Kolla upp din rätt till stöd

Det ekonomiska stödet för svenska studenter betalas ut av CSN i form av studiebidrag och studielån. Stödet finns till för att säkerställa att alla i Sverige ska ha möjlighet att studera. Studiebidraget för heltidsstudier ligger på 2 796 kr i månaden och för att vara berättigad krävs att du läser 1,5 högskolepoäng i veckan eller 20 poäng på komvux. När det gäller folkhögskola så bestämmer skolan hur många poäng du måste läsa för att få studiemedel på heltid. Räcker inte bidraget finns även möjlighet att ta studielån. Kriterierna är samma som för bidraget, och lånedelen för heltidsstudier ligger på 6 124 kr. Lånedel och bidragsdel påverkas av hur stor inkomst du har. Maxinkomsten du får ha ligger på 70 400 kr per halvår och kallas fribelopp. Du har även rätt till studiemedel om du läser vid KY-utbildningar, Yrkeshögskolan, Högskolans basår, Kompletterande utbildningar och andra eftergymnasiala utbildningar. Den som har barn, extra kostnader eller har arbetat tidigare kan ansöka om tilläggsbidrag, merkostnadslån eller tilläggslån. För mer info kontakta CSN. Tidigast sex månader efter att du senast hade studiemedel ska du börja betala tillbaka lånet. Återbetalningarna ska ske över max 25 år och ska vara färdigbetalt när du är 60 år. Den årliga räntan ligger för tillfället på 1,5 procent och du kan välja att betala av lånet per månad eller år. Den 1 januari 2012 beräknades den genomsnittliga studieskulden per student efter län. Stockholmarna har den största skulden på 144 229 kronor i snitt, tätt följt av Uppsala och Skåne. Studiebidrag och studielån är en förutsättning för att många svenska studenter ska kunna studera. Men det gäller att veta vilka typer av utbildningar som ger rätt till stödet.


Föräldrapeng som kvinnofälla

Summary: Den välmenande svenska föräldraförsäkringen kan bli en återvändsgränd för utrikes födda kvinnor och deras barn.

Tänk så fel det kan bli, trots att det inte finns någon ond avsikt. Det visar med all önskvärd tydlighet en rapport som i veckan överlämnades till integrationsminister Erik Ullenhag. ”Förmån och fälla – nyanländas uttag av föräldrapenning” (SOU 2012:9) är ett delbetänkande i utredningen om vad som kan och bör göras för att invandrare lättare ska få jobb och försörjning på den svenska arbetsmarknaden. Att det tar alldeles för lång tid för nyanlända invandrare att få arbete i Sverige är redan väl känt. Det är sällan viljan som saknas. Utredningen konstaterar att utrikes födda kvinnor och män tvärtom har en mer positiv inställning till jobb än arbetssökande inrikes födda. Trots det hamnar många i långvarig arbetslöshet. Den första tiden i Sverige är förstås avgörande för att hoppet om en bättre framtid inte ska slockna. Att alltför länge gå utan arbete i ett nytt land är förödande både för individer och för omgivande samhälle. Mindre väl känt är att det svenska välfärdssystemet förstärker invandrarnas utanförskap. Därför är det en viktig kartläggning som hamnat på integrationsministerns bord. Den konstaterar att föräldraförsäkringen är konstruerad på sådant sätt att den kan bli en fälla för utrikes födda kvinnor. Nyanlända invandrare kan nämligen få retroaktiv svensk föräldrapenning för barn födda utomlands som är under åtta år. Antalet dagar är lika många – 480 dagar – som för ett nyfött barn i Sverige och kan samlas på hög. Den välmenande föräldraförsäkringen kan alltså förvandlas till en återvändsgränd. Utredningen visar att det framför allt är utrikes födda kvinnor som får föräldrapenning och sedan stannar hemma med barnen. Det leder i sin tur till att de inte följer kurser i svenska för invandrare och till att barnen inte går i förskola. Språkinlärningen försenas och delaktigheten i det svenska samhället försvåras för både kvinnorna och deras barn. Problemet är att kommunerna på kort sikt har något att vinna i form av minskade utgifter för försörjningsstöd och andra former av bidrag. Många kommuner uppmanar aktivt nyanlända invandrare med barn att söka föräldrapenning. Enligt utredningen svarar fyra av tio kommuner att de skulle ge följande råd till en kvinna som har rätt till etableringsersättning och har ett fyraårigt barn: Avbryt undervisningen i svenska för invandrare och sök i stället föräldrapenning på heltid. Det är en orimlig och destruktiv konsekvens av ett system som måste förändras. Utredningen föreslår att det antingen införs en generell begränsning av hur länge föräldrapenningen kan tas ut eller en trappstegsmodell där antalet dagar relateras till hur gamla barnen är när de kommer till Sverige. Integrationsminister Erik Ullenhag har redan förklarat att han föredrar den senare modellen. Viktigast är att det blir en förändring. Syftet med föräldraförsäkringen är att underlätta för kvinnor och män att kombinera arbete med omsorg om sina små barn. För utrikes födda kan den i stället blir ett hinder på vägen mot arbete och egen försörjning i Sverige.


”TV 4 är alltmer inriktat på fiktion och underhållning”

Summary: Allt smalare reklam-tv. Inte någon gång sedan undersökningarna startade 1998 har TV 4 haft ett så smalt programutbud som under 2011. Det visar den årliga rapporten om hur programutbudet utvecklas i svensk television. Utbuden i de fem andra undersökta kanalerna (TV 3, Kanal 5, TV 6, Sjuan och TV 8) har heller inte något år varit så starkt inriktade på fiktion och underhållning. Också i kampen om tittarna är det reklamkanalerna som framstår som förlorare. SVT har inte gått i kommersiell riktning, skriver Kent Asp.

Mångfalden i TV 4:s programutbud minskade kraftigt under 2011. Det gällde såväl underhållningsutbudet som faktautbudet. TV 4 innehöll 2010 71 olika typer av fakta- och underhållningsprogram. Under 2011 uppgick de till 58 stycken. Minskningen var lika markant för utbudet i sin helhet som för utbudet på bästa sändningstid. Bredden i utbudet är därmed den minsta sedan undersökningarnas start 1998. Det framgår av rapporten ”Svenskt TV-utbud 2011”, som offentliggörs i dag, fredag. Det är en årligt återkommande rapport om hur programutbudet utvecklas i svensk television som jag gör på uppdrag av Myndigheten för radio och tv. Mångfalden minskar också trendmässigt i de andra fem undersökta reklam-tv-kanalerna (TV 3, Kanal 5, TV 6, Sjuan och TV 8). Programutbudet har inte något år haft en sådan liten bredd och varit så starkt inriktat på fiktion och underhållning. Trenden mot ett smalare utbud nästan enbart inriktat på fiktion och underhållning i reklam-tv ger en viktig bild av hur svensk television utvecklas. Men reklam-tv bedrivs på kommersiella villkor, och TV 4 har sedan 2008 i sitt sändningstillstånd inte längre några särskilda (public serviceliknande) innehållskrav. Det står självfallet tv-företagen fritt att bestämma över sitt programutbud. Men hur reklam-tv utvecklas får också konsekvenser för public service-tv och därmed för kvaliteten i tv-utbudet i sin helhet. TV 4 spelar här, genom sin mittenposition i det svenska tv-landskapet, en nyckelroll. När resultaten från första undersökningen 1998 presenterades skisserade jag två möjliga framtidsscenarier om TV 4 lämnade sin mittenposition och gick i riktning mot ett mer renodlat kommersiellt utbud (DN Debatt 13/10 1999). SVT kunde antingen i kampen om tittarna följa med TV 4, vilket antogs leda till att utbudet i svensk television i sin helhet mer skulle präglas av fiktion och underhållning, att public service-tv skulle kommersialiseras. Eller så kunde SVT så att säga stå kvar, vilket antogs leda till att SVT förlorade tittare, att public service-tv skulle marginaliseras. Vilket scenario beskriver då bäst det som hänt? Har SVT i jakten på tittare följt efter reklam-tv, kommersialiserats? Frågan är mångfasetterad, och olika indikatorer pekar åt lite olika håll. Men ser vi till balansen mellan information och underhållning har den under de 14 år som undersökts förändrats mycket lite. I det avseendet har SVT knappast utvecklats i kommersiell riktning. När det gäller mångfalden så ökade den kraftigt under 2011 i SVT:s samtliga kanaler. Men ökningen 2011 var lika stor som minskningen 2010 (DN Debatt 15/7 2011). Och den ökande mångfalden i SVT 2:s underhållningsutbud kan ses som ett sätt att få upp tittarsiffrorna. SVT 2 har efter kanalomläggningen förlorat nästan hälften av sin publik. Även om bredden alltså ökade 2011 har mångfalden trendmässigt minskat i SVT:s huvudkanaler, ungefär som i TV 4. Ser vi till public service kärnområden har nyheterna i SVT:s huvudkanaler räknat i programtid ungefär samma centrala ställning som tidigare år. Kulturutbudet har under 2011, men också långsiktigt, stärkt sin ställning. Samhällsutbudet minskade däremot betydligt under 2011, och även i ett längre tidsperspektiv har samhällsprogrammens ställning i SVT:s huvudkanaler till en del försvagats. Men Kunskapskanalen har ju tillkommit. I direktsändning har vi på plats kunnat följa partiernas kongresser och riksting, och i efterhand kunnat ta del av seminarier från Almedalen och Bok- och biblioteksmässan. Genom Kunskapskanalen har SVT aldrig haft ett så omfattande samhällsutbud som under de två senaste två åren. Men kan ett minskat samhällsutbud i SVT:s huvudkanaler kompenseras av ett ökat utbud i Kunskapskanalen? Min slutsats blir ändå att SVT inte gått i kommersiell riktning. Mångfalden har trendmässigt minskat, men på det hela taget intar SVT samma position som i den första undersökningen 1998. Den utveckling som beskrivs i scenario ett verkar alltså (ännu) inte ha inträffat. Har då public service-tv, som beskrivs i scenario två, genom sin ståndaktighet förlorat kampen om tittarna och marginaliserats? Jämfört med 1998 har SVT (enligt MMS) minskat sin tittartidsandel från 48 procent till i dag 30 procent. Långsiktigt har SVT förlorat sin särställning. Sett i ett längre tidsperspektiv verkar därför scenario två ha inträffat. Men utvecklingen de senaste fem åren tyder knappast på en tittarkris eller en marginalisering av public service-tv. Då framstår snarare reklam-tv som den stora förloraren. TV 3, TV 4 och Kanal 5 hade 2007 (enligt MMS) sammantaget 38,7 procent av tittartiden, år 2011 var deras andel 33,3 procent, alltså minus 5,4 procentenheter. Även om vi lägger till tittarna på kanalernas ”avläggare” (TV 6, Sjuan respektive TV 9) handlar det ändå om en minskning med 3,1 procentenheter. I tv-sammanhang är detta stora siffror. Tittarkrisen finns alltså under senare år hos reklam-tv – inte hos public service-tv. Under samma femårsperiod tappade SVT 1 och SVT 2 0,9 procentenheter (och räknas SVT 24, Barnkanalen och Kunskapskanalen med var tappet endast marginellt). Det finns säkert många förklaringar till att det är reklam-tv som förlorar tittare. Den mest näraliggande är naturligtvis att reklam-tv helt enkelt, som inledningsvis antyds, inte erbjuder sina tittare ett tillräckligt varierat och bra programutbud, kanske som ett resultat av att kortsiktiga vinster prioriteras före satsningar på program. Konkurrensen från företagens egna betalkanaler spelar självfallet en viktig roll, och konkurrensen från SVT är säkert inte betydelselös. Men problemet ligger nog i första hand hos reklamkanalerna själva och de program som erbjuds.  Kent Asp, professor i journalistik


”TV4 är alltmer inriktat på fiktion och underhållning”

Summary: Allt smalare reklam-tv. Inte någon gång sedan undersökningarna startade 1998 har TV4 haft ett så smalt programutbud som under 2011. Det visar den årliga rapporten om hur programutbudet utvecklas i svensk television. Utbuden i de fem andra undersökta kanalerna (TV3, Kanal 5, TV6, Sjuan och TV8) har heller inte något år varit så starkt inriktade på fiktion och underhållning. Också i kampen om tittarna är det reklamkanalerna som framstår som förlorare. SVT har inte gått i kommersiell riktning, skriver Kent Asp.

