"Lagen tillåter inte dagens kameraövervakning"

Summary: Justitiekansler Göran Lambertz överklagar Kammarrättens dom: Domstolar har gått längre i att medge övervakning än vad regering och riksdagen har gett klartecken för. Färska domar från Kammarrätten i Stockholm som tillåter utökad kameraövervakning överträder gällande lagstiftning. Regering och riksdag har aldrig gett klartecken för detta. Därför har jag överklagat domarna till Regeringsrätten, där det redan ligger ett antal mål om kameraövervakning av medborgare i Katrineholm, Falkenberg, Malmö, Helsingborg och Stockholm. Dessa mål är de viktigaste på många år när det gäller skyddet av den personliga integriteten. Intensivövervakning av stadskärnor innebär ett stort steg in i ett samhälle där människor kontrolleras på ett orimligt och integritetskränkande sätt. Utan tvivel börjar kamerorna ta över. Är det värt att få en kontinuerlig övervakning av alla människor? Det skriver justitiekansler Göran Lambertz.

I dagarna har Kammarrätten i Stockholm meddelat ett par viktiga domar angående kameraövervakning. Polisen tillåts att under stora delar av dygnet övervaka Medborgarplatsen och Stureplan i Stockholm samt kringliggande områden med kameror. Justitiekanslern har överklagat domarna till Regeringsrätten, där det nu ligger ett ganska stort antal mål om kamera-övervakning av centrala delar av våra städer. Processen ska inte drivas i medierna och jag ska i möjligaste mån undvika att argu-mentera på det sätt som görs i domstolarna. Men de mål som nu ska avgöras av Regeringsrätten är enligt min bedömning de viktigaste på många år när det gäller skyddet för den personliga integriteten. Och därför är det motiverat att målen blir kända och att det sägs offentligt vad som står på spel. Det kan inte hjälpas att detta kommer att ogillas av dem som anser att det i alltför hög grad, trots allt, blir ett processande i offentligheten. De mål som ligger i Regeringsrätten avser kameraövervakning i Katrineholm, Landskrona, Falkenberg, Malmö, Helsingborg och Stockholm. Ett motsvarande mål avseende Halmstad ligger i kammarrätten. Målen handlar alla om samma sak: ska kameraövervakning tillåtas i centrala delar av städerna därför att övervakningen minskar brottsligheten och underlättar utredning av de brott som begås? Överväger dessa goda effekter det intrång som övervakningen medför i människors privatliv? Det är så lagen är utformad. För att kameraövervakning ska tillåtas ska övervak-ningsbehovet överväga intrånget i den personliga integriteten, alltså intrånget i män-niskors privatliv. Justitiekanslern har enligt lagen om allmän kameraövervakning till uppgift att värna privatlivets intresse. Det är därför vi från JK agerar i dessa mål. Kameraövervakning har blivit allt vanligare på senare år. Det finns kameror i butiker, på vägar, på muséer och bibliotek, utanför restauranger, på flygplatser, i taxibilar, på läktare, etc. Även på gator och torg förekommer kameror, men hittills har man varit mycket restriktiv med att tillåta detta. Det är egentligen bara Möllevångstorget i Malmö och Stadsparken i Helsingborg av "stora parker, gator och torg" som övervakas i dag. Men något nytt är på väg att hända. I många städer har man begärt att få kamera-övervaka delar av stadskärnorna, de delar där man anser sig ha stora problem med brottslighet under en del av dygnen. Och i flera fall har domstolarna - länsrätter och kammarrätter - gått med på övervakningen. Det är inte lätt att avgöra vad som är en riktig balans mellan övervakningsbehovet och privatlivets intresse. Enligt min mening finns det dock en risk i att övervakning lockar kortsiktigt och att man inte tillräckligt beaktar de långsiktiga negativa effek-terna. Om övervakning tillåts i de aktuella städerna lär det så småningom bli så i alla städer som har problem med slagsmål, skadegörelse och rån på sena kvällar och nätter. Ja, säkert även på en del mindre orter. Vi får en kontinuerlig övervakning av alla människor. Övervakning är ju bra för att komma åt dem som gör sig skyldiga till brott, och den är också bra för att skydda brottsoffer. Men övervakningen kommer att riktas mot alla. Mot par som kramas (inklusive dem som kanske inte borde), andra par som grälar, kvinnor och män som rättar till sin klädsel, killar och tjejer som busar och larvar sig, andra som är berusade och skäms gruvligt dagen efter, kändisar som tar taxi eller bara vandrar gatan fram, dig och mig som helst inte skulle vilja få dokumenterat var vi höll hus, Stina som petar näsan, Kalle som kliar sig. Och så vidare. Den fråga som måste ställas är denna: Är det värt det? Eller kan man ta tag i proble-men genom exempelvis en intensifierad närvaro av patrullerande poliser, på det sätt som sker i många andra länder? Det är naturligtvis lätt att tycka att det vore skönt om slagsmålen och skadegörelsen minskade, skönt om rånen blev färre. I viss utsträckning flyttar problemen bort från kamerorna, och enligt undersökningar är det oklart hur stora de samlade positiva effekterna är. Men nog har övervakningen en viss effekt. Det blir lugnare och prydligare där kamerorna finns. Men man är övervakad. "Och skulle det inte egentligen behövas kameror även där dit problemen nu har flyttat?" Det är också lätt att känna att det inte spelar så stor roll om man har kameror på sig. Även om jag är berusad eller kramar någon som jag inte borde krama eller ordnar något högst privat, så gör det väl inte så mycket att kamerorna, och poliserna bakom dem, ser det? Ögonblicket är ju snart borta. Poliserna kanske ler bakom kameran, men vad gör det? Man ska dock komma ihåg två saker: 1. De inspelade filmerna ska kunna användas för att utreda brott. Och då kan det bli aktuellt att visa dem under brottsutredningen och kanske under rättegången. Även om det inte är stor risk att du och jag har råkat hamna på sådana bilder som ska visas, så finns risken där. Man kan aldrig veta säkert, och det påverkar oss. Det man som oskyldig privatperson gör på exempelvis Stureplan eller Medborgarplatsen i Stockholm, på Hamntorget i Helsingborg eller på Stråket i Malmö kan dyka upp på bild i en rättegång. 2. Intensivövervakning av stadskärnor på kvällar och nätter innebär ett stort steg in i ett samhälle där människor övervakas inte bara undantagsvis utan i mycket stor omfattning. Jag vill inte tala om ett övervakningssamhälle, men utan tvivel börjar kamerorna ta över. Man får vänja sig vid att på sikt kunna vara övervakad i princip var man än befinner sig på allmän plats. Det finns fördelar med detta, men vi måste veta om vi verkligen vill ha det så. Försvinner inte då den frihet - och den känsla av frihet - som består i att man i princip får vara i fred? Är det inte en viktig sak i livet att få känna att man ibland kan vara så tokig och lekfull som man gärna är, men bara om ingen utom kompisarna tittar? Min uppfattning är att regering och riksdag inte har gett klartecken för en så omfattande kameraövervakning som nu kan vara på väg. Jag anser att några kammarrättsdomar innebär att domstolarna har gått längre i att medge övervakning än som egentligen var tänkt. Men det är min uppfattning, förvisso inte allas. Regeringsrätten har onekligen en svår nöt att knäcka. Risken är att alla små steg till sist leder oss för långt. Lagens skydd för privatlivet är framför allt till för dem som verkligen känner ett obehag av övervakningen. Det mås-te vi som inte berörs så mycket komma ihåg. Men även vi kanske ångrar oss. Det kanske inte är förrän vi upptäcker att vi är bevakade för det mesta som vi förstår att vi har förlorat något viktigt. Göran Lambertz


”Lagen tillåter inte dagens kameraövervakning”

Summary: Justitiekansler Göran Lambertz överklagar Kammarrättens dom: Domstolar har gått längre i att medge övervakning än vad regering och riksdag har gett klartecken för.Färska domar från Kammarrätten i Stockholm som tillåter utökad kameraövervakning överträder gällande lagstiftning. Regering och riksdag har aldrig gett klartecken för detta. Därför har jag överklagat domarna till Regeringsrätten, där det redan ligger ett antal mål om kameraövervakning av medborgare i Katrineholm, Falkenberg, Malmö, Helsingborg och Stockholm. Dessa mål är de viktigaste på många år när det gäller skyddet av den personliga integriteten. Intensivövervakning av stadskärnor innebär ett stort steg in i ett samhälle där människor kontrolleras på ett orimligt och integritetskränkande sätt. Utan tvivel börjar kamerorna ta över. Är det värt att få en kontinuerlig övervakning av alla människor? Det skriver justitiekansler Göran Lambertz.

