokraternas inträde på debattscenen fanns det mycket litet av nationalism och främlingsmotvilja i svenskt EU-motstånd. Å andra sidan: Nästan alla politiska rörelser i Sverige är motståndare till en EU-stat, också de flesta EU-anhängare. Därför har EU-debatten handlat om graden av självbestämmande och demokrati i en internationaliserad värld och, inte så litet, om beskrivningen av vad EU faktiskt är. Inte minst socialdemokrater har traditionellt ansett att internationella åtaganden inte får hindra utvecklingen av en omfattande svensk välfärdsstat med stor offentlig sektor. På den borgerliga sidan har det visserligen funnits viss beredskap att underminera den socialdemokratiska hegemonin med hjälp av överstatliga EU-åtaganden, men den sorts entusiastisk EU-federalism som spelar så stor roll i EU-parlamentet och EU-kommissionen har överlag varit svag i den borgerliga väljarkåren, inte minst bland moderater. Därför är det ingen slump att såväl socialdemokrater som moderater i teorin håller fast vid att EU-samarbetet skall vara mellanstatligt. Men faktum är att EU för länge sedan upphört att vara en mellanstatlig organisation. Tvärtom – överstatligheten ökar oavbrutet och tar sig nu alltmer besvärande uttryck i form av EU-spärrar mot såväl borgerliga regeringsinitiativ (t ex tak för sjukförsäkringar och sänkta arbetsgivaravgifter) som mot fortsättning av socialdemokratiska modeller (strejkrätt, presstöd, alkoholpolitik). Varför ser vi inte mycket mer av motståndskamp mot EU:s allt påtagligare ingrepp i svensk vardagspolitik från de båda största partiernas sida? Varför säger inte s och m nej till Lissabonfördraget eller låter folket göra det via en folkomröstning? Varför låter man mot bättre vetande EU-utvecklingen rulla vidare i den överstatliga riktning som man officiellt, och i många fall säkert också i själ och hjärta, är motståndare till? Min enkla teori är att man är rädd att ge de ”hårda” EU-motståndarna vatten på deras kvarn och därmed bana vägen för en aktiv folkmajoritet för utträde. Och det vore enligt de flesta s- och m-politiker katastrof för Sverige – en bedömning som givetvis är starkt överdriven. Så länge länder som Norge och Schweiz kan stå utanför EU utan synbara nackdelar vore det naturligtvis fullt möjligt för Sverige att välja en liknande väg. Ändå är utträde efter ett drygt årtiondes medlemskap ur en union som har nästan dubbelt så många medlemmar som när Sverige blev medlem, knappast realistisk politik. Och inte heller lämplig. För egen del har jag aldrig varit utträdesfanatiker, vilket kanske förvånar en del. Min närmaste ideologiska förebild i EU-politiken har alltid varit den danska Junirörelsen som är starkt kritisk mot EU:s centraliseringsvansinne och har stått på nejsidan i alla danska folkomröstningar om nya EU-fördrag – men aldrig krävt danskt utträde ur EU. När jag på uppdrag av mp:s partistyrelse utarbetade förslag till grön policy efter folkomröstningen 1994 skrev jag ett uttalande som inte innehöll något utträdeskrav. Men kongressen ville annorlunda. Så sent som 2006 försökte jag på partistyrelsens uppdrag få kongressen att villkora utträdeskravet genom att uppställa ett antal kriterier som skulle kunna göra EU acceptabelt (om än inte idealiskt) ur mp-synvinkel. Men kongressmajoriteten slog bakut, bland annat för att man misstänkte att förslaget var ett led i en allmän utslätning av den gröna profilen i syfte att göra partiet regeringsfähigt. Jag har förståelse för de gröna gräsrötternas misstro. Regeringssamarbete förutsätter kompromisser, men de skall inte göras på förhand av bara den ena parten, utan i samband med ömsesidiga eftergifter under en förhandling. Därför har jag varit negativ till en del upphaussade försök att stryka utträdeskravet ur mp:s principprogram eftersom de ofta luktat maktspelsanpassning lång väg. Samtidigt tyder mycket på att den seriösa och nödvändiga EU-kritik som har stöd långt utöver de traditionella EU-motståndarnas kretsar skulle gynnas om utträdeskravet tills vidare placeras i time-out-facket. Junilistans framgångar i EU-valet 2004 visar att det finns en stor opinion som är EU-kritisk, men ändå inte vill att Sverige lämnar EU. Genom junilistans misslyckande i valet 2006 har den opinionen ingen representation i Sveriges riksdag. Trots att v och mp inte har drivit några utträdeskampanjer på åtskilliga år, är det uppenbart att EU-kritiker i EU-vänliga partier känner beröringsångest på grund av utträdeskravet och ttill och med känner sig tvingade att hålla inne med sin kritik för att inte buntas ihop med ett utträdeskrav som de inte stödjer. Om det är så, måste man som EU-kritiker inse att ett aktivt utträdeskrav riskerar att motverka huvudsyftet med EU-kritiken – nämligen att förhindra att demokratin och självbestämmandet krossas under en överdriven och odemokratisk överstatlighet. Jag har blivit alltmer övertygad om att det finns underlag i Sverige – och i hela EU-området – för en allians mot EU-byråkratins klåfingrighet och vissa EU-potentaters stormaktsdrömmar som är mycket bredare än det traditionella EU-motståndet. Det alliansbygget har hämmats av kravet på utträde ur EU. Om miljöpartiet nu lägger det på is, som språkröret Maria Wetterstrand föreslår i medlemstidningen Grönt, skulle det kunna bli ett steg på vägen till en mycket bred svensk allians till förmån för att EU – precis som det heter i moderaternas senaste EU-program – huvudsakligen skall vara en mellanstatlig organisation som koncentrerar sig på ett begränsat antal uppgifter som är naturligt gränsöverskridande, inte minst en del miljöfrågor. En sådan time-out för utträdeskravet skulle inte förvandla svenska mp-are till EU-entusiaster, lika litet som danska Junirörelsen, brittiska och irländska gröna och hälften av de franska gröna (som förordade nej i folkomröstningen 2005) är EU-entusiaster bara för att de inte kräver sina länders utträde ur EU. Samtidigt ska man aldrig säga aldrig. Om EU:s militarisering drivs vidare och drar in oss krig vi inte önskat, om EU:s erkända demokratiska underskott förvärras samtidigt som EU-kommissionens klåfingrighet rullar vidare, om utvidgningen stoppar upp på grund av antimuslimska fördomar och EU lanseras som en kristen fästning i civilisationskampen om världsherraväldet, ja då lär utträdeskravet göra come-back om tio-tjugo år. Men jag tror att en förutsättning för att det i så fall skall kunna göra det, för att kravet på utträde i ett sådant krisläge skall kunna växa till en folkrörelse, är att det nu läggs på is, öppet och tydligt, såväl för att markera en insikt om att verkligheten ändrats sedan 1995 som för att göra det lättare för alla dolda EU-kritiker att ”komma ut”. Per Gahrton


"Ett hundratal svenskar i internationell skattehärva"

Summary: Skatteverkets chef om jakten på svenskar som skattefuskar i Liechtenstein: Undangömda pengar i skatteparadis lurar staten på 46 miljarder kronor varje år. Sverige är ett av nio länder som arbetat tillsammans med de tyska skattemyndigheterna för att avslöja skattefuskare i Liechtenstein. För Sveriges del handlar det om ett hundratal svenskar med banktillgångar i detta så kallade skatteparadis. Sverige är mycket aktivt när det gäller att utbyta information om skattesmitare inom EU och OECD. Därför får nu också vi mer och mer hjälp från utlandet för att komma till rätta med denna brottslighet. För Sveriges del handlar det om 46 miljarder kronor varje år som undanhålls staten. Och det handlar inte om människor med resväskor fullproppade med sedlar utan om invecklade transaktioner och komplicerade juridiska upplägg. Det skriver Skatteverkets generaldirektör Mats Sjöstrand.