Mångfalden i TV4:s programutbud minskade kraftigt under 2011. Det gällde såväl underhållningsutbudet som faktautbudet. TV4 innehöll 2010 71 olika typer av fakta- och underhållningsprogram. Under 2011 uppgick de till 58 stycken. Minskningen var lika markant för utbudet i sin helhet som för utbudet på bästa sändningstid. Bredden i utbudet är därmed den minsta sedan undersökningarnas start 1998. Det framgår av rapporten ”Svenskt TV-utbud 2011”, som offentliggörs i dag. Det är en årligt återkommande rapport om hur programutbudet utvecklas i svensk television som jag gör på uppdrag av Myndigheten för radio och tv. Mångfalden minskar också trendmässigt i de andra fem undersökta reklam-tv-kanalerna (TV3, Kanal 5, TV6, Sjuan och TV8). Programutbudet har inte något år haft en sådan liten bredd och varit så starkt inriktat på fiktion och underhållning. Trenden mot ett smalare utbud nästan enbart inriktat på fiktion och underhållning i reklam-tv ger en viktig bild av hur svensk television utvecklas. Men reklam-tv bedrivs på kommersiella villkor, och TV4 har sedan 2008 i sitt sändningstillstånd inte längre några särskilda (public serviceliknande) innehållskrav. Det står självfallet tv-företagen fritt att bestämma över sitt programutbud. Men hur reklam-tv utvecklas får också konsekvenser för public service-tv och därmed för kvaliteten i tv-utbudet i sin helhet. TV4 spelar här, genom sin mittenposition i det svenska tv-landskapet, en nyckelroll. När resultaten från första undersökningen 1998 presenterades skisserade jag två möjliga framtidsscenarier om TV4 lämnade sin mittenposition och gick i riktning mot ett mer renodlat kommersiellt utbud (DN Debatt 13/10 1999). SVT kunde antingen i kampen om tittarna följa med TV4, vilket antogs leda till att utbudet i svensk television i sin helhet mer skulle präglas av fiktion och underhållning, att public service-tv skulle kommersialiseras. Eller så kunde SVT så att säga stå kvar, vilket antogs leda till att SVT förlorade tittare, att public service-tv skulle marginaliseras. Vilket scenario beskriver då bäst det som hänt? Har SVT i jakten på tittare följt efter reklam-tv, kommersialiserats? Frågan är mångfasetterad, och olika indikatorer pekar åt lite olika håll. Men ser vi till balansen mellan information och underhållning har den under de 14 år som undersökts förändrats mycket lite. I det avseendet har SVT knappast utvecklats i kommersiell riktning. När det gäller mångfalden så ökade den kraftigt under 2011 i SVT:s samtliga kanaler. Men ökningen 2011 var lika stor som minskningen 2010 (DN Debatt 15/7 2011). Och den ökande mångfalden i SVT2:s underhållningsutbud kan ses som ett sätt att få upp tittarsiffrorna. SVT2 har efter kanalomläggningen förlorat nästan hälften av sin publik. Även om bredden alltså ökade 2011 har mångfalden trendmässigt minskat i SVT:s huvudkanaler, ungefär som i TV4. Ser vi till public service kärnområden har nyheterna i SVT:s huvudkanaler räknat i programtid ungefär samma centrala ställning som tidigare år. Kulturutbudet har under 2011, men också långsiktigt, stärkt sin ställning. Samhällsutbudet minskade däremot betydligt under 2011, och även i ett längre tidsperspektiv har samhällsprogrammens ställning i SVT:s huvudkanaler till en del försvagats. Men Kunskapskanalen har ju tillkommit. I direktsändning har vi på plats kunnat följa partiernas kongresser och riksting, och i efterhand kunnat ta del av seminarier från Almedalen och Bok- och biblioteksmässan. Genom Kunskapskanalen har SVT aldrig haft ett så omfattande samhällsutbud som under de två senaste två åren. Men kan ett minskat samhällsutbud i SVT:s huvudkanaler kompenseras av ett ökat utbud i Kunskapskanalen? Min slutsats blir ändå att SVT inte gått i kommersiell riktning. Mångfalden har trendmässigt minskat, men på det hela taget intar SVT samma position som i den första undersökningen 1998. Den utveckling som beskrivs i scenario ett verkar alltså (ännu) inte ha inträffat. Har då public service-tv, som beskrivs i scenario två, genom sin ståndaktighet förlorat kampen om tittarna och marginaliserats? Jämfört med 1998 har SVT (enligt MMS) minskat sin tittartidsandel från 48 procent till i dag 30 procent. Långsiktigt har SVT förlorat sin särställning. Sett i ett längre tidsperspektiv verkar därför scenario två ha inträffat. Men utvecklingen de senaste fem åren tyder knappast på en tittarkris eller en marginalisering av public service-tv. Då framstår snarare reklam-tv som den stora förloraren. TV3, TV4 och Kanal 5 hade 2007 (enligt MMS) sammantaget 38,7 procent av tittartiden, år 2011 var deras andel 33,3 procent, alltså minus 5,4 procentenheter. Även om vi lägger till tittarna på kanalernas ”avläggare” (TV6, Sjuan respektive TV9) handlar det ändå om en minskning med 3,1 procentenheter. I tv-sammanhang är detta stora siffror. Tittarkrisen finns alltså under senare år hos reklam-tv – inte hos public service-tv. Under samma femårsperiod tappade SVT1 och SVT2 0,9 procentenheter (och räknas SVT24, Barnkanalen och Kunskapskanalen med var tappet endast marginellt). Det finns säkert många förklaringar till att det är reklam-tv som förlorar tittare. Den mest näraliggande är naturligtvis att reklam-tv helt enkelt, som inledningsvis antyds, inte erbjuder sina tittare ett tillräckligt varierat och bra programutbud, kanske som ett resultat av att kortsiktiga vinster prioriteras före satsningar på program. Konkurrensen från företagens egna betalkanaler spelar självfallet en viktig roll, och konkurrensen från SVT är säkert inte betydelselös. Men problemet ligger nog i första hand hos reklamkanalerna själva och de program som erbjuds. Mångfalden i sex undersökta reklam-tv-kanaler – TV4, TV3, Kanal 5, TV6, Sjuan och TV8 – har minskat kraftigt. Programutbudet har inte tidigare haft en sådan liten bredd och varit så starkt inriktat på fiktion och underhållning. Det visar årsrapporten ”Svenskt TV-utbud 2011”. Det är en årligen återkommande rapport som görs på uppdrag av Myndigheten för radio och tv. Trenden mot ett smalare utbud ger en viktig bild av hur svensk television utvecklas. Hur reklam-tv utvecklas får också konsekvenser för public service-tv och därmed för kvaliteten i tv-utbudet i sin helhet. Mångfalden i SVT:s public service-kanaler har trendmässigt minskat, men på det hela taget intar SVT samma position som när undersökningen inleddes 1998. Reklam-tv framstår som den stora förloraren i kampen om tittarna. Gustav Fridolin (MP) svarar Allan Widman (FP) (7/3): ”Jag reserverade mig när KU godkände samarbetet med Saudiarabien” Hans Linde (V) svarar Allan Widman (FP): ”Vi kräver korten på bordet om samarbetet med Saudiarabien” DN.se/debatt


”Färre unga dricker – men de som gör det får fler skador”

Summary: Positiv trend. Allt fler unga i gruppen 16–29 år avstår helt från alkohol, visar ny statistik från den Nationella folkhälsorapporten. På bara sju år har andelen som säger nej till alkohol ökat från 9 till 19 procent. Men alkoholskadorna i den här åldersgruppen sjunker inte på samma sätt som konsumtionen, vilket innebär att en mindre grupp dricker allt mer. Därför bör skatten på alkohol höjas och alkoholindustrins marknadsföring begränsas, skriver Sarah Wamala.

Andelen unga män 16–29 år som helt avstår alkohol har ökat med 12 procentenheter, från 9 till 19 procent mellan 2004 och 2011. Bland de unga kvinnorna är ökningen nio procentenheter. Det visar ny statistik ur Nationella folkhälsoenkäten som varje år mäter svenskarnas levnadsvanor och upplevda hälsa. Förra året uppgav var femte ung vuxen att man helt avstår från alkoholkonsumtion. Det är särskilt glädjande att allt fler unga får en restriktiv hållning till alkohol, då detta minskar risken både för både akuta skador och alkoholproblem senare i livet. Vad gäller tonåringar som helt avstår från alkoholkonsumtion har Centralförbundet för alkohol- och narkotikaupplysnings skolundersökningar tidigare visat att den andelen också ökar stadigt. Samtidigt får vi inte blunda för det faktum att det fortfarande är en mycket hög andel unga vuxna som dricker alkohol på ett riskfyllt sätt. Tre av tio män, och en av fyra kvinnor, har en riskabel alkoholkonsumtion. Hos unga homo- eller bisexuella är det ännu vanligare med riskabla alkoholvanor än bland heterosexuella unga. Oavsett om man senare i livet drar ned på sin konsumtion innebär sådana alkoholvanor alltid en större risk för skador, framför allt akuta. Inom EU beräknas ett av fyra dödsfall bland män 15–29 år vara alkoholrelaterat. Sedan mätningarna av befolkningens alkoholvanor startade 2004 har även andelen med riskabla alkoholvanor sjunkit för unga vuxna män, och sedan 2009 ses en begynnande nedåtgående tendens även hos de unga kvinnorna. Den stora nedgången i alkoholkonsumtionen bland ungdomar och unga vuxna, speciellt sedan år 2000, sammanfaller med att stora resurser har satsats på alkoholförebyggande insatser för att minska ungas alkoholbruk. Det har varit ett långsiktigt och kunskapsbaserat arbete med att bland annat engagera föräldrar i att skjuta upp sina barns alkoholdebut, att minska langningen, att förhindra alkoholservering till underåriga på krogen och förebyggande arbete i skolan. Men det är svårt att med säkerhet bevisa vad som haft effekt. Andra orsaker som kan ha spelat in är ökat dataspelande, en reaktion mot vuxenvärldens alkoholvanor, en allmän hälsotrend i samhället och mer svårgripbara globala trender där ungdomskultur och värderingar sprids över nationsgränser. Men indikatorerna pekar ändå sammantaget på att den svenska alkoholpolitiken har spelat roll för utvecklingen. Samtidigt har utvecklingen i vår nära omvärld inte varit lika gynnsam. Finland, som valde att sänka skatten 2004 för att motverka storskalig införsel av alkohol från Baltikum, såg en alarmerande ökning av alkoholrelaterade skador och har stegvis tvingats höja skatten igen för att vända utvecklingen. Storbritannien som inte haft motsvarande satsning på primärprevention som Sverige ser en kraftig ökning av skrumplever. Britterna ligger i dag i EU-toppen vad gäller alkoholrelaterade leverskador och det är vanligt med fullt utvecklad skrumplever redan i 20- och 30-årsåldern. Det finns dock anledning till oro. Alkoholskadorna bland svenskarna 16–29 år sjunker inte på samma sätt som konsumtionen, vilket tyder på att en mindre grupp unga dricker allt mer när det stora flertalet blivit försiktigare med alkoholen. Slutenvårdstillfällen för alkoholrelaterade diagnoser visar alltjämt en stadig uppgång sedan 1998 bland 16–29-åringarna. Detta antyder att svensk alkoholpolitik inte har förmått skydda särskilt utsatta grupper mot alkoholskador. Vi har inte nått de mest riskutsatta grupperna i det förebyggande arbetet, samtidigt som vi fått en kraftigt ökad tillgänglighet till alkohol under 00-talet. Det finns anledning att tro att de som betalar vår ökade tillgänglighet till alkohol med sin ohälsa är högkonsumenter och ungdomar med många riskfaktorer och få skyddsfaktorer. Det som bidragit till den ökade tillgängligheten på 00-talet är bland annat fri resandeinförsel, handel med alkohol över internet, fler serveringstillstånd, lägre realpriser på alkohol och ökad köpkraft. Till detta kommer alkoholreklamen. I dag investeras runt 700 miljoner kronor årligen på reklam riktad till svenskar i Sverige, att jämföra med åtta miljoner kronor år 2000. Vi vet att barn och unga som exponeras för mycket alkoholreklam får en lägre alkoholdebutålder, dricker mer och har en högre risk för senare alkoholproblem. Behovet av kraftfulla åtgärder för att skydda svenska barn och ungdomar mot alkoholreklam är trängande. En känd riskgrupp för senare livsstilsrelaterad ohälsa är barn som lever i familjer med missbruk eller där vårdnadshavarna på annat sätt sviktar i sin omsorg. Därför är satsningen som regeringen nu gör på barn i riskmiljö, inom ramen för den nationella ANDT-strategin, mycket angelägen (ANDT är ett samlingsbegrepp för Alkohol, Narkotika, Dopning och Tobak). Men det räcker inte. Systembolagets monopolställning måste bevaras eftersom Systembolaget kan utöva tillsyn genom ålderskontroll vid inköp. I Världshälsoorganisationens nya handlingsplan mot alkoholskador för Europa uppmanas länder som redan har alkoholmonopol att upprätthålla dessa. Alkohol som en av de fyra stora riskfaktorerna för kroniska sjukdomar diskuteras också i allt fler internationella sammanhang, där höjda priser genom skatter beskrivs som viktiga åtgärder. För att öka chanserna till optimal effekt av de förebyggande åtgärder som bedrivs i landet bör vi därför nu framför allt höja skatten på alkohol och begränsa alkoholindustrins marknadsföring. Undersökningar visar att opinionsstödet för sådana åtgärder inte varit större på hela 2000-talet än vad det är i dag.  Sarah Wamala, generaldirektör, Statens folkhälsoinstitut Riskabel alkoholkonsumtion Det finns ingen riskfri alkoholkonsumtion och även måttlig sådan kan ge skador. En definition som ofta används i Sverige är 14 eller 9 standardglas eller mer per vecka för män respektive kvinnor, där ett standardglas motsvarar 33 cl starköl, 12 cl vin eller 4 cl starksprit, eller fler än 4 (män) respektive 3 (kvinnor) standardglas vid ett och samma konsumtionstillfälle. Känsligheten för alkoholens skadeverkningar varierar från person till person.


