Snart kan Niklas gå i skolan igen

Summary: I fyra år har 14-årige Niklas vägrat gå till skolan. Han har gråtit, bråkat, haft utbrott och vänt på dygnet. Med hjälp av ett behandlingsteam som besökt familjen i hemmet är Niklas snart redo att börja skolan igen. Här berättar hans mamma.

Det var Niklas första dag i femte klass. Mamma Eva hade kört honom till skolan, och var på väg till jobbet. Då ringde hennes mobiltelefon. Skolsköterskan berättade att Niklas bara låg och grät, och hade ont i magen. Eva fick vända om och hämta honom. Från och med den dagen ville Niklas inte gå till skolan mer. – De första dagarna efteråt var jag med honom där, och då gick det någorlunda. Sedan vägrade han följa med mig på morgnarna, han grät, slogs och sparkade när jag försökte få med honom. I dag vet vi att han hade svår ångest, då förstod vi inte vad det var, berättar Eva. Fyra år har gått sedan dess. År då Niklas knappt varit i skolan alls, och då både han själv och familjen har mått mycket, mycket dåligt. Niklas har isolerat sig hemma, han har varit våldsam, han har vägrat träffa någon utanför familjen. Skolan, barnpsykiatrin och socialtjänsten i Solna kommun gjorde allt de kunde för att hjälpa Niklas och familjen, säger Eva och hennes man Olle. Ändå räckte det inte till för att vända situationen. Inte förrän kommunen kopplade in ett behandlingsteam som specialiserat sig på att ge intensiv hjälp till barn med långvarig skolvägran. I dag är Niklas 14 år och långsamt på väg tillbaka till en skolgång. Niklas skolvägran kan tyckas ha börjat plötsligt. Men som många andra barn som under lång tid stannar hemma från skolan, hade Niklas problem sedan tidigare, även om ingen riktigt förstått varför. – Han var ett ”struligt” barn, berättar Eva och Olle. Niklas var väldigt begåvad, men krånglig. Alla förändringar var jobbiga för honom, att åka i väg på semester till exempel. Föräldrarna förstod inte varför Niklas så ofta bråkade och grät när de skulle göra något som egentligen var roligt. Han fungerade dåligt i grupper, det blev lätt bråk omkring honom. Han sa precis vad han tänkte, till vem som helst, och vuxna tyckte ofta att han var uppstudsig och jobbig. – Dålig uppfostran, menade många, säger Eva. Och vi undrade många gånger själva vad vi gjort för fel. Redan några år innan Niklas började skolvägra hade skolöverläkaren i Solna misstänkt att Niklas kunde ha Aspergers syndrom. Men någon utredning kom då aldrig i gång. När Niklas slutat gå till skolan fick familjen kontakt med bup, barn- och ungdomspsykiatrin. – Tack och lov, säger Eva. Olle och jag gick dit och vi fick mycket stöd. Niklas var bara med ett par gånger, han var arg på alla människor, och kallade dem för ”bupjävlarna”. Vi fick inte honom med oss. I stället började två terapeuter från bup komma hem till familjen två gånger i veckan. En av dem, psykolog med utredningskompetens, utredde Niklas och kom fram till att han hade asperger. – Terapeuterna var helt suveräna, säger Eva, det var jätteskönt att de kom. De lärde oss så mycket som fick oss att förstå, och kunna stödja, Niklas bättre. Som att han behöver få veta om allt som ska hända på förhand, att han har svårt för miljöbyten, är känslig för höga ljud. Vårt liv blev lite lättare då. Men Niklas ville inte träffa terapeuterna, han gömde sig. Niklas stannade hemma under hela femman. Skoluppgifterna gjorde han hemma. Han fick åka in till skolan och göra de nationella proven på kvällstid, och fick bra resultat. På höstterminen i sjätte klass fick Niklas börja i en specialskola för elever med Aspergers syndrom. – Där var de jättebra, säger Eva och Olle. Men det fungerade bara delvis, Niklas var för otrygg och ångestfylld. På hösten i sjuan började Niklas må sämre. Han var aldrig i skolan, han hade börjat missköta hygienen, han vände på dygnet och satt all sin vakna tid vid datorn. Ingen tycktes kunna påverka honom. Han var ofta arg på föräldrar och syskon, fick utbrott och var fysiskt våldsam. Eva kunde sedan länge bara jobba sporadiskt. Någon av föräldrarna måste alltid vara hemma, hela familjen blev allt mer isolerad. – Det kändes som om familjen höll på att slås sönder, vi var helt utmattade. Det hade gått så långt att vi hade börjat tala om behandlingshem, säger Olle. Samtidigt kändes det fruktansvärt, som det värsta tänkbara för Niklas. Det var ju hos oss som han hade sin trygghet. Det var då som Solna kommun föreslog att man skulle ta hjälp från ett behandlingsteam från Magelungens behandlingscenter. Kbt-terapeuterna Ia Sundberg Lax och Robert Palmér gick tillsammans med familjen igenom Niklas svårigheter, och gjorde upp ett schema för arbetet. De kom överens om att till att börja med försöka få Niklas att få lite mer struktur på dagarna, att komma upp ur sängen på morgonen, tvätta sig, äta middag med familjen, allt med små steg i taget. Robert förklarade för Niklas att de visste att det skulle bli jobbigt för honom, men att de var säkra på att det skulle få honom att må bättre. Det enda som Niklas egentligen ville göra var att sitta vid datorn. Därför blev tid vid datorn den ”belöning” han kunde tjäna ihop till genom att följa schemat. Genom varje litet steg tjänade han in datortid. Övrig tid var datorn avstängd. – Jag trodde aldrig att det här skulle fungera för Niklas, säger Eva. Men Olle och jag bestämde oss för att följa det som Ia och Robert sa, det kändes som vår sista chans. Terapeuterna hade förberett föräldrarna på att det skulle bli stormigt i början. Och så blev det. Niklas fick raseriutbrott och slog sönder nästan allt i sitt rum – utom datorn. – Som förälder håller man ju på att gå i bitar, säger Olle, man lider så av att se sitt barn må dåligt. Det kändes hemskt att avstänga Niklas från datorn, där hade han ju sitt enda sociala liv. Men redan efter några dagar märkte vi att det fungerade, han följde schemat och han började må bättre av det. Han blev lugnare och gladare, han började leka med sina syskon, och var mer tillsammans med oss. Det gick förvånansvärt fort. Hela tiden fanns terapeuterna ”bakom ryggen”, säger föräldrarna. De första veckorna kom de hem till familjen varje dag, och Eva och Olle kunde ringa dem när som helst. – Annars hade vi aldrig klarat av det, säger Eva. De stöttade oss verkligen till hundra procent. Det var också bra att vi inför Niklas kunde hänvisa till Ia och Robert, det var de som fattade besluten. Så småningom kunde Niklas själv förhandla med dem om extra datortid. Niklas kontakt med syskon och föräldrar har blivit mycket bättre, han är inte våldsam längre och det är lugnare hemma i familjen. Han har fortfarande ångest, men har fått ny medicinering som verkar hjälpa lite bättre än den tidigare. Bit för bit är han på väg tillbaka till skolan, en liten skola med kunskaper om hans funktionsnedsättning. En mentor därifrån besöker honom varje vecka, och Niklas åker dit två gånger i veckan och träffar sin lärare, lämnar sina hemuppgifter och får nya. – Man kan faktiskt säga att Niklas har kommit tillbaka till livet tack vare teamet, säger Eva. Även om det finns många svårigheter kvar så har det vänt, det är det viktiga. Niklas, Eva och Olle heter egentligen någonting annat.


Michael Moore väntar på världens reaktion

Summary: Michael Moores senaste film ”Capitalism: A love story” har redan fått succéstämpel. Trots framgången får Moore kritik både från höger- och vänsterhåll. Själv är han argare än någonsin.

Michael Moore är tidernas mest lyckosamma dokumentärfilmare. Det brukar sägas att han är populärare i Europa än i USA, men han har inte lyckats så dåligt i sitt hemland heller. Moore står nämligen bakom fyra av filmerna på den amerikanska tio-i-topplistan över mest framgångsrika dokumentärer. Han har tagit emot såväl en Oscarsstatyett i Hollywood som en guldpalm i Cannes. Han har skrivit flera bästsäljande debattböcker och har en personlig förmögenhet på uppskattningsvis 175 miljoner kronor. Michael Moore, som politiskt tillhör demokraternas vänsterflygel, har byggt sin karriär på att blottlägga det amerikanska samhällets avigsidor. I ”Roger och jag” från 1989 gick han till attack mot General Motors nedskärningspolitik som drabbade hans hemstad Flint. År 2002 kom ”Bowling for Columbine” om den amerikanska vapen- och våldskulturen, medutgångspunkt från skolmassakern i Columbine. ”Fahrenheit 9/11” (2004) angrep president George W Bushs beslut att invadera Irak och ”Sicko” från 2007 kritiserade det dyrbara och ineffektiva sjuvårdssystemet i USA. Och i sin senaste film, ”Capitalism: A love story”, som hade Sverigepremiär i fredags, riktar Moore ett frontalangrepp mot kärnan i det amerikanska samhällssystemet: kapitalismen. Filmen handlar framför allt om förra årets finanskollaps på Wall Street och vilka effekter raset fick. Moore möter fabriksarbetare som blivit av med sina jobb, han porträtterar den strävsamma familjen som måste lämna sitt hus. Han försöker stämma träff med styrelseordföranden för investmentjätten Goldman Sachs för att ta reda på vart deras statliga mångmiljardstöd tog vägen – men blir stoppad av säkerhetsvakter. Moore vill också beskriva de politiska beslut som banade väg för krisen. Han tecknar en bild av hur (den i USA numera närmast helgonförklarade) presidenten Ronald Reagan drev igenom avregleringarna på finansmarknaderna samtidigt som han försökte försvaga fackföreningarna. ”Capitalism: A love story” spelade in fem miljoner dollar bara under premiärhelgen i USA. Michael Moore borde med andra ord vara en nöjd man. Men i stället är han argare än någonsin. Han vill att folk ska gå ut på gatorna och protestera mot bolagens och bankernas girighet och politikernas tandlöshet. I en intervju i USA Today kritiserar han sina fans för att vara lata och liknöjda: – Om ni tänker fortsätta med att sitta på åskådarläktaren och bara vänta på min nästa film, eller nöja er med att titta på när Obama ensam fajtas mot alla dom här tokstollarna, då har jag bättre saker för mig, säger Moore. Apropå ilska. Det är något med Moore som väcker hans fienders blint oresonliga vrede. Två ledande tv-kommentatorer på högerkanten, Bill O’Reilly och Glenn Beck, har sagt att de vill se Michael Moore död. Och vid ett tal under en prisutdelning för några år sedan hotade filmhjälten Clint Eastwood med att skjuta ihjäl Moore ”om du dyker upp utanför min dörr med en kamera”. En gammal skolkamrat till Moore, Kevin Leffler, har offrat flera år, miljoner ur egen ficka och ett äktenskap på att färdigställa en dokumentär med den tvetydiga titeln ”Shooting Michael Moore” där Leffler försöker leda i bevis att Moore har aktier i krigsindustrin och att han behandlat intervjupersoner oschyst. Filmerna och webbsidorna som nagelfar och kritiserar Michael Moore omfattar numera en smärre industri. Moore själv konstaterade nyligen att antalet dokumentärfilmer som kritiserar hans person och arbetsmetoder är fler än vad han själv har skapat. Påfallande många har synpunkter på hans yttre – han är stor och ohälsosamt rund, ständigt klädd i samma uniform: oformlig t-tröja, säckiga jeans, nedgångna gympadojor och en Detroit Tigers-keps som är ett par nummer för liten. Han får också på huden för att han gjort sig en förmögenhet på sin kritik av kapitalismen. Han försvarar sig med att ”framgången för filmerna inte har något med kapitalism att göra”. – Kapitalism är ett system för utsugning och exploatering av människor. Jag delar med mig av mitt välstånd. Hans motståndare återfinns inte bara på högerkanten. Även liberala och radikala kritiker brukar regelmässigt mästra Moore. ”Han (Michael Moore) låter trött”, skriver vänstertidningen The Nation om den senaste filmen. ”Moore har inga svar”, hävdar liberala New York Times filmkritiker. Varför väcker Michael Moore så starka känslor? Jag ställer frågan till Mark Ames, en amerikansk journalist och författare som ger ut nätmagasinet ExiledOnline: – Högern är inte van vid amerikanska vänstermänniskor som inte nöjer sig med att föra en ”balanserad” och ”realistisk” debatt, utan vill slå till hårt. Därför blir de oerhört provocerade av Moore. Kritiken från hans ”egna” beror på att den amerikanska vänstern mest består av fegisar som helst diskuterar sinsemellan. Det är egentligen bara Michael Moore som vågar sig ut ur vänstergettot. Dessutom gör han ju filmer som folk faktiskt vill se. Det blir mer än vad många inom vänstern tål och de reagerar med småaktig avund, säger Ames. Michael Moores kluvna förhållande till sina ideologiska fränder inom vänstern är inget nytt. Det har funnits där ända sedan han som 22-åring blev chefredaktör för den radikala tidskriften Mother Jones (USA:s FiB/Kulturfront, ungefär). Det tog inte många månader innan Moore hamnade i delo med redaktionen över en artikel som kritiserade sandiniströrelsen i Nicaragua och som han vägrade publicera. Moore fick sparken, men stämde sin arbetsgivare för oriktig uppsägning och tilldömdes 58 000 dollar (drygt 400 000 kronor) i ersättning. Pengarna blev grundplåt till debutfilmen ”Roger och jag”, och resten är, som det heter, historia. Michael Moore gav Barack Obama sitt oreserverade stöd i presidentvalskampanjen – även om Obama var noga med att distansera sig från Moore när han fick frågor om deras inbördes förhållande. Och även om Moore ger den nya administrationen i Vita huset en känga i senaste filmen, är han mån om att understryka att han står bakom Obama. Den senaste tidens prövningar för presidenten är inget skäl till att tappa modet, skriver Michael Moore på sin hemsida: ”Har ni någonsin sett dom (republikanerna) framstå som håglösa och besegrade? Men vad gör vi – minsta lilla motgång, och vi plockar upp våra leksaker och går hem.”