Idagarna har Kammarrätten i Stockholm meddelat ett par viktiga domar angående kameraövervakning. Polisen tillåts att under stora delar av dygnet övervaka Medborgarplatsen och Stureplan i Stockholm samt kringliggande områden med kameror. Justitiekanslern har överklagat domarna till Regeringsrätten, där det nu ligger ett ganska stort antal mål om kameraövervakning av centrala delar av våra städer. Processen ska inte drivas i medierna och jag ska i möjligaste mån undvika att argu-mentera på det sätt som görs i domstolarna. Men de mål som nu ska avgöras av Regeringsrätten är enligt min bedömning de viktigaste på många år när det gäller skyddet för den personliga integriteten. Och därför är det motiverat att målen blir kända och att det sägs offentligt vad som står på spel. Det kan inte hjälpas att detta kommer att ogillas av dem som anser att det i alltför hög grad, trots allt, blir ett processande i offentligheten. De mål som ligger i Regeringsrätten avser kameraövervakning i Katrineholm, Landskrona, Falkenberg, Malmö, Helsingborg och Stockholm. Ett motsvarande mål avseende Halmstad ligger i kammarrätten. Målen handlar alla om samma sak: ska kameraövervakning tillåtas i centrala delar av städerna därför att övervakningen minskar brottsligheten och underlättar utredning av de brott som begås? Överväger dessa goda effekter det intrång som övervakningen medför i människors privatliv? Det är så lagen är utformad. För att kameraövervakning ska tillåtas ska övervakningsbehovet överväga intrånget i den personliga integriteten, alltså intrånget i människors privatliv. Justitiekanslern har enligt lagen om allmän kameraövervakning till uppgift att värna privatlivets intresse. Det är därför vi från JK agerar i dessa mål. Kameraövervakning har blivit allt vanligare på senare år. Det finns kameror i butiker, på vägar, på museer och bibliotek, utanför restauranger, på flygplatser, i taxibilar, på läktare etc. Även på gator och torg förekommer kameror, men hittills har man varit mycket restriktiv med att tillåta detta. Det är egentligen bara Möllevångstorget i Malmö och Stadsparken i Helsingborg av ”stora parker, gator och torg” som övervakas i dag. Men något nytt är på väg att hända. I många städer har man begärt att få kameraövervaka delar av stadskärnorna, de delar där man anser sig ha stora problem med brottslighet under en del av dygnen. Och i flera fall har domstolarna – länsrätter och kammarrätter – gått med på övervakningen. Det är inte lätt att avgöra vad som är en riktig balans mellan övervakningsbehovet och privatlivets intresse. Enligt min mening finns det dock en risk i att övervakning lockar kortsiktigt och att man inte tillräckligt beaktar de långsiktiga negativa effek-terna. Om övervakning tillåts i de aktuella städerna lär det så småningom bli så i alla städer som har problem med slagsmål, skadegörelse och rån på sena kvällar och nätter. Ja, säkert även på en del mindre orter. Vi får en kontinuerlig övervakning av alla människor. Övervakning är ju bra för att komma åt dem som gör sig skyldiga till brott, och den är också bra för att skydda brottsoffer. Men övervakningen kommer att riktas mot alla. Mot par som kramas (inklusive dem som kanske inte borde), andra par som grälar, kvinnor och män som rättar till sin klädsel, killar och tjejer som busar och larvar sig, andra som är berusade och skäms gruvligt dagen efter, kändisar som tar taxi eller bara vandrar gatan fram, dig och mig som helst inte skulle vilja få dokumenterat var vi höll hus, Stina som petar näsan, Kalle som kliar sig. Och så vidare. Den fråga som måste ställas är denna: Är det värt det? Eller kan man ta tag i proble-men genom exempelvis en intensifierad närvaro av patrullerande poliser, på det sätt som sker i många andra länder? Det är naturligtvis lätt att tycka att det vore skönt om slagsmålen och skadegörelsen minskade, skönt om rånen blev färre. I viss utsträckning flyttar problemen bort från kamerorna, och enligt undersökningar är det oklart hur stora de samlade positiva effekterna är. Men nog har övervakningen en viss effekt. Det blir lugnare och prydligare där kamerorna finns. Men man är övervakad. ”Och skulle det inte egentligen behövas kameror även där dit problemen nu har flyttat?” Det är också lätt att känna att det inte spelar så stor roll om man har kameror på sig. Även om jag är berusad eller kramar någon som jag inte borde krama eller ordnar något högst privat, så gör det väl inte så mycket att kamerorna, och poliserna bakom dem, ser det? Ögonblicket är ju snart borta. Poliserna kanske ler bakom kameran, men vad gör det? Man ska dock komma ihåg två saker: 1. De inspelade filmerna ska kunna användas för att utreda brott. Och då kan det bli aktuellt att visa dem under brottsutredningen och kanske under rättegången. Även om det inte är stor risk att du och jag har råkat hamna på sådana bilder som ska visas, så finns risken där. Man kan aldrig veta säkert, och det påverkar oss. Det man som oskyldig privatperson gör på exempelvis Stureplan eller Medborgarplatsen i Stockholm, på Hamntorget i Helsingborg eller på Stråket i Malmö kan dyka upp på bild i en rättegång. 2. Intensivövervakning av stadskärnor på kvällar och nätter innebär ett stort steg in i ett samhälle där människor övervakas inte bara undantagsvis utan i mycket stor omfattning. Jag vill inte tala om ett övervakningssamhälle, men utan tvivel börjar kamerorna ta över. Man får vänja sig vid att på sikt kunna vara övervakad i princip var man än befinner sig på allmän plats. Det finns fördelar med detta, men vi måste veta om vi verkligen vill ha det så. Försvinner inte då den frihet – och den känsla av frihet – som består i att man i princip får vara i fred? Är det inte en viktig sak i livet att få känna att man ibland kan vara så tokig och lekfull som man gärna är, men bara om ingen utom kompisarna tittar? Min uppfattning är att regering och riksdag inte har gett klartecken för en så omfattande kameraövervakning som nu kan vara på väg. Jag anser att några kammarrättsdomar innebär att domstolarna har gått längre i att medge övervakning än som egentligen var tänkt. Men det är min uppfattning, förvisso inte allas. Regeringsrätten har onekligen en svår nöt att knäcka. Risken är att alla små steg till sist leder oss för långt. Lagens skydd för privatlivet är framför allt till för dem som verkligen känner ett obehag av övervakningen. Det måste vi som inte berörs så mycket komma ihåg. Men även vi kanske ångrar oss. Det kanske inte är förrän vi upptäcker att vi är bevakade för det mesta som vi förstår att vi har förlorat något viktigt. GÖRAN LAMBERTZ


Rosengårds Mostafa blev närpolis i Kista

Summary: Mostafa Alshawi är närpolis på Järvafältet. Efter mordet på ”Husbys Romario” i oktober, och stenkastningarna mot polisbilar, har han varnat för en ny ungdomsrevolt. Han drar paralleller till Rosengård där han själv växte upp. Precis som Zlatan tackar han fotbollen för att han blev trygg i sig själv och hittade rätt i det svenska samhället. Text: Ingrid Carlberg Foto: Fredrik Funck

