Summary: Dags utreda ny nordisk union. Om EU går mot en mer federalistisk lösning i eurokrisens spår, eller om eurosamarbetet gradvis går mot sin upplösning, finns kraftfulla argument för att utreda frågan om en nordisk förbundsstat. Det förenade Norden skulle bli betydligt mer diversifierat än de enskilda nordiska ekonomierna och därmed mer stryktåligt vid ekonomiska påfrestningar. Frågan skulle kräva många års utredning men den är viktig att bena ut och fördjupa, skriver Gunnar Wetterberg.

Det är nu två år sedan jag publicerade förslaget att bilda en ny Kalmarunion (DN Debatt 27/10 2009), som jag sedan fick utveckla i Nordiska Rådets årsbok 2010 ”Förbundsstaten Norden” (http://www.norden.org/sv/publikationer/publikationer/2010-582). Gensvaret var över all förväntan. I ett par oberoende opinionsundersökningar svarade drygt 40 procent att de var mycket eller ganska positiva, utan större skillnader mellan åldrar och länder. Vid presentationen i huvudstäderna för ett år sedan gick en reflektion igen på flera håll: Om det kommer en kris, så vore detta bra att ta till – men utan något tryck utifrån är det svårt att få någon rörelse. Det är en bestickande synpunkt. Ett förenat Norden skulle stå långt starkare mot omvärlden än de fem länderna var för sig, samtidigt som en alltmer gemensam hemmamarknad skulle ge tillväxten markant bättre möjligheter än i dag. Problemet är att möjligheten knappast finns, om man inte har tänkt igenom den. Därför bör Norden höja krisberedskapen genom att utreda förutsättningarna för att gå samman. EU brottas med de sydeuropeiska skuldproblemen. Tyskland våndas: ena dagen förklarar förbundskansler Merkel att det inte finns något EU utan euron, andra dagen fnyser hennes kolleger åt en ”transfereringsunion”, för att tredje dagen efterlysa en europeisk ekonomisk ”finansminister” – och i Bryssel talade nyligen Gerhard Schröder, Joschka Fischer och Matti Vanhanen om Europas Förenta Stater. Om EU går mot en mer federalistisk lösning i eurokrisens spår blir det än mer angeläget för de nordiska länderna att samla sig. Annars blir det svårt att hävda öppenheten och frihandeln mot andra länders svaghet för protektionism och hemlighetsmakeri. Om eurosamarbetet gradvis går mot upplösning hamnar frågan om ett penningpolitiskt alternativ på dagordningen. I båda fallen är det ett kraftfullt argument för Nordiska Rådet och/eller regeringarna att utreda frågan om ett mer effektivt Norden. På penningpolitikens område har de nordiska länderna i dag valt olika lösningar. Finland deltar fullt ut i eurosamarbetet, Danmark följer euron, medan de övriga valutorna i huvudsak flyter fritt. Förbundsstaten måste ha en gemensam penningpolitik, antingen inom ramen för den europeiska valutaunionen eller med en egen, gemensam valuta. Den nationalekonomiska forskningen betonar vikten av ”optimala valutaområden”. Jag tror att man kan hävda att förbundsstaten Norden skulle vara ett sådant område, men på ett annat sätt än vad man brukade mena i eurodebatten. I kölvattnet på Maastrichtfördraget undersökte ekonomerna likheterna mellan olika länders ekonomier och branschstrukturer. Ju större överensstämmelserna var, desto bättre ansågs förutsättningarna vara för ett gemensamt valutaområde. I Nordens fall kan man emellertid föra resonemanget ett steg vidare. Ländernas näringsliv skiljer sig visserligen markant åt och reagerar därmed olika på olika konjunkturer, men det är inte nödvändigtvis en nackdel. I dagens läge är de nordiska ekonomierna var för sig så små och så beroende av enstaka företag och branscher att enstaka olyckor kan drabba det enskilda landet hårt. Sovjetunionens sönderfall slog hårt mot Finlands utrikeshandel, men motgångar för skogsindustrin, oljesektorn eller enskilda företag som Nokia eller Ericsson skulle också vara tunga att bära för det ena eller det andra landet. I detta perspektiv blir olikheterna mellan medlemmarnas näringsliv förbundsstatens styrka. I ett enat Norden skulle länderna turas om att hålla ekonomin på fötter, eftersom deras näringsliv reagerar olika i olika konjunkturfaser eller på externa chocker. Det som skulle göra förbundsstaten Norden till en fungerande ekonomisk enhet är de gemensamma institutionerna och värderingarna. Tack vare dessa kan man förstärka den gemensamma arbetsmarknad och den rörlighet mellan länderna som redan är för handen. Institutionerna och värderingarna underlättar rörligheten inom området, i synnerhet om den förstärks av förbundsstatens gemensamma institutioner. Redan nu finns det en gemensam arbetsmarknad, men den kan få kraftigt ökad betydelse inom förbundsstatens ramar. Ju fler nordbor som är beredda att flytta till ett grannland när jobben viker hemma och arbetskraften behövs där, desto bättre kommer hela Nordens ekonomi att fungera. På så vis kan förbundsstaten bli ett skyddsnät för medborgarna. Även om det egna landet skulle råka i svårigheter så kan invånarna klara sig bättre, eftersom de andra länderna finns som alternativ. Förbundsstaten blir betydligt mer diversifierad än de enskilda ekonomierna och därmed mer stryktålig vid ekonomiska påfrestningar. Tack vare olikheterna och rörligheten skulle det förenade Norden bli en bättre fungerande enhet än dagens skilda länder, på sikt ungefär på samma sätt som USA är i dag. Den amerikanska ekonomin är oändligt mångfasetterad, där samsas expansion i ena delen av landet med stagnation i den andra, men många människor är beredda att flytta dit jobben finns. När medborgarna vant sig vid Norden kommer det inte att vara märkvärdigare att flytta mellan länderna än det är från Pittsburgh eller Detroit till Atlanta eller Seattle. Arbetskraftens rörlighet lättar trycket både där näringslivet kärvar och där det kan sluka hur mycket resurser som helst. Det gagnar hela ekonomins utveckling, men det ökar också medborgarnas välfärd jämfört med om nationsgränser hade skilt de växande delarna av området från de krympande. Förbundsstaten Norden skulle kräva många års utredning, förhandlingar och folkomröstningar. Men om förbundsstaten blir av, om eurosamarbetet finns kvar och om Norden bestämmer sig för att delta är riskspridningen inom Norden fortfarande en styrka, även om man inte förfogar över penningpolitiken på egen hand. Förbundsstaten och medlemsstaterna kan samordna sina finanspolitiska insatser i långt större utsträckning än vad som kommer att vara möjligt inom euroområdet som helhet. Förbundsstaten kommer dessutom att ha ett betydligt större inflytande över eurosamarbetet än vad Norden har i dag när bara Finland deltar fullt ut i samarbetet. Om eurosamarbetet fallerar – ja, då vore det självklart med en nordisk valuta. Med hänsyn till hur ekonomierna kompletterar varandra, givet arbetskraftens rörlighet och de gemensamma värderingar som en samordnad finanspolitik skulle kunna bygga på, borde denna nordiska valuta – dalern??? – ha betydligt bättre förutsättningar än euron. En nordisk centralbank skulle kunna spela en viktig roll för den övriga ekonomiska politiken, till exempel i förhållande till lönebildningen inom området, och därmed öka handlingsutrymmet både för den samordnade finanspolitiken och för vart och ett av medlemsländerna. Det ligger långt fram. Men det är en tanke som är viktig att bena ut och fördjupa, om alternativet förbundsstaten Norden ska vara möjligt att tillgripa i en kris. I två artiklar på DN Debatt 27/10 2009 (bilden) och 13/12 2009 lanserade Gunnar Wetterberg tanken på en nordisk förbundsstat. Rektorn för Rektorn för Högskolan i Skövde: ”Mindre högskolor viktiga för forskning och företagande” Sveriges universitetslärare: ”Att slå ut små lärosäten löser inte högskolans kvalitetsproblem” Professor i straffrätt: ”Barnläkarfallet påverkar inte frågan om smärtlindring”


”Mindre högskolor betydelsefulla för forskning och företagande”

Summary: Jan Björklunds kvalitetsfokus är välkommet, men mångfalden i svensk forskning riskerar att drabbas om man minskar resurserna till de mindre högskolorna, skriver Sigbritt Karlsson, rektor för Högskolan i Skövde, i en replik.

Utbildningsminister Jan Björklund (DN Debatt 24/10) vill att mindre högskolor går samman med forskningstunga universitet. Regeringens inriktning betyder att de mindre högskolorna går en osäker framtid till mötes. Detta riskerar att drabba mångfalden i svensk forskning. Om Sverige ska kunna bli en ledande forskningsnation behövs nytänkande, dynamik och flexibilitet. Särskilt viktigt är företagsnära forskning och tillämpad forskning. Den samverkan som finns på mindre lärosäten mellan högskola, företag och lokalsamhälle skapar en unik innovationsmiljö med ett stort kunskapsutbyte. Om forskningen skulle försvinna från de mindre högskolorna skulle det med stor sannolikhet innebära en större likriktning av den samlade forskningen i Sverige. Det skulle också innebära att viktiga samarbeten mellan forskning och företag gick förlorade. Jan Björklund vill att antalet sökande i högre grad ska påverka fördelningen av studieplatser. Det innebär att högskolor med mindre upptagningsområden än de stora universiteten hamnar i bakvattnet – oavsett kvaliteten i utbildningen. Självklart är det fler som söker utbildningar i storstäderna där fler bor. Men studieplatserna fylls även på de mindre lärosätena. Vi vet exempelvis att personer från familjer utan studietradition sällan söker sig till de större högskolorna och universiteten långt från hemmet. Klivet är mindre till högskolan i den egna regionen. Detta gäller också för människor som har kommit en bit i yrkeskarriären och vill fortbilda sig, särskilt nu när ekonomin och arbetsmarknaden står inför stora förändringar. Om det inte finns goda möjligheter att studera nära hemorten får Sverige ett betydligt svagare kunskapskapital än i dag. Jan Björklunds kvalitetsfokus är välkommet men arbetet försvåras om man samtidigt minskar resurserna till de mindre högskolorna. Sigbritt Karlsson, rektor för Högskolan i Skövde


Buenos Aires– staden som har allt

Summary: Buenos Aires är en smältdegel där varje stadsdel har sin egen karaktär. Följ med till staden där vin, kött och fotboll är de gemensamma nämnarna. Och så ett intensivt nattliv med lite tango, förstås. Buenos Aires alla stadsdelar har sin egen själ . Följ med på en tur genom en fantastisk stad. Frossa i kött från Pampas en sen middag, slink in på en milonga och prova några tangosteg , låt kvällen fortsätta långt in på morgonen på nån klubb.

