Lärling – ny väg till jobb

Summary: Lärlingsutbildning innebär att minst hälften av undervisningen är arbetsplatsförlagd. Högskolebehörighet kan uppnås genom extrakurser.

Den största skillnaden mellan en lärlingsutbildning och skolförlagd yrkesutbildning är att eleven har möjlighet att läsa färre kärnämnen och förlägga en större del av utbildningen ute på en arbetsplats. Eleven får ingen högskolebehörighet från en lärlingsutbildning, men har möjlighet att komplettera med kärnämnen för att uppnå det. På en lärlingsutbildning måste minst hälften av undervisningen, motsvarande 1 250 poäng, bedrivas på arbetsplatsen. För att vara behörig till ett lärlingsprogram krävs godkända betyg i svenska, engelska och matematik samt i minst fem av grundskolans övriga ämnen. Även om minst hälften av undervisningen är arbetsplatsförlagd har eleven lektioner på sin skola. Där får eleven möjlighet att läsa in kärnämnen och de teoretiska kunskaper som krävs innan det är dags att börja på arbetet. På arbetsplatsen arbetar eleven tätt ihop med en handledare som ger eleven stöd och hjälp inom yrket och yrkesförutsättningarna. För att få en gymnasieexamen måste eleven genomföra ett gymnasiearbete. Det fungerar som ett kvitto på att eleven är tillräckligt förberedd för att ge sig ut på arbetsmarknaden. Lärlingsutbildningarna finns som alternativ till i princip alla yrkesförberedande utbildningar. Alla kommuner behöver dock inte erbjuda lärlingsalternativet. Vissa skolor runt om i landet har haft vissa problem att ordna tillräckligt många lärlingsplatser för att möta behovet. Kontakta din studievägledare för att få reda på vad som gäller i din kommun.


Så funkar studiemedlet

Summary: I gymnasiet får du studiebidrag. Men vid ogiltig frånvaro kan du tvingas betala tillbaka pengarna.

Från och med att du fyllt 16 år får du inte längre något barnbidrag. I stället får du ett studiebidrag, om du läser på ett gymnasium. Studiebidraget kommer från Centrala studiestödsnämnden (CSN) och är på 1 050 kronor per månad. Bidraget kommer fyra gånger på höstterminen och sex gånger på vårterminen. Under juli och augusti får du inget studiebidrag. Till en början betalas bidraget ut till dina föräldrar, men från och med att du blir 18 år får du det själv. För att få studiebidraget krävs det att du går på lektionerna. Vid upprepad ogiltig frånvaro kan du förlora bidraget och i värsta fall även tvingas betala tillbaka det du fått. Förut var gränsen för tillåten ogiltig frånvaro på 20 procent, men numera ska skolan rapportera till CSN om skolket gäller mer än några timmar i månaden och sker vid upprepade tillfällen. CSN tar sedan beslut om studiebidraget ska dras in eller ej. För den som behöver mer ekonomiskt stöd utöver studiebidraget går det att söka extratillägg. Detta tillägg ligger på 285-855 kronor per månad och kan bara sökas om din familjs inkomst är mindre än 125 000 kronor per år. Om du går på gymnasiet och bor på en annan ort än din hemort ska du i första hand vända dig till din hemkommun för att få bidrag för resa och boende. Läser du ett program som inte finns på din hemort och har över två timmars resväg till skolan har du rätt att söka ett inackorderingstillägg. Hur mycket tillägget är på beror på avståndet till skolan. Som lägst är beloppet på 1 190 kronor per månaden och som högst på 2 350 kronor.


Chatta om döden med cancerspecialisten

Summary: Hur stöttar man en närstående som är obotligt sjuk? Vad kan man förvänta sig av vården? Cancerspecialisten Peter Strang chattade med läsarna på dn.se. Här kan du läsa alla frågor och svar.