”Socialdemokraterna satsar mer på kultur än alliansen”

Summary: Leif Pagrotsky: Nästa år anslår vi 270 miljoner kronor mer än regeringen till kulturen. Varje år under perioden 1998–2009 har Socialdemokraterna anslagit mer pengar till kulturen än de borgerliga. Kulturen seglar upp som en viktig valfråga inför nästa års val, skriver Leif Pagrotsky, kulturtalesperson (S), som i dag talar på den socialdemokratiska partikongressen.

I dag på Socialdemokraternas kongress formar vi en ny och framtidsinriktad kulturpolitik, som sätter höga ambitioner, kulturens oberoende, ökad tillgänglighet till kulturlivet och bättre villkor för kulturskapare i fokus. Kulturen seglar därmed upp som en viktig valfråga inför nästa års val. Ambitionerna. Musiker, författare, skådespelare och andra får i dag inte möjlighet att utveckla sin kreativitet fullt ut. Samtidigt finns det stora brister i många människors tillgång till kultur. Kulturpolitiken står och stampar och nya idéer och visioner lyser med sin frånvaro. Det är dags att prioritera kulturen och höja ambitionerna. Sverige ska vara en kulturnation i världsklass. Enligt en färsk rapport från Riksdagens utredningstjänst (RUT) har Socialdemokraterna varje år under perioden 1998–2009 haft större anslag för kultur än Moderaterna respektive den borgerliga regeringen – oavsett vem som har suttit i regeringsställning eller i opposition. Även nästa år anslår vi 270 miljoner kronor mer än regeringen till kulturen. Mångfald och oberoende inom kultur och massmedier. Det senaste året har enskilda oberoende konstnärer blivit påhoppade och svepande anklagelser har riktats mot journalister, skådespelare, musiker och andra. Fria och oberoende röster i samhällsdebatten tystas genom att uppskattade – men uppenbarligen obekväma – tidskrifter som Expo, Arena och Bang plötsligt inte ska få tidskriftsstöd. Om presstödet inskränks riskerar mångfalden av tidningar i storstäderna att minska. Och partipolitiseringen av public service styrelser riskerar att förvärras. Lågvattenmärket var M-förslaget att oberoende tv och radio inte skulle få kritiskt granska de borgerliga. Vi tar fajten för kulturens och mediernas oberoende och mångfald. Kulturen ska inte styras av vare sig kommersiellt starka krafter eller direkt av politiken. Kultur har ett egenvärde i sig. De borgerliga påhoppen och inskränkningarna har en doft av Kina-tv. Nu behövs en bred uppslutning bakom de viktiga principer som blir påhoppade. Tillgängligheten. Musik och film på ett klick är redan självklarhet för många. Samtidigt är skillnaderna i tillgång till musik, film, teater, böcker och utställningar stora. Museibesöken minskar och det finns risk för avgifter på biblioteken. Låginkomsttagare, lägre utbildade och tekniskt mindre kunniga har svårare att ta del av den nya tillgänglighetsrevolutionen. Samtidigt har medelålders storstadsbor med högre utbildning större tillgång till museer, teatrar och annat än många andra. Att bryta ned dessa skillnader i tillgänglighet är en modern kulturpolitiks stora utmaning. Nu är det dags att ta steget vidare från Ipred-diskussionen. Framtiden ligger i fler nya, lagliga nättjänster som samtidigt säkerställer att artister, filmskapare och andra får betalt för sina verk. Vårt förslag om fri entré på museerna är viktigt. Men det räcker inte. Vi föreslår därför ett nytt kraftfullt program för ökad tillgänglighet till kultur, med ökat stöd till internationellt kulturutbyte, digitalisering av biografer, stärkt stöd till ideella kulturarrangörer, samt stimulans av spridning av musik, film och museernas utställningar – fysiskt och via internet. Vi vill även motverka de alltför höga och skilda avgifterna inom musik- och kulturskolan, för att ge alla barn möjlighet att utveckla sina konstnärliga färdigheter. I ett första steg föreslår vi i dag en ny särskild stimulans på 25 miljoner kronor för att utveckla verksamheten i musik- och kulturskolor med låga avgifter. Vi lanserar också en ny satsning på seniorkultur. Besök och kulturinslag innebär ofta glädje och avbrott från tristess för äldre i vår omgivning. Vi avsätter därför 25 miljoner kronor redan under nästa år för att stimulera till ambitionshöjning i tillgången på kultur på äldreboenden runt om i landet. Jag kommer på vår kongress i dag dessutom att föreslå ett nytt, förstärkt kulturpolitiskt mål för att tydligare överbrygga de stora skillnader som finns mellan olika grupper i såväl möjligheter att utöva som tillgång. Kulturskaparnas villkor. Arbetslösheten inom kultursektorn är högre, anställningsvillkoren är otryggare och arbetslöshetsförsäkringen är sämre än för många andra. Nu behöver vi ta krafttag för att verkligen förbättra möjligheterna och villkoren för de yrkesverksamma inom kulturen. Det blir inga nya uppskattade filmer, böcker, låtar eller utställningar om vi inte har starka och självständiga kulturskapare. De sämre villkoren för de kulturellt yrkesverksamma är en tydlig effekt av den borgerliga regeringens politik. Vi föreslår i stället rejäla jobbskapande satsningar inom kultursektorn, ökat stöd till konstnärsallianserna, höjd ersättning och sänkt avgift i arbetslöshetsförsäkringen samt ökade möjligheter till utbildning för arbetslösa kulturskapare. Jag tar i dag dessutom ett nytt initiativ till en dialog med de yrkesverksamma och arbetsgivarna inom kulturlivet för att förbättra jobbmöjligheter, anställningsvillkor och trygghet för förändring. Genom att prioritera tillgänglighet, mångfald och oberoende, kulturskaparnas villkor och högre ambitioner framför stora skattesänkningar vill vi visa att svenskt kulturliv kan bättre. Leif Pagrotsky kulturtalesperson (S) gruppledare i riksdagens kulturutskott


SOS från en orolig mamma

Summary: Jonas, 21 år, kommer inte i gång i livet. Han spelar datorspel till klockan fyra på morgonen, och sedan sover han nästan hela dagen. ”Jag skäms för att jag kanske inte har gjort mitt jobb som förälder”, säger hans mamma Karin

När Karin för ett par veckor sedan fick veta att Stockholms Stadsmission hade öppnat en särskild mottagning till stöd för unga män gjorde hon som många andra mammor: hon tog genast kontakt med Jan Löwdin, psykoterapeuten som ligger bakom satsningen och som intervjuades på Insidan i onsdagens DN. ”SOS från orolig mamma” kallade Karin sitt mejl, och hon berättade hur bekymrad hon är över sin 21-årige son Jonas som fortfarande bor kvar i sitt pojkrum och som lever större delen av sitt vakna liv i en av de virtuella spelvärldarna på internet. ”Ibland känner jag för att kasta ut ungen, men det kan man ju inte”, skrev Karin. ”Jag älskar honom så mycket och lider verkligen av att se honom slösa bort sitt unga liv.” – Han är ju vuxen! påpekar hon när vi träffas för att samtala om hennes och Jonas situation. Jag vill ju att han ska få ett normalt liv med studier och arbete, vänner och umgänge. Visst, han kan väl spela ”World of warcraft” om han vill – men inte jämt! Jonas sitter fast vid datorn, tycker hon; han kommer inte i gång i livet. – Han är så ensam, han träffar aldrig sina gamla kompisar och skaffar sig inga nya vänner … Ja, han pratar ju och skrattar med någon mest hela tiden när han sitter där inne på sitt rum och knappar på tangentbordet med hörlurarna på. Vad jag begriper har han ett stort umgänge på nätet. Men det kan ju inte vara samma sak att ha vänner man aldrig träffar och ser i ögonen – jag är rädd att han blir socialt handikappad i längden. Och så måste han ju börja göra rätt för sig ute i den vanliga världen! I flera år har ett normalt dygn sett ut ungefär så här för Jonas: Han sover hela förmiddagen, kliver inte upp ur sängen förrän framåt fjortontiden och lämnar sällan lägenheten under eftermiddagen. – När jag kommer hem efter jobbet har han oftast lagat middag, det är han duktig på, berättar Karin. Vi hinner för det mesta prata lite medan vi äter, men när klockan är halv sju går han in i sitt rum och stänger dörren, för det är då han träffar sina spelkompisar – varje kväll, sju dagar i veckan. Sedan sitter Jonas vid datorn i åtta eller nio timmar; inte förrän vid fyratiden på morgonen går han och lägger sig. – Jag har gått upp på natten och fått vredesutbrott på grund av hans spelande hur många gånger som helst, berättar Karin. Ojojoj, som vi har bråkat … Jag har hotat med att stänga av internet och försökt gömma modemet, men ingenting har hjälpt – nästa natt har han suttit där igen. Jonas är smart och framgångsrik; han spelar på hög nivå och är mycket solidarisk med sina utvalda spelkompanjoner, de som liksom han sitter ensamma framför en dator i ett rum någonstans i världen. Karin hör honom tala engelska och fascineras av hans snabbhet och hans stora ordförråd. Men om hon någon gång öppnar dörren till hans rum och kastar en blick på figurerna som rör sig i det stiliserade landskapet på skärmen kan hon för det första inte förstå hur denna konstgjorda värld kan utöva så stor dragningskraft på honom – och för det andra kan hon bli utskälld av Jonas, för han vill vara i fred när han ”raidar”, som han säger. – Jag försöker ofta nå honom, men han sluter sig. Jag förstår inte vad han får ut av livet vid datorn – och han förstår inte vad livet här ute kan ge honom. Jonas var livlig och social när han var liten. – Det var en sån fart på honom, berättar Karin. Han väckte mig alltid tidigt på helgerna, för han ville komma i gång med dagen. Några år senare spelade han både fotboll och innebandy, och han var duktig – i alla fall tills han fick motstånd och kanske inte lyckades riktigt, då kunde han plötsligt ge upp. Men jag minns att jag tänkte att han säkert skulle bli en väldigt aktiv människa, en som har ambitioner och klarar sig bra i livet och sportar och umgås med sina vänner. Jonas uppfyllde hennes förväntningar så länge han gick i högstadiet och en bit in i gymnasiet. Men när en termin återstod insåg han att han inte skulle bli godkänd, så han hoppade av. – Han hade haft en flickvän och varit vältränad och aktiv, berättar Karin, men nu drog han sig tillbaka från allt umgänge och satte sig vid datorn. Han vände på dygnet, slutade att sköta sig och gick upp i vikt – och det stärkte ju knappast hans självkänsla. Något år tidigare hade Karin skilt sig från Jonas pappa, och hon tror att detta påverkade Jonas. Men hon tolkar ändå hans intensiva datorspelande som en flykt undan de höga krav som ungdomar numera upplever. – Man ska vara så tränad och snygg och lyckad på alla sätt … Jonas verkar tro att han inte duger som han är. Jag tror att han är rädd, att han dyker in i spelandet för att slippa ta tag i sitt liv. Det gör mig bedrövad och väldigt frustrerad! Hon har tusen gånger frågat sig vilka fel hon har gjort som mamma. – Har jag visat honom att jag älskar honom för vad han är, inte bara för vad han gör? Har livet rullat så fort att jag har glömt att göra vad jag borde ha gjort för att hjälpa honom att få en stark och äkta självkänsla? Har jag curlat för mycket eller för lite? Det är så svårt att hitta balansen mellan att curla och ställa krav – åhh, det där har jag ångest över … Hon anklagar sig själv för att sponsra hans passiva liv. Hon har aldrig krävt att han ska betala för sig hemma, inte ens när han hade ett sommarjobb; de pengarna gick till en ny dator, till pizza och läsk, snus och godis. – Jag bäddar in honom i bomull … Men jag kan bara inte stänga av nätuppkopplingen och ta ifrån honom det enda roliga han har just nu. Han tog faktiskt körkort i våras, och han söker jobb, även om han gör det med vänsterhanden. Dessutom har han just börjat läsa matte och engelska på Komvux några timmar i veckan. Det kanske ändå ljusnar vid horisonten. Karin är inte helt säker på att hon har rätt i sin kritik av Jonas livsstil; han kanske har en rikare tillvaro än vad hon begriper, och det är möjligt att han utvecklar nyttiga färdigheter. Det är i alla fall slut på bråkandet, förklarar hon, för varken ultimatum eller hårda ord hjälper. Nu är det tålamod och förståelse som gäller. – Jonas är myndig och måste hitta sin egen motivation till att gå ut i den vanliga världen. Han måste på något sätt skaffa sig självkänsla och självförtroende nog för att våga möta människor och utbilda sig och skaffa ett jobb och ett vanligt socialt liv. Hon hoppas att han som ett första steg väljer att ta emot det stöd han kan få av Stadsmissionen; Jan Löwdin på mottagningen för unga män har erbjudit honom samtalsterapi. Nu hänger det på Jonas. Karin och Jonas har egentligen andra namn. Han har läst texten, och trots att han ser det hela i ett annat perspektiv tycker han att det är okej att hans mamma ger sin syn på saken. Det saknas psykoterapi Tonåringar och unga vuxna kan få stöd genom samtal med en kurator eller en psykolog på Ungdomsmottagningen. I många kommuner finns också särskilda mottagningar för unga vuxna som behöver psykoterapi. De flesta finansieras med skattemedel, andra drivs av idéella föreningar, stiftelser eller privata företag. – Men behovet av psykoterapi för unga vuxna är mycket, mycket större än tillgången. Det gäller i hela landet. Och det är särskilt viktigt att nå de unga männen, för de flesta söker inte hjälp när de mår dåligt, säger psykologen och forskaren Gunnel Jacobsson som nyligen har skrivit en doktorsavhandling om de psykologiska problem som unga vuxna brottas med. Information om Stadsmissionens nya mottagning för unga män: www.stadsmissionen.se


