"Poliser måste ha en hög moral"

Summary: Alla poliser borde få chansen att reflektera över sitt arbetssätt och utöva självkritik på arbetstid. Det anser Carin Götblad, länspolismästare i Stockholm. "Det finns stråk i poliskulturen som handlar om fördomar och dåliga attityder, och sådant måste vi bli bättre på att motverka", säger hon.

Polisens organisationskultur är stark och svår att rucka. Detta välkända faktum har en rad polisforskare bekräftat, senast Henric Stenmark i Umeå. Många poliser gör alltså såsom de alltid har gjort, vad ledningen än säger. - Att förändra poliskulturen är som att vända en atlantångare, säger Carin Götblad. Hon är högsta chef för Stockholmspolisen, och hon ser ett stort behov av att utveckla polisens sätt att arbeta. - Absolut! Hela mitt uppdrag går ut på att se till att vi blir bättre och skickligare poliser, och då tänker jag i synnerhet på vårt sätt att bemöta vanliga medborgare. I de allra flesta fall ingriper poliser med respekt, vänlighet och stort tålamod. Men det är ändå viktigt att vi granskas kritiskt, och det finns en del som vi måste förbättra. Hon berättar att hon blev väldigt ledsen när hon läste DN:s artikelserie om polisernas yrkeskultur. - Intervjuerna beskrev den utsatthet som många människor känner i kontakten med polisen. Artiklarna handlade också om polisens svåra och många gånger otacksamma uppgifter. Detta är allvarliga saker som jag verkligen bryr mig om. Många av Carin Götblads underlydande reagerade i stället med vrede. En polisman skrev att DN hade "hängt ut polisen kollektivt som ett gäng veritabla våldsverkare och lögnhalsar". En annan kallade DN:s reporter "polishatare" på en av Polisförbundets hemsidor. - Poliser blir allt mer utsatta i samhället, säger Carin Götblad. Sådant stärker vi-känslan. De allra flesta tar dessutom väldigt illa vid sig av berättelser om andra polisers övergrepp. Vi känner oss kollektivt anklagade och går i försvar. Det är ett problem. Risken är att vi inte lyssnar på kritik som vi borde ta till oss. En central del av artikelserien var polisforskaren Rolf Granérs analys av poliskulturen. Han beskriver följande ytterligheter när det gäller polisers sätt att arbeta: Den ständigt lagtrogna bokstavskonstapeln kontra den i förhållande till lagboken autonomt tänkande polisen som anser att ändamålet helgar medlen och tar sig olagligt stora friheter för att störa, jaga och fånga in "buset". Den mjuka socialpolisen mot den tuffa actionpolisen som skaffar sig respekt genom att skrämma människor och ser pistolen, batongen, handklovarna och musklerna som de viktigaste verktygen i kampen mot buset. Den intellektuella polisen, som ogillar fördomar, kontra den anti-intellektuella polisen, delar in människor i enkla kategorier: vi mot dom, de skötsamma mot de kriminella, Svensson mot buset; en gång buse alltid buse, och en sådan kan straffas genom hårda tag direkt på gatan. - Jag känner igen en del av detta, säger Carin Götblad, även om beskrivningen är starkt överdriven. De autonoma, de tuffa och de anti-intellektuella poliserna - de finns. Men min uppfattning är ändå att de är få, och jag vill hävda att de blir allt färre. De allra flesta poliser är oerhört seriösa. Hon erkänner att det finns strömningar i poliskulturen som medför att poliser kan bete sig självsvåldigt i förhållande till lagen. - Det handlar om ambitiösa individualister som tar stort ansvar för uppgiften. Avarten är att de ibland bryter mot en lagparagraf. Men mitt intryck är att detta är en liten grupp. Hon känner också igen den utpräglat tuffa polistypen som är snabb att ta till våld för att få raska resultat. - Det är inte den sortens poliser jag vill ha, säger hon. Vi måste ha poliser som vågar agera och ingripa - men dessa poliser måste ha en väldigt hög moral. Och det har de allra flesta. Carin Götblad ser det som en mycket viktig uppgift att motverka det fördomsfulla vi och domw-tänkandet. - Detta tänkande finns ju i hela samhället. Men det är också en del av polisens yrkeskultur. Vi måste ständigt bekämpa det - och det gör vi, bland annat inom ramen för polisernas vidareutbildning. Dessutom samarbetar vi med olika minoritetsgrupper. En moralisk utförsbacke finns inbyggd i poliskulturen, enligt samstämmiga polisforskare. Unga poliser kan bli deformerade av de dåliga kulturdragen; äldre poliser som tänker autonomt, anti-intellektuellt och tufft lär upp aspiranter till att bli mer självsvåldiga, fördomsfulla och brutala än de var när de kom. - Det är fel att beskriva saken så grovt och dramatiskt, säger Carin Götblad. Vi har ingen moralisk utförsbacke inom polisen numera. Däremot kan ju vissa individer ha sådana problem. Och vi arbetar väldigt aktivt för att motverka dåliga subkulturer. Vi har utbildade handledare för aspiranterna, och vi diskuterar ständigt etik i vår personaltidning och vid våra interna kurser. Och den beryktade kårandan, då? Den som dels får poliser att låta bli att vittna mot kolleger som kränker människor eller använder övervåld, dels får dem att frysa ut arbetskamrater som faktiskt står upp för sanningen? - Jag tror att denna dåliga sida av kårandan finns kvar, och det är fullkomligt oacceptabelt. Strukturen sitter i väggarna, och den är inte så lätt att bryta, särskilt inte när miljön där ute blir allt tuffare och kollegan är ens livförsäkring. Men det är betydligt bättre nu än för tio år sedan. När en polisman ändå avslöjas, åtalas och döms för misshandel - då blir han utstött och stämplad som rötägg av kolleger och chefer. I det läget är det få inom polisen som talar om brister i poliskulturen. - Till ett repressivt yrke som polisens söker sig även människor som inte bara har goda drivkrafter, säger Carin Götblad. Vi måste bli duktigare på att upptäcka det och agera tidigare. Men det finns också stråk i poliskulturen som handlar om fördomar och dåliga attityder, och sådant måste vi bli bättre på att motverka. Den benhårda kårandan är delvis en följd av det faktum att en polis som har dömts för misshandel eller något annat allvarligt lagbrott inte bara straffas av domstolen; han eller hon får dessutom sparken. Så måste det nog gå till även i framtiden, enligt Carin Götblad. Men i mindre allvarliga fall kan hon tänka sig två nya metoder för att hjälpa den felande polisen till rätta: dels tillfällig indragning av polislegitimationen och order om inre tjänst under ett par år, dels psykologhjälp. Carin Götblad vill också försöka motverka de dåliga stråken i poliskulturen och göra polisen till en mer reflekterande organisation genom att testa en ny modell som innebär att varje polis får regelbunden handledning i jobbet. - Vi har börjat införa gruppsamtal som pågår ett par timmar var fjortonde dag under ledning av en utbildad handledare. Varje deltagare får träna sig i att ge och ta kritik och reflektera över sina egna arbetsinsatser. Jag tror att många poliser ofta känner frustration och osäkerhet i jobbet. Om de får möjlighet att tala ut med sina kolleger och förbereda sig på svåra situationer, minskar risken att de till sist tappar tålamodet och använder övervåld. Hon vill dessutom pröva ett nytt sätt att hantera de klagomål på poliser som gäller dåligt bemötande: - Jag funderar på att helt enkelt bjuda in båda parter till ett samtal om vad som hände. I vissa fall finns det en rimlig förklaring till att polisen agerade bryskt eller otrevligt. I andra fall är det högst på sin plats att han eller hon ber om ursäkt.


”Poliser måste ha en hög moral”

Summary: Alla poliser borde få chansen att reflektera över sitt arbetssätt och utöva självkritik på arbetstid. Det anser Carin Götblad, länspolismästare i Stockholm. ”Det finns stråk i poliskulturen som handlar om fördomar och dåliga attityder, och sådant måste vi bli bättre på att motverka”, säger hon.

Polisens organisationskultur är stark och svår att rucka. Detta välkända faktum har en rad polisforskare bekräftat, senast Henric Stenmark i Umeå. Många poliser gör alltså såsom de alltid har gjort, vad ledningen än säger. – Att förändra poliskulturen är som att vända en atlantångare, säger Carin Götblad. Hon är högsta chef för Stockholmspolisen, och hon ser ett stort behov av att utveckla polisens sätt att arbeta. – Absolut! Hela mitt uppdrag går ut på att se till att vi blir bättre och skickligare poliser, och då tänker jag i synnerhet på vårt sätt att bemöta vanliga medborgare. I de allra flesta fall ingriper poliser med respekt, vänlighet och stort tålamod. Men det är ändå viktigt att vi granskas kritiskt, och det finns en del som vi måste förbättra. Hon berättar att hon blev väldigt ledsen när hon läste DN:s artikelserie om polisernas yrkeskultur. – Intervjuerna beskrev den utsatthet som många människor känner i kontakten med polisen. Artiklarna handlade också om polisens svåra och många gånger otacksamma uppgifter. Detta är allvarliga saker som jag verkligen bryr mig om. Många av Carin Götblads underlydande reagerade i stället med vrede. En polisman skrev att DN hade ”hängt ut polisen kollektivt som ett gäng veritabla våldsverkare och lögnhalsar”. En annan kallade DN:s reporter ”polishatare” på en av Polisförbundets hemsidor. – Poliser blir allt mer utsatta i samhället, säger Carin Götblad. Sådant stärker vi-känslan. De allra flesta tar dessutom väldigt illa vid sig av berättelser om andra polisers övergrepp. Vi känner oss kollektivt anklagade och går i försvar. Det är ett problem. Risken är att vi inte lyssnar på kritik som vi borde ta till oss. En central del av artikelserien var polisforskaren Rolf Granérs analys av poliskulturen. Han beskriver följande ytterligheter när det gäller polisers sätt att arbeta: • Den ständigt lagtrogna bokstavskonstapeln kontra den i förhållande till lagboken autonomt tänkande polisen som anser att ändamålet helgar medlen och tar sig olagligt stora friheter för att störa, jaga och fånga in ”buset”. • Den mjuka socialpolisen mot den tuffa actionpolisen som skaffar sig respekt genom att skrämma människor och ser pistolen, batongen, handklovarna och musklerna som de viktigaste verktygen i kampen mot buset. • Den intellektuella polisen, som ogillar fördomar, kontra den anti-intellektuella polisen, delar in människor i enkla kategorier: vi mot dom, de skötsamma mot de kriminella, Svensson mot buset; en gång buse alltid buse, och en sådan kan straffas genom hårda tag direkt på gatan. – Jag känner igen en del av detta, säger Carin Götblad, även om beskrivningen är starkt överdriven. De autonoma, de tuffa och de anti-intellektuella poliserna – de finns. Men min uppfattning är ändå att de är få, och jag vill hävda att de blir allt färre. De allra flesta poliser är oerhört seriösa. Hon erkänner att det finns strömningar i poliskulturen som medför att poliser kan bete sig självsvåldigt i förhållande till lagen. – Det handlar om ambitiösa individualister som tar stort ansvar för uppgiften. Avarten är att de ibland bryter mot en lagparagraf. Men mitt intryck är att detta är en liten grupp. Hon känner också igen den utpräglat tuffa polistypen som är snabb att ta till våld för att få raska resultat. – Det är inte den sortens poliser jag vill ha, säger hon. Vi måste ha poliser som vågar agera och ingripa – men dessa poliser måste ha en väldigt hög moral. Och det har de allra flesta. Carin Götblad ser det som en mycket viktig uppgift att motverka det fördomsfulla vi och domw-tänkandet. – Detta tänkande finns ju i hela samhället. Men det är också en del av polisens yrkeskultur. Vi måste ständigt bekämpa det – och det gör vi, bland annat inom ramen för polisernas vidareutbildning. Dessutom samarbetar vi med olika minoritetsgrupper. En moralisk utförsbacke finns inbyggd i poliskulturen, enligt samstämmiga polisforskare. Unga poliser kan bli deformerade av de dåliga kulturdragen; äldre poliser som tänker autonomt, anti-intellektuellt och tufft lär upp aspiranter till att bli mer självsvåldiga, fördomsfulla och brutala än de var när de kom. – Det är fel att beskriva saken så grovt och dramatiskt, säger Carin Götblad. Vi har ingen moralisk utförsbacke inom polisen numera. Däremot kan ju vissa individer ha sådana problem. Och vi arbetar väldigt aktivt för att motverka dåliga subkulturer. Vi har utbildade handledare för aspiranterna, och vi diskuterar ständigt etik i vår personaltidning och vid våra interna kurser. Och den beryktade kårandan, då? Den som dels får poliser att låta bli att vittna mot kolleger som kränker människor eller använder övervåld, dels får dem att frysa ut arbetskamrater som faktiskt står upp för sanningen? – Jag tror att denna dåliga sida av kårandan finns kvar, och det är fullkomligt oacceptabelt. Strukturen sitter i väggarna, och den är inte så lätt att bryta, särskilt inte när miljön där ute blir allt tuffare och kollegan är ens livförsäkring. Men det är betydligt bättre nu än för tio år sedan. När en polisman ändå avslöjas, åtalas och döms för misshandel – då blir han utstött och stämplad som rötägg av kolleger och chefer. I det läget är det få inom polisen som talar om brister i poliskulturen. – Till ett repressivt yrke som polisens söker sig även människor som inte bara har goda drivkrafter, säger Carin Götblad. Vi måste bli duktigare på att upptäcka det och agera tidigare. Men det finns också stråk i poliskulturen som handlar om fördomar och dåliga attityder, och sådant måste vi bli bättre på att motverka. Den benhårda kårandan är delvis en följd av det faktum att en polis som har dömts för misshandel eller något annat allvarligt lagbrott inte bara straffas av domstolen; han eller hon får dessutom sparken. Så måste det nog gå till även i framtiden, enligt Carin Götblad. Men i mindre allvarliga fall kan hon tänka sig två nya metoder för att hjälpa den felande polisen till rätta: dels tillfällig indragning av polislegitimationen och order om inre tjänst under ett par år, dels psykologhjälp. Carin Götblad vill också försöka motverka de dåliga stråken i poliskulturen och göra polisen till en mer reflekterande organisation genom att testa en ny modell som innebär att varje polis får regelbunden handledning i jobbet. – Vi har börjat införa gruppsamtal som pågår ett par timmar var fjortonde dag under ledning av en utbildad handledare. Varje deltagare får träna sig i att ge och ta kritik och reflektera över sina egna arbetsinsatser. Jag tror att många poliser ofta känner frustration och osäkerhet i jobbet. Om de får möjlighet att tala ut med sina kolleger och förbereda sig på svåra situationer, minskar risken att de till sist tappar tålamodet och använder övervåld. Hon vill dessutom pröva ett nytt sätt att hantera de klagomål på poliser som gäller dåligt bemötande: – Jag funderar på att helt enkelt bjuda in båda parter till ett samtal om vad som hände. I vissa fall finns det en rimlig förklaring till att polisen agerade bryskt eller otrevligt. I andra fall är det högst på sin plats att han eller hon ber om ursäkt. Gert Svensson gert.svensson@dn.se 08-738 21 63