I dagens DN står det att du har skrivit en bok som heter Så länge vi lever. Tar den upp den här sortens frågor? Peter Strang: Hej Olof! Boken handlar egentligen om "memento mori" dvs tänk på döden ibland så att du inte glömmer bort att leva! Vi har en tendens att skjuta upp viktiga saker, men om vi ibland tänker på livets korthet så gör vi bättre beslut och "får syn på livet". Hailey: Jag undrar var det finns samtalsterapi i grupp för de som har cancer? Min mamma har nyss fått veta att hon har cancer och skulle vilja träffa andra som är i samma situation. Sjukhuset hon ligger på kan inte erbjuda det stödet och vet heller ingenting om vart man ska vända sig. Jag som anhörig skulle vilja träffa andra anhöriga. Hur får vi kontakt med andra? Peter Strang: Hej Hailey! Sjukhusets kurator brukar känna till om det finns samtalsgrupper i närområdet. Ni kan också ringa Cancerfonden som har överblick över hela landet, de kan säkert ge råd. Jag hoppas det går bra för er! Fredrik: Pappa har cancer och fick nyligen en hjärtattack. Han är närmare 90 år och de ger inga cellgifter, utan man låter cancern vinna. Efter hans hjärtattack var det en läkare som tog honom åt sidan och sade "vi läkare har pratat och nästa gång du kommer in så gör vi inga återupplivingsförsök - är det ok?". Pappa tyckte det var ok. När han berättade om detta så tyckte jag att det var generalfel att denna diskussion togs med en enda läkare och pappa, dvs utan inblandning från anhöriga. Peter Strang: Hej Fredrik! Jag förstår att du och familjen omkring din pappa tycker att det hela gick lättvindigt. Det är ju alltid så att om man får sitta ner och prata och förklara så blir det bättre beslut. Jag tror att läkaren menade att det är för stora risker med cellgifter om din pappa är hjärtsjuk för många cellgifter kan skada hjärtat och då kan även en välmenande cellgiftsbehandling förkorta livet, istället för att förlänga det. Trots att det kan vara tungt för anhöriga, är det patienten själv (i det här fallet din pappa) som har rätt att fatta beslutet om att inga återupplivningsförsök skall göras, även om jag så väl förstår att anhöriga vill vara delaktiga. Selma: Min syster dog i cancer i vintras. Vi hade haft ett komplicerat förhållande, men det reddes inte ut innan hon dog. Nu tänker jag ofta på våra skillnader i inställning. Kunde vi ha gjort mer? Borde vi? Hur ska jag tänka? Peter Strang: Hej Selma! Det här är en svår och en inte helt ovanlig situation. Ibland hinner man inte säga det man hade velat säga och det känns smärtsamt efteråt. Ett sätt att bearbeta det hela kan vara att skriva ner det du hade velat säga till din syster i ett brev. Att få ner orden på ett papper och den reflektion du gör när du skriver kan lindra. Vad folk sedan gör med brevet är olika. En del sparar brevet på ett särskilt ställe och återkommer till det ibland. Andra tar ett kärleksfullt avsked av det. psykolog : Kuratorer i cancervården gör ett yppperligt jobb i att stötta, men varför finns inte psykologer med kunskap om psykologisk behandling tillgängliga vid svåra sjukdomar. Både för den drabbade och för anhöriga? Psykologer inom sjukhusvård kan också kollegialt stötta läkare kring hur man framför svåra besked tydligt o inkännande. för några år seDan var det ett fall med ett baen där läkarna beslutat att inte sätta in mer livsuppehållande åtgärder, men föräldrarna var inte redo, och dödsprocessen blev onödigt grym för alla inblandade, gick på tv senare i samhällsprogram. I ett sådant konkret fall hade psykologen kunnat länka mellan familj och läkare och hjälpa familjen i det värsta läge någon kan tänka sig. Peter Strang: Hej! Jag håller verkligen med om vikten av det psykologiska stödet. Det är sällan klagomålen handlar om det rent medicinska, däremot händer det att det brister i det psykologiska och existentiella omhändertagandet. Som tur är har oftast kuratorer som arbetar inom cancersjukvården fortbildning i att ge stöd under en existentiell kris. Vi behöver verkligen den helhetssyn du efterlyser. Lena: efter veckor av prover har man bestämt att operera, plötsligt. i hissen till operationssalen sa kirurgen: jag tror att det är cancer, så - bli inte förvånad om du vaknar utan bröst. konstigt nog blev jag förvånad ändå. det värsta är att folk tror inte på sånt, och att sjukvårdspersonalen har inte förståelse för att *man* blir *ledsen* - "vi har ju räddat ditt liv". vadå för liv?? Peter Strang: Hej Lena! Tråkigt att höra att det blev så tokigt. Jag vet ju inte hur han resonerade, men jag kan gissa att han försökte ge dig en liten möjlighet att förbereda dig, även om det blev klumpigt. Jag tror att det står för att även en erfaren kirurg kan känna sig handfallen inför det svåra. Theresa: Hej. Min pappa fick i fredags diagnosen glioblastome multiforme, två tumörer i hjärnan som inte går att operera pga av sin djupa placering i hjärnan. Han är 58 år och pga tumörerna lite personlighetsförändrad. Det är svårt att veta hur mycket han förstår av sin sjukdom... Hur ska vi kunna stötta honom? Har förstått att prognosen inte är god och vi, hans fyra barn och alla runtomkring honom är såklart mycket ledsna. Vi tycker dock att det tar sådan tid! Vi ska nu vänta på en biopsi som ska göras "inom två veckor". Ska man ligga på och försöka få det att gå fortare eller hur ska man bete sig? Vi vill ju att han får göra biopsin och att han snart ska få komma in på behandling, helst redan igår!!! Vi vill ju också såklart veta hur lång tid han kan ha kvar och hur hans tid kan tänkas bli... Känns så tråkigt att förutom att vara helt förstörd av att en pappa har cancer, och en så aggressiv sådan och behöva ta hand om praktiska saker runtomkring honom, behöva ringa och tjata på sjukhuset och försöka få besked om vad som kommer hända och när, man orkar inte... Och jag tycker inte det ska behöva vara så... Mvh Theresa Peter Strang: Hej Theresa! Väntan upplevs ofta som det värsta, man vill ju som du skriver redan ha gjort det "igår". Även om det inte är en tröst för er, så vet jag att två veckor är en relativt kort tid i cancersammanhang, även i ett välståndsland som Sverige. Bästa sättet att stötta er pappa just nu är att vara hos honom och vara lyhörd för hans behov. Vissa vill prata om händelsen gång på gång, andra vill att det skall vara "vardag" som vanligt, eftersom vardagen är trygghetsskapande och det man känner till. När man blir sjuk känner man att man skärs bort från de "friskas skara", det är därför som man vill känna att man är en vanlig familjemedlem trots sin sjukdom. martina: Min pappa är i slutskedet på sin bukspottkörtelcancer som vi nu levt med i snart 2 år (Whipple-operation genomfördes för ca 1,5 år sen, därefter cellgiftsbeh.). Just nu har han extrem dödsångest som gjort att han inte kan bo kvar hemma, då han inte kan vara ensam i 10min. Han bor nu på ett korttidsboende bland mkt gamla patienter (min pappa är 59år). Vad kan vi göra för att minska hans ångest? Kan jag kräva psykologhjälp? (han talar nu m kurator) Finns det något att göra? Han är väldigt rädd för att somna och inte vakna. Tack för hjälpen Peter Strang: Hej Martina! Tråkigt att höra om er svåra situation. Min erfarenhet är att möjlighet till samtal om de stora frågorna, livet och döden, farhågorna kan lindra, dvs existentiella samtal, givet att den som samtalar har en egen stabil plattform. Ibland kan ångesten vara så svår så att man behöver ångestlindrande läkemedel för att orka prata, eftersom ångest i sig är förlamande. De rädslor och den ångest man känner inför döden är ofta mycket värre än hur det sedan blir. Av den anledningen kan det vara till stor hjälp att få samtala med någon som har stor vana och erfarenhet av hur slutet vanligen blir. I min egen erfarenhet går det många gånger att hitta lugnet alldeles mot slutet, även om det ibland är mycket svårt. Annika: Hej! Jag har en nära vän som är svårt sjuk i cancer, men vi pratar aldrig om det. Mina andra kompisar tycker att jag ska våga fråga mer om sjukdomen, är det bra att göra det eller ska jag vänta tills hon själv tar upp det? De andra menar att jag kan hjälpa henne att "bryta vallen", men jag känner mig osäker. Peter Strang: Hej Annika! Eftersom ni är nära vänner så tycker jag att det är en bra idé att öppna för samtal. Hur man gör det beror ju på hur ni brukar umgås och prata. Ett sätt att öppna, om du känner dig osäker på om hon vill eller inte vill prata är att säga något i stil med: "Du vet att du är väldigt viktig för mig och du skall veta att om det är något du vill prata om så finns jag alltid här för dig. Jag kommer inte att "tjata" på dig men jag vill verkligen att du skall veta det här." Elisabeth: När en person hamnar i slutskedet av cancer kan man vara säker på att den personen får tillräcklig smärtlindring? Så att smärtan blir mindre och att personen inte behöver känna något? Utan bara somnar in. Peter Strang: Hej Elisabeth! Cancersmärta är något jag själv verkligen arbetat med under mina trettio år som cancerläkare. Idag finns helt andra möjligheter än det fanns förr och min egen erfarenhet är att det går att hitta bra smärtlindring i de allra flesta fall. Många av mina patienter är helt smärtfria även inför slutet. Alla har tyvärr inte stor vana att behandla cancersmärta men då kan man få remiss antingen till en specialiserad palliativ enhet (avancerad hemsjukvård eller sluten vård) eller till en smärtenhet. Båda kan ge god hjälp. Man skall inte gå och ha ont i onödan, för smärta är skadligt både för kropp och själ. Ledsen dotter: Hej! Jag förstår att det är av yttersta vikt att möta patienten där han/hon befinner sig. Men är det inte lika viktigt att bemöta de anhöriga där de är? vilket inte alltid är på samma ställe. Min mamma var en sådan patient som inte ville veta något utan bara ville veta sådant som ingav hopp. Jag ville däremot veta allt, och fick kämpa som en galning för det. Mamma och jag hade en slags överenskommelse att det var ok att jag tog reda på det jag ville veta vilket hon också kommunicerade med sin läkare. Trtos det hade läkaren enormt svårt att bemöta mig och ge mig svar på mina frågor. När det var bara någon månad kvar av mammas liv frågade jag läkaren rent ut vad hon tänkte när hon såg röntgenbilderna av mammas lever. Inte ens då kunde hon ge mig ett vettigt och rakt svar utan fortsatte slira på kopplingen. Jag är övertygad om att om jag fått veta mer, hade jag kunnat haft en bättre kommunikation med ASIH och mamma hade sluppit behöva vänta så länge på ordentlig smärtlindring och ångestdämpning. Vård i livets slutskede debatteras flitigt nuförtiden, men vi skulle behöva prata mycket mer om hur anhöriga har det och vilket bemötande de får i cancervården. Peter Strang: Hej! Du lyfter en väldigt viktig fråga för cancer drabbar ju inte bara patienten, utan hela familjen. Därför är tanken inom palliativ vård att stödja både patienten och anhöriga. Det är tråkigt att höra att du inte fick det stöd du hade önskat. Jag menar att stödet till anhöriga - och att möta anhöriga där de är - är viktigt av två skäl: dels för den anhöriges skull, dels för patientens skull! Anhöriga är trots allt patientens bästa stöd och om anhöriga kan känna sig trygga så sprider sig tryggheten även till den sjuke. Mathias: Min mor är cancersjuk (äggstockscancer som spridit sig till andra organ) och kan ej behandlas annat än genom att trycka tillbaka den med cellgifter. Hur länge kan sådan behandling pågå? Läkarna på Karolinska säger lite krasst att "långtidsöverlevnaden är låg". Jag försöker förbereda mig för det som kommer men ovissheten och rädslan gör mig helt paralyserad. Peter Strang: Hej Mathias! Ibland kan det paradoxalt nog vara nästan svårare att vara anhörig och stå vid sidan om än att vara sjuk. Det beror på att kroppen är avslöjande - den som är sjuk "vet" ungefär vad som pågår, medan anhöriga som står utanför känner stor vanmakt. Jag kan inte ha någon tydlig åsikt om prognosen för din mor eftersom jag inte vet så mycket om detaljerna, däremot vet jag av erfarenhet att det är lätt att förutse hur prognosen är i "typfallet", däremot är det svårt att svara på det i ett enskilt fall. Det finns alltid patienter som får en oväntad komplikation och tiden blir kortare än snittet, samtidigt som det finns enstaka patienter som lever förvånansvärt länge trots svår sjukdom. Peter: Jag hör många vänner och bekanta som tyvärr har känt sig illa behandlade i cancervården på olika sätt. De känner sig som "en siffra, inte en person" osv, Jag undrar hur det ser ut med utbildning och diskussioner hos personalen när det handlar om cancer (eller andra svåra sjukdomar), hur mycket tar man upp att patienterna ofta är så utsatta och rädda, vartenda ord betyder mycket? Peter Strang: Hej Peter! Du tar upp en väldigt viktig fråga. Jag håller helt med dig och jag har också fått höra det du säger, både från patienter som kommit till mig och från vår egen forskning. Jag och min kollega, kurator Lisa Sand, kämpar verkligen för dessa frågor för vi vet från djupintervjuer hur viktigt det är med orden och stödet. Vi har till och med utvecklat en undervisningskoncept kring detta och har i år givit ut en lärobok om ämnet för att hjälpa vårdpersonalen att se hela människan och hennes rädslor. En närstående: Jag har ingen fråga utan vill bara lyfta upp ditt sista citat i DN:s artikel, det att den som snart ska dö behöver vila från detta faktum ibland. Du formulerar detta så fint och det är verkligen så. Dan: Det pratas mycket om dödshjälp men för min mamma var det tvärtom. Hon fick 25 januari besked av en överläkare på Radiumhemmet att hon var frisk. 15 februari upptäcktes 6 tumörer i hjärnan och samma läkare sa att det fanns inget att göra utan omsvep. Min mamma ville inte dö och vi fick kämpar till oss vård. En vecka innan hon dog sa en läkare att det är dags att du slutar kämpa och acceptera att du skall dö. Mamma blev väldigt upprörd. Till slut fick hon dropp och kunde i alla fall dö med någon slags värdighet. Något så kallat brytsamtal blev vi aldrig erbjudna. Det hela vägdes upp lite grann pga att övrig sjukpersonal var förstående och även ursäktade läkarnas beteende. Tyvärr gav erfarenheten med dessa läkare ingen mersmak precis. Peter Strang: Hej Dan! Jag förstår din förtvivlan och det är lite grann om detta jag också skriver i min bok: att människor är olika och att läkaren (och annan vårdpersonal) måste starta där patienten befinner sig. Jag vet att många vill få väldigt raka besked, andra vill verkligen få hoppas även under de sista dagarna i livet. Det är tungt att vara döende och ibland behöver man få ta till hopp som man kanske innerst inne själv vet är orealistiskt men som man behöver just då. Vården måste vara följsam för sådana önskningar. Vanja: Min mor har alldeles nyligen fått veta att hon har cancer i magsäcken. Typ 1cm tumör. 89 år och har en dålig hjärtklaff. Så hon får ingen strålning eller annat. Just nu har hon ingen smärta. Men frågan är; kan man säga något om den tid hon har kvar? Brukar det utvecklas fort, eller spridas snabbt? Peter Strang: Hej Vanja! Dessvärre kan man inte säga hur det går i det individuella fallet eftersom patienter med samma diagnos och samma storlek på ursprungstumören kan ha olika förlopp. Det man däremot kan säga med säkerhet är att hjälp med smärta och andra symtom går att få i de allra, allra flesta fall. Ruth: Min pappa har en cancer som inte går att behandla, men ha får medicin som ska ge mer tid. Jag bor långt bort från min familj och det är svårt att förstå vad det är som händer och mina föräldrar är inte så bra på att återberätta och de berättar inte allt heller för de vill inte oroa... Har man som anhörig någon slags rätt att tala med ansvarig läkare om sjukdomen? Peter Strang: Hej Ruth! Jag förstår din oro, det är alltid svårare när man inte har möjlighet att vara på plats. Om din pappa ger tillstånd så har läkaren rätt att informera dig både om sjukdomen, hur de tänker och planerar vården osv. De allra flesta som är sjuka vill att läkaren skall få prata med familjen och det brukar vara bra för alla parter. Jesper: Hej Peter! Jag undrar hur du ställer dig till den något kontroversiella forskningen om psilocybin svampars (hallucinogena svampars) effekt på välmående i samband med "advanced-stage cancer" http://archpsyc.jamanetwork.com/article.aspx?articleid=210962 Peter Strang: Hej Jesper! Jag har ingen egen erfarenhet av det du skriver om och jag har inte heller hunnit läsa om det så jag kan inte ge dig något bra svar. P.3A.T :p: Hej! Passiv dödshjälp är tillåtet i Sverige, men inte aktiv. Men att avstå från att ge vård(passiv hjälp) är ju också en aktiv handling, hur ser du på det? och hur ser du på detta ämne in general ? Tacktack! Peter Strang: Hej! Själv ser jag på saken på följande sätt: när kroppen är så sjuk så att den inte kan överleva, då inträder en naturlig död om man inte gör något. Många patienter har en stor livsönskan i den fasen och då kan man ibland förlänga livet en kort tid med hjälp av mediciner och andra insatser. Om patienten sedan vill avstå från dessa insatser så menar jag att det är en naturlig död, inte passiv dödshjälp, eftersom kroppen är så sjuk. Jag tycker att det är en självklar rättighet att få avsäga sig behandling som man inte längre vill ha. Hanna: Hej! Jag är lite på krigsstigen. Min mamma har långt gången myelom men låtsas som ingenting. Hela min familj låtsas som ingenting. Mamma pratar om cellgifterna som om de vore en förkylningskur, och gillar inte att dröja kvar vid ämnet cancer över huvud taget. Min syster blir arg på mig så fort jag tar upp det, alltså riktigt jävla skrikarg. Pappa hänger på mamma och låtsas som att sjukdomen bara är luft. Förstår ju såklart att alla får bearbeta på sitt eget sätt, men för mig blir det ju helt omöjligt att bearbeta eftersom de som jag skulle vilja prata med det om (främst mamma då, kanske) är som apatiska i frågan. Vad trumfar: allas rätt att hantera situationen som de vill, alternativt de positiva effekterna av en öppen diskussion kring ett svårt ämne? Peter Strang: Hej Hanna! Det händer att det blir såhär och jag förstår din stora frustration. För sjukvården handlar det i sådana fall om att stötta båda parter "där de står" - Din mamma verkar inte orka med just nu att ta in allvaret. Kanske vet hon precis hur det är men hon är inte redo att prata om det än. Samtidigt har sjukvården ett ansvar att stötta dig som är mycket längre i bearbetningen. På de flesta håll går det att få eget stöd, till exempel från enhetens kurator som brukar vara en bra samtalspartner även för anhöriga. Jajo: Hej - min man har lungcancer och pleuravätska som tappas regelbundet. Han får cellgifter i palliativt syfte och är ganska trött. Men vi är lyckliga övre att han med ASIH hjälp kan vara hemma med oss . Hur brukar slutet se ut ? Peter Strang: Hej Jajo! Man kan aldrig lova något till 100% i det enskilda fallet men min egen erfarenhet är att det brukar bli lugnt på slutet. När kroppen blir svårt sjuk så förbereder den sig på ett klokt sätt: man känner inte längre hunger och behöver bara små mängder mat, man känner nästan ingen törst. Psykologiskt blir omgivningen allt mindre intressant, man krymper ner sin tillvaro till de allra närmaste. De allra sista dagarna är förstås sorgliga eftersom man inte vill skiljas, men de brukar vara lugna. Vanja: Vem skriver en remiss som du skrivit om till speciell sluten vård eller palliativ vård? Peter Strang: Hej Vanja! Det gör den ansvariga läkaren (den som just nu är ansvarig för vården). Britt: Hur kan man ta reda på vad det finns för olika alternativ till vården på slutet? Sjukhus, sjukhem? Peter Strang: Hej Britt! Oftast kan man få hjälp av sin husläkare (eller distriktssköterska), av vårdguiden och av Cancerfonden om det rör cancer. DON'T FORGET ME: Hej, Jag arbetar inte med Cancer, jag arbetar med Alzheimers. Min papa är döende och han har Alzheimers. Får jag vara med här trots det? Att se någon dö och tyna bort, ens papa, fru, mamma, barn eller vän - är det svåraste livet kan ge dig. Min papa dig nästan för en månad sedan, vi gjorde ett "genrep", sa hejdå...satt och vakade...men när jag varit hos honom I 15 minuter (flog ner aktur från Stockholm till Skåne) då piggnade han till, nu har det gått en månad och han lever fortfarande, så döden är lurig, vi åkte berg och dal bana. Jag vill att vi lyfter och pratar med om Alzheimers också. Att vi som anhöriga inte gloms bort hela tiden. Cancer ska få ha sin plats, jag tycker verkligen det - vi ska inte tävla om uppmärksamhet. Peter Strang: Hej! Jag håller verkligen med dig! Inom den palliativa vården arbetar vi aktivt just nu för att bredda den palliativa vården så att det inte bara skall komma cancerpatienter till del, utan även patienter med till exempel svår demens, svår hjärtsvikt, KOL, ALS osv. När det gäller demens har bl.a. Stiftelsen Silviahemmet och Svenskt Demenscentrum bra råd om hur man kan stötta både patienter och närstående när det gäller slutskedet. Maria: Hej! Har läst att man kan bli "nedsövd" inför slutet om man har mycket ont eller mycket oro. Men också att man blir väckt med jämna mellanrum för att säga om man vill fortsätta sova? Hur är det, hur går det till när man "sövs" ocg hur vanligt är det? Peter Strang: Hej Maria! Det händer att man känner stor ångest och oro inför döden och ibland räcker inte samtal till. Då har man som du säger, rätt till att bli "nedsövd". Det handlar egentligen inte om sövning utan man kopplar vanligen en så kallad smärtpump som både innehåller smärtstillande medel och ångestlindrande medel. Man doserar precis den dos som räcker till för att man skall slippa ångesten. Vissa är helt vakna men ångestfria, andra är mest sovande (men oftast "väckbara" dvs det handlar inte om narkos-sövning). Moderator: Vi avslutar chatten nu. Tack till alla som medverkat. Vanja: Hur kan man nu innan slutet bli ta reda på var bäst vård är? sjukhus eller sjukhem. Fyra sjukhus har missat att min mor hade blödande magsår och cancer. Hon borde fått diagnosen reda i feb.men de kollade inte upp henne varför hon hela tiden fick så lågt blodvärde. Så nu vill jag att hon i slutet ska få den bästa vård. Peter Strang: Hej Vanja! Oftast kan Vårdguiden ge råd om bra enheter! Kristina: Hur behandlas den gamla? Vår mor som är cancersjuk och går ej att bota 90 år och klar i huvudet. Hon har sagt flera ggr ; man får en känsla att gamla är inget att satsa på. Sophögen! hur ska man få läkare och vårdpersonal till att bli bättre på att få patienten till att känna sig omhändertgagen? Som det är nu så känner min mor stor ångest för varje gång hon behöver uppsöka sjukhuset akut. jag skulle önska att läkarna inte varje gång börjar med att berätta att om hjärtat slutar slå så återupplivar de inte. Så inhumant! Samt att ta sig tid för de anhöriga. För en lugn anhörig behövs för den cancersjuke Peter Strang: Hej Kristina! Alla skall behandlas utgående från sina behov och möjligheter oavsett ålder. Tråkigt att höra att det inte fungerat så bra för din mor. Peter Strang: Tack för alla frågor! Nu avslutar vi. Jag önskar er en bra helg!