Det är inte bara de tyska skattemyndigheterna som har uppgifter om bankkonton i Liechtenstein. Sverige är ett av nio länder inom OECD som tillsammans har mottagit och arbetar med information om bankkonton i Liechtenstein. I samarbetet ingår förutom Sverige, Storbritannien, Frankrike, Italien, Spanien, Kanada, USA, Australien och Nya Zeeland. För Sveriges del handlar det om uppgifter om ett hundratal svenskar med banktillgångar i Liechtenstein. Materialet behandlas nu av Skatteverkets utlandsenhet i Stockholm, som kommer att göra de utredningar som behövs. Nyheten om undangömda pengar på hemliga bankkonton i Liechtenstein visar med all önskvärd tydlighet att det inte finns några säkra gömställen för den som vill fuska med skatten. Det visar också att världens skattemyndigheter inte står maktlösa inför det internationella skattefusket. Jag är inte förvånad över att uppgifterna har läckt ut, även om de i det här fallet har skett under spektakulära omständigheter. De senaste åren har en anmärkningsvärd utveckling skett i OECD-ländernas samarbete för att bekämpa det internationella skattefusket. Utbyte av information mellan olika länder är en nyckelfaktor om vi ska kunna försvara oss mot internationellt skattefusk. Sverige är mycket aktivt i informationsutbytet inom EU och OECD. Vi tror att det bästa sättet att få information från andra länder är att själv föregå med gott exempel. Sverige har de senaste åren mångdubblat antalet uppgifter som vi spontant skickar till andra länder utan att de aktivt har bett om informationen. Förra året skickade Sverige 5 400 sådana spontana kontrolluppgifter till utlandet. De senaste åren har även inflödet av information till Sverige ökat avsevärt. Sverige är ett av 30-tal länder inom OECD som i den så kallade Seoul-deklarationen år 2006 lyfte fram bankkonton i skatteparadis som ett allvarligt hot mot skattesystemet. Med gemensamma krafter har OECD kunnat sätta press på länder som inte samarbetar på skatteområdet. Kvar på OECD:s svarta lista över länder som inte samarbetar finns nu bara Liechtenstein, Monaco och Andorra. Vissa länder som tidigare fungerade som skatteparadis för svenskar har vi i dag ett informationsutbyte med. Förra året skrev Sverige exempelvis under ett avtal om informationsutbyte med den brittiska ön Isle of Man. I Sverige beräknas det internationella skattefelet uppgå till minst 46 miljarder kronor varje år. Det handlar sällan om resväskor fullproppade med sedlar som bärs över gränsen till ett skatteparadis. Tvärtom handlar det oftast om invecklade transaktioner och komplicerade juridiska upplägg som syftar till att försvåra skattekontrollen. Ett typiskt fall kan handla om tjänsteinkomster, provisioner eller kapitalinkomster som förs över till ett bolag i ett skatteparadis utan att svensk skatt betalas. Därefter slussas pengarna vidare till konton som en privatperson förfogar över. Rörligheten över gränserna både för personer, företag och finansiella tillgångar gör att det internationella skattefelet riskerar att öka. Internationella transaktioner är inte längre ett område endast för stora företag och världsomspännande koncerner. Även många småföretag driver i dag sin verksamhet i flera länder, och för privatpersoner är det ingenting konstigt med att placera tillgångar utomlands. För att upprätthålla förtroendet för det svenska skattesystemet måste Skatteverket kunna skilja ut olagligt skattefusk från alla de internationella transaktioner som sker av helt legitima skäl. I motsats till stora delar av det inhemska skatteområdet där ny teknik och effektivare administration kan förenkla skattesystemet och minska risken för fel så tenderar det internationella skatteområdet att bli alltmer krångligt att utreda. Det är både dyrt och tidskrävande att utreda skattefusk på det internationella området. För att de uppgifter som vi får genom det internationella samarbetet ska ge någon effekt krävs det en hög kompetens inom Skatteverket och tillräckliga resurser för att utreda ofta mycket komplicerade transaktioner. Vi på Skatteverket har gett detta arbetet en hög prioritet, men tyvärr räcker det inte med att omfördela resurser. Därför har vi lyft fram det internationella området i det budgetunderlag som vi denna vecka skickar in till regeringen. För de svenskar som gömmer pengar undan beskattning vill jag bara ge ett enda råd. Redovisa alla dina inkomster till oss, oavsett var i världen de finns! Då slipper du höga skattetillägg och andra påföljder. mats sjöstrand


"Mönstring till värnplikt måste göras könsneutral"

Summary: Pliktverkets avgående generaldirektör Björn Körlof vill avskaffa en gammal orättvisa: Häpnadsväckande att vi i Sverige år 2008 har en lag som gör skillnad på män och kvinnor. 135 000 svenska sjuttonåringar uppmanas snart att besvara en lämplighetsundersökning för att mönstra till värnpliktsutbildning. Men det är obligatoriskt enbart för män att svara. Och det är bara män som måste mönstra, och göra lumpen om de blir kallade. För kvinnor är det frivilligt. Alltjämt år 2008 har vi alltså en lag, pliktlagen, som gör skillnad på män och kvinnor. Det är häpnadsväckande. I stället måste vi införa en könsneutral mönstringsplikt. Först då får vi ett rättvist och rättssäkert system för rekrytering av personal till Sveriges försvar. Det skriver Pliktverkets generaldirektör Björn Körlof, som lämnar sin post denna vecka.

I april skickar Pliktverket brev till cirka 135 000 svenska 17-åringar. Brevet innehåller de instruktioner ungdomarna behöver för att besvara Pliktverkets lämplighetsundersökning, det första steget i mönstringsprocessen. Den här rutinen gäller från och med i år både för män och för kvinnor, vilket jag menar är ett steg på vägen till ett mer jämställt försvar. För män är det obligatoriskt att svara på lämplighetsundersökningen. För kvinnor är det frivilligt. Därmed har vi en bit kvar innan kvinnor och män blir helt lika inför pliktlagen. Jag är övertygad om att de allra flesta håller med mig om att försvaret behöver fler kvinnor. Argumenten är allt annat än kontroversiella, men jag vill ändå i korthet lyfta fram några av dem som jag tycker är de viktigaste. Pliktverkets uppgift är att ta ut de bäst lämpade till Försvarsmaktens värnplikts-utbildningar. För att lyckas med det måste vi ta till vara kompetenser och kvaliteter hos alla svenska ungdomar, oavsett kön. Kvinnor är särskilt viktiga i det nya insatsförsvaret, vars uppgift är att verka för fred och säkerhet i vår omvärld. Studier visar att fredsbefrämjande insatser med hög andel kvinnor har haft större framgångar än de som haft få eller inga kvinnor alls. Dessutom har kvinnor i lokalbefolkningen i exempelvis Afghanistan ofta lättare att anförtro sig åt kvinnliga soldater. Det inger förtroende för det svenska försvaret vid internationella insatser. Näringslivet har sedan länge insett att jämställdhet betalar sig i form av lönsamhet och affärsnytta. När jämställdheten på arbetsplatsen förbättras, förbättras också arbetsklimatet, vilket i sin tur bidrar till att göra arbetsplatsen mer attraktiv för arbetssökande. Det här resonemanget gäller givetvis för alla organisationer. Även försvaret. Sedan 1980 har det varit möjligt för kvinnor att tjänstgöra som officerare i Försvarsmakten. 28 år senare är mindre än fyra procent av officerskåren kvinnor, liksom andelen kvinnor som gör lumpen. Så, varför har vi då inte kommit längre? Min uppfattning är att försvaret fortfarande är en organisation där fördomar mot kvinnor förekommer. Det är naturligtvis inte acceptabelt, och i samarbete med Försvarsmakten och Försvarshögskolan jobbar nu Pliktverket hårdare än någonsin för att öka jämställdheten inom försvaret. Det här är ett mycket viktigt och långsiktigt arbete som inte kan underskattas. Men förutom den bristande jämställdheten i sig finns det andra omständigheter som gör att vi tvingas arbeta i motvind. När Försvarsmakten förra året fick akuta ekonomiska problem ställdes värnpliktsutbildningen med kort varsel in för hundratals ungdomar. Det här året inleddes med ett besked om att 6 000 av de 7 000 som ska rycka in 2008 får en månads kortare värnpliktsutbildning än planerat. Jag har full förståelse för att ungdomarna tolkar dessa förändringar som en försämring av utbildningen och som att det är ungdomarna själva som i första hand får lida när försvaret måste spara pengar. Att det här dessutom är samma värnpliktiga som ska utgöra den huvudsakliga basen för det militära försvarets framtida personalförsörjning gör inte saken bättre. Medierapporteringen och ryktesspridningen värnpliktiga emellan riskerar även att få konsekvenser för arbetet med att få fler kvinnor att välja en framtida yrkeskarriär inom försvaret. De unga kvinnor Pliktverket i första hand vänder sig till presterar bra resultat i skolan, gillar fysisk aktivitet och är relativt vältränade. De är ambitiösa, samhällsorienterade och prioriterar ett intressant och meningsfullt arbete högt. Om de ungdomar som genomför värnplikten inte uppfattar själva utbildningen som attraktiv eller att försvaret inte ser utbildningen som viktig kommer vi att få mycket svårt att få väsentligt fler kvinnor att frivilligt söka sig till försvaret. Försvaret måste göra allt för att erbjuda en attraktiv värnpliktsutbildning för såväl män som kvinnor. Om dessutom kvinnor omfattades av samma mönstringsplikt som män skulle förutsättningarna för ett effektivare och mer jämställt försvar i grunden förbättras. I själva verket är det ganska häpnadsväckande att vi i Sverige 2008 har en lag som gör skillnad på män och kvinnor. I uppdraget för den parlamentariska pliktutredning som tillsattes i december ingår mycket riktigt också att "överväga om skyldigheten att tjänstgöra inom totalförsvaret ska bli könsneutral". En annan stor fråga utredningen har att ta ställning till är om försvarets personalförsörjning ska bygga på frivillighet eller plikt. Min tolkning är att det handlar om att hitta en tillämpning av den pliktlagstiftning vi har, så att inte någon i fredstid skrivs in för värnplikt om han eller hon inte vill det. Den satsning som Pliktverket nu gör för att få fler kvinnor att söka sig till försvaret ligger som jag ser det helt i linje med Pliktutredningens direktiv. Genom att uppmana alla 17-åriga kvinnor att, i likhet med sina manliga kamrater, svara på lämplighetsundersökningen går vi så långt den nuvarande lagstiftningen tillåter för att ge kvinnor samma förutsättningar som män att konkurrera om en utbildningsplats. Lämplighetsundersökningen går ut på att ungdomarna via en e-tjänst på Pliktverkets webbplats får svara på frågor om bland annat hälsa, fysisk prestationsförmåga, intressen och skolgång. De som vi bedömer har bäst förutsättningar att klara en värnpliktsutbildning kallas sedan till mönstring på plats hos Pliktverket. Skillnaden är att kvinnorna svarar helt frivilligt på lämplighetsundersökningen och att de - om Pliktverket bedömer dem lämpliga - själva väljer om de vill komma och mönstra eller inte. Männen måste mönstra om de blir kallade och göra lumpen om de blir uttagna. Om vi fullt ut fick tillämpa dagens modell för mönstring av män även för kvinnor skulle vi åstadkomma ett rättvist och rättssäkert system som inte gör skillnad på mäns och kvinnors rättigheter och skyldigheter. Den dag alla blir skyldiga att mönstra får alla också samma förutsättningar att tillgodogöra sig informationen kring Sveriges försvars- och säkerhetspolitik. Vi vet att kunskap och motivation hänger ihop, och med en fördubblad rekryteringsbas blir risken för att någon behöver göra värnplikt mot sin vilja väldigt liten. Det är lätt att tycka att vi i stället borde satsa på en mönstringsmodell som helt och hållet bygger på frivillighet och satsa på en yrkesarmé. Men jag är fullständigt övertygad om att det är helt fel väg att gå. Min övertygelse är att vi ska ha en mönstringsplikt men att den ska vara könsneutral. Det är den enda rimliga vägen för Sveriges försvar på lång sikt. När jag nu lämnar posten som generaldirektör för Pliktverket är det just det som för mig blivit den viktigaste erfarenheten. Att även kvinnorna i vår för första gången ombeds svara på Pliktverkets lämplighetsundersökning är ett stort steg i rätt riktning. Men vi får inte nöja oss med det. björn körlof