Två timmar före avspark står vi i ösregnet och försöker följa med i ramsorna på La Bombanera – fotbollslaget Boca Juniors hemmarena. De 49 000 åskådarna intar sina platser till ”El Superclásico”, derbyt mot största antagonisten River Plate. Allt verkar lugnt och tryggt till en början. Jag har gått dit med det brittiska paret Katie Brooks och David Raw som jag stött ihop med på hotellet. Vi följer uppmaningen från hotellpersonalen: ”Ska ni gå på matchen är det nog säkrare att stå mitt i klacken än någon annanstans.” Barra bravas, de argentinska fanklubbarna med en hård kärna av huliganer, anses vara de tuffaste i världen, värre än både engelsmän och tyskar, med kopplingar till narkotika och kriminalitet. Boca Juniors fanklubb heter Jugador número 12, eller Den 12:e spelaren. Och med den respekt som fansen verkar inge – inte en polis inom synhåll på läktaren, ordningen tar biffiga fans hand om själva – blir namnet Den 12:e spelaren förståeligt. Lokalderbyt skulle få ett slut som vi inte hade väntat oss. Men mer om det senare. Fotboll i all ära, men det finns så mycket annat som gör Buenos Aires till en stad jag gärna skulle bo i en längre tid. I väntan på den möjligheten får ett turistbesök duga, då man kan välja att bara ta del av det bekväma livet i staden: Sitta på något av alla fantastiska kaféer med en bra bok i handen och kolla in människor. Frossa i kött från Pampas en sen middag (ingen äter före kl 21). Sedan slinka in på en milonga och studera eller prova på några tangosteg, för att avsluta dygnet med festande som kan pågå långt in på morgonen på någon bar eller klubb. Buenos Aires är en av världens mest mångfasetterade städer, men inte segregerad på det sätt som till exempel Stockholm kan vara. Här finns alla influenser – kulturella och sociala – sida vid sida. Starkast påbrå är det italienska och spanska. Från Italien har man framför allt fått den starka tron på familjen, från Spanien religionen. Varje stadsdel i 14-miljonersstaden har sin själ. En själ som fortsätter att förädlas då en porteño, som invånarna i Buenos Aires kallas, oftast sätter just familjen i första hand och bor kvar i sitt kvarter. Flera stadsdelar har blivit mina favoriter för olika ändamål och tillfällen: Palermo för kvälls- och uteliv av det lite chickare slaget. Här ligger charmigt inredda restauranger och barer tätt längs bland andra gatorna Costa Rica, El Salvador och Honduras i den låga stadsbebyggelsen. Här och i … … San Telmo har jag hittat några av mina favoritmatställen. För det är ju för köttets skull som många åker till Argentina. Att sätta tänderna i en mör Bife de Lomo eller pröva någon inälvsmat tillsammans med ett Malbecvin förgyller vilken kväll som helst. I San Telmo finns också hippa affärer och boutiquehotell, men området är lite mindre välpolerat än Palermo. Boca som för många är sinnebilden av Buenos Aires med området Caminitas färgglada hus, och ett turistigt skådespel likt det i Gamla stan i Stockholm – restauranger inte värda att äta på men kanske ta ett glas för att skåda folklivet och snabbköpsvarianten av tango. Värt ett dagsbesök, men området kan vara lite väl osäkert efter solnedgång. Recoleta för att studera det lite tjusigare Buenos Aires. Det som gett staden epitetet Sydamerikas Paris. Här ligger också kyrkogården Recoleta, med alla mäktiga marmormausoleer, där den politiska ikonen Evita Perón är begraven. Puerto Madero, det ombyggda hamnområdet dit ”Turning torso”-arkitekten Calavatras läckra bro leder. Här är arkitekturen modern med höga hus i glas och stål, och hotellen och restaurangerna lyxigare och dyrare. Kan tyckas en aning själlöst till skillnad från … … Once, ett livligt område som med hektisk handel på olika outlets eller partihandlare mer minner om stadens latinamerikanska ådra. Så kan jag fortsätta och räkna upp fler stadsdelar, alla med olika fördelar. Men ska man välja en plats som symboliserar Buenos Aires och Argentina är det Plaza de Mayo, spelplatsen för alla stora historiska och politiska händelser, med presidentpalatset Casa Rosada i fonden. Här från balkongen har ledare som Juan och Evita Perón eldat på eller inspirerat folket. På torget runt den centrala pyramiden som minner om störtandet av koloniala Spanien vandrar varje torsdag Las Madres de Mayo (De galna mödrarna) i sina vita sjalar för att påminna om sociala orättvisor och en del av Argentinas blodiga historia. De är anhöriga till någon av alla de uppemot 30 000 oliktänkande som torterades och försvann under diktaturen mellan 1976 och 1983. ”Det smutsiga kriget” är fortfarande djupt etsat hos många. Adrian Martinez är född just 1976 och skulle kunna vara ett av alla de barn vars mammor torterades och dumpades med helikopter i floden Rio de la Plata. Barnen adopterades sedan bort till militärvänliga familjer. Vi stämmer träff på en restaurang i närheten av torget. – Jag lever mitt i det. Min moster är en ”desparecido”, en som bara försvann. Och hon hade ett barn som vi inte vet var det är. Samtidigt var min morbror militär. Diskussionerna på helgernas asado, grillfesten då alla i familjen träffas, är många och politiska. – Jag gillar mycket av det president Cristina Kirchner gör, men min pappa är antiperonist. Vår unika politiska rörelse peronismen, som Kirchner nu försöker förvalta, präglar allt. Antingen är du peronist eller så är du anti. Men peronismen, med influenser från både vänster och höger, finns där oavsett du vill eller ej. Adrian tycker om sitt Buenos Aires men tycker att livet är tufft. Han har fyra jobb för att kunna få det liv han vill tillsammans med sin fru. Han är litteraturprofessor, journalist på tidningen La Prensa, spansklärare och engelsklärare. Trots det så får han knappt ihop så han klarar sig. Han och hans fru har köpt en liten tvåa på drygt femtio kvadrat. Men att ta lån var omöjligt. För att över huvud taget komma i fråga skulle han behöva tjäna dubbelt mot vad han gör. Dessutom vill ingen befatta sig med bankerna efter krisen 2001 då regeringen frös allas sparpengar. Har man några tillgångar i dag så placeras de i bostäder, varor eller läggs löst i bankfack. Så Adrian fick låna av sin svärfar i stället. – Vi vill ha ett barn nu, men det är ingen strålande framtid för det. Min farfars generation visste att hans son skulle få en bättre framtid, min pappa trodde att jag skulle få det, men jag vet att mitt barn får en sämre framtid. När jag ringer upp honom inför presidentvalet som sker just i dag, söndag, säger han att bilden är densamma även om den argentinska ekonomin är något bättre nu. För det president Cristina Fernández de Kirchner, eller CFK som hon också kallas, framför allt har lyckats med är att få bukt med finanserna efter landets ekonomiska kollaps 2001. Därför kommer hon när rösterna har räknats säkerligen att från Casa Rosada deklarera att hon sitter kvar vid makten i ytterligare fyra år. Hon vann primärvalet överlägset tidigare i augusti och lär vinna lika enkelt nu. Argentinas ekonomi har sedan 2003 växt med över 8 procent per år – mycket tack vare världspriserna på de jordbruksprodukter Argentina exporterar. Många näringsgrenar har också tjänat på devalveringen. En av dem är turismen och ett av trumfkorten när det gäller att locka turister till Buenos Aires är det intensiva nattlivet, där tangon fortfarande är en liten del. För tangovågen som kring senaste sekelskiftet rullade igång över världen håller i sig. Här i tangons födelsestad fylls milongorna varje kväll. Och tack vare electromusiken hittar även den unga generationen hit. På Milonga 10 träffar jag Gustavo Benitez. Han är lärare, 32 år gammal och sitter med en grupp ännu yngre européer, amerikaner och brasilianare som kommit hit för att lära sig dansa. Det är trångt på det lilla dansgolvet, men med subtila, stilfulla förflyttningar glider paren runt i ett imponerande tempo utan att krocka. Vid borden längs väggarna sitter människor i alla åldrar och pustar i väntan på att kasta sig in i en tango. Tre tangolåtar spelas i rad, en så kallad tanda. Sedan följer ett kort mellanstick, cortina, med någon annan musiksort för att ge en paus och ett partnerbyte. Varje dag i veckan finns det minst ett dussin och i helgerna upp till femtio milongor att välja mellan i Buenos Aires. Alla dansställena har sin egen stil. Gustavo Benitez jobbar heltid med tango. Han tävlar och instruerar. Tangons själ handlar om vemod och misslyckande, om existentiella frågor, och det kommer fram i både musik och text, menar Gustavo. Något att luta sig mot när det egna livet känns ruttet. Men för Gustavo är dansen det mest speciella. – Som många dansare har jag utövat andra danser, men tangon är unik med sin abrazo, hur man håller sin partner. När dansen stämmer kan man känna ett samröre med sin partner som om vi vore enda kropp. Han hittade själv till tangon via folkmusiken och dess traditionella danser i skolan men menar att det är rocken med sina elektroniska influenser som för tangon vidare. – Ja, en dansgenre som vill överleva måste förändras och ta till sig nya grepp. Sedan ser jag många som efter att ha hört och dansat till electrotango också väljer att lära sig en mer traditionell tango. De känner ett behov av att förstå genrens rötter och inser sedan att milongakulturen är mångfasetterad och att det finns ett helt tangouniversum att upptäcka här i Buenos Aires. Tillbaka till La Bombanera, Boca Juniors hemmaarena. Regnet har vräkt ner i timmar, ankeldjupa sjöar har bildats på gatorna. Att hålla sig torr är en omöjlighet. Men att vi blir blöta in på bara kroppen har inte hindrat oss och tiotusentals andra att timmar i förväg ta oss till arenan där en Superclásico är på gång. Fotboll är en gigantiskt stor del av livet här. Vilken klubb man håller på är oftast den första fråga som ställs. I högsta ligan finns varje säsong över ett dussin klubbar från Buenos Aires-området och överlägset störst och framgångsrikast genom tiderna är de två lagen Boca Juniors och River Plate. När brittiska Observer för några år sedan sammanställde 50 sportiga saker att göra innan man dör var derbyna i Buenos Aires ett givet äventyr på listan. Den Superclásico jag ser på plats blir en imponerande, mäktig och lite skrämmande upplevelse, med ett oväntat slut. Vi får bra platser framför en järnbarriär bara för att när det närmar sig avspark få klart för oss att metallstagen är till för klackledarna att stå på och med ryggen mot matchen elda på i sjungandet. Jag får en skarp tillsägelse om att det inte är okej att fotografera. Ingen vill väl synas på bild ifall det skulle bli bråk. Så rullar banderoller och en gigantisk flagga ner över oss. Vi står tätt, täckta av ett tygtak och jag känner ett styng av klaustrofobi. Mina brittiska vänner Katie Brooks och David Raw som sett många matcher hemma i England får liknande känslor. – Engelska fans är fanatiska. Men de är ingenting jämfört med de här. Intensiteten här är fantastisk, men samtidigt skrämmande, säger David. Det är en kakofoni av färg och ljud med banderoller, flaggor, konfetti, ballonger, rökbomber, bengaliska eldar – och ett intensivt sjungande. Så drar matchen igång där nere. Regnet fortsätter. Den gigantiska Boca-flaggan rullas äntligen upp och det går att få en skymt av matchen. Jag ser några tillslag men sen händer det. Inte ens tio minuter in i spelet blåser domaren av matchen. Den vattensjuka planen håller inte för spel. ”Nu blir det bråk”, tänker jag. Laddningen finns där när vi hålls kvar en timme till på arenan. Men den får sin urladdning i fortsatt högljutt sjungande. Det som skulle blivit en fotbollsupplevelse blir i stället en tretimmarsupplevelse av ett tifo, som blir till ett av världens mäktigaste läktarskådespel. Det här var förra året. Den som i dag vill se en Superclásico får vänta åtminstone en säsong. Skillnaden mellan lagen är i dag så stor att medan Boca Junior just nu leder ligan så åkte River Plate ur i fjol och kämpar om att ta sig upp igen. Men i Buenos Aires finns ju så mycket mer än fotboll. Fotboll i all ära, men det finns så mycket annat som gör Buenos Aires till en stad jag gärna skulle bo i en längre tid. DN:s reseredaktör Anders Frelin. Tangons själ handlar om vemod och misslyckande, om existentiella frågor. Något att luta sig mot när det egna livet känns ruttet. Resa hit Flyg med mellanlandningar med flera bolag, bland annat Iberia, SAS, Lufthansa, Air France och United från runt 9 000 kr tur och retur Arlanda. Ta sig runt i Buenos Aires gör man lätt med både buss och tunnelbana. Ännu enklare med taxi som är billigt. Säsong Årstiderna är omvända på södra halvklotet så från nu till april är utmärkt att åka. Staden kan bli väl het i januari. Bo Att hyra en egen lägenhet kan vara både billigt och trevligt. Flera sajter förmedlar boende, vrbo.com är en. Hotell Det finns så klart hotell i alla tänkbara prisklasser. Vill du bo riktigt lyxigt välj stadsdelen Puerta Madero eller Recoleta. För den som föredrar lite intimare hotell i stadsdelar med mera liv är några favoriter: I Palermo Home. Tjusigt, lyxigt men ändå charmigt och så hemtrevligt som namnet vill antyda. Restaurang och bar är en mötesplats för många hippa. Upplevelsen toppas av den sköna trädgården med en infinitypool. Dubbelrum från 960 kronor. Adress: Honduras 5860. homebuenosaires.com Costa Rica. Som många boutiquehotell ett ombyggt kolonialstilshus, med små men snyggt renoverade rum i mestadels slipad betong. Smala trappor tar en upp till takterrassen. Den charmiga lilla lobbyn med bar leder lätt till spännande möten. Dubbelrum från 750 kronor. Adress: Costa Rica 4137/39. hotelcostarica.com.ar I San Telmo La Gurda är ett udda hotell med bara 7 rum som ligger i rad längs en smal innergård. Varje rum är dekorerat efter egna teman som Borges, Malbec eller Caballos. Tangorummet har ett eget badkar i sovrummet. Dubbelrum från 850 kronor natten. Adress: Defensa 1521. gurdahotel.com Mansion Dandi Royal. Även detta ett tangohotell. Oerhört vackra rum i denna gamla herrgård mitt i tangokvarteren i San Telmo. Dubbelrum från 750 kr. Adress: Piedras 922. mansiondandiroyal.com Kafé och sötsaker Två sötsaker blir man definitivt förälskad i: Glassen är med rätta hyllad och det finns en heladerí i nästan varje gathörn. Perfekt paus i stadsvandrandet. Dulce de leche – kokad kondenserad mjölk som blir en ljusbrun sås eller kräm som används till nästan alla efterrätter. Eller som fyllning i alfajor – kakorna som förgyllt de flesta barns utflyktspackning. Café Tortoni är stadens äldsta kafé och har sett alla celebriteter passera. I dag kommer busslaster med turister, men stället har ändå kvar sin känsla. Adress: Avenida de Mayo 829. Restauranger Här finns alla kök, även det skandinaviska på Ølsen, men eftersom vi befinner oss i köttets förlovade land där kossorna kan ha ändlösa vidder på Pampas att tugga sig fram på är en parrilla, ett stekhus, ett självklart val. För många är Bife de lomo (oxfilé) eller Bife de chorizo (ryggbiff) favoriter. Men tveka inte att prova inälvsmat. Mollejas (kalvbräss) är underbart gott. Argentina är den största vinproducenten i Sydamerika och har flera bra druvsorter där Malbec (rött) och Torrontes (vitt) sticker ut mest. Alla portioner på alla ställen är gigantiska. Tillbehör som sallad eller annat räcker till minst två. Här är några favoritrestauranger: Palermo La Cabrera. Tak och väggar klädda med roliga prylar som miniluftballonger och modellflygplan, porslinskossor och målade tallrikar. Charmigt på gränsen till för turistigt. Underbart kött. Ca 500 kronor för 500 gram kobebiff, 13 tillhörande såser, en gigantisk tomat- och mozzarellasallad och pannkaka med dulce de leche och vaniljglass. Lagom till till två personer. Boka i förväg. Adress: Cabrera 5099 och 5127. parrillalacabrera.com.ar La Miranda. En chic parrilla. När de vanliga oftast är ombonade, nästan överbelastade med bondgårdsattiraljer på väggarna är den här det motsatta. Två våningar, öppet upp till taket i stora delar, rå betong på väggarna. Ung publik. Fantastisk hel grillad pumpa med ostfyllning, honungsgrillad sötpotatis och kalvbräss, med mycket citron på. Smälter i munnen. Jag var tvungen att pröva blodkorven men den gick inte ned. 200 kronor inklusive ett glas vin. Adress: Costa Rica y Fitz Roy. parrillamiranda.com I San Telmo La Brigada. Traditionell lite tjusigare parilla. Bife de Lomo är superbt mör. Trerättersmiddag för två med en flaska Malbec och kaffe för 1 000 kronor. Adress: Estados Unidos 465. El Federal. Enkel, lite sliten, men otroligt charmig bar/restaurang med väggarna fyllda av skyltar och tavlor från en svunnen tid. Den charmigt nonchalanta servitrisen vägrar att servera chimichurri, den argentinska starka såsen, till maten. ”Den behövs inte.” Men ett ställe som har mackor i alla former och serverar lomo med pommes frites, bräckt skinka och stekt ägg och dessutom spelar Clash i högtalarna kan inte vara fel. Adress: Carlos Calvo 599. El Desnivel. Asador Jorge Ibarra bjuder på perfekt grillat kött inför öppen ridå i denna lite enklare men charmiga parrilla. Pröva Bife de Lomo för cirka 60 kronor. Adress: Defensa 855. Att göra Tretimmarsturen med turistbuss för 100 kronor tar en till de obligatoriska stoppen. Men roligare är att göra ungefär samma resa med cykel. Trafiken är galen så ge dig inte ut på egen hand utan följ med en tur. En halvdag för cirka 250 kronor bokas t ex via biketours.com.ar. Om sedan avgaserna är för påträngande efter buss- eller cykeltur så pusta ut i någon av parkerna, förslagsvis fina Jardine Japones. jardinjapones.org.ar MALBA är stans moderna museum i liten skala. Den fasta samlingen med latinamerikansk konst är imponerande och byggnadens arkitektur är lika intressant. Adress: Avenida Figueroa Alcorta 3415. malba.org.ar Evitas grav. Kyrkogårdar fascinerar alltid. Cementerio de la Recoleta är inte lika stor som till exempel Père Lachaise i Paris men omvårdnaden av alla mausoleer i marmor imponerar. Och kulten och dyrkan av Evita blir tydlig här. Adress: Juní 1790. Ta en kaffe och mediaslunas på kaféet La Biela intill kyrkogården. På 50-talet var kafét känt som mötesplats för racingstjärnor och konstnärer. Ryktet säger att tangoentusiasten Robert Duvall är här då och då. Adress: Avenida Pres. Manuel Quintana 600. Operan Teatro Colón är nyrenoverad och värd ett besök både för sin klassiska arkitektur och det högklassiga utbudet av både opera, dans och klassiska konserter. teatrocolon.org.ar Vill man se modern arkitektur ska man ta sig till hamnområdet som blivit den senaste nya stadsdelen Puerto Madero. Här finns Turning Torso-arkitekten Santiago Calavatras bro Puente de la Mujer och hus av stjärnor som Norman Foster och Phillippe Stark. Men området är sterilt som alla nybyggda hamnområden. Nattklubbar Buenos Aires nattliv är hektiskt och sent, tar riktig fart långt efter midnatt och kan fortsätta långt in på nästa dag. Det finns klubbar för alla smaker, några populära är Club Bahrein (Lavalle 345), Niceto (Avenida Cnel. Niceto Vega 5510), Pacha (Avenida Costanera R. Obligado) och The Shamrock electronica i en irländsk pub (Rodriguez Pena 1220). För mer info kolla till exempel in gringoinbuenosaires.com eller svenska journalisten Kinga Sandéns blogg kingasanden.wordpress.com. Hon bor nu i Buenos Aires och uppdaterar sin blogg med karta över alla möjliga ställen som hon tycker är intressanta. Vill man shoppa – mycket är billigt – finns flera stora gallerior som Paseo Alcorta (Salguero 3172) eller Galerás Pácifico (Florida 737). Gågatan Florida i centrum är Buenos Aires Drottninggatan med de obligatoriska gatuförsäljarna i mitten. Men billigare är att vandra längs Santa Fe avenida. Eller ta sig till stadsdelen Once till någon av alla outlets. Tango Tangoinstruktören Gustavo Benitez tipsar om … Milongor La Viruta, onsdag till söndag i stadsdelen Palermo. Milonga 10, lördagar i Villa Crespo. Milonga Loca, söndagar i Palermo. Cochabamba 444, torsdag–fredag i San Telmo. Alla milongorna erbjuder tangoklasser. Mer info på buenosairesmilongas.com. Tangoshower ”Taconeando” i San Telmo. ”Esquina Carlos Gardel” i Abasto. ”Rojo Tango Show” i Puerto Madero. Fotboll: Boca Junior är väl många svenskars favoritlag med dess historia. Färgerna valdes efter första fartyget som skulle komma i hamn och det blev ett svenskt. Fotbollsguden själv Maradona har spelat här. Och stämningen på Bombadera är extatisk. Men även River Plate har en bra arena och fanatiska anhängare. Just nu leder Boca Junior första divisionen, River Plate leder andra divisionen. Enbart biljetter kan bokas tex via ticketek.com.ar, paket med transport och guide via tangol.com. Polo är en annan nationalsport. Säsongen pågår september–november. Biljetter till hästsporten på Campo Argentino de Polo de Palermo kan köpas via ticketek.com.ar.