Närpolisen Mostafa Alshawi blir stående en stund på konstgräsplanen bakom ungdomsgården Reactor i Husby utanför Stockholm. Han ser upp mot den hemgjorda banderollen, som fladdrar över ett av fotbollsmålen: ”Vila i frid, Romario.” – Jag kände igen mig själv så mycket i Romario. Uppväxtmiljön, fotbollens betydelse – allt, Det är därför jag har engagerat mig så mycket i det här mordet, säger Mostafa på sin sjungande skånska. Han kallas ”Musti” bland kollegerna på närpolisstationen i Kista. Mostafa Alshawi är född i Irak, kom till Sverige som treåring och har bott större delen av sitt liv i stadsdelen Rosengård i Malmö. Han är tjugosex år gammal, bara tre år äldre än Ahmed Ibrahim Ali, den unge fotbollsstjärnan med östafrikanskt påbrå som kallades ”Husbys Romario” och som tragiskt knivmördades en mörk natt i mitten av oktober vid E 4:an i Kista. Den lördagen började Mostafa arbeta först klockan tio på förmiddagen. När han vaknade hade han ett meddelande på sin telefonsvarare. En socialarbetare berättade att något hänt vid E 4:an, att tre Husbykillar hade knivskurits och att en av dem var död. Han undrade på svararen om Mostafa visste vilka det var. – När jag fick klart för mig att det var Romario som mördats fick jag en chock. Jag hade träffat honom fyra dagar innan, skakat hand och pratat lite fotboll som vi brukade. Han var lika trevlig som vanligt. Romario berättade att det gick bra för honom och bra för laget i serien. – Han var en ljuspunkt i jobbet härute, en fotbollskille som aldrig hade förekommit hos polisen i några negativa sammanhang över huvud taget. Han hade hittat sin identitet i idrotten och var trygg i sig själv. Mostafa kallades in till mordutredningen i Sollentuna första veckan. Nu är han tillbaka i sina Kistakvarter, och medan mordutredarna fortsätter sitt intensiva arbete med att ta reda på vem som mördade Romario, och varför, brinner Mostafa Alshawi mer än någonsin för det han ser som sin huvuduppgift som närpolis – att göra området Kista-Husby bättre och tryggare för alla medborgare. Han vill vända tragedin och all uppgivenhet efter mordet till något positivt. En vecka efter Romarios död stod några ungdomar på en vägbro i Kista och kastade stenar mot två polisbilar. Bägge bilarna vandaliserades. Det var inte den första stenkastningen i området, långt ifrån. Men den fick Mostafa Alshawi att slå näven i bordet. Inte för att han såg någon koppling mellan stenkastningarna och mordet på Romario, men för att han såg något annat. Han såg hur barnsliga busstreck spårat ur och blivit farliga, hur unga invandrarkillar ställde sig utanför samhället och började skapa sina egna normer, i jakt på en identitet. Han såg en kopia på den tidiga fasen i det obehagliga händelseförlopp, som har kantat Rosengårds negativa spiral av social misär och kriminalitet. ”Det vi ser är början på en ungdomsrevolt”, varnade han i radion. Mostafas utspel väckte reaktioner. En del tyckte att han överdrev. – Jag tog i lite för att väcka debatt. Husby går självklart inte att jämföra med Rosengård. I Rosengård har det gått så långt, det är en värld för sig. Vi är inte där än, men det var precis så här det började i Rosengård. Småbarn på tolv, tretton eller fjorton år som inte har något att göra. I Rosengård började det med stenar mot bussar, sen kom stenar mot polisbilar och därpå mot brandbilar. Sen började de tända eld på miljöhusen för sopsortering, flera stycken i veckan. Nästa steg var att tända eld på källare. – Om inte stenkastning mot poliser är ett dåligt tecken, vad är då ett dåligt tecken? Han berättar om ett av sina sista ingripanden innan han lämnade närpolistjänsten i Rosengård för att flytta till Stockholm. Det gällde två unga killar, som hade fyllt två en och en halvliters cocacolaflaskor med bensin och börjat hälla runt ett niovåningshus för att tända eld. – De var bara fjorton år, säger Mostafa Alshawi uppgivet. – Jag vill inte se den utvecklingen här. Vi går runt i Kista och Husby. Ett grått nästan ogenomträngligt novemberdis sänker sig mellan husen. Mostafas uniform drar till sig uppmärksamhet. Han tar unga killar i hand till höger och vänster. – Tjena! Läget? – Lugnt. – Vad händer? Vi har svårt att släppa det han sagt om utvecklingen i Rosengård. Mostafa nämner som i förbifarten att 26-åringen som sköts till döds på öppen gata i Malmö i början av oktober gick i hans klass i Rosengårdsskolan. Han berättar att av hans klasskompisar har fyra dött i olika kriminella uppgörelser och sex sitter i fängelse. Å andra sidan har han flera fotbollskompisar från den tiden som har lyckats. – Jag har alltid funderat över varför det gick bra just för oss. Det är mitt nästa projekt. Jag har inga förklaringar ännu, men för min egen del tror jag mig förstå. Mostafa Alshawis föräldrar sökte sig till Rosengård, så fort de kom till Sverige från Irak 1986. I Rosengård skulle det finnas många irakier och stora lägenheter. Mostafa kommer ihåg Rosengård som ett Malmöområde ”vilket som helst” de första åren. Bägge föräldrarna hade akademisk utbildning från Irak och pappan fick jobb som skogshuggare nästan direkt. Det var högkonjunktur och inte så svårt för de nyanlända att komma in i det svenska samhället. Som Mostafa ser det kom Rosengårds negativa vändning med den överbelastning, som flyktingströmmarna efter Kuwaitkriget och krigen på Balkan medförde. Viljan var god, men det fanns inga realistiska möjligheter att slussa så många nya svenskar smidigt in samhället, menar han. – Många som växte upp här som svenskar med annan etnisk bakgrund vände sig inåt i stället. De kunde inte identifiera sig med den svenska kulturen. Den är så flytande, så svår att ta på. Inte heller kunde de identifiera sig med ursprungslandets kultur, som kändes så främmande. Det skar sig där. Då skapade man egna normer i stället och så har alla dessa grupperingar startat. – Att jag lyckades så bra berodde nog på att jag kunde hitta mig själv. När Mostafa växte upp var fotbollen hans liv. Och räddning, om man får tro honom själv. Han ansågs vara ett stort löfte, togs ut i Skånes länslag och han berättar gärna hur avgörande det var att han därigenom fick känna att han tillhörde något, att han var viktig. Lärarna i Rosengårdsskolan fick samma stora betydelse. Föräldrarna hade ju inga möjligheter att hjälpa honom in i ett samhälle de inte själva förstod. Mostafa antogs till fotbollsgymnasiet och hamnade på ”fina skolan”, Malmö Borgarskola, precis som några år äldre Zlatan Ibrahimovic. De har för övrigt mötts på planen några gånger. – Jag brottades mycket med mig själv där på Borgarskolan, kände att jag inte passade in, men ändå gjorde jag det. På något sätt blev jag killen från Rosengård som alla tyckte det var coolt att hänga med. Min kompisar säger i dag att jag slog hål på deras fördomar om Rosengård, ”Du pratade flytande svenska. Du var som vem som helst”, brukar de säga. – I dag känner jag mig som en svensk, fast med konstigt namn. Jag är stolt över min bakgrund och ser den som ett stort plus på mitt cv, detta att jag pratar arabiska och har vuxit upp i ett utvecklingsområde med problem. Det börjar regna. Mostafa trotsar den råa kylan och tar sig bort mot torget i Husby. Han vinkar åt de ”goa gubbarna” som säljer grönsaker under presenningarna. Han skakar hand med socialarbetaren Teo Ayudin och de pratar en stund om att det vore bra om skolan kunde stå för en större andel av anmälningarna till socialtjänsten och polisen en något mindre. Ju tidigare socialen kommer in, desto större chans att lyckas. – När ungdomarna hamnar hos oss på polisen har vi misslyckats, så är det, säger Mostafa. Brottsstatistiken för området är inte entydig. Villainbrotten och personrånen blir allt fler och antalet anmälda brott i Kista-Husby ökade med över fyrtio procent mellan 2007 och 2008. Däremot minskar misshandelsfallen. Mostafa säger att mycket har med narkotikan att göra. I Kista och Husby ser de en oroande boom. – Jag har varit här i åtta månader och är redan uppe i tre och ett halvt kilo knark, som jag har beslagtagit. Då jobbar jag ändå som närpolis. Narkotikan går allt längre ned i åldrarna. I dag kan vi möta femton- sextonåringar, som själva säljer knark till sina kompisar. I Husby har 82 procent av befolkningen utländsk bakgrund. Mostafa bär med sig två insikter från uppväxten i Rosengård i sitt förebyggande jobb som närpolis. Den ena är att i alla lägen mota ”vi och dom”-känslan i grind. Han vill bygga bort osund kategorisering och få alla att i första hand känna sig som svenskar. Den andra är att stärka ungdomarna som individer. Mostafas ideal är en mer närvarande polis, som syns i vardagen, som tar ungdomar i hand och ser dem i ögonen. Enkla gester, men viktigare än många tror för att få osäkra tonåringar att känna att de är någon, menar han. Därför prisar han länspolismästaren Carin Götblads satsning på att bygga ut närpolisen. Frågar man Mostafa varför han sökte till polisen över huvud taget kommer ett engagerat svar om att han ser polisen som ett viktigt försvar av demokratin och att han själv känt en stark längtan att ställa upp för det Sverige som givit honom så mycket. Utanför Ärvingeskolan står tre grabbar och hänger. De hämtar frisk luft under rasten, försäkrar de när Mostafa tittar på klockan och undrar om de inte har lektion. De pratar om fotbollsturneringen till Romarios minne, som arrangerades förra helgen. Mostafa Alshawi tog initiativ till en uppvisningsmatch mellan Kistapolisen och ett lag bestående av Romarios kompisar och fritidsledare i Husby. Husbyprofilerna vann med 1–0. – Har ni tagit dom som gjorde det än? frågar en av killarna. – Det är sju som sitter häktade, men utredningen är komplicerad, svarar Mostafa. De småpratar en stund innan Mostafa avslutar med ”sköt om er grabbar”. Han tar dem i hand och upprepar sitt mantra för var och en. – Inga dumheter! Inga dumheter! Inga dumheter! På närpolisstationen har kollegerna just kommit tillbaka från utryckningen till en skola i området. Några elever i nian hade tänt eld på papper och plast inomhus, ”tillräckligt för att rökfylla två korridorer”, rapporterar de vid kaffeautomaten. – Men det var ingen av våra kändisar, säger gruppchefen Peter Saarman. Mostafa stönar lite. – Åh, vi behöver inga fler! Ingrid Carlberg är reporter på DN Söndag ingrid.carlberg@dn.se fredrik funck är fotograf på Dagens Nyheter fredrik.funck@dn.se