”Man ska inte ge sig in på att frälsa andra”

Summary: Det är inte mättat fett som gör oss sjuka, utan för mycket kolhydrater, menar läkaren Andreas Eenfeldt. Debatten blir lätt känslomässig när folk utgår från sin egen hälsa, tror han.

För tio år sedan, när Andreas Eenfeldt just var färdig läkare, var han själv övertygad om att mättat fett var farligt. Det hade han fått lära sig. Men ju mer han satte sig in i forskningen, desto mer började han ifrågasätta rädslan för naturligt mättat fett, säger han. Enligt honom är de traditionella råden att äta mindre fett eller mindre mättat fett värdelösa för hälsan, medan en kost med få kolhydrater kan förbättra hälsan för många, speciellt personer med övervikt och/eller diabetes. För fyra år sedan startade han sin blogg ”Kostdoktorn”, som inom ett år blev landets mest besökta hälsoblogg. Och nyligen kom boken ”Matrevolutionen”. Nu har Andreas Eenfeldt suttit i olika debattprogram och diskuterat med experter som säger att fett visst är farligt, och med uppretade dietister som fördömer lchf (low carbohydrates, high fat). Känslorna har svallat bland publiken, på bloggar och andra forum på nätet, både hos förespråkare för och motståndare till lågkolhydratkost. Varför blir just den här diskussionen så upphetsad? – För det första tror jag att mat över huvud taget är något som ligger de flesta varmt om hjärtat, säger Andreas Eenfeldt. Maten har att göra med ens identitet och livsstil, och förknippas med hälsa och ohälsa, frågor som kan röra liv och död. Sedan tror jag att debatten blir extra hetsig för att mycket av det som alla trott benhårt på tidigare, som det mättade fettets farlighet, ifrågasätts vetenskapligt i dag. En del pratar om lchf-are som ”fanatiker”. –  Det finns personer som äter lchf som kan uppfattas som väldigt känslomässiga. Många har kämpat med sin hälsa och vikt länge, och har sedan upplevt att de har blivit bättre när de börjat äta tvärtemot de råd de fått i vården, råd som de kanske följt i många år. Då kan en nyfrälst känsla infinna sig, och det kan lätt bli lite för mycket. Man ska inte ge sig in på att försöka frälsa andra, folk måste få bestämma själva vad de ska äta eller tänka. Men också hos dem som menar att mättat fett och lchf är farligt kan diskussionen väcka starka känslor. – Det kan handla om personer som kämpat i sitt yrkesliv, kanske ett långt sådant, för att hjälpa människor att bli friskare. Och så säger folk att det de gjort är fel, hela värdet av deras insats ifrågasätts. Jag tror att det kan upplevas som ett hot, och att ifrågasättandet kan vara mycket svårt att ta till sig. När Andreas Eenfeldt var ny i den här debatten, för några år sedan, kunde han ibland fundera över om en del experter som han diskuterade med var korrumperade, om de hade något eget intresse i frågan, berättar han. – Så tänker jag inte längre. Jag är säker på att 99,9 procent av dem som debatterar de här frågorna är fullkomligt uppriktiga och ärliga och säger det som de verkligen tror på. Det handlar om komplicerade, vetenskapliga områden där det finns utrymme för att tolka på olika sätt. Själv har Andreas Eenfeldt fått en del obehagliga kommentarer på sin blogg, men det är ingen fara, säger han. – Man får räkna med mothugg, och jag kan känna igen mig i det här med starka känslor, så jag tar det med ro. Man får låta debatten och forskningen ta sin tid. Det värsta övertrampet var nog när någon skrev i en tidning att jag verkade ha sovit mig igenom min läkarutbildning. Andreas Eenfeldt Ålder: 40 år. Familj: Sambo och sex månader gammal dotter. Yrke: Är läkare och specialist i allmänmedicin. Jobbar på vårdcentral i Karlstad. Aktuell med: Boken ”Matrevolutionen”, om mat och hälsa (Bonnier Fakta förlag). Äter helst: En god köttbit med ett glas vin till. Äter inte: Godis och kakor. Bästa matminne: En sjurätters avsmakningsmeny på restaurang 50 Kvadrat i Visby. Vad handlar striden om? • Lchf står för ”low carb, high fat” och innebär att man minskar på kolhydraterna och ökar på fettet i maten. Lchf-ätare undviker eller minimerar konsumtionen av socker och stärkelserik mat som bröd, ris, pasta och potatis och väljer helfeta mjölkprodukter och smör. • Kolhydratrik föda höjer blodsockret och stimulerar frisättningen av insulin. • Efter en anmälan mot en läkare för några år sedan fattade Socialstyrelsen ett beslut som innebar att det är i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet att rekommendera lågkolhydratkost till patienter med övervikt och patienter med diabetes typ 2. Socialstyrelsen underströk dock behovet av långtidsstudier. • Diskussionen handlar framför allt om huruvida det mättade fettet är skadligt eller inte. Att industriprocessade transfetter (som kan finnas i färdigmat, snacks, kakor, godis med mera) är skadligt är alla överens om.


Han har översatt hyllad Palmebok till turkiska

Summary: I sju månader har översättaren Turhan Kayaoglu arbetat med Henrik Berggrens bok om Olof Palme. Nu kommer den ut i Turkiet – och varje turkisk riksdagsman får ett exemplar.

– Titeln sitter perfekt i turkisk översättning. Det är nämligen samma formulering som i en känd dikt av nationalpoeten Nazim Hikmet, säger Turhan när vi träffas över en kopp kaffe och en semla på ett kafé på Söder i Stockholm. Han har arbetat med översättningen i sju månader. Det innebär ungefär 25 sidor i veckan av mödosamt ordsnickeri. Turkisk grammatik bygger på ändelser, vilket gör att man hela tiden måste ”vända” på meningarna, förklarar han. I Sverige blev boken snabbt en succé när den kom ut hösten 2010. Men finns det något intresse för Olof Palme i dagens Turkiet? – Många känner till honom, inte minst för hans internationella insatser. Efter mordet 1986 lät flera städer uppkalla gator och torg efter Palme. Dessutom var han nära vän till förre turkiske premiärministern Bülent Ecevit. Det är också något folk gärna minns, säger han. Turhan Kayaoglu kom till Sverige som flykting efter militärkuppen i Turkiet 1981. Han var chefredaktör för Turkiets enda kommunistiska dagstidning Demokrat och blev tvungen att gå under jorden när generalerna inledde sin klappjakt på vänstermänniskor. – Jag levde illegalt i sju månader innan jag lyckades ta mig ut ur landet och sedan till Sverige, säger han. Det han visste om Sverige vid den här tiden handlade mycket om Olof Palme. Bakgrunden var förstås Vietnamkriget. – Palme blev lite av en idol för oss unga vänsteraktivister i Turkiet. Här hade vi en ledare för ett litet land långt upp i norr som vågade ryta till mot det mäktiga USA. Det var fantastiskt. Turhan Kayaoglu har översatt från svenska till turkiska förut, bland annat flera böcker om Turkiet, Europa och islam av Sveriges förre generalkonsul i Istanbul, Ingmar Karlsson. Men han skriver också egna böcker. Förra året blev hans roman om den turkiske konstnären Avni Arbas (1919–2003), utsedd till en av 2011 års tio bästa romaner i Turkiet. – Avni var en nära vän och hade bott i Paris över trettio år. Han och jag – som hunnit bo i Sverige tjugo år – fann varandra som två främlingar i det egna landet när vi första gången träffades i Turkiet. Boken handlar om honom, men också om mig själv. Förhoppningsvis kan det bli en utgivning på svenska längre fram, men inget är klart. I botten är Turhan Kayaoglu statsvetare. Han är mycket intresserad av politik och följer noga utvecklingen i Turkiet, där det reformislamiska partiet AKP haft regeringsmakten i tio år. Demokratin har gjort framsteg men armén och den gamla, kemalistiska makteliten – det som brukar kallas ”den djupa staten” – har knappast givit slaget förlorat. – Det pågår en maktkamp bakom kulisserna där ingen kan vara säker på utgången. Det är svårt att veta exakt vad som händer och det skapar naturligtvis oro, säger han. Finns det risk för en ny militärkupp? – Det tror jag inte. Jag har varit med om tre militärkupper (1960, 1974 och 1981) och känner deras dynamik. Förr gav USA militären sin välsignelse. I dag vill USA inte ha en militärkupp i Turkiet. Tvärtom har amerikanerna intresse av att lyfta fram Turkiet som exempel på ett land där islam och västerländsk demokrati kan leva i symbios. Boken om Olof Palme handlar mycket om demokrati och demokratins spelregler. Detta är något som Turhan Kayaoglu hoppas ska göra intryck på de turkiska läsarna. – Henrik (Berggren) och jag har bestämt att varje riksdagsman i Turkiet ska få ett exemplar. De måste lära sig hur demokrati fungerar i praktiken, säger han. Ett annat syfte är att skapa debatt om socialdemokratin. – I dag finns det inget socialdemokratiskt parti värt namnet i Turkiet. Det behövs ett nytt parti, och det är min förhoppning att Henriks bok ska bidra också till den diskussionen, säger Turhan Kayaoglu. Turhan Kayaoglu är författare och översättare. Turhan Kayaoglu Gratuleras till: Översättningen till turkiska av Henrik Berggrens biografi ”Underbara dagar framför oss”. Familj: Frånskild; en dotter i Istanbul. Bor: Lägenhet i Bromma. Gör: Författare och översättare. Fritid: ”Sjunger i Skeppsholmens fredskör. I november förra året hade vi två konserter i Istanbul.” Bästa musik: Mozart och Mahler, samt folkmusik från olika delar av världen. Favoritstad i Turkiet: ”Istanbul, utan konkurrens. Det är min hemstad.” Senast lästa bok: ”Wittgensteins brorson – en vänskap” av österrikaren Thomas Bernhard.


”Svenska kraftnät saknar kundfokus”

Summary: Det är lätt för Mikael Odenberg att säga att elkunderna i södra Sverige ska sluta gnälla. Men svenska elkunder förtjänar faktiskt ett Svenska kraftnät som tar höga elräkningar på allvar och som gör sitt yttersta för att prisbildningen på elmarknaden ska fungera optimalt, skriver Oberoende elhandlares ordförande Johan Öhnell i en replik.

Svenska kraftnäts generaldirektör Mikael Odenberg riktade på DN Debatt 5/3 skarp kritik mot elområdesmotståndarna. Odenberg menar att elmarknaden fungerar bättre sedan Sverige delades in i elområden och att det är orimligt att kräva en återgång till hur elmarknaden fungerade tidigare. Oberoende elhandlare har länge varit kritiska till reformen och det är vi fortfarande. Vårt huvudargument är att den nordiska elmarknaden är en oligopolmarknad där konkurrensen måste förbättras. För att uppnå det, måste man göra marknadsområdet större och inte mindre. Men nu när elområden verkar ha kommit för att stanna väljer vi att fokusera på vad man kan göra inom ramen för reformen för att förbättra situationen för de svenska elkunderna. Jag är överens med Mikael Odenberg om att utbyggnaden av stamnätet måste prioriteras för att elen ska kunna flyta fritt till de områden där kunderna finns. Vad Odenberg glömmer bort är att Svenska kraftnät har ett uppdrag att införa elområden så effektivt och kundfokuserat som möjligt. Svenska kraftnät sitter på tre unika möjligheter att begränsa reformens skador. För det första måste Svenska kraftnät börja garantera en överföringskapacitet på de elledningar man äger och sedan genom motköp med utlandet se till att upprätthålla den balansen. I dag får Svenska kraftnät inför varje dygn bestämma hur mycket kapacitet de ställer till marknadens förfogande, för att överföra el till södra Sverige. Det leder till stor osäkerhet och onödigt höga elpriser för en miljon hushåll och tusentals företag i Halland, Småland, Blekinge och Skåne. För det andra borde Svenska kraftnät omedelbart börja ställa ut så kallade CFD-kontrakt, terminskontrakt som marknaden behöver för att kunna erbjuda fasta elavtal i södra Sverige. Det finns två typer av aktörer som kan sälja CFD-kontrakt, de som äger elproduktion i södra Sverige och de som äger stamnätet och kan föra in el i området. Genom att ställa ut CFD-kontrakt kan Svenska Kraftnät bidra till att sänka priserna. Jag håller med Odenberg om att rörligt elpris oftast är billigast i längden men i verkligheten binder allt fler sitt elpris eftersom de efterfrågar trygghet, något som nu blivit onödigt dyrt i södra Sverige. För det tredje ansvarar Svenska kraftnät för den effektreserv som ska användas för att täcka upp eventuell elbrist i systemet. Vi anser att denna reserv ska användas på ett mer kundfokuserat sätt och inte bara vid elbrist. På så vis kan vi åstadkomma en stabilare prisbild och Svenska kraftnät kan bidra till att motverka chockpriser på elen i södra Sverige, när exempelvis kärnkraften krånglar. För kostnaden för effektreserven betalar elkunderna redan i dag, så det är fullt rimligt att den används för att förbättra prisbildningen när det är extremt ont om el. Det är lätt för Mikael Odenberg att säga att elkunderna i södra Sverige ska sluta gnälla. Men svenska elkunder förtjänar faktiskt ett Svenska kraftnät som tar höga elräkningar på allvar och som gör sitt yttersta för att prisbildningen på elmarknaden ska fungera optimalt. Speciellt när man har tillgängliga verktyg. Låt Svenska kraftnät bli HELA Sveriges kraftnät för elkundernas skull. Johan Öhnell, ordförande Oberoende elhandlare och Telge energi


”Vi borde kunna diskutera mat mer avspänt”

Summary: Tonläget i diskussionen om vad som är bäst att äta har hårdnat och i tv-debatterna drabbar meningsmotståndarna samman. Kocken Tina Nordström tycker att vi måste få äta det vi tycker är gott och själva mår bra av utan att andra lägger sig i.