”Mönstring till värnplikt måste göras könsneutral”

Summary: Pliktverkets avgående generaldirektör Björn Körlof vill avskaffa en gammal orättvisa: Häpnadsväckande att vi i Sverige år 2008 har en lag som gör skillnad på män och kvinnor.135 000 svenska sjuttonåringar uppmanas snart att besvara en lämplighetsundersökning för att mönstra till värnpliktsutbildning. Men det är obligatoriskt enbart för män att svara. Och det är bara män som måste mönstra, och göra lumpen om de blir kallade. För kvinnor är det frivilligt. Alltjämt år 2008 har vi alltså en lag, pliktlagen, som gör skillnad på män och kvinnor. Det är häpnadsväckande. I stället måste vi införa en könsneutral mönstringsplikt. Först då får vi ett rättvist och rättssäkert system för rekrytering av personal till Sveriges försvar. Det skriver Pliktverkets generaldirektör Björn Körlof, som lämnar sin post denna vecka.

I april skickar Pliktverket brev till cirka 135 000 svenska 17-åringar. Brevet innehåller de instruktioner ungdomarna behöver för att besvara Pliktverkets lämplighetsundersökning, det första steget i mönstringsprocessen. Den här rutinen gäller från och med i år både för män och för kvinnor, vilket jag menar är ett steg på vägen till ett mer jämställt försvar. För män är det obligatoriskt att svara på lämplighetsundersökningen. För kvinnor är det frivilligt. Därmed har vi en bit kvar innan kvinnor och män blir helt lika inför pliktlagen. Jag är övertygad om att de allra flesta håller med mig om att försvaret behöver fler kvinnor. Argumenten är allt annat än kontroversiella, men jag vill ändå i korthet lyfta fram några av dem som jag tycker är de viktigaste. • Pliktverkets uppgift är att ta ut de bäst lämpade till Försvarsmaktens värnplikts-utbildningar. För att lyckas med det måste vi ta till vara kompetenser och kvaliteter hos alla svenska ungdomar, oavsett kön. • Kvinnor är särskilt viktiga i det nya insatsförsvaret, vars uppgift är att verka för fred och säkerhet i vår omvärld. Studier visar att fredsbefrämjande insatser med hög andel kvinnor har haft större framgångar än de som haft få eller inga kvinnor alls. Dessutom har kvinnor i lokalbefolkningen i exempelvis Afghanistan ofta lättare att anförtro sig åt kvinnliga soldater. Det inger förtroende för det svenska försvaret vid internationella insatser. • Näringslivet har sedan länge insett att jämställdhet betalar sig i form av lönsamhet och affärsnytta. När jämställdheten på arbetsplatsen förbättras, förbättras också arbetsklimatet, vilket i sin tur bidrar till att göra arbetsplatsen mer attraktiv för arbetssökande. Det här resonemanget gäller givetvis för alla organisationer. Även försvaret. Sedan 1980 har det varit möjligt för kvinnor att tjänstgöra som officerare i Försvarsmakten. 28 år senare är mindre än fyra procent av officerskåren kvinnor, liksom andelen kvinnor som gör lumpen. Så, varför har vi då inte kommit längre? Min uppfattning är att försvaret fortfarande är en organisation där fördomar mot kvinnor förekommer. Det är naturligtvis inte acceptabelt, och i samarbete med Försvarsmakten och Försvarshögskolan jobbar nu Pliktverket hårdare än någonsin för att öka jämställdheten inom försvaret. Det här är ett mycket viktigt och långsiktigt arbete som inte kan underskattas. Men förutom den bristande jämställdheten i sig finns det andra omständigheter som gör att vi tvingas arbeta i motvind. När Försvarsmakten förra året fick akuta ekonomiska problem ställdes värnpliktsutbildningen med kort varsel in för hundratals ungdomar. Det här året inleddes med ett besked om att 6 000 av de 7 000 som ska rycka in 2008 får en månads kortare värnpliktsutbildning än planerat. Jag har full förståelse för att ungdomarna tolkar dessa förändringar som en försämring av utbildningen och som att det är ungdomarna själva som i första hand får lida när försvaret måste spara pengar. Att det här dessutom är samma värnpliktiga som ska utgöra den huvudsakliga basen för det militära försvarets framtida personalförsörjning gör inte saken bättre. Medierapporteringen och ryktesspridningen värnpliktiga emellan riskerar även att få konsekvenser för arbetet med att få fler kvinnor att välja en framtida yrkeskarriär inom försvaret. De unga kvinnor Pliktverket i första hand vänder sig till presterar bra resultat i skolan, gillar fysisk aktivitet och är relativt vältränade. De är ambitiösa, samhällsorienterade och prioriterar ett intressant och meningsfullt arbete högt. Om de ungdomar som genomför värnplikten inte uppfattar själva utbildningen som attraktiv eller att försvaret inte ser utbildningen som viktig kommer vi att få mycket svårt att få väsentligt fler kvinnor att frivilligt söka sig till försvaret. Försvaret måste göra allt för att erbjuda en attraktiv värnpliktsutbildning för såväl män som kvinnor. Om dessutom kvinnor omfattades av samma mönstringsplikt som män skulle förutsättningarna för ett effektivare och mer jämställt försvar i grunden förbättras. I själva verket är det ganska häpnadsväckande att vi i Sverige 2008 har en lag som gör skillnad på män och kvinnor. I uppdraget för den parlamentariska pliktutredning som tillsattes i december ingår mycket riktigt också att ”överväga om skyldigheten att tjänstgöra inom totalförsvaret ska bli könsneutral”. En annan stor fråga utredningen har att ta ställning till är om försvarets personalförsörjning ska bygga på frivillighet eller plikt. Min tolkning är att det handlar om att hitta en tillämpning av den pliktlagstiftning vi har, så att inte någon i fredstid skrivs in för värnplikt om han eller hon inte vill det. Den satsning som Pliktverket nu gör för att få fler kvinnor att söka sig till försvaret ligger som jag ser det helt i linje med Pliktutredningens direktiv. Genom att uppmana alla 17-åriga kvinnor att, i likhet med sina manliga kamrater, svara på lämplighetsundersökningen går vi så långt den nuvarande lagstiftningen tillåter för att ge kvinnor samma förutsättningar som män att konkurrera om en utbildningsplats. Lämplighetsundersökningen går ut på att ungdomarna via en e-tjänst på Pliktverkets webbplats får svara på frågor om bland annat hälsa, fysisk prestationsförmåga, intressen och skolgång. De som vi bedömer har bäst förutsättningar att klara en värnpliktsutbildning kallas sedan till mönstring på plats hos Pliktverket. Skillnaden är att kvinnorna svarar helt frivilligt på lämplighetsundersökningen och att de – om Pliktverket bedömer dem lämpliga – själva väljer om de vill komma och mönstra eller inte. Männen måste mönstra om de blir kallade och göra lumpen om de blir uttagna. Om vi fullt ut fick tillämpa dagens modell för mönstring av män även för kvinnor skulle vi åstadkomma ett rättvist och rättssäkert system som inte gör skillnad på mäns och kvinnors rättigheter och skyldigheter. Den dag alla blir skyldiga att mönstra får alla också samma förutsättningar att tillgodogöra sig informationen kring Sveriges försvars- och säkerhetspolitik. Vi vet att kunskap och motivation hänger ihop, och med en fördubblad rekryteringsbas blir risken för att någon behöver göra värnplikt mot sin vilja väldigt liten. Det är lätt att tycka att vi i stället borde satsa på en mönstringsmodell som helt och hållet bygger på frivillighet och satsa på en yrkesarmé. Men jag är fullständigt övertygad om att det är helt fel väg att gå. Min övertygelse är att vi ska ha en mönstringsplikt men att den ska vara könsneutral. Det är den enda rimliga vägen för Sveriges försvar på lång sikt. När jag nu lämnar posten som generaldirektör för Pliktverket är det just det som för mig blivit den viktigaste erfarenheten. Att även kvinnorna i vår för första gången ombeds svara på Pliktverkets lämplighetsundersökning är ett stort steg i rätt riktning. Men vi får inte nöja oss med det. BJÖRN KÖRLOF