"Andras olycka blev vår lycka"

Summary: Linda Chadell och hennes man Åke har adopterat två barn från Sydafrika. Hon känner tacksamhet men även vemod när hon tänker på barnens biologiska mammor.

Insikten om vad det innebär för en kvinna att avstå från sitt barn har kommit successivt för Linda Chadell. Den första gången var när hon övervägde att adoptera. I samband med besöken i Sydafrika konfronterades hon och hennes man på allvar med frågan. - Först när man har barnet i sina armar inser man på riktigt att det finns en kvinna någonstans som längtar och sörjer. För jag tror att mina barns biologiska mammor sörjer, även om de naturligtvis hoppas att barnet har det bra och får en bättre framtid i Sverige än i Sydafrika. Linda Chadell är föräldraledig och hemma med sin dotter Lykke, 8 månader. Sonen Eric, 3 år, är också adopterad från Sydafrika. Han går på dagis. Linda Chadell träffade sin man Åke ganska sent i livet. De försökte få barn på naturlig väg och med hjälp av provrörsbefruktning. Men det ville sig inte, som hon säger. - För mig fanns adoption som ett alternativ redan tidigt. Vi ville verkligen ha barn och bli en stor familj. Sättet vi fick barn på spelade mindre roll. Jag har alltid tänkt att den själ som ska vara hos oss inte behöver födas genom oss. Det viktiga är kärleken till barnet. Linda Chadell säger att hon inte har haft behov av en stor mage för att känna sig som kvinna eller mamma. Efterhandsrationalisering? Nej, det tror hon inte. Men när längtan efter att bli förälder inte möts av ett barn uppstår tomhet. Så kunde hon känna vid de misslyckade försöken att få barn. Något fattades. Nu är tomheten borta. Men det finns stråk av vemod i mammaglädjen. Barnens biologiska mammor har av olika skäl tvingats lämna bort de barn som de har burit. - Jag känner stor tacksamhet mot dessa två kvinnor. Och samhörighet med dem. De anförtrodde oss det finaste de hade. - Man måste vara ärlig. Vår lycka baseras på deras sorg och smärta över att de inte kunde behålla sina barn. Att adoptera bort ett barn är ett trauma för alla kvinnor, vare sig de lever i Sverige, Sydafrika, Kina eller i något annat land, tror Linda Chadell. Få gör det utan tvingande skäl. Hon tänker inte på barnens biologiska mammor varje dag, men av och till dyker tankarna upp. Det kan vara i samband med en födelsedag, en större helg eller när något speciellt händer i barnens liv. Och som nu i helgen när Lykke döptes. Det var en betydelsefull dag i familjen Chadells liv. Mitt i all värme och lycka fanns ett vemod hos Linda Chadell. Inte särskilt påtagligt just då, men det fanns där. Hon tänkte på Lykkes biologiska mamma som inte fick uppleva det ögonblicket. Linda och Åke Chadell hämtade sin son Eric i Pretoria för nästan tre år sedan. Lykke fick de för några månader sedan. De har en hel del information om barnens biologiska mammor. När barnen blir stora nog ska de få ta del av denna information. Den är barnens "egendom", ingen annans, så därför vill hon inte gå in närmare på barnens bakgrund. - Vår uppgift är att berätta för Eric och Lykke på ett så bra sätt som möjligt varför deras mammor gjorde som de gjorde. Hur de levde, tänkte och kände. Vi får förklara så gott det går, men det är omöjligt att veta hur barnen kommer att reagera. Teoretiskt kan Linda Chadell sätta sig in i dessa sydafrikanska kvinnors sorg. Men deras smärta kan hon inte känna, den är bara deras. Linda Chadell har inte dåligt samvete för att hon blivit mamma till två andra kvinnors barn. Eller för att hon har haft turen att få leva i ett land med materiellt välstånd. Hon och de biologiska mammorna, säger hon, har fattat var sitt beslut. Förutsättningarna har varit helt olika, graden av frivillighet väsensskild. - Situationen är komplicerad och ojämlik. Inte minst med tanke på hur samhället i Sydafrika och Sverige ser ut och kvinnornas ställning och möjligheter. - Det handlar om rättvisa och orättvisa, om rikedom och fattigdom. Men man kanske också kan se det så här: två kvinnor har valt att adoptera bort sina barn i stället för att göra abort. Hos oss får de möjlighet till ett annorlunda liv. - För mig är dessa kvinnors beslut baserade på kärlek. I adoptionsakterna om mammorna står beskrivet den väg de har haft fram till beslutet att lämna bort sina barn. Någon har gått i samtalsterapi, en annan har haft andra former av stöd och rådgivning. Processen är lång för dem liksom för de flesta. I samband med adoptionerna träffade Linda och Åke Chadell ett av barnens biologiska mamma. Det blev ett möte med starka känslor. Men de många frågor Linda Chadell hade haft inför mötet förbyttes i en mycket positiv upplevelse. - Jag kan bara hoppas att mötet blev en del i läkandet för den biologiska mamman. Ingen utom hon kan veta om det verkligen blev på det viset.


Hanna adopterade bort sin lille son

Summary: För fyra år sedan födde Hanna en son. Hon trodde inte att hon kunde bli en "riktig" mamma. I dag ångrar hon att hon lämnade bort sitt barn.