Tina Nordström, en av landets mest kända kockar, reagerar mot den allt mer hätska debatten om olika dieter och kostråd. Hon tycker att folk måste få äta det de tycker är gott och själva känner att de mår bra av – utan att någon hela tiden lägger sig i. – Mat måste i första hand handla om lust och inspiration, inte bara om vad som är nyttigt och farligt. När jag själv lagar mat ska det vara glädje i köket och jag vill att alla ska trivas runt middagsbordet, säger hon. Men, påpekar Tina Nordström, givetvis kan de som lider av allvarliga sjukdomar eller kraftig övervikt inte stoppa i sig vad som helst. Men även för dessa grupper underlättar det om lusten är i centrum under matlagningen. Bara grönsaker på tallriken eller kött och fisk? Light-produkter eller riktigt smör och vispgrädde? Ris, pasta, bröd och potatis, är det bra eller dåligt? För många är det svårt att orientera sig i dagens debatt om vad vi egentligen mår bäst av att äta. Under flera år har Tina Nordström varit en uppskattad och populär kock i olika tv-program, men också hon vet hur det känns att bli ifrågasatt. ”Du har fastnat i fetträsket”, hävdar en del när hon lagat mat med smör och grädde. Andra anklagar henne för att för ha mycket salt i sina rätter, medan några tycker att hon för ofta stoppar fingrarna i munnen. Och så finns det de som retar sig på att hon alltid tycker att allt är ”jättegott”. – Att mat väcker starka känslor är inte konstigt. Så tror jag att det varit i långa tider. Utan mat överlever vi inte, det är ett självklart faktum. Men vad vi äter har också många kopplingar till våra olika psykiska behov, säger Tina Nordström. En måltid handlar alltså inte bara om att vi ska få i oss näring som gör att kroppens olika organ fungerar på ett bra sätt? – Nej, den som utifrån ett recept eller på egen hand skapar en ny maträtt upplever en kreativ tillfredsställelse, han eller hon har helt enkelt gjort något att vara stolt över. Och självförtroendet växer när gästerna berömmer det vi lagat. Vi känner att vi uträttat något positivt för andra. Sedan finns det även en trygghetsaspekt, fortsätter Tina Nordström. När det är fullt i skafferiet, kylskåpet och frysen blir vi lugna och oroar oss inte för morgondagen, säger hon. – Mat väcker också starka minnen. Vem minns inte hur det doftade i barndomens kök? Men vi kommer även ihåg exakt vad vi åt när vi blev våldsamt magsjuka på semestern. Ja, maten har många kopplingar till vår mänskliga tillvaro. Tina Nordström var åtta år när hon började ”arbeta” på Ramlösa Wärdshus utanför Helsingborg som då drevs av hennes föräldrar. Hon gick en restaurangutbildning på gymnasiet och arbetade sedan på olika restauranger i Danmark och Skåne. – Av mina föräldrar lärde jag mig att känna en kärlek till mat, till fräscha råvaror och att matlagning faktiskt är en konst. Ett viktigt kliv på den gastronomiska stegen tog Tina Nordström när hennes lag vann silver i matolympiaden i tyska Eufurt för elva år sedan. Senare samma år deltog hon också i den svenska tävlingen ”Årets kock” – vilket blev startpunkten för hennes tv-karriär. – Jag får mycket uppskattning för det jag gör, men har också fått kritik från tittare. Kanske har jag sagt något fel eller blandat olika råvaror på ett ”konstigt” sätt som inte passar alla ... men jag tar inte så allvarligt på de negativa synpunkterna. För mig har mat och matlagning alltid varit en lek. Då går det inte alltid att vara superseriös. Mat tycks ha blivit svenska folkets stora intresse. Varje dag ges det ut en ny kokbok och tv-kanalerna tävlar om att visa upp nakna, elaka och mer eller mindre kända kockar. Kvällstidningarnas löpsedlar talar allt oftare om vad som är nyttigt och onyttigt att äta, vad som är farligt och ofarligt. När Tina Nordström i ett matprogram lagade en rätt som byggde på scampi blev reaktionerna häftiga och hon fick hård kritik. Trots att de stora jätteräkorna kom från en godkänd ekologisk odling. – Kritikerna tog inte reda på fakta och bakgrund. Så är det ofta. Många har synpunkter på vad andra äter och vilken mat de lagar, fast de kanske inte har någon aning om motiven. Någon kan ju vara allergisk mot gluten eller laktos, en annan tål inte jordgubbar ... det är så lätt att döma och fördöma. Just nu förs debatten om olika typer av kost i ett allt hårdare tonläge på bloggar, insändarsidor och i debattprogram. Orden är ibland väldigt hatiska; det tycks som om vad och hur vi äter är en fråga om liv och död för många. – Så är det i fattiga länder där människor till och med svälter. Men här i Sverige borde samtalet kunna vara med avspänt. Fast å andra sidan väcker maten ju starka känslor eftersom vad vi äter är så intimt kopplat till vår personlighet. Tina Nordström säger att hon själv inte följer någon särskild kostinriktning, hon lagar den mat hon själv vill äta och tycker är god. Hon pekar på att mattrenderna verkar komma och gå. Varje år är det något nytt som gäller. – För en del människor verkar det vara viktigt att tillhöra en speciell och väldefinierad grupp – något som inte bara gäller vilken mat de föredrar. Det gör att synpunkter på den kosthållning man själv tillämpar upplevs som extra känsligt – samtidigt som det är lätt att kritsera vad andra äter. Ibland tänker Tina Nordström att mattrenderna stressar snarare än hjälper människor att äta på ett sätt som de mår bra av och tycker är roligt. Å andra sidan är det viktigt att anpassa sin diet efter hur man mår och vad man tål, menar hon. Hemma i köket i Helsingborg följer hon ofta en veckomeny hon tagit fram på förhand. Efter att vi talat med henne ska hon laga en rätt med karré, grönsaker, citronsaft och en klick crème fraiche. Till den serveras nanbröd. – Jag hoppas att mina barn, de är tre och sex år, kommer att gilla det jag lagat. Annars handlar det ofta om att kämpa mot ordet ”äckligt”. Om jag har köttbullar en dag kanske det blir en rätt som innehåller kokosmjölk dagen därpå. Jag vill att barnen ska lära sig att uppskatta olika kryddor och råvaror. Min förhoppning är att de ska förstå att mat kan vara så mycket ”olika”. Men det är inte bara innehållet på tallriken som Tina Nordström tycker är viktigt. Hela atmosfären runt måltiden betyder mycket för henne. – Att säga ”varsågod”, ”tack för maten”, ”kanske du kan skicka såsen” är något jag försöker lära min son och dotter. Jag vill att de ska ha lika goda matminnen med sig i livet som jag själv fick som liten. Både av att maten smakar gott och av att vi trivs kring matbordet. Tina Nordström Ålder: 38 år. Familj: Man och två barn. Bor: Helsingborg. Gör: Kock som älskar mat. Bakgrund: Uppväxt med föräldrar som drev ett värdshus. Har arbetat med mat i hela sitt vuxna liv. Var som första kvinna med i finalen av årets kock 2000. Året därpå började hennes program ”Mat” sändas i SVT. Sedan dess har det blivit 14 säsonger med olika matprogram i SVT, TV4 och olika internationella kanaler. Har gett ut flera kokböcker. Aktuell: Med nya kokböcker och lanseringen av varumärket ”Jättegott by Tina”. Tina Nordström … äter helst: Beroende på humör, men en Tournedous Rossini dör man inte av ... … äter inte alls: Chokladpudding, fixar inte konsistensen. … och bästa matminnet: Jättelobstern, hummern som hon och hennes pappa köpte av en fiskare när de seglade runt i Grenadinerna i Karibien.


”Så ska vi förnya och utveckla vår politik inför valet 2014”

Summary: Reformerna hittills räcker inte. Det finns i en del partier en tendens till stillastående och nostalgiskt tillbakablickande. Där ska inte Nya Moderaterna hamna. Vi vill behålla vår grundläggande nyfikenhet på människor och vardagsfrågor. Vi tillsätter nu fem centrala arbetsgrupper för att utveckla politiken inom ett antal prioriterade områden inför valet 2014. Sverige står förvisso starkt i en krisande värld, men vi brottas fortsatt med betydande utmaningar. Det gäller bland annat en växande psykisk ohälsa och svårigheter för unga och utrikes födda att komma in på arbetsmarknaden, skriver Fredrik Reinfeldt.