”Vi rättar till felen – och utvecklar, inte avvecklar”

Summary: Det har skett en sammanblandning mellan det så kallade teknikskiftet på landsbygd och önskemålet om bättre täckning för vanliga handhållna mobiltelefoner. Nu rättar vi till felen, vi förbättrar våra rutiner och vi ser över vårt sätt att informera berörda kunder. När vi byter ut gammal teknik mot nya lösningar handlar det om utveckling, inte avveckling, skriver TeliaSoneras Malin Frenning i en replik.

Det är för att skapa goda kommunikationsmöjligheter på landsbygden som Telia byter ut gammal teknik mot moderna lösningar. Det handlar om utveckling – inte avveckling. Vi är övertygade om att det teknikskifte som vi är i färd med att genomföra kommer att öka möjligheterna att bo och arbeta i mycket glest befolkade områden. Det skifte av teknik som vi gör nu, kommer att bidra till att Sverige för lång tid framöver kommer att rankas som en av världens allra bästa it-nationer. Den förändring vi nu genomför kommer att få positiv effekt för alla de som i dag enbart har tillgång till fast telefon för röstsamtal och möjligen till en mycket långsam uppkoppling till internet. Därutöver gör vi bedömningen att de allra flesta hushåll på landsbygden inom några år kommer att få möjlighet att använda modernt mobilt bredband, det blir verklighet när vi och övriga operatörer rullar ut landstäckande mobilnät på det frekvensband som tidigare användes för analog tv. Så där det gick att se tv innan digitalboxen gjorde sitt inträde – där kommer det om något år också att finnas mobil täckning med kapacitet för bredband . Tyvärr har introduktionen av övergången till moderna lösningar kantats av barnsjukdomar, något som omtalas på DN Debatt 20/10. Vi, Telia, har brustit i vår kommunikation till kunderna, det har skett en sammanblandning mellan det så kallade teknikskiftet på landsbygd och önskemålet om bättre täckning för vanliga handhållna mobiltelefoner. Vi har de senaste månaderna haft problem med den utrustning som våra kunder behöver för att gå över till den nya tekniken, och vi har dessutom genomlevt en sommar med omfattande åskoväder vilket inneburit många fel i vårt kopparnät och långa köer i kundtjänst. Så ska det naturligtvis inte vara, våra kunder ska alltid få väl fungerande lösningar med hög kvalitet från oss. Nu rättar vi till felen, vi förbättrar våra rutiner och vi ser över vårt sätt att informera berörda kunder. Vi har också infört en garanti som innebär att i de fall den nya lösningen inte skulle fungera får kunden behålla sin nuvarande fasta telefon. Det är viktigt att se det vi kallar för teknikskiftet som en del i utvecklingen av det nya telenät som vi just nu håller på att bygga i Sverige. Fem miljarder kronor per år investerar vi i det nya telenätet. Fem miljarder i fjol, i år och flera år framöver. Så mycket kostar det att bygga ett modernt telenät av världsklass. Grunden för det nya nätet blir bredband. Det är en helt avgörande skillnad jämfört med det nuvarande kopparnätet som ju en gång byggdes enbart för rösttelefoni, men som med hjälp av innovationer och stora investeringar har uppgraderats för att även kunna överföra data. I takt med att nya tjänster kräver allt större kapacitet från telenätet är det nödvändigt att i god tid säkerställa att vi har tillräcklig kapacitet i näten för att klara alla kunders önskemål om allt från vanligt surfande till videosamtal, nedladdning av filmer, företagens behov av överföring av datafiler, sjukvårdens önskemål om att klara fler diagnoser på distans. Listan kan göras oändligt lång. Grunden i det nya telenätet heter fiber. Med fiber kan stora datamängder överföras snabbt och säkert. Men det är av ekonomiska skäl inte möjligt att dra fiber hela vägen fram till varje företag och hushåll. Det blir helt enkelt för dyrt. Där vi inte når ut med fiber väljer vi att bygga ut det mobila nätet med kapacitet för bredband. Redan i dag har merparten av svenska företag och hushåll tillgång till mobilt bredband, inom några år kommer vi och andra operatörer tillsammans att täcka i det närmaste samtliga hushåll. Med nästa generations mobila bredband kommer kapacitet och överföring vara långt bättre än dagens kopparbaserade bredband, och det kommer att vara enklare att uppgradera i takt med teknikutvecklingen. Kopparnätet då? Jo, det kommer att ha stor betydelse lång tid framöver, men inte på landsbygden. Det är snarare i förorter och villatäta samhällen som kopparnätet kommer fortsätta att spela en viktig roll. Där är det möjligt att bygga telestationerna lite tätare, dra fiber fram till telestationerna och därigenom kunna tredubbla kapacitet och överföringshastighet jämfört med i dag. För dem som bor på landsbygden och berörs av det så kallade teknikskiftet är kopparnätet inte lösningen på behovet av bra telefoni och tillgång till bredband. De telestationer som nu stängs har inte, och kommer aldrig att få, fiberanslutning och därmed inte heller möjlighet till bredbandsöverföring. Det vi erbjuder – och garanterar – är en lösning där koppartråden ersätts av en antenn som kopplar till närmaste mobilmast även på platser där en vanlig mobiltelefon inte får kontakt. För kunden innebär det inte bara fortsatt rösttelefoni utan också en snabbare anslutning till internet än i dag. Dessutom kommer under de närmaste åren mobilt bredband att täcka i de närmaste alla hushåll. Till sist. Det är en villfarelse att tro att vi inte värderar våra kunder på landsbygden lika högt som de som bor i större tätorter. Tvärtom. För oss är det helt avgörande att alla kan nå alla och att alla ska ha tillgång till Internet. Hela vår affärsidé utgår från denna vision, och det vi kallar för teknikskiftet på landsbygden är ett bevis på det. Malin Frenning, chef för affärsområde Bredbandstjänster, TeliaSonera


Ohållbart att låta studentflak täppa till Stockholms vägnät

Summary: Vi vill att Stockholms studenter ska få fortsätta att fira med studentflak, men det får inte på ett orimligt vis drabba trafiksäkerheten eller framkomligheten. Det är ohållbart att låta studentflaken okontrollerat täppa till Stockholms vägnät under fyra veckor, skriver trafik- och arbetsmarknadsborgarrådet Ulla Hamilton (M).