”Utan hyresrätter stannar Stockholmsregionen”

Summary: Ledande socialdemokrater tillsammans med Fastighetsägarna: Det byggs alldeles för få nya hyreshus, vilket allvarligt hämmar Stockholmsregionens utveckling. För att få fram fler hyresrätter måste bland annat hyresregleringen moderniseras så att de kommunala bostadsbolagens hyresnormerande roll avvecklas och alla kan konkurrera på lika villkor. Även skatterna bör förändras. Till exempel bör rotavdrag för hyresrätter omedelbart införas och den kommunala fastighetsskatten för hyreshus avskaffas. Det skriver Helen Hellmark Knutsson och Anders Johansson, båda ledande socialdemokrater i Stockholmsregionen, tillsammans med Christer Jansson, Fastighetsägarnas vd i Stockholm.

Stockholm är Sveriges tillväxtmotor. För att denna motor ska kunna fungera på högvarv krävs att hyresrätten får de bästa förutsättningar att utvecklas. För att åstadkomma detta krävs ett antal konkreta förändringar på lång och kort sikt. Stockholmsregionen förväntas växa med ett helt Göteborg – 500 000 människor – fram till 2030. Det betyder att det under samma period behöver byggas mellan 5 000 och 9 000 nya bostäder per år. Det är på många sätt en glädjande siffra eftersom den vittnar om att Stockholm behåller sin position som Sveriges tillväxtmotor och som ledande tillväxtcentrum i Norden. Det stora behovet av nya bostäder leder till två självklara frågor: vad ska byggas och var ska det byggas? Stockholmsregionen har gott om plats att bygga på, också med högt ställda krav på bibehållna grönområden och obebyggda stränder. De helt nödvändiga beslut och planer som nu finns på investeringar i regionens vägar och järnvägar skapar förutsättningar för att utveckla nya stadsdelar där både nyinflyttade och tidigare stockholmare kan bo och arbeta. Det är svårare att svara på frågan vad det är som ska byggas. Hur ska fördelningen se ut mellan småhus, bostadsrätter och hyreshus? I grunden måste självklart efterfrågan styra denna fördelning, men vi är för vår del mycket oroliga över att det kommer att byggas alldeles för få hyresrätter. Redan i dag är bristen på hyresrätter i Stockholmsregionen mycket stor och det byggs alldeles för få nya hyreshus, vilket drabbar framför allt unga och dem som vill flytta till regionen. Bristen på hyresrätter är ett stort hinder för regionens tillväxt och utveckling. Hyresrätten är en mycket viktig upplåtelseform i en modern och dynamisk storstadsregion. En rörlig arbetsmarknad, stor inflyttning och många studerande kräver lättillgängliga bostäder med låg ekonomisk risk. Det är också helt uppenbart att det inte är en låg efterfrågan på hyresrätter som förklarar att det byggs för få nya hyresrätter. Tvärtom är efterfrågan långt större än tillgången, med långa köer som följd. Förklaringen går i stället att finna i regelverket och de ekonomiska förutsättningarna för att bygga, äga och förvalta hyresrätter. De regler som en gång var avsedda att vara garanti för en balans mellan hyresgästernas och hyresvärdarnas intressen har kommit att bli föråldrade och kontraproduktiva. I dag motverkar regelverket att det byggs nytt och det begränsar hyresvärdarnas intresse att kundanpassa och produktutveckla sina hyreshus. I Stockholmsregionen är det också regelverket som är den främsta förklaringen till de massiva ombildningarna till bostadsrätter och en omfattande svarthandel med hyreskontrakt. Antalet privata hyresrätter i Stockholm har halverats de senaste trettio åren – från 200 000 till 100 000 lägenheter. Detta talar sitt tydliga språk och borde leda till eftertanke i alla politiska läger. Hyresrättens potential som en attraktiv upplåtelseform för många grupper av invånare, oavsett inkomst- och utbildningsnivå, har därmed inte kunnat förverkligats. Tvärtom framställs hyresrätten i debatten som räddningen för dem som inte har råd att bo någon annanstans. Så är det inte, och så vill vi inte att det ska vara. Vi tar bestämt avstånd från en framtid där hyresrätten reduceras till social housing-objekt. Hyresrättens status ska i stället uppgraderas kraftigt och vara ett verkligt alternativ för alla under hela, eller delar av, livet. På så sätt skulle också bostadssegregation kunna motverkas utan att det i varje stadsdel skulle behöva finnas olika upplåtelseformer. Det är en viktig aspekt, som vi med den här artikeln vill tillföra debatten. Varje förändring av hyressättningen framställs ofta som ett hot mot ekonomiskt svaga hushåll. Den synpunkten ska inte viftas bort, utan varje förändring ska naturligtvis analyseras, även ur detta perspektiv. Samtidigt kan vi konstatera att dagens hyresreglering inte har lyckats eliminera sociala klyftor. Den som inte ser den verkligheten har ett problem. Även detta borde leda till omprövning hos många. Det är dags att se verkligheten som den ser ut! Vad krävs för att hyresrätterna ska kunna bli fler och mer attraktiva? Vi är helt övertygade om att en del av lösningen finns i ett antal åtgärder som både hyresvärdarna och de politiska beslutsfattarna måste ta ansvar för. Med tanke på det mycket långsiktiga perspektiv som varje fastighetsinvestering har måste ett nytt regelverk uppfattas som stabilt och trovärdigt, långt utöver mandatperiodens fyra år. I första hand vill vi se följande åtgärder: • En praktisk modernisering av bruksvärdesystemet. Precis som Hyresgästföreningen och SABO menar vi att de kommunala bostadsbolagens hyresnormerande roll ska avvecklas och att alla aktörer på marknaden ska konkurrera på lika villkor. Detta är en god grund för en nödvändig förnyelse av det nuvarande hyressättningssystemet. I grunden handlar det om att tillämpa bruksvärdessystemet fullt ut. • Låt standard och läge, tillsammans med andra kvalitetsaspekter, påverka hyresnivån. För att hyresrätten ska kunna konkurrera med andra upplåtelseformer måste de enskilda hyresgästerna få ställa krav på och bli överens med sin hyresvärd om lägenhetens standard och utrustning – och priset för detta. Det gäller även det geografiska läget. • De privata hyresvärdarna och kommunerna måste bli samarbetspartners när det gäller lägenheter som behövs för sociala ändamål. Detta är ett naturligt krav att ställa på alla seriösa aktörer på hyresmarknaden. • Skattereglerna måste bli neutrala mellan upplåtelseformerna. På detta område finns mycket att göra. För det första vill vi att ett rotavdrag omedelbart införs även för hyresrätten. Det ger jobb nu, minskar energiåtgången och ger möjlighet att rusta slitna fastigheter. För det andra ska den kommunala fastighetsskatten för hyresrätter avskaffas. Det är inte rimligt att villaägare i stor utsträckning slipper denna skatt samtidigt som hyresgästerna ska betala den. För det tredje ska fastighetsägare kunna fondera pengar för framtida upprustning och energiinvesteringar utan att behöva betala skatt för det. • Kommunerna måste ta hänsyn till långsiktighet och betalningsförmåga när markpriset sätts. Den som köper mark för byggnation av äganderätter och bostadsrätter exponerar sig under en kort tid mot låne- och räntemarknaden. Den som ska äga och förvalta bostadsfastigheter åtar sig ett långsiktigt engagemang. Varje ansvarstagande kommunledning bör ta hänsyn till detta vid markanvisningar. För vår del är vi övertygade om att ovanstående åtgärder starkt kan bidra till fler och attraktiva hyresrätter anpassade till de människor som bor och lever i regionen i dag och som ska göra det i framtiden. Skulle detta omfattande åtgärdspaket inte leda till en påtaglig ökning av nyproduktionen av hyresrätter måste ytterligare åtgärder övervägas. För utan hyresrätten stannar Stockholmsregionen. Och då halkar Sverige ohjälpligt efter. Helen Hellmark Knutsson kommunstyrelsens ordförande (S) Sundbybergs kommun Anders Johansson kommunstyrelsens ordförande (S) Sigtuna kommun Christer Jansson vd, Fastighetsägarna Stockholm Hyresreglering Den svenska bostadsmarknaden är reglerad i lag så att hyror inte kan sättas hur som helst. I praktiken innebär det ett tak för hur mycket hyresgästerna måste betala. Hyror sätts genom förhandlingar mellan ombud för Fastighetsägarna och Hyresgästföreningarna. Riktlinjen för hyressättningen är det så kallade bruksvärdet, som bestäms av bland annat fastigheternas och lägenheternas standard. Även läget och ett områdes rykte har betydelse.


Summary: Ledande socialdemokrater tillsammans med Fastighetsägarna: Det byggs alldeles för få nya hyreshus, vilket allvarligt hämmar Stockholmsregionens utveckling.För att få fram fler hyresrätter måste bland annat hyresregleringen moderniseras så att de kommunala bostadsbolagens hyresnormerande roll avvecklas och alla kan konkurrera på lika villkor. Även skatterna bör förändras. Till exempel bör rotavdrag för hyresrätter omedelbart införas och den kommunala fastighetsskatten för hyreshus avskaffas. Det skriver Helen Hellmark Knutsson och Anders Johansson, båda ledande socialdemokrater i Stockholmsregionen, tillsammans med Christer Jansson, Fastighetsägarnas vd i Stockholm.