Sandro är en pojke på fyra år. Livlig, vetgirig och ganska stor för sin ålder. Han finns, och samtidigt finns han inte för den kvinna som har fött honom. Sandro är bortadopterad och bor hos sina nya föräldrar i ett annat land. Hans biologiska mamma, Hanna, längtar mycket efter honom. - Jag tror att han har det bra hos sina adoptivföräldrar, säger Hanna. De ville gärna ha ett barn och kunde inte få egna. Men när det är som värst ibland känns det som att han lika gärna skulle kunna var död för mig. Jag vet att jag aldrig kommer att få tillgång till honom, känna den lilla kroppen intill min, svara på hans frågor, spela fotboll och boccia med honom, natta honom. Hon talar om en sorg som inte kommer att ta slut. Hon sörjer men kan inte sörja färdigt. Hanna är 27 år, nyss utbildad gymnasielärare och har precis tillträtt ett vikariat i Göteborg. För drygt fyra år sedan gjorde hon något av det svåraste en mamma kan göra. Hon beslutade att lämna ifrån sig sitt då ofödda barn. Hanna var ung, pluggade musikvetenskap i universitetsstaden Peruggia i Italien och tog ibland tillfälliga jobb för att bättra på ekonomin. Tempot var högt. Efter en tid träffade hon David, som var något äldre, och de blev förälskade i varandra. Så småningom flyttade de ihop. - Vi levde för dagen. Var ute mycket, reste och hade det fint på alla sätt. Ändå visste jag att det var något tillfälligt över den tillvaron, och den riktiga tilliten mellan oss uppstod aldrig. Innerst inne visste jag att jag skulle flytta tillbaka till Sverige och skaffa mig en riktig utbildning. Gifta mig, få familj och leva borgerligt. Vi är uppfostrade så, jag och mina syskon, säger hon. Trots att Hanna åt p-piller blev hon gravid. Hon upptäckte det först i andra månaden, då hon i samband med en lunginflammation besökte en läkare. Magen hade gjort lite ont men hon satte det i samband med lunginflammationen. Hon förnekade att hon var med barn samtidigt som hon naturligtvis visste det. - Förnekandet var ett sätt att hantera situationen, tror jag. Jag var 23 år. Intellektuellt visste jag ju att man kan bli med barn när man älskar med en man. Men hur konstigt det än låter tänkte jag inte så. Inte då. Jag ville inte vara med barn. Sakta sjönk insikten in att ett liv växte i hennes kropp. Då kom också en uttdraget chocktillstånd. "Jag är inte redo, jag är inte redo", upprepade hon som ett mantra när hon besökte mödravården. Hon såg sig inte som en blivande mamma. Den första tanken var att göra abort. David sade att det var upp till henne att besluta. - Jag ville att han skulle säga att vi skulle behålla barnet, men det sa han inte. Allt låg på mig. Det var inte rättvist, säger Hanna. Ultraljudet och de andra kontrollerna på mödravården visade att barnet inom henne växte och mådde bra. Det gjorde valet mellan abort och fortsatt graviditet än svårare. Hanna befann sig i en existentiell kris. Sakta insåg hon att det som växte i henne var en del av henne själv. - Jag är inte religiös eller abortmotståndare eller moralist. I många fall är abort motiverat. Men jag kände att det som fanns i mig inte bara gick att skrapa ur, att kirurgiskt avlägsna. Det var mera en känsla i kroppen än i huvudet. Jag har alltid haft en vördnad mot livet, att det är okränkbart. Det kanske har att göra med att jag har ganska många syskon. - Även om jag famlade i ovisshet och vånda bestämde jag mig. Både att föda barnet, men också att inte behålla det. Det fanns inte på min karta att bli ensamstående mamma. Det var bäst om barnet fick nya föräldrar resonerade jag, säger Hanna. Hon tog kontakt med olika adoptionsförmedlingar och fastnade till slut för en ickekatolsk. Hon fick välja ut ett par och träffade dem när hon var i slutet av sjunde månaden. De verkade trevliga, kärleksfulla och hade intressen som liknade Hannas, bland annat musik och dans. Att de hade det materiellt bra var också viktigt. Hon ville att barnet skulle få en mamma och en pappa, riktiga mor- och farföräldrar och en riktig släkt. Trygghet. Kärlek. Omsorg. Hon kunde föda sitt barn men inte ge det allt det andra. Så tänkte hon. Hon uppfattade sitt beslut som rationellt. - På ett plan ville jag att de skulle likna mig själv, men adoptivföräldrana kunde erbjuda något som jag inte kunde. Psykologiskt levde jag bara i nuet. Jag hade inget perspektiv bortom nionde månaden och kunde inte föreställa mig tiden efter förlossningen. - Efteråt har jag förstått att jag levde i misär. Jag låg och grät mig igenom nätterna. Innan hon mötte de blivande adoptivföräldrarna, hade hon berättat för sin mamma att hon var gravid. Mamman visade mest ointresse och likgiltighet. I stället för ett "jaså" hade Hanna velat höra mamman säga att allt skulle ordna sig, att hon skulle hjälpa Hanna, att hon var glad för hennes skull, att det fanns tusentals ensamma lyckliga mammor. - I min familj talar man inte om känslor, och vi är vana vid att klara oss på egen hand. Jag skulle kunna beskriva mammas inställning som ett stort svek. Men jag vet inte, hon är en produkt av en strängt religiös uppfostran och rår kanske inte för sin oförmåga. - Samtidigt är jag hennes barn, även om jag var en vuxen kvinna som levde mitt eget liv. Hanna reser sig upp och hämtar två små fotoalbum. I dem finns några polaroidbilder på Sandro tagna av en sjuksköterska vid förlossningen. Det finns också fotografier med Hanna, Sandro och den nya mamman från den enda gången hon har besökt adoptivfamiljen i Italien. Dessa tiotal bilder är det hon har av sin son. Hon tar ofta fram fotografierna och tittar på dem. Under några veckor efter förlossningen var Sandro placerad i fosterhem. Hanna var där en eller två gånger i veckan. Hon kunde fortfarande ändra sig. Men hon fortsatte adoptionsprocessen. Hon menade att det var bäst för barnet, samtidigt som hon kände att hon kanske gjorde något som hon skulle få sota för, som hon säger. Hon kände - och känner - sig som en amputerad. Hon funderar på om beslutet verkligen var oundvikligt. - På något underligt sätt ville jag skydda Sandro från min egen utsatthet. Hans liv skulle bli bättre utan mig, fick jag för mig. I dag, fyra år efter det att hon lämnade ifrån sig Sandro, ångrar hon sig. Hon känner ångest och ånger över det oåterkalleliga i beslutet samtidigt som hon vet att ångern saknar realism. Det som är gjort kan inte vara ogjort, adoptionen kan inte hävas. - Inte ens om det vore möjligt är det säkert att jag skulle vilja bryta adoptionen. Varken för min sons skull eller parets som är hans föräldrar. Han har det bra hos dem och han har sin släkt omkring sig. Livet i Italien är hans liv, adoptivmodern är hans mamma. - Men det blev inte så lätt som jag trodde att gå vidare, säger hon. Sorgen har inte gått över och hon har inte bara kunnat fortsätta med sitt liv. En bit av henne har fallit bort. När hon var yngre kunde hon vara engagerad och stridbar, inte minst när det gällde orättvisor. Hon har inte samma glöd längre. Hon känner sig "utslätad" på något sätt och äldre än sina 27 år. Under hela adoptionsprocessen har Hanna haft lätt för att sätta sig in i andra människors situation; sonens, adoptivföräldrarnas, Davids, sin egen mammas. Kanske har hon sett för lite till egna sina behov och för mycket till andras. Hanna har inte dåligt samvete för sitt beslut. Men hon har många frågor: För vems skull lämnade hon bort sitt barn? Har Sandro det bättre hos sina båda nya föräldrar än han hade haft hos henne? Tyckte hon inte att hon var värd att vara mamma? Har hon straffat sig själv? Eftersom det har gått nästan tre år sedan Hanna såg Sandro har hon många fantasier. Hon tänker på hur det går på dagis, om han har lekkompisar, hur han leker, om han är skärpt, om han fått hennes temperament. Och hon funderar på hur det ska bli för honom i framtiden. När han blir äldre, när föräldrarna berättar. För det vill hon att de gör. - Min önskan är att de ska berätta, och att Sandro ska få veta att han har en mamma och en släkt och rötter här i Sverige. Och en pappa. Samtidigt är jag rädd för hur jag en dag ska kunna förklara mitt beslut. Går det? Hur kommer Sandro att reagera när jag säger att jag ångrade mig? Med anklagelse? Förståelse? Sorg? Ointresse? - Jag vill att han ska förstå att det jag gjorde var mitt livs svåraste beslut. Men att jag gjorde det för att jag älskade honom. Hur ser Hannas kärlek till sonen ut? I hennes fantasi, och i den inre monolog hon ofta för med sig själv, leker och skrattar de tillsammans. De dansar, för Hanna älskar dans. Hon stöttar Sandro i allt, har honom nära sig, och Sandro frågar en massa saker. Men det är fantasier och en ensidig - obesvarad - mammakärlek på avstånd. Kontakterna med Sandro och hans familj har blivit allt mer sporadiska. De sker via en socialassistent i Italien. Till jular och födelsedagar brukar Hanna skicka paket; ett par vantar, en mössa, en leksak, en barnbok på svenska. Hon planerar att resa till Italien nu i påsk och hoppas att få träffa sin son. - Jag har inga juridiska rättigheter utan är utlämnad till socialassistenten och föräldrarna. Och det accepterar jag. Så är det när man adopterar bort ett barn. Man frånsäger sig en självklar rättighet. Man avstår. Hanna beskriver sig som en person som står med fötterna stadigt på jorden. Hon hoppas att hon en gång ska få ett nytt barn, att hon ska få en egen familj. Hon vill inte straffa sig själv.


Hanna adopterade bort sin lille son

Summary: För fyra år sedan födde Hanna en son. Hon trodde inte att hon kunde bli en ”riktig” mamma. I dag ångrar hon att hon lämnade bort sitt barn.

Sandro är en pojke på fyra år. Livlig, vetgirig och ganska stor för sin ålder. Han finns, och samtidigt finns han inte, för den kvinna som har fött honom. Sandro är bortadopterad och bor hos sina nya föräldrar i ett annat land. Hans biologiska mamma Hanna längtar mycket efter honom. – Jag tror att han har det bra hos sina adoptivföräldrar, säger Hanna. De ville gärna ha ett barn och kunde inte få egna. Men när det är som värst ibland känns det som att han lika gärna skulle kunna var död för mig. Jag vet att jag aldrig kommer att få tillgång till honom, känna den lilla kroppen intill min, svara på hans frågor, spela fotboll och boccia med honom, natta honom. Hon talar om en sorg som inte kommer att ta slut. Hon sörjer men kan inte sörja färdigt. Hanna är 27 år, nyss utbildad gymnasielärare och har precis tillträtt ett vikariat i Göteborg. För drygt fyra år sedan gjorde hon något av det svåraste en mamma kan göra. Hon beslutade att lämna ifrån sig sitt då ofödda barn. Hanna var ung, pluggade musikvetenskap i universitetsstaden Perugia i Italien och tog ibland tillfälliga jobb för att bättra på ekonomin. Tempot var högt. Efter en tid träffade hon David, som var något äldre, och de blev förälskade i varandra. Så småningom flyttade de ihop. – Vi levde för dagen. Var ute mycket, reste och hade det fint på alla sätt. Ändå visste jag att det var något tillfälligt över den tillvaron, och den riktiga tilliten mellan oss uppstod aldrig. Innerst inne visste jag att jag skulle flytta tillbaka till Sverige och skaffa mig en riktig utbildning. Gifta mig, få familj och leva borgerligt. Vi är uppfostrade så, jag och mina syskon, säger hon. Trots att Hanna åt p-piller blev hon gravid. Hon upptäckte det först i andra månaden, då hon i samband med en lunginflammation besökte en läkare. Magen hade gjort lite ont, men hon satte det i samband med lunginflammationen. Hon förnekade att hon var med barn samtidigt som hon naturligtvis visste det. – Förnekandet var ett sätt att hantera situationen, tror jag. Jag var 23 år. Intellektuellt visste jag ju att man kan bli med barn när man älskar med en man. Men hur konstigt det än låter tänkte jag inte så. Inte då. Jag ville inte vara med barn. Sakta sjönk insikten in att ett liv växte i hennes kropp. Då kom också ett utdraget chocktillstånd. ”Jag är inte redo, jag är inte redo”, upprepade hon som ett mantra när hon besökte mödravården. Hon såg sig inte som en blivande mamma. Den första tanken var att göra abort. David sade att det var upp till henne att besluta. – Jag ville att han skulle säga att vi skulle behålla barnet, men det sa han inte. Allt låg på mig. Det var inte rättvist, säger Hanna. Ultraljudet och de andra kontrollerna på mödravården visade att barnet inom henne växte och mådde bra. Det gjorde valet mellan abort och fortsatt graviditet än svårare. Hanna befann sig i en existentiell kris. Sakta insåg hon att det som växte i henne var en del av henne själv. – Jag är inte religiös eller abortmotståndare eller moralist. I många fall är abort motiverat. Men jag kände att det som fanns i mig inte bara gick att skrapa ur, att kirurgiskt avlägsna. Det var mera en känsla i kroppen än i huvudet. Jag har alltid haft en vördnad för livet, att det är okränkbart. Det kanske har att göra med att jag har ganska många syskon. – Även om jag famlade i ovisshet och vånda bestämde jag mig. Både att föda barnet, men också att inte behålla det. Det fanns inte på min karta att bli ensamstående mamma. Det var bäst om barnet fick nya föräldrar resonerade jag, säger Hanna. Hon tog kontakt med olika adoptionsförmedlingar och fastnade till slut för en ickekatolsk. Hon fick välja ut ett par och träffade dem när hon var i slutet av sjunde månaden. De verkade trevliga, kärleksfulla och hade intressen som liknade Hannas, bland annat musik och dans. Att de hade det materiellt bra var också viktigt. Hon ville att barnet skulle få en mamma och en pappa, riktiga mor- och farföräldrar och en riktig släkt. Trygghet. Kärlek. Omsorg. Hon kunde föda sitt barn men inte ge det allt det andra. Så tänkte hon. Hon uppfattade sitt beslut som rationellt. – På ett plan ville jag att de skulle likna mig själv, men adoptivföräldrarna kunde erbjuda något som jag inte kunde. Psykologiskt levde jag bara i nuet. Jag hade inget perspektiv bortom nionde månaden och kunde inte föreställa mig tiden efter förlossningen. – Efteråt har jag förstått att jag levde i misär. Jag låg och grät mig igenom nätterna. Innan hon mötte de blivande adoptivföräldrarna hade hon berättat för sin mamma att hon var gravid. Mamman visade mest ointresse och likgiltighet. I stället för ett ”jaså” hade Hanna velat höra mamman säga att allt skulle ordna sig, att hon skulle hjälpa Hanna, att hon var glad för hennes skull, att det fanns tusentals ensamma lyckliga mammor. – I min familj talar man inte om känslor, och vi är vana vid att klara oss på egen hand. Jag skulle kunna beskriva mammas inställning som ett stort svek. Men jag vet inte, hon är en produkt av en strängt religiös uppfostran och rår kanske inte för sin oförmåga. – Samtidigt är jag hennes barn, även om jag var en vuxen kvinna som levde mitt eget liv. Hanna reser sig upp och hämtar två små fotoalbum. I dem finns några polaroidbilder på Sandro tagna av en sjuksköterska vid förlossningen. Det finns också fotografier med Hanna, Sandro och den nya mamman från den enda gången hon har besökt adoptivfamiljen i Italien. Dessa tiotal bilder är det hon har av sin son. Hon tar ofta fram fotografierna och tittar på dem. Under några veckor efter förlossningen var Sandro placerad i fosterhem. Hanna var där en eller två gånger i veckan. Hon kunde fortfarande ändra sig. Men hon fortsatte adoptionsprocessen. Hon menade att det var bäst för barnet, samtidigt som hon kände att hon kanske gjorde något som hon skulle få sota för, som hon säger. Hon kände – och känner – sig som en amputerad. Hon funderar på om beslutet verkligen var oundvikligt. – På något underligt sätt ville jag skydda Sandro mot min egen utsatthet. Hans liv skulle bli bättre utan mig, fick jag för mig. I dag, fyra år efter det att hon lämnade ifrån sig Sandro, ångrar hon sig. Hon känner ångest och ånger över det oåterkalleliga i beslutet samtidigt som hon vet att ångern saknar realism. Det som är gjort kan inte vara ogjort, adoptionen kan inte hävas. – Inte ens om det vore möjligt är det säkert att jag skulle vilja bryta adoptionen. Varken för min sons skull eller parets som är hans föräldrar. Han har det bra hos dem och han har sin släkt omkring sig. Livet i Italien är hans liv, adoptivmodern är hans mamma. – Men det blev inte så lätt som jag trodde att gå vidare, säger hon. Sorgen har inte gått över och hon har inte bara kunnat fortsätta med sitt liv. En bit av henne har fallit bort. När hon var yngre kunde hon vara engagerad och stridbar, inte minst när det gällde orättvisor. Hon har inte samma glöd längre. Hon känner sig ”utslätad” på något sätt och äldre än sina 27 år. Under hela adoptionsprocessen har Hanna haft lätt för att sätta sig in i andra människors situation; sonens, adoptivföräldrarnas, Davids, sin egen mammas. Kanske har hon sett för lite till sina egna behov och för mycket till andras. Hanna har inte dåligt samvete för sitt beslut. Men hon har många frågor: För vems skull lämnade hon bort sitt barn? Har Sandro det bättre hos sina båda nya föräldrar än han hade haft hos henne? Tyckte hon inte att hon var värd att vara mamma? Har hon straffat sig själv? Eftersom det har gått nästan tre år sedan Hanna såg Sandro har hon många fantasier. Hon tänker på hur det går på dagis, om han har lekkompisar, hur han leker, om han är skärpt, om han fått hennes temperament. Och hon funderar på hur det ska bli för honom i framtiden. När han blir äldre, när föräldrarna berättar. För det vill hon att de gör. – Min önskan är att de ska berätta och att Sandro ska få veta att han har en mamma och en släkt och rötter här i Sverige. Och en pappa. Samtidigt är jag rädd för hur jag en dag ska kunna förklara mitt beslut. Går det? Hur kommer Sandro att reagera när jag säger att jag ångrade mig? Med anklagelse? Förståelse? Sorg? Ointresse? – Jag vill att han ska förstå att det jag gjorde var mitt livs svåraste beslut. Men att jag gjorde det för att jag älskade honom. Hur ser Hannas kärlek till sonen ut? I hennes fantasi och i den inre monolog hon ofta för med sig själv leker och skrattar de tillsammans. De dansar, för Hanna älskar dans. Hon stöttar Sandro i allt, har honom nära sig, och Sandro frågar en massa saker. Men det är fantasier och en ensidig – obesvarad – mammakärlek på avstånd. Kontakterna med Sandro och hans familj har blivit alltmer sporadiska. De sker genom en socialassistent i Italien. Till jular och födelsedagar brukar Hanna skicka paket; ett par vantar, en mössa, en leksak, en barnbok på svenska. Hon planerar att resa till Italien nu i påsk och hoppas att få träffa sin son. – Jag har inga juridiska rättigheter utan är utlämnad till socialassistenten och föräldrarna. Och det accepterar jag. Så är det när man adopterar bort ett barn. Man frånsäger sig en självklar rättighet. Man avstår. Hanna beskriver sig som en person som står med fötterna stadigt på jorden. Hon hoppas att hon en gång ska få ett nytt barn, att hon ska få en egen familj. Hon vill inte straffa sig själv. Jan Kantor jan.kantor@dn.se 08-738 21 59 Personerna som förekommer i texten heter egentligen något annat. Adoptivmamman som funderar över sina barns biologiska mödrar.