”Låt biblioteken bestämma antalet utlån av e-böcker”

Summary: Ny affärsmodell. Lägre kostnader för biblioteken och högre ersättning för författarna. Det blir resultatet när biblioteken får fri tillgång till alla utgivna e-böcker, själva styr vad som ska lånas ut och betalar förlagen för varje utlån, skriver Inga Lundén och Mikael Petrén vid Stockholms stadsbibliotek.

E-boksläsningen ökar. Fler och fler människor i Sverige, från små barn till seniorer, upptäcker e-böcker i takt med att surfplattor och smarta telefoner blir vanligare. Det är en god nyhet i ett samhälle som ser med oro på minskad läsning och försämrad läsförmåga. Men det nya bokformatet kräver ett handslag mellan biblioteken och förlagen, på samma sätt som när folkbiblioteken en gång fick samhällsuppdraget att köpa in och förmedla tryckta böcker till befolkningen. Samma farhågor som då fanns – skulle biblioteksutlåningen hota försäljningen? – lyfts nu i ny version. Förlagen ser med fasa potentiella e-boksköpare som i stället väljer att låna boken på bibliotek. Biblioteken bekymras över att deras kostnader för e-boksutlåningen skenar i väg. Dessutom är det ofta glest i de digitala bibliotekshyllorna, då populära e-böcker sätts i karantän eller dras bort av förlagen. Nu är e-bokskartan på väg att ritas om. Stockholms stadsbibliotek har tecknat avtal, en ny affärsmodell, med Ordfront förlag och distributören Publit om fri tillgång till alla förlagets e-böcker. Avtalet, Stockholmsmodellen, är internationellt unikt och innebär att förlagets alla e-böcker får lånas ut av biblioteket direkt när de kommer ut. Biblioteket betalar förlaget för varje lån, men mindre för äldre titlar än för nyutgivna. Samma bok får lånas ut hur många gånger som helst. Eftersom den tekniska möjligheten att arbeta med urval i det digitala biblioteket ännu inte finns har vi gett låntagarna fri tillgång till alla böcker. Resultatet av avtalet visar att motsatsförhållandet mellan köpta och lånade e-böcker är överdrivet. För biblioteket är snittkostnaden per lån lägre än vid övrig utlåning av e-böcker, samtidigt som förlaget och författarna får en högre ersättning än tidigare. Allt detta dessutom utan att förlagets försäljning har påverkats negativt. Samtidigt har betydligt fler titlar än vanligt bland förlagens e-böcker lånats ut. Under en månad lånades tre fjärdedelar av alla Ordfronts titlar ut jämfört med bara en dryg tredjedel av hela e-boksutbudet. Samtidigt ser vi att förhållandet mellan försäljning och biblioteksutlåning i stort är på väg att förändras. Utlåningen har dominerat e-boksmarknaden men de senaste åren har bokbranschen börjat satsa mer medvetet på e-boken, och det ger effekt. Under 2013 har försäljningen hittills ökat med 133 procent jämfört med samma period 2012 och bokbranschens egna prognoser pekar på en fortsatt ökning. Utlåningen ökar också men i lägre takt. Dessutom, de som lånar böcker köper också böcker. En enkät med runt tusen låntagare som Stockholms stadsbibliotek låtit göra två år i rad visar att de som lånar e-böcker också vill köpa e-böcker. Det finns också läsare som ännu inte köpt svenska e-böcker eftersom utbudet varit för dåligt men som däremot köpt från utländska handlare, framför allt i England och i USA. Att försäljningen kommer att fortsätta öka i Sverige är därför inte svårt att förutse, samtidigt som biblioteken närmar sig en gräns för hur mycket resurser som kan omfördelas från tryckta böcker till e-böcker. Biblioteken behöver i stället hitta kloka sätt att – som med den tryckta boken – göra urval för att möta efterfrågan på populära titlar och samtidigt ta fram den smalare litteraturen utan att kostnaderna skenar i väg. Om ett bibliotek har i uppdrag att prioritera exempelvis barnböcker eller vill lyfta specifika titlar i en läsfrämjande satsning ska de e-böckerna kunna lånas ut generöst, medan andra titlar ska kunna begränsas mer. På så sätt kan biblioteken själva kontrollera sina kostnader för e-lån. Detta är omöjligt i dag, då en teknisk plattform för traditionellt urvalsarbete i det digitala biblioteket saknas. Sammantaget är det tydligt att det behövs ett förnyat samförstånd mellan bokbransch och bibliotek. En grundprincip är att begränsningar i e-boksutlåningen, när de måste göras, ska bygga på kvalificerat bibliotekariearbete, inte på karenstider för nya böcker och krångliga licensmodeller. Detta kräver en samlad strategi där biblioteken dels får det ansvar för urval och begränsningar som i dag ligger hos förlagen, dels de faktiska möjligheterna att ta det ansvaret. Grunden är en övergripande affärsmodell mellan bibliotek och förlag som bygger på fri tillgång för biblioteken till alla e-böcker, utan karenstider och begränsningar men med olika prisnivåer. Sedan blir det upp till varje bibliotek att jobba med urvalet. Stockholmsmodellen visar att det går att komma överens om en sådan affärsmodell. Det är dags att ta den vidare. För det krävs tre steg: • Gör Stockholmsmodellen till en Sverigemodell. Stockholms stadsbibliotek tar nu initiativ till att en övergripande sådan affärsmodell förhandlas fram mellan förlag och SKL, Sveriges kommuner och landsting, som representant för alla landets folkbibliotek. Vi hoppas och tror att våra kollegor i andra kommuner vill vara med. • Inför en nationell e-boksplattform. För att den nya affärsmodellen ska fungera behövs ett gemensamt verktyg som möjliggör för biblioteken att skapa de begränsningar som av budgetskäl är nödvändiga. Den tekniska infrastruktur för professionella urval i de digitala biblioteken som i dag saknas måste komma på plats. Uppdraget att ta fram och hantera en sådan plattform bör ligga hos Kungliga biblioteket. • Digitalisera litteraturskatten. Lika viktigt är det kulturpolitiska uppdraget att digitalisera den fantastiska flora av äldre litteratur som ännu inte finns i digital form och som inte kommer att digitaliseras av kommersiella skäl. Den svenska litteraturskatten måste bli tillgänglig även för morgondagens läsare. I denna fråga måste kulturministern agera. Sveriges läsare måste få bästa möjliga tillgång till läsning även i digitalt format. Stockholmsmodellen med Kungliga bibliotekets uppdrag och satsningen på litteraturskatten kan vara den lösning som saknats.


Tour de France med husbil

Summary: I går presenterades sträckningen för 2014 års upplaga av världens största cykeltävling, Tour de France. Att uppleva touren är ett äventyr som gör sig bäst med husbil. Börja planera redan nu för att få en bra plats.