Stockholm är Sveriges tillväxtmotor. För att denna motor ska kunna fungera på högvarv krävs att hyresrätten får de bästa förutsättningar att utvecklas. För att åstadkomma detta krävs ett antal konkreta förändringar på lång och kort sikt. Stockholmsregionen förväntas växa med ett helt Göteborg – 500 000 människor – fram till 2030. Det betyder att det under samma period behöver byggas mellan 5 000 och 9 000 nya bostäder per år. Det är på många sätt en glädjande siffra eftersom den vittnar om att Stockholm behåller sin position som Sveriges tillväxtmotor och som ledande tillväxtcentrum i Norden. Det stora behovet av nya bostäder leder till två självklara frågor: vad ska byggas och var ska det byggas? Stockholmsregionen har gott om plats att bygga på, också med högt ställda krav på bibehållna grönområden och obebyggda stränder. De helt nödvändiga beslut och planer som nu finns på investeringar i regionens vägar och järnvägar skapar förutsättningar för att utveckla nya stadsdelar där både nyinflyttade och tidigare stockholmare kan bo och arbeta. Det är svårare att svara på frågan vad det är som ska byggas. Hur ska fördelningen se ut mellan småhus, bostadsrätter och hyreshus? I grunden måste självklart efterfrågan styra denna fördelning, men vi är för vår del mycket oroliga över att det kommer att byggas alldeles för få hyresrätter. Redan i dag är bristen på hyresrätter i Stockholmsregionen mycket stor och det byggs alldeles för få nya hyreshus, vilket drabbar framför allt unga och dem som vill flytta till regionen. Bristen på hyresrätter är ett stort hinder för regionens tillväxt och utveckling. Hyresrätten är en mycket viktig upplåtelseform i en modern och dynamisk storstadsregion. En rörlig arbetsmarknad, stor inflyttning och många studerande kräver lättillgängliga bostäder med låg ekonomisk risk. Det är också helt uppenbart att det inte är en låg efterfrågan på hyresrätter som förklarar att det byggs för få nya hyresrätter. Tvärtom är efterfrågan långt större än tillgången, med långa köer som följd. Förklaringen går i stället att finna i regelverket och de ekonomiska förutsättningarna för att bygga, äga och förvalta hyresrätter. De regler som en gång var avsedda att vara garanti för en balans mellan hyresgästernas och hyresvärdarnas intressen har kommit att bli föråldrade och kontraproduktiva. I dag motverkar regelverket att det byggs nytt och det begränsar hyresvärdarnas intresse att kundanpassa och produktutveckla sina hyreshus. I Stockholmsregionen är det också regelverket som är den främsta förklaringen till de massiva ombildningarna till bostadsrätter och en omfattande svarthandel med hyreskontrakt. Antalet privata hyresrätter i Stockholm har halverats de senaste trettio åren – från 200 000 till 100 000 lägenheter. Detta talar sitt tydliga språk och borde leda till eftertanke i alla politiska läger. Hyresrättens potential som en attraktiv upplåtelseform för många grupper av invånare, oavsett inkomst- och utbildningsnivå, har därmed inte kunnat förverkligats. Tvärtom framställs hyresrätten i debatten som räddningen för dem som inte har råd att bo någon annanstans. Så är det inte, och så vill vi inte att det ska vara. Vi tar bestämt avstånd från en framtid där hyresrätten reduceras till social housing-objekt. Hyresrättens status ska i stället uppgraderas kraftigt och vara ett verkligt alternativ för alla under hela, eller delar av, livet. På så sätt skulle också bostadssegregation kunna motverkas utan att det i varje stadsdel skulle behöva finnas olika upplåtelseformer. Det är en viktig aspekt, som vi med den här artikeln vill tillföra debatten. Varje förändring av hyressättningen framställs ofta som ett hot mot ekonomiskt svaga hushåll. Den synpunkten ska inte viftas bort, utan varje förändring ska naturligtvis analyseras, även ur detta perspektiv. Samtidigt kan vi konstatera att dagens hyresreglering inte har lyckats eliminera sociala klyftor. Den som inte ser den verkligheten har ett problem. Även detta borde leda till omprövning hos många. Det är dags att se verkligheten som den ser ut! Vad krävs för att hyresrätterna ska kunna bli fler och mer attraktiva? Vi är helt övertygade om att en del av lösningen finns i ett antal åtgärder som både hyresvärdarna och de politiska beslutsfattarna måste ta ansvar för. Med tanke på det mycket långsiktiga perspektiv som varje fastighetsinvestering har måste ett nytt regelverk uppfattas som stabilt och trovärdigt, långt utöver mandatperiodens fyra år. I första hand vill vi se följande åtgärder: • En praktisk modernisering av bruksvärdesystemet. Precis som Hyresgästföreningen och SABO menar vi att de kommunala bostadsbolagens hyresnormerande roll ska avvecklas och att alla aktörer på marknaden ska konkurrera på lika villkor. Detta är en god grund för en nödvändig förnyelse av det nuvarande hyressättningssystemet. I grunden handlar det om att tillämpa bruksvärdessystemet fullt ut. • Låt standard och läge, tillsammans med andra kvalitetsaspekter, påverka hyresnivån. För att hyresrätten ska kunna konkurrera med andra upplåtelseformer måste de enskilda hyresgästerna få ställa krav på och bli överens med sin hyresvärd om lägenhetens standard och utrustning – och priset för detta. Det gäller även det geografiska läget. • De privata hyresvärdarna och kommunerna måste bli samarbetspartners när det gäller lägenheter som behövs för sociala ändamål. Detta är ett naturligt krav att ställa på alla seriösa aktörer på hyresmarknaden. • Skattereglerna måste bli neutrala mellan upplåtelseformerna. På detta område finns mycket att göra. För det första vill vi att ett rotavdrag omedelbart införs även för hyresrätten. Det ger jobb nu, minskar energiåtgången och ger möjlighet att rusta slitna fastigheter. För det andra ska den kommunala fastighetsskatten för hyresrätter avskaffas. Det är inte rimligt att villaägare i stor utsträckning slipper denna skatt samtidigt som hyresgästerna ska betala den. För det tredje ska fastighetsägare kunna fondera pengar för framtida upprustning och energiinvesteringar utan att behöva betala skatt för det. • Kommunerna måste ta hänsyn till långsiktighet och betalningsförmåga när markpriset sätts. Den som köper mark för byggnation av äganderätter och bostadsrätter exponerar sig under en kort tid mot låne- och räntemarknaden. Den som ska äga och förvalta bostadsfastigheter åtar sig ett långsiktigt engagemang. Varje ansvarstagande kommunledning bör ta hänsyn till detta vid markanvisningar. För vår del är vi övertygade om att ovanstående åtgärder starkt kan bidra till fler och attraktiva hyresrätter anpassade till de människor som bor och lever i regionen i dag och som ska göra det i framtiden. Skulle detta omfattande åtgärdspaket inte leda till en påtaglig ökning av nyproduktionen av hyresrätter måste ytterligare åtgärder övervägas. För utan hyresrätten stannar Stockholmsregionen. Och då halkar Sverige ohjälpligt efter. Helen Hellmark Knutsson kommunstyrelsens ordförande (S) Sundbybergs kommun Anders Johansson kommunstyrelsens ordförande (S) Sigtuna kommun Christer Jansson vd, Fastighetsägarna Stockholm


SOS från en orolig mamma

Summary: Jonas, 21 år, kommer inte i gång i livet. Han spelar datorspel till klockan fyra på morgonen, och sedan sover han nästan hela dagen. ”Jag skäms för att jag kanske inte har gjort mitt jobb som förälder”, säger hans mamma Karin.

När Karin för ett par veckor sedan fick veta att Stockholms stadsmission hade öppnat en särskild mottagning till stöd för unga män gjorde hon som många andra mammor: hon tog genast kontakt med Jan Löwdin, psykoterapeuten som ligger bakom satsningen och som intervjuades på Insidan i onsdagens DN. ”SOS från orolig mamma” kallade Karin sitt mejl, och hon berättade hur bekymrad hon är över sin 21-årige son Jonas som fortfarande bor kvar i sitt pojkrum och som lever större delen av sitt vakna liv i en av de virtuella spelvärldarna på internet. ”Ibland känner jag för att kasta ut ungen, men det kan man ju inte”, skrev Karin. ”Jag älskar honom så mycket och lider verkligen av att se honom slösa bort sitt unga liv.” – Han är ju vuxen! påpekar hon när vi träffas för att samtala om hennes och Jonas situation. Jag vill ju att han ska få ett normalt liv med studier och arbete, vänner och umgänge. Visst, han kan väl spela ”World of warcraft” om han vill – men inte jämt! Jonas sitter fast vid datorn, tycker hon; han kommer inte i gång i livet. – Han är så ensam, han träffar aldrig sina gamla kompisar och skaffar sig inga nya vänner … Ja, han pratar ju och skrattar med någon mest hela tiden när han sitter där inne på sitt rum och knappar på tangentbordet med hörlurarna på. Vad jag begriper har han ett stort umgänge på nätet. Men det kan ju inte vara samma sak att ha vänner man aldrig träffar och ser i ögonen – jag är rädd att han blir socialt handikappad i längden. Och så måste han ju börja göra rätt för sig ute i den vanliga världen! I flera år har ett normalt dygn sett ut ungefär så här för Jonas: Han sover hela förmiddagen, kliver inte upp ur sängen förrän framåt fjortontiden och lämnar sällan lägenheten under eftermiddagen. – När jag kommer hem efter jobbet har han oftast lagat middag, det är han duktig på, berättar Karin. Vi hinner för det mesta prata lite medan vi äter, men när klockan är halv sju går han in i sitt rum och stänger dörren, för det är då han träffar sina spelkompisar – varje kväll, sju dagar i veckan. Sedan sitter Jonas vid datorn i åtta eller nio timmar; inte förrän vid fyratiden på morgonen går han och lägger sig. – Jag har gått upp på natten och fått vredesutbrott på grund av hans spelande hur många gånger som helst, berättar Karin. Ojojoj, som vi har bråkat … Jag har hotat med att stänga av internet och försökt gömma modemet, men ingenting har hjälpt – nästa natt har han suttit där igen. Jonas är smart och framgångsrik; han spelar på hög nivå och är mycket solidarisk med sina utvalda spelkompanjoner, de som liksom han sitter ensamma framför en dator i ett rum någonstans i världen. Karin hör honom tala engelska och fascineras av hans snabbhet och hans stora ordförråd. Men om hon någon gång öppnar dörren till hans rum och kastar en blick på figurerna som rör sig i det stiliserade landskapet på skärmen kan hon för det första inte förstå hur denna konstgjorda värld kan utöva så stor dragningskraft på honom – och för det andra kan hon bli utskälld av Jonas, för han vill vara i fred när han ”raidar”, som han säger. – Jag försöker ofta nå honom, men han sluter sig. Jag förstår inte vad han får ut av livet vid datorn – och han förstår inte vad livet här ute kan ge honom. Jonas var livlig och social när han var liten. – Det var en sån fart på honom, berättar Karin. Han väckte mig alltid tidigt på helgerna, för han ville komma i gång med dagen. Några år senare spelade han både fotboll och innebandy, och han var duktig – i alla fall tills han fick motstånd och kanske inte lyckades riktigt, då kunde han plötsligt ge upp. Men jag minns att jag tänkte att han säkert skulle bli en väldigt aktiv människa, en som har ambitioner och klarar sig bra i livet och sportar och umgås med sina vänner. Jonas uppfyllde hennes förväntningar så länge han gick i högstadiet och en bit in i gymnasiet. Men när en termin återstod insåg han att han inte skulle bli godkänd, så han hoppade av. – Han hade haft en flickvän och varit vältränad och aktiv, berättar Karin, men nu drog han sig tillbaka från allt umgänge och satte sig vid datorn. Han vände på dygnet, slutade att sköta sig och gick upp i vikt – och det stärkte ju knappast hans självkänsla. Något år tidigare hade Karin skilt sig från Jonas pappa, och hon tror att detta påverkade Jonas. Men hon tolkar ändå hans intensiva datorspelande som en flykt undan de höga krav som ungdomar numera upplever. – Man ska vara så tränad och snygg och lyckad på alla sätt … Jonas verkar tro att han inte duger som han är. Jag tror att han är rädd, att han dyker in i spelandet för att slippa ta tag i sitt liv. Det gör mig bedrövad och väldigt frustrerad! Hon har tusen gånger frågat sig vilka fel hon har gjort som mamma. – Har jag visat honom att jag älskar honom för vad han är, inte bara för vad han gör? Har livet rullat så fort att jag har glömt att göra vad jag borde ha gjort för att hjälpa honom att få en stark och äkta självkänsla? Har jag curlat för mycket eller för lite? Det är så svårt att hitta balansen mellan att curla och ställa krav – åhh, det där har jag ångest över … Hon anklagar sig själv för att sponsra hans passiva liv. Hon har aldrig krävt att han ska betala för sig hemma, inte ens när han hade ett sommarjobb; de pengarna gick till en ny dator, till pizza och läsk, snus och godis. – Jag bäddar in honom i bomull … Men jag kan bara inte stänga av nätuppkopplingen och ta ifrån honom det enda roliga han har just nu. Han tog faktiskt körkort i våras, och han söker jobb, även om han gör det med vänsterhanden. Dessutom har han just börjat läsa matte och engelska på Komvux några timmar i veckan. Det kanske ändå ljusnar vid horisonten. Karin är inte helt säker på att hon har rätt i sin kritik av Jonas livsstil; han kanske har en rikare tillvaro än vad hon begriper, och det är möjligt att han utvecklar nyttiga färdigheter. Det är i alla fall slut på bråkandet, förklarar hon, för varken ultimatum eller hårda ord hjälper. Nu är det tålamod och förståelse som gäller. – Jonas är myndig och måste hitta sin egen motivation till att gå ut i den vanliga världen. Han måste på något sätt skaffa sig självkänsla och självförtroende nog för att våga möta människor och utbilda sig och skaffa ett jobb och ett vanligt socialt liv. Hon hoppas att han som ett första steg väljer att ta emot det stöd han kan få av Stadsmissionen; Jan Löwdin på mottagningen för unga män har erbjudit honom samtalsterapi. Nu hänger det på Jonas. Gert Svensson gert.svensson@dn.se 08-738 21 63 Karin och Jonas har egentligen andra namn. Han har läst texten, och trots att han ser det hela i ett annat perspektiv tycker han att det är okej att hans mamma ger sin syn på saken.