Alliansen och Nya Moderaterna vann valen 2006 och 2010 på löften om att återupprätta arbetets värde och att bryta med utanförskapet. Vi har gjort det mer lönsamt att arbeta och vi har tagit ansvar för Sveriges välfärd och våra offentliga finanser i en orolig tid. Resultaten av politiken är tydliga. Arbetslinjen har återupprättats, sysselsättningen har ökat och utanförskapet har minskat. Vi har i dag EU:s starkaste offentliga finanser och medan vardagen för många européer nu präglas av nedskärningar och skattehöjningar har alliansregeringen i stället haft möjlighet att presentera satsningar på fler jobb, bättre infrastruktur och högre kvalitet i välfärden. Vi reformerar skolan till att bli en modern kunskapsskola som bättre tar tillvara varje elevs förmåga och förutsättningar. Inom sjukvården har det blivit enklare att träffa en läkare, kortare vårdköer och mer inflytande för patienten. Med 2.500 fler poliser, skärpta straff och ett stärkt brottsofferperspektiv har alliansregeringen genomfört den största trygghetssatsningen i modern tid. Vi har utvecklat en ambitiös klimat- och energipolitik med tydliga mål för minskade utsläpp. De reformer vi genomfört har varit viktiga och nödvändiga, men de räcker inte. Sverige står förvisso starkt i en krisande värld, men vi brottas fortsatt med betydande utmaningar. Därmed ska också Nya Moderaterna fortsätta utveckla, bredda och förnya vår politik. Det finns i en del partier en tendens till stillastående och nostalgiskt tillbakablickande. Där ska inte Nya Moderaterna hamna. Så länge det finns samhällsproblem kvar att lösa ska vi behålla vår grundläggande nyfikenhet på människor och på vardagsfrågor. Vi får inte riskera att fastna i ett passivt förvaltande av Sverige, utan fortsätta våga se och söka lösningar på de verkliga samhällsproblem människor möter i sin vardag. Vi har tydliga utmaningar: Utanförskapet är fortsatt alltför stort och framför allt unga och utrikes födda har fortfarande svårt att komma in på arbetsmarknaden. Alltför många ungdomar lämnar gymnasiet med ofullständiga betyg, dåligt rustade för arbetsmarknaden. Vi ser en växande psykisk ohälsa som måste bemötas. Trots stora insatser har den organiserade brottsligheten vuxit sig för stark. Det krävs också fortsatt offensiva satsningar för att Sverige ska kunna behålla täten internationellt i miljö- och klimatarbetet. Under hösten antog Nya Moderaterna ett nytt idéprogram, nytt kommunprogram och en utrikespolitisk plattform. Vi har tidigare presenterat en särskild arbetsgrupp under ledning av finansmarknadsminister Peter Norman, för att utveckla politiken för välfärden och det gemensamma ägandet. Därtill pågår såväl nationellt som lokalt utvecklingsarbete för att ytterligare förstärka vår politik för äldre och för barn. Inom tre särskilda projekt undersöker vi dessutom de särskilda förutsättningar som utmärker våra norrlandslän samt våra storstäder och bruksorter för att på så sätt kunna svara upp mot framtidens utmaningar. Inom kort påbörjas också arbetet med vårt nya handlingsprogram. Nu tar vi ytterligare steg. Därför tillsätter Moderaternas partistyrelse fem centrala arbetsgrupper med uppdrag att förnya och utveckla politiken inom ett antal prioriterade områden inför valet 2014: • ”Ansvar för ekonomin och full sysselsättning” ska stärka politiken för full sysselsättning, sunda offentliga finanser, företagande och entreprenörskap. • ”Världens bästa skola” ska utveckla skol- och utbildningspolitiken, bland annat genom förslag på hur vi förbättrar skolans kvalitet och miljö och ökar lärarnas möjligheter till kompetensutveckling. • ”Hälsosamma Sverige” ska ta ett helhetsgrepp kring hälsofrågor och utveckla en politik för ett friskare och hälsosammare Sverige. • ”Bekämpa alla brott” ska förnya och förstärka Moderaternas politik för trygghet, både vad avser kraftfulla insatser mot kriminaliteten och mot dess orsaker. • ”Föregångsland för klimat och hållbarhet” ska vidga vårt hållbarhetsperspektiv till fler politikområden och ta fram konkreta förslag för hur omställningen till ett mer hållbart samhälle kan påskyndas. Alla idéer och förslag kommer att prövas mot en tydlig och väl underbyggd problembeskrivning, effekt på offentliga finanser, sysselsättning och fördelning samt genomförbarhet. Arbetsgruppernas slutsatser och förslag ska vara klara till Moderaternas partistämma nästa höst och därefter utgöra våra utgångspunkter och ingångsvärden för den politik vi tillsammans med de andra partierna i Alliansen vill möta väljarna med i valet 2014. Det ska vara enkelt att vara delaktig i Moderaternas politikutveckling och förnyelse, oavsett om man är partipolitiskt engagerad eller bara har en bra idé man vill dela med sig av. Därför ska arbetsgruppernas arbete präglas av öppenhet och möjligheter för människor runt om i landet att påverka, lämna förslag och synpunkter. Att välkomna dialog, att besöka verksamheter, att möta och tala med människor – och därtill vara beredd att ändra sig om motargument övertygar – ska vara en naturlig del av uppdraget för alla förtroendevalda inom Nya Moderaterna. Därför sätter vi nu nya offensiva mål för att samtala med människor i hela Sverige. Under valåret 2010 uppfyllde vi med råge vårt mål att samtala med 300 000 människor. Vi siktar nu på att fram till valdagen 2014 genomföra minst tre gånger så många samtal. Det betyder att vi moderater ska samtala med minst 900 000 svenskar – över hela landet och ända fram till valdagen. Därtill utvecklar och höjer vi ambitionsnivåerna när det gäller våra rekryteringsprocesser. I valet 2014 skall Moderaterna ha fler kandidater än 2010 och eftersom vi gör anspråk på att representera alla väljare ska också våra kandidater återspegla detta. Det här ställer höga krav på att vi inför 2014 aktivt arbetar för att få fler yngre, fler kvinnor och fler med utländsk bakgrund på våra listor. Därtill har vi som mål att för 20 procent av våra kandidater ska valet 2014 innebära första gången på en moderat valsedel. Alltför många ser fortfarande politiskt ledarskap som något som bäst utförs bakom skrivbord och stängda dörrar. Att ha ett förtroendeuppdrag för Moderaterna innebär dock att svara upp till väljarnas förtroende. Det är uppdragets kärna. Därför krävs en fortsatt utveckling av förtroendemannarollen, med utgångspunkt i samtal, möten och dialog. Fler moderater måste lämna sammanträdesrummen och möteslokalerna för att möta människor i deras vardag och verklighet. Inför valet 2014 ska Nya Moderaterna möta människor i hela landet med en framåtsyftande politik och nya tydliga förslag om hur vi vill göra ett bra Sverige ännu bättre. Vi ska dessutom göra det med ett öppet och lyssnande ledarskap som tar både vardagsproblem och samhällsproblem på allvar. Så tar ett modernt parti ansvar för Sverige. Fredrik Reinfeldt, partiledare (M)


”Sverige behöver många typer av forskning”

Summary: Kan vi inte vara överens om att Sverige behöver många olika typer av forskning och forskningsstöd? Vi kan lugna Sveriges unga akademi och konstatera att vi är helt överens med dem om att dålig forskning inte ska få något stöd, skriver KK-stiftelsens vd Madelene Sandström i en replik.

Sveriges unga akademi skriver på DN Debatt 2/3 under rubriken ”Hög tid att ändra kurs i den svenska forskningspolitiken”. Tyvärr har deras analys fastnat i att det tycks stå mellan fri och tillämpad forskning. Eller som det hela verkar beskrivas som det goda mot det onda. Inget kan vara mer onyanserat och rent ut sagt felaktigt. Dessutom förtjänar svensk forskningspolitik en mer nyanserad debatt. Sveriges unga akademi argumenterar som om all fri forskning utförs av extremt duktiga och intelligenta personer, och att den tillämpade forskningen styrs av kortsiktiga, viljelösa individer. Till skillnad från dessa unga akademiker vet KK-stiftelsen att den forskning som görs i samproduktion mellan akademi och företag är oerhört viktig för den akademiska utvecklingen. Samt att 30 procent av den publicerade forskningen från våra traditionstyngda forskningsuniversitet aldrig citeras av någon. Om uttalanden om vad som leder till excellens och inte ska vara trovärdig, så bör den väl baseras på studier och analyser? Tyckanden är väl inget för forskningspolitiska diskussioner? KK-stiftelsen har i en utvärdering av samtliga så kallade HÖG-forskningsprojekt som avslutades 2008, ett 20-tal projekt, kunnat konstatera att den forskning som skett mellan forskare och näringsliv varit mycket värdefull för alla parter. För akademin har dessa forskningsprojekt resulterat i närmare 200 vetenskapliga artiklar och lika många presentationer på vetenskapliga konferenser. Forskningsprojekten påverkade också kurserna i grundutbildningen för studenterna. Samarbetena har även direkt bidragit till att utveckla lärosätenas forskningsgrupper till nya nivåer. Forskarna säger också att samarbetena med näringslivet gett dem nya perspektiv på forskningen, fungerat som katalysator, lett till utveckling av nya metoder och dessutom legat till grund för ny forskning. För att inte tala om hur konkurrenskraften stärkts hos företagen i form av bland annat förbättringar och utveckling av produkter, tjänster och processer, effektiviseringar, jämnare och/eller bättre kvalitet samt besparingar. Och det är faktiskt genom ett starkt näringsliv som vi skapar tillväxt, välfärd och inte minst forskningspengar som staten kan dela ut i detta kretslopp. Samproducerad forskning har med andra ord tydligt gynnat samhället, företagen och högskolorna. Precis som Sveriges unga akademi efterfrågar, ger den samproducerade forskningen fler perspektiv och nytänkande, och måste uppmuntras. Enbart ett Nobelpris till Sverige vart tionde år skapar tyvärr inte den tillväxt och konkurrenskraft som landet behöver. Kan vi inte vara överens om att Sverige behöver många olika typer av forskning och forskningsstöd? Vi kan lugna Sveriges unga akademi och konstatera att vi är helt överens med dem om att dålig forskning inte ska få något stöd. KK-stiftelsen är också angelägen om att unga forskare ska ges bättre möjligheter, och ger i vår utlysning ProSpekt möjlighet för nydisputerade att bedriva självständiga forskningsprojekt. Naturligtvis ska projekten bedrivas i samproduktion med näringslivet, så att det inte blir en rent inomakademisk forskning. Sådant får Vetenskapsrådet eller andra finansiera. Tillgång till forskning, kompetensförsörjning och kontinuerlig kompetensutveckling är en ödesfråga för det svenska samhället inklusive svenska företag, inte minst för dem som har produktionen lokaliserad utanför storstadsregionerna, och de utgör merparten och ryggraden i svensk basindustri. Det ligger i nationens intresse att verka för att forskningen såväl har ambition om inomvetenskaplig konkurrens som att den genererar tillväxt. Det är inte antingen företagsnära forskning eller Nobelpris, utan alltid både och. Saknar vi däremot ett starkt svenskt näringsliv riskerar vi snarare att ha varken eller. Madelene Sandström, vd Stiftelsen för kunskaps- och kompetensutveckling (KK-stiftelsen)


Många ambulanser kan ersättas med vanlig taxi

Summary: Många larmar ambulans i onödan och Stockholms drygt 50 ambulanser räcker inte till. Nu pågår Taxiprojektet där ambulanspersonal ringer taxi om patienten är lindrigt sjuk, nästa steg kan vara att ta betalt för ambulansen, skriver ambulanssjukskötare Peter Fladby.

I STHLM debatt den 10 februari gav fem specialistläkare inom internmedicin sin syn på hur vårdresurserna fördelas i dag. I debattartikeln belyser man hur vården prioriterar så att patienter med lindriga besvär tar för mycket av de resurser som finns. I 18 år har jag arbetat som ambulanssjukskötare i Stockholm. Under dessa år har en markant förändring skett i den prehospitala vården. I dag larmas ambulans dagligen till personer som mycket väl kunnat klara en transport till sjukhus på annat sätt. SOS som tar emot larmsamtalen har svårt att vara tillräckligt selektiva i sin bedömning. Dels för att det är svårt att göra en bedömning via telefon, dels för att man är bunden till det index som reglerar prioritet av transporter. Det har nyligen varit ett mycket uppmärksammat fall i Stockholm där SOS-operatören inte skickade ambulans och patienten dog i hemmet. Det är klart att om den nödsökande uppger att han är akut sjuk så måste en ambulans larmas. Problemet är att allt för många inte har förmågan att kunna göra en bedömning av sina behov av transport och behov av sjukvård. Resultatet blir att många ringer Sjukvårdsguiden, sjukvårdsupplysningen, akutmottagningar, vårdcentraler och SOS som alla är bundna till ovan nämnda index. Därför skickas många ambulanser till patienter som mycket väl kunnat använda annat transportsätt till sjukvården. I dag finns det drygt 50 ambulanser i Stockholms län. Dessa räcker inte till för att transportera alla. Resultatet blir att beredskapen sjunker och de akut sjuka patienterna får vänta på ambulans onödigt lång tid. För att försöka avstyra onödiga ambulanstransporter pågår i dag ett taxiprojekt i Stockholm där patientens transportbehov bedöms. Ambulanspersonal anländer till patienten i hemmet och gör en bedömning av patientens transportbehov. Kan transporten utföras på annat sätt än med ambulans? Om patientens tillstånd tillåter det, enligt ett särskilt index, kontaktas en läkare på SOS för godkännande av ett annat transportsätt, och ambulanspersonal ringer efter en taxi som SLL betalar. Projektet ägs av Stockholms Prehospitala Center på Södersjukhuset. Försöket ska utvärderas. I dag är alla ambulanser bemannade med specialistutbildade sjuksköterskor och undersköterskor (ambulanssjukvårdare). Vi kan tillföra mycket avancerad sjukvård i ambulanserna och kan lindra lidande, rädda liv och förbättra prognosen för svårt sjuka patienter men vi måste vara mer disponibla än vad vi är i dag. Samhället måste bestämma sig för på vilken nivå vi ska transporteras och vårdas. Resurserna måste anpassas efter vilka krav man har. Det viktigaste är att allmänheten tar sitt ansvar och informeras om att det inte finns hur många ambulanser som helst. Ambulans är i dag gratis att åka för patienten men det behövs kanske en kännbar avgift för att få bort felaktiga transporter. Finland har ett system. Ambulans skall givetvis tillkallas om så krävs men det måste finnas ett behov av vård under transporten. Som exempel kan nämnas att i Roslagen finns det tre ambulanser som ska täcka ett område med avstånd på tio mil till sjukhus. Jag vill med detta inlägg även belysa den prehospitala verkligheten som är ett led i vårdkedjan. Som bekant är det alltid den svagaste länken som brister i en kedja. Det är olyckligt om all vårdutveckling i den prehospitala vården går om intet bara för att vi inte är tillgängliga. Tyvärr har jag inte några siffror på insatstider eller långa väntetider utan ovan nämnda åsikter bygger på hur jag med kollegor upplever vår situation och ska ses som ett inlägg i debatten om hur vi fördelar vårdresurserna. Peter Fladby, specialistsjukskötare


Saablar, så bra det gick på sjuttiotalet

Summary: Topplistan. Volvo 140 och Saab 96 V4 var de hetaste modellerna 1970! Tillsammans kontrollerade Volvo och Saab över 40 procent av nybilsmarknaden i Sverige.