”Ompröva inriktningen på försvarspolitiken”

Summary: Tung moderatröst underkänner Reinfeldts och Bildts säkerhetspolitik: Regeringen får inte blunda för den nya tidens växande hot från Ryssland. Behovet av svensk och europeisk militär slagkraft ökar i vår del av Europa. Det handlar inte om att möta det kalla krigets invasionshot, utan om att hantera Rysslands maktdemonstrationer och ökande inflytande i Östersjöregionen. För Sverige, och hela Europa, är det nödvändigt att motverka att den ryska intressesfären dominerar militärt där den möter Europas. Därför måste regeringen Reinfeldt börja utforma svensk försvars- och säkerhetspolitik utifrån den nya tidens utmaningar, inte utifrån frånvaron av den gamla tidens hot. Säkerhetspolitik får inte utgå från det man vill se utan från det man inte vill se. Det skriver moderaternas tidigare partisekreterare och nuvarande Europaparlementarikern Gunnar Hökmark.

Mitt i Europa växer det i dag fram en rysk intressesfär som konfronterar grundläggande europeiska värden och intressen. Det handlar inte om det kalla kriget där stora militära förband stod på olika sidor av en gräns. Istället ser vi en framväxande strategisk ekonomisk maktutövning över energiförsörjning och energidistribution som inte alls definieras eller begränsas av någon gräns. Med sina energipolitiska intressen når Ryssland längre in i Europa än Warszawapaktens bataljoner gjorde. Kombinationen av ökad rysk militär förmåga, utvidgade säkerhetspolitiska intressen i form av kontroll över betydande delar av den europeiska energiförsörjningen samt en uppenbar vilja till maktutövning gentemot andra länder är självfallet ett hot mot europeisk stabilitet och svensk säkerhet. Det är tid att glömma det kalla krigets invasionshot och istället se de hot som ett ökat ryskt inflytande och maktdemonstrationer med Putinregimens politik kan innebära för Östersjöregionen. Regeringen bör utforma svensk försvars- och säkerhetspolitik utifrån den nya tidens utmaningar, inte utifrån frånvaron av den gamla tidens hot. Mitt under det pågående serbiska presidentvalet slutförhandlade ryska Gazprom i januari köpet av 51 procent av NIS, det stora serbiska energiföretaget (som Vattenfall). Samtidigt sade Ryssland nej till ett självständigt Kosovo och gav därmed Serbien sitt stöd i denna fråga som står i centrum för europeisk politik. Ryssland dominerar nu energidistributionen och har skaffat sig en maktposition i Serbien som balanserar mellan Europavägen och en kompromisslös nationalistisk hållning i Kosovofrågan. Serbien är inget undantag utan snarare en del av ett vidare mönster där Ryssland stöder nationalistiska ryska intressen i Georgien, Moldavien och på motsvarande sätt serbiska nationalistiska intressen i Kosovo, Serbien och Republika Srpska i Bosnien. Kontrollen över distributionen av gas är en strategisk resurs som Ryssland använder sig av mot Europa. Redan i dag står Ryssland för 40 procent av naturgasleveranserna till EU, för enskilda länder är andelen väsentligt mycket större. Våra baltiska grannländer har återkommande mött denna typ av maktutövning kopplad med en politik som underblåser motsättningar mellan ryska grupper och ester respektive letter. Svenska Totalförsvarets forskningsinstitut (FOI) har när det gäller gasleveranser redovisat närmare 60 händelser sedan 1991 där Ryssland har använt avstängda gasleveranser som ett politiskt vapen. Nord Stream/Gazproms planerade gasledning på Östersjöns botten är en omväg för att kunna sätta länder som Polen och Litauen under press utan att andra europeiska länder påverkas. Inga ekonomiska eller kommersiella intressen uppväger de miljömässiga uppoffringar och risker som ledningen innebär. Gazproms investeringar i infrastruktur och ledningar i Europa är uttryck för hur den ryska regimen prioriterar kontrollen över gasdistributionen snarare än investeringar i nya gastillgångar och ökad gasutvinning i Ryssland. Bara under januari månad i år har Gazprom ingått avtal med Österrikes statskontrollerade energiföretag OMV som innebär ett 50 procent ägande av Central European Gas Hub, det redan nämnda avtalet med Serbien genom Gazpromneft som innebär en kontroll av 51 procent av det serbiska gas- och oljemonopolet NIS, och ett avtal med Bulgarien där Putin lyckades utverka att ryska företag ska äga 50 procent av South Stream genom landet och 51 procent av en ledning genom Bosporen där Bulgarien och Grekland får dela på den resterande mindre hälften. Samtidigt undersöker man möjligheterna att göra motsvarande avtal med Kroatien, för att kontrollera South Stream. Redan tidigare har man gjort motsvarande avtal i Italien och Grekland. Genom kontrollen över South Stream försöker Ryssland motverka utbyggnaden av en av EU prioriterad ledning, Nabuco-ledningen, som utan rysk kontroll skulle kunna förse Europa med gas från Turkmenistan och Kazakstan över Turkiet. Med South Stream utbyggd och under Gazproms kontroll får Ryssland kontroll även över dessa leveranser. Sedan tidigare äger Gazprom helt eller med minst 50 procent tre stora gasföretag i Österrike, North Transgas i Finland till 100 procent och Gasum Oy till 25 procent, majoritets- eller mycket stora minoritetsposter i sju tyska gasföretag. Gazprom har också strategiskt ägande i Grekland, Storbritannien, Italien och Nederländerna. I Estland, Lettland, Litauen, Polen, Slovakien, Slovenien, Tjeckien, Ungern, Rumänien och Bulgarien äger ryska staten genom Gazprom eller motsvarande mycket stora andelar i företag som är verksamma med gasdistribution eller lagerhållning. Samma mönster av ägande präglar stora verksamheter i Vitryssland, Moldavien och Serbien. I Schweiz äger man RosUkrEnergo som förmedlar turkmensk gas till Ukraina och Polen samt 51 procent av Nord Stream som ska bygga ledningen från Ryssland till Tyskland genom Östersjön. I Turkiet äger man 45 procent av Turusgaz och 40 procent av Bosphorus Gaz. Samtidigt som EU diskuterar lagstiftning för att separera distribution av gas från produktionen för att säkerställa konkurrens, agerar Ryssland i den motsatta riktningen för att kontrollera distributionen av gas till Europa även när den sker från andra länder. Från Kaukasus till Balkan över Central-Europa och upp till de baltiska staterna ser vi hur Ryssland flyttar fram sina positioner för den politik som präglar regimen Putins inrikespolitik. Diskussionen om Kosovo, Georgien, gasledningen i Östersjön, påtryckningarna mot Polen och Tjeckien i frågan om missilutplaceringar, konflikten med Storbritannien om Litvinenkoaffären och blockaden av produkter från Polen och Moldavien är några framträdande exempel på en konfrontation mellan ett alltmer nationalistiskt Ryssland och europeiska värden. Vi ser hur behovet av svensk och europeisk militär styrka i vår del av Europa ökar, inte för att möta det kalla krigets invasionshot, utan för att motverka att den ryska intressesfären kommer att dominera militärt där den möter Europas. Europaparlamentets och den svenska regeringens initiativ för en europeisk Östersjöstrategi måste förenas med en förmåga att genom militär närvaro och förmåga värna om Östersjön som ett europeiskt hav och stå emot maktdemonstrationer. De förslag som nu behandlas i Europaparlamentet om separation av distribution av både el och gas från produktion innebär att ryska företag verksamma inom EU ska mötas av samma krav. Det innebär också en möjlighet för EU-kommissionen att säga nej till tredjelands investeringar i EU om det inte föreligger ömsesidiga investeringsmöjligheter. En utveckling av det europeiska elnätet är ett ytterligare led i en sådan politik. Ökad användning av kärnkraft i Sverige och i Östersjöregionen är andra inslag för att reducera Rysslands säkerhetspolitiska utväxling av sin energipolitik. Men allra viktigast är att svensk säkerhets- och utrikespolitik tar sikte på den utmaning som försvarsberedningen inte såg. Säkerhetspolitik får inte utformas utifrån det man vill se utan utifrån det man inte vill se. Det ansvaret ligger nu hos regeringen. GUNNAR HÖKMARK


Summary: Tung moderatröst underkänner Reinfeldts och Bildts säkerhetspolitik: Regeringen får inte blunda för den nya tidens växande hot från Ryssland.Behovet av svensk och europeisk militär slagkraft ökar i vår del av Europa. Det handlar inte om att möta det kalla krigets invasionshot, utan om att hantera Rysslands maktdemonstrationer och ökande inflytande i Östersjöregionen. För Sverige, och hela Europa, är det nödvändigt att motverka att den ryska intressesfären dominerar militärt där den möter Europas. Därför måste regeringen Reinfeldt börja utforma svensk försvars- och säkerhetspolitik utifrån den nya tidens utmaningar, inte utifrån frånvaron av den gamla tidens hot. Säkerhetspolitik får inte utgå från det man vill se utan från det man inte vill se. Det skriver moderaternas tidigare partisekreterare och nuvarande Europaparlementarikern Gunnar Hökmark.