Cykeltävlingen Tour de France är ett av världens största idrottsevenemang som lockar miljontals åskådare. Cykelfans vallfärdar till Frankrike de tre veckor touren pågår och ett av det bästa sätten att uppleva tävlingen är att parkera i vägkanten och njuta av folkfesten. Tour de France startade 1903 för att höja upplagorna för sporttidningen L’Auto, nuvarande L’Equipe. Tävlingen har körts varje år sedan dess, med undantag för de båda världskrigen. För cyklisterna är det den största tävlingen som går att vinna. Men Tour de France är också ett av Frankrikes största skyltfönster när det gäller att torgföra landet som turistnation. Att besöka en ort som är värd för tävlingen är som att kliva rakt in i en festival. Men för den som verkligen vill förstå varför touren är en publikmagnet är det bergsetapperna som är mest intressanta. Tourens bansträckning skiljer sig från år till år, men flera av bergstopparna i Alperna och Pyrenéerna har blivit legendariska. Bland klassikerna finns Alpe d’Huez, Col de la Madeleine, Col du Télégraphe och Col du Galibier i Alperna, medan Col du Tourmalet och Col d’Aubisque är några av Pyrenéernas mytomspunna stigningar. Hit kommer de hängivna fansen dagar i förväg. I holländarnas kurva, en av de 21 serpentinsvängarna på väg till Alpe d’Huez, dukar orangeklädda fans upp med diskokulor och bergsprängare och förvandlar sluttningen nedanför skidorten till en gatufest. I bergen kommer publiken mycket tätt inpå de tävlande, ibland har cyklisterna knappt en meters svängrum omkring sig när de kämpar sig upp för stigningarna. Det var detta, att uppleva atmosfären och få komma på armslängds avstånd till världsstjärnorna, som lockade familjen Olsson att ta husbilen från hemmet utanför Henån på Orust och köra ner till Frankrike. Marcus, 41, hustrun Annelie, 37, och barnen Ebba, 16, och Alva 11, ångrar inte att de vek en vecka av husbilssemestern i Europa för att se slaget om den gula ledartröjan. – Jag har alltid drömt om att se den stora cirkusen som Tour de France är och uppleva stämningen på plats. Det är som en stor karneval, säger Marcus Olsson. Både Marcus och Annelie har själva tävlingscyklat och har ett genuint intresse för cykelsporten. Men de tycker båda två att man inte måste vara en cykelnörd för att njuta av Tour de France. – För mig som är cykelintresserad var det bästa att jag fick extrema närbilder på Chris Froome, tagna på bara några meters håll. Man kommer väldigt nära cyklisterna och det är fräckt. Men det finns hela tiden något att titta på. Folk målar hälsningar på vägen till cyklisterna. Många är utklädda. Och ett par timmar innan cyklisterna kommer, passerar publicitetskaravanen. Det är flera hundra sponsorbilar med personal som kastar ut kepsar, tröjor och reklamgrejor till publiken. Det har man ju ingen aning om när man bara följer tävlingen på tv, säger Marcus Olsson. Den som vill ta det lite lugnare och undvika den värsta trängseln kan välja en mindre stigning i början av en etapp, där är det oftast gott om plats. Men det är inte bara vägkanten på en avlägsen bergstopp som kan ge fina upplevelser. Att se starten på en etapp kan vara minst lika givande. På morgonen samlas teamen för att göra sig klara för avgång och åskådarna kan på nära håll se cyklisternas förberedelser. Det är också goda chanser till kändisspotting eftersom många forna cykelstjärnor och andra celebriteter besöker tävlingen. 2014 startar Tour de France den 5 juli i brittiska Yorkshire, närmare bestämt i Leeds. Man kör tre etapper i Storbritannien innan tävlingen återvänder till fransk mark. Staben runt tävlingen är gigantisk – hotell och vandrarhem blir snabbt fullbokade. Därför bör den som vill krydda sin julisemester med att se touren börja planera sin resa redan nu. – Det mest givande är att se en bergsetapp. Men man ska vara inställd på att det är fricamping som gäller. Det är inte alltid det finns logi, ström, vatten och toaletter, säger Marcus Olsson. Skillnaden på komfort kan vara stor. I skidorten Alpe d’Huez finns hotell, stugor, butik och restauranger medan Mont Ventoux i Provence inte har någonting. Bästa sättet att njuta av touren är därför att precis som familjen Olsson köra husbil. Man behöver inte ens äga en husbil, det är enkelt att hyra en på plats. Men det är populärt att campa i Frankrike, så därför gäller det att du bokar husbilen först innan du ordnar resten av din resa. Vanligast är att hämta och lämna husbilen på samma ort, men mot en avgift går det att hämta och lämna i olika städer. När du ska boka husbil är det vanligt med olika tilläggsförsäkringar som 24-timmars assistansservice eller självriskreducering. Planerar du att betala med ditt kredit- eller betalkort kan du spara pengar. Hos vissa banker ingår självriskreducering när man hyr bil och betalar med kort. Kontrollera vad som gäller för just ditt bankkort innan du väljer hyrfirmornas tilläggsförsäkringar. Vid bokningen kan du även göra tillval som sängkläder, campingmöbler eller gps. Husgeråd ingår, men utbudet kan variera. När du bokar görs en delbetalning, resten av summan betalas cirka en månad innan du hämtar husbilen. De flesta bolag tar också en depositionsavgift, ett belopp som reserveras tills husbilen återlämnas i oskadat skick. Har du inte städat husbilen eller glömt att tömma toalettank eller gråvatten kan det tillkomma extra avgifter när du lämnar tillbaka husbilen. Innan du är redo att köra i väg får du en genomgång av husbilen av uthyraren. Du lär dig hur man tömmer toalettanken och gråvattnet och fyller på färskvatten. Det finns gott om campingplatser och ställplatser i Frankrike där du kan tömma tankar och slänga skräp. Kör du din egen husbil, kontrollera dina försäkringar innan avresan. – Se till att du har en försäkring där ditt bolag hjälper till med service på plats om något går sönder. Vi fick problem med en packning som gjorde att husbilen läckte diesel, men tack vare vår försäkring kunde vi få hjälp av en lokal fransk mekaniker som kom upp till oss där vi stod på toppen av Alpe d’Huez, berättar Marcus Olsson. Att slå ihop husbilssemestern med att se ett par etapper av Tour de France är något familjen Olsson gärna skulle göra om. Det har gett minnen för livet. – Det blir en speciell helhet, den franska naturen, bergen och tävlingen. Men man ska nog vara lite äventyrslysten. Det gäller att planera och vara ute i god tid. Vi kom till Alpe d’Huez två dygn i förväg, ändå var det redan smockfullt med folk så vi hamnade en bit ifrån stället vi tänkt oss. Vi borde nog ha varit där en dag tidigare, säger Marcus Olsson. Tour de France Klicka här för förstoring av kartan. Det är sex toppar på Tour de France. Alpe d’Huez, Mont Ventoux, Col de la Madeleine, Col du Télégraphe och Col du Galibier är samlade i franska Alperna och Col du Tourmalet som ligger i Pyrenéerna på gränsen till Spanien. Tips till dig som vill följa Tour de France med hyrd husbil Resa hit: Lågprisbolag som Norwegian och Ryan Air flyger billigt till Frankrike. Bra att veta: Vägavgifter förekommer. På motorvägarna får du en biljett när du kör in i betalzonen, när du lämnar zonen sticker du in biljetten i en automat och betalar. Det går bra att använda både kort och kontanter. Undvik vägavgifter genom att välja mindre vägar. Frankrike har högertrafik, hastighetsgränsen för husbilar är densamma som för personbilar, 50–130 km/h. Oftast räcker det med ditt svenska körkort för att hyra husbil. Är du osäker, kontrollera körkortsreglerna på Motormännens webbplats, www.motormannen.se. Vissa gps-er går att ställa in för husbilar. Då föreslår de bara vägar där tyngre och högre fordon kan passera. Kör du i alperna eller Pyrenéerna är det viktigt att motorbromsa för att spara bromsarna på de branta vägarna. Ibland är det nödvändigt att stanna helt för att kyla ner bromsarna. Ta det lugnt och stressa inte. Här kan du hyra husbil Husbilsresor: www.husbilsresor.se Avis Car-Away: www.aviscaraway.com McRent: www.mcrent.eu Prisexempel grundavgift Firma: Avis Car-Away Modell: Husbil A1 för 2-3 personer, längd 6 meter. Pris: 1 400 euro för 7 dygn under högsäsong. 3 bra länkar Tour de France: All information om tävlingens etapper och resultat, www.letour.fr Via Michelin: Räkna ut vägavgifter för de sträckor du tänker köra, www.viamichelin.com France Passion: Hitta gratisparkering för husbilen hos franska bönder och vinodlare, www.france-passion.com 4 bra råd 1: Populära bergsetapper spärras ofta av för trafik dygnet innan cyklisterna passerar. Kom i god tid. 2: Du kan undvika köer genom att parkera en bit ifrån platsen där du vill titta på tävlingen och gå eller cykla sista biten. 3: Parkera med fronten åt rätt håll för att slippa vända när du ska lämna området. 4: Förbered dig på köer. När en etapp är över tar det mycket lång tid innan alla fordon kan lämna området. Stressa inte.


Min sjuåring ljuger och skyller ifrån sig – vad ska jag göra?

Summary: Varför ljuger barn? Dagens frågeställare har en sjuårig dotter som ljuger mycket, och som blir arg när hon blir påkommen med det. Kommer ljugandet att fortsätta upp i tonåren? Psykolog Martin Forster kommenterar.

Fråga: Jag har märkt att min sjuåring ljuger och jag undrar varför. Hon ljuger om saker som att hon inte ätit godis trots att hon gjort det eller att hon inte sett tv trots att hon gjort det. När jag sedan konfronterar henne blir hon rosenrasande och skriker och gråter och skyller ifrån sig. Alternativt springer i väg för att slippa skäll/tillsägelse. Jag försöker prata med henne om följderna, att det blir svårt för mig att lita på henne när det gäller andra saker, men hon vill inte lyssna. Oroar mig för framtiden, om hon ljuger om simpla saker nu, hur ska det inte bli sedan när hon blir tonåring? Hjälp mig att förstå. Tacksam för svar Svar: Tack för ditt brev och dina intressanta frågor. Det kan vara svårt att hantera lögner hos barn och din oro är därför begriplig. Men kanske oroar du dig i onödan? Hur brukar barn reagera om de blir konfronterade med att olovandes ha tagit godis? De allra flesta ljuger faktiskt. Det kan låta överdrivet, men flera studier har visat att det är så. En viktigare fråga för er del är kanske hur ofta din dotter gör saker som hon inte får. Gör hon det mer än andra barn? Det är i så fall ett större bekymmer än att hon sedan väljer att ljuga om vad hon gjort. Jag kommer trots det att fokusera på själva lögnen i mitt svar, eftersom din fråga handlar om det. Även om det är normalt för barn att ljuga ibland, så blir det förstås ett problem om tillvaron i stort präglas av lögner och misstro. Frågan är hur man kan motverka det. Jag börjar med att ta upp några saker som man vet bidrar till att barn ljuger. Den allra vanligaste orsaken är att barnet vill undvika negativa konsekvenser. Man vet att barn som ofta drabbas av tillsägelser och skäll ljuger mer. Jag vet däremot inget om dig som förälder, men det kan vara värt att reflektera över ditt sätt att reagera när dottern gör något hon inte ska. Barn som ofta får skäll blir dessutom allt bättre på att ljuga med tiden. Det kan alltså uppstå en ond cirkel där föräldrarnas ansträngningar för att sätta gränser i själva verket föder fler och bättre lögner. De negativa konsekvenser ett barn försöker undvika genom att ljuga behöver förstås inte vara så påtagliga alla gånger. Ibland kan en förälder förmedla skuld genom exempelvis tystnad eller lågmäld besvikelse, vilket för vissa barn kan kännas betydligt värre än skrik och bråk. Därför måste man som förälder fundera på vad man förmedlar mellan raderna och vara lyhörd för barnets reaktioner. En annan trolig orsak till att barn ljuger är att de tar efter vuxna. Forskare har konstaterat att vuxna ljuger oftare än vad de själva kanske är medvetna om. För det mesta handlar det om vita lögner, om att inte vara helt ärlig eller öppen, men det kan vara svårt för barn att skilja mellan lögner och lögner. De kan uppfatta att det är okej att ljuga och att det är farligt att vara uppriktig. Vill man övertyga barn om att det är viktigt att tala sanning gäller det alltså att försöka föregå med gott exempel och jobba med sin egen ärlighet. Så här långt har jag diskuterat lögner i allmänhet. Jag vill gå vidare med att ta upp några konkreta saker som du kan tänka på när du upptäcker att din dotter ljuger. För det första skulle jag avråda från att fråga henne om hon gjort saker som du redan känner till att hon gjort. Om du exempelvis vet att hon har tagit godis är det bättre att du direkt konfronterar henne. För det andra är det bättre att uppmuntra ärlighet än att varna för konsekvenser av att ljuga. Om det handlar om något viktigt kan du exempelvis lugnt fråga din dotter om hon kan lova att tala sanning innan du ställer din fråga. I studier har man sett att det bidrar till att barn faktiskt oftare avstår från lögn. Om det framkommer att hon har ljugit är det som sagt viktigt att inte uttrycka för mycket ilska eller förmedla skuld. Om hon erkänner något snedsteg eller någon tidigare lögn får du tvärtom försöka visa din uppskattning. Jag vet att det här är lättare sagt än gjort. Det kan också kännas som om man låter barnet komma undan med dåliga beteenden. Är det inte viktigt att också kunna bli arg och sätta gränser när barnet gör fel? Jo, man får visa ilska och tillrättavisa barn, men problemet är om man gör det på ett sätt som trappar upp konflikterna och problemen. Och om det sker på bekostnad av att uppmuntra alternativ. Att sätta gränser handlar mycket mer om tydlighet och envishet än om att höja rösten. Till sist vill jag poängtera att den här typen av kommunikationsknep bara fungerar om man samtidigt har en god relation i övrigt. Annars bryr sig barn varken om tillsägelser eller om uppmuntran. Forskare har inte helt oväntat funnit att barn är ärligare om relationen till föräldrarna är varm och om barnet upplever möjlighet att påverka sitt liv – samtidigt som det finns rimliga gränser. Det bästa du kan göra inför tonårstiden är kanske därför att släppa fokus på lögnerna och i stället göra saker som är bra för er relation. Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Martin Forster, legitimerad psykolog och forskare, svarar på frågor om barn och familjerelationer. fragainsidan@dn.se. Utvalda frågor besvaras och publiceras på dn.se/insidan och i papperstidningen.


Thailand lockar många julfirare

Summary: Många lediga dagar gör att svenskarna reser bort över jul och nyår. Åtta av tio resor hos charterbolagen är redan bokade.

Resebranschen har haft julrusch sedan länge. Hos charterbolagen är redan åtta av tio jul- och nyårsresor bokade. Trycket på resor är ännu större i år än förra året som hade rekordmånga bokningar. Gemensamt för båda åren är att man inte behöver ta ut många semesterdagar för att få en lång semester eftersom helgdagarna ligger maximalt bra för arbetstagarna. – Förra årets jul var bra, men årets helgdagar är ännu bättre för den som vill få en lång och sammanhängande ledighet, säger Kajsa Moström, informationschef på Apollo. Hos Apollo har närmare 10 procent fler bokat resor än samma tid förra året. För Fritidsresor och Ving ligger ökningen på 5 procent. – Det är framförallt långresorna som ökar mest, det vill säga Thailand och Karibien, säger Magdalena Öhrn, informationschef på Ving. En tydlig trend är att trycket på regionala flygplatser är hårt. – Resenärerna prioriterar resmål från sin lokala flygplats, främst för att slippa extra övernattningar, krångliga anknytningar och onödiga restider, säger Bassam el Mattar, Fritidsresors Sverigechef. Främst är det sol- och bad som lockar. Enligt en undersökning som resebyrån Ticket låtit göra åker 54 procent bort för att få sol och värme, 46 procent för att få kvalitetstid med sin familj eller partner och 23 procent reser utomlands för att de vill bort från den tråkiga vardagen. För den som vill komma i väg över helgerna men ännu inte bokat en resa ökar chanserna om man kan vara flexibel när det gäller såväl avresedagar, som resmål och reslängd. Fotnot: Man kunde ge flera svar i Tickets undersökning, därför blir det mer än hundra procent.