Här är siffrorna som får det att tåras i ögonen på alla Saabvänner. Året är 1970, ett nytt årtionde med nya förhoppningar. Saabs program består av tre modeller, den relativt nya 99:an och klassikern 96 som också finns i kombiutförande som modell 95. 95:an kom redan 1959 och året därpå lanserades 96. Nu inför modellår 1970 har de fräschats upp med bland annat ny ratt och instrumentbräda. Åtgärderna blir lyckade. Året slutar med 34 622 sålda Saabar. Det motsvarar en marknadsandel på 17 procent, nästan lika mycket som Volvo har i dag (drygt 19). Saabs försäljning bärs upp av sedanen 96. Visserligen är det god efterfrågan också på kombibilar, men det är traditionella fyradörrars sedaner som de flesta kunder väljer. När året är slut kan Saabhandlarna summera 17 032 exemplar mot 4 886 av kombin. Det är imponerande höga tal med tanke på modellernas höga ålder. Och äldre ska de bli, mycket äldre. När produktionen till sist avslutas för 96:an står det år 1980 i almanackan! 95:an läggs ned två år tidigare 1978. 99:an då, den nya Saaben som fick så mycket uppmärksamhet när den lanserades 1967? Jodå, den är het den också. Året 1970 slutar med 12 704 sålda bilar. För att förstå hur populära Saabarna är kan man jämföra med övriga storsäljare. Närmast i tur kommer Opelmodellerna Rekord och Kadett med 9 586 respektive 6 108 bilar. Den svenska bilmarknaden domineras med andra ord helt av helsvenska Volvo och Saab. Bästsäljaren Volvo 140 når hela 38 360 bilar. Lägg till kombin 145 och den lyxiga modellen 164 och Volvo täcker hela 25 procent av nybilsmarknaden. 1975 blir det bästa året i Sverige för Saab räknat i antal bilar. Totalt säljs 44 250 Saabar. Det motsvarar en marknadsandel på 15,5 procent. 1970 Så här såg topplistan ut då: 1. Volvo 140-serien (lilla bilden). 2. Saab 96 V4. 3. Saab 99 (stora bilden). 4. VW Bubblan. 5. Opel Rekord.


”Excellent forskning och innovation går hand i hand”

Summary: Sveriges unga akademi är fel ute när de beskriver excellent forskning och nyttiggörande som varandras motpoler. Flera studier, bland annat från Vetenskapsrådet, visar tvärtom att samverkan och forskningskvalitet går hand i hand, skriver Svenskt Näringslivs Emil Görnerup i en replik.

Sveriges unga akademi skriver på DN Debatt 2/3 att svensk forskning har halkat efter och att den svenska forskningspolitiken därför måste ändra kurs. Svenskt Näringsliv instämmer i problembeskrivningen: mycket pekar på att Sverige håller på att hamna efter de länder som utgör forskningens tätklunga. Det är oroväckande, särskilt som Sverige är det land i Europa som investerar mest i FoU. Kvantitet har inte drivit kvalitet. Det är därför hög tid att forskningspolitikens fokus skiftas från resurser till resultat. Flera av de förslag som Sveriges unga akademi för fram är steg i rätt riktning: översyn av strategiska satsningar, ökad forskarrörlighet samt tydligare karriärvägar för unga forskare. I sitt inspel till höstens forskningspolitiska proposition föreslår Svenskt Näringsliv en elitsatsning på de mest lovande unga förmågorna där dessa under ett antal år får finansiering och frihet att utveckla sin forskning. Överhuvudtaget ser vi satsningar på unga forskare som viktiga för att fortsatt säkra Sveriges ställning som en kunskapsnation i den absoluta framkanten av utvecklingen. Frågan om ökad forskarrörlighet hänger också samman med villkoren för unga forskare; de måste tidigt ges möjlighet att skaffa sig erfarenheter av andra vetenskapliga miljöer än den som de initialt utbildats vid. Däremot är Sveriges unga akademi fel ute när de beskriver excellent forskning och nyttiggörande som varandras motpoler. Flera studier, bland annat från Vetenskapsrådet, visar tvärtom att samverkan och forskningskvalitet går hand i hand. En nyligen presenterad studie från Svenskt Näringsliv visar samma sak: Ökad forskningskvalitet lyfts fram som en positiv effekt av de forskare som har erfarenhet av samarbete med företag och andra organisationer. Överhuvudtaget ser svenska forskare på samarbete och nyttiggörande som något mycket positivt. Det gäller inte minst inom humaniora. 2011 års nobelpristagare i kemi, Israelen Daniel Schechtman, är inte bara en världsledande forskare. Han har även hållit kurser i entreprenörskap för sina studenter under 25 års tid. Att samarbete och nyttiggörande av forskning hotar forskningen är alltså en myt som förtjänar att punkteras. Frågan får inte förminskas till slentrianmässiga och felaktiga påståenden om interaktionen mellan näringsliv och akademi. Om inte svensk forskning är konkurrenskraftig, både när det gäller till excellens och möjligheter till samarbete med övriga aktörer i samhället, riskeras företagens forskningssatsningar i Sverige. I förlängningen utgör det ett hot mot vårt framtida välstånd. Emil Görnerup, forskningspolitisk expert, Svenskt Näringsliv


”Hög tid att ändra kurs i den svenska forskningspolitiken”

Summary: Sverige halkar efter. Svensk forskning åstadkommer inte längre några riktiga genombrott och står sig allt sämre internationellt. Sedan drygt 15 år är det kommersdriven forskning dirigerad av särintressen som varit receptet för framtidens kunskap. Strategiska satsningar har lett till likriktning, skev jämställdhet och idéinavel, orsakat av otydliga karriärvägar och snedfördelade resurser. Här krävs långsiktiga, individuella och flexibla bidrag, samt ett ständigt tillflöde av nya begåvningar, skriver de 22 forskarna i Sveriges unga akademi.

Efter Astra Zenecas nedläggningsbesked återkommer en fråga i debatten: Var finns den nya generationens forskare? Här är vi. Sveriges unga akademi samlar unga framgångsrika forskare från alla forskningsfält. Vi är hoppfulla, men det börjar bli bråttom. Svensk forskning halkar efter. Alltmer sällan är den världsledande, alltmer sällan står svenska forskare för de stora genombrotten. Det är hög tid att ändra kurs i forskningspolitiken. Utbildningsminister Jan Björklund gick till val under parollen ”Sverige ska vinna Nobelpris – inte bara dela ut dem!”. Även om forskning inte är en tävling speglar visionen om svenska Nobelpristagare en viktig insikt: inom vetenskapen kan även ett litet land göra stor skillnad. Vi har – och måste ha – höga ambitioner. Förra forskningspropositionens tillskott om fem miljarder väcker avund i en omvärld där forskningen varit ett av finanskrisens första offer. Men Forskningsberedningen och andra undersökningar framhåller att Sverige stadigt tappar i internationella jämförelser. Mest alarmerande är att vi inte längre åstadkommer de riktiga genombrotten, de som leder till nya behandlingar, tekniker och förhållningssätt. Vi får helt enkelt ut alldeles för lite per satsad forskningskrona. Hur blev det så? Sedan drygt 15 år – och under flera regeringar – har två idéer format svensk forskningspolitik. Den ena handlar om kommersialisering där forskningen alltmer ses som en leverantör av varor och tjänster, inte primärt av lösningar på de stora samhällsutmaningarna. Svenskt Näringsliv argumenterar att ”Forskningsråden bör … tydligare ta hänsyn till den samhälleliga relevansen, däribland näringslivets kort- och långsiktiga behov…”. Då sviker man vetenskapens huvuduppdrag: att söka ny kunskap. Den andra idén har tagit sig uttryck i olika strategiska satsningar från bland annat Vetenskapsrådet (VR), Vinnova och SSF (Stiftelsen för strategisk forskning) på forskarkonsortier med avsikt att koncentrera medel till områden som bedöms ha särskild kompetens och innovationspotential. Analyser av dessa satsningar pekar dock på att det bara blivit mer av samma gamla forskning, inte bättre. De strategiska satsningarna lider av strukturella problem. De förstärker skev jämställdhet och idéinavel som orsakas av otydliga karriärvägar och snedfördelade resurser. Konsortierna bildas ofta efter principen ”lika söker lika”, där den som är av annan ålder, annat kön eller ifrågasätter rådande dogmer lätt exkluderas. De yngre forskare som släpps in blir ofta beroende av de seniora kolleger som fördelar medlen. Områden som utifrån dagens kunskapshorisont och politiska ställningstaganden inte ses som ”strategiska” missgynnas. Samtidigt har hypotesbildandet, en av grundforskningens mest framgångsrika metoder, satts på undantag. Så grupperas forskare för att de delar vissa uppfattningar, inte för att de vill sätta dessa uppfattningar på prov. Detta leder till likriktning, inte genombrott. Tyngdpunkten för bedömning läggs på publikationslistan, det vill säga gamla meriter, vilket missgynnar unga forskare och dem som vågat byta fält. Bevisbördan ligger nu tung hos dem som fortfarande hävdar att kommersdriven forskning dirigerad av särintressen leder till större upptäckter – eller ens större intäkter. Politikers och näringslivets beställningar är inte receptet för klivet in i framtidens kunskap. Vi anser att skattemedlen kan användas bättre. Jan Björklund vädrar sin oro på DN Debatt 9/2, men på åtgärdssidan är det tunt. Det duger inte. Inför forskningspropositionen 2012 har vi forskare i Sveriges unga akademi lämnat våra förslag hur en friare och djärvare forskning kan stimuleras. Vi föreslår först och främst att de misslyckade strategiska satsningarna ersätts av långsiktiga, individuella och flexibla bidrag som belönar nytänkande. Det betyder inte slutet för samarbeten, tvärtom. Vetenskapliga undersökningar är i dag så dyra, så omfattande och kräver så bred expertis att den som vill bidra med meningsfull ny kunskap måste hitta rätt partners. Men den nödvändiga flexibiliteten att starta och upplösa samarbeten ökar dramatiskt, och den som vågar utmana invanda frågeställningar uppmuntras. Det kräver dock större anslag än i dag, där ett typiskt VR-bidrag knappt betalar för en doktorand. Ett ökat inslag av utländska granskare krävs också för att motverka den inavel som lätt uppstår i ett litet land. Detta är kostsamt, men en opartisk utvärdering premierar djärvare forskning. I en idébaserad verksamhet som forskning krävs ett ständigt tillflöde av nya begåvningar. En tydlig karriärstruktur kan övertyga talanger att stanna inom forskningen. Sedan fackets och Arbetsgivarverkets förhandlingar kollapsat har tillgången på anställningar för den som vill etablera sig som självständig forskarledare nästan helt strypts. Alltför många unga forskare lever i dag i karriärmässigt limbo, under just de kritiska år de ska bygga upp en egen grupp. Den trygghet vi söker är inte livstidsanställning från dag ett, men ett transparent system där den som uppnått höga kvalitetskrav kan avancera till en högre tjänst. Jämställdheten inom forskarhierarkin måste också förbättras. Det är ett resursslöseri att kvinnor innehar så få högre tjänster trots att de dominerat i grundutbildningen i decennier. De strategiska satsningarna har förstärkt denna destruktiva trend. Tydliga välfinansierade karriärvägar minskar forskningsnepotism och främjar jämställdhet. Inget land är dock självförsörjande på begåvningar. De länder som genom historien öppnat sina dörrar för världens talanger har belönats rikligt. Vi vill därför se en kraftfull satsning på mobilitet. När traditionellt välkomnande länder som USA och Storbritannien nu försvårar för utländska forskare att komma in måste Sverige ta chansen att bredda sin rekryteringsbas till hela världen. På Visingsö växer en skog som belyser hur ”strategiskt” tänkande kan slå slint. Under 1830-talet lät flottan plantera 300 000 ekar för att säkra tillgången till skeppsvirke. När timret var klart för leverans 1975 fick marinchefen tacka nej: fartygskonstruktionerna hade ju utvecklats på ett sätt som knappt gick att ana när det strategiska beslutet togs. Ekarna på Visingsö visar hur svårt det kan vara att förutse vart utforskandet av vår omvärld för oss. Däremot kan man vara säker på att med transparenta, långsiktiga system för finansiering, med möjlighet för alla talanger att bidra och med jordmån där fri forskning kan blomstra oavsett vetenskapsfält, blir vi friskare, lär oss hantera elementen klokare och vinner helt nya insikter om oss själva och världen. Helene Andersson-Svahn, professor, nanobioteknologi, KTH, ordf Sveriges unga akademi Christian Broberger, docent, neurovetenskap, Karolinska institutet, vice ordf Sveriges unga akademi Annette Granéli, forskarassistent, biofysik, Göteborgs universitet Christer Nordlund, professor, idéhistoria, Umeå universitet/SCAS Gustaf Arrhenius, professor, filosofi, Stockholms universitet/SCAS Fredrik Bäckhed, docent, mikrobiologi, Göteborgs universitet Örjan Carlborg, professor, beräkningsbaserad genetik, Sveriges lantbruksuniversitet Jan Conrad, docent, kosmologi, partikelastrofysik och strängteori, Stockholms universitet Marie Dacke, docent, sinnesbiologi, Lunds universitet Per Eklund, docent, tunnfilmsfysik, Linköpings universitet Christian Forssén, docent, subatomär fysik, Chalmers Tünde Fülöp, bitr professor, plasmafysik, Chalmers Martin Högbom, docent, biokemi, Stockholms universitet Erik Ingelsson, professor, kardiovaskulär epidemiologi, Karolinska institutet Danica Kragic Jensfelt, professor, datalogi, KTH Jonas Larsson, docent, molekylärmedicin, Lunds universitet Erik Lindahl, professor, beräkningsbiofysik, KTH/Stockholms universitet Maria Lindskog, forskarassistent, neurovetenskap, Karolinska institutet Annika Pohl, forskare, materialkemi, Uppsala universitet Emma Sparr, professor, fysikalisk kemi, Lunds universitet Henrik Zetterberg, professor, neurokemi, Göteborgs universitet Johan Åkerman, professor, spinntronik, Göteborgs universitet/KTH I korthet Forskningen ses alltmer som leverantör av varor och tjänster, inte primärt av lösningar på samhällsutmaningarna. Strategiska satsningar sker från bland annat Vetenskapsrådet, Vinnova och SSF. Konsortierna bildas ofta efter principen ”lika söker lika”, där den som är av annan ålder, annat kön eller ifrågasätter rådande dogmer exkluderas. Sveriges unga akademi vill satsa på flexibla och individuella bidrag till forskningen samt en tydligare karriärstruktur för att övertyga talanger att stanna inom forskningen.