"Vi är redo att försvara våra nordiska grannländer"

Summary: Försvarsminister Sten Tolgfors aviserar tätare nordiskt säkerhetssamarbete: Via Norge ansluter vi oss till Natos gemensamma syn på säkerhetsläget över Norden. Det är mycket svårt att se en situation där Sverige skulle lämna ett annat nordiskt land i sticket vid en säkerhetspolitisk försämring. Varje militär konflikt i närområdet som påverkar våra nordiska grannländer berör också oss. Vi måste därför stärka samverkan kring försvaret i norra Norden, särskilt som Sverige via Norge ansluter sig till Natos gemensamma luftlägesbild. Rysslands militära patrullering och stationering av strategiska styrkor visar på landets ökande intresse för regionen. Skulle Norge välja nästa generation av Jas Gripen som sitt framtida militära flygsystem bör Sverige rimligen uppgradera fler plan till denna version. På så sätt skulle vi skapa ett närmare samarbete mellan Sverige och Norge på flygsidan. Det skriver försvarsminister Sten Tolgfors.

Den säkerhetspolitiska kartan i vårt närområde har ritats om väsentligt de senaste decennierna. Invasionshotet från dåvarande Sovjetunionen är borta och ett enskilt väpnat angrepp direkt riktat mot Sverige är fortsatt osannolikt under överskådlig tid. Östersjön kantas med undantag av Ryssland i dag av Nato- och EU-länder. Denna utveckling betyder dock inte att vi kan utesluta risken för militära kriser och incidenter i vårt närområde, på Östersjön eller i de nordliga områdena. Arktis och Barentsregionen har fått en ny geostrategisk betydelse. Klimatförändringarna leder till att nya sjötransportleder öppnas och nya naturtillgångar tillgängliggörs. Rysslands militära patrullering och stationering av strategiska styrkor visar på landets strategiska intresse för naturtillgångar och havsområden i regionen. Det finns samtidigt betydande tillväxtmöjligheter i nordområdena, där Norge investerar stort i energiutvinning, och där Sverige bland annat investerar i infrastruktur och gruvnäring. På Östersjön har transporterna av bland annat olja ökat dramatiskt och nya hamnar byggs. Det finns ett gemensamt nordiskt intresse att i samverkan med andra hantera de utmaningar som denna utveckling medför. Det är i samarbete som våra länder bäst främjar sin säkerhet. Förra veckan undertecknade Sverige, Norge, Danmark, Island och Finland ett nytt avtal som lägger grunden för fördjupat nordiskt försvarssamarbete. Utrikesministrarna i Sverige, Norge och Finland möts regelbundet för att fördjupa det säkerhetspolitiska samarbetet på områden som särskilt förenar dessa länder. Inom några veckor kommer en rapport om möjlig fördjupning av det nordiska säkerhets- och försvarspolitiska samarbetet att presenteras av den särskilde utredaren och före detta norska utrikes- och försvarsministern Thorvald Stoltenberg. Det nordiska samarbetet sker med utgångspunkt i våra länders olika medlemskap i den europeiska säkerhetsordningens organisationer. Sverige och Finland är medlemmar I EU, Norge och Island I Nato medan Danmark är medlem i både EU och Nato. Samarbetet i Norden kompletterar samarbetet i FN, Nato och EU. Svensk säkerhetspolitik är inne i en period av betydande utveckling. Sverige är sedan tretton år tillbaka medlem i Europeiska unionen och är en aktiv partner i EU:s gemensamma utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik. EU-samarbetet intar en särställning i svensk utrikespolitik och vi samverkar bland annat kring internationella insatser, militär förmågeuppbyggnad för krishantering samt materielutveckling. Försvarsberedningen, med representanter för riksdagens samtliga partier, slog i bredast tänkbara enighet i december 2007 fast att: "Sverige kommer inte att förhålla sig passivt om en katastrof eller ett angrepp skulle drabba ett annat medlemsland eller nordiskt land. Vi förväntar oss att dessa länder agerar på samma sätt om Sverige drabbas". I sin senaste rapport från juni 2008 slår försvarsberedningen i samma blocköverskridande enighet fast att Sverige måste förbereda sig både för att ge och för att ta hjälp, och att sådan hjälp också kan vara militär. Försvarsberedningen skrev: "Detta innebär att Sverige kan bidra med militärt stöd vid kris- och konfliktsituationer" och "Sverige skall mot bakgrund av detta både ha förmåga att ta emot och ge militärt stöd." Sverige kan därmed efter eget beslut hjälpa grannländer, likaså ta emot hjälp av grannländer. Det handlar inte om bindande och ömsesidiga försvarsgarantier, utan om en tydligt deklarerad politisk vilja, samt möjlighet och nödvändighet för Sverige att fatta beslut i det enskilda fallet. Det är mycket svårt att se en situation där Sverige skulle lämna ett annat nordiskt land eller EU-land att ensamt möta en säkerhetspolitisk försämring. Tvärtom byggs Sveriges säkerhet gemensamt med våra grannar. Det går inte att se ett läge där en militär konflikt i närområdet endast skulle påverka ett av våra länder, utan att ha grundläggande konsekvenser för de övriga, eller som ett land skulle behöva möta ensamt. Vi har i Norden lång och framgångsrik erfarenhet av samarbete även i operativ verksamhet. Samarbetet med bland annat Norge och Finland i den nordiska stridsgruppen (NBG) har fått stort internationellt erkännande. Med Finland har vi ett nära samarbete inom ramen för Natos insats i Afghanistan och nyligen i Tchad. Norge och Sverige erbjöd ett gemensamt förband till FN:s insats i Darfur. Den svenska regeringen driver på för utvidgning av Sucfis-samarbetet, där sjölägesinformation för Östersjön delas mellan de nordiska länderna. På artilleriområdet har den svenska regeringens beslutat om den med Norge gemensamma utvecklingen av artillerisystemet Archer. Det nordiska samarbetet på det militära området ska kunna omfatta allt från bred gemensam utveckling och anskaffning av materiel, gemensam utbildning av officerare och soldater och gemensamma övningar till byggande av gemensamma förband för internationella insatser. Det kan också komma att innefatta gemensam basering av till exempel flygförband. Det finns särskilda förutsättningar för närmare samverkan kring försvaret i norra Norden, till exempel kring logistik och underhåll. Detta förstärks ytterligare av att Sverige - med förankring i försvarsberedningen - ansluter sig till Natos gemensamma luftlägesbild, via Norge. Skulle Norge välja Gripen som sitt framtida flygsystem förbinder vi oss i Sverige att anskaffa ett tiotal plan av samma version. Redan i dag bidrar Norge ekonomiskt till utvecklingen av nästa generation Gripen, E/F. Skulle Norge välja Gripen kan det vara rationellt för Sverige att gå vidare och uppgradera fler plan till denna version. Det skapar också förutsättningar för ett tätare samarbete mellan Sverige och Norge på flygsidan. Sverige strävar efter full teknisk interoperabilitet med Natostandard i materielförsörjning och utbildning eftersom varje olikhet utgör ett hinder för nordisk och annan internationell samverkan. Det har i sin tur konsekvenser för svensk personals säkerhet och försvarets effektivitet. Förr var det en särskild poäng att Sverige agerade med egna specifikationer för att markera att vi stod själva i vår neutralitetspolitik. I dag när säkerhet byggs tillsammans med andra är skillnader en fördyrande och försvårande faktor för samverkan hemma och i internationella insatser. Därmed är sådana skillnader till men för landets försvarsförmåga. Med utgångspunkt i den säkerhetspolitiska omvärldsanalysen fortsätter vi transformeringen av det svenska försvaret. Syftet är att skapa ett starkare försvar med större operativ förmåga och ökad användbarhet, tillgänglighet och flexibilitet. Alliansöverenskommelsen om att medlemsskap i Nato ej är på agendan denna mandatperiod gäller. Få saker är så naturliga som att samarbeta med våra nordiska grannar för att bygga stabilitet i närområdet, en effektivare användning av våra nationella försvarsresurser genom samarbete och ambitionen att sprida fred och säkerhet i världen. sten tolgfors