”S-målet kräver djärva tag på arbetsmarknaden”

Summary: Reformer krävs. Om Socialdemokraterna menar allvar med sitt mål att Sverige ska ha lägst arbetslöshet i Europa år 2020 så krävs en halv miljon nya jobb. Då måste partiet vara berett till radikala grepp – som avreglerad arbetsmarknad, konkurrensutsatt arbetsförmedling och sänkta skatter, skriver representanter för Svenskt Näringsliv.

Arbetslösheten i Sverige ligger på en historiskt hög nivå. Socialdemokraterna har i sin skuggbudget som mål att Sverige ska uppnå den lägsta arbetslösheten i EU 2020. Det är bra med tydlighet, men det är också viktigt att vara realistisk med vad som krävs för att uppnå ett så ambitiöst mål. Det land inom EU som för närvarande har lägst arbetslöshet är Österrike med en nivå på 4,7 procent. För att Socialdemokraternas mål ska uppfyllas krävs därför att arbetslösheten sjunker med över tre procentenheter. Totalt måste över en halv miljon nya jobb skapas för att målet ska nås. Till detta kommer ett nödvändigt uppsving i investeringarna för att de nya jobben ska kunna komma till stånd. Dessutom måste arbetsmarknaden fås att fungera bättre än i dag. Är det orealistiskt? Nej, inte nödvändigtvis, men det är alldeles klart att det krävs långtgående politiska och näringslivsvänliga reformer för att en så stor sysselsättningsexpansion ska kunna äga rum i vårt land. En mekanisk beräkning visar att skillnaden mellan en arbetslöshet på 8 procent och en på 4,7 procent motsvarar 170.000 nya jobb. Men det krävs fler jobb än så. En lägre arbetslöshet gör det erfarenhetsmässigt mer attraktivt för fler att söka jobb, vilket innebär att sysselsättningen måste öka mer för att möta ett ökat arbetskraftsdeltagande. Totalt handlar det därför om drygt 250.000 nya jobb som måste till. Men inte heller detta räcker. I en realistisk kalkyl måste man även ta med den demografiska utvecklingen. SCB prognosticerar en relativt stor befolkningsökning fram till 2020. Det krävs därför ytterligare drygt 300.000 nya jobb bara för att hålla jämna steg med den demografiska utvecklingen. Totalt krävs det med andra ord att sysselsättningen ökar med drygt en halv miljon nya jobb fram till 2020 för att Socialdemokraternas mål ska nås om att Sverige ska ha den lägsta arbetslösheten inom EU. Jobb kan inte skapas ur tomma intet. Det måste finnas något att arbeta med. Enligt våra beräkningar skulle 500.000 nya jobb kräva ytterligare investeringar av näringslivet i storleksordningen 400–600 miljarder kronor. Att skapa en halv miljon nya jobb är en stor uppgift som förutsätter omfattande åtgärder. Svenskt Näringsliv föreslog 2004 införande av förvärvsavdrag för att stimulera arbetsmarknaden och skapa drivkrafter att gå från bidrag till jobb. Alliansregeringen har realiserat detta genom jobbskatteavdraget, som enligt Konjunkturinstitutet har skapat 90.000 jobb. Jobbskatteavdraget på 70 miljarder kronor, tillsammans med andra skattesänkningar är exempel på omfattande åtgärder. Uppenbarligen är den rödgröna oppositionen inte vänner av just jobbskatteavdraget. Men alla borde vara överens om att betydande resultat i jobbskapandet kräver långtgående åtgärder. Reformer som i både pengatermer och sin strukturutvecklande förmåga är tillräckligt omfattande och som gör att företag vill anställa. Både Konjunkturinstitutet och OECD bedömer att jämviktsarbetslösheten ligger på drygt 7 procent. När arbetslösheten sjunker under denna nivå uppstår obalanser i ekonomin. Vill man inte förlita sig på en tillfällig konjunkturuppgång utan även på lång sikt klara arbetslöshetsmålet så måste jämviktsarbetslösheten minskas. Ett flertal studier har identifierat arbetsmarknadsregleringen i Sverige som ett hinder för anställning. Världsbankens index för kostnaderna att driva företag rankar Sverige på 117:e plats av 183 länder avseende reglering av anställning. Detta kan jämföras med en 9:e plats för Danmark. Samtidigt visar studier att en striktare arbetsmarknadsreglering minskar förutsättningarna för jobbskapande. Den negativa effekten av arbetsmarknadsreglering är särskilt stor för snabbväxande företag. Det är med andra ord inte möjligt att långsiktigt få ned arbetslösheten till under fem procent utan att genomföra strukturreformer som förbättrar arbetsmarknadens funktionssätt och några sådana förslag verkar inte ligga i korten. Det krävs nu ett samlat grepp och en seriös plan från Socialdemokraterna om man menar allvar med sitt mål. Det fungerar inte med högre marginalskatter, höjda arbetsgivaravgifter eller ytterligare en statlig investeringsfond, utan en sådan plan kräver djärvare tag: 1. En avreglering av arbetsmarknaden som minskar risktagandet för företagare som vill anställa. Trösklarna in på arbetsmarknaden måste sänkas för att främja integrationen. 2. Matchningen på arbetsmarknaden behöver förbättras genom att arbetsförmedlingens monopol bryts upp. 3. Skattesystemet behöver göras internationellt konkurrenskraftigt. Bland annat är det nödvändigt att världens högsta marginalskatter sänks så att arbete, företagande och utbildning stimuleras. 4. Kapitalbeskattningen måste tas ner för att göra det mer lönsamt att investera i produktiv verksamhet. Samtidigt som risken för att vi får en lånefinansierad fastighetsbubbla minskar. 5. Energifrågan kräver en lösning så att vi vet att vi kommer att ha tillgång till såväl kärnkraft som vattenkraft också i framtiden. 6. De resurser som staten lägger på forskning och utbildning måste bli mer näringslivsinriktade. 7. Regelförenklingsarbetet behöver skalas upp. För att arbetslöshetsmålet ska uppnås är det dessutom nödvändigt att man undviker alla betydande felsteg som kan skada ekonomin och jobben. Det finns inte utrymme för en strategi där man tar två steg framåt och ett bakåt. Alla steg måste gå i rätt riktning om man ska lyckas få ner arbetslösheten. Särskilt Miljöpartiets förslag får ses som högst reella alternativ att räkna med efter valet. Det handlar bland annat om en ny lastbilsskatt, en flygskatt, höjd skatt på kärnkraft och vattenkraft, samt därutöver en höjd dieselskatt med en hel krona. Det här förslagsbatteriet hotar att allvarligt skada näringslivet. Hur ställer sig Socialdemokraterna till de här förslagen? Hur är det tänkt att de ska leda till lägre arbetslöshet? Att sätta upp ett djärvt mål förtjänar respekt. Men för att målet ska kunna nås krävs en ekonomisk politik i en helt annan viktklass än den som hittills har presenterats av oppositionen.


Ett liv i harmoni med starka färger

Summary: Nyansrikedom. För över fyrtio år sedan grundade hon Designers Guild. Men Tricia Guild , aktuell med boken ”Färgliv”, var bara fyra år när hon upptäckte hur starkt intryck färger gjorde på henne.

Försättsbladet och kanterna till Tricia Guilds nya bok ”Färgliv” har en klar och skarp grön färg, som när solens strålar strilar genom späda blad om våren. En omedelbar färg, ljuvlig i naturen, men inte helt enkel i inredningen. Tänker jag. Men den brittiska färg- och mönsterikonen har målat hela sin hall i huset i Notting Hill i just denna färg. – Det känns inspirerande varje dag att stiga in i den där starka, gröna färgen, och det har det gjort i 15 år nu. Den ääär helt enkelt våren, säger Tricia Guild. Varje människa har sin egen färgkänsla, menar hon, det handlar bara om att finna den. Själv har hon inte bytt färg på väggarna hemma på många år. – Jag har vita tak och neutrala golv, jag experimenterar hellre med textilier. Varje rum är som en målarduk, jag kan variera utan att köpa nytt hela tiden. Man blir inte trött på saker man tycker om. Tricia Guild grundade Designers Guild för 43 år sedan. Engelsmännen tog snabbt till sig av hennes färg- och mönsterglädje och ett tiotal år senare var företaget stort även på den internationella marknaden. Hon har haft sina passionerade följare genom åren, inte minst i Skandinavien, men det har också funnits många som förhållit sig avvaktande till hennes färgexplosioner och blommande mönster. Det är brittiskt och feminint, men alls inte på det bleka Laura Ashley-viset. Genom åren har hon gett ut ett femtontal böcker, perfekta kaffebordsböcker, som gigantiska inredningsmagasin att låta sig inspireras av, om och om igen. I den senaste, ”Färgliv” från bokförlaget Max Ström, finns alla färger med, inte minst grå, svarta och vita. Kapitlen har namn som svart, grafit, blyerts, grått, sot, skiffer och stenkol. Eller vitt, alabaster, krita och ecru. Men också kobolt, lapis, förgätmigej, sjögrönt, chartreuse, morgonrodnad, körsbärsblom, akleja, pensé med mera. Poetiska namn som lockar fram färgbilder. – Färger är väldigt vitaliserande, även i mjuka nyanser. I den här boken har jag försökt täcka alla toner. Jag vill visa bredden i det jag gör. Och indelningen i färgkapitel kan hjälpa läsarna att se vad de själva tycker om, ifall de inte är så säkra i sin färgkänsla, säger Tricia Guild. Svart är också en färg, betonar hon. Liksom vitt. Själv älskar hon kombinationen svart och vitt. – Men jag älskar även grått. Jag vill inte använda kontraster och starka färger enbart. Jag vill bli stimulerad, men främst leva i en harmonisk atmosfär, säger Tricia Guild. Även om hon har två konstutbildningar i bagaget så har hennes färgval alltid varit intuitiva. Hon reagerar omedelbart inför en viss nyans eller vissa färgkombinationer. ”Deras förmåga att slå an en ton hos mig eller få mitt hjärta att slå lite fortare är den enda vetenskap jag förlitar mig på”, skriver hon i boken. Kommer du ihåg hur gammal du var när du blev varse att färger gjorde ett starkt intryck på dig? – Ja, jag var ungefär fyra år. Jag och min morfar arbetade i träd- gården, vi älskade trädgården båda två. Och där, en dag, upplevde jag den distinkta färgen och doften av blåregn vid verandan. Det var en stark och underbar upplevelse. Redan som barn var hon väldigt noga med hur det såg ut omkring henne, berättar hon. Hennes föräldrar var moderna, de månade om sitt hem, målade ofta om och modern sydde ständigt på något. – Jag hade en lysande grön tapet, jag kommer ihåg den så väl. Jag var tokig i balett, och mina föräldrar lät förstora upp en svartvit affisch av en Degas-målning, som täckte en hel vägg i mitt rum, säger Tricia Guild. Att engelsmännen tog till sig hennes textilier direkt tror hon beror på att de har en historia av blommig chintz och att blanda olika slags mönster. Men varför går det hem i det blonda Skandinavien? – Ni har er tradition av det gustavianska blekt grå, och ni har era fantastiska allmogeränder. Och mina färger och mönster ansluter sig fint till det. Med dina drygt 40 års erfarenhet, hur har inredningstrenderna förändrats under den tiden? – Människor är mycket mer intresserade av sina hem, och av att dekorera sina hem, än när jag började. Det tror jag hänger ihop med att världen utanför har blivit så mycket tuffare och att man behöver hämta positiv energi någonstans. – Men öppenheten för mönster och färger har säkerligen också att göra med att människor reser mycket mer. De ser olika miljöer och atmosfärer i olika länder och blir mer nyfikna. Och de vill gärna ta med sig den inspirationen hem, säger Tricia Guild. Tricia Guild • Tricia Guild var endast 22 år gammal när hon startade sitt företag Designers Guild 1970. Samtidigt öppnade hon butik och showroom på Kings Road i London. • Det var under 90-talet som Designers Guild blev en storindustri med Tricia Guilds bror Simon Jeffreys som vd. I dag exporterar företaget till över 60 länder. • Tricia Guild har fått en mängd priser och flera kungliga utmärkelser. Det mest prestigefyllda, OBE, (Order of the British Empire) fick hon av drottning Elizabeth 2008.