Mitt i Europa växer det i dag fram en rysk intressesfär som konfronterar grundläggande europeiska värden och intressen. Det handlar inte om det kalla kriget där stora militära förband stod på olika sidor av en gräns. I stället ser vi en framväxande strategisk ekonomisk maktutövning över energiförsörjning och energidistribution som inte alls definieras eller begränsas av någon gräns. Med sina energipolitiska intressen når Ryssland längre in i Europa än Warszawapaktens bataljoner gjorde. Kombinationen av ökad rysk militär förmåga, utvidgade säkerhetspolitiska intressen i form av kontroll över betydande delar av den europeiska energiförsörjningen samt en uppenbar vilja till maktutövning gentemot andra länder är självfallet ett hot mot europeisk stabilitet och svensk säkerhet. Det är tid att glömma det kalla krigets invasionshot och i stället se de hot som ett ökat ryskt inflytande och maktdemonstrationer med Putinregimens politik kan innebära för Östersjöregionen. Regeringen bör utforma svensk försvars- och säkerhetspolitik utifrån den nya tidens utmaningar, inte utifrån frånvaron av den gamla tidens hot. Mitt under det pågående serbiska presidentvalet slutförhandlade ryska Gazprom i januari köpet av 51 procent av NIS, det stora serbiska energiföretaget (som Vattenfall). Samtidigt sade Ryssland nej till ett självständigt Kosovo och gav därmed Serbien sitt stöd i denna fråga som står i centrum för europeisk politik. Ryssland dominerar nu energidistributionen och har skaffat sig en maktposition i Serbien som balanserar mellan Europavägen och en kompromisslös nationalistisk hållning i Kosovofrågan. Serbien är inget undantag utan snarare en del av ett vidare mönster där Ryssland stöder nationalistiska ryska intressen i Georgien, Moldavien och på motsvarande sätt serbiska nationalistiska intressen i Kosovo, Serbien och Republika Srpska i Bosnien. Kontrollen över distributionen av gas är en strategisk resurs som Ryssland använder sig av mot Europa. Redan i dag står Ryssland för 40 procent av naturgasleveranserna till EU, för enskilda länder är andelen väsentligt mycket större. Våra baltiska grannländer har återkommande mött denna typ av maktutövning kopplad med en politik som underblåser motsättningar mellan ryska grupper och ester respektive letter. Svenska Totalförsvarets forskningsinstitut (FOI) har när det gäller gasleveranser redovisat närmare 60 händelser sedan 1991 där Ryssland har använt avstängda gasleveranser som ett politiskt vapen. Nord Stream/Gazproms planerade gasledning på Östersjöns botten är en omväg för att kunna sätta länder som Polen och Litauen under press utan att andra europeiska länder påverkas. Inga ekonomiska eller kommersiella intressen uppväger de miljömässiga uppoffringar och risker som ledningen innebär. Gazproms investeringar i infrastruktur och ledningar i Europa är uttryck för hur den ryska regimen prioriterar kontrollen över gasdistributionen snarare än investeringar i nya gastillgångar och ökad gasutvinning i Ryssland. Bara under januari månad i år har Gazprom ingått avtal med Österrikes statskontrollerade energiföretag OMV som innebär ett 50 procent ägande av Central European Gas Hub, det redan nämnda avtalet med Serbien genom Gazpromneft som innebär en kontroll av 51 procent av det serbiska gas- och oljemonopolet NIS, och ett avtal med Bulgarien där Putin lyckades utverka att ryska företag ska äga 50 procent av South Stream genom landet och 51 procent av en ledning genom Bosporen där Bulgarien och Grekland får dela på den resterande mindre hälften. Samtidigt undersöker man möjligheterna att göra motsvarande avtal med Kroatien, för att kontrollera South Stream. Redan tidigare har man gjort motsvarande avtal i Italien och Grekland. Genom kontrollen över South Stream försöker Ryssland motverka utbyggnaden av en av EU prioriterad ledning, Nabuco-ledningen, som utan rysk kontroll skulle kunna förse Europa med gas från Turkmenistan och Kazakstan över Turkiet. Med South Stream utbyggd och under Gazproms kontroll får Ryssland kontroll även över dessa leveranser. Sedan tidigare äger Gazprom helt eller med minst 50 procent tre stora gasföretag i Österrike, North Transgas i Finland till 100 procent och Gasum Oy till 25 procent, majoritets- eller mycket stora minoritetsposter i sju tyska gasföretag. Gazprom har också strategiskt ägande i Grekland, Storbritannien, Italien och Nederländerna. I Estland, Lettland, Litauen, Polen, Slovakien, Slovenien, Tjeckien, Ungern, Rumänien och Bulgarien äger ryska staten genom Gazprom eller motsvarande mycket stora andelar i företag som är verksamma med gasdistribution eller lagerhållning. Samma mönster av ägande präglar stora verksamheter i Vitryssland, Moldavien och Serbien. I Schweiz äger man RosUkrEnergo som förmedlar turkmensk gas till Ukraina och Polen samt 51 procent av Nord Stream som ska bygga ledningen från Ryssland till Tyskland genom Östersjön. I Turkiet äger man 45 procent av Turusgaz och 40 procent av Bosphorus Gaz. Samtidigt som EU diskuterar lagstiftning för att separera distribution av gas från produktionen för att säkerställa konkurrens, agerar Ryssland i den motsatta riktningen för att kontrollera distributionen av gas till Europa även när den sker från andra länder. Från Kaukasus till Balkan över Central-europa och upp till de baltiska staterna ser vi hur Ryssland flyttar fram sina positioner för den politik som präglar regimen Putins inrikespolitik. Diskussionen om Kosovo, Georgien, gasledningen i Östersjön, påtryckningarna mot Polen och Tjeckien i frågan om missilutplaceringar, konflikten med Storbritannien om Litvinenkoaffären och blockaden av produkter från Polen och Moldavien är några framträdande exempel på en konfrontation mellan ett alltmer nationalistiskt Ryssland och europeiska värden. Vi ser hur behovet av svensk och europeisk militär styrka i vår del av Europa ökar, inte för att möta det kalla krigets invasionshot, utan för att motverka att den ryska intresse-sfären kommer att dominera militärt där den möter Europas. Europaparlamentets och den svenska regeringens initiativ för en europeisk Östersjöstrategi måste förenas med en förmåga att genom militär närvaro och förmåga värna om Östersjön som ett europeiskt hav och stå emot maktdemonstrationer. De förslag som nu behandlas i Europaparlamentet om separation av distribution av både el och gas från produktion innebär att ryska företag verksamma inom EU ska mötas av samma krav. Det innebär också en möjlighet för EU-kommissionen att säga nej till tredjelands investeringar i EU om det inte föreligger ömsesidiga investeringsmöjligheter. En utveckling av det europeiska elnätet är ett ytterligare led i en sådan politik. Ökad användning av kärnkraft i Sverige och i Östersjöregionen är andra inslag för att reducera Rysslands säkerhetspolitiska utväxling av sin energipolitik. Men allra viktigast är att svensk säkerhets- och utrikespolitik tar sikte på den utmaning som försvarsberedningen inte såg. Säkerhetspolitik får inte utformas utifrån det man vill se utan utifrån det man inte vill se. Det ansvaret ligger nu hos regeringen. GUNNAR HÖKMARK


Tur och retur-politik

Summary: Den svenska styrkan till Tchad hinner knappt fram förrän det är dags vända åter om försvarsminister Tolgfors får bestämma. Det rimmar illa med den svenska säkerhets-politiken och dess grund-tema om internationell samverkan.