”Konkurrens i sjukvården kan spara mycket pengar”

Summary: Uppmaning från Svenskt Näringsliv till socialdemokratiska partikongressen: Förbjud inte vinster i vårdföretag. Om alla sjukhus var lika produktiva som snittet av de tre bästa skulle sju miljarder kronor kunna sparas. Det visar en ny undersökning som Svenskt Näringsliv presenterar i dag. Kostnaderna för behandling av samma eller likartade diagnoser skiljer sig nämligen väsentligt mellan olika sjukhus. För att driva på en utveckling mot lägre kostnader måste sjukhusen utsättas för privat konkurrens. Och de socialdemokratiska ledamöterna på partikongressen bör betänka att utan vinster finns ingen drivkraft för investeringar i privata vårdföretag, skriver Annika Lundius och Anders Morin vid Svenskt Näringsliv.

På Socialdemokraternas kongress kommer frågan om vinst i välfärden upp. Det finns där starka krafter som vill se ett förbud mot vinstsyfte, eller lagregler om utdelningsbegränsning av vinsten, när privata företag bedriver skattefinansierad vård, skola och omsorg. Samtidigt är landstingens ekonomi hårt pressad. Kommande ökande vårdbehov gör också framtidsutsikterna dystra. Enligt Stockholms läns landstings långtidsutredning blir underskottet för sjukvården i Stockholmslandstinget 15 miljarder kronor 2020. Ett förbud mot vinstsyftande företag är i ett sådant läge obegripligt. Dessa behövs för att skapa konkurrens som kan leda till ökad produktivitet och därmed mer vård för pengarna. Det finns möjligheter till stora besparingar i den svenska vården. Det framkommer i en ny undersökning som Svenskt Näringsliv presenterar i dag. Kostnaderna för behandling av samma eller likartade diagnoser skiljer sig väsentligt mellan olika svenska sjukhus. När det gäller okomplicerade höft- och lårbensoperationer kostar en sådan på de tre länssjukhus som har lägst kostnad i genomsnitt 45 000 kronor medan den kostar 69 000 kronor på det dyraste länssjukhuset. En okomplicerad vaginal förlossning kostar 50 procent mer på det dyraste universitetssjukhuset jämfört med det billigaste. Om alla sjukhus var lika produktiva som snittet av de tre bästa skulle sju miljarder kronor kunna sparas, och ge utrymme för mer vård. Uppgifter om sjukhusens kostnader finns i den så kallade KPP-databasen (KPP = kostnad per patient). Dit rapporterar sjukhusen sina kostnader per patient och diagnosgrupp. En diagnosrelaterad grupp (DRG) är ett antal närliggande diagnoser som sammanförs i en grupp. Cirka 50 procent av den somatiska (kroppsvårdande) sjukhusvården där patienten läggs in över natt (slutenvård) finns inrapporterade i databasen. Enskilda sjukhus har inte identifierats. Att det finns skillnader i patientunderlag mellan sjukhus har vi tagit hänsyn till i analysen. Resultatet är en väckarklocka för landstingen. Den kostnadsbesparing som uppnås om alla sjukhus hade lika låga kostnader som snittet av de tre lägsta är mellan 10 och 15 procent. Den lägre siffran gäller om vi gör beräkningen på sjukhusens genomsnittskostnader för alla diagnosgrupper sammanvägt. Då tenderar dock besparingspotentialen att underskattas eftersom produktivitetsskillnader mellan kliniker inom ett sjukhus till viss del tar ut varandra. Den högre siffran gäller genomsnittet för ett antal utvalda diagnosgrupper, där patientunderlaget är stort och resursåtgången inte bör variera särskilt mycket för vården av enskilda patienter. Om denna besparingspotential gäller all sluten somatisk sjukhusvård motsvarar besparingen 5,5 till 8,3 miljarder kronor. För att skapa likvärdiga förutsättningar mellan sjukhusen har vi jämfört universitets-/regionsjukhus för sig och länssjukhus för sig. Vi har också tagit bort de 5 procent dyraste fallen inom respektive diagnosgrupp på varje sjukhus. Vi har också i ett särskilt avsnitt fördjupat analysen genom så kallade regressionsanalyser. Denna analys görs för ett antal diagnosgrupper. Här har vi tagit hänsyn inte bara till sjukhustyp utan även till patienternas medelålder och andelen akuta patienter. Syftet är att genom att neutralisera för strukturella skillnader göra jämförelserna så rättvisa som möjligt. Kostnadsbesparingen är med denna mer utvecklade metod något högre, 19 procent. Det kan finnas ytterligare skillnader i patientunderlag och andra för sjukhusen opåverkbara faktorer. Det material vi har tillgång till har dock inte medgett sådana analyser. Fördelningen av kostnader på vissa sjukhus mellan olika diagnosgrupper, och mellan vård och utbildning och forskning, kan vara felaktig. Det kan också finnas en underrapportering på vissa sjukhus. Dessa felkällor slår dock åt bägge håll, det vill säga de kan både öka och minska kostnads- och produktivitetsskillnader. Genom att vi inte bara studerat kostnaden för enskilda diagnosgrupper utan även sjukhusens sammanvägda kostnader elimineras också många av dessa felaktigheter. Vår sammanvägda bedömning är därför att en kostnadsbesparing på minst mellan 10 och 15 procent är fullt möjlig att uppnå i den slutna somatiska sjukhusvården. Detta motsvarar hela sjukvårdskostnaden för till exempel Uppsala läns landsting. Det finns heller ingen motsättning mellan goda medicinska resultat och låg kostnad eller hög produktivitet, vilket även är den slutsats som dras i en studie från 2008 baserad på Sveriges Kommuner och landstings ”Öppna jämförelser” av sjukvården. Tvärtom kan kvalitetsbrister leda till ytterligare behandlingar och förlängda vårdtider och därmed högre kostnader, medan låga kostnader kan tyda på god styrning och ledning, där resurser anpassas till behov, arbetssättet är välstrukturerat, ledtiderna är korta och felen få. Vi förespråkar två strategier för att driva utvecklingen framåt. Den första är konkurrensutsättning. Det kan ske av hela sjukhus eller enskilda kliniker. Den andra är benchmarking, det vill säga fördjupade jämförelser i syfte att vidta produktivitetshöjande åtgärder. Konkurrensutsättning skapar ett nödvändigt förändringstryck och är därför i närtid sannolikt mest effektivt. För att konkurrensupphandling ska fungera väl krävs ett tillräckligt antal leverantörer. En lag om begränsning av vinst eller av vinstutdelning inom bland annat sjukvården skulle undanröja drivkraften för att investera i privata företag i vården, eftersom kapital skulle satsas och riskeras utan möjlighet till ersättning. Konsekvensen blir att vi sannolikt inte får några privata vårdföretag som kan driva till exempel länssjukhus eller kliniker på sjukhus på entreprenad. Erfarenheterna från Capios drift av S:t Görans sjukhus i Stockholm är dessutom entydigt positiva. S:t Göran har under den senaste tioårsperioden bedrivit vård med god kvalitet och sammantaget till en väsentligt lägre ersättning från landstinget än de offentligt drivna sjukhusen samtidigt som man gått med vinst. De har också bidragit till att sätta fokus på att förbättra produktiviteten på de offentligt drivna sjukhusen i Stockholms län. Det går således att förbättra effektiviteten inom sjukvården. Men då krävs att konkurrens tillåts, inte förbjuds. Det är viktigt att ledamöterna på den socialdemokratiska kongressen har detta i åtanke så att möjligheterna att klara kommande vårdbehov inom ramen för den gemensamma finansieringen blir så goda som möjligt! Annika Lundius vice vd Svenskt Näringsliv Anders Morin ansvarig Välfärdspolitik, Svenskt Näringsliv Sjukvårdskostnader De samlade kostnaderna för den svenska sjukvården 2008 var drygt 186 miljarder kronor. Det innebär en kostnad per invånare på cirka 20 000 kronor. År 2003 kostade sjukvården knappt 152 miljarder. Kostnaden per invånare var då cirka 17 000 kronor. Mellan åren 2003 och 2008 ökade sjukvårdskostnaderna med 6,8 procent, räknat i fasta priser. Källa: Socialstyrelsen


Nu skrattar vi åt det svarta

Summary: Komikerna tar upp ämnen som våldtäkt och Förintelsen. Humorn blir allt svartare och mer cynisk. Men skratten är tvetydiga. 3 TECKEN PÅ TRENDEN

De flesta av oss vill skratta våra rädslor rakt i ansiktet. Hahaha. Så när oro och ångest fyller samtiden blir vår humor allt svartare och mer cynisk. Det är logiskt. Därför väljer allt fler komiker humor som är rejält tabu och verkligen utmanar den goda smaken. Det nya svarta är den svarta humorn – men den passar inte alla. Freja Hallberg, som var med om att starta radioprogrammet”Pang Prego” med sin udda humor, är en del av denna nya våg. En av hennes ståupphistorier handlar om hennes tankar om en våldtäkt, där publiken sitter på helspänn och inte vet om den ska skratta eller gråta. – Det sägs ju att man får skämta om allt, men våldtäkt verkar vara ett undantag. Trots att det ändå är något som berör oerhört många. Jag hade aldrig hört någon göra det innan, så jag ville prova, säger Freja Hallberg. – Men jag ville inte rikta skämtet mot någon personligen, utan snarare vända och vrida på perspektiven. Hur kan våldtäkt ens finnas? Hon tycker om den här sortens öppna humor, där hon kan prata länge om att enhörningar är dåliga fantasidjur och svårigheterna med att byta kön. Hon hoppas däremed så ett tankefrö hos besökarna. – När humorn blir intelligentare och djupare blir konsekvensen att det också blir mörkare. Att bara vara svartfungerar nog inte, humorn måste vara med för att göra det hela uthärdligt. Jonatan Unge är en annan svarthumorist och han kan stå länge och berätta historier som hoppar fram och tillbaka, såklart utan typisk komisk poäng. Ett exempel är hur han av misstag råkar kissa på ett barn, vilket triggar ett existentiellt samtal mellan honom och barnet. Vilket utmynnar i ingenting. Såklart. Några andra är Aron Flam, vars tankar (humor?) om Förintelsen är riktigt absurda, Sandra Ilar, som släpper in oss i Blondinbellas tankevärld, och Maggan Hammar. – Om det ska analyseras kan man väl säga att det handlar om en sorts katarsis, både för mig på scen men också för publiken. Att höra mig berätta om olika vidrigheter får väl oss att känna samhörighet i en sorts uppgivenhet, halvskrattar Jonatan Unge. Han menar att det går att uppfatta denna humor som kall och cynisk, men att publiken numera är så smart att den förstår vad som är humor och inte. Han tycker som Freja Hallberg, att svenskar blivit redo nu. – Trots allt jag säger har ingen någonsin buat ut mig. Jag kan nog säga nästan vad som helst, jag uppfattas nog som en ofarlig idiot. Men Adde Malmberghar varit i centrum av denna scen sedan 1988, när den tog fart i Sverige, och han är kritisk. Han ser ett behov hos en del, främst yngre komiker, att vara originella och därför vara elaka och grova. Samtidigt finns det en annan populär sort, komikern som jobbar med trygghet och varma skratt. – När folk är oroliga för att bli arbetslösa och annat så vill de flesta inte bli mer modstulna. Då blir vardagssituationer kring familj och barn tacksamt material. Skrattet är tvetydigt, det kan brukas för att förskjuta den som anses vara ”annorlunda” men också som smörjmedel mellan främlingar, för att öka vi-känslan. De svarta komikernas attraktion ligger i att de gör den gränsen suddig, när vi vill överraskas av suddiga gränser. Humorns övergripandeuppgift är att ifrågasätta tabun på olika sätt, menar Bengt af Klintberg, professor i etnologi som forskat och skrivit böcker om bland annat vandringssägner. Han påminner om Sigmund Freuds bok ”Vitsen och dess förhållande till det omedvetna”, där ämnena i sig inte är det roliga enligt psykoanalysens fader, utan att de fyller oss med – såklart – oro och ångest. – Det blir en säkerhetsventil att skämta om det som vi är oroliga och rädda för. Att humorn blir svartare och mer cynisk har nog med det att göra. Publiken måste känna att tabun retas, och om det inte är så längre måste humorn erövra nya områden, säger af Klintberg. Timothy Tore Hebb är frilansjournalist. Han ser den nya svarta humorn som en psykologisk frontlinje när Anna Ankor och Sverigedemokrater blir allt mer accepterade i medierna. tecken påtrenden 1 Freja Hallberghistorier om våldtäkt pendlar mellan underfundiga reflexioner och iskalla iakttagelser. 2 Jonatan Ungesabsurda monologer raserar (nästan) alla tabun som finns. 3 Sandra Ilarsimitation av Blondinbella ger dig en ny bild av bloggarnas prinsessa. 1 Freja Hallberg historier om våldtäkt pendlar mellan underfundiga reflexioner och iskalla iakttagelser. 2 Jonatan Unges absurda monologer raserar (nästan) alla tabun som finns. 3 Sandra Ilars imitation av Blondinbella ger dig en ny bild av bloggarnas prinsessa.