”Sverige har inte råd att slösa bort kompetens”

Summary: Inför partiledardebatten. Bara hälften av Sveriges utrikesfödda akademiker har jobb på sin utbildningsnivå, och för nyanlända är vägen till ett arbete ofta lång. Som ett led i arbetet för att Sverige ska ha EU:s lägsta arbetslöshet 2020 föreslår vi ett kompetens- och matchningsprogram i fyra steg, skriver Mikael Damberg (S).

På onsdag är det partiledardebatt i riksdagen. Skillnaderna mellan de politiska alternativen är tydliga. Regeringspartierna med Moderaterna i spetsen prioriterar nu ett femte jobbskatteavdrag och lägre skatt för dem som tjänar mest – i ett läge då arbetslösheten ligger på skyhöga 8 procent och skolresultaten försämras år för år. Jag tror att det är fel prioritering för Sverige. Vi socialdemokrater har satt upp ett ambitiöst mål. Sverige ska ha EU:s lägsta arbetslöshet år 2020. Det är en målsättning som förpliktigar och som kräver det yttersta av oss. Därför ska vi också vända på varenda sten och ta vara på varje möjlighet till fler jobb. Det är vårt fokus nu och i valrörelsen. Det kommer att vara väldigt tydligt för svenska folket vad som är Socialdemokraternas prioritering. Ska vi knäcka arbetslösheten måste vi jobba på två fronter: Sverige måste ha fler jobb och fler som jobbar. Fler jobb skapas av Sveriges företagare. Därför vill vi socialdemokrater se till att underlätta för näringslivet så att företagen kan expandera och anställa fler. Vi har under det senaste året lagt en lång rad förslag som gynnar Sveriges företagare: enklare vägar för export, stärkt tillgång till riskkapital och slopat ansvar för andra sjuklöneveckan för bara att nämna några. Vi kommer att fortsätta utveckla vår näringspolitik för att stärka det svenska näringslivet. Men Sverige behöver också fler som jobbar. Trots en hög arbetslöshet har många företag svårt att hitta folk med rätt kompetens. Det finns ett växande matchningsproblem på arbetsmarknaden. Svenskt Näringsliv uppger att deras företag misslyckas med var femte rekrytering. I Sverige sitter vi på en underutnyttjad resurs. I vårt land bor akademiker från hela världen som är utbildade till ingenjörer, läkare, lärare och andra kvalificerade yrken. Drygt 270 000 av Sveriges akademiker är födda i ett annat land. Bara hälften av dem arbetar i yrken som motsvarar deras utbildningsnivå. Det är ett stort slöseri med kompetens. I dag tar det allt för lång tid nyanlända akademiker att få ett jobb som kräver högskoleutbildning. Det duger inte. Vi vill snabba på den här processen. Allt annat är slöseri med tid, med resurser och med människors kompetens. Utbildning är färskvara – det vet vi. Därför behöver vi agera skyndsamt. På flera håll i Sverige pågår lyckade projekt som syftar till att snabbare få ut nyanlända akademiker i jobb som motsvarar deras utbildning. I Södertälje tog man tidigt initiativ till ett samarbete med Arbetsförmedlingen som i dag kallas ”nationell matchning” och som har gett goda resultat. På flera universitetsorter arbetar man enligt en modell som kallas ”korta vägen” som också kan redovisa goda resultat. Dessa lokala initiativ är bra. Men vi skulle få ut så mycket mer om det fanns ett sammanhållet, nationellt och permanent finansierat system som snabbt vägleder nyanlända akademiker till ett passande jobb. I stort sett handlar det om en process i fyra steg: Information. Direkt när man kommer till Sverige ska man få konkret och korrekt information om vägen in på svensk arbetsmarknad och denna ska samlas på ett och samma ställe. Relevanta organisationer och myndigheter måste bidra med information om hur nyanlända akademiker snabbt kan etablera sig på arbetsmarknaden. I dag är det en enda stor röra. Eftersom så många myndigheter och organisationer är inblandade men inte samordnade, är hela processen oöverblickbar. Validering och bedömning. Riksrevisionen har uppmärksammat att bara 50 procent av de utlandsfödda akademikerna har fått sin utbildning bedömd av svensk myndighet. Som nyanländ akademiker är det viktigt att snabbt få intyg på vad ens högskole- eller universitetsutbildning från hemlandet motsvarar i Sverige. Men det räcker oftast inte. Utöver en validering av de teoretiska kunskaperna visar erfarenheter att ett framgångskoncept är att nyanlända får sin yrkeskunnighet bedömd av en arbetsgivare. I dag åligger det Arbetsförmedlingen att föreslå och se till att en sådan ”yrkeskompetensbedömning” äger rum – något som tyvärr alltför sällan sker. Kompletterande kurser. Det är inte alltid som en examen från ett annat land direkt motsvarar en svensk utbildning. Det som krävs är då en kortare – eller längre – komplettering som gör att utbildningen från hemlandet blir gångbar även i Sverige. Tillgången till kompletterande utbildningar på universitet och högskolor är inte tillfredsställande. Utbudet måste ses över och utökas. Bättre matchning. Helt naturligt saknar utrikes födda akademiker ofta ett upparbetat kontaktnät. Det måste göras mer för att matcha utrikes födda akademiker med rätt jobb. Jobben finns heller inte alltid där man bor för tillfället. Då är det viktigt att matchningen fungerar över hela landet. Man kanske behöver flytta för att få ett jobb som passar. När det gäller att matcha arbetsgivare med arbetstagare kan det ske genom olika mentorsprogram eller praktikplatser. Det sker på många håll, och ofta i facklig regi. Detta bör uppmuntras och spridas till fler branscher men också finnas med som en del i Arbetsförmedlingens uppdrag. Som nyanländ akademiker till Sverige har du en minst sagt snårig väg att ta dig fram på innan du är etablerad på arbetsmarknaden. Det ska inte vara så att dina chanser till ett jobb hänger på om du bor i ”rätt” kommun eller råkar få ta del av ett välfungerande projekt. Vi föreslår därför ett sammanhållet, nationellt och permanent finansierat system där myndigheter och organisationer samverkar för en bättre process där nyanlända akademiker snabbare får ett jobb som motsvarar deras utbildning. Låt oss lära av det som faktiskt fungerar i en del kommuner och regioner. I Västra Götalandsregionen har man lyckats få ner genomsnittstiden det tar för en nyanländ akademiker att få ett jobb som motsvarar hans eller hennes utbildning rejält. Låt oss ta det bästa från de lokala initiativen, kvalitetssäkra och skala upp till en nationell nivå. Ska vi klara välfärden i framtiden behöver fler jobba. Sverige har allt att vinna på att varje människas talanger och kunskaper tas till vara. Inte minst när många arbetsgivare har svårt att hitta personal med rätt utbildning. Sverige har inte råd att slösa bort kompetens.


Förlorad i språkets skog

Summary: Att svenskan gjort sig så rar i min vardag har fått mig att förstå att den är det enda språk jag någorlunda behärskar. Skulle jag tveka om vilket språk som är mitt så ger mig kroppen genast besked.

Nästan hela livet har jag bott utomlands och varit tvungen att använda andra språk än mitt eget. Svenskan har tigit, gjort sig ohörbar eller osynlig. Fastän mitt modersmål har den blivit till ett främmande språk. Hos mig ligger svenskan i malpåse. Komiskt kanske, men också tragiskt, eftersom att skriva svenska är mitt jobb och vad jag under alla år livnärt mig på. Det språk som bokstavligen håller mig vid liv förfogar jag över endast medelst handen (när jag skriver) eller ögat (när jag läser). I örat sällan och i munnen nästan aldrig. I öra och mun har tyskan sedan länge förträngt svenskan. Också mina ögon är långt mer vana vid tyska än vid mitt eget språk. Att svenskan gjort sig så rar i min vardag har paradoxalt nog fått mig att förstå att den är det enda språk jag någorlunda behärskar. En handfull andra kan jag hyggligt förstå och använda; jag har till och med dagar då ett annat språk flyter på bra, då jag får beröm (egentligen en bekräftelse på att språket ifråga inte är mitt) och tror mig om att på det kunna skriva mer än brev och läsa Racine eller Shakespeare i original. Men det är en villfarelse. Försöker jag skriva något anspråksfullt på vad som inte är mitt modersmål är det som att dansa en strikt fastlagd menuett till de metalliskt knäppande tonerna från en speldosa. Det främmande språket, inte jag, för. Det använder sig av mig, inte tvärtom. Skulle jag tveka om vilket språk som är mitt så ger mig kroppen genast besked. Ty alla språk utom svenskan tröttar i längden ut mig: de tvingar mig att i huvudet noga formulera vad som ska hamna i mun eller på papper, tvingar mig att leta efter ord och vändningar, ofta för att demonstrera att jag inte har tillgång till dem. Till sist tappar jag koncentrationen och går vilse. Över autopilot förfogar jag bara på svenska. Men en förrädisk. Ty tyskan, detta snarlika (släkten är alltid värst) och mycket större språk, är som ett gungfly under min så sällan praktiserade svenska. Vad jag tror är svenska därför ofta vad som välvilligt skulle kunna gälla som en ålderstigen, stelbent och blodfattig avkomma, uppfriskad med germanismer. Ännu värre är att den är oprecis och bara på ett ungefär säger vad jag vill säga. Årtionden utomlands har gjort mig språkkänslig på ett ängsligt och konservativt sätt. Med den magra svenska som står mig till buds föreställer jag mig varje förändring av modersmålet som försämring. Den som dagligen är omgiven av det kan kanske umgås lättsamt och frikostigt med dialekter, moden eller de mutationer av svenska som hör hemma i invandrarnas förorter. Inte jag. Jag måste slå vakt om det lilla jag har. Ändå kan också jag uppskatta vad som är kul, begåvat och ibland till och med förbättring. Men det hjälper inte. Vad som för den som vilar tryggt i sin svenska kan framstå som en av flera möjligheter, ett prisma som bryter världen annorlunda, därför som ett berikande av tillvaron, framstår för mig som mardröm: i namn av originalitet och befriande fräckhet slås världen sönder och blir till autistiska fragment eller vaga förmodanden. Men det är en lyx jag inte har råd med. Med misstänksamhet uppfattar jag den svenska modernismens språkexperiment i Gunnar Björlings efterföljd. Med hjälp av sina kalhyggen öppnar han visserligen gläntor och luckor i det svenska språket, förvandlar det till ett glest, rent landskap medan den som hugger ner vill lugna oss genom att hävda att vi kommer att se klarare och att här snart växer nytt, annorlunda och bättre än förr. Den som tycker om att ströva bland nu till stubbar förvandlad skog kommer inte att sakna skogen. Men den som hade bara just denna enda och ingen annan skog kommer att känna sig förlorad. Märkligt att så många av dessa experiment ägt rum just i det svenska Finland. Eller rör det sig om den kulturella djärvhet som uppstår vid gränser, i utmarker? Ändå tror jag mig förstå svenskarna där bättre än rikssvenskarna, långt mer obönhörligt än jag dagligen utsatta för ett större språk som de väl oftast behärskar utan att känna sig hemma i. Jag kan ju alltid flytta “hem”. Fast vart skulle de flytta? Och ändå kan kanske deras egen språkgemenskap verka stor nog att invagga dem i falsk trygghet. Dock förefaller mig den rikssvenska ännu falskare. Denna obekymrade flock på inte ens tio miljoner! I sin språkliga aningslöshet djupt oroande, fast inte utan de godtrognas charm i sin oskuld. Men Historien lär oss att små språk och folk dör ut och försvinner. Inte alla verkar ha förstått det. Frågar man (riks-) svensken är ärans och hjältarnas språk evigt; åtminstone kan han sällan föreställa sig något annat. Men en sådan brist på fantasi eller historisk kunskap är farlig och den som varje dag anstränger sig för att hålla sin svenska vid liv vet bättre. Dessutom att språk är en effektivare strategi för överlevnad än köttbullar, midsommarstänger eller ombudsmän. Almqvist trodde att blott Sverige svenska krusbär har. Han hade fel. Krusbär finns litet här och där. Men det sällan hörda och sällan talade språk Almqvist slog in sina bär i finns bara i Sverige.