Svensk försvarspolitik är lika med oreda. På detta fick vi återigen bevis i går när frågan om hur länge den svenska styrkan ska stanna i Tchad togs upp. En liten, hemlig grupp finns redan i Tchad, dess uppdrag är att förbereda för den något större EU-missionen dit. Syftet med den är att ge säkerhet åt de stora flyktingskarorna i östra delen av Tchad, dit människor flytt undan striderna i Darfur. Det uppdraget kompliceras av att Tchad självt är ett land utan stabilitet. Den svenska huvudstyrkans avresa och hela EU-missionens start har försenats av stridigheter i Tchad. Men nu är den alltså på gång. Då uppdagas att den svenska styrkan ska åka tur och retur, efter cirka 11 veckor i huvudstaden N’Djamena blir det 4–6 veckor i de områden där flyktingarna finns. Man behöver inte vara militär expert för att begripa att här inte blir myckt uträttat sedan de första ankomstbilderna tagits. Hur kan detta komma sig? Den frågan sökte försvarsminister Sten Tolgfors besvara i P1 Morgon i går. Svaret kan spaltas upp i tre: Det börjar regna i juni i dessa områden och då måste svenskarna vara därifrån. Det är svårt att skicka tung materiel till Tchad med flyg – båt, tåg och vägar måste därför användas. Och för det tredje: Sverige har inte råd men gör ändå mycket mer än andra. Gång på gång upprepade försvarsministern att Sverige var första EU-land på plats och att de stora EU-länderna inte vill delta. Sten Tolgfors räknar alltså inte med Frankrikes närvaro – eller känner han inte till den? Så osammanhängande var försvarsministerns förklaringar att företrädare för andra allianspartier redan vid lunchtid ifrågasatte den här tur och retur-politiken. EU-missionens befälhavare, den irländske generalen Patrick Nash, uppgavs också gärna se att svenskarna stannade längre. Visst är det hälsosamt att en försvarsminister har respekt för budgeten, den inställningen är ju inte så vanlig inom hans ansvarsområde. Men ännu bättre är förstås om en sådan respekt förenas med vanligt sunt förnuft. Dessutom är det inte helt fel om en regeringsmedlem är uppdaterad på sin regerings allmänna utrikes- och säkerhetspolitik. Så sent som förra veckan föredrog utrikesminister Carl Bildt regeringens utrikesdeklaration i riksdagen. Dess bärande tema är att Sveriges säkerhet byggs i internationell samverkan och att svensk medverkan i olika fredsmissioner är given så långt våra resurser förslår. Den svenska insatsen i Tchad nämns med stolhet som ”den kanske mest komplicerade och krävande som Europeiska unionen har engagerats i”. Där talas om nödvändigheten att hindra konfliktspridning och om att fredsbyggande kräver tid. De fyra veckorna i östra Tchad rimmar inte med den politiken. Alliansregeringen får helt enkelt bestämma sig. Antingen lever den upp till sitt eget program och sina egna deklarationer eller så gör den det inte. I det förra fallet håller Sverige sina utfästelser både vad avser Nordic Battle Group, den penningslukande men välmotiverade europeiska beredskapsstyrkan, och i fråga om Tchad, Afghanistan, Kosovo. Eller så förklarar man att finansministerns budgetperspektiv är det överordnade och då åker man så långt pengarna räcker oavsett om man fyller någon uppgift eller inte. Det är lätt att se vilket alternativ som gagnar fred och säkerhet i stort, och mer specifikt flyktingarna i Tchad just nu. DN


Dyrare Harley trots dollarfall

Summary: Den amerikanska dollarn har försvagats rejält under det senaste året mot både kronan och euron. Men det avspeglas inte i den amerikanska motorcykeltillverkaren Harley-Davidsons priser. Av tolv prisförändringar för 2008 är elva höjningar.

På ett år har dollarn fallit med mer än 7 procent mot kronan och 12 procent mot euron. Harley-Davidson bygger sina motorcyklar i fyra fabriker i USA. En viktig del av marknadsföringen är att lyfta fram det amerikanska ursprunget och traditionen. Den största marknaden finns också i hemlandet. Harley-Davidson Sweden har ändå höjt elva priser med upp till närmare 5 procent. Varför höjs priserna på elva motorcykelmodeller fastän dollarn sjunkit rejält sedan i fjol? – Vi har fått prishöjningar från Harley-Davidson Europe Ltd – som förmodligen har fått motsvarande höjning från Harley-Davidson Motor Company. Sedan handlar vi inte motorcyklarna i dollar och är valutasäkrade vilket gör att vi inte kan tillgodoräkna oss extra marginal tack vara att kronan stärks mot vare sig dollar eller euro, svarar Richard Nordén, marknadschef för Harley-Davidson Sweden. Så ni har varit valutasäkrade (ett sätt att i förväg låsa valutakurserna i ett förutbestämt förhållande) i tre år? – Ja. Vi köper motorcyklarna av Harley-Davidson Europe Ltd i euro. Med valutasäkringar slår förändringar så litet. Åker vi på en prishöjning så är vi naturligtvis tvungna att ta ut den. Det har ändå varit en så stor dollarförsvagning mot euron att den borde slå igenom? – Någonstans är det någon som sitter och gör en valutavinst. Just nu tror jag Harley-Davidson Europe Ltd tjänar på det här. Men jag vet inte hur mycket i och med att de också valutasäkrat. När vi påtalar att priserna skulle kunna sänkas gentemot oss så hävdar dom att har dom tagit valutaförluster tidigare och naturligtvis vill tillgodoräkna sig när det går åt andra hållet för att hämta hem det som förlorats tidigare. – Generellt sett tycker vi det är bra. Vi vill inte ha några stora fluktuationer. En motorcykel ska inte kosta 120 000 kronor ena året och 95 000 nästa år. Vad säger då den som köpte året innan? Skulle det gå upp och ned sådär 10 000–15 000 kronor varje år? Det håller inte och andrahandsmarknaden skulle bli allt annat är stabil. – Dollarkursen slår inte igenom hos biltillverkarna heller. Titta på vilken amerikansk produkt som helst och som säljs i Sverige. Det är samma sak där av samma skäl. Men för Sportstermodellerna är det försiktiga eller inga prisförändringar. De är instegsmodeller som ofta leder vidare till byte till större och dyrare modeller. – Säg att vi säljer 350 Sportstrar varje år och har 200 i inbyte. Visst är det många som växlar upp. I fjol sålde Harley-Davidson Sweden 1 921 motorcyklar med det klassiska namnet på den svenska marknaden. Därutöver såldes 67 av märket Buell. – Det gick mycket bra. Vi är mer än nöjda över resultaten och för intresset av våra produkter. Hur ser orderläget ut inför 2008? – Gott. Vi räknar med att hålla samma försäljning som 2007 och till och med kanske växa med någon procent och komma över 2 000 motorcyklar. – Backar branschen eller om utvecklingen stagnerar kommer vi öka våra marknadsandelar. Tror du branschen backar? – Nej. Det här är bara farhågor. Visst är jag rädd för att den här bilden som kablats ut i media om nästan ekonomisk depression, börskrasch, räntor upp och bostadspriser ned gör folk reserverade. Å andra sidan har det tidigare visat sig att vi inte är så konjunkturkänsliga. Framför allt inte vi som märke. Men branschen har också klarat sig bra. Mer diplomatiskt uttryckt. Vi kanske inte ser samma höjning i år som tidigare. Och det är fruktansvärt bra om branschen kan ligga kvar på den här höga försäljningsnivån. Vad tycker ni om att i år få konkurrens av ett nytt amerikanskt motorcykelmärke på den svenska marknaden: Victory? – Spännande. Jag hoppas det går bättre för dem än för alla andra som dykt upp. Jag har svårt att se att deras försäljning skulle påverka våra siffror. Harley-Davidson Sweden har sju egna försäljningsställen som heter Probike medan resten är fristående handlare som ofta också säljer andra motorcykelmärken. Får en Harleyhandlare sälja Victory? Richard Nordén drar litet på svaret. Berättar att det egna märket inte har något särskilt för eller emot andra motorcykelmärken. Men det finns en sak bolaget har bestämda åsikter om: – Vi vill helst inte att våra återförsäljare ska jobba med för många märken. Vi har dåliga erfarenheter av handlare som tar upp för många märken. Det förstår handlarna också. Det går mot ungefär tre märken. Jacques Wallner jacques.wallner@dn.se 08-738 19 61


"Vi kräver 40 procent i utsläppsminskningar"

Summary: Sverige bör minska sina utsläpp av växthusgaser med 40 procent till år 2020 i förhållande till nivån 1990. Det har socialdemokraterna, vänsterpartiet och miljöpartiet nu enats om. Vi hoppas att regeringspartierna också är redo för en sådan överenskommelse. Vi vill räcka ut handen och göra upp, skriver socialdemokraternas Mona Sahlin, vänsterpartiets Lars Ohly och miljöpartiets Maria Wetterstrand.