Nu skrattar vi åt det svarta

Summary: Komikerna tar upp ämnen som våldtäkt och Förintelsen. Humorn blir allt svartare och mer cynisk. Men skratten är tvetydiga.

De flesta av oss vill skratta våra rädslor rakt i ansiktet. Hahaha. Så när oro och ångest fyller samtiden blir vår humor allt svartare och mer cynisk. Det är logiskt. Därför väljer allt fler komiker humor som är rejält tabu och verkligen utmanar den goda smaken. Det nya svarta är den svarta humorn – men den passar inte alla. Freja Hallberg, som var med om att starta radioprogrammet( ”Pang Prego” med sin udda humor, är en del av denna nya våg. En av hennes ståupphistorier handlar om hennes tankar om en våldtäkt, där publiken sitter på helspänn och inte vet om den ska skratta eller gråta. – Det sägs ju att man får skämta om allt, men våldtäkt verkar vara ett undantag. Trots att det ändå är något som berör oerhört många. Jag hade aldrig hört någon göra det innan, så jag ville prova, säger Freja Hallberg. – Men jag ville inte rikta skämtet mot någon personligen, utan snarare vända och vrida på perspektiven. Hur kan våldtäkt ens finnas Hon tycker om den här sortens öppna humor, där hon kan prata länge om att enhörningar är dåliga fantasidjur och svårigheterna med att byta kön. Hon hoppas däremed så ett tankefrö hos besökarna. – När humorn blir intelligentare och djupare blir konsekvensen att det också blir mörkare. Att bara vara svart fungerar nog inte, humorn måste vara med för att göra det hela uthärdligt. Jonatan Unge är en annan svarthumorist och han kan stå länge och berätta historier som hoppar fram och tillbaka, såklart utan typisk komisk poäng. Ett exempel är hur han av misstag råkar kissa på ett barn, vilket triggar ett existentiellt samtal mellan honom och barnet. Vilket utmynnar i ingenting. Såklart. Några andra är Aron Flam, vars tankar (humor om Förintelsen är riktigt absurda, Sandra Ilar, som släpper in oss i Blondinbellas tankevärld, och Maggan Hammar. – Om det ska analyseras kan man väl säga att det handlar om en sorts katarsis, både för mig på scen men också för publiken. Att höra mig berätta om olika vidrigheter får väl oss att känna samhörighet i en sorts uppgivenhet, halvskrattar Jonatan Unge. Han menar att det går att uppfatta denna humor som kall och cynisk, men att publiken numera är så smart att den förstår vad som är humor och inte. Han tycker som Freja Hallberg, att svenskar blivit redo nu. – Trots allt jag säger har ingen någonsin buat ut mig. Jag kan nog säga nästan vad som helst, jag uppfattas nog som en ofarlig idiot. Men Adde Malmberg har varit i centrum av denna scen sedan 1988, när den tog fart i Sverige, och han är kritisk. Han ser ett behov hos en del, främst yngre komiker, att vara originella och därför vara elaka och grova. Samtidigt finns det en annan populär sort, komikern som jobbar med trygghet och varma skratt. – När folk är oroliga för att bli arbetslösa och annat så vill de flesta inte bli mer modstulna. Då blir vardagssituationer kring familj och barn tacksamt material. Skrattet är tvetydigt, det kan brukas för att förskjuta den som anses vara ”annorlunda” men också som smörjmedel mellan främlingar, för att öka vi-känslan. De svarta komikernas attraktion ligger i att de gör den gränsen suddig, när vi vill överraskas av suddiga gränser. Humorns övergripande uppgift är att ifrågasätta tabun på olika sätt, menar Bengt af Klintberg, professor i etnologi som forskat och skrivit böcker om bland annat vandringssägner. Han påminner om Sigmund Freuds bok ”Vitsen och dess förhållande till det omedvetna” , där ämnena i sig inte är det roliga enligt psykoanalysens fader, utan att de fyller oss med – såklart – oro och ångest. – Det blir en säkerhetsventil att skämta om det som vi är oroliga och rädda för. Att humorn blir svartare och mer cynisk har nog med det att göra. Publiken måste känna att tabun retas, och om det inte är så längre måste humorn erövra nya områden, säger af Klintberg. Timothy Tore Hebb är frilansjournalist. Han ser den nya svarta humorn som en psykologisk frontlinje när Anna Ankor och Sverigedemokrater blir allt mer accepterade i medierna. tecken på( trenden) 1 Freja Hallberg historier om våldtäkt pendlar mellan underfundiga reflexioner och iskalla iakttagelser. 2 Jonatan Unges absurda monologer raserar (nästan) alla tabun som finns. 3 Sandra Ilars imitation av Blondinbella ger dig en ny bild av bloggarnas prinsessa. 3 TECKEN PÅ TRENDEN 1 Freja Hallberg historier om våldtäkt pendlar mellan underfundiga reflexioner och iskalla iakttagelser. 2 Jonatan Unges absurda monologer raserar (nästan) alla tabun som finns. 3 Sandra Ilars imitation av Blondinbella ger dig en ny bild av bloggarnas prinsessa.


Han vet vad han tycker

Summary: Max Lundin gillar bilar och fotboll. Han är mycket säker på vilka märken och lag han gillar – det är Chevrolet och Djurgården som gäller.

Vad är det för likhet mellan en elektrisk bas och en V8:a? De mullrar. Max Lundin är förtjust i ljuden från båda. Elbas ska han börja spela nästa år. En Cheva, helst en Camaro, vill han skaffa sig så snart han fyllt arton och tagit körkort. – Pappa har en kompis som har en Pontiac Firebird. Den är inte så snygg där fram, tycker jag. Men den låter bra! Max Lundin tittar hellre på bilar på Blocket än spelar tevespel – han har koll på alla bilmärken. – Fast inte riktigt alla modeller. Nåja. Vi hamnar i en diskussion om vilken serietillverkad bil som är snabbast, Bugatti Veyron eller Koenigsegg CCXR. När jag berättar om vilken bil jag själv tycker bäst om plockar han bland sina bildtidningar snabbt fram ett häfte om Jaguar. – Nej, jag ska inte skaffa moppe. Det är bättre att spara pengarna till en bil. Max Lundin visar sin ansenliga samling bilmodeller, samtliga sportbilar, och bland dem en fin Dodge Viper han byggt själv: – Klart att det ska vara en tvådörrars. Han har bestämda åsikter även om fotboll. Djurgården är det enda Stockholmslaget värt namnet, och i engelska ligan är det Chelsea som gäller. Anhängare av AIK eller Westham göre sig således icke besvär. Det är mycket fart som gäller för denne tioåring, också på spelplanen. Det har gått bra för Mellansjö innebandylag: – Vi är bland de bästa lagen söder om Stockholm. Inga förluster. 14–3, 9–4 och 0–0 de senaste matcherna. – Men det har inte gått lika bra med fotbollen, tillstår den unge forwarden i Huddinge If. Max Lundin funderar på att byta till en skola med fotbolls-inriktning när det är dags för sjätte klass, men inser också att det som vuxen kan vara svårt att försörja sig på idrott: – Man tjänar antagligen inte så mycket pengar. Man måste nog ha ett annat jobb också. Om man gillar sport och musik (favoritämnet i skolan, till skillnad från svenska och matte) är det lyckosamt att ha en mamma som delar dessa intressen, och som tagit med sonen till Peace & Love-festivalen i Borlänge så att han fick stå vid sidan av scenen när Adam Tensta uppträdde. Max Lundin gillar hiphop, men allra mest Malcolm Young, gitarrist i australiska rockbandet AC/DC. Han har själv tagit gitarrlektioner, och gillar sin musiklärare, Christiano. Och att ”pappa håller på med bilar hela tiden” är förstås inte heller fel. Dessutom delar far och son lusten att fiska, då i Norrviken vid Lidingö. – Mest har det blivit abborrar. Men jag har fått en gädda på tre kilo, berättar Max Lundin och måttar med armarna. Per Mortensen per.mortensen@dn.se 08-738 12 38


”Sjuksköterskorna kan bli av med sin löneökning 2010”

Summary: Sveriges Kommuner och landsting i sin nya Ekonomirapport: Krisens effekter blir särskilt kännbara under 2011 med underskott på mellan 10 och 18 miljarder kronor.Alla parter måste visa samhällsansvar när nya löner för en miljon kommun- och landstingsanställda snart ska förhandlas fram. Sjuksköterskor och andra grupper inom Vårdförbundet har redan ett avtal för 2010 om 2 procents löneökningar. När det ingicks var det ingen som kunde ana den ekonomiska krisen. Som seriösa arbetsgivare ställer vi oss därför frågan om sjuksköterskeavtalet ska sägas upp. Vi kommer att använda de närmaste månaderna för att noga analysera detta, skriver ledande företrädare för Sveriges Kommuner och landsting.