Chatta om minnet

Summary: Hur långt tillbaka kan man egentligen minnas? Varför kan två personer ha helt olika minnen av samma händelse, och varför minns vissa bättre än andra i samma ålder? Hjärnforskaren Pontus Wasling har svarat på läsarnas frågor.

dn.se: Välkomna! Vi kör igång chatten nu. teh_pwnerer: Är ett minne av ett minne ett riktigt minne? D.v.s. att man genom åren påminnt sig själv om minnet, t.ex. via bilder eller berättelser från andra. Pontus Wasling: När vi tänker på våra minnen, eller berättar dem för andra, så är det en berättelse som ändrar sig lite från gång till gång. Till slut är det mest av allt berättelsen vi kommer ihåg och som vi återberättar. I de flesta familjer finns det berättelser om upplevelser och händelser som är återkommande och som bildar en "familjemytologi". De som handlar om vår egen barndom är blandningar av egna minnen och vad vi hört av våra föräldrar. När vi är små har vi svårt att komma ihåg källan till ett minne, om det är vår egen upplevelse eller om vi hört det från någon annan. Därför är många av våra starkaste barndomsminnen till stor del lån från våra föräldrar. gus: Vad är det vanligaste tidigaste minne? Pontus Wasling: Våra allra första minnen brukar vi ha i 3-4 årsåldern. Ibland tidigare, men före två års ålder kan vi omöjligt ha minnen. Hjärnan är inte tillräcklig väl utvecklad för det. I våra tidigaste minnen är det oftast den känslomässiga kärnan som starkast finns kvar, medan detaljerna ofta vittrat bort. Därför handlar minnena om när vi upplevt något starkt känsloladdat, som när vi blivit rädda eller väldigt glada för något. Torsten : Mitt antagligen första minne hänger ihop med smak. Jag är hemma hos min morfar - jag minns situationen men inte honom, han dog samma år som jag fyllde fyra - och jag äter kokt ägg. Äggskeden smakar så där metalliskt, och min undran är om smakminnen är starkare än andra minnen? Pontus Wasling: Smakminnena är våra mest magiska minnen. Av alla sinnen som utvecklats är smakminnet det mest ursprungliga. Lite prosaiskt kan man säga att det är ett sinne som känner av kemiska molekyler i luften (doftsinnet) eller i munhålan (smaksinnet). Hos alla andra sinnen kopplas signalerna om via ett ställe i hjärnan som heter thalamus och bearbetas i den bakre delen av hjärnan. Doftsinnet har i stället direktkoppling till den del av hjärnan som är viktig för vårt känsloliv, det limbiska systemet. Därför kan en doft slunga oss decennier tillbaka i tiden och framkalla minnen med en klarhet som inga andra sinnen förmår. Per: Jag har ett enormt gott ansiktsminne men svårt att komma ihåg andra saker tex fakta eller namn. Går det att få lika bra fakta minne som jag har ansiktsminne? Pontus Wasling: Den del av hjärnan som känner igen ansikten sitter i höger tinninglob. Fakta eller namn är språkliga och funktionen finns i vänster hjärnhalva, där språkcentrum finns. Olika minnen lagras alltså på olika ställen i hjärnan och hur bra vi lagrar skiljer sig mellan personer. Det finns genetiska orsaker till att minnas ansikten (och säkerligen andra saker) dåligt. En studie visar att några procent av oss har ärvt en sämre förmåga att komma ihåg ansikten. Anders: Hej Pontus, en vän påstår att minnen från en tidig ålder oftast handlar om efterkonstruktioner som man konstruerat med hjälp av det man t.ex. fått berättat eller sett på fotografier. Jag tror mig ha minnen från när jag var ca. två år. Jag minns t.ex. mattan på trappstegen i det hus vi bodde i fram tills jag var två och ett halvt. Är det möjligt att det är mina egna minnen? Hälsningar, Anders Pontus Wasling: Som jag skrev ovan kommer de flesta minnen vid 3-4 års ålder, men det är möjligt att man kan komma ihåg någonting ännu tidigare. Men annars har din vän rätt, många av våra tidiga (och senare!) minnen är efterkonstruktioner. Kjell: Att man sätter så stor tillit till vittnen i en rättegång tex. är ju lite underligt,samt frågan om vad som är sanning/en sanning,( vems sanning, din sanning,min sanning) med tanke på hur människans minne fungerar, fråga en vittnespsykolog,eller med utgångs pkt. ifrån all den forskning eller tester som har gjorts och som man har filmat, där det visar sig att det kanske är max 1 av 15 vars minne ligger nära något som skulle kunna likna en sanningen, av vad som faktiskt hände, när man spelar upp filmen.Eller den klassiska " såg du apan" Pontus Wasling: Du har helt rätt. En av de forskare som betytt mest för att omvärdera vittnespsykologin är Elizabeth Loftus, som gjort en hel del intressanta studier som bl a visar hur vi kan få inplanterade minnen. Det finns även studier som visar att de mest övertygade vittnena inte är de mest tillförlitliga. Det finns också många exempel på människor som suttit fängslade på vittnesmål som inte stämt. ninjo: Min dotter kunde komma ihåg saker från när hon var spädbarn och har kunnat innan 3 års ålder återge detaljer om färger och figurer. Likaså kan jag om jag börjar tala om barndom komma på detaljer och dofter, smaker, upplevelser och känslor. Detta är ovanligt har jag förstått men det konstiga är att under skoltiden var jag trög och kunde inte memorera inför prov och läxor men kan idag i vissa sammanhang rabbla upp fakta från ingenstans typ onödigt men åh så intressant, detta förstår jag mig inte på. Ligger all denna information latent och triggas av sociala möten och samtal? Pontus Wasling: Barn som är under tre år kommer ihåg saker, men ofta glömmer de senare vad de upplevt. Det kallas spädbarnsamnesi och var känt redan på 1800-talet. Troligtvis beror det på att de delar av hjärnan som är viktiga för inlärning (hippocampus) inte är färdigutvecklade förrän senare. Delar av vår hjärna slutar inte utvecklas förrän i trettioårsåldern. Det man har lätt kommer ihåg är just "onödiga kunskaper". Det beror på att vi sällan tänker på dem. När de lagrats in och väl fastnat kommer de att sitta länge. Minnen som vi ofta återkallar och använder löper större risk att glömmas. Det beror på att de ofta behöver förändras då vi ständigt får nya kunskaper. Ellen: Kan man träna upp sitt minne för t.ex. siffror eller ansikten? Eller är ett sådant minne något som man antingen har eller inte? Pontus Wasling: Mycket är nog medfött. Jag har t ex väldigt svårt att komma ihåg sångtexter, medan andra lär sig hundratals sånger utan ansträngning. Det bästa knepet är att låna minnesmästarnas metoder, även om de kan vara lite krångliga. De "översätter" siffror och annat som hjärnan är dålig på att komma ihåg, till bilder. Man sätter ihop bilderna till mentala kortfilmer och laddar dem gärna med komik, känslor och erotik. Man gör med andra ord om tråkiga data till berättelser. Det är hjärnan bra på att komma ihåg. Memento: Hej, jag var med i en bilolycka för några månader sedan och drabbades av Amnesi (inget fungerade närminne). På grund av smällen kunde jag alltså inte lagra någon information i närminnet i runt 2 veckor efter olyckan. Detta tillstånd var något (enligt min sambo) läkarna förklarade innerligt för mig vad det innebar etc..det är ju bara det att jag kommer ju inte ihåg vad de sa! Vad hände med mitt minne? Några tips på minnesträning för en trött gammal hjärna som min? Pontus Wasling: Det är vanligt att man får dåligt minne i en period efter en rejäl hjärnskakning. Nervceller är stötkänsliga och slutar signalera under en period efter att de "stötts till". Särskilt känslig är den del av hjärnan som kallas hippocampus och som är inkörsporten för alla minnen av typen "jag-vet-att-minnen", som jag kallar dem i min bok. Det handlar om minnen av händelser och fakta. Om hippocampus fungerar dåligt kan inga minnen slutlagras i hjärnbarken. Därför lagrades troligtvis ingenting in av nya minnen under de två veckorna och det finns inte så mycket hopp att något ska komma tillbaka. All form av mental träning är bra, men dessutom är allt som är bra för kroppen också bra för hjärnan. Mnemonic: Stämmer det verkligen att "vem som helst" kan öva upp sitt minne genom minnestekniker så att man t.e.x. kan minnas alla korten i en kortlek och deras ordning genom att observera korten i några minuter? Pontus Wasling: Absolut! Jag var på Minnes-SM för två veckor sedan och träffade både de två personer med bäst minnen i hela världen, liksom en fjortonårig tjej som hade börjat med minnestekniker sedan någon månad tillbaka. Alla kan lära sig, men som med allting annat krävs det mycket träning för att nå världstoppen. För att klara prov och tentor bättre krävs det bara några veckors träning. Förundrad: Jag har sett en konsert på TV, där pianisten Garric Ohlsson spelar Chopins båda pianokonserter plus en mazurka utantill. I denna musik forsar tonerna fram mest hela tiden. Hur är det möjligt att komma ihåg så mycket musik? Håller evolutionen på att skapa ”övermänniskan”, som en sådan här pianist är ett exempel på? Det som den mänskliga hjärnan primärt borde ha talang för är väl att hitta mat och en partner. Pontus Wasling: När man kan lära sig spela musik utantill har man suttit vid sitt piano i många timmar. Professionella konsertmusiker har enligt den svenske psykologen K. Anders Eriksson, som är verksam i Florida, redan nått upp i 10 000 timmars träning när de är kring 18 år. Det handlar om en typ av minnen som kallas procedurminnen. Ibland kallas de muskelminnen. De är tysta minnen och det krävs mycket gnetande för att nå perfektion. Men det är ingenting nytt eller magiskt, utan den här typen av minnen är de äldsta i evolutionen. Vi använder samma typ av minnen när vi ska cykla, köra bil och t o m när vi får en känsla för vilket väder det ska bli. De flesta av oss sitter bara inte den nödvändiga tiden för att uppnå mästerskapsnivå. Damen : Hej! Om man har traumatiska minnen som etsas sig fast som påverkat en tex dödsfall,uppslitande skilsmässa hur gör man för att glömma? Finns det några konkreta knep att ta till? Kan man någonsin glömma helt? Pontus Wasling: Starka känslor är minnets starkaste klister. Därför kan de sätta sig så envist, antingen det är positiva eller negativa känslor. Men vi kan förändra våra minnen genom att tänka på dem och när vi talar om dem. Då kan vi omtolka upplevelser och se dem i ett annat ljus. Just det verkar hända i psykoterapi, då man ju talar om sina upplevelser och minnen. Det här är något som hjärnan ständigt gör och något som är viktigt för att vi ska må bättre. Ali : Hej Pontus, Jag har de senaste veckorna läst väldigt mycket samtidigt som jag har tränat (crosstrainer, löpband) och upplever att jag minns allt jag har läst mycket bättre (detta trots massa oljud runtom i gymmet). Det är inte heller första gången jag gör detta och det har även funkat för tentaplugg osv. Blir inlärningen bättre under fysisk aktivitet? Vad kan det bero på? Pontus Wasling: Bra fråga! Det kan finnas flera olika förklaringar till det. Fysisk aktivitet ger bättre minne och fler synaptiska kopplingar mellan nervceller i hippocampus, som är viktig för inlärning. Även om det nog kräver längre tid för att utvecklas är det en förklaring. Exakt vad som ligger bakom det är lite oklart, men så kallade neurotrofiska faktorer är nog viktiga. Stresshormon utsöndras också vid träning och de är viktiga för minnet, men bara i lagom dos. Både för lite och för mycket stress försämrar minnet. Lena: Tror du att man inom snar framtid kommer att kunna översätta minnet och flytt det till ett annat lagringsmedia typ usb-minne.? Pontus Wasling: Foton, ljudinspelningar och liknande kan naturligtvis digitaliseras och de finns de som sysselsätter sig med de i olika grad. "Livsloggarna" gör det mycket och alla som använder sociala medier gör det, mer eller mindre. Men att flytta minnen som finns lagrade i kopplingarna mellan nervceller till hårddiskar tror jag inte går. De är så fundamentalt olika uppbyggda. Emma: Min sambo som är 26 år kan i princip inte minnas någonting före det att han är 6 år gammal. Jag tycker att det är väldigt märkligt och har själv en hel del minnen från när jag var 3-5 år. Är det vanligt att man inte minns någonting alls före 6-års ålder? Pontus Wasling: Ja, de flesta av oss kommer som mest ihåg bara ett fåtal händelser före 6 års ålder. Så din sambo är helt normal! Jimmy: Finns allting kvar därinne? Jag kan ibland helt plötsligt minnas den mest obetydliga detalj från min barndom. Och om den detaljen fanns där, kan då inte allt finnas i minnet? Pontus Wasling: Det mesta verkar tyvärr försvinna, det kan man se i tester. De finns också de som skrivit detaljerade dagböcker för att testa hur mycket de minns. Det visar också att vi glömmer en hel del. Frågan om vi egentligen minns allt, bara vi har rätt trigger för att väcka upp minnet, är gammal. Men att vi har minnen som vi inte tänkt på i årtionden är helt klart och då krävs det oftast något för att väcka minnet, t ex en doft. Det verkar vara just de minnen vi sällan tänker på som finns kvar. Mattias Dahl: Varför glömmer jag namn, men har lätt för att komma ihåg hur låtar jag hörde för länge sedan går? Det kan ju vara människor jag gillar och låtar jag ogillar? : ) Pontus Wasling: Hej Mattias! Vi är i genomsnitt ganska dåliga på att komma ihåg namn, precis som siffror eller annat som är abstrakt. Musik är känslomässigt laddat och njutbart, det är ju därför vi lyssnar på den. Och just det gör att vi kan minnas musik särskilt bra. Det är också två olika former av minnen. Medan namn är språkliga minnen (jag kallar dem "jag-vet-att-minnen") är musik ett "jag-vet-hur-minne". Det tar några genomlyssningar innan vi lärt in en låt, men sedan kan den sitta för alltid, ungefär som cykling. Göte: Hur mycket kan minnet manipuleras? Kan man transplantera in minnen hos folk? Jag frågar därför att jag för att antal år sedan var på en konsert på en pub tillsammans med en kvinna. Situationen var lite speciell därför att jag hade förväntat mig en annan artist med samma namn, så det gjorde att jag la det på minnet och har berättat om det i min bekantskapskrets. Nu är det så en annan kvinna än den jag var på konserten med hävdar med betämdhet att hon var med. Detta med en sån ihärdighet att till och med jag börjar tvivla. Men bägge kan inte ha rätt. Hur kan detta komma sig? Pontus Wasling: Minnet kan manipuleras - på gott och ont. Jag hörde en liknande historia som utspelade sig i New York. En kvinna såg hur Jaqueline Kennedy stod på andra sidan gatan vinkade till henne. Hon vinkade tillbaka, men upptäckte snart att Jaqueline vinkade på en taxi. Kvinnans make var också med och kunde i detalj beskriva vad Jaqueline hade på sig för några kläder. Det var bara det att maken bevisligen inte hade varit med. Maken hade alltså "lånat" minnet av sin fru, men var ändå säker på att ha upplevt alltihop själv. Troligvis har någon av er lånat minnet från den andre. :-) Tanten : Du skriver att man omöjligt kan ha minnen tidigare än från två års ålder. Eftersom mina tidigaste minnen är äldre än så, så håller jag inte med dig. De är visserligen inte mycket äldre men de kan tidsbestämmas pga de yttre omständigheterna. De kan beskrivas som ordlösa minnesfragment från mycket låg höjd. Och det allra tidigaste är när jag var ute med min pappa och storebror och slet mig och sprang iväg med gåselen hängande efter mig. Jag tror som du förstår att ordlösa minnen är fullt möjliga från mycket tidig ålder. För övrigt har jag otaliga minnen från förskoleåldern. Pontus Wasling: Man kan möjligtvis ha enstaka minnen från tiden före 3 års ålder, men om de verkligen är ens egna är ofta svårt att säga. Vårt minne är bräckligt och även i vuxen ålder består de av ett sammelsurium av egna upplevda händelser, efterkonstruktioner, tolkningar, andras berättelser och foton. Trots att det är så är känslan vara stark av att helheten av minnet är mitt eget. Martin: Vad kan man göra för att minnas vad man läst? Jag älskar att läsa faktaböcker och essäer, men i samma ögonblick som jag lägger ifrån mig boken har jag glömt nästan allt som stod i den, hur intressant jag än tyckte att den var medan jag läste. Det känns så bortkastat att inte kunna komma ihåg det man lär sig. Pontus Wasling: Jag lider av samma problem! Det enda sättet för mig är att arbeta med det jag läser, antingen jag pratar med någon annan om det, skriver om det eller reflekterar för mig själv. Bäst minns man om man kan koppla det man läser till egna erfarenheter (det är därför exempel är så starka för att skapa förståelse för ett fenomen eller liknande). Man kan också använda minnestekniker, där man "översätter" det man läst till bilder och berättelser. dn.se: Tack till alla som medverkat i denna chatt. Vi avslutar chatten nu. sara: Hur skiljer du på exekutiv funktion, arbetsminne och minne? Pontus Wasling: Arbetsminnet är samma sak som nuet. Det är där erfarenheten av vad som pågår finns och den rymmer inte mycket, bara motsvarande siffrorna i ett telefonnummer. Det som finns där kan sedan lagras i långtidsminnet. Exekutiva funktioner handlar om att ta beslut genom att väga det som finns i arbetsminnet med det vi tidigare upplevt (långtidsminnet).