Under fyra veckor varje år fylls Stockholms innerstad av rusiga och glada studenter på lastbilar, bilar och flak som precis haft utspring från något av Stockholmsregionens många gymnasier. Under senare år har röster höjts för att studentfiranden i samband med gymnasiernas utspring innebär besvär, köer och problem i innerstaden, inte minst på – ur trafiksynpunkt – känsliga vägar och trafikstråk så som Sergels torg, Hamngatan och Sveavägen. Nu vill vi i god tid presentera förutsättningarna för studenternas firande i Stockholm för studentperioden 2012. Som trafik- och arbetsmarknadsborgarråd är jag den första att unna Stockholms studenter att fira när de slutfört sin gymnasiala utbildning. Utspringet från den egna gymnasieskolan och de efterföljande firandena är ett minne för livet – inte bara för studenten men också naturligtvis för föräldrar, syskon, släkt och vänner. Vi vill fortsatt låta studenternas firande ta plats i Stockholm, men givet de omfattande vägarbeten som planeras för sommaren 2012 och kommande år måste vi göra en avvägning så att studentfirandet kan genomföras utan orimligt negativa konsekvenser för framkomligheten och säkerheten i trafiken för allmänhet såväl som för studenter. Stockholm är ur ett trafikplaneringsperspektiv särskilt sårbart eftersom staden är byggd på fjorton öar som alla förbinds av broar, viadukter och huvudleder. Trafikarbeten i flera delar av såväl inner- som ytterstaden bidrar tillsammans med en kraftigt ökande befolkningstillväxt till en ökad sårbarhet för framkomligheten. I det här läget är det inte möjligt att låta studentflaken täppa till Stockholms vägnät under fyra veckor. Trafikkontoret i Stockholms stad har därför fått i uppdrag att i nära samarbete med andra berörda aktörer så som Citypolisen, SL, Maria Ungdom, Räddningstjänsten, City i Samverkan och Utbildningsförvaltningen i Stockholms stad presentera ett förslag till riktlinjer som å ena sidan möjliggör för fortsatta studentfiranden med studentflak i Stockholm, såväl innanför tullarna och i City som i ytterstaden, samtidigt som det tar hänsyn till de marginaler Stockholms stad, trafikkontoret, Trafikverket och polisen tillsammans behöver för att säkerställa god framkomlighet och säker trafikmiljö i hela stockholmstrafiken. I planeringen inför studentfirandet med studentflaken vill vi också ha en dialog med företrädare för gymnasieskolornas elever. För 2012 års studentfirande i City kommer Trafikkontoret presentera sitt förslag till riktlinjer och förutsättningar efter årsskiftet. Redan nu kan Trafikkontoret dock konstatera att begränsningar av studentflak på Hamngatan, delar av Sveavägen, Sergelstorgsrondellen och delar av intilliggande kvarters viktiga gator är sannolika, men även andra begränsningar kan bli aktuella. Arbetet med den planerade tätskiktsrenoveringen vid Sergels torg kommer att innebära ökade svårigheter i trafikapparaten i centrala City, och det är därför angeläget att vi redan nu tar fram en långsiktig lösning som låter våra studenter fira samtidigt som framkomligheten och trafiksäkerheten upprätthålls. Tillsammans med trafiksäkerhets- och framkomlighetsaspekterna för alla stockholmare är stockholmsstudenternas trygghet och säkerhet av yttersta vikt. Stockholmspolisen ser just nu därför i samråd med Trafikkontoret i Stockholms stad över möjliga åtgärder för att stärka kontrollen av lastbilarnas säkerhetsarrangemang och huvudmännen som hyr ut dessa inför 2012 års studentflaksperiod och studentfirande. Stockholm är en växande stad, en modern stad med många unga människor, en stad präglad av puls, kreativitet, tolerans och öppenhet. Gymnasieskolorna i Stockholm lägger själva fundamentet för stadens fortsatta utveckling genom utbildningen av regionens ungdomar. Vi vill att Stockholms studenter ska få fortsätta sjunga om studentens lyckliga dagar och fira med studentflak i Stockholm, men vi vill också att detta sker under säkra omständigheter som inte på ett orimligt vis drabbar trafiksäkerheten eller framkomligheten för allmänheten. Ulla Hamilton (M) trafik- och arbetsmarknadsråd i Stockholms stad


”S-politiken urgröper våra finanser med 30 miljarder”

Summary: Miljardunderskott. Vi har identifierat underfinansieringar i socialdemokraternas budget på nästan 10 miljarder de kommande åren – cirka 5 till 6 miljarder redan under 2012. Till detta kommer partiets nedmontering av arbetslinjen genom bland annat höjda skatter. Detta försvagar de offentliga finanserna med ytterligare 20 miljarder. I en tid när världsekonomin står inför svåra prövningar lägger partiet stora skattebördor på hushåll och företag och riskerar Sveriges ekonomi, skriver Alliansens partiledare.

Världsekonomin står inför mycket svåra prövningar. Några tecken på att skuldstormen skulle bedarra syns ännu inte. Snarare har situationen förvärrats sett till utvecklingen i Grekland samt andra skuldtyngda länder. Även om Sverige i dag framstår som en lugn ö i ett stormigt hav vet vi att det som sker i vår omvärld kommer att påverka även oss. Det var mot denna bakgrund vi tillsammans lade fram vår budgetproposition för 2012: ”Tid för ansvar”. Vår utgångspunkt är att det nu krävs ett konsekvent ansvarstagande för de offentliga finanserna. Annars finns en överhängande risk att skuldstormen drar in över Sverige med konsekvenser för hushåll, jobb och välfärd. Vi vill att det ska vara ordning och reda i Sveriges ekonomi. Med en ansvarsfull ekonomisk politik säkerställer vi möjligheten att förstärka jobbpolitiken om krisen blir mer långvarig. Vi ska freda välfärdens kärnverksamheter från nedskärningar. Hushåll och företag ska värnas från skattehöjningar. Till det vill vi även i svåra tider göra vad vi kan för att trygga sammanhållningen. Socialdemokraterna presenterade för en tid sedan sin budgetmotion. Det är deras första heltäckande budget sedan valet. Tydligt är att oppositionen nu står splittrad politiskt och att något samlat alternativ till Alliansen inte finns. Socialdemokraterna saknar samtidigt inte bara samarbetspartier, deras budgetförslag väcker också flera frågor. Synar man budgetmotionen utifrån gängse beräkningsmetoder framträder en bekymmersam bild. Socialdemokraternas budget går med underskott. Om deras politik blev verklighet skulle de skyddsvallar som vi så starkt månar om undergrävas och förtroendet för Sverige försvagas. Det handlar om att förslagen i vissa fall är underfinansierade eller felräknade, men också om att de presenterar ambitioner och löften som tillsammans utgör stora utgiftsrisker på sikt. Vi kan identifiera direkta underfinansieringar på nästan 10 miljarder kronor de kommande åren, varav cirka 5 till 6 miljarder redan för 2012. Socialdemokraterna kostnadsberäknar inte sitt förslag om att ge alla arbetslösa ungdomar arbetsmarknadsinsatser från första dagen, vilket kostar 1,5 miljarder kronor. Deras eget förslag om att avskaffa deltidsbegränsningen i a-kassan, som kostnadsberäknats till cirka 1,5 miljarder kronor, är inte alls inkluderat. Dessutom är utgifterna för a-kassan underskattade med 0,7 miljarder kronor. Socialdemokraterna föreslår också en lastbilsskatt och räknar med intäkter redan från 2012. Skatten går däremot inte att införa så snabbt, innebär betydande administrationskostnader och kräver ett slopande av den befintliga vägavgiften. Intäkterna från lastbilsskatten överskattas därmed med 1 miljard kronor 2012, cirka 4 miljarder kronor 2013 och på längre sikt antagligen cirka 2 miljarder kronor. Därtill ser det ut som om Socialdemokraterna överskattat kommunernas skatteintäkter – eventuellt med upp till 1 miljard kronor – till följd av förslagen om sjukförsäkring och a-kassa. Till sist har man underskattat kostnaderna med cirka 0,5 miljarder kronor för studiemedel, boende för flyktingar och bristyrkesutbildning. Sammantaget innebär underskattade utgifter och överskattade skatteintäkter att det uppstår ett underskott på cirka 5 miljarder kronor i de offentliga finanserna 2012. Om vi därtill inkluderar konsekvenserna av Socialdemokraternas nedmontering av arbetslinjen, genom höjda skatter och att fler lämnar arbetskraften, försvagas de offentliga finanserna med ytterligare cirka 20 miljarder kronor, varav ungefär hälften redan på kort sikt. Totalt finns alltså risk att deras politik skulle urgröpa de offentliga finanserna med omkring 30 miljarder kronor. Socialdemokraterna redovisar också ett stort antal ofinansierade utgiftsförslag och målsättningar. Det handlar om satsningar som kostar många tiotals miljarder, som höghastighetståg, en andra fast Öresundsförbindelse, utbyggd tunnelbana, utrotad barnfattigdom och rätt till heltid. Menar de allvar med dessa satsningar? Då kräver de kraftiga skattehöjningar eller skulle äventyra de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet. Många förslag är långsiktigt både bra och nödvändiga, men måste förstås vara finansierade innan de realiseras. Socialdemokraterns förslag riskerar också att fördjupa nedgången och försvåra en återhämtning efter krisen. De vill tynga hushåll och företag med skattehöjningar på totalt nästan 30 miljarder kronor nästa år. För företagen handlar det om 17 miljarder kronor i skattehöjningar genom fördubblade socialavgifter för att anställa unga, drygt 5 miljarder kronor i höjd restaurangmoms och en lastbilsskatt de hävdar ska dra in 4 miljarder kronor på sikt. För hushållen handlar det om 5 miljarder kronor i höjda inkomstskatter och minskat rot/rut. Särskilt hårt drabbas unga människor. Höjda socialavgifter, höjd restaurangmoms och minskat rot/rut riskerar upp till 20.000 jobb på kort sikt, varav udden särskilt är riktad mot delar av arbetsmarknaden där unga jobbar eller har lättast att få jobb. Runt 3 miljarder kronor av de höjda socialavgifterna slår också mot kommuner och landsting, där 3.500–5.000 jobb i välfärden hotas. Nedmonteringen av arbetslinjen är konsekvent. Socialdemokraterna vill göra det mindre lönsamt att arbeta. En heltidsarbetande förlorar med deras politik cirka 2.000 kronor per år. Samtidigt föreslås en utbyggnad av bidrags- och AMS-politiken med 10 miljarder kronor. Därmed går nära hälften av Socialdemokraternas föreslagna utgifter till bidrags- och AMS-politik. Att på detta sätt göra det mindre lönsamt att arbeta minskar sysselsättningen med drygt 10.000 på kort sikt och 50.000 på lång sikt. Riskerna för ekonomin förstärks också om vi ser till övriga röd-gröna budgetmotioner. Vänsterpartiet föreslår bland annat stora höjningar av inkomst-, bolags- och förmögenhetsskatterna. Miljöpartiet vill bland sina förslag införa flygskatt, höja bensinpriset med 70 öre och sammantaget höja miljöskatterna med 20 miljarder kronor. I Europa avlöser besparingspaketen varandra. Sverige kan i stället göra aktiva insatser för jobb, omställning och förstärka tryggheten för människor i en utsatt ekonomisk situation. Samtidigt har vi ett handlingsutrymme om krisen i vår omvärld blir långvarig. Sunda offentliga finanser är och förblir hörnstenen som garanterar vår gemensamma välfärd och goda förutsättningar för sysselsättning och tillväxt. Alternativet till Alliansen är en splittrad opposition. En opposition som med sin politik vill undergräva arbetslinjen, lägga stora skattebördor på hushåll och företag samt tydligt riskerar Sveriges ekonomi.  Fredrik Reinfeldt, partiledare M Jan Björklund, partiledare FP Annie Lööf, partiledare C Göran Hägglund, partiledare KD


”Kvinnor med cancer får vänta alltför länge på behandling”

Summary: Vid misstanke om bröstcancer är landstingen snabba att ta prover och lämna besked om sjukdom till den som drabbats. Men sedan blir det sämre. Snabb behandling är viktig för chansen att överleva, men för en majoritet av landstingen tar det mer än två veckor från diagnos till behandling. Nu måste landstingen åtgärda de långa väntetiderna, skriver Cancerfonden och cancerspecialister.