Högre självmordsrisk vid psykisk sjukdom

Summary: Personer som någon gång har genomfört ett självmordsförsök har en förhöjd risk att senare fullborda ett självmord. Risken är särskilt hög för personer med allvarlig psykisk sjukdom, visar en ny studie från Karolinska Institutet.

Kunskapen om vilka faktorer som påverkar risken för ett fullbordat självmord är begränsad i dag. Det gör det svårt att att identifiera och ge särskild hjälp till personer med den högsta självmordsrisken. En forskargrupp vid Karolinska Institutet har gjort en långtidsuppföljning av nästan 40.000 personer som har vårdats på sjukhus efter ett självmordsförsök. Resultaten visar att risken för senare fullbordat självmord skiljer sig tydligt mellan olika diagnosgrupper. Risken var särskilt hög för personer som vid det första självmordsförsöket hade diagnostiserad schizofreni, bipolär sjukdom eller svår depressionssjukdom. Forskarna följde samtliga personer under drygt tjugo år år eller längre och resultaten visar att en stor del av de fullbordade självmorden, sammanlagt så många som tio procent, skedde inom de första åren efter det första självmordsförsöket. Också korttidsprognosen var särskilt dålig för personer med schizofreni, bipolär sjukdom och allvarlig depression. - Resultaten kan vara till hjälp i den akuta riskbedömningen efter självmordsförsök. Den psykiska sjukdomen är en viktig faktor när man planerar eftervård och uppföljning. Både den medicinska behandlingen och det psykosociala stödet behöver ta hänsyn till diagnosen och individualiseras, säger professor Bo Runeson som har lett studien


Ett fördrag i tiden

Summary: I morgon röstar riksdagen äntligen om Lissabonfördraget. Därmed kan Sverige bidra till att EU får ett regelverk som passar för 27 och fler medlemmar.

Äntligen ska Sverige gå i mål med ett av EU:s mest långdragna projekt. I morgon röstar riksdagen om Lissabonfördraget. Säger minst tre fjärdedelar av ledamöterna ja är fördraget antaget för svenskt vidkommande. För EU:s del saknas därefter två bifall: Tjeckien och Irland. Allt började redan i Nice år 2000. Då antog EU under förvirrande former ett nytt fördrag, ett slags grundregelverk. Unionen skulle emellertid snart få många nya medlemmar och med Nice-reglerna var ingen riktigt nöjd. I den nyväckta Europaandan samlades ett konvent och stiliga historiska paralleller drogs till de ursprungliga amerikanska staterna som i slutet av 1700-talet samlade sig för att skriva sin författning. Åtskilliga konventsdeltagare vittnade om hur stimulerande och bra arbetet på den europeiska konstitutionen framskred. Men så vaknade de folkliga stämningarna hos fransmännen och holländarna som sade sina nej i folkomröstningar 2005. Sårade ledare lade projektet åt sidan tillsvidare, andra drog en suck av lättnad ty de visste att deras hemmaopinioner var hårdnackat kritiska. Så förra våren var tankepausen slut och vid sommartoppmötet kom EU-ledarna överens, en framgång för såväl den nya franske presidenten Nicolas Sarkozy som den tyska förbundskanslern Angela Merkel som vid det tillfället ledde EU. På hösten skrevs fördraget under i Lissabon. Sedan dess har alltså 24 av de 27 medlemmarna godkänt det, en, Irland, har fått nej i en folkomröstning. Sverige kommer på näst sista plats, föga imponerande med tanke på att vår regering i sin första regeringsdeklaration förklarade sig ha som ambition att Sverige ska ingå bland EU:s kärnländer. Men så får vi väl i stället anse att beredningsprocessen varit grundlig. Dock har den inte övertygat alla: vänstern och miljöpartiet säger nej till hela Lissabonfördraget, vilket rimmar väl med partiernas EU-kritiska hållning. Men också bland regeringspartiernas ledamöter har några yppat sin önskan att rösta nej nu för att låta frågan vila ett år på samma sätt som skedde med FRA-lagen. Socialdemokraterna vill lägga till en lång skrivning som på något sätt ska kunna leda till att svenska kollektivavtal EU-skyddas. Egentligen vill man vänta tills frågan om Lavaldomen klarnat. Det handlar om EG-domstolens utslag om det lettiska byggnadsföretag som skrämdes bort av Byggnads aktioner från ett skolbygge i Vaxholm. Den socialdemokratiska huvudlinjen är dock att Lissabonfördraget ska godkännas. Med fördraget blir det möjligt att ta in nya medlemmar i EU, beslutsordningen anpassas så att det blir fler majoritetsbeslut, EU-parlamentet får större makt och de nationella parlamenten får en bromsmöjlighet. I EU:s ledning ska stå en vald ordförande, dess utrikespolitik ska ha en företrädare inte som nu två, kommissionens medlemmar blir något färre. Sammantaget handlar det om att regelverket anpassas efter den mycket stora klubb som EU nu är och att den ekonomisk-politiska gemenskapen ska kunna fullföljas och EU verka som en starkare enhet. För dem som tror att Euopas medborgare och stater har mycket att vinna på ett allt tätare samarbete är Lissabonfördraget en given fördel. Det är egentligen mest att beklaga att det dröjt så länge och att det fortfarande är osäkert om och när de nya reglerna kommer att tillämpas. Skulle riksdagens EU-motståndare och EU-skeptiker lyckas skjuta upp beslutet ett år skulle det skada både regeringen Reinfeldt och Sverige som land. I de oroliga tider som nu råder vore det en särdeles egendomlig reaktion från det annars internationalistiska Sverige.


Ny diesel - mycket billigare än etanol

Summary: Den nya miljöklassade V50 Drive knockar etanoldrivna V50 när Volvos två bränslevarianter går en ekonomimatch. Dieseln blir över 20 000 kronor billigare efter tre år och 6 000 mil.