I dag presenterar Sveriges Kommuner och landsting, SKL, sin nya Ekonomirapport, prognosen för hur ekonomin i kommuner och landsting kommer att utvecklas under 2010. De som hade hoppats att den ekonomiska krisen snart var över och att rapporten därför skulle domineras av positiva besked för den långsiktiga utvecklingen blir tyvärr besvikna. Enligt SKL:s bedömningar kommer kommuner och landsting att gå med en miljard kronor i underskott under 2009. 2010 beräknas ett överskott på tre miljarder vilket är två miljarder bättre än vad SKL visade i den prognos som presenterades i maj. Förklaringen till denna förbättring är främst det engångsbidrag på cirka 17 miljarder som staten tillför kommunsektorn nästa år. Tack vare dessa tillfälliga medel finns det förutsättningar att välfärden i allt väsentligt kan skyddas under nästa år och att besparingar som leder till uppsägningar av medarbetare inom skola, vård och omsorg kan begränsas. Men även om nedskärningarna under 2010 förhoppningsvis blir mindre än vad vi fruktade så sent som för ett halvår sedan finns det anledning att vara mycket orolig när vi kommer in på 2011. År 2011 återstår nämligen bara fem av de tillfälliga miljarderna från staten. Samtidigt visar Ekonomirapporten att krisens effekter kommer att vara mycket märkbara för kommuner och landsting även detta år. För 2011 redovisar SKL tre alternativa scenarier som leder till mellan 10 och 18 miljarder i underskott . Även om man inte bygger ut verksamheten alls väntar ett underskott på 10 miljarder. Om kostnaderna tillåts öka trendmässigt växer underskottet till 18 miljarder kronor. Inte minst är det den ökande arbetslösheten som kommer att innebära påfrestningar. Det kommer att slå hårt mot kommuner och landsting på flera sätt. Behoven av ekonomiskt bistånd (främst det som förr kallades socialbidrag) ökar samtidigt som minskande sysselsättning leder till en mycket liten ökning av skatteunderlaget. Förutom dessa utmaningar vet vi också att kommuner och landsting måste rusta sig för en framtid som innebär ökade krav från medborgarna på leverans av välfärdstjänster. Särskilt gäller detta de accelererande kraven på ytterligare resurser till vårdsektorn och äldreomsorgen. Det kommer inte att räcka att tillskjuta mer pengar, vi måste också genomföra produktivitetsförbättringar. Det handlar inte om att få de medarbetare som redan jobbar hårt att jobba hårdare utan snarare om att vi blir bättre på att arbeta smartare, är öppna för ny teknik och att kommuner och landsting avsätter resurser till kompetensutveckling. Olika åtgärder kommer alltså att behöva vidtas för att kommuner och landsting ska kunna möta växande krav och samtidigt få balans i sina ekonomier. Det som vi närmast kan påverka, och som kommer att få mycket stor betydelse för ekonomin i kommuner och landsting är den kommande lönerörelsen. I dessa förhandlingar kommer det att bli viktigare än någonsin att alla visar mognad och mod. I en tid då Sverige går igenom den allvarligaste ekonomiska krisen sedan trettiotalet måste alla parter visa samhällsansvar när lönen för sammanlagt drygt en miljon anställda inom kommuner och landsting ska förhandlas fram. Utan ett sådant ansvar kommer vi inte att kunna skydda vare sig välfärden eller jobben inom sektorn. En viktig del av ansvarstagandet är också att låta fakta vara utslagsgivande för de kommande avtalen. Fakta är till exempel att antalet elever i grundskolan under de senaste fem åren har minskat med 13,5 procent medan samtidigt antalet tjänstgörande lärare endast har minskat med 7 procent. Mot den bakgrunden är det inte trovärdigt när lärarfacken går in i avtalsrörelsen och hävdar att det för närvarande sker en nedrustning i skolan som riskerar att drabba eleverna. När antalet lärare blir färre är det alltså inte en nedrustning av kvaliteten utan en självklar effekt av att elevunderlaget minskar. Vi vill därför vädja till våra motparter på arbetsmarknaden att inse stundens allvar. Nästa års löneavtal måste ta sin grund i det faktum att Sveriges samlade produktion i år backar med mer än 4 procent. Med ansvarsfulla avtal kan vi värna jobben och fortsätta att ge medborgarna hög kvalitet på välfärdstjänsterna. Oansvariga avtal, som inte tar hänsyn till den djupa krisen, kommer däremot att direkt slå mot vård, skola och omsorg och därmed tvinga fram ytterligare uppsägningar. Avtalsrörelsen 2010 kommer inte att omfatta sjuksköterskor och andra grupper inom Vårdförbundet. Det finns redan ett avtal för denna grupp som innebär ett utrymme för löneökningar på 2 procent under 2010. Den ökningen ska läggas ovanpå en redan hög löneutveckling för dessa grupper de senaste åren. Avtalets konstruktion möjliggör för oss att säga upp det före kommande årsskifte. När det ingicks var det ingen som kunde ana den ekonomiska krisen. Som seriösa arbetsgivare måste vi därför ställa oss frågan om vi ska säga upp sjuksköterskeavtalet eller om vi bedömer att landstingen kan klara de ytterligare 2 procent som ligger i avtalet. Vi kommer att använda de närmaste månaderna för att noga analysera detta. Parallellt med ett ekonomiskt ansvar för helheten är det också dags för oss och våra motparter att öka våra medarbetares möjligheter att påverka sin egen lön inom ramen för den totala lönesumma som står till förfogande. Det måste genomföras lokalt. Kommuner och landsting har olika förutsättningar. Det är inte förhandlare i Stockholm som bäst känner till vardagen. Kommunerna och landstingen gör vad de kan för att komma ut ur krisen med fortsatt god service inom vård, skola och omsorg. Med en gemensam insikt om stundens allvar kan vi värna och utveckla välfärden. Gruppledarna i Sveriges Kommuner och landstings arbetsutskott Anders Knape (M) ordförande Carola Gunnarsson (C) förste vice ordförande Ilmar Reepalu (S) andre vice ordförande Lennart Gabrielsson (FP) tredje vice ordförande Anders Sellström (KD)


”Svenska medier leker på Sverigedemokraternas villkor”

Summary: Kulturjournalist på SVT: Jimmie Åkesson måste vara världens lyckligaste politiker i dag. Det är tydligt att Sverigedemokraternas ordförande Jimmie Åkesson försöker kopiera Geert Wilders, ledare för det islamfientliga holländska partiet PVV (Partij voor de Vrijheids). Och det är lika uppenbart att svenska medier går precis i samma fälla som de holländska har gjort. Svenska Dagbladet gav Åkesson en förstasida, en ledare och ett heluppslag. I DN samma dag gick Jan Hjärpe, Henrik Brors och Maria Schottenius till attack. Uppmärksamheten är ovärderlig för SD och Jimmie Åkesson. Flodvågen av anklagelser befäster bilden av en hårt arbetande partiledare som ensam slåss mot hela det politiska och mediala Sverige, skriver Roland Zuiderveld.

I juli besökte jag Haag för att göra en intervju med Partij voor de Vrijheids, PVV:s, partiledare Geert Wilders för SVT:s Aktuellt. Partiet hade just skrällt i valet till Europaparlamentet och fått 17 procent av de holländska väljarnas röster. I mätning på mätning har partiet sedan dess bekräftat sin ställning som Nederländernas näst största parti efter premiärminister Balkenendes kristdemokratiska CDA. PVV:s politik kan egentligen beskrivas med ett enda ord: islamfientlig. Nästan allt Geert Wilders gör och säger syftar till att provocera. Provokationen verkar rikta sig mot landets muslimer, men i själva verket riktar den sig i minst lika hög grad mot landets politiker och medier. Och provokationen lyckas så gott som jämt. Det senaste exemplet är den skatt som Geert Wilders för ungefär en månad sedan föreslog att alla som ville bära slöja måste betala. 10 000 kronor per år skulle det kosta enligt principen ”den som förorenar ska också betala”. Fördömandena i den nederländska pressen kom förstås direkt. Den allmänna uppfattningen var att Geert Wilders hade gått för långt den här gången, till och med för sina egna väljare. Det skulle straffa sig. Det här var i mitten av september när Synovates opinionsbarometer gav partiet 16 procents stöd hos väljarna. Tre veckor senare publicerade Synovate sin nästa undersökning. Nu hade stödet för PVV stigit till nära 18 procent. Geert Wilders kan kanske snart titulera sig ledare för landets största politiska parti. Åtminstone i opinionsmätningarna. När debatten pågick som bäst, försökte sig filosofen och författaren Rob Wijnberg på att analysera Geert Wilders framgångar i ett populärt samhällsmagasin på tv. ”Det handlar inte om att folk stöder Wilders syn på islam eller hans politiska förslag. Snarare handlar det om att många människor har en känsla av att Geert Wilders känner vad de också känner. En diffus känsla av att något är fel i landet.” Den här beskrivningen delas av Willem Wagenaar på Anne Frank-stiftelsen i Amsterdam. Han forskar om högerpopulistiska och högerextrema partier och menar att Wilders sätt att profilera sig som en outsider, mot etablissemanget, lockar många att rösta på honom. De människor som inte röstar på PVV:s invandrings- och islamfientliga politik, röstar alltså i stället på ett utanförskap som de kan identifiera sig med. Undersökningar visar att Wilders väljare numera är alldeles vanliga holländare som tenderar att vara något, men inte mycket, lägre utbildade än genomsnittet. När jag började titta närmare på PVV och den holländska debatten, kändes likheten med Sverigedemokraterna långt borta. Jimmie Åkesson verkade inte ha mycket av Geert Wilders mediala begåvning. SD:s syn på invandrare liknade mer urvattnad högerextremism än Geert Wilders angrepp på islam som snarare för tankarna till Samuel Huntingtons idéer om en kamp mellan civilisationer. Efter Jimmie Åkessons debattartikel i Aftonbladet den 19 oktober har allt det här förändrats. Det är tydligt att Jimmie Åkesson försöker kopiera Geert Wilders och Pia Kjærsgaards islamfientliga politik. Och det är lika uppenbart att svenska medier går precis i samma fälla som de holländska medierna har gjort. Svenska Dagbladet gav på tisdagen Åkesson en förstasida, en ledare och ett heluppslag som skulle peka på alla faktafel som fanns i artikeln i Aftonbladet. Förutom att man i något fall i stället lyckades bekräfta att Åkessons siffror var korrekta, gav man honom och partiet en både omfattande och kraftigt negativ publicitet. I Dagens Nyheter samma dag gick Jan Hjärpe, Henrik Brors och Maria Schottenius till attack mot Åkessons artikel. Maria Schottenius tyckte att Jimmie Åkesson aldrig borde ha fått publicera den eftersom innehållet kan innebära hets mot folkgrupp. Jimmie Åkesson måste vara världens lyckligaste politiker i dag. Uppmärksamheten är ovärderlig, både eftersom den är omfattande och för att den är negativ. Kanske är tanken bakom kritiken att på något sätt begränsa partiets inflytande i svensk politik. Det kommer i så fall inte att fungera. Däremot kommer flodvågen av anklagelser mot SD att befästa bilden av hur en kanske inte alltför slipad men åtminstone hårt arbetande Jimmie Åkesson ensam försöker slåss mot hela det politiska och mediala Sverige. Det här är inte en kamp som Jimmie Åkesson behöver vinna. Han behöver bara stå kvar på benen för att ta partiet än högre i opinionen. Nu ska justitiekanslern granska om Aftonbladets chefredaktör Jan Helin har gjort sig skyldig till hets mot folkgrupp genom att tillåta Åkesson att publicera sin artikel. Det här är intressant, inte minst eftersom det i Nederländerna går att spåra dagens höga stöd för PVV till en speciell tidpunkt. I januari 2009 kom beskedet att flera organisationer hade lyckats få Geert Wilders åtalad för hans hätska uttalanden om muslimer. Då hade partiet mellan 6 och 7 procent i opinionen. Efter beskedet klättrade stödet för PVV snabbt till 20 procent – en tredubbling på bara några veckor. En undersökning som gjordes av opinionsinstitutet Maurice de Hond visade att hälften av alla holländare var emot processen mot Wilders, som ska avgöras i januari 2010. Det lär bli ett medialt spektakel utan like, för Wilders har lovat att kalla radikala imamer som vittnen och göra vad han kan för att se till att islam snarare än han själv ställs inför rätta. Man kan fundera över vad det betyder att det blir Jan Helin och Aftonbladet som kommer att prövas snarare än Jimmie Åkesson själv. En rättsprocess kommer hur som helst knappast att missgynna Sverigedemokraterna, som förstås får mer negativ uppmärksamhet. En fällande dom drabbar framför allt Aftonbladet. En friande dom kommer däremot att bli en seger för Åkesson över alla journalister och tyckare som armbågat sig fram för att ropa ”rasism” och ”hets mot folkgrupp”. Det är inget annat än ren klantighet att försätta sig i ett sådant läge. Det är att leka helt och hållet på Sverigedemokraternas egna villkor. Om svenska opinionsbildare och journalister menar allvar med att bemöta och granska Sverigedemokraterna, bör motfrågan till Jimmie Åkesson inte vara formulerad som en anklagelse. Den bör kanske inte ens handla om innehållet i Åkessons artikel, utan snarare om varifrån han ska ta pengarna till att finansiera de kraftigt höjda pensioner som partiet föreslår och hur han ska betala storsatsningarna på rättsväsendet. Visst – det är svårt att debattera med invandringsfientliga högerpopulister, för samtalet har en tendens att ständigt skifta spår och börja handla om invandringspolitik. Men allvarligt talat: svenska medier är vuxna uppgiften. Jimmie Åkesson är ingen svensk Geert Wilders, men som medielogiken ser ut just nu så lär han sig nog snabbt. Det är dags att sluta kasta sand i Sverigedemokraternas sandlåda. Lämna grabben ensam med sina spadar och gå och spela fotboll i stället! Roland Zuiderveld tjänstledig kulturredaktör på SVT, skriver på en bok om Geert Wilders och invandringspolitiken i Nederländerna, som kommer ut nästa år. SD:s valsiffror Sverigedemokraterna har successivt stärkt stödet i väljaropinionen under 2000-talet. I riksdagsvalet 2002 erhöll partiet 1,44 procent av rösterna. EU-valet två år senare blev en liten tillbakagång med 1,13 procent. I valet 2006 mer än fördubblades antalet röster och partiet fick 2,9 procent. Det hittills bästa resultatet nåddes i EU-valet i år då SD fick 3,3 procent. I de senaste mätningarna har partiet pendlat kring riksdagsspärren på 4 procent. Starkast stöd har partiet i Skåne och Blekinge. Källa: sverigedemokraterna.se


Tuva Novotny: ”Hollywood och jag, det var en riktig kulturkrock”

Summary: Tuva Novotny är aktuell i svenska ”Bröllopsfotografen”, danska ”Simon og Malou” –och snart i amerikanska ”Eat, pray, love”, där hon spelar mot Julia Roberts. DN Söndags Johan Åkesson träffade en svensk stjärna som inte imponeras av Hollywoods maskineri.