Väntetiderna på att få behandling efter att ha fått ett cancerbesked är i vissa landsting oacceptabelt långa. Situationen är så allvarlig att det går att slå fast att patienter riskerar stora psykiska påfrestningar och att de långa väntetiderna kan påverka chanserna att överleva. Dessa oroande uppgifter framkommer i en färsk undersökning som Cancerfonden presenterar i dag. Undersökningen visar de långa ledtiderna – väntetiderna – inom bröstcancervården i Sverige. Bröstcancer är den vanligaste cancerformen bland kvinnor i dag – mellan 15 och 20 kvinnor insjuknar varje dag i Sverige. Totalt handlar det om cirka 7 000 kvinnor per år. Chansen att bli botad har ökat de senaste årtiondena och i dag överlever ungefär åtta av tio drabbade kvinnor. Det beror främst på att allt fler fall upptäcks tidigt och att cancerforskningen har gått framåt, vilket bland annat resulterat i bättre behandlingsmetoder. I en nyligen utgiven rapport slår Sveriges Kommuner och Landsting, SKL, fast att bröstcancervården håller en genomgående hög och jämn kvalitet över landet. I den enkätundersökning som Cancerfonden låtit göra bland landstingens och regionernas mammografienheter bekräftas detta till viss del: vid misstanke om cancer är landstingen är förhållandevis snabba med att ta prover och lämna besked om sjukdom till den som drabbats. Men därefter bromsar det in. För en majoritet av landstingen – 12 av 21 – tar det mer än två veckor från besked om diagnos, till att behandling påbörjas. Sex landsting uppger att det kan ta fyra till fem veckor innan behandling inleds. Eftersom behandling, som oftast börjar med en operation, bör göras inom två veckor, är detta resultat upprörande. För cancerpatienter med snabbväxande tumörer kan denna omotiverade väntan i värsta fall påverka chanserna att överleva. För de flesta som får vänta länge på behandling är det dock den psykiska stressen som blir den stora påfrestningen. Beskedet om att man har en cancersjukdom är svårt. Det är mycket vanligt att reagera med oro, nedstämdhet och känslor av overklighet. Att då gå och vänta i veckor på en behandling som dröjer, och samtidigt veta att snabb behandling påverkar förloppet och förbättrar möjligheterna till ett bra resultat, är en situation som för många är oerhört svår att klara av. En fördröjd behandling riskerar dessutom att leda till att tiden för rehabilitering blir mer omfattande, vilket i sin tur kan leda till att det dröjer ännu längre innan patienten kan återgå i arbete. Onödig väntan är således både plågsam för patienten och dyr för samhället. I undersökningen är det landstingen i Dalarna, Gävleborg, Kalmar, Västernorrland, Västerbotten och delar av Västra Götaland (Södra Älvsborg och Stenungsund) som utmärker sig genom att uppge att det tar fyra till fem veckor innan behandling sätts in. Dessa långa väntetider speglar den regionala orättvisa som även tidigare visats inom cancervård och annan sjukvård: den som råkar bo i ”fel” landsting riskerar att få betydligt sämre vård och omhändertagande, än den som bor i ”rätt” landsting. Stockholms läns landsting, som är känt för att ha en bra bröstcancervård, varnar dessutom för att väntetiderna är på väg att försämras. Landstinget har som mål att det ska ta två veckor från diagnos till operation. I sitt svar i undersökningen uppger landstinget att ledtiderna ”har försämrats långsamt över tid” och att de egna målen enbart uppfylls i ungefär 25 procent av fallen. Landstingens huvudsakliga förklaring till de långa väntetiderna är personalbrist. Cancerfonden är väl medveten om att så kan vara fallet. Det är flera olika vårdenheter och personalgrupper inblandade i den process som sträcker sig från den första undersökningen och fram till behandlingen, vilket gör att det inte alltid är enkelt att skapa en väl fungerande vårdkedja. Samtidigt kan det konstateras att sex av landstingen uppger att det tar max två veckor från besked om cancer till behandling. I Jämtland, ett glesbygdslandsting som traditionellt haft svårt att hitta personal, går det snabbare. Där tar det en vecka eller kortare tid innan patienten kommer till behandling. Den viktigaste slutsatsen av denna undersökning blir således att de landsting som har mer än två veckors väntetid mellan cancerbesked och behandling måste åtgärda detta. Det arbetet bör landstingen genomföra tillsammans med de regionala cancercentra (RCC) som just nu utvecklas i hela landet. Dessa centra har till uppgift att vara kompetensenheter som utvecklar cancervården tillsammans med andra berörda enheter i varje region. Cancerfonden kräver att: 1. Samtliga landsting med väntetider som överstiger två veckor gör en genomlysning i samverkan med regionala cancercentra, RCC, i syfte att hitta förklaringar till den situation som råder i dag. 2. Ovannämnda landsting inom sex månader ska kunna redovisa att de har vidtagit åtgärder som har lett fram till att de klarar av att behandla alla aktuella patienter inom en tvåveckorsperiod. 3. Alla RCC snabbt utser egna ansvariga för bröstcancerprocessen och analyserar vilka åtgärder som kan göras i syfte att ytterligare höja kvaliteten på bröstcancervården. 4. Socialstyrelsens nationella riktlinjer för cancervård kompletteras med mål för ledtider (väntetider) så att dessa kan följas under en längre tidsperiod, något som i dag saknas. Med den erfarenhet Cancerfonden har från svensk cancervård står det klart att landstingen kommer att lyckas med detta arbete, om bara viljan finns. Detta gäller oavsett om dagens situation beror på bristande organisation, felaktiga prioriteringar – eller något helt annat.  Stefan Bergh, generalsekreterare Cancerfonden Elizabeth Bergsten Nordström, ordförande Bröstcancerföreningarnas riksorganisation (BRO) Bengt Westermark, professor i tumörbiologi Uppsala universitet, ordförande i Cancerfondens forskningsnämnd Elisabet Lidbrink, med dr, överläkare Radiumhemmet, Karolinska universitetssjukhuset i Solna, suppleant i Cancerfondens styrelse Bröstcancer Bröstcancer drabbar framför allt medelålders och äldre kvinnor. Medianåldern för insjuknande är 64 år. Färre än fem procent är under 40 år. Totalt ställs omkring 50 000 cancerdiagnoser varje år i Sverige. Av dessa är drygt 7 000 bröstcancerdiagnoser. Omkring en fjärdedel av all cancer hos kvinnor är bröstcancer, som därmed är kvinnans vanligaste cancersjukdom. Mellan 15 och 20 kvinnor insjuknar varje dag. Män kan också få bröstcancer även om det är ovanligt. Bröstcancer behandlas främst med kirurgi (operation). Andra vanliga behandlingar är strålbehandling, hormonell behandling och cytostatikabehadnling som ges för att minska risken att sjukdomen kommer tillbaka. Källa: Cancerfonden


Summary: Ny undersökning från Cancerfonden. Vid misstanke om bröstcancer är landstingen snabba att ta prover och lämna besked om sjukdom till den som drabbats. Men sedan blir det sämre. Snabb behandling är viktig för chansen att överleva, men för en majoritet av landstingen tar det mer än två veckor från diagnos till behandling. Nu måste landstingen åtgärda de långa väntetiderna, skriver Cancerfonden och cancerspecialister.

Väntetiderna på att få behandling efter att ha fått ett cancerbesked är i vissa landsting oacceptabelt långa. Situationen är så allvarlig att det går att slå fast att patienter riskerar stora psykiska påfrestningar och att de långa väntetiderna kan påverka chanserna att överleva. Dessa oroande uppgifter framkommer i en färsk undersökning som Cancerfonden presenterar i dag. Undersökningen visar de långa ledtiderna – väntetiderna – inom bröstcancervården i Sverige. Bröstcancer är den vanligaste cancerformen bland kvinnor i dag – mellan 15 och 20 kvinnor insjuknar varje dag i Sverige. Totalt handlar det om cirka 7 000 kvinnor per år. Chansen att bli botad har ökat de senaste årtiondena och i dag överlever ungefär åtta av tio drabbade kvinnor. Det beror främst på att allt fler fall upptäcks tidigt och att cancerforskningen har gått framåt, vilket bland annat resulterat i bättre behandlingsmetoder. I en nyligen utgiven rapport slår Sveriges Kommuner och Landsting, SKL, fast att bröstcancervården håller en genomgående hög och jämn kvalitet över landet. I den enkätundersökning som Cancerfonden låtit göra bland landstingens och regionernas mammografienheter bekräftas detta till viss del: vid misstanke om cancer är landstingen är förhållandevis snabba med att ta prover och lämna besked om sjukdom till den som drabbats. Men därefter bromsar det in. För en majoritet av landstingen – 12 av 21 – tar det mer än två veckor från besked om diagnos, till att behandling påbörjas. Sex landsting uppger att det kan ta fyra till fem veckor innan behandling inleds. Eftersom behandling, som oftast börjar med en operation, bör göras inom två veckor, är detta resultat upprörande. För cancerpatienter med snabbväxande tumörer kan denna omotiverade väntan i värsta fall påverka chanserna att överleva. För de flesta som får vänta länge på behandling är det dock den psykiska stressen som blir den stora påfrestningen. Beskedet om att man har en cancersjukdom är svårt. Det är mycket vanligt att reagera med oro, nedstämdhet och känslor av overklighet. Att då gå och vänta i veckor på en behandling som dröjer, och samtidigt veta att snabb behandling påverkar förloppet och förbättrar möjligheterna till ett bra resultat, är en situation som för många är oerhört svår att klara av. En fördröjd behandling riskerar dessutom att leda till att tiden för rehabilitering blir mer omfattande, vilket i sin tur kan leda till att det dröjer ännu längre innan patienten kan återgå i arbete. Onödig väntan är således både plågsam för patienten och dyr för samhället. I undersökningen är det landstingen i Dalarna, Gävleborg, Kalmar, Västernorrland, Västerbotten och delar av Västra Götaland (Södra Älvsborg och Stenungsund) som utmärker sig genom att uppge att det tar fyra till fem veckor innan behandling sätts in. Dessa långa väntetider speglar den regionala orättvisa som även tidigare visats inom cancervård och annan sjukvård: den som råkar bo i ”fel” landsting riskerar att få betydligt sämre vård och omhändertagande, än den som bor i ”rätt” landsting. Stockholms läns landsting, som är känt för att ha en bra bröstcancervård, varnar dessutom för att väntetiderna är på väg att försämras. Landstinget har som mål att det ska ta två veckor från diagnos till operation. I sitt svar i undersökningen uppger landstinget att ledtiderna ”har försämrats långsamt över tid” och att de egna målen enbart uppfylls i ungefär 25 procent av fallen. Landstingens huvudsakliga förklaring till de långa väntetiderna är personalbrist. Cancerfonden är väl medveten om att så kan vara fallet. Det är flera olika vårdenheter och personalgrupper inblandade i den process som sträcker sig från den första undersökningen och fram till behandlingen, vilket gör att det inte alltid är enkelt att skapa en väl fungerande vårdkedja. Samtidigt kan det konstateras att sex av landstingen uppger att det tar max två veckor från besked om cancer till behandling. I Jämtland, ett glesbygdslandsting som traditionellt haft svårt att hitta personal, går det snabbare. Där tar det en vecka eller kortare tid innan patienten kommer till behandling. Den viktigaste slutsatsen av denna undersökning blir således att de landsting som har mer än två veckors väntetid mellan cancerbesked och behandling måste åtgärda detta. Det arbetet bör landstingen genomföra tillsammans med de regionala cancercentra (RCC) som just nu utvecklas i hela landet. Dessa centra har till uppgift att vara kompetensenheter som utvecklar cancervården tillsammans med andra berörda enheter i varje region. Cancerfonden kräver att: 1. Samtliga landsting med väntetider som överstiger två veckor gör en genomlysning i samverkan med regionala cancercentra, RCC, i syfte att hitta förklaringar till den situation som råder i dag. 2. Ovannämnda landsting inom sex månader ska kunna redovisa att de har vidtagit åtgärder som har lett fram till att de klarar av att behandla alla aktuella patienter inom en tvåveckorsperiod. 3. Alla RCC snabbt utser egna ansvariga för bröstcancerprocessen och analyserar vilka åtgärder som kan göras i syfte att ytterligare höja kvaliteten på bröstcancervården. 4. Socialstyrelsens nationella riktlinjer för cancervård kompletteras med mål för ledtider (väntetider) så att dessa kan följas under en längre tidsperiod, något som i dag saknas. Med den erfarenhet Cancerfonden har från svensk cancervård står det klart att landstingen kommer att lyckas med detta arbete, om bara viljan finns. Detta gäller oavsett om dagens situation beror på bristande organisation, felaktiga prioriteringar – eller något helt annat. Cancerfonden visar med stöd i en ny undersökning att väntetiderna i bröstcancervården är för långa. 12 av 21 landsting klarar inte att påbörja behandling inom två veckor efter diagnos. Om landstingen uppfyller fyra krav som Cancerfonden ställer kommer fler kvinnor som drabbas av bröstcancer att få behandling i tid. Bröstcancer drabbar framför allt medelålders och äldre kvinnor. Medianåldern för insjuknande är 64 år. Färre än fem procent är under 40 år. Totalt ställs omkring 50 000 cancerdiagnoser varje år i Sverige. Av dessa är drygt 7 000 bröstcancerdiagnoser. Omkring en fjärdedel av all cancer hos kvinnor är bröstcancer, som därmed är kvinnans vanligaste cancersjukdom. Mellan 15 och 20 kvinnor insjuknar varje dag. Män kan också få bröstcancer även om det är ovanligt. Bröstcancer behandlas främst med kirurgi (operation). Andra vanliga behandlingar är strålbehandling, hormonell behandling och cytostatikabehadnling som ges för att minska risken att sjukdomen kommer tillbaka. Källa: Cancerfonden