Volvos mellanstora kombi V50 finns nu i två miljöklassade utföranden: 1,8F Flexifuel och den nya 1,6D Drive. Vi lät nykomlingen gå en tuff ekonomimatch mot storsäljaren 1,8F, som går på etanol. Resultatet är närmast förbluffande: sett till driftskostnader i form av bränsle och årlig fordonsskatt blir dieseln över 10 000 kronor billigare per år om du kör 2 500 mil per år. Vid 1 500 mil är skillnaden 6 000 kronor. Förklaringen är den mycket låga förbrukningen, 0,45 liter/mil, mot mer än den dubbla för etanolbilen. Volvo anger 40 procent mer med E85 än med bensin. Många etanolbilsägare menar dock att det blir lägre i verklig körning, snarare 35 procent. I diagrammet har vi lagt in siffror för tre värden. Men som synes blir skillnaderna små - etanolbilen kan inte matcha dieselbilen vad gäller driftskostnader. (Mer om förbrukning i separat artikel). Vi har också räknat mer utförligt och vägt in värdefall och servicekostnader. Det förstärker skillnaderna till etanolbilens nackdel eftersom den måste servas så ofta. Efter tre år och 6 000 mil slutar kostnaden på 31:86 kronor per mil mot 28:05 kronor per mil för dieseln. I kronor betyder det närmare 23 000 kronor i merkostnad. Om man räknar med 30 procents merförbrukning blir skillnaden 18 000 kronor. Även om man tar hänsyn till att dieseln är dyrare i inköp blir det stora skillnader. Etanolbilen kan kontra med att bränslet är förnybart och därför ger lägre utsläpp av växthusgasen koldioxid. Hur låga beror på råvaran och hur bränslet är framställt. Att köra på fossil diesel är inte hållbart i längden. Målet för miljöpolitiken är att minska oljeberoendet . Problemet är att inte heller dagens första generation biodrivmedel är hållbara i längden, enligt en forskarsammanställning som gick till riksdagen i våras. Men genom att satsa på första generationen kan man ta steget till den andra generationen, som har lägre miljöpåverkan och görs av råvaror som inte konkurrerar med livsmedel. Oavsett vilka bränslen vi väljer måste bilarna vara så energieffektiva som möjligt. Det är det bästa råd vi kan ge. Där har dieselmotorn med sin höga verkningsgrad en klar fördel över den så kallade ottomotorn (bensin). En dieselmotor kan också utan modifieringar köra på syntetisk diesel i valfria blandningar. Det går inte med etanol i en bensinmotor. Vid högre inblandingar än 15-20 procent krävs modifieringar. I Piteå byggs nu en fabrik för framställning av biodiesel gjord av tallolja. Dieseln ska säljas av Preems stationer. En annan nackdel med dagens bränsletörstiga etanolbilar är att förarna tankar med det bränsle som för tillfället ger lägst milkostnad. I dag är det bensin. Det gör att miljövinsterna försvinner. Med bensin släpper Volvos och Saabs storsäljare V70 och 9-5 ut över 200 gram koldioxid per kilometer. Men åter till V50-duellen. Vilken ska jag välja? Båda är miljöklassade och ger en miljöbilspremie på 10 000 kronor till privatpersoner. Oavsett vilken du väljer gör du en insats för miljön jämfört med bensinversionen - så länge du tankar etanol om du väljer V50F. Lasse Swärd lasse.sward@dn.se 08-738 12 46


Starten är viktig

Summary: Barack Obama går metodiskt till väga inför maktövertagandet. Han är fast besluten att inte upprepa Bill Clintons misstag.

Bill Clinton fick en katastrofal start i Vita huset. Han hamnade i en ovälkommen strid om homosexuella i försvaret, hans försök att utnämna en justitieminister misslyckades, liksom Hillary Clintons försök att reformera sjukförsäkringssystemet. Två år efter segern mot George Bush den äldre kom väljarnas dom när republikanerna skördade framgångar i kongressvalen. Newt Gingrich var plötsligt namnet på allas läppar. En anledning till att Clintonadministrationen hade så svårt att komma i gång sägs vara att det rådde administrativt kaos. Presidenten var inte tillräckligt förberedd och han litade i sina utnämningar ofta mer till gamla vänskapsband än till kompetens och erfarenhet av det politiska spelet i Washington. Barack Obama är medveten om riskerna och han tycks fast besluten att inte upprepa de misstag som den senaste demokratiske hyresgästen i Vita huset gjorde. När han svurit presidenteden den 20 januari ska han vara beredd att ta över. Obama försöker gå metodiskt till väga. Han har stannat i Chicago, vilket lett till en ny vardag för de grannar som nu tvingas leva med en gigantisk säkerhetsapparat, och han ägnar all tid åt förberedelser. Till skillnad från Bill Clinton börjar han bygga laget inifrån. Det är de närmaste medarbetarna i Vita huset, inte ministrarna, som ska vara på plats först. Namnen bockas också av ett efter ett. Den sittande administrationen rapporteras vara till stor hjälp för att övergången ska bli så smidig som möjligt. "Om det inträffar en kris den 21 januari är det Obamas folk som måste kunna hantera den", säger Vita husets avgående stabschef till tidskriften Time. Tiden är knapp. I det amerikanska systemet måste en stor del av befattningshavarna godkännas av kongressen, och det finns åtskilliga exempel genom historien på hur denna process utvecklats till en långbänk. I år, eller kanske rättare nästa år, finns inte den tiden. De utmaningar som väntar den nye presidenten är stora. Han tillträder mitt i en djup ekonomisk kris. Han ärver två krig - ett som han ska avsluta, det vill säga Irak, och ett som han ska fokusera mer på, det vill säga Afghanistan. Han har därtill bland annat lovat att satsa på förnyelsebar energi, på att få till stånd ett heltäckande sjukförsäkringssystem, på att sänka skatten för medelinkomsttagare, på att reformera skolpolitiken och stänga fånglägret i Guantánamo. Förväntningarna på honom är höga. Hans bärande vallöfte handlade om "förändring" och en förändring från den kurs som USA varit inne på under åtta år med George W Bush är vad en majoritet av amerikanerna vill se. Att många kommer att bli besvikna är uppenbart - det är, trots allt, en avgörande skillnad mellan att vara sitt partis presidentkandidat och att vara hela landets president. Hittills har allt sett bra ut, framhåller exempelvis kolumnisten David Broder i Washington Post. Barack Obama har möjlighet att lyckas, men mycket lär hänga på hur inledningen av mandatperioden blir. Med en start lik den som Bill Clinton fick kan hela den våg av förväntningar som bar Obama till Vita huset snabbt vändas emot honom.


USA:s ofrivilliga presidentfru

Summary: Andra presidentfruar har baxat in sina män i Vita huset. Men yrkeskvinnan Michelle Obama var tveksam in i det längsta. Av många skäl.