Regeringens initiativ att tillsätta en parlamentarisk beredning för att lägga fast den framtida svenska klimatpolitiken var framsynt. Klimatfrågan är vår tids politiska utmaning. Insatser behöver vidtas på i stort sett samtliga samhällsområden. Alla medborgare och företag berörs. Många av de nödvändiga åtgärderna kräver långsiktighet. Därför behövs också en bred enighet över blockgränserna. Tyvärr har ännu inte företrädarna för regeringspartierna kunnat axla det ansvar som lagts på dem i Klimatberedningen för att nå den breda överenskommelse som vårt land behöver. Inte heller var det till hjälp att statsminister Fredrik Reinfeldt mitt under förhandlingarna gick ut och angrep våra förslag till beredningen. Vi vill dock räcka ut handen och göra upp. De politiska partierna har en unik chans som vi inte får försitta genom kortsiktigt partipolitiskt tänkande. Det vetenskapliga rådet och alla partier i Klimatberedningen är eniga om att Sverige ska minska sina utsläpp av klimatgaser med 75-90 procent till 2050. Denna gemensamma utmaning måste mötas genom att utsläppen minskas i jämn takt under hela perioden. Vi får inte förstöra förutsättningarna för svensk industri och konkurrenskraft genom att göra lite i början och mycket i slutet. En sådan strategi skulle öka kostnaderna och påfrestningen på vårt samhälle. Socialdemokraterna, vänsterpartiet och miljöpartiet har därför föreslagit att Sverige ska ha ett ambitiöst nationellt mål som gör att vi kan ställa om Sverige i lugn takt till 2050. Vi bör minska våra utsläpp med 40 procent till år 2020 i förhållande till nivån 1990 och sedan fortsätta mot det gemensamma målet 2050. En sådan målsättning skulle dessutom ligga bättre i linje med vårt globala klimatansvar. EU kräver efter FN-mötet i Bali att de industrialiserade länderna ska minska sina utsläpp med mellan 25 procent och 40 procent. Om Sverige ska ta ledartröjan i det globala klimatarbetet kräver det att också vi axlar denna målsättning. Detta är inte minst viktigt inför det svenska ordförandeskapet i EU 2009. Ett mål om 40 procent utsläppsminskningar är inget unikt. Angela Merkel och den tyska regeringen har uttalat ett mål om 40 procent utsläppsminskningar till 2020. Det är helt enkelt en nivå som är rimlig om vi ska klara att möta hotet från klimatförändringarna. Därtill är vi övertygade om att svenska företag har allt att vinna på att ligga i framkant i utvecklandet av framtidens teknik. Trots att vi har en ambitiösare målsättning än regeringspartierna vill vi inte beskatta elintensiv industri mer än idag. I stället vill vi investera Sverige bort från oljeberoendet. Vi är övertygade om att det är fullt realistiskt att ställa om Sverige och svensk industri om vi väljer att prioritera insatser som stimulerar alternativen. Vi vill kombinera denna strävan att ta vårt nationella ansvar för klimatförändringarna med ett ambitiöst internationellt mål. Vi är beredda att ansluta oss till regeringspartiernas målsättningar för internationella insatser. Detta gäller såväl internationella åtgärder som mål för utsläppsreduktioner i andra länder. Regeringspartierna borde därför kunna gå oss till mötes om det nationella målet. Bara om vi har ett ambitiöst nationellt mål, om vi fortsätter gå före och driva på utvecklingen, kan de så kallade flexibla mekanismerna för internationella insatser vara ett viktigt bidrag till tekniköverföring och att lösa de internationella klimatproblemen. Gör man inte den egna hemläxan riskerar de flexibla mekanismerna i stället att bli ett modernt avlatsbrev, där vi tvingar u-länderna att bära bördorna för vår klimatförstöring, i stället för att bidra till att lösa u-ländernas klimatproblem. Vi är vana att ta ansvar för landet, vi har inte råd att äventyra svensk industris position genom att skjuta en allt större börda på framtiden. I stället behöver svensk industri veta vilka villkor som gäller framöver. De behöver stöd för investeringar i ny teknik och för att ställa om. Därför är en bred klimatpolitisk överenskommelse så viktig. Vi hoppas att också regeringspartierna är beredda till en sådan överenskommelse. lars ohly mona sahlin maria wetterstrand


"Onödiga läkemedelsbidrag slukar 400 miljoner per år"

Summary: Läkemedelsförmånsnämnden avslöjar slöseri med skattemedel: Onödigt dyra läkemedel förbrukar mångmiljonbelopp av skattebetalarnas pengar som bättre kan användas för andra vårdbehov. Nästan var fjärde svensk använder läkemedel mot högt blodtryck som till stor del subventioneras av samhället. Enbart i denna grupp finns det 400 miljoner kronor per år att spara på en mer kostnadseffektiv läkemedelsanvändning. Det visar en ny granskning som i dag presenteras av Läkemedelsförmånsnämnden. Nästan 150 miljoner härrör från att läkemedelsföretag har tagit för höga priser. Att läkare väljer onödigt dyra läkemedel, samt att landstingen har varit dåliga med att ge information, svarar för 250 miljoner. De pengarna borde frigöras för att användas till andra trängande vårdbehov. Det skriver Axel Edling och Ann-Christin Tauberman, ordförande respektive generaldirektör för Läkemedelsförmånsnämnden.

Frågan om hur vi får råd med nya och dyra läkemedel diskuteras allt oftare i den allmänna debatten. I den debatten vill vi ta ett steg tillbaka och fråga oss: Hur används de skattepengar som redan nu går till läkemedel? Får vi ut så mycket hälsa som möjligt för pengarna? Läkemedelsförmånsnämnden (LFN) granskar systematiskt alla läkemedel som via högkostnadsskyddet är subventionerade av samhället. Vår uppgift är bland annat att se till att vi får valuta för de skattepengar som går till subvention av läkemedel. Totalt ska 49 läkemedelsgrupper granskas. Läkemedel mot högt blodtryck är den fjärde gruppen. Nästan var fjärde svensk använder läkemedel mot högt blodtryck och samhället subventionerade under 2007 denna användning med 2,4 miljarder kronor. LFN:s granskning av femtiotalet läkemedel mot högt blodtryck visar att det bara i den här gruppen finns 400 miljoner kronor per år att spara på en mer kostnadseffektiv läkemedelsanvändning. Detta är pengar som kan användas till angelägna insatser inom hälso- och sjukvården. Besparingen motsvarar exempelvis hela kostnadsökningen 2007 för de nya, dyra cancerläkemedlen. I dag läggs mångmiljonbelopp på subvention av onödigt dyra läkemedel, trots att det finns betydligt billigare alternativ som ger samma medicinska effekt. Om läkare väljer det mest kostnadseffektiva läkemedlet, kan skattemedel frigöras som exempelvis kan användas till nya läkemedel och andra behandlingsmetoder som många patienter behöver. Vår utgångspunkt är att ett läkemedel som subventioneras med skattemedel ska vara kostnadseffektivt. Det betyder att vi ställer den nytta läkemedlet gör för patienten och samhället mot kostnaden. Därutöver ser vi också till behovet hos patientgruppen och respekten för alla människors lika värde. Att ett läkemedel är kostnadseffektivt betyder inte att det måste vara billigt. Har ett läkemedel stora positiva effekter på människors hälsa och livskvalitet, ja då får det också kosta. Det finns däremot ingen anledning att betala mer för vissa läkemedel, om de inte gör någon extra nytta jämfört med andra preparat. LFN konstaterar att det är angeläget att behandla högt blodtryck för att undvika risken att drabbas av allvarliga följdsjukdomar som exempelvis stroke och hjärtsvikt och det framstår också som kostnadseffektivt att göra det. Vi konstaterar också att många läkemedel som används för behandling av högt blodtryck är likvärdiga i fråga om medicinsk effekt och biverkningar, men att priserna varierar kraftigt. LFN:s granskning leder till besparingar genom att läkemedelspriserna sänks, vissa läkemedel mister sin subvention och andra läkemedel får en begränsad subvention. I våra beslut har vi tagit hänsyn till att det finns ett behov av att ha många olika blodtryckssänkande läkemedel kvar inom läkemedelsförmånerna. Inom rimliga gränser är det viktigt att kunna erbjuda patienter mer än ett behandlingsalternativ inom alla de stora läkemedelsklasserna för behandling av högt blodtryck. Genom vår granskning blir det tydligt för företagen att de inte kan ta extra betalt om deras läkemedel inte har bättre effekt än konkurrenternas. Ett antal läkemedelsföretag har därför valt att sänka sina priser, eftersom man annars riskerar att bli av med sin subvention. Detta ger en besparing på 115 miljoner kronor per år. Tre läkemedel mot högt blodtryck försvinner helt från högkostnadsskyddet, vilket ger en besparing på närmare 30 miljoner kronor per år. LFN bedömer att de läkemedlen kan ersättas med andra mer effektiva eller likvärdiga läkemedel inom högkostnadsskyddet. I dessa fall har företagen inte velat sänka sina priser till en rimlig nivå. Den största delen av besparingen är på 250 miljoner kronor per år och handlar om att rätt läkemedel ska ges till rätt patient. LFN har därför valt att begränsa subventionen för ett antal läkemedel. Begränsningen innebär att några av de dyrare läkemedlen mot högt blodtryck, som angiontensin receptorblockerare (ARB), inte ska användas i första hand utan bara när de verkligen behövs. I några fall har LFN också valt att begränsa subventionen till patienter med speciella behov, som exempelvis gravida kvinnor eller till patienter med hjärtsvikt efter hjärtinfarkt. För att den samlade besparingen på 400 miljoner kronor per år ska få fullt genomslag krävs att landstingen och läkarna följer våra beslut. Det är läkaren som ska kontrollera att kraven för subvention är uppfyllda och sedan markera på receptet om läkemedlet ska ingå i högkostnadsskyddet. Men det saknas i dag information om ett läkemedels subventionsstatus i nästan alla landstingens journalsystem. Att ha information lättillgänglig om när ett läkemedel är subventionerat skulle underlätta för läkarna när de ska välja det läkemedel som är fördelaktigt, inte bara effektmässigt utan även kostnadsmässigt. Läkarna måste ha rätt information när de skriver ut läkemedel, så att rätt läkemedel skrivs ut till rätt patient. Landstingen har här en viktig roll för att säkerställa att de skattepengar som går till subvention av läkemedel används så effektivt som möjligt. Genomgången av subventionerade läkemedel fortsätter. Under innevarande år presenterar vi också granskningar av läkemedel mot depression och höga blodfetter. Vi är övertygade om att dessa genomgångar kommer att kunna leda till att ännu mer resurser kan frigöras till exempel för nya, dyra och kostnadseffektiva läkemedel. Syftet är att vi ska få ut så mycket hälsa som möjligt för de skattepengar som går till läkemedel. axel edling ann-christin tauberman