Politikerna ändrade reglerna för att slippa ge SSCO bidrag

Summary: När kårobligatoriet avskaffades vände sig Stockholms studenters centralorganisation, till landstinget för att söka ekonomiskt stöd i form av ett verksamhetsbidrag för ungdomsorganisationer, skriver Lina Glans. Ett stöd vi var berättigade till. Majoriteten i kulturnämnden svarade då med att ändra reglerna, allt i syfte att stänga SSCO ute.

För ett drygt år sedan avskaffades det kårobligatorium som under lång tid garanterat verksamhet och en hållbar finansiering för Sveriges studentkårer. Studentkårerna står inför en helt ny situation där medlemsrekrytering utgör grunden för en fortsatt verksamhet. Stockholms studentkårers centralorganisation, SSCO, har därför numera samma förutsättningar som andra ungdomsorganisationer i länet. Studenter har, precis som barn och unga, ofta en begränsad ekonomisk möjlighet att betala för den viktiga verksamhet som de ideella organisationerna bedriver. Stockholmsregionen benämns allt oftare en kunskapsregion, med undermeningen att regionens utveckling beror på kunskapstillförseln i densamma. Men en region är ingen kunskapsregion utan en stark regional studentröst. SSCO är i dag den rösten. Vi representerar 80.000 studenter och vår verksamhet bygger dels på service riktad till studenter, dels på regional medverkan i de frågor och processer som är relevanta för Stockholms studenter. Vi sitter i olika utvecklingsorgan i landstinget och arbetar kontinuerligt för en bättre bostadsmarknad i Stockholm. Målet för vår verksamhet är: Stockholm ska bli ett kunskapsnav i internationell toppklass. I och med kårobligatoriets avskaffande vände sig SSCO till landstinget och sökte ekonomiskt stöd från kulturnämnden i form av ett verksamhetsbidrag för ungdomsorganisationer. Ett stöd som vi var berättigade till genom de regler som då existerade. Kulturnämnden svarade med att ändra regelsystemet för att stänga SSCO ute. Vi tog i ett tidigt skede kontakt med de ansvariga politikerna i landstinget, främst landstingsrådet Anna Starbrink (FP). Från första dagen har SSCO, i sin dialog med landstinget, varit tydliga med att man inte vill gå in som bidragstagare på andra organisationers bekostnad. Vi har i stället föreslagit alternativa lösningar på vår ekonomiska situation. Exempelvis har vi tittat på olika typer av trappstegsmodeller som gör att vi, med många medlemmar, inte får ett orimligt stort stöd jämfört med organisationer med färre medlemmar. Vi har även föreslagit en helt separat bidragspott ämnad för regionala studentorganisationer. Vidare har vi sagt att det vore rimligt att utöka hela potten, så att ingen ungdomsorganisation får mindre stöd än vad den får i dag. Till vår förvåning har majoriteten i kulturnämnden inte varit öppen för kompromisser. Starbrink har från första början varit tydlig med att hon inte ville ge studentrörelsen ekonomiskt stöd, trots kårobligatoriets avskaffande. De ansvariga politikerna har provat flera metoder för att ändra på reglerna så att vi inte längre kunde passa in under kriterierna för att få ekonomiskt stöd. Genom en ändring av procentantalet för medlemmarna i åldersspannet 6–25 år lyckades det till slut. Att landstingets kulturnämnd går in och tycker till om enskilda organisationers verksamheter trots att de uppfyller de allmänna kriterierna är märkligt och olämpligt. Det har aldrig skett tidigare, och det tyder på en politisk klåfingrighet som både är orättvis och missriktad. Att man dessutom ändrar kriterier för ansökan efter sista ansökningsdag och efter en bristande remissrunda är ytterligare ett tecken på att syftet har varit att stänga specifika organisationer ute. Konsekvenserna riskerar att bli en huvudstad helt utan en regional studentröst. SSCO har i dagsläget, på grund av kårobligatoriets avskaffande, ett underskott på nästan 2 miljoner kronor. Risken finns att vi på sikt måste avveckla hela vår verksamhet. Det skulle innebära att regionens 80.000 studenter inte har en regional samarbetsorganisation och att regionens beslutsfattare inte heller har en given samtalspart i frågor som rör studenter. Men beslutet innebär även att andra organisationer stängs ute och antagligen måste lägga ned sin verksamhet. Ett exempel på en sådan organisation är Musik- och kulturföreningarnas samarbetsorganisation. Sedan landstingsborgarrådet Anna Starbrink tillträdde har hon gjort det klart att hon inte vill ha med studentorganisationer att göra. Hon har drivit en politik som går ut på att spela ut olika ungdomsorganisationer, med knappa resurser, mot varandra. Att konsekvenserna av hennes politik blir att viktiga regionala ungdomsorganisationer kan komma att behöva avveckla sin verksamhet verkar hon inte bry sig om. Det är dags för majoriteten i landstinget att tänka om, allt annat vore ett hån mot Stockholmsregionens 80.000 studenter och ett hot mot Stockholms utveckling som kunskapsregion. Lina Glans, ordförande Stockholms studentkårers centralorganisation.


”Hög tid att regeringen tar ansvar för polisens arbete”

Summary: Polisförbundets förslag. Det är i dag drygt 20.000 poliser i tjänst – 2.900 fler än för bara fem år sedan. Ändå finns det brister som framför allt grundar sig på polisens ledning och styrning. Det är därför hög tid att regeringen tar ansvar för att utveckla dagens polisverksamhet. Polisförbundet vill bland annat se en Allmänhetens polisombudsman som hanterar klagomål från medborgarna. Vi vill också att de 21 länspolismyndigheterna slås ihop, skriver Lena Nitz.

Dagens Nyheters och andra mediers granskning har pekat ut brister inom delar av svensk polis. Bland annat har det rapporterats om att polisen inte rycker ut när människor är i fara och att poliser blir ifrågasatta när de rapporterar om missförhållanden i verksamheten. Det har också hävdats att polisen inte har ordning på statistiken. Delar av den här bilden stämmer med de signaler som vi i Polisförbundet dagligen får från poliser ute på fältet. De känner att de inte räcker till för att göra ett bra jobb. Framför allt har det för många poliser tillkommit en mängd administrativa uppgifter som läggs på det ordinarie polisarbetet, kärnverksamheten. Ökade resurser och fler poliser har länge varit en huvudfråga för Polisförbundet i den politiska debatten om polisen. Nu är resurserna och poliserna på plats, och det har varit kloka och riktiga prioriteringar. På bara fem år har antalet poliser ökat med 2.900 och medlen med 3,4 miljarder kr. Men den nuvarande situationen visar med all önskvärd tydlighet att mer resurser inte ensamt fungerar som mirakelmedicin. För att nå statsmakternas mål krävs också att medarbetarna får rätt förutsättningar. Trots att det i dag är drygt 20.000 poliser i tjänst finns det brister som framför allt grundar sig på polisens ledning och styrning. Nu är det därför hög tid att regeringen och justitieminister Beatrice Ask tar ansvar och genomför sex prioriterade förändringar för att utveckla och förbättra dagens polisverksamhet: En nationell myndighet för polisen. I dag finns det 21 självständiga polismyndigheter som ansvarar för polisverksamheten i respektive län. Detta är inte effektivt i ett litet land som Sverige. Dessutom förväntar sig medborgarna med rätta att polisens förmåga att förebygga och utreda brott ska vara lika god oavsett var i landet man bor. Frågan om polisens organisering utreds av den så kallade Polisorganisationskommittén, som ska vara färdig med sitt förslag i mars. En samlad nationell polismyndighet skapar möjligheter att på ett mer effektivt sätt än i dag fördela resurser, personal och specialistkompetens utifrån behov snarare än geografi. En fristående granskning av polisen. En förutsättning för att ett demokratiskt samhälle ska fungera är att medborgarna har förtroende för rättsväsendet. Polisen har ett stort ansvar för att förvalta det förtroendet. När de 21 polismyndigheterna slås ihop till en nationell myndighet bör det inrättas en fristående myndighet för utredning av anmälningar om brott av poliser och åklagare. Allmänhetens polisombudsman. Brister i polisens arbete kan vara allvarliga utan att för den skull vara brottsliga. Men i dag finns det ingen väl fungerande instans som hanterar olika former av klagomål. Vi föreslår att det inrättas en ombudsmannafunktion, en allmänhetens polisombudsman, till vilken medborgarna kan anmäla eventuella brister och synpunkter på polisens arbete. Detta skulle ge värdefulla möjligheter till ständig förbättring av polisverksamheten utifrån medborgarnas behov och önskemål. Reformera polisutbildningen. Polisarbetet blir allt mer komplext och behoven av att arbeta effektivt och evidensbaserat ökar. Vetenskapliga metoder och systematiska utvärderingar måste bli en vardaglig del av arbetet. Så är det inte i dag. I likhet med andra länder behöver Sverige en polisutbildning på högskolenivå. Det finns ett brett politiskt stöd för att reformera polisutbildningen och ett färdigt förslag har legat på regeringens bord i flera år. Nu är det dags att gå från ord till handling. Anställ fler civila inom polisen. För att nå ökade resultat och komplettera polisiär kompetens bör det anställas fler civila stödfunktioner. I takt med att polisarbetet blir allt mer komplext ökar också behovet av att tillföra civil stödkompetens inom flera områden. Den polisiära vardagen upptas i allt för hög grad av administration och icke polisiära arbetsuppgifter. Polisen är till för medborgarna och poliser ska arbeta med det de är utbildade för. Nationell samling om polisens utmaningar. Svensk polis måste stå bättre rustad för framtiden. Den senaste medierapporteringen om ineffektivitet, polischefers brott mot meddelarskyddet och brist på ledning och styrning kräver att alla som på något sätt har ett ansvar för verksamheten samlas för att föra utvecklingen framåt. Justitieminister Beatrice Ask och rikspolischefen Bengt Svensson behöver visa ledarskap och handlingskraft för att snabbt bryta utvecklingen mot färre uppklarade brott och för att inte förtroendet för polisen ska minska. Beatrice Ask bör bjuda in Polisförbundet, Rikspolisstyrelsen, Åklagarmyndigheten, Brottsförebyggande rådet och andra experter på området för att förutsättningslöst identifiera utmaningar och lösningar. Det finns en stark drivkraft och vilja till utveckling hos dagens poliser för att leva upp till allmänhetens rimliga krav på effektivitet och kvalitet. Det är hög tid att mobilisera den kraften fullt ut.  Lena Nitz, ordförande Polisförbundet


Nytt namn gjorde livet enklare

Summary: Måste man byta namn för att få jobb? När Poyan Asghari var arton år lade han till Sven som förnamn. Senare bytte han efternamn till Sandnell. ”Jag känner mig svensk och ville ha ett svenskt namn”, säger Poyan.