Falsk färg döljer hälsorisk

Summary: Nyfångad tonfisk har en klar röd färg. Är tonfiskköttet grått är det inte färskt. Om man behandlar tonfiskköttet med gas behåller fisken sin röda färg längre. Men behandlingen kan orsaka histaminförgiftning hos konsumenter.

Tonfisk äter vi inte bara konserverad i burk utan även färsk. Den är god i många varmrätter med fisk, vi får den även rå på sushirestaurangen. Det är en dyr färsk fisk, kilopriset är högt. Om den klara röda färgen på köttet kan bevaras längre än vad som är naturligt, kan konsumenten fås att tro att fisken är färskare än den egentligen är. - Den röda färgen upplevs som attraktiv, som ett mått på hur färsk fisken är, säger Pontus Elvingsson, statsinspektör på Livsmedelsverket. Tonfiskkött som blir liggande, oxiderar och blir gråaktigt, precis som vanligt däggdjurskött. När det gäller vanligt kött känner vi på lukt och smak om köttet har blivit dåligt. - Men hos tonfisken går bakteriernas nedbrytning så snabbt att tonfisken hinner bli dålig innan vi känner någon smakförändring. Hållbarhetstiden är kort. Histaminbildningen går snabbt. En röd färg på fisken, som åstadkommits genom kolmonoxid kan göra att fisken är till salu för länge. För en vanlig konsument är det svårt att se. Värmebehandling tar inte bort histaminet. Histaminförgiftning kan ge en reaktion som liknar en allergisk reaktion. I lindrigare fall blir man lite röd runt läpparna och i ansiktet, man kan få klåda och huvudvärk. I allvarligare fall kan man drabbas av kraftiga kräkningar, hjärtklappning och andningssvårigheter. Livsmedelsverket har uppmärksammat att det under flera år har kommit in färsk tonfisk som behandlats med gasen kolmonoxid för att den röda färgen på köttet ska bevaras. Men eftersom gasen inte har någon effekt på fiskens bakterieflora, utan enbart på den röda färgen, betraktar Livsmedelsverket i likhet med EU-kommissionen kolmonoxiden som en otillåten tillsats. För att komma förbi reglerna om tillsatser och ändå bevara den röda färgen har man kunnat röka fisken utan att ge den en "rökt" smak. Tekniken kallas "clean smoke" eller "clear smoke". Röken renas så att enbart de förbränningsgaser - bland annat kolmonoxid - som bildas vid ofullständig förbränning återstår. Nu finns ett beslut från EU-kommissionen att även clear smoke tekniken ska betraktas som en otillåten tillsats. Livsmedelsverket har gått ut till miljö- och hälsoskyddsförvaltningarna och påtalat detta. Hur många fall av histaminförgiftning som orsakats av tonfisk har Livsmedelverket inga uppgifter om. Hösten 2000 uppmanade verket till skärpt importkontroll av färsk tonfisk sedan flera fall av akut matförgiftning rapporterats från en lunchrestaurang i Stockholm. Lunchgästerna fick symtom redan efter en halvtimme. Miljöförvaltningen tog ett antal prover på tonfisk hos grossister. Flera av proven innehöll för höga halter histamin. Fredrik Karner arbetar på miljöförvaltningen i Göteborg. Där har man nyligen informerat grossisterna om att tonfisk som behandlats med "clear smoke" inte får importeras och att den är förbjuden i hela EU. - Om vi påträffar sådan tonfisk kan vi förlägga den med saluförbud. Tonfisk importeras vanligen från Thailand, Indonesien eller Sri Lanka. Antingen köps den in direkt till svenska grossister eller via ett annat EU-land. Rökning med clear smoke-tekniken förekommer enligt uppgift i Holland, varifrån fisken säljs vidare. Inga risker med tonfisk på burk Tonfisk som säljs djupfryst har givetvis inte samma problem med histamintillväxt. Inte heller tonfisk som säljs som burkkonserv. Här har skett en stor kvalitetsförbättring under senare år, enligt Livsmedelsverket. Fiskebåtarna har en helt annat nedkylningsteknik än vad de hade för bara tio år sedan. När fisken processas i fabriker i exempelvis Thailand har man betydligt bättre kontroll i dag. Den konserverade tonfisken är steril och då finns ju inga bakterier som kan bidra till utveckling av histamin. Det är inte bara tonfisk som kan orsaka de här problemen. Det gäller även makrill och nya arter i våra fiskdiskar, som escolarfiskar, ibland slarvigt kallad smörfisk.


Två krafter kämpar inom varje polis

Summary: För många poliser är det viktigare att uppnå resultat än att följa lagarna. Detta tänkande är vanligt inom poliskulturen, enligt polisforskaren Rolf Granér. "Vissa tar sig dessutom rätten att uppfostra eller straffa 'buset' genom att använda onödigt våld", säger han.