Dagens soundtrack är viskande pop från Norge. Kings of Convenience nya spelas i Tuva Novotnys laptop. Hon har just satt en deg till ett danskt femkornsbröd och vilar nu armbågarna mot matbordet. Det är måndagsmorgon och Tuva förvarnar att telefonen kan komma att ringa. Måndag är fixardag. Men Tuva tar det lugnt och bjuder på te. Vi är hemma hos henne, i en liten, ljus lägenhet mitt i Köpenhamn. Förra veckan kom hon hem från en månads jobb i Rom med Julia Roberts. Nästa vecka reser hon först till Stockholm, sedan till Luleå, för sin roll i Kjell Sundvalls nya film.' I dagarna hade ”Bröllopsfotografen” biopremiär i Sverige, och i slutet av oktober går den romantiska komedin ”Simon og Malou” upp på danska biografer. Båda filmerna med Tuva Novotny i en av huvudrollerna. Det är mycket nu, men 29-åriga Tuva Novotny är inte det minsta stressad. Den just avklarade filminspelningen i Rom, där Tuva spelar sidekick till Julia Roberts i ”Eat, pray, love”, skulle man kunna kalla ”det stora internationella genombrottet”. Ett genombrott som Tuva välkomnar motvilligt. Dessutom är hon inte nöjd med sin insats. – Det är ett så stort maskineri i de stora Hollywoodfilmerna och tricket är att fylla sina repliker med kött och blod trots att man bara har tre sekunder på sig och sjutton producenter som flåsar i ens nacke. Men jag känner inte att jag lyckades. Jag kände mig blockerad. En månad i Rom där ”kostymklädda snubbar” hämtade och lämnade Tuva vid hotellentrén varje morgon och kväll och där en assistent knappt ville låta henne gå på toaletten ensam, var en högljudd väckarklocka för Tuva. På branschsajten Filmnyheterna.se skrev Tuva en krönika om hur hon kommer att börja jobba i kassan på Ica den dagen svensk film blir en kopia av det amerikanska stormaskineriet hon just upplevt. – Jo, man frågar sig, varför gör jag det här? Kärleken till filmkonsten, kärleken till mitt jobb, kommer i skymundan när allt ska klaffa i ett enormt maskineri. Men jag kanske borde ha haft mer av glimten i ögat när jag skrev min krönika, för samtidigt var det ju skithäftigt. Att stå där och se allt hända. Jag kände mig som ett barn. På vilket sätt blev du som ett barn? – Jag har ju vuxit upp med ”Pretty Woman” och nu var det liksom ”Julia, ska vi läsa en scen?” Hur var hon, Julia Roberts? – Inspelningsplatsen var omringad av fans, och fotografer hängde i träden, men hon var ett überproffs och lät det inte störa henne. Jag beundrar henne, hur hon har tagit sig upp till toppen och ändå lyckas hålla så hårt på sitt privatliv. Det finns inte många som är på hennes nivå och nu spelade vi på samma planhalva, det var häftigt. Fotografen Anders Hansson stegar upp för trapporna och in i lägenheten. Han och Tuva pratar om hur man bör hålla i ett kameraobjektiv. Tuva spelar en aspirerande fotograf i ”Bröllopsfotografen” och verkar över lag ha ett stort intresse för fotografi. Många privata foton pryder väggarna, och ett inramat foto i svartvitt av den tjeckiske fotografen Josef Koudelka hänger inramat bakom matbordet. När det är dags för fotografering blir det bilder rakt upp och ner utan krusiduller. Tuva tar inte en sekund till att titta i spegeln innan. I sitt mediemanifest som ibland skickas ut till journalister inför intervjuer, står klart och tydligt att hon inte tänker stylas eller posera på ett onaturligt sätt. För att inte ”medverka till unga flickors strävan efter film- och modebranschens glamouriserande och ytliga utseendeideal”, som hon själv formulerar det. I sin relation till massmedier är Tuva också noga med att hålla isär sitt privatliv från yrkesrollen. Familjen hålls utanför intervjuer och Tuva är återhållsam med att berätta om sig själv. Men vad får då svenska filmtittare för bild av henne? – Jag försöker att inte tänka på det. Men en kompis hörde på en middag att jag är en rödvinsdrickande kvasikulturfeminist. Jag förstår att läsare kan få en smal bild av offentliga personer, det blir en ensidig personlighet som kommer fram i intervjuer, bara en bråkdel av personen. Men jag är inte intresserad av att ge ett heltäckande porträtt. Bryr du dig om vad andra tycker? – Det händer, särskilt med bloggens tillfart, det har blivit så tillgängligt för folk att ha åsikter om allt. Många elaka och ogynnsamma kommentarer kommer fram. Vi lever i en kultur av elak ironi som fortfarande är modernt. Det kan jag bli ledsen för. Jag kan känna mig uppgiven inför mänskligheten. Om din favoritregissör får för sig att göra en film med riktigt ”elak ironi” som du inte gillar, tackar du då nej till huvudrollen? – Det beror ju på vad man riktar ironin mot. Ironi som samhällskritik kan ju bli riktigt bra, men inte riktat mot en person. Det finns en ironiserande och ansvarslös mobbningskultur bland vuxna som jag tycker är hemsk. I ”Bröllopsfotografen” skildras hur elaka vuxna kan vara mot varandra. Och samtidigt undrar vi varför barnen retar varandra ... Varför tror du en sådan ”mobbningskultur” kan vara så populär? – Det handlar om en slapp hållning till medmänsklighet, som späds på av ett medieklimat som skor sig på andras olycka; skvallerpress och mobbnings-tv. Är det varmare i Köpenhamn? – Här riktar man sitt missnöje mot politiker och auktoriteter som satt sig i en position att bli granskade. Visst finns skvallerpress och mobbnings-tv här också, men de gånger det gått för långt har de som utsatts också slagit tillbaka med full kraft. Som till exempel Casper Christensen, känd komiker som efter att han förföljts av skvallerpress i åratal bjöd in chefredaktören för danska Se och hör till sitt tv-program, för en öppen och skoningslös moralisk utfrågning. Sunt tycker jag, att man inte bara finner sig i sådan behandling, utan slår tillbaka med samma vapen – offentlig debatt. Telefonen ringer och Tuva svarar i sitt headset – på norska första samtalet, på danska andra och på svenska tredje. Vi promenerar ned till stamfiket på Studiestræde och jag frågar Tuva om hon är en person som anpassar sig efter andra. – Att jag lärt mig danska har gjort saker lättare här. Bara en sån grej som att öppna ett bankkonto. Det är viktigt att anstränga sig, med språket tar man sig in i folksjälen, och jag vill vara en del av den. Det är också mitt jobb att ytligt kunna göra om mig, men i värderingar och åsikter anpassar jag mig inte. Hur viktigt är en films budskap för dig när du går in i ett projekt? – Jag använder mig av vad jag kallar en nödvändighetskompass. Det behöver inte vara en tung, existentiell berättelse, jag kan lika gärna göra en humorserie, men ämnet måste kännas relevant och viktigt att ta upp. Du är väldigt principfast? – Det är inga principer, bara ren självmedicinering. Men sen handlar det ju också om att ha mat på bordet, så kommer århundradets check kanske jag till och med måste tacka ja till en återförening av ”Skilda världar”. Är det inte jobbigt att spela kär i alla filmer? – Haha, nej, det är det lättaste som finns. Alla kommer ihåg hur det är att vara förälskad. Och när det gäller kärleksscener, sexscener, så är allt så tekniskt att det bara blir komiskt. Jag trivs bra med att spela i filmer om banala vardagssaker, där det är lätt för tittarna att relatera. Det vore konstigt om jag som skådespelare bara drömde om att få spela roller i komplexa situationer. Familjeliv och relationer är komplext nog för mig. Vad skäms du mest över i din karriär? – Det är så pinsamt att jag inte kan säga det. Är du säker? – Okej, det var när jag var 17 år och blev erbjuden 75.000 kronor för att vara bartender och spela skivor en helg, i Västerås och Luleå. När jag kom till baren i Västerås såg jag att det var ett tobaksbolag som sponsrade festen. Det var jobbigt och kändes helt fel. Vad är du mest stolt över då? – Att jag har ett familjeliv och en karriär som båda funkar. Hur får man det att funka? – Bra planering, och genom att hålla fokus på första prioritet, för min del familjen. Om inte familjen fungerar eller mår bra gör jag inget bra jobb, så det är en förutsättning att det ena inte görs på bekostnad av det andra. När vi kliver in på det skramliga kaféet börjar Tuva genast bära in disk till köket och prata med personalen bakom kassan. Hon känner ägarna och det händer att hon extrajobbar här, mest för att hjälpa till. Det gör hennes pojkvän också, en norsk kille som annars arbetar med mjukvarulicenser. Vi beställer in kycklingmackor, gjorda på bröd som Tuva lovprisar, och pratar mer om hennes senaste biofilm ”Bröllopsfotografen”. ”En äkta värmlandspöjk träffar en äkta överklasstjej i Stockholm och en motvillig vänskap föds”, förklarar Tuva. – Men han ger sig inte. När de till slut bortser från social tillhörighet inser båda att de har mycket gemensamt. Filmen handlar om vad någon är beredd att göra för att bli accepterad. Klasskillnader som hinder för kärleken är ett klassiskt tema på film. Hur verkligt dilemma är det egentligen tror du? – Det är en lång väg från Slottet till Rinkeby, klasskillnaderna finns och det är bra att man tar upp dem. Men filmen handlar också om samhällsnormer och utanförskap. Känner du dig utanför ibland? – Vem gör inte det? I Rom kände jag mig jävligt utanför. Klassåtskillnad eller statusfördelning kan ju ske i kulturkrockar och gruppdynamiker också, det handlar ju inte alltid om ekonomisk klass och förutsättning, utan också om social skolning och kulturell bakgrund. Hollywood och jag var nog en sån, kulturkrock liksom. Men jag lägger inte lika mycket vikt vid sådant nu. Det var annorlunda i tonåren då jag använde attribut och bekantskaper för att identifiera mig själv som människa och känna tillhörighet. I dag är det familjen som ger Tuva störst bekräftelse, berättar hon. Och även om familjen är tabubelagd i intervjusammanhang glider vi försiktigt in på ämnet. – I jobbsammanhang blir jag bekräftad och betald för projekt, det kan lätt kännas att man bara finns fram till nästa lönecheck. Många människor i Sverige har fått sparken senaste året och jag förstår vad som händer med deras självförtroende. Men när man inte blir bekräftad genom sitt jobb ser jag att partnerskap och familj är något man kan falla tillbaka på. Att åtminstone ha en familjeidentitet när yrkesidentiteten svajar. Vad tänker du på när du hör ordet kärlek? – Känslan av antingen eller. Att älska eller inte. Jag tycker att kärlek utan kompromisser är ”rubbish”. Det är när man böjer sig, kompromissar och ändå älskar någon som man kan prata om kärlek. Jag är ingen kämpe för giftermål eller andra kyrkliga traditioner, men kör man på ”antingen” ska det innefatta allt. Hur har din syn på kärlek utvecklats med åldern? – Jag tror att jag alltid har haft samma inställning, att älskar du någon så älskar du verkligen den personen. När jag var yngre hade jag en strävan efter kicksökande kärlek, då var förälskelsen större än kärleken. Med åren har jag insett att kärlek inte handlar om att vara en marskatt dygnet runt. För mig är det rädslan för att mista någon som är riktig kärlek. Är det din största rädsla? – Absolut. Men inte på ett dramatiskt plan. Rädslan för att förlora sin partner, eller i förlängningen ett barn, definierar kärnan av kärleken för mig. Att man inser att utan den personen blir det ett tomrum i ens liv. Hur romantisk är du? – Jag vet inte vad det ordet betyder nu för tiden. Om du menar romantisk som i att överraska sin partner med blommor så är jag inte det. Menar du romantisk som i att fantisera om att i framtiden kunna dra sig tillbaka på en strand med sin bästa vän och en Margarita i handen, ja, då är jag romantisk. Tuva Novotny Ålder: 29 år (fyller 30 i december) Aktuell: i Ulf Malmros nya film "Bröllopsfotografen", samt huvudroll i nya, danska filmen "Simon og Malou". Har dessutom just spelat en roll i amerikanska filmen "Eat, Pray, Love" med bland andra Julia Roberts. Under hösten är Tuva med i Kjell Sundvalls nya film "Bröderna Karlsson." Bor: lägenhet i centrala Köpenhamn. Familj: ”Stor”. Hemma i Köpenhamn bor hon med norsk sambo och ett barn. Bakgrund: Började sin karriär i tv-såpan "Skilda Världar" (1996), och har senare haft stora roller i filmer som "Jalla, Jalla", "Smala Sussie" och "Stoned". Tuva har även medverkat i tv-produktioner som "Norrmalmstorg", "Snapphanar" och "183 dagar". Släppte singeln ”Newfound lover” i samband med filmen "Smala Sussie" 2003. Var sommarvärd i P1 2006. Se webb-tv "Inspelningen av Bröllopsfotografen var som en fest"