Poyan Sven Sandnell hette tidigare Poyan Asghari. För sju år sedan bytte han ut sitt persiska efternamn. Det var ett sätt att öka chansen att få arbete och men också för att han känner sig svensk. – Jag kom till Sverige med mina föräldrar från Iran när jag var fyra år. När jag gick i skolan lekte och umgicks jag mest med svenska kamrater. Även nu när jag är vuxen har de flesta av mina vänner svensk bakgrund. Att byta mitt efternamn och lägga till Sven som andra förnamn var därför ingen stor sak för mig, berättar Poyan Sandnell. Han är 28 år i dag och bor i Katrineholm i Sörmland tillsammans med hustrun Malin samt döttrarna Linnea och Svea. På Ericsson, där han arbetar som leverantörsutvecklare, kommer många av de anställda från andra länder än Sverige.De talar ofta engelska med varandra. – På storföretag som Ericsson tror jag att det är lättare att få jobb om man har ett ovanligt och utlandsklingande namn jämfört med på mindre företag. På de senare är kunskapen om andra kulturer generellt sett nog sämre. Att byta förnamn och efternamn kan vara ett sätt att öka chansen att få ett arbete, tror Poyan Sandell. Han säger att han själv inte fick sitt nuvarande arbete tack vare namnbytet, utan berättar att han blev kallad till en anställningsintervju eftersom han sedan tidigare kände en anställd inom företaget. – Jag tror att kontakter betyder mer än vad man heter i efternamn. Men jag måste erkänna att det känns enklare att skriva Sandnell i en ansökan än Asghari. Sedan en tid driver Poyan ett företag tillsammans med en vän. I dagsläget finns inga anställda, men inom ett halvår kan det bli aktuellt. – Vid en anställningsintervju skulle jag själv aldrig sålla bort ansökningar med utländska namn. Det går inte att avgöra om en person passar för ett arbete genom att bara titta på namnet. Arton år gammal tog Poyan sig Sven som ett andra förnamn efter ett vad med kamraterna Andres och Martin. Vännerna tyckte att han borde ha två förnamn och föreslog att han skulle lägga till ett nytt. Sven var deras förslag. Poyan lovade att göra det om kamraterna samtidig tog Poyan som sitt andra namn. – Vi fick till skattemyndigheten och registrerade våra nya förnamn. Så nu heter jag Poyan Sven och de andra Andreas Poyan och Martin Poyan. Valet att även byta efternamn var mer genomtänkt. Poyan tog kontakt med Patent- och registreringsverket som måste godkänna alla byten av efternamn. – Jag tittade i en lista med namn och fastnade för Sandnell. Det är vackert och låter svenskt. Innan jag lämnade in en ansökan rådgjorde jag med min flickvän Malin. Vi var inte gifta då men jag ville försäkra mig om att hon accepterade Sandnell om vi någon gång skulle bli det, berättat Poyan. För honom är förnamnet viktigare för den personliga identiteten än efternamnet. Det är förklaringen till att han fortfarande har kvar sitt persiska förnamn. – Vi tilltalas med förnamnet från det vi är nyfödda och namnet blir på något sätt ett med den man är. Att byta förnamn är därför ett större steg, i alla fall skulle det vara så för mig. Vad tycker dina föräldrar om att du bytt efternamn? – I början var de kanske lite ledsna att jag valt bort deras persiska efternamn, men de bor ju också här i Sverige och vet att jag känner mig som svensk. Därför köpte både mamma och pappa mitt nya efternamn ganska omedelbart. När Poyan gick i skolan hände det att någon lärare eller kamrat hade svårt att uttala hans efternamn. Men han blev aldrig retad för sin persiska bakgrund. På mellanstadiet hade han en klasskamrat som också hade ett annorlunda namn, men hon har valt att behålla det. – Hur man bemöts av andra tror jag beror mindre på ens namn än på hur man är. En öppen och glad person får ett annat bemötande än den som är sur och inåtvänd – oavsett förnamn och efternamn. I september 2004 publicerade DN flera artiklar om hur svårt invandrare och personer med invandrade föräldrar har att få arbete. Poyan Sandnell, som bytt efternamn några månader tidigare, var en av dem som intervjuades. Han studerade då på universitet och arbetade extra på en bank. I intervjun berättade Poyan att han i framtiden gärna skulle vilja jobba på bank, men påpekade att ”där hör man sällan några utländska namn bland de anställda”. Då trodde han att namnbytet skulle öka chansen att få ett bra arbete, men tror nu alltså att det är andra faktorer som styr möjligheten att på ett fotfäste på arbetsmarknaden. Många med rötter i andra länder väljer ändå att byta ut sina förnamn och efternamn. Det handlar om personer som är födda utomlands eller som är uppväxta här i landet med föräldrar som invandrat till Sverige. En orsak till namnbytet kan vara att man vill markera en tillhörighet med det nya hemlandet. Men en viktigare förklaring är att många arbetsgivare sorterar bort jobbansökningar när de ser att det står ett ovanligt och icke-svenskt namn i meritförteckningen. Forskaren Barzzo Eliassi visade i fjol i en doktorsavhandling vid Mittuniversitet i Sundsvall att unga kurder i Sverige byter eller försvenskar sitt namn. Rebin kan till exempel bli Robin. Det här är ett sätt att tackla diskrimineringen på arbetsmarknaden – och ett sätt att lättare få bostad och arbete. Den som byter kan dock råka ut för att andra kurder tycker att ”man säljer sin kurdiska identitet”. Den främlingsfientliga attityd som brett ut sig i Sverige under senare år kan leda till att ännu fler unga kurder väljer att försvenska sina namn – eller också att ännu tydligare och mer öppet försvara sin kurdiska tillhörighet. Poyan Sandnell i Katrineholm förstår att den som utsätts för främlingsfientlighet överväger att byta namn. I hans fall var det dock inte orsaken. – Jag har aldrig blivit retad eller trakasserad för mitt iranska ursprung eller mitt persiska namn. Och efter att ha bytt efternamn mötte jag bara positiva reaktioner. Fakta: Namn: Poyan Sven Sandnell. Familj: Gift med Malin, har två döttrar, Svea och Linnea. Bor: I villa i Katrineholm i Sörmland. Yrke: Leverantörsutvecklare på Ericsson, har nyligen startat ett eget företag. Bakgrund: Född i Iran. Kom till Sverige som 4-åring. Som vuxen bytte han sitt persiska efternamn Asghari till Sandnell. Iran, som tidgare kallades Persien, ligger i Centralasien och har nära 80 miljoner invånare.Sedan revolutionen i slutet av 1970-talet, då shahen Mohammad Reza Pahlavi störtades, är Iran en ”islamisk” republik som i praktiken styrs av präster (mullor). Omkring 50.000 iranier har flytt eller flyttat till Sverige sedan revolutionen. I Sverige heter nära 114.000 män Sven, medan 41 män heter Poyan. Källa: NE, svenskanamn.se


Summary: Polisförbundets förslag. Det är i dag drygt 20 000 poliser i tjänst – 2 900 fler än för bara fem år sedan. Ändå finns det brister som framför allt grundar sig på polisens ledning och styrning. Det är därför hög tid att regeringen tar ansvar för att utveckla dagens polisverksamhet. Polisförbundet vill bland annat se en Allmänhetens polisombudsman som hanterar klagomål från medborgarna. Vi vill också att de 21 länspolismyndigheterna slås ihop, skriver Lena Nitz.

Dagens Nyheters och andra mediers granskning har pekat ut brister inom delar av svensk polis. Bland annat har det rapporterats om att polisen inte rycker ut när människor är i fara och att poliser blir ifrågasatta när de rapporterar om missförhållanden i verksamheten. Det har också hävdats att polisen inte har ordning på statistiken. Delar av den här bilden stämmer med de signaler som vi i Polisförbundet dagligen får från poliser ute på fältet. De känner att de inte räcker till för att göra ett bra jobb. Framför allt har det för många poliser tillkommit en mängd administrativa uppgifter som läggs på det ordinarie polisarbetet, kärnverksamheten. Ökade resurser och fler poliser har länge varit en huvudfråga för Polisförbundet i den politiska debatten om polisen. Nu är resurserna och poliserna på plats, och det har varit kloka och riktiga prioriteringar. På bara fem år har antalet poliser ökat med 2 900 och medlen med 3,4 miljarder kr. Men den nuvarande situationen visar med all önskvärd tydlighet att mer resurser inte ensamt fungerar som mirakelmedicin. För att nå statsmakternas mål krävs också att medarbetarna får rätt förutsättningar. Trots att det i dag är drygt 20 000 poliser i tjänst finns det brister som framför allt grundar sig på polisens ledning och styrning. Nu är det därför hög tid att regeringen och justitieminister Beatrice Ask tar ansvar och genomför sex prioriterade förändringar för att utveckla och förbättra dagens polisverksamhet: En nationell myndighet för polisen. I dag finns det 21 självständiga polismyndigheter som ansvarar för polisverksamheten i respektive län. Detta är inte effektivt i ett litet land som Sverige. Dessutom förväntar sig medborgarna med rätta att polisens förmåga att förebygga och utreda brott ska vara lika god oavsett var i landet man bor. Frågan om polisens organisering utreds av den så kallade Polisorganisationskommittén, som ska vara färdig med sitt förslag i mars. En samlad nationell polismyndighet skapar möjligheter att på ett mer effektivt sätt än i dag fördela resurser, personal och specialistkompetens utifrån behov snarare än geografi. En fristående granskning av polisen. En förutsättning för att ett demokratiskt samhälle ska fungera är att medborgarna har förtroende för rättsväsendet. Polisen har ett stort ansvar för att förvalta det förtroendet. När de 21 polismyndigheterna slås ihop till en nationell myndighet bör det inrättas en fristående myndighet för utredning av anmälningar om brott av poliser och åklagare. Allmänhetens polisombudsman. Brister i polisens arbete kan vara allvarliga utan att för den skull vara brottsliga. Men i dag finns det ingen väl fungerande instans som hanterar olika former av klagomål. Vi föreslår att det inrättas en ombudsmannafunktion, en allmänhetens polisombudsman, till vilken medborgarna kan anmäla eventuella brister och synpunkter på polisens arbete. Detta skulle ge värdefulla möjligheter till ständig förbättring av polisverksamheten utifrån medborgarnas behov och önskemål. Reformera polisutbildningen. Polisarbetet blir allt mer komplext och behoven av att arbeta effektivt och evidensbaserat ökar. Vetenskapliga metoder och systematiska utvärderingar måste bli en vardaglig del av arbetet. Så är det inte i dag. I likhet med andra länder behöver Sverige en polisutbildning på högskolenivå. Det finns ett brett politiskt stöd för att reformera polisutbildningen och ett färdigt förslag har legat på regeringens bord i flera år. Nu är det dags att gå från ord till handling. Anställ fler civila inom polisen. För att nå ökade resultat och komplettera polisiär kompetens bör det anställas fler civila stödfunktioner. I takt med att polisarbetet blir allt mer komplext ökar också behovet av att tillföra civil stödkompetens inom flera områden. Den polisiära vardagen upptas i allt för hög grad av administration och icke polisiära arbetsuppgifter. Polisen är till för medborgarna och poliser ska arbeta med det de är utbildade för. Nationell samling om polisens utmaningar. Svensk polis måste stå bättre rustad för framtiden. Den senaste medierapporteringen om ineffektivitet, polischefers brott mot meddelarskyddet och brist på ledning och styrning kräver att alla som på något sätt har ett ansvar för verksamheten samlas för att föra utvecklingen framåt. Justitieminister Beatrice Ask och rikspolischefen Bengt Svensson behöver visa ledarskap och handlingskraft för att snabbt bryta utvecklingen mot färre uppklarade brott och för att inte förtroendet för polisen ska minska. Beatrice Ask bör bjuda in Polisförbundet, Rikspolisstyrelsen, Åklagarmyndigheten, Brottsförebyggande rådet och andra experter på området för att förutsättningslöst identifiera utmaningar och lösningar. Det finns en stark drivkraft och vilja till utveckling hos dagens poliser för att leva upp till allmänhetens rimliga krav på effektivitet och kvalitet. Det är hög tid att mobilisera den kraften fullt ut. Men den nuvarande situationen visar med all önskvärd tydlighet att mer resurser inte ensamt fungerar som mirakelmedicin. DN:s och andra mediers granskning av polisen stämmer delvis med de signaler som Polisförbundet får från poliser ute på fältet. Det räcker inte bara med att ge polisen ökade resurser. Ledning och styrning måste också bli bättre. Polisförbundet föreslår sex prioriterade förändringar. Tillsammans med berörda myndigheter och experter måste justitieminister Beatrice Ask och rikspolischef Bengt Svensson snabbt bryta utvecklingen mot färre uppklarade brott. ”Klokt utformad lastbilsskatt bra för Sveriges framtid” Bo Rothstein svarar Göran Hägglund: ”Mer religion leder inte till högre offentlig etik”


Nytt namn gjorde livet enklare

Summary: När Poyan Asghari var arton år lade han till Sven som förnamn. Senare bytte han efternamn till Sandnell. ”Jag känner mig svensk och ville ha ett svenskt namn”, säger Poyan.