Somliga poliser är noga med att följa de lagar som gäller för deras arbete. Andra är mindre nogräknade. Enligt psykologen Rolf Granér kämpar två krafter om herraväldet inom varje enskild polis. Dessa krafter är kopplade till två helt olika ideal inom polisernas yrkeskultur: det legalistiska och det autonoma. - Båda sätten att tänka finns hos de flesta patrullerande poliser, säger Rolf Granér, men jag bedömer att de flesta väger över åt det autonoma hållet. De har en självständig hållning till de lagar och regler som ska styra polisarbetet. De försöker följa lagen i vardagen, men det händer att de skaffar sig ett handlingsutrymme i jobbet som är större än vad lagboken egentligen tillåter. Rolf Granér är lärare i polispsykologi vid polisutbildningen i Växjö. Han har nyligen doktorerat på en avhandling med titeln "Patrullerande polisers yrkeskultur". Han har följt polispatruller under ett tjugotal arbetspass och gjort 25 djupintervjuer med yrkesverksamma poliser. Dessutom har han genomfört en serie tidigare studier som har resulterat i två böcker om polisetik. Det finns stora skillnader mellan den utpräglat legalistiska polisen och den som är autonom i sitt tänkande, enligt Rolf Granér. Den förstnämnda ser sig som det politiska systemets, rättsväsendets och polisorganisationens förlängda arm. Inget polisingripande får ske utan lagstöd. Varje polisman ska lojalt lyda överhetens order utan att låta de egna värderingarna spela in. - De poliser som har ett starkt legalistiskt perspektiv är ganska få och illa tålda av kollegerna. De kallas föraktfullt "bokstavspoliser" eller "paragrafryttare", berättar Rolf Granér. Den utpräglat autonomt tänkande polisen är av en helt annan sort. Han snarast föraktar sina chefer; de saknar kontakt med verkligheten, anser han. Han vill helst inte alls underordna sig överheten, utan ser sig som en självständig samhällskraft som utifrån sin egen och kollegernas uppfattning om folkets behov ska upprätthålla moral, lag och ordning. Han tycker inte att lagarna måste följas i varje läge. Han avgör själv vad som är rätt och vad som är fel med det "sunda förnuftet" som ledstjärna. I det ena ärendet kan han låta bli att agera, trots att han är skyldig att göra det. I det andra kan han ta sig olagligt stora friheter för att störa, jaga och fånga in "buset" - det är "riktigt polisarbete", enligt det autonoma synsättet. Det kan handla om olaga husrannsakan, att utnyttja lagar på annat sätt än vad lagstiftaren avsåg eller att hota eller uppträda onödigt kränkande. En polis kan också vara "hungrig" eller "trött", enligt polisjargongen. Det innebär att han eller hon antingen är ambitiös och ihärdig eller desillusionerad och passiv i arbetet. Alla de poliser Rolf Granér intervjuade hävdade att antalet trötta kolleger har ökat på senare år. Flera håller med om det kontroversiella påstående som professor Leif G W Persson gick ut med i tidningarna för några år sedan: omkring var fjärde polis i Sverige har gjort "patron ur" på jobbet, främst på grund av den tröga och ineffektiva polisorganisationen. En polis kan vidare, enligt Rolf Granér, vara intellektuellt reflekterande i synen på sin egen roll och på samhället, respektfull inför andra yrkesgruppers kompetens och villig att förändra sitt eget sätt att arbeta när ny kunskap dyker upp. Den andra ytterligheten är den antiintellektuella och fördomsfulla polisen som håller sig med en svartvit världsbild, som hävdar att poliser alltid vet bäst och som ser drastisk handling som den bästa lösningen på nästan varje problem. Somliga poliser understryker att alla människor har samma värde och att även en misstänkt brottsling eller en drogmissbrukare har rätt att bli värdigt bemött. Det är människors handlingar som är onda eller goda - inte människorna själva. Andra poliser har en helt annan människosyn. De delar in medborgarna i kategorier: de skötsamma och de kriminella, "Svensson" och buset. Vissa människor har bra karaktär, andra dålig; en gång buse, alltid buse. I detta perspektiv är det bara de hyfsat normala och välartade medborgarna som förtjänar ett respektfullt bemötande från polisens sida. "Buset" kan i polisjargongen även kallas "skubb" eller "kolingar", "drufs" eller "schattar". Till denna grupp hör i första hand män som gång på gång gör sig skyldiga till lagbrott som rån eller inbrott, misshandel eller narkotikabrott, bilstöld eller snatteri. Dit hör också busarnas kompisar och flickvänner. - En buse är automatiskt skyldig, enligt de autonomt tänkande poliserna. Han kan behandlas efter polisens eget gottfinnande, förklarar Rolf Granér. Många poliser betraktar också en rad andra grupper i samhället på liknande sätt: alkoholisterna och drogmissbrukarna, "yrkesdemonstranterna" och invandrargängen, uteliggarna och de prostituerade. - Alla dessa människor är "police property" i det autonoma perspektivet. De anses hota allmänhetens trygghet och bör snarast stuvas undan ur stadsbilden, säger Rolf Granér. Ett sätt att lagvidrigt undanröja eller straffa någon man inte gillar är att "lobba" honom. Enligt lagen om omhändertagande av berusade personer (LOB) har nämligen polisen rätt att gripa och låsa in den som har druckit så mycket att han "inte kan ta hand om sig själv" eller "utgör en fara för sig själv eller för någon annan". - Det är en välkänd metod bland poliser att utnyttja denna eller andra gummilagar för att straffa dem som anses kaxiga, säger Rolf Granér. De behöver inte vara särskilt berusade för att bli lobbade, det kan räcka med att de är uppkäftiga. En polis kan dessutom vara mjuk eller tuff, enligt Rolf Granérs analys. Den som är mjuk undviker våld och försöker lösa konflikter genom förhandlingar och tålmodiga samtal. Han eller hon ser de sociala faktorerna bakom kriminaliteten, vill i första hand arbeta med förebyggande brottsbekämpning, betonar polisens hjälpande roll och får därmed tåla att bli kallad "socialpolis" eller "velourpolis" av sina kolleger. Den tuffa polisen gör tvärtom. Han säger till en eller möjligen två gånger, sedan tar han i med hårdhandskarna. Han gillar biljakter och actionvåld, vill ha snabba resultat och skaffar sig respekt genom att skrämma människor. För honom är pistolen, batongen, handklovarna och musklerna de viktigaste verktygen i kampen mot buset, och han tycker sig bära hela samhället på sina vältränade axlar; utan honom skulle kaos och allmän laglöshet råda. Och ändamålen helgar medlen. Så här ser en bra arbetsdag ut, enligt en av de tuffa och autonomt tänkande poliser som Rolf Granér citerar i sin avhandling: "En blåljuskörning, en biljakt och ett gripande." - Den sortens poliser leker fortfarande tjuv och polis, säger Rolf Granér, och man behöver ju inte vara psykoanalytiker för att inse batongens symbolvärde. De flesta är yngre män som har valt att jobba i tungt brottsbelastade storstadsdistrikt. Det vore en överdrift att påstå att alla yngre storstadspoliser tänker tufft och autonomt. Men det är ofta bland dem man finner de notoriskt våldsamma poliserna som återkommande gör sig skyldiga till övergrepp. Så här har tuffa poliser förklarat sitt våld inför Rolf Granér: "Det här är ju det enda straff de får." "Buset ska uppfostras!" "Polisens auktoritet måste försvaras!" "Jag var så förbannad. Jag var tvungen att avreagera mig." Mest omtyckt av kollegerna är den balanserade polisen som går en medelväg i alla dessa avseenden. Som är solidarisk och arbetsvillig, som använder sitt goda omdöme och undviker hårda tag om det går. Socialpolisen är enligt många kolleger en mes som aldrig får något gjort och som är för svag i farliga situationer. Men den tuffa och starkt autonomt inriktade polisen är inte heller så omtyckt. Han är visserligen bra att ha med sig vid inbrytningar eller våldsamma gatuslagsmål, men han kan få hård intern kritik när han har använt onödigt våldsamma metoder. - Grov misshandel är numera knappast en accepterad del av poliskulturen, säger Rolf Granér. Men måttligt övervåld i syfte att uppfostra och straffa buset - det bryr sig ingen om. Visserligen finns det ett ideal som handlar om att en polis ska kunna besinna sig. Men många poliser har stor förståelse för kolleger som använder övervåld när de har blivit provocerade. Och den beryktade kårandan då, den som får poliser att blunda eller ljuga för att skydda kolleger som har gjort sig skyldiga till övergrepp? Är den "på utdöende", vilket bland andra Birgitta Fröberg, biträdande chef för Stockholmspolisens enhet för interna utredningar, hävdar? - Den är möjligen i avtagande, men visst finns den kvar, säger Rolf Granér. Så här citerar han en polis i sin avhandling: "Om vi räknar på tusen poliser så skulle jag gissa att det max är en - inte ens det - som skulle anmäla en kollega i dag. Fast vi diskuterar det, ska det otroligt mycket till för att göra det."


Två krafter kämpar inom varje polis

Summary: För många poliser är det viktigare att uppnå resultat än att följa lagarna. Detta tänkande är vanligt inom poliskulturen, enligt polisforskaren Rolf Granér. ”Vissa tar sig dessutom rätten att uppfostra eller straffa ’buset’ genom att använda onödigt våld”, säger han.

Somliga poliser är noga med att följa de lagar som gäller för deras arbete. Andra är mindre nogräknade. Enligt psykologen Rolf Granér kämpar två krafter om herraväldet inom varje enskild polis. Dessa krafter är kopplade till två helt olika ideal inom polisernas yrkeskultur: det legalistiska och det autonoma. – Båda sätten att tänka finns hos de flesta patrullerande poliser, säger Rolf Granér, men jag bedömer att de flesta väger över åt det autonoma hållet. De har en självständig hållning till de lagar och regler som ska styra polisarbetet. De försöker följa lagen i vardagen, men det händer att de skaffar sig ett handlingsutrymme i jobbet som är större än vad lagboken egentligen tillåter. Rolf Granér är lärare i polispsykologi vid polisutbildningen i Växjö. Han har nyligen doktorerat på en avhandling med titeln ”Patrullerande polisers yrkeskultur”. Han har följt polispatruller under ett tjugotal arbetspass och gjort 25 djupintervjuer med yrkesverksamma poliser. Dessutom har han genomfört en serie tidigare studier som har resulterat i två böcker om polisetik. Det finns stora skillnader mellan den utpräglat legalistiska polisen och den som är autonom i sitt tänkande, enligt Rolf Granér. Den förstnämnda ser sig som det politiska systemets, rättsväsendets och polisorganisationens förlängda arm. Inget polisingripande får ske utan lagstöd. Varje polisman ska lojalt lyda överhetens order utan att låta de egna värderingarna spela in. – De poliser som har ett starkt legalistiskt perspektiv är ganska få och illa tålda av kollegerna. De kallas föraktfullt ”bokstavspoliser” eller ”paragrafryttare”, berättar Rolf Granér. Den utpräglat autonomt tänkande polisen är av en helt annan sort. Han snarast föraktar sina chefer; de saknar kontakt med verkligheten, anser han. Han vill helst inte alls underordna sig överheten, utan ser sig som en självständig samhällskraft som utifrån sin egen och kollegernas uppfattning om folkets behov ska upprätthålla moral, lag och ordning. Han tycker inte att lagarna måste följas i varje läge. Han avgör själv vad som är rätt och vad som är fel med det ”sunda förnuftet” som ledstjärna. I det ena ärendet kan han låta bli att agera, trots att han är skyldig att göra det. I det andra kan han ta sig olagligt stora friheter för att störa, jaga och fånga in ”buset” – det är ”riktigt polisarbete”, enligt det autonoma synsättet. Det kan handla om olaga husrannsakan, att utnyttja lagar på annat sätt än vad lagstiftaren avsåg eller att hota eller uppträda onödigt kränkande. En polis kan också vara ”hungrig” eller ”trött”, enligt polisjargongen. Det innebär att han eller hon antingen är ambitiös och ihärdig eller desillusionerad och passiv i arbetet. Alla de poliser Rolf Granér intervjuade hävdade att antalet trötta kolleger har ökat på senare år. Flera håller med om det kontroversiella påstående som professor Leif G W Persson gick ut med i tidningarna för några år sedan: omkring var fjärde polis i Sverige har gjort ”patron ur” på jobbet, främst på grund av den tröga och ineffektiva polisorganisationen. En polis kan vidare, enligt Rolf Granér, vara intellektuellt reflekterande i synen på sin egen roll och på samhället, respektfull inför andra yrkesgruppers kompetens och villig att förändra sitt eget sätt att arbeta när ny kunskap dyker upp. Den andra ytterligheten är den antiintellektuella och fördomsfulla polisen som håller sig med en svartvit världsbild, som hävdar att poliser alltid vet bäst och som ser drastisk handling som den bästa lösningen på nästan varje problem. Somliga poliser understryker att alla människor har samma värde och att även en misstänkt brottsling eller en drogmissbrukare har rätt att bli värdigt bemött. Det är människors handlingar som är onda eller goda – inte människorna själva. Andra poliser har en helt annan människosyn. De delar in medborgarna i kategorier: de skötsamma och de kriminella, ”Svensson” och buset. Vissa människor har bra karaktär, andra dålig; en gång buse, alltid buse. I detta perspektiv är det bara de hyfsat normala och välartade medborgarna som förtjänar ett respektfullt bemötande från polisens sida. ”Buset” kan i polisjargongen även kallas ”skubb” eller ”kolingar”, ”drufs” eller ”schattar”. Till denna grupp hör i första hand män som gång på gång gör sig skyldiga till lagbrott som rån eller inbrott, misshandel eller narkotikabrott, bilstöld eller snatteri. Dit hör också busarnas kompisar och flickvänner. – En buse är automatiskt skyldig, enligt de autonomt tänkande poliserna. Han kan behandlas efter polisens eget gottfinnande, förklarar Rolf Granér. Många poliser betraktar också en rad andra grupper i samhället på liknande sätt: alkoholisterna och drogmissbrukarna, ”yrkesdemonstranterna” och invandrargängen, uteliggarna och de prostituerade. – Alla dessa människor är ”police property” i det autonoma perspektivet. De anses hota allmänhetens trygghet och bör snarast stuvas undan ur stadsbilden, säger Rolf Granér. Ett sätt att lagvidrigt undanröja eller straffa någon man inte gillar är att ”lobba” honom. Enligt lagen om omhändertagande av berusade personer (LOB) har nämligen polisen rätt att gripa och låsa in den som har druckit så mycket att han ”inte kan ta hand om sig själv” eller ”utgör en fara för sig själv eller för någon annan”. – Det är en välkänd metod bland poliser att utnyttja denna eller andra gummilagar för att straffa dem som anses kaxiga, säger Rolf Granér. De behöver inte vara särskilt berusade för att bli lobbade, det kan räcka med att de är uppkäftiga. En polis kan dessutom vara mjuk eller tuff, enligt Rolf Granérs analys. Den som är mjuk undviker våld och försöker lösa konflikter genom förhandlingar och tålmodiga samtal. Han eller hon ser de sociala faktorerna bakom kriminaliteten, vill i första hand arbeta med förebyggande brottsbekämpning, betonar polisens hjälpande roll och får därmed tåla att bli kallad ”socialpolis” eller ”velourpolis” av sina kolleger. Den tuffa polisen gör tvärtom. Han säger till en eller möjligen två gånger, sedan tar han i med hårdhandskarna. Han gillar biljakter och actionvåld, vill ha snabba resultat och skaffar sig respekt genom att skrämma människor. För honom är pistolen, batongen, handklovarna och musklerna de viktigaste verktygen i kampen mot buset, och han tycker sig bära hela samhället på sina vältränade axlar; utan honom skulle kaos och allmän laglöshet råda. Och ändamålen helgar medlen. Så här ser en bra arbetsdag ut, enligt en av de tuffa och autonomt tänkande poliser som Rolf Granér citerar i sin avhandling: ”En blåljuskörning, en biljakt och ett gripande.” – Den sortens poliser leker fortfarande tjuv och polis, säger Rolf Granér, och man behöver ju inte vara psykoanalytiker för att inse batongens symbolvärde. De flesta är yngre män som har valt att jobba i tungt brottsbelastade storstadsdistrikt. Det vore en överdrift att påstå att alla yngre storstadspoliser tänker tufft och autonomt. Men det är ofta bland dem man finner de notoriskt våldsamma poliserna som återkommande gör sig skyldiga till övergrepp. Så här har tuffa poliser förklarat sitt våld inför Rolf Granér: ”Det här är ju det enda straff de får.” ”Buset ska uppfostras!” ”Polisens auktoritet måste försvaras!” ”Jag var så förbannad. Jag var tvungen att avreagera mig.” Mest omtyckt av kollegerna är den balanserade polisen som går en medelväg i alla dessa avseenden. Som är solidarisk och arbetsvillig, som använder sitt goda omdöme och undviker hårda tag om det går. Socialpolisen är enligt många kolleger en mes som aldrig får något gjort och som är för svag i farliga situationer. Men den tuffa och starkt autonomt inriktade polisen är inte heller så omtyckt. Han är visserligen bra att ha med sig vid inbrytningar eller våldsamma gatuslagsmål, men han kan få hård intern kritik när han har använt onödigt våldsamma metoder. – Grov misshandel är numera knappast en accepterad del av poliskulturen, säger Rolf Granér. Men måttligt övervåld i syfte att uppfostra och straffa buset – det bryr sig ingen om. Visserligen finns det ett ideal som handlar om att en polis ska kunna besinna sig. Men många poliser har stor förståelse för kolleger som använder övervåld när de har blivit provocerade. Och den beryktade kårandan då, den som får poliser att blunda eller ljuga för att skydda kolleger som har gjort sig skyldiga till övergrepp? Är den ”på utdöende”, vilket bland andra Birgitta Fröberg, biträdande chef för Stockholmspolisens enhet för interna utredningar, hävdar? – Den är möjligen i avtagande, men visst finns den kvar, säger Rolf Granér. Så här citerar han en polis i sin avhandling: ”Om vi räknar på tusen poliser så skulle jag gissa att det max är en – inte ens det – som skulle anmäla en kollega i dag. Fast vi diskuterar det, ska det otroligt mycket till för att göra det.” Gert Svensson gert.svensson@dn.se 08-738 21 63