Michelle Obama är väl medveten om att Barack Obama kan bli mördad. Därför har hon hållit fast vid sitt eget yrkesliv. För hur skulle hon annars kunna försörja barnen? - Det är inte bara för att jag tycker att det är roligt. Om flickorna skulle förlora sin far skulle de åtminstone inte förlora allting annat. En typisk replik från Michelle Obama."Klippan i vår familj" som Barack Obama kallade henne i sitt segertal. Michelle Obama har utmålats som arg och aggressiv, när hon i själva verket mest tycks vara rak och uppriktig. En solklar feminist, åtminstone enligt Emily Bond i inflytelserika Bust Magazine. Michelle Obamas politiska mål, om något, är att underlätta livet för mammor som jobbar. Nu är alla nyfikna på USA:s nya first lady. Hur är hon egentligen? Presidentvirke som Hillary? Lojal som Jackie? Kontroversiell som Eleanor Roosevelt? Tja, en Eleanor Roosevelt 2.0 är nog svaret. Liknelsen med Jackie haltar mest. Visserligen är Michelle Obama elegant, även om hon ofta shoppar i varuhus där Mrs Kennedy aldrig skulle ha satt sin slejfsko. Men där Jackie var lågmäld är Michelle Obama en hel pratshow. Jackie uthärdade sin makes kvinnoaffärer, i likhet med Hillary Clinton och Eleanor Roosevelt. Men det skulle Michelle Obama aldrig göra, om det hände. "No you can't." - Hon skulle lämna honom. Först skulle hon slå ihjäl honom, sen skulle hon lämna honom. Han vet det, och det finns ett mått av rädsla i det, vilket är bra, har vännen och politikern Valerie Jarrett sagt. Att Barack Obama blivit en sexsymbol är visserligen jobbigt, tycker Michelle. Men mest för att det kan göra honom styv i korken. Ja, ni hör. Om Barack Obama haft ett mindre grundmurat rykte om effektivt ledarskap skulle han ha avfärdats som en Lille Fridolf. Och då skulle han förstås aldrig ha blivit president. Paret träffades 1989 när Barack Obama var praktikant på en advokatbyrå i Chicago där Michelle jobbade. Hon var 25 år och hans handledare på byrån. Han var 28.De gifte sig 1992. Dottern Malia är i dag tio år och N atasha - kallad Sasha - är sju. Michelle har liksom Barack gått på Harvard Law School, och dessutom på det lika ansedda universitet Princeton. Det var han som föll för henne, inte tvärtom. - Jag fick tjata, har Barack Obama berättat. Michelle försökte få ihop honom med två av sina kompisar, utan framgång. Till slut gav hon upp och lät sig motvilligt bjudas på glass. - Vi två var de enda svarta på advokatbyrån. Jag tyckte det skulle vara för billigt ("tacky") att just vi dejtade, har hon förklarat. En stark hustru till en manlig politiker får lätt ett Lady Macbeth-rykte, som en härsklysten manipulatör som skjuter sin man framför sig till de mäktigaste posterna. Men etiketten fäster dåligt på Michelle Obama. I åratal var hon nämligen tveksam till Baracks politiska ambitioner. Varje gång han satsat på en ny utmaning har Michelle sagt "No you can't", men till sist: "Okej då." Ibland med det förhoppningsfulla tillägget: "Du kanske förlorar." För Barack Obama jobbade jämt. Under en särskilt intensiv period hade han sju lediga dagar på arton månader. Men Michelle var också misstrogen inför politiker i största allmänhet. En skepsis hon delade med många andra svarta i USA, och många generationskamrater. Nog för att samhället behövde förändras. Men bli politiker? "No you can't." Baracks arbetsnarkomani tärde på äktenskapet. Tidvis var Michelle Obama så förbannad på sin man att hon vägrade prata med honom. Om han försökte pussa henne riskerade han en snyting. "Du tänker bara på dig själv", sade hon till Barack. "Jag hade aldrig trott att jag skulle tvingas uppfostra barnen helt ensam!" En av hennes fiffigaste motattacker kom när yngsta dottern var nyfödd.Efter amningen klockan fyra på morgonen brukade hon väcka Barack, överräcka babyn och själv gå i väg - till gymmet. Hon tvekade också inför kostnaderna. Politiska kampanjer är dyrt i USA, "en miljonärsaktivitet" enligt Michelle. - Hur skulle vi ha råd? Vi hade våra studielån att betala, lån på huset och vi behövde spara till flickornas collegeutbildning, har hon berättat. När Barack Obama blev senator i Washinghton tillkom kostnaden för hans övernattningslägenhet. Men Michelle Obama kan inte heller tryckas in i stereotypen om hustrun som står hemma med kaveln i ena handen och hushållskassan i den andra. Ungefär samtidigt som hon gifte sig dumpade hon advokatbyrån och inledde en framgångsrik karriär i den offentliga förvaltningen i Chicago. Michelle Obama blev känd som en tuff chef - en medarbetare beskriver henne som "stern" (bister). Möjligen har hon behövt det. Sedan Barack Obama blev en kändis har hon haft medierna hack i häl. Hennes styrelseuppdrag, hennes befordringar, hennes allt högre lön - hur hängde de ihop med Barack Obama? "Hon såg till att hamna i någon styrelse där hon kunde tjäna pengar snabbt. 'She's cashing in because of her husband' ", sade en politisk motståndare. Michelle Obama försvarade sig. Kritiken var felaktig, jämfört med andra jurister tjänade hon ganska lite.Problemet med ekonomin undanröjdes när Barack Obamas två böcker blev bästsäljare. Men succén kom först sedan han blivit kändis. Då hade hans första bok "Dreams of my father" samlat damm i bokhandlarna i flera år. Michelle är realist när Barack är en visionär. När han vid ett tillfälle överlycklig ringde från senaten och berättade att han fått igenom ett förslag om vapenkontroll bad hon honom köpa flugfångare på hemvägen - de hade fått myror i huset. Barack Obama har själv sagt att han är så beroende av Michelles stöd att han inte ens skulle kunna köpa ett duschförhänge utan henne. Han har också sagt att Michelle skulle besegra honom om hon gick in i politiken. Kanske har han rätt - enligt omgivningen är hon minst lika karismatisk. För även om hon är skeptiskt lagd är hennes egen personliga utveckling från det att hon var barn ett förkroppsligat "Yes we can". Sin första chef klagade hon jämt på för att hon fick okvalificerade uppgifter. Egentligen var det inte sant - det var bara Michelle som hade höga krav, menar chefen som i själva verket gav de bästa jobben till sin briljanta nyrekrytering för att hålla henne på gott humör På samma sätt brukade Michelle avvisa pojkvänner som inte höll måttet.Fällde de en enda korkad replik gjorde hon slut, har hennes bror Craig Robinson berättat. - Jag trodde aldrig att hon skulle bli gift. Ibland har hennes rättframhet gått över gränsen. Som när hon berättade att döttrarna inte ville sova i föräldrarnas säng för att pappa Barack "snarkar och luktar illa". Så mycket vill ingen veta om sin president. Möjligen är luktproblemet avhjälpt sedan Barack Obama slutat röka. Ett "No you can't" från Michelle som anser att USA inte kan ha en rökande president. Och bortom anekdoterna finns förstås ett allvar. Som frågan vad det innebär att vara svart i Amerika. Trots sina meriter, sin intelligens, självsäkerhet och imponerande längd - hon är över 1,80 lång - kände sig Michelle Obama alltid lite utanför på de nästan vita elitskolorna. Hon har reagerat med raseri när svarta har ifrågasatt om Barack Obama är "svart nog". - Ilskan och frustrationen har att göra med det jag själv upplevde ... Princeton och Harvard gör något med dig, det är som att växa upp. Frustrationen du känner när du sedan måste dölja ditt intellekt för att överleva i ditt eget samhälle ... Barack ÄR en svart man! Men den här diskussionen visar hur frustrerande det är att folk fortfarande kan använda intellekt och ras för att driva in en kil mellan olika människor i sitt eget samhälle. Icke desto mindre tror många att ras på ett subtilt sätt spelade in när Barack och Michelle förälskade sig i varandra. Barack Obama som vuxit upp utan sin kenyanske far i sin vita mammas familj sökte länge efter sin identitet som svart man, och fann den bland de svarta i Chicago när han jobbade där som socialarbetare i mitten av 80-talet. Kärleken till Michelle bekräftade den identiteten. Michelle, å sin sida, var fascinerad över Baracks ovanliga bakgrund. - Jag kan inte fatta att han hade en vit mormor från Kansas, sade hon i början av deras bekantskap. Hennes intresse formades dock mer av den stil som Barack Obama hade utvecklat under sin kosmopolitiska uppväxt på Hawaii och i Indonesien: försynt, anpasslig, fördomsfri och helt annorlunda än de supercoola "brothers" som Michelle hade sett omkring sig. Och mitt i kaxigheten finns en skör kärna hos Michelle som inte minst Barack Obama har uppmärksammat: insikten att allt kan gå åt skogen. I något avgörande livsögonblick står stjärnorna plötsligt fel och alla vackra planer grusas. Men till slut kunde Michelle försonas med Baracks politiska karriär. I stället blev hon en av hans bästa kampanjarbetare. Hennes ocensurerade uttalanden blev en tillgång. Michelle Obama visade vägen till de mänskliga sidorna hos Barack och lyckades därigenom avdramatisera honom för alla som skrämts av hans nästan övernaturliga skepnad av både helgon och geni. Och att hon gjort arbetande mödrar till sin egen profilfråga är förstås helt logiskt. Det skulle aldrig Jackie Kennedy ha gjort.


Upptäck trädgårdsbloggarna

Summary: Höstfloxen har blommat ut, löven har fallit. Men vi som läser trädgårdsbloggar har en lång, grön vinter framför oss. Här får du tips på spännande bloggar.