Poyan Sven Sandnell hette tidigare Poyan Asghari. För sju år sedan bytte han ut sitt persiska efternamn. Det var ett sätt att öka chansen att få arbete och men också för att han känner sig svensk. – Jag kom till Sverige med mina föräldrar från Iran när jag var fyra år. När jag gick i skolan lekte och umgicks jag mest med svenska kamrater. Även nu när jag är vuxen har de flesta av mina vänner svensk bakgrund. Att byta mitt efternamn och lägga till Sven som andra förnamn var därför ingen stor sak för mig, berättar Poyan Sandnell. Han är 28 år i dag och bor i Katrineholm i Sörmland tillsammans med hustrun Malin samt döttrarna Linnea och Svea. På Ericsson, där han arbetar som leverantörsutvecklare, kommer många av de anställda från andra länder än Sverige. De talar ofta engelska med varandra. – På storföretag som Ericsson tror jag att det är lättare att få jobb om man har ett ovanligt och utlandsklingande namn jämfört med på mindre företag. På de senare är kunskapen om andra kulturer generellt sett nog sämre. Att byta förnamn och efternamn kan vara ett sätt att öka chansen att få ett arbete, tror Poyan Sandell. Han säger att han själv inte fick sitt nuvarande arbete tack vare namnbytet, utan berättar att han blev kallad till en anställningsintervju eftersom han sedan tidigare kände en anställd inom företaget. – Jag tror att kontakter betyder mer än vad man heter i efternamn. Men jag måste erkänna att det känns enklare att skriva Sandnell i en ansökan än Asghari. Sedan en tid driver Poyan ett företag tillsammans med en vän. I dagsläget finns inga anställda, men inom ett halvår kan det bli aktuellt. – Vid en anställningsintervju skulle jag själv aldrig sålla bort ansökningar med utländska namn. Det går inte att avgöra om en person passar för ett arbete genom att bara titta på namnet. Arton år gammal tog Poyan sig Sven som ett andra förnamn efter ett vad med kamraterna Andres och Martin. Vännerna tyckte att han borde ha två förnamn och föreslog att han skulle lägga till ett nytt. Sven var deras förslag. Poyan lovade att göra det om kamraterna samtidig tog Poyan som sitt andra namn. – Vi fick till skattemyndigheten och registrerade våra nya förnamn. Så nu heter jag Poyan Sven och de andra Andreas Poyan och Martin Poyan. Valet att även byta efternamn var mer genomtänkt. Poyan tog kontakt med Patent- och registreringsverket som måste godkänna alla byten av efternamn. – Jag tittade i en lista med namn och fastnade för Sandnell. Det är vackert och låter svenskt. Innan jag lämnade in en ansökan rådgjorde jag med min flickvän Malin. Vi var inte gifta då men jag ville försäkra mig om att hon accepterade Sandnell om vi någon gång skulle bli det, berättat Poyan. För honom är förnamnet viktigare för den personliga identiteten än efternamnet. Det är förklaringen till att han fortfarande har kvar sitt persiska förnamn. – Vi tilltalas med förnamnet från det vi är nyfödda och namnet blir på något sätt ett med den man är. Att byta förnamn är därför ett större steg, i alla fall skulle det vara så för mig. Vad tycker dina föräldrar om att du bytt efternamn? – I början var de kanske lite ledsna att jag valt bort deras persiska efternamn, men de bor ju också här i Sverige och vet att jag känner mig som svensk. Därför köpte både mamma och pappa mitt nya efternamn ganska omedelbart. När Poyan gick i skolan hände det att någon lärare eller kamrat hade svårt att uttala hans efternamn. Men han blev aldrig retad för sin persiska bakgrund. På mellanstadiet hade han en klasskamrat som också hade ett annorlunda namn, men hon har valt att behålla det. – Hur man bemöts av andra tror jag beror mindre på ens namn än på hur man är. En öppen och glad person får ett annat bemötande än den som är sur och inåtvänd – oavsett förnamn och efternamn. I september 2004 publicerade DN flera artiklar om hur svårt invandrare och personer med invandrade föräldrar har att få arbete. Poyan Sandnell, som bytt efternamn några månader tidigare, var en av dem som intervjuades. Han studerade då på universitet och arbetade extra på en bank. I intervjun berättade Poyan att han i framtiden gärna skulle vilja jobba på bank, men påpekade att ”där hör man sällan några utländska namn bland de anställda”. Då trodde han att namnbytet skulle öka chansen att få ett bra arbete, men tror nu alltså att det är andra faktorer som styr möjligheten att på ett fotfäste på arbetsmarknaden. Många med rötter i andra länder väljer ändå att byta ut sina förnamn och efternamn. Det handlar om personer som är födda utomlands eller som är uppväxta här i landet med föräldrar som invandrat till Sverige. En orsak till namnbytet kan vara att man vill markera en tillhörighet med det nya hemlandet. Men en viktigare förklaring är att många arbetsgivare sorterar bort jobbansökningar när de ser att det står ett ovanligt och icke-svenskt namn i meritförteckningen. Forskaren Barzzo Eliassi visade i fjol i en doktorsavhandling vid Mittuniversitet i Sundsvall att unga kurder i Sverige byter eller försvenskar sitt namn. Rebin kan till exempel bli Robin. Det här är ett sätt att tackla diskrimineringen på arbetsmarknaden – och ett sätt att lättare få bostad och arbete. Den som byter kan dock råka ut för att andra kurder tycker att ”man säljer sin kurdiska identitet”. Den främlingsfientliga attityd som brett ut sig i Sverige under senare år kan leda till att ännu fler unga kurder väljer att försvenska sina namn – eller också att ännu tydligare och mer öppet försvara sin kurdiska tillhörighet. Poyan Sandnell i Katrineholm förstår att den som utsätts för främlingsfientlighet överväger att byta namn. I hans fall var det dock inte orsaken. – Jag har aldrig blivit retad eller trakasserad för mitt iranska ursprung eller mitt persiska namn. Och efter att ha bytt efternamn mötte jag bara positiva reaktioner. Namn: Poyan Sven Sandnell. Familj: Gift med Malin, har två döttrar, Svea och Linnea. Bor: I villa i Katrineholm i Sörmland. Yrke: Leverantörsutvecklare på Ericsson, har nyligen startat ett eget företag. Bakgrund: Född i Iran. Kom till Sverige som 4-åring. Som vuxen bytte han sitt persiska efternamn Asghari till Sandnell. Iran, som tidgare kallades Persien, ligger i Centralasien och har nära 80 miljoner invånare.Sedan revolutionen i slutet av 1970-talet, då shahen Mohammad Reza Pahlavi störtades, är Iran en ”islamisk” republik som i praktiken styrs av präster (mullor). Omkring 50 000 iranier har flytt eller flyttat till Sverige sedan revolutionen. I Sverige heter nära 114 000 män Sven, medan 41 män heter Poyan. Källa: NE, svenskanamn.se


”Att ha ett namn är en mänsklig rättighet”

Summary: Utan namn är man inte någon. Att ha ett namn gör oss till människor. Det säger etnologen Charlotte Hagström, som forskar om förnamn och identitet.

Ian, Ivan, John eller Johan. Samma namn men ändå olika. Alla människor i världen bär ett namn, heter något. Det är gemensamt för alla kulturer. Men vad betyder namnet egentligen för ens identitet? Det är fråga som Charlotte Hagström, docent i etnologi vid Lunds universitet, sysslat med länge. För fem år sedan skrev hon boken ”Man är vad man heter. Namn och identitet”. – Namnet betyder väldigt mycket för identiteten. Egentligen är namnet i sig mindre viktigt än det faktum att man har ett namn. Namnet är viktigt för att det är det som är jag. Men graden av identifikation med namnet kan så klart variera, säger hon. Vissa känner att den egna personen är hårt knuten till namnet. – Andra tycker att det bara är något de heter. Så det beror på vem man frågar. Och det är också intressant att det varierar så väldigt från person till person hur man känner. Men väljer man att byta namn spelar det självklart stor roll för den egna identiteten, annars skulle man ju inte byta, säger Charlotte Hagström. Hon har bland annat intervjuat vuxna adopterade om hur de ser på sina förnamn. De flesta har fått nya svenska namn när de kommit till Sverige som små. Gemensamt för många var att de ville ha med sina ursprungliga namn i passet. En del gick så långt att de tog tillbaka det namnet som tilltalsnamn. – En kvinna lade till namn efter namn vartefter hon fick veta mer om sitt ursprung, till slut var namnen ganska många. Hon tyckte att de var som ett pussel över hennes liv. I det pusslet ingick hennes svenska namn också – även det sade något om hennes historia. En annan kvinna som var adopterad från Korea ville ge sina egna barn koreanska namn i andranamn – som en länk bakåt i släkthistorien. – För många är sammanhanget som namnet ger viktigt. Många svenskar har ett andranamn som finns i släkten. För vissa kan det vara efternamnet som ger det sammanhanget, säger Charlotte Hagström. Att forska, prata och läsa om namn är oftast roligt och inspirerande, tycker hon. – Men det här med namn har också en allvarlig sida. För vad händer när man förnekar någons namn? Att ta ifrån någon namnet är ett effektivt sätt att knäcka en människa. Hon nämner hur slavarna som skeppades från Afrika till Amerika systematiskt fråntogs sina namn och fick nya engelska – eller ibland gamla romerska – namn av sina ägare. – Och när fångarna i koncentrationslägren fick ett nummer intatuerat på huden och inte längre kallades vid namn fråntogs de all mänsklighet. Namnet gör dig till människa. Det är en mänsklig rättighet att ha ett namn, säger Charlotte Hagström. När kurder som bor i Sverige döper sina barn till kurdiska namn kan det vara ett starkt politiskt ställningstagande. I Turkiet har det länge varit förbjudet att ge barnen kurdiska namn och i Sverige blir namnet en påminnelse om frihet. Ibland känner människor med utländsk bakgrund sig tvingade att byta namn för att över huvud taget få komma på jobbintervju. Hur är det egentligen med toleransen i Sverige när det gäller namn? – Att Snezana måste bli Susanne för att få in en fot på den svenska arbetsmarknaden betyder att toleransen verkligen inte har ökat. Den borde vara mycket högre, säger Charlotte Hagström. För en person som känner sig tvingad att byta namn kan det naturligtvis vara jättejobbigt, det kan upplevas som att man inte har något existensberättigande, säger hon. Samtidigt är det paradoxala att toleransen har ökat när det gäller nya, kreativa namn eller namn med nya stavningar. – För hundra år sedan hette de flesta Karl, Sven, Anders och Anna. I dag är vi beredda på att folk heter väldigt olika. Då borde vi självklart också kunna lära oss namn som vi först kanske tycker är svåra att uttala. Charlotte Hagströms nya forskningsområde handlar om namn i den virtuella världen på nätet. Där studerar hon vad så kallade avatarer, karaktärer i dataspel, och ”nicknames”, användarnamn i olika forum, betyder för den enskilda användaren. Bland annat har hon studerat hur olika personer väljer namn till sina avatarer i dataspelet ”World of warcraft”. – Avatarer är en förlängning av jaget. Det finns ofta en lång historia bakom varför en användare väljer sitt namn. I spel och på nätet kan man verkligen ta igen det man inte kunde med det egna namnet. Man väljer helt själv, säger Charlotte Hagström.