"Barnet har ett budskap med vreden"

Summary: Ignorera aldrig ett barn som tjatar och beter sig illa, och överge inte barnet om det trotsar eller slåss - han eller hon säger något viktigt med sin vrede, och det gäller att lyssna! Så säger psykologerna som kritiserar de nya föräldrakurserna.

I Insidans artikelserie "Föräldrar på kurs" riktade barnläkaren Lars H Gustafsson och flera psykologer och psykoterapeuter hård kritik mot föräldrakurserna Komet, Cope och De otroliga åren. Sedan dess har flera föräldrar hört av sig till Insidans redaktion med följande fråga: Om man inte ska ignorera ett tjatande och skrikande barn, och inte heller avbryta konflikterna genom att sätta barnet på en stol eller i ett avskilt rum tills vreden och vrålen upphör - hur ska man då göra? Det är bra att föräldrakurserna understryker vikten av beröm och kärleksfullt umgänge med barnen, anser Marie Mandel, skolpsykolog och psykoanalytiker. - Men att vara i samma rum och medvetet vända ryggen till och låta bli att svara ett barn som vill ha kontakt - det är en direkt skadlig uppfostringsmetod. Visst, man kan inte argumentera hur länge som helst. Men detta är utfrysning. Ett ignorerat eller förvisat barn kan lätt tro att de svåra känslorna som rasar i kroppen är farliga och djupt skamliga - föräldrarna står ju uppenbarligen inte ut med dem, förklarar Marie Mandel. - Risken är stor att barnet känner sig halvt. Föräldrarna accepterar ju inte barnets hela jag. Familjer med barn som har adhd eller något annat speciellt problem kan behöva särskild behandling, påpekar Marie Mandel. Men alla bråkiga barn har ett dolt budskap med sitt beteende: "Du stressar för mycket, mamma!" eller "Jag orkar inte, pappa!" eller "Gör inte så där, jag känner mig kränkt!" - Om man ignorerar barnet eller förvisar det enligt metoden Time out missar man lätt chansen att förstå, och detta leder i sin tur till att barnet förstår sig själv sämre. Hur ska man göra, då? - Sätt dig på huk, använd din snällaste och mjukaste röst, bekräfta barnets känslor samtidigt som du säger ifrån och håller på det du tidigare har sagt - utan att ignorera eller förvisa barnet. Sätt stopp för skrik och våld, men visa förståelse och öppna för ett äkta samtal om orsaken till barnets vrede när allt har lugnat ner sig. Men om barnet är utom sig och skriker och slåss? - Sitt med barnet i famnen och håll om det tills allt lugnar ner sig. Eller ta barnet i handen och säg: "Kom, nu går vi ut ett slag och lugnar ner oss." Men överge det inte! Numera när barn får frågan vad de vill bli när de blir stora svarar ganska få "brandman" eller "sjuksköterska" - många säger att de vill bli "kända". Barnpsykologen Elisabeth Cleve på Ericastiftelsen har funderat på det där: - Jag tror att barnen menar att de vill bli erkända, alltså sedda på riktigt av sina föräldrar. Och en mamma som ignorerar sin son eller avvisar honom gör ju tvärtom. Bakgrunden till många bråk är att föräldrarna har varit otydliga, tror Elisabeth Cleve; barn som inte känner att mamma och pappa står fast och tar ansvar blir otrygga. - Det gäller att vara väldigt tydlig. Barn måste veta vad föräldrarna står för. Om det ändå blir bråk, godkänn då barnets känslor, men säg ifrån med skärpa: "Jag ser att du är arg, och det är okej. Men nu är det mamma som bestämmer och har ansvaret!" Och så snart det går: prata med barnet och försök på allvar förstå hur han eller hon egentligen har det. Ett barn är ett subjekt, en medmänniska att lyssna på och utbyta tankar med - inte ett objekt som ska åtgärdas, säger Mario Morrone, psykoterapeut på Rädda Barnens centrum för barn i kris. - Man samtalar med barnet! säger han. "Hur är det? Vad hände? Vad kan vi göra?" Visst, ett barn behöver ledas och måste stoppas ibland. Men med de här föräldraprogrammen riskerar man att inte lyssna och ta barnet på allvar, och då kan det bli svårt att utveckla en nära och kärleksfull relation. Det allra viktigaste är att man försöker förstå varför barnet bråkar, understryker psykologen Guhn Godani på Rädda Barnen: - Försök att avleda, och om inte det fungerar - säg ifrån. Höj rösten om det behövs. Var inte hotfull men mycket tydlig och bestämd, det fungerar faktiskt - såvida inte barnet har neuropsykiatriska problem och behöver särskild hjälp. Under alla förhållanden gäller det att ta reda på varför han eller hon var så upprörd. Det kan ju till exempel ha med ditt eget beteende att göra. Att fråga och lyssna och lirka sig fram till en äkta förståelse av barnets inre värld kan ta lång tid. - Men det är oerhört viktigt, säger Guhn Godani. Först när du vet vad barnet försöker säga till dig kan du komma åt orsakerna till konflikterna. Varje barn måste få känna att det är okej att vara arg, och föräldrarna ska visa hur man gör för att bli sams igen. Hon anser att en mamma eller en pappa som systematiskt belönar sitt barn med förmåner när barnet beter sig korrekt kan skada sitt förhållande till barnet. - En förälder ska inte vara en pedagog, utan en medmänniska.Och uppskattning fungerar: en kram, ett vänligt ord. Men belöningar som delas ut på ett beräknande sätt kan kännas falska: "Jag får beröm när jag gör rätt, inte därför att mamma tycker om mig ..." Ständig positiv förstärkning bortsett från barnets beteende, det är vad barnläkaren och författaren Lars H Gustafsson ordinerar: "Nu är du en riktigt trasselgubbe, men jag älskar dig lika mycket ändå!" - och samtidigt ett tydligt budskap om vad som gäller. Det var han som drog i gång debatten om föräldrakurserna genom att tala om "mobbning" och "skamvråns återkomst". Hans grundregel är att aldrig överge ett barn i en kaotisk konflikt. - Lyft upp barnet och gå i väg med det till en lugnare plats. Vissa barn känner sig trygga om man håller fast dem i famnen. Andra hatar att bli fasthållna, och då är det bäst att bara sitta bredvid - men hindra honom eller henne från att rusa i väg och bråka. Och där sitter du sedan kvar tills allt är lugnt igen, och så pratar ni en stund. Det finns alltid en orsak till barnets beteende, påpekar Lars H Gustafsson: - Om han eller hon känner att du verkligen försöker förstå - då ökar tilltron och den känslomässiga närheten, då har ni kommit ett steg närmare problemets lösning. Detta får man lära sig på föräldrakurserna Vissa psykologer arbetar främst med psykodynamisk terapi, andra med kognitiv beteendeterapi. Det är i första hand de senare som förespråkar föräldrakurserna Komet, Cope och De otroliga åren. Grundidén är enkel: barn fortsätter med det beteende som leder till föräldrarnas uppmärksamhet, och de slutar att göra sådant som mamma och pappa bortser från. Genom samvaro, beröm och ett särskilt belöningssystem ska samspelet i familjen förbättras. Men om barnen tjatar och skriker ska de systematiskt ignoreras, och om de visar öppet trots eller vrålar och slåss är det Time out som gäller: de ska sitta stilla på en stol eller vara ensamma i ett rum tills de har lugnat sig. Enligt Carolyn Webster Stratton, grundaren av föräldraträningsmodellen De otroliga åren, kan man till och med låsa dörren. Dessa metoder har dragit på sig hård kritik, inte minst från psykodynamiskt inriktade psykologer. Inom Kometprogrammet säger man därför inte längre att barnens dåliga beteende ska "ignoreras"; man talar om att föräldrarna ska "välja strider". Och uppfostringsmetoden Time out har mildrats inom Komet och kallas numera Nödbroms.