”LO-fackens lönekrav riskerar slå tillbaka på medlemmarna”

Summary: Hotad lönebildning. Löneökningarna inom industrin är nu bland de snabbaste sedan Industriavtalet kom 1997. Årets avtalsrörelse fick igenom ett löneavtal som kraftigt avviker från dagens mycket osäkra ekonomiska utsikter. Ändå verkar LO-förbunden inte se industrins avtal som normerande. I stället kommer lönekrav på upp till 4,5 procent. LO:s krav om löneökningar och löneutjämningar är direkt skadliga för ett exportberoende land som Sverige, skriver Urban Bäckström och Håkan Sörman.

Aldrig tidigare i Industriavtalets historia har löneavtalen inom industrin avvikit så kraftigt uppåt från prognoserna om konjunkturen och den ekonomiska tillväxten. Årstakten på löneökningarna, 2,6 procent, är också väsentligt högre än i avtalen 2010 då den låg på 1,75 procent. Faktum är att ökningstakten är bland de högsta sedan Industriavtalet kom 1997 – trots dagens fortfarande osäkra ekonomiska utsikter. Industrins höga avtal ska ses mot bakgrund av att industrifacken krävde avtal på en nivå som man bedömde skulle accepteras som normerande inom LO-samordningen. Löneavtalen 2010 var lägre än vad LO-förbunden utanför industrin hade hoppats på – men avtalen var anpassade till nivån i andra länder och till behovet av återhämtning i den svenska ekonomin. I årets avtalsrörelse krävdes en större ”leverans” från förbunden inom LO-samordningen. En relativt sett lägre arbetslöshet bland industrifackens medlemmar än under krisen, bidrog med all sannolikhet till att man kunde kräva och fick igenom ett löneavtal på 3,0 procent på 14 månader. Trots denna höga nivå ser inte LO-förbunden industrins avtal som normerande. I de förhandlingar som inletts med Byggnads, Elektrikerförbundet, Seko, Handels och Kommunal gäller LO-samordningens krav från tidigare i höstas, det vill säga minst 3,5 procent. Med extra lönekrav i flera branscher blir det i snitt 4,1 procent och på flera av de största avtalsområdena över 4,5 procent. Byggnads nyligen aviserade strejkvarsel är ett tydligt tecken på att en över 15 år lång period av reallöneökningar inte har bidragit till några bestående intryck inom LO. Tvärtom kritiserar man Medlingsinstitutet för att myndigheten följer sin instruktion att inte medverka till avtal över nivån inom industrin. Det är anmärkningsvärt att LO inte tar tydligt avstånd från 70- och 80-talens lönebildning, då det ena förbundet skulle ha mer än det andra i en spiral av inflationsdrivande kostnadsökningar. Resultatet blev att reallönerna stod nästa stilla i ett par decennier. Ett sådant agerande borde inte vara möjligt att försvara i dag. Exportföretagens konkurrensförmåga är livsviktig för vårt välstånd och för finansieringen av vår välfärd. Hälften av alla varor och tjänster som vi producerar i Sverige säljs till utlandet. Det är därför en bra ordning att den internationellt konkurrensutsatta sektorn är först med att träffa nya avtal om löner i avtalsrörelsen. Nivån i de avtalen, det så kallade ”märket”, visar vilka löneökningar exportföretagen klarar av utan att förlora konkurrenskraft. Att låta denna nivå vara ett riktmärke även för avtalen i andra branscher, är en förutsättning för god samhällsekonomi som kan stärka företagen och våra verksamheter och hålla tillbaka arbetslösheten. Det är allvarligt att LO nu uppenbarligen inte ställer upp på denna väl etablerade lönebildningsmodell. Särskilt som man inte ens verkar beakta att tillväxtprognoserna fortsätter att skrivas ned. LO-ekonomerna själva har mer än halverat sin prognos mellan april och december förra året. Nu ligger den på 1,3 procent, medan lönekraven från Handels och Kommunal ligger väldigt högt. Och detta i ett läge där handeln år 2011 hade den sämsta tillväxten på 15 år. LO vill se mer utjämnade löner och kräver extra löneökningar till de avtalsområden som har lägst genomsnittslön. Faktum är dock att Sverige redan har de mest utjämnade lönerna i OECD – och det är inte bara av godo. Det betyder att det är små skillnader i lön mellan olika yrken och individer – oavsett kvalifikationskrav, erfarenhet eller arbetsprestation. Det gör det svårt för individen att själv påverka sin lön, liksom för arbetsgivaren att premiera goda arbetsinsatser och en bra utveckling av den verksamhet sombedrivs. Möjligheten att själv påverka sin lön finns i dag främst bland högre tjänstemän, där lönespridningen har ökat något. Bland övriga grupper av inkomsttagare har den legat i princip stilla i decennier. Sett till alla grupper tjänar de som har högst lön två gånger mer än de som är lägst avlönade. Det finns en uppenbar risk att avtalsrörelsen 2012 sätter stopp för 15 år av framgångsrik lönebildning. Riksbankens inflationsmål som tillkom under första halvan av 90-talet, Industriavtalet från 1997 och tillkomsten av Medlingsinstitutet år 2000 bygger på viktiga insikter om hur ett exportberoende land måste agera för att lönebildningen ska fungera väl. Det har gett oss stabila priser och därmed reallöneökningarpå drygt 45 procent. Att Byggnads nu tar till konfliktvapnet för att spräcka industrins normerande avtal och dessutom får stöd av Kommunal, innebär en ökad risk för att Riksbanken tvingas höja räntan. Det kommer i så fall att slå tillbaka dubbelt på förbundens medlemmar – och alla andra – i form av ökade kostnader och ökad arbetslöshet. Man kan bara hoppas att det inte slutar så. LO-kraven är skadliga för samhällsekonomin, av främst två skäl: Dels den totala avsaknaden av hänsyn till den ekonomiska utvecklingen och den norm som indikerar vad som är samhällsekonomiskt möjligt, dels den utjämningsprofil som har flera skadliga effekter. Den modell som finns på svensk arbetsmarknad har en stark grund i kollektivavtalen mellan arbetsgivare och fack. En självklar del i detta är att båda parter tar ansvar, inte bara för de egna intressena utan också för effekterna som avtalen kan ha på samhällsekonomi och arbetslöshet.


”Rädda Svenska artprojektet från kortsiktiga besparingar”

Summary: Unikt kulturellt kapital. Sverige har sedan länge en central roll i det internationella utforskandet av växter och djur. Samtidigt sjunker kunskapsnivån om arter, inte minst hos våra skolbarn. Nu riskerar det Svenska artprojektet att läggas ned i förtid. Då skulle verksamheten vid flera museer hotas allvarligt. Ännu torde det finnas flera tusen arter bara i Sverige som saknar namn och beskrivning, skriver ledande författare och professorer.

För tio år sedan startade Svenska artprojektet. Riksdag och regering ansåg det värdefullt att öka kunskapen om den svenska floran och faunan samtidigt som denna samlade kunskap skulle erbjudas allmänheten. Denna uppskattade miljösatsning hotas nu av kortsiktiga besparingsbehov. Sverige har av traditionen haft stor folklig kunskap om växter och djur. Redan i fornsvenska texter finns mer än 300 växter omnämnda. Människor satte namn på de arter som de behövde känna till i det dagliga livet. Nu sjunker kunskapsnivån om arter drastiskt. Vi har att möta en hotande biologisk analfabetism inte minst hos våra skolbarn. Samtidigt finns mycket att bygga vidare på. I dagens miljövårdsarbete har fritidsbiologer stor betydelse. Sverige har sedan länge en central roll i det internationella utforskandet av växter och djur. Mest spektakulärt var detta på Linnés tid. Sedan dess har den taxonomiska forskningen fortsatt med svenska taxonomer i olika delar av världen. Linné kände namnen på cirka 3 600 arter av växter och djur i vårt land. I dag finns 60.000 vetenskapligt beskrivna arter angivna från Sverige. Men då kanske Sverige är färdigforskat vad gäller arter, kanske finns redan bra handböcker så att man kan artbestämma arterna och deras roll i naturen? Ingalunda. Forskarna bedömer att det hos oss torde finnas flera tusen arter som ännu saknar namn och vetenskaplig beskrivning. Litteratur för artbestämning finns bara för ett fåtal grupper av organismer. För att råda bot på dessa brister startades Svenska artprojektet 2002. Syftet var att vetenskapligt inventera och beskriva de svenska arterna samt att göra kunskapen om dem tillgänglig på svenska. I projektet ingår också ett nödvändigt stöd till våra naturvetenskapliga museer som förvaltar ett nationellt arv av oersättliga samlingar. Svenska artprojektets vetenskapliga del har varit framgångsrik. Vår kända artstock har ökat med över 2.400 arter, varav en tredjedel nya för vetenskapen. Inom den planerade tjugoårsperioden ser vi ut att komma mycket nära en fullständig vetenskaplig dokumentation av denna mångfald. Det insamlade materialet är en guldgruva för svenska entreprenörer och forskare från hela världen, bland annat i kartläggningen och nyttjandet av den genetiska mångfalden. Tack vare stödet till museerna har dessa inte bara kunnat ta hand om det vetenskapliga materialet från projektet utan också fått en avgörande energiinjektion. Faktum är att verksamheten vid flera museer skulle hotas allvarligt utan stödet från Artprojektet. Artkunskapen görs tillgänglig för svenska folket i bokverket ”Nationalnyckeln till Sveriges flora och fauna”. Böckerna har fått priser och beröm för sin pedagogiska text och sina utsökta illustrationer. Antalet fasta prenumeranter av bokverket är cirka 8.500. Den första volymen, ”Dagfjärilar”, såldes i över 40.000 ex och startade en explosion av fjärilsskådande och fjärilsfotografering. Bokverket ger amatörbiologerna möjlighet att bredda vår miljöövervakning på ett ovärderligt sätt. Nu när detta viktiga projekt närmar sig halvtid har tydligen ointresse eller bristande förståelse hos regeringen resulterat i att man på fullt allvar överväger att stoppa projektet. Ett uttryck för detta är att man tillsatt en utredning där man av direktiven ser att risken är stor att verksamheten kommer att avslutas i förtid. All statlig verksamhet behöver analyseras och effektiviseras, så också detta projekt. Men kortsiktiga besparingsbehov får inte styra när framtidsinriktad verksamhet utvärderas. Allt fler bedömare menar att utrotningen av arter och därmed minskande ekosystemtjänster är ett av de största hoten mot mänsklighetens långsiktiga överlevnad. Därför satsas stora pengar på att kartlägga mångfalden, bland annat i USA och i Australien. Sverige spelade en ledande roll när dessa frågor sattes i fokus internationellt och med Svenska artprojektet intog Sverige också en tätposition i det praktiska arbetet. Svenska artprojektet och Nationalnyckeln är nu Sveriges flaggskepp i den internationella miljövårdsvärlden. En nedläggning eller kraftig nedskärning skulle sänka Sveriges trovärdighet och anseende internationellt. En översyn av projektet måste se till att bevara det momentum och den kompetens som byggts upp i den vetenskapliga delen för att slutföra kartläggningen av vår artrikedom inom den planerade perioden. Allt annat vore oansvarigt slöseri med de redan satsade resurserna. Man behöver också beakta museistödets betydelse för att våra naturhistoriska museer ska kunna uppfylla sin roll som nationellt arkiv för hela miljöområdet. Stödet kan inte tas bort utan genomgripande reformer på museisidan som kan säkerställa det långsiktiga bevarandet av våra miljödata. De populärvetenskapliga böckerna har med rätta väckt uppmärksamhet. En av anledningarna är deras vetenskapliga och estetiska ambitionsnivå. De har tagit steget fullt ut; i stället för att skildra arterna i den akademiska traditionens diskreta former och tabeller ger de livets alla former den estetiska framtoning som är deras signum. Alla arter behöver för den skull inte skildras i samma detaljeringsgrad, men detta bokverk bör även fortsättningsvis produceras på ett sätt som svarar mot det stora intresse som visas från såväl experter som den breda allmänheten. Den årliga budgeten för hela projektet – forskning, museistöd och bokproduktion – på 65 miljoner kronor framstår som blygsam i förhållande till samhällsnyttan. Projektet engagerar cirka 400 personer; forskare, skribenter, illustratörer, redaktörer och museiintendenter. Fram växer en för vetenskap och miljövård nödvändig infrastruktur och ett unikt kulturellt kapital. Blotta tanken på att lägga ned denna verksamhet är slående kortsiktig. Hur ofta skapar vi ett kulturellt och vetenskapligt samverkansprojekt av denna kaliber på miljöns område, som intresserar på så bred front? Kunskapen om naturen i stort och smått har aldrig efterlysts så starkt som nu. Om Svenska artprojektet inte anses försvara sin plats, vilka perspektiv ska då anses gälla? Annagreta Dyring, vetenskapsjournalist, fil dr h c Henrik Ekman, vetenskapsjournalist, författare, ledamot av KSLA Kerstin Ekman, författare Gunnar Eriksson, professor emeritus, författare Torleif Ingelög, naturvårdsråd, ledamot av KSLA Ulf Jondelius, professor Nils Uddenberg, professor, författare, ledamot av KSLA Fredrik Ronquist, professor, ledamot av KVA