"Jag skolades till hårding"

Summary: Michael Lundh var känd som en av hårdingarna inom piketen vid Norrmalmspolisen i Stockholm. "Vi betraktade buset som sopor och använde ofta alldeles för mycket våld. Jag var förblindad av grupptrycket och av den brutala poliskultur jag skolades in i."

Michael Lundh älskade sin morfar. Han följde med honom till Länkarnas sommarhem i Östergötland, och roligast var det när de gav sig ut i båten för att tjuvfiska. - Han hade sina perioder med spriten. Polisen hade tagit honom för fylla flera gånger. Men han var en av dem som gav mig mest kärlek under uppväxten. Och jag börjar nästan gråta när jag tänker på hur jag har behandlat människor som han under min tid som polis i Stockholm. Under sina första nio tjänsteår blev Michael Lundh anmäld för övervåld, kränkningar eller tjänstefel tolv gånger. Men han åkte aldrig dit. - Jag borde ha blivit anmäld flera hundra gånger. Jag gjorde mig skyldig till misshandel, olaga frihetsberövande och osant intygande gång på gång. Det var så jag och många andra inom Norrmalmspolisen jobbade. Om vi hade blivit dömda för alla övergrepp - då hade vi fått sitta i fängelse i många år! Morfadern låg för döden när Michael Lundh kom in på Polishögskolan i Solna. Året var 1979. Den gamle mannen skröt i sjuksängen om att grabben hans skulle bli polis, men hans känslor var dubbla; han hade själv blivit så illa behandlad av ordningsmakten att han i grunden ogillade poliser. Och det var en kluven värld grabben kom till. De stora ämnena var straffrätt och ordningspolistjänst. Poliseleverna drillades i att alltid ha lagstöd för varje tänkbar tjänsteåtgärd; uppgiften var att skydda, hjälpa och ställa till rätta. - Men de praktiska övningarna leddes av instruktörer från Norrmalmspolisen, och de talade nedlåtande om "buset", kallade oss "kungens pojkar" och lät oss förstå att vi stod över andra i samhället. En av dem sade åt oss att vända på batongen, för på så vis skulle vi få bättre effekt mot buset, berättar Michael Lundh. Han sög i sig de tuffa instruktörernas elitistiska vi-och-dom-tänkande. Polisernas värld blev den enda som existerade för honom. Han umgicks enbart med andra poliselever, och drömmen var att få jobba inom piketen på Norrmalm. - Jag gömde mitt jag i en polisgestalt. Jag snaggade håret och var till hundra procent polis. När jag gick på krogen hade jag polisens emblem på bältet, på slipsnålen och på manschettknapparna. Michael Lundh var läraktig; som godkänd polis blev han faktiskt värvad just till piketen på Norrmalm. Han kom att tillhöra B-turen, ett arbetslag som var beryktat för sin hårdhet och sin machoanda. Många byggde muskler på fritiden, och de kvinnliga kollegerna kallades attrapper. Under ett av sina första arbetspass på Sergels torg blev han förevisad det så kallade avvisiteringsrummet vid T-Centralen Norra. Där hade en man nyligen fått mjälten spräckt i närkontakt med polisen; det var där man "spöade buset", enligt den polisjargong som nu kom att tillhöra Michael Lundhs vardag. En av kollegerna erbjöd sig att demonstrera hur ett "trumsolo" gick till. - Han hämtade en narkoman som stod och hängde i biljetthallen och tog in honom för kroppsvisitation. Mannen fick klä av sig och sära på sina skinkor för att visa att han inte hade "stoppat upp något där". Sedan började kollegan slå honom på hans mjukdelar med batongen, och han slog hårt. "Det här är ett trumsolo!" sade han. Michael Lundh föll in i mönstret. Han började visitera människor utan att ha stöd för detta i lagen, och han var hårdhänt. - Jag blev snabbt både cynisk och avtrubbad. Jag skolades in i ett föraktfullt och våldsamt beteende, och det skedde med chefernas tysta stöd. "Samhället daltar med buset", så lät det när B-turen tog en fika. - Vi tog oss rätt att på egen hand straffa dem vi uppfattade som kriminella. Vi utgick bara från att de var skyldiga och verkställde straffet direkt. De var sopor som skulle rensas bort från samhällskroppen, och vi var renhållningsarbetarna. Den "buse" som inte genast lydde och var underdånig blev utsatt för "polisiering": - Vi tog vi in honom i bussen eller avvisiteringsrummet, och där stressade vi honom med kränkande förolämpningar så att han skulle bli förbannad. Ibland gav man killen ett snabbt knytnävsslag i mellangärdet eller slog honom med batongen på mjukdelarna. Även om han inte var märkbart berusad kunde vi sy in honom över natten för fylla. Och när vi kom till arresten klädde vi av honom, ofta utan lagstöd, bara för att förnedra honom. Vi hittade alltid något svepskäl. En gång gick hela piketen in i en bokhandel, på led, i marschkängor. Var och en köpte ett exemplar av boken "Tredje rikets uppgång och fall". - Ordet rasister är för starkt, säger Michael Lundh. Men min tid i piketen gav mig starka fördomar om invandrare. Vi såg dem som lägre stående människor som ständigt gjorde sig skyldiga till lagbrott. De sociala faktorerna bakom statistiken diskuterade vi aldrig. Den som ville göra det blev föraktad och kallad "sossepolis". Att anmäla en kollega för övervåld eller kränkningar - det var fullständigt otänkbart. - Vi lärde oss snabbt konsten att skriva oss fria, berättar Michael Lundh. Vi anpassade alltså våra rapporter efter vad lagarna krävde. Sanningen var mindre viktig. Om någon blev anmäld, då snackade vi ihop oss och lade fram en samstämmig men falsk historia. Jag - och många med mig - ljög inför internutredarna och vittnade falskt inför domstolen. Det var rutin. Vändningen kom när Michael Lundh hade blivit pappa. - Min son gav mig helt nya insikter om vad som är viktigt i livet. Jag började jobba som närpolis, fick personlig kontakt med ungdomar och med socialt utsatta människor och började ändra mina värderingar. Jag insåg mer och mer att det just är de sociala faktorerna som ligger bakom kriminaliteten, att det svartvita vi-och-dom-tänkande som dominerar inom polisen inte håller. Tillsammans med en kollega sökte han närkontakt med kriminella ungdomsgäng från socialt belastade förorter, åkte på läger med killarna, försökte förstå hur de tänkte - och kände igen sig. - Jag såg samma mekanismer i de där gängen som i polispiketen. Killarna såg upp till den tuffa ledaren, ingen vågade sticka ut och gruppens regler var viktigare än landets lagar. Under slutet av 1990-talet utvecklades Michael Lundh till en allt mer känd och oppositionellt sinnad "sossepolis". Han hade täta kontakter med invandrarorganisationerna, han värvades till regeringens ungdomsdelegation och hävdade offentligt att polisledningen använde sina resurser fel. I december 2000 skrev han i Expressen att polisen "diskriminerar ekonomiskt och socialt utsatta människor, invandrare och medborgare långt ner på samhällsskalan, främst i storstädernas förorter där sällan samhällets toppar bor eller sätter sin fot". - Jag begick ett karriärmässigt självmord, säger han. Mina kolleger mötte mig med hat eller isande tystnad, och cheferna försökte sätta munkavle på mig. I måndags lämnade han in sin avskedsansökan. Den dåliga poliskultur som han skolades in i - den finns kvar, hävdar han: - Närpolisreformen har kapsejsat. Allt färre poliser jobbar i nära kontakt med folket, allt fler gömmer sig i sina bilar och i sina militariserade uniformer. Jag hoppas och tror att polisvåldet har minskat. Men många av de hårdingar jag jobbade med är ju chefer nu. De anger tonen för de nya polisaspiranterna.


Phuket redo för turisterna

Summary: De första svenska charterturisterna efter tsunamin möts av jungfruliga stränder - och de är efterlängtade. Thailändarna jobbar dygnet runt för att röja upp och renovera efter naturkatastrofen.