”Vad kan jag göra för att hjälpa min dotter att skaffa vänner?”

Summary: I grundskolan fungerade det bra för dottern med kompisar. Men i gymnasiet har det blivit svårare. Hennes mamma tror att hon ”väljer bort” för många och därför missar chansen att hitta en bra kompis. Psykolog Martin Forster ger råd.

Fråga: Jag är orolig för min dotter som går på gymnasiet. De senaste veckorna har hon varit hemma praktiskt taget jämt med mig och min man – hennes pappa. Under grundskolan tillhörde min dotter ett kompisgäng med tjejer som gjorde precis allt ihop. De känner varandra oerhört väl, på gott och ont. När så min dotter skulle börja gymnasiet var hon otroligt sugen på nya kontakter. Trots det var hon väldigt trygg den här perioden och hade mycket kul tillsammans med sina vänner. Dag ett på gymnasiet fick hon några kompisar och allt verkade frid och fröjd. Det tog dock inte lång tid innan min dotter inte längre blev inbjuden till att umgås utanför skolan. Jag tror att min dotter egentligen är väldigt ledsen över detta, men hon har ändå valt att fortsätta att vara med dem i skolan. På fritiden umgicks hon under denna period ibland med sitt gamla kompisgäng – framför allt med en av tjejerna. Det pågick tills den tjejen ”gjorde slut” med motiveringen att min dotter tar för mycket energi och hon inte vill umgås med någon som blir ledsen när hon inte kan ses. Min dotter har verkligen stått denna tjej nära och jag tror inte att hon känner samma närhet med någon annan. Häromveckan berättade min dotter vad som hade hänt och det blev mycket tårar. Jag har valt att ligga lågt, i den bemärkelsen att jag inte har klandrat hennes bästa väninna och istället fokuserat på att vara mycket med min dotter. Även om jag självklart håller på min dotter, så är det omöjligt att veta exakt vad som har hänt och börjar de umgås igen vill jag inte att hon skall känna att jag har sagt för mycket. Min dotter är på många sätt en otroligt bra person. Hon är oerhört lojal, generös och snäll – så vitt jag kan se är hon en väldigt bra vän. Den negativa sida jag kan se är hon är väldigt emotionell, vilket avspeglar sig på mycket. Hon ställer ganska höga krav både på sig själv och på sin omgivning. Jag kan alltså tänka mig att hon har blivit väldigt ledsen på kompisar som inte har velat ses och visat det. Det jag egentligen är mest orolig för är sättet hon väljer vänner på. Hon är väldigt bestämd med vem hon vill vara med och jag tycker att hon ibland gör dåliga val. Som kompisar i skolan som tycker att andra i klassen är ”töntiga”, vilket jag tror har lett till att min dotter har valt bort att försöka knyta kontakt med dem. Jag tycker inte att hon låter människor få en chans. På grund av valet att vara med de ”coola” tjejerna i klassen har hon kanske missat chansen att träffa någon verkligt bra kompis. Jag har tidigare försökt att förklara för henne att det mest blir jobbigt att umgås med människor som känner sig överlägsna en själv, i stället för att det skulle spilla över på en själv, får man dåligt självförtroende … Det kanske inte går att göra så mycket i nuläget, men jag önskar verkligen att min dotter kan se ett mönster och lära sig något av det. Jag tror också att hennes känslighet förstärks när hon känner sig osäker och jag kan förstå att omgivningen tycker att det är jobbigt när hon blir ledsen. Vad kan jag göra för att stötta min dotter och vilka råd bör jag ge henne? En rådvill mamma Svar: Jag förstår att du är bekymrad över detta. Frågan är vad en förälder kan göra när ens barn saknar vänner och gemenskap. Hur mycket inflytande har man egentligen över snart vuxna barns liv? Jag tycker att det låter som om du gör det som trots allt står i en förälders makt: Du verkar bry dig om och lyssna på din dotter. Att hon anförtror sig till dig tyder på att du är ett bra stöd. Har hon själv pratat om möjliga förklaringar till kamratsvårigheterna? Fråga annars vad hon själv tror är orsaken till att det har gått snett. Man kan grovt sett tänka sig tre möjliga svar. För det första kan hon uppleva att det är hennes fel. Givetvis är det bra att reflektera över sitt eget beteende i relationer, men mer om det senare. För det andra kan hon lägga större delen av skulden på kamraterna. Till sist skulle hon kunna tänka att det inte direkt är någons fel – hon och kamraterna passade helt enkelt inte så bra ihop. Den sistnämnda förklaringen tror jag skulle vara mest till hjälp för henne. Med den inställningen till relationer har man bäst förutsättningar att träffa kamrater och fördjupa vänskap. Givetvis kan du inte säga åt henne vad hon ska tycka. Lyssna och låt henne reflektera, men ge din åsikt när hon öppnar för det. Om din dotter kan se att relationer till stor del handlar om att hitta någon som passar är det lättare att uppmuntra henne att fortsätta leta. Ett allmänt gott råd till människor som söker vänskaps- eller kärleksrelationer är nämligen detta: Slå inte knut på dig själv för att passa in. Fortsätt i stället att leta efter sammanhang och personer som kan uppskatta dig för den du är. I slutet av ditt brev uttrycker du precis detta. Jag tycker att det är klokt, och jag skulle försöka lägga krut på att peppa dottern att söka upp nya eller nygamla sammanhang. Det kan till exempel handla om att ta kontakt med bekanta som ännu inte är vänner, om fritidsaktiviteter eller om att bli delaktig i aktiviteter inom skolan. Risken är att man blir hurtfrisk i sådana samtal, så det gäller att vara lyhörd och försöka fånga initiativ som hon själv är beredd att ta. Ovanstående råd är det mest grundläggande för att skaffa vänner, men det finns flera möjliga hinder för att det ska leda någon vart. För det första kanske din dotter varken vill eller vågar ta initiativ till nya kontakter, med tanke på hennes erfarenheter. Om hon uttrycker farhågor och känner sig missmodig är det nödvändigt att försöka sänka kraven. Hjälp henne att hitta en lagom stor utmaning, ett första litet steg mot något nytt sammanhang eller en ny aktivitet. Försök inte övertyga henne om att det kommer att gå bra eller att hon kommer att lära känna någon. Hjälp henne bara med de konkreta svårigheter och hinder hon ser för att komma igång. För det andra kan det finnas en risk att hon upprepar vissa beteenden som gör det svårt att fördjupa en vänskap. Du skriver till exempel om hennes eventuellt överdrivna reaktioner när någon inte vill ses. Det kanske blir en ond cirkel där hennes tidigare erfarenheter av att vara avvisad leder till att hon blir överdrivet angelägen om att komma nära någon vän, vilket i sin tur leder till att hon blir avvisad igen. Ett sätt att komma in på detta ämne kan vara att passa på när din dotter tar upp någon händelse som gjort henne ledsen. Fråga henne om hon hade velat göra något annorlunda i fall hon kunde backa bandet. Hjälp henne att hitta någon konkret förändring hon skulle kunna göra. Att lyckas med det blir också lättare ju fler sammanhang och kontakter hon har. Ett tredje hinder för att skaffa vänner i nya sammanhang kan vara att hon satsar på fel häst. Hon kanske söker vänner som ger status snarare än dem som hon kan uppleva en sann gemenskap med. En möjlig fortsättning på era samtal om detta kan vara att prata om hennes värderingar kring vänskap i allmänhet. Prata om de vänner och bekanta hon har eller har haft. Vad var det hon uppskattade hos den tidigare nära vännen? Vilka andra har hon trivts med? Varför? Den här typen av samtal leder förstås inte till att barn och unga genast formar nya och sunda värderingar. Det är notoriskt svårt och ofta kontraproduktivt att tala om för andra vad de ska tycka och tänka. Därför gör man bäst i att ligga lågt med sina egna värderingar och mest ställa ärliga frågor och vara ett bollplank. Din dotter är också i en ålder när man formas som person och det kan ta tid att komma underfund med exempelvis vilka slags människor man egentligen trivs med. Ytterst är det frågor man själv måste finna svaren på, men det blir nog lite lättare om man har en mamma som kan lyssna och förstå. Martin fragainsidan@dn.se. Utvalda frågor besvaras och publiceras på dn.se/insidan och i papperstidningen Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Martin Forster, legitimerad psykolog och forskare, svarar på frågor om barn och familjerelationer.