Nyfödda prinsessan en webbis

Summary: När en prinsessa föds spelar sociala medier en viktig roll. Så viktig att hovet väljer Facebook för att berätta nyheten.

Det blev inte en hen. Det blev en hon. Och landets konditorer började baka rosa prinsesstårtor. Redan kvällen innan florerade rykten om att prins Daniel hängde på krogen Nalen och att ambulansen samtidigt lämnade Haga. Allt detta på Twitter. Att kronprinsessan Victoria och den nyfödda dottern mådde bra annonserade Hovet via Facebook i torsdags morse. På kort tid hade tusentals personer ”gillat” meddelandet. Och under dagen fick hovets profilsida över 10 000 nya följare. Sociala medier visar både sin största och lägsta potential när en prinsessa föds. Rykten blandas med sanningar och nyheter pumpas ut från alla tänkbara källor. Prins Daniel gav nytt liv i det engelska uttrycket ”all over the place” vilket genast ledde till att Facebook och Twitter översvämmades av detta uttryck – i alla typer av sammanhang. Blir de sociala medierna viktigare än traditionella medier, som tv och dagspress, en sådan här vecka? – För den stora breda massan handlar det om ett samspel, säger Brit Stakston, mediestrateg och författare bland annat till boken ”Gilla! – dela engagemang, passion och idéer via sociala medier”. – Det handlar inte om någon konkurrens mellan de två. Traditionella medier kan bjuda på fördjupning och, om de gör sitt jobb bra, stå för en gemensam utgångspunkt för ”trovärdighet” bland alla läsare. Men jag tycker det är väldigt intressant att hovet väljer att kommunicera via Facebook, det är banbrytande. Emanuel Karlsten är grundare av nättidningen Ajour och den twittrare som startade tråden #kUnge, där inlägg om prinsessfödseln samlats. Han tycker att sociala medier har påverkat rapporteringen av prinsessfödseln på flera sätt. – Dels har antalet källor ökat. Ett exempel på det är hur privatpersoner rapporterade om att ambulanser åkte från Haga slott i går. En uppgift som hovet dementerade, men som ändå fick kraftig spridning i sociala medier. Det innebär så klart större press på hovet, men också att medier har fler källor att förhålla sig till, liksom vi övriga. Källkritiken blir viktig för alla, säger han och fortsätter: – Sedan har det så klart betydelse att alla kan gratulera, skämta och kritisera via sina egna plattformar. Det är mer intressant för mig att följa reaktionerna från dem som för mig är ”rätt personer” än vad, säg, Carola eller Ulf Brunnberg tycker om den nya prinsessan. Med sociala medier kan jag skapa mitt eget nyhetsflöde. Med möjligheten för vem som helst att sprida nyheter ökar givetvis också risken för problematisk ryktesspridning. Helt naturligt, tycker Brit Stakston, som tror att det främst beror på ”drivkraften i att vara först”. Och med den vetskapen är det inte heller så märkligt att hovet väljer att berätta sina nyheter på Facebook först: innan rykten sprids ”all over the place”.


Nya Karolinska slår undan benen på klinisk forskning

Summary: Nya Karolinska och det nya sjukvårdssystemet hotar den kliniska forskningen. Risken är stor att vår internationellt erkända forskning hamnar någon annanstans i världen. I stället för att stympa forskningen måste pengar satsas på ett medicinskt forskningskluster.

Astra Zenecas nedläggning av sin forskningsanläggning i Södertälje väcker frågor om Stockholmsregionens konkurrenskraft i ett internationellt perspektiv. Det gäller att medicin-bioteknik-sektorn är så stark att den kan attrahera andra högteknologiska och kunskapsintensiva verksamheter. Då är samarbetet med sjukvård och medicinsk forskning avgörande. I Stockholmsregionen byggs ett nytt akutsjukhus, Nya Karolinska Solna (NKS). Samtidigt planerar man att omorganisera övriga sjukvården till ett nytt sjukvårdssystem. Om NKS och sjukvårdssystemet planeras rätt kan det bli en motor som, tillsammans med Karolinska institutet, attraherar både forskning och utveckling till vår region. Tyvärr riskerar de nuvarande planerna i stället att försämra möjligheterna för klinisk forskning och minska Stockholmsregionens attraktionskraft inom bioteknik och läkemedel. Forskningen vid dagens KS handlar till stor del om folksjukdomar som hjärtkärlsjukdomar, cancer, diabetes och kroniska inflammationssjukdomar som ledgångsreumatism, multipel skleros (ms) och psoriasis. Men sjukvården inom flera av dessa områden har redan skurits ned på KS och flyttats till andra vårdgivare. Om planerna genomförs kommer dessa profilområden att stympas ytterligare med allvarliga följder för klinisk forskning. Några exempel: – KS har tillsammans med Karolinska institutet ett av Europas största samlade hjärtkärlforskningscentra. Avancerade kateteringrepp på hjärtat genomförs sedan många år på sjukhusets hjärtklinik och här pågår en aktiv forskning för att förbättra behandlingen. Men volymen har minskat genom utlokalisering av patienter till andra sjukhus och är redan i dag så liten att man har problem att delta i internationella forskningsprojekt. Man planerar att minska verksamheten ytterligare när NKS öppnar. Då blir det mycket svårt att bedriva klinisk forskning på området. – Reumatologkliniken på Karolinska universitetssjukhuset är en av Europas ledande och bedriver bred klinisk forskning om nya behandlingsmetoder mot ledgångsreumatism och andra reumatiska sjukdomar. En risk finns att stora delar av denna vård förs över till andra vårdgivare och det kan bli omöjligt att bedriva internationellt framstående forskning. – Man överväger också att utlokalisera neurologisk öppenvård från NKS till andra aktörer. Det gäller kroniska neurologiska sjukdomar som kräver avancerad specialistkunskap, framförallt MS, men även andra invalidiserande sjukdomar som epilepsi och Parkinsons sjukdom. Vi tappar då patientunderlag för klinisk forskning inom ett spjutspetsområde på KS. – NKS har bara 25 procent av de mottagningsrum som i dag finns på KS. Samtidigt byggs på andra sidan Solnavägen ett stort Science for Life Laboratory (SciLifeLab) som bland annat fokuserar på nya metoder att studera sjukdomar som cancer, hjärtkärlsjukdomar, diabetes och inflammationssjukdomar, och ska samarbeta med kliniska forskare på sjukhussidan. Om patienterna försvinner slår man undan benen för detta. Den nuvarande planeringen för NKS innebär att man i första hand skapar ett trauma- och intensivvårdssjukhus. Men om man flyttar ut det mesta av sjukvården kring de stora folksjukdomarna kommer sjukhuset att tappa sin forskningsprofil. Man kommer inte längre att kunna verka i den forskningsfront där molekylärbiologins landvinningar utnyttjas för att förstå de komplexa folksjukdomarna och utveckla nya behandlingsmetoder mot dem. Kan då inte de nya aktörer som är påtänkta att ta över stora delar av vården kring folksjukdomarna från KS också ta hand om forskningen? Det är förstås en vacker tanke, men utan närhet till de forskningsmiljöer som byggts upp vid Karolinska institutet, SciLifeLab och andra forskningscentra eller tillgång till den forskningskunskap som vuxit fram under decennier, är detta helt orealistiskt. De avancerade studierna av celler och molekyler från patienter kräver fysisk närhet mellan vård och forskningslaboratorier. Om vi försvårar möjligheterna till sådan forskning i Stockholm, hamnar den någon annanstans i världen. I Köpenhamn har man insett betydelsen av sammanhållna forskningsmiljöer. När ett nytt Rigshospital byggs, behåller man de gamla delarna och får på så vis toppmoderna intensivvårdslokaler samtidigt som man har plats för både öppenvårdsmottagningar och forskningsavdelningar. Liknande centra finns i London, Amsterdam och Paris. I Stockholm bygger man nu ett nytt fint akutsjukhus. Men samtidigt riskerar man att slå undan benen på viktiga delar av den kliniska forskningen. I så fall förlorar man möjligheten att Stockholm ska kunna bli en av världens mest framstående regioner inom bioteknik och läkemedel, trots att detta är ett uttalat mål både för regeringen och Stockholmsregionens politiker. Det vore ett stort misstag. Men det är inte för sent att tänka om. Vi föreslår följande åtgärder: 1. Flytta inte ut specialistvård inom forskningsintensiva områden från NKS. Använd de gamla sjukhusbyggnaderna för att bygga upp forskningsinriktade öppenvårdscentra som kan samverka med Karolinska institutet, SciLifeLab och befintliga forskningscentra, som Centrum för molekylär medicin och Cancercentrum Karolinska. 2. Utnyttja tomtmarken vid nuvarande Karolinska Solna, ”Karolinska Östra”, för att skapa ett ”cluster” för forskning och företagsutveckling inom medicin/life science-området. Börja med att inbjuda Astra Zeneca att lägga transnationella forskningsenheter där. Anders Ekbom, Anders Hamsten, Göran K Hansson, Lars Klareskog, Tomas Olsson, John Pernow, Mona Ståhle och Cecilia Söderberg-Nauclér Professorer vid Karolinska universitetssjukhuset i Solna


”Jag har själv ändrat åsikt om steriliseringarna”

Summary: För fem år sedan fanns majoritet i Svenska kyrkans styrelse om att behålla tvångssteriliseringar vid könsbyte. Sedan dess har vi grundligt bearbetat frågor om äktenskap och kön och jag själv har ändrat åsikt i frågan, skriver ärkebiskop Anders Wejryd i en replik.

Replik till Ulf Bjereld och Eva-Lena Gustavsson (DN.se/debatt 21/2 ”Svenska kyrkan måste sluta stödja tvångssteriliseringarna”). Svenska kyrkan är inte som ett parti, som framför allt ska ha åsikter. Kyrkor ska ge rum för människor med olika bakgrund, för livstolkning, upplevelse av det heliga, av uppmuntran och gemenskap. Därför uttrycker vi åsikter när vi menar att något är särskilt angeläget eller därför att vi ombeds ta ställning genom till exempel en remiss. Vi är inte åsiktsheltäckande och vi har inte som vana att så att säga uppdatera oss i oträngt mål. Svenska kyrkan har nog avgett många remissvar som man skulle vara främmande för i dag, utan att man gått tillbaka och reviderat dem. Det är Gud som är evig, inte kyrkliga åsikter! För fem år sedan fanns det majoritet i Svenska kyrkans kyrkostyrelse, vald av kyrkomötet, för att avge ett remissvar om tvångssteriliseringarna, där man menade att de skulle vara kvar vid könsbyte. Sedan dess har kyrkostyrelsen, i vilken jag är ordförande, och kyrkomötet grundligt bearbetat frågor om äktenskap och kön. Jag har själv ändrat åsikt sedan jag satt mig in i frågan djupare under de gångna åren. Antagligen skulle styrelsens majoritet också bli en annan i dag, om man fick en ny remiss att svara på. Anders Wejryd, Svenska kyrkans ärkebiskop