Tusentals thailändare miste sina kära i naturkatastrofen. De som också förlorat sin inkomst är dubbelt drabbade. Thailändaren på gatan, de som jobbar i turistnäringen, guvenörer, ministrar och munkar - alla vädjar de om att turisterna ska komma tillbaka. Många här arbetar dag och natt för att anhöriga ska få hem sina döda, med röjning av stränderna, rivning av husrester, reparationer och nybyggen. De materiella skadorna på bebyggelsen och naturen är mindre än den regionala turistmyndigheten befarade. I de hårdast drabbade provinserna, Phang Nga, Krabi och Phuket, är det sammanlagt "bara" 20 procent av hotellrummen som antingen är borta eller obrukbara. Samtidigt har beläggningen sjunkit som en sten, från 85 till 15 procent. För att anpassa sig till marknaden planerar branschen särskilda paket för nya grupper av besökare: Guidade turer till de mest olycksdrabbade kuststräckorna kan verka stötande, men erbjudandet riktar sig inte i första hand till nyfikna "katastrofturister". Det finns många som har goda skäl att söka upp de drabbade områdena: Anhöriga till offren är en grupp. Många kanske kommer till Thailand för första gången och behöver hjälp för att ta sig till platserna där de förlorade sina kära, resonerar man. Svenska räddningsverket och generalkonsulatet i Phuket förbereder sig nu för att kunna möta behoven hos ett betydligt större antal anhöriga än de som hittills fått hjälp på plats. - När det gäller de första charterplanen från Sverige, vet vi att de flesta bokningar gjorts efter tsunamin. Därför har vi anledning att tro att många anhöriga finns bland resenärerna, säger Lars Georgsson, presstalesman på svenska generalkonsulatet i Phuket. En annan ny målgrupp är utländska volontärer som behöver billiga lösningar för att kunna vistas en längre tid på orter där möjligheterna till inkvartering är få. Men de stora thailändska kampanjerna riktar sig till den vanliga charterresenären. De tar fasta på den thailändska gästfriheten som fått stor publicitet i västmedierna under den kaotiska veckan efter tsunamin när sjukvårdspersonalen och befolkningen gjorde allt för att hjälpa drabbade turister. Nya argument i marknadsföringen av resmål som var hårt exploaterade före tsunamin, är att stränderna nu fått tillbaka något av sin "jungfrulighet". Och visst ser stränderna på Phuket ut som om klockan vridits tillbaka minst tio år. Sanden är vitare och horisonten obruten. Det är sparsamt med solstolar och parasoll på de stränder dit de första svenska charterturisterna anländer på onsdag. Men ännu några dagar har de lekande barnen Rebecka Ekdahl och Hanna Wilson från Malmö hela stranden för sig själva. - Vi var på Surin beach för några dagar sedan, men Kata är absolut den bästa stranden för barn, säger Hannas pappa Per Ekdahl. Strandrestaurangerna ligger öde, trots att det är lunchtid. Vattenskootrarna ligger som strandade delfiner i vattenbrynet. Av larmet och trängseln från solstekta turister hörs ingenting längre. Bara den gulnäbbade trastens skönsång och så syrsorna som börjar sina serenader exakt klockan 18.30 varje kväll när mörkret sänker sig över Andamankusten. Naturen har återtagit sin dominans. På Kata Beach finns inga elefantförare kvar och de stora djuren trampar otåligt i stallet. Inga turister köper längre frukt för att mata elefanterna, ingen rastar djur med tomma sadelkorgar. På Patong beach har en stor del av affärerna som sveptes bort av flodvågen öppnat igen. Det enda som saknas är kunder. Många anställda har blivit avskedade eller tillfälligt permitterade efter tsunamin. Sexhandeln var den "näringsgren" som snabbast kom på fötter efter tsunamin. Men nu har myndigheterna tagit tillfället i akt att rensa upp bland näringsidkarna på stranden. Här ska affärsdelen inte bara renoveras utan också "rehabiliteras". Vad det innebär i praktiken är osäkert men intentionen är i alla fall uttalad från myndigheternas sida. Själva stranden ska indelas i zoner, för att myndigheterna ska få bättre kontroll och kunna ta ut skatt på verksamheten. Ett femtiotal uthyrare ska få vara kvar, men om de inte följer de nya reglerna åker de ut. Varje kväll ska stranden rensas från parasoll och stolar. Och den som drar på sig klagomål från turister som känner sig ansatta av försäljare, hotas av näringsförbud.


Vi är släkt när vi känner för det

Summary: I Sverige har vi sedan århundraden levt i små familjer. Släkten träffar vi mest vid festliga tillfällen. Vi har många fler släktingar i livet än tidigare generationer. Vi använder släkten för att få umgänge, beröm och uppmärksamhet.

Vi umgås med våra släktingar vid speciella tillfällen, som på julafton, bemärkelsedagar och vid särskilda släktträffar. Släkten är inte särskilt betydelsefull i den svenska kulturen, enligt etnologen Åke Daun: - Det är det gamla bondesamhället som lever vidare. På den svenska landsbygden hade gårdarna stora avstånd mellan sig, och folk umgicks mest med dem som ingick i det egna hushållet. Från slutet av 1500-talet fram till det sena 1800-talet bestod ett hushåll oftast av två vuxna, deras barn och ibland en piga eller en dräng. Familjen hade i genomsnitt fyra eller fem medlemmar. Den äldste sonen tog vanligen över gården när föräldrarna blev gamla. De äldre brukade då flytta ut till en särskild undantagsstuga på gården, och i utbyte fick de rätt till exempelvis mjölk, tjänster eller pengar. "Särboendet" inom familjen var unikt för Sverige och det lever kvar än i dag, menar Åke Daun. - Det återspeglas i att många trivs med att vara för sig själva. Sommarstugan ska ligga så avsides som möjligt och ungdomar flyttar hemifrån tidigt. Tvärtemot människor i många andra kulturer är vi inte vana att dagligen umgås med våra släktingar. Släktträffen blir i stället mötespunkten, men det mötet kan bli jobbigt eftersom en grupp människor som inte valt att vara vänner då plötsligt förs samman. Svärmor har synpunkter på maten och sonen lider av att fortfarande bli betraktad som son, inte som jämlik. Vännerna väljer vi, men släkten är given, den finns där och vi kan inte göra något för att ändra på det. - Om två syskon bor på samma ort och deras barn växer upp tillsammans blir släktskapet en viktig relation från början. Men släkten betyder inte automatiskt mycket, man måste verka för att det ska vara så, säger Åke Daun. I boken "Familjeliv i Norden" skriver David Gaunt om två former av släktkontakter i modern tid: den vardagliga och den festliga. Mor, mormor och barnbarn kan ha en nära, intim och intensiv kontakt, medan den bredare, mer avlägsna släkten träffas vid släktträffar och via släktföreningar. Vi "använder" släkten i första hand för att få vänskap och umgänge, och för att få beröm och uppmärksamhet vid olika förändringar i vårt liv. När en människa fyller 50 anses det innebära en personlig statusförändring, och festen vid det tillfället är mycket viktig, skriver David Gaunt. Det är naturligt att samla släkten på födelsedagen, eftersom man också firar att släkten åldras och därmed lever vidare. Den rena släktträffen är mer sällsynt. Den är svår att genomföra och går att likna vid en pilgrimsfärd i sökandet efter något mystiskt och obestämt som kallas "rötter", skriver David Gaunt vidare. Deltagarna blir främst "informatörer om de egna rötterna" i stället för tänkbara vänner. En höjdpunkt är när man efteråt kan tala om hur många som var där och om att flera faktiskt aldrig hade träffats förut. Mötet blir ett sätt att tillfredsställa den egna nyfikenheten, en "symbolisk länk mellan familjens förflutna och framtid". Men hur mycket vi träffar släkten är individuellt och varierar dessutom mellan olika grupper. Inte bara kön och etnisk bakgrund spelar in, även klasstillhörighet. Ivar Lo-Johansson berättar i sina memoarer om hur han fick en släkttavla med anor tillbaka till 1700-talet: "Tidigare hade jag inte vetat mer om min släkt än några obetydliga detaljer... Själv hade jag inte haft någon släktkänsla. I den miljön där jag växt upp var det bara adel och storbönder som räknade sig ha släkter." I början av 1900-talet, när Ivar Lo-Johansson var barn, spelade släktförhålladen bland jordbruks- och fabriksarbetare en underordnad roll. Men släkten hade en större betydelse för bönder än för arbetare, eftersom arv av jord stod på spel. Att pengarna fortfarande är viktiga i sammanhanget blir tydligt i arvstvister även i modern tid, säger socialantropologen Ann-Kristin Ekman vid Högskolan Dalarna. Enligt henne har släkten olika stor betydelse i olika samhällssfärer. - Vid arv har blodsbanden en juridisk och ekonomisk betydelse. I sociala sammanhang har vi en annan valfrihet, vi kan säga "du, vi är faktiskt släkt" när det passar oss. Ann-Kristin Ekman har gjort studier i Norrlands inland och Bergslagen och fann att det kan vara situationen som avgör när vi talar om "släkt", "vänner" eller "arbetskamrater". Det finns inga givna strukturer, menar hon, släktskapet kan "konstrueras" och förhandlas kring. - Två kusiner som jobbar ihop kan i första hand kalla sig arbetskamrater, inte släkt. När det är julafton kan samma personer framhäva att de är släkt. Synen på familj och släkt förändras också genom nya familjebildningar, exempelvis homoäktenskap och dubbla familjer - där en eller båda föräldrarna har gift om sig efter skilsmässa, påpekar Ann-Kristin Ekman. Numera är det till exempel vanligt att ett barn har två "mormödrar". Släktens betydelse tycks öka med åldern. Fram till 40 års ålder umgås vi i första hand med vännerna, därefter med släkten. Det är främst äldre kvinnor som träffar sina nära anhöriga, enligt en undersökning från Statistiska centralbyrån. Ungefär hälften av alla vuxna träffar någon nära släkting utanför det egna hushållet varje vecka. Det handlar om syskon, föräldrar eller utflyttade barn. De flesta av oss tror att människor i Sverige förr levde mitt bland många släktingar, men det är en tankekonstruktion, menar David Gaunt. Förmodligen har vi fler släktingar i livet, och fler regelbundna kontakter med dem, i dag än någonsin tidigare, tror han. År 2000 hade en 65-åring tio till fjorton släktingar i livet, sekelskiftet dessförinnan hade en lika gammal person bara mellan åtta och tio släktingar i livet. Under 1800-talet och början av 1900-talet var livslängden kort, sällan levde fler än två generationer samtidigt. Folk flyttade omkring i samband med industrialiseringen och några stora släkter hann aldrig byggas upp. Efter första världskriget och fram till 1940-talet minskade genomströmningen av folk i industriorterna. Folk hann slå rot och barnen fick jobb på samma arbetsplatser som föräldrarna. Lägger man till att både utvandringen och spädbarnsdödligheten har minskat, och att kommunikationerna har förbättrats, inser man att vi har fler tillfällen att umgås med släkten i dag, menar David Gaunt. Det är få som är stolta över släkten, enligt uppgifter som samlats in av Nordiska museet. Av de över 300 personer som skickade in svar på frågor om släktens betydelse var de flesta kvinnor över 50 år, och de flesta samhällsskikt var representerade. "Stolthet har jag inte känt över släkten, däremot beundran och respekt för min mormor", var en typisk kommentar. Man beundrar enskilda personer i stället för helheten. De som var stolta över sin släkt utmärkte sig genom att se släkten som ett kollektivt block, "en fin släkt". I materialet framgick också att det är kvinnorna som vårdar släktförbindelserna. Om de är gifta sköter de även kontakterna med mannens släkt. Kvinnorna planerar och organiserar mötena med släkten, och de strävar efter att inkludera alla, även när en relation inte är så bra.


Sverige blåste sönder och regeringen hade tur

Summary: Stormen över södra Sverige för en vecka sedan är en verklig naturkatastrof. El- och teleförbindelserna är ännu långt ifrån återställda. Människor har förlorat livet, egendom av stora värden har förstörts. Beredskapen har inte räckt till.

Regeringen har haft tur, stor tur. Och för det kan den tacka tsunamin. Verkar påståendet ogrundat? Befinner sig inte den socialdemokratiska regeringen och dess chef i en djup förtroendekris, en kris där grundbulten _ socialdemokratins överlägsna regeringsförmåga _ ifrågasätts? Förvisso är det så. Men om vi försöker bortse från alla egenartade och omotiverade bortförklaringar från stats- och utrikesministrarna och tänker oss att de hade talat rakt på sak ungefär som kungen, så hade de haft ett hyggligt läge. Det är trots allt första gången i historien som en svensk befolkning stor som den i en mindre stad drabbas av jordbävning och flodvåg av jätteformat. Det är förståeligt _ eller borde ha gått att göra förståeligt _ att svenska myndigheter inte var beredda och att ledande personer hade svårt att genast inse vad som hänt och följderna av det. Det där försökte de sig aldrig på i Rosenbad och nu har tsunamin blivit ett tungt politiskt problem. Utredningar, KU-förhör, nya direktiv till myndigheter _ i efterhand kommer alla att göra sitt bästa. De började för övrigt redan i går på Folk och försvars årliga Sälenkonferens dit beredskapsfolket på högsta nivå begivit sig. Under tiden sitter mer än fyrtio tusen människor i södra Sverige utan el sedan mer än en vecka, nästan lika många saknar fasta telefonförbindelser. Två veckor efter jordbävningen i Indiska oceanen drabbades Sverige av en orkanlik storm vars skador är av ett slag som bara kan beskrivas som katastrofala. Olyckor och förluster är svåra att jämföra _ döda och skadade kan räknas, fällda träd och förstörda hus likaså _ men upplevelsen av fasa och smärta låter sig inte så enkelt graderas. Men låt oss försöka tänka bort bilderna och berättelserna från Thailand, Sri Lanka och Indonesien, nog hade vi varit våldsamt upprörda och förfärade över vad stormen gjort i Småland, Skåne och Halland. Och nog hade vi rasat mot en regering som ordnat det så illa att gamla suttit i utkylda hus i dagar, att småbarnsfamiljer inte kunde laga välling, att människor i förtvivlan givit upp sitt liv? Lita på att siffran över omkomna _ sju under själva stormdygnet och senare sannolikt fler _ hade hamrat mot statsministern. Nu är det inte så. I stället får vi dagliga rapporter om en hyggligt väl fungerande räddningstjänst på kommunal nivå. Med jämnmod noteras de återkommande siffrorna över antalet strömlösa. Och med tålamod hugger sig människor ut från sina blockerade hemman. Regeringen har tur. För stormen var ingalunda något som ingen kunde tänka sig skulle inträffa. Tvärtom, det är just den sortens naturens krafter som angriper oss här i Sverige. Det har hänt förr, 1969 svepte ett oväder av samma styrka över Sverige och nästan varje vinter kommer en hård storm och knäcker träd, bryter ström och lämnar människor isolerade. Ändå får tusentals hushåll år 2005 vänta på ström i flera veckor, ändå tycks statsmakterna oförberedda på att svensk skogsnäring nu till stor del är förödd. Men är det då inte el- och telebolagens ansvar, är det inte skogsägarnas och LRF:s sak? Jovisst, på samma sätt som reseföretagen har ansvar för sina resenärer. Men det finns situationer som inget företag och ingen enskild klarar av. Det finns olyckor och skador som är så dramatiska och omfattande att de kräver statliga insatser. Och _ inte minst viktigt _ det är statens uppgift att kräva beredskap av företag och enskilda. Både el och tele var länge självklara statliga uppgifter. Så är det inte längre _ och det har vi nytta av till vardags. Men bara staten kan tvinga fram beredskap för ytterlighetslägen. Det har den inte gjort, om det vittnar katastrofläget i södra Sverige. Någon gång måste regeringen bära ansvaret också för det. Någon gång tar dess "stormtur" slut.


Herrens pekfinger gjorde henne till biskop

Summary: Hon är Sveriges första kvinnliga biskop och har varit präst i över 50 år. Vid 80 bistår Christina Odenberg fortfarande kyrkan men som pensionär unnar hon sig lugn och ro till morgonkaffet.

Manliga miljöer har aldrig avskräckt Christina Odenberg. Hon blev den första kvinnliga prästen i Kyrkomötet, Svenska kyrkans högsta beslutande organ. Sedan blev hon Sveriges första kvinnliga biskop. Hon har alltid hållit på med idrott och kapplöpningshästar och varit både löpningsryttare, tränare och uppfödare. Hon tog tre ryttarinnechampionat under 1950- och 1970-talen. Präst var från början inget drömyrke. Christina Odenberg läste i Uppsala och skulle bli lärare. Historia, svenska och kristendom var hennes ämnen. En dag fick hon och några kurskamrater från teologistudierna för sig att åka ut till Katharinastiftelsen för att tentamensläsa. Där träffade de Margit Sahlin, Sveriges första kvinnliga präst. Christina fångades av stämningen på Katharinastiftelsen, där livsfrågor diskuterades öppet och fördjupande med människor från olika delar av samhället. Hon började jobba hos Margit jämsides med studierna och under tiden växte insikten fram – präst var det hon skulle bli. Hon prästvigdes 1967 och blev kyrkoadjunkt i Österåkers församling norr om Stockholm. Där blev hon kvar på olika poster tills Lunds stift kallade. – Det var ingen speciell glädjedag. Jag var ute med min hund i skogen och satte mig på en sten och grät och sa: ”Nej, det här vill jag inte!” Varför ville du inte? – Jag älskade min församling, bodde bra och tyckte att livet var jättebra. Det blev ju ett uppbrott och jag kände inte till mycket av Lunds stiftstraditioner. Allting var nytt för mig. Det var spännande men också lite skrämmande. En biskopstjänst söker man inte, man blir tillfrågad och utsedd. Sedan är det bara att ta tag i arbetet. Å andra sidan finns goda möjligheter att påverka uppgiften. Christinas företrädare var KG Hammar, hennes efterträdare var Antje Jackelén. De var båda intellektuella akademiker, men Christina kom med sin erfarenhet som församlingspräst. Hon ville möta församlingar, anställda och förtroendevalda, lyssna, samtala och stötta. – Och det behövde Lunds stift just då, säger hon och fortsätter: – Kyrkan behöver olika biskopar och ledare, beroende på hur det ser ut i våra stift. Där tror jag att vår herre har ett litet pekfinger med och petar in rätt person. Hade det betydelse att du som kvinna blev biskop? – Att det var jag personligen var ointressant, men att det blev en kvinna var jätteviktigt. Det vet jag, det är så många som har vittnat om det. Hon växte upp i en borgerlig familj på Gärdet i Stockholm. Det fanns inte mycket pengar men gott om trygghet för Christina och hennes syskon. Man fick uttrycka sig, vara engagerad och formulera sina ståndpunkter. – Man fick tycka vad man ville men man skulle stå för det, säger Christina, och konstaterar att det nog påverkade både henne och lillebror Mikael som sedermera blev försvarsminister i Fredrik Reinfeldts regering. Som pensionerad biskop har hon fortfarande ett engagemang i kyrkan, men numera sker det på hennes villkor. Inga fler åtaganden under tidiga morgnar, då vill hon äntligen få dricka sitt kaffe över tidningarna i lugn och ro. Rider gör hon inte längre men hon är delägare i en kapplöpningshäst. Christina Odenberg satt länge i styrelsen för Jockeyklubben och när Svensk Damtidning bevakar klubbens champagnemingel kan denna biskop emerita fastna på bild i galoppvärldens speciella miljö, som befolkas av både kungliga och kriminella. – I kapplöpningsvärlden bryr sig ingen om titlar, studier och bakgrund. Alla umgås omkring det som är det stora intresset, hästarna. Det är fascinerande. Sport har varit ett stort intresse alltsedan hon lirade fotboll med grabbarna på Gärdet som barn. Numera bor hon i ett seniorboende i Lund och har gått med i biljardlaget. – Det är jätteskoj att spela biljard. Har du aldrig gjort det så pröva, det är vansinnigt roligt. Christina Odenberg Gratuleras till: Fyller 80 år den 26 mars. Gör: Biskop emerita. Sveriges första kvinnliga biskop. Bor: Thulehem i Lund. Familj: Syskon, syskonbarn. ”Och min lille sambo Sky, ett treårigt, fyrbent busfrö”. Så firar jag födelsedagen: ”Jag ska samla några vänner och att äta middag tillsammans med dem.” Om att fylla 80: ”Det är fantastiskt att man får bli gammal. Samtidigt är det trist, tiden rinner ut.” Favorithemmasyssla: ”Jag läser och tittar på tv-sporten.” Så rensar jag tankarna: Genom att ut och gå med hunden i skogen. Gör mig arg: ”När folk bluffar. Att inte kunna vara rak och våga stå för vad man säger. Det tycker jag är tråkigt.” Kuriosa: Önskade sig 50 cyklar av Lunds stift när hon fyllde 60 år. Dessa delades ut till prästerna i vänstiftet i Lui i Sydsudan, för att underlätta deras transporter i bushen.


Erik Helmerson: Coronakrisen är politikens misslyckande, inte marknadens

Summary: Sveriges bristande kapacitet inför coronakrisen är inget ”marknadsmisslyckande” utan resultatet av politiska prioriteringar. Då är inte lösningen att ge mer pengar och makt åt de politiker som prioriterat så fel.

Det sprids en bild av att det är nyliberalism och privatiseringar som orsakat den kris vi nu ser i det nya coronavirusets spår. Det är begripligt eftersom det ser så enkelt ut: Liberaler vill minska statens makt och öka marknadens. Marknaden kan inte lösa krisen. Vilket skulle bevisas. ”För oss socialdemokrater är det självklart att vi alltid behöver en stark stat, inte bara när det krisar”, skriver till exempel riksdagsledamoten Magnus Manhammar på Expressen Debatt och tillägger med sedvanlig S-ödmjukhet: ”Krisen har visat att vi socialdemokrater haft rätt hela tiden.” Men bara för att ett samband är lättbegripligt måste det inte vara sant. Problemet är inte att politikernas makt är för liten och ”marknadens” för stor. Det svenska skattetrycket är fortfarande världens fjärde högsta och ligger skyhögt över OECD-snittet. Svenska politiker har fjällhöga staplar med pengar att leka med. Problemet är att de glatt spenderar dem på fel saker. Det svenska totalförsvaret och krisberedskapen avskaffades snabbt av såväl borgerliga som S-regeringar. Det var såvitt jag minns få nyliberaler som gastade ut särskilt skarpa krav om den saken. Det finns heller ingen som helst motsättning mellan krisberedskap och privata inslag i sjukvården – allt handlar om politisk vilja. Staten kan, till exempel, utan problem välja att upprätthålla ett beredskapslager för medicin även om Apotekets monopol upphävts. Det går förstås utmärkt att lägga pengar på en offentlig sjukvård i världsklass utan att därför stänga de privata vårdcentraler som tar emot så många människor i landet. Som enkelt belägg för detta är det bara att blicka några mil österut. På måndagen fattade Finland ett historiskt beslut och öppnade sina beredskapslager, som innehåller bland annat andningsskydd, läkemedel och andra medicinska redskap samt livsmedel. Ändå har Finland inte monopol på vare sig apotek eller sjukvård. Vad de har är förtänksamma och försiktiga beslutsfattare. Den som ropar på mer makt, och mer pengar, åt politikerna bör till att börja med betänka vad dessa gör med resurserna som de redan har. Sjuksköterskelöner? Tja, men också myndigheter som Barn- och elevombudet som ägnar sig åt att kräva skadestånd av skolor vars lärare säger åt eleverna för skarpt. Respiratorer? Visst, men även organ som Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor, vars syfte är att pumpa ut skattemiljoner till diverse föreningar som blivit proffs på just att mjölka staten på dessa medel. Man kan lätt få misstanken att ju mer pengar i den offentliga sektorn, desto knäppare myndigheter. Förmodligen är det en välfärdssjukdom. Vissa politiker är som hundvalpar: de vill sällan illa, men man måste ha dem under uppsikt så att de inte skuttar i väg och ställer till tokigheter. Alldeles nyligen släppte Johan Gustafsson, den så kallade Slöseriombudsmannen SlösO, en ny bok med tokstolleprojekt som våra beslutsfattare glatt trummat igenom för andras pengar. Så lyckades till exempel Naturvårdsverket göra av med 470 000 kronor på att spela in fyra poddavsnitt om klimatet. Så kostade det första spadtaget till ett trygghetsboende i Huvudsta 117 500 kronor, eftersom man hade 35 ”särskilt inbjudna gäster”. Och så skär Tibro kommun ner på skolan för att ha råd med sitt kommunala mini-zoo: ”En kommun kan inte bara ha skola, vård och omsorg. Det måste finnas något annat”, som kommunalrådet Rolf Eriksson, för övrigt partikamrat med Magnus Manhammar, förklarar saken för lokalpressen. Tycker ni att exemplen är för anekdotiska och orepresentativa finns cirka 270 andra i SlösO:s bok att flanera bland. Ytterst få liberaler vill avskaffa staten. Däremot vill vi inte ha en stat som är större än nödvändigt. Till nödvändigheterna hör definitivt beredskap för pandemier, dock ej mini-zoon och myndigheter av BEO-typ. Men ger man politiker för mycket makt, och för mycket pengar, är risken stor att just ytterligare mini-zoon blir resultatet. Det finns alltid ett hål att fylla, en utredare som kräver fler myndigheter, en kommun att sätta på kartan med en ishall med inbyggd lasershow. Vissa politiker vill gå till historien, och det gör de genom att anlägga Karl-Göran Holmlunds Arena, inte genom att se till att anställa mer personal på äldreboendet. Alltså: Sveriges bristande kapacitet inför pandemin är inget ”marknadsmisslyckande”. Det är resultatet av politiska beslut, politiska prioriteringar.