Även trädgårdsnördar har sina bloggar. Ganska många också. Bara hos bloggportalen.se, som samlar och sorterar bloggar av alla sorter, hittar jag 760 sådana. En del fungerar som privata fotoalbum, och många handlar lite väl mycket om katten och lillan. Men bland de andra har jag hittat pärlor. Bloggar som ger kunskap, inspiration och idéer. I dag fick jag till exempel tips på en oemotståndlig engelsk trädgårdsbok: "Mina drömmars trädgård", från 30-talet av Beverly Nichols, en man som anser att man bör dricka ett par glas väl avkyld martini innan man går till plantskolan. Jag upptäckte också det gracila och okända prydnadsträdet nyssa (Nyssa sylvatica) vars bladverk på hösten lyser som eldslågor. Underbart! En annan blogg berättar om blodsugande älgflugor, som kan vara ett helvete i trädgården. Slutligen och inte minst fick jag recept på krusbärsvinäger och nyponmarmelad. Sveriges mesta trädgårdsbloggare heter Hasse Wester, är 53 år och bloggar under namnet Slottsträdgårdsmästaren. Jag träffar honom livs levande vid Bergianska trädgården i Stockholm. - Bloggandet ger mig kontakt med personer som delar mitt trädgårdsintresse, säger han. I bröstfickan har han en liten kompaktkamera med vilken han tar förvånansvärt proffsiga bilder. I hans blogg får vi nästan dagligen hänga med till hans arbetsplats, en slottsträdgård någonstans i Sörmland, hemligt var. Hasse är en sann trädgårdstok, trots att han själv inte har någon trädgård. På fritiden besöker han parker och trädgårdar, fotar och berättar. Under rubriken "dagens växt" ger han tips på odlingsvärda prydnadsväxter, gärna nävor som han älskar. Till skillnad från andra trädgårdsbloggare tycker han mycket. Om formklippta träd, om trender, om böcker och trädgårdstidningar. Han är inte rädd för att sticka ut hakan. Som när han skrev att trädgårdstidningen Rosie med sin rosa färgsättning är en tjejtidning. Det blev ett himla liv, inte minst på bloggens alla besökare. Lite väl mycket för hans del: - Jag är inte ute efter att provocera, utan vill ge korrekt information, säger han. Men man kan man ju undra varför trädgårdsvärlden domineras av kvinnor och varför 90 procent av trädgårdsbloggarna är kvinnor. Hasse står även bakom bloggen Trädgårdsspanaren. Här recenserar han offentliga trädgårdar, vid det här laget har han hunnit med 86 spaningar. Så här beskriver han sin spaningsmetod: - Känslan är viktigast. Vissa trädgårdar träffas man av direkt, man liksom omfamnas av dem när man kliver in i dem, som Rosendals trädgård, Waldemarsudde eller Botaniska trädgården i Visby. - Jag kollar också skötseln, är petnoga med att gångarna ska skötas. Ett spännande växtval är viktigt. Är det en renässansträdgård så ska renässansstilen banne mig hållas strikt. Sedan är det inte fel om det finns kafé. Vad tycker han själv kännetecknar en bra blogg: - Sådana som berikar mig med nya infallsvinklar, svarar han. Här intill har jag listat tio trädgårdsbloggar som ger mig själv nya infallsvinklar, men också gör mig glad. Fundera grönt (Mest bildmässiga bloggen.) Hannu på Kinnekulle (Mycket Hannu och en otrolig trädgård.) Lilla B (En bra trädgårdskompis.) Mias trädgårdsblog (Hot, hot hot om chilipeppar) Rubens rabatter (Högt tempo, mycket läsarkontakt) Slottsträdgårdsmästaren (Odlingsåret i en slottsträdgård.) Tyras trädgård (Charmigt om växthuset, dessutom recept.) Tyras trädgård2 Lindas trädgårdsblogg (Nybliven tvillingmamma som bloggar om sin villaträdgård)


"Skyll inte klimatproblem på länder utanför Sverige"

Summary: Ärkebiskopen Anders Wejryd kritiserar regeringen för en kraftlös miljöpolitik: Svenskarna släpper ut 50 procent mer koldioxid än genomsnittet i världen.De politiker som skyller klimatproblemen på länder långt bort - Kina, Indien, USA och andra stormakter - kan aldrig bli trovärdiga i sina krav på globalt ansvarstagande. Fler än sex av tio svenskar anser att Sverige och andra rika länder bör ta större ansvar för att minska koldioxidutsläppen än fattiga länder. Detta borde ge vår regering en läxa när den nu ska fastställa mål och inriktning i den kommande klimatpropositionen. Sverige kan och bör minska sina egna klimatpåverkande utsläpp med 40 procent till år 2020. I själva verket är svenskarnas koldioxidutsläpp 50 procent större än det globala genomsnittet. För närvarande är Fredrik Reinfeldts regering inte en ledande EU-aktör i klimatfrågan. Bara genom att våga drastiskt hejda det egna landets klimatförstörelse kan den bli det. Det skriver ärkebiskop Anders Wejrud inför ett internationellt klimatrådslag i Uppsala som han själv ska stå värd för.

Varannan svensk tror att Sveriges koldioxidutsläpp, räknat per invånare, är mindre än eller ungefär lika stort som det globala genomsnittet på fyra ton per person. I själva verket är svenskarnas koldioxidutsläpp 50 procent större än det globala genomsnittet. Lägger man dessutom till de utsläpp som vår import ger upphov till ökar siffran ytterligare. Trots att många kraftigt underskattar vårt bidrag till klimatförändringen, anser fler än sex av tio att Sverige och andra rika länder bör ta ett större ansvar för att minska utsläppen än fattiga länder. Det visar en ny undersökning som Svenska kyrkan låtit göra. Detta borde ge vår regering råg i ryggen när den nu ska fastställa mål och inriktning för den svenska klimatpolitiken i den kommande klimatpropositionen. Sverige kan och bör minska sina egna klimatpåverkande utsläpp med 40 procent till 2020. För att dessutom ta vårt ansvar gentemot de fattiga länderna, bör vi samtidigt bidra till utsläppsminskningar i motsvarande omfattning i utvecklingsländer och hjälpa de fattigaste att anpassa sig till ett förändrat klimat. Nästa år har Sverige en unik möjlighet att spela en viktig roll i de internationella klimatförhandlingarna. Under hösten 2009 är Sverige ordförande i EU, samtidigt som världens ledare samlas i Köpenhamn för att komma överens om ett nytt globalt klimatavtal. Det ställer stora krav på tydligt ledarskap och på en trovärdig svensk klimatpolitik som bidrar till global rättvisa. Men dit är det, menar jag, fortfarande en bit att vandra för den svenska regeringen. Klimatkrisen är djupast sett en fråga om värderingar och hur vi gestaltar våra liv som individer och samhällen. Hur kan vi skapa en ödmjukare syn på naturens egenvärde och de sinnrika ekologiska systemen? Hur blir vi mer solidariska med världens fattiga? Hur kan vi i den materiellt välmående medelklassen hejda en överdriven konsumtion av icke förnyelsebara resurser och ändå gestalta vår vardag med bättre livskvalitet? Och, viktigast av allt - hur stärker vi hoppet och framtidstron i en tid av finansoro och klimatångest? Dagarna före första advent bjuder jag in till ett internationellt klimatrådslag, Interfaith Climate Summit, i Uppsala för alla intresserade. Särskilt inbjudna är ett trettiotal andliga ledare och opinionsbildare från jordens alla hörn: Buddhister, hinduer, muslimer, judar, taoister, kristna och naturreligiösa. Tillsammans ska de trettio underteckna ett manifest som jag hoppas ska kunna fungera som vägledning i FN:s internationella klimatförhandlingar. Direkt efter Uppsalamötet ska manifestet presenteras vid FN:s klimatmöte i Poznan, där grunderna ska läggas inför förhandlingarna i Köpenhamn i december nästa år. Alla de stora trostraditionerna odlar i sin kärna värden som bör vara centrala i ett framgångsrikt och rättvist klimatavtal. Hinduismen predikar tillvarons helighet, buddhismen manar till respekt för allt levande och ett liv i harmoni med naturen. Judendom, kristendom och islam står varandra nära i synen på människans roll som förvaltare av Guds skapelse. Ursprungsbefolkningarna, till exempel inuiter, samer och indiankulturer, bär på en rik skatt av visdom om hur allting hör samman i tillvarons väv. Denna förundran inför livet som en gåva kan förändra och utmana vår tids självklarheter. Manifestet från Interfaith Climate Summit kommer att mana till kraftfulla åtgärder, men också utlova att religiösa ledare och lärare tar sin del av ansvaret i det egna sammanhanget. Det handlar såväl om att påverka politiska ledare att konkret arbeta för att främja energieffektivisering och minskade utsläpp. Det handlar också om framtiden för våra barn och barnbarn och där kan religionernas långtidsperspektiv ge hopp. Klimatförändringarna drabbar redan nu de fattiga hårdast . En allvarlig och passiviserande missuppfattning i den svenska klimatdebatten är att svenskarna inte bidrar så mycket till klimatbelastningen som vi faktiskt gör. De årliga globala utsläppen av växthusgasen koldioxid uppgår enligt Naturvårdsverket till omkring 4 ton per person, uppdelat på alla jordens invånare. Efter att ha informerats om detta fick 1.018 personer under augusti svara på frågan "Hur många ton koldioxid tror du att vi släpper ut i Sverige räknat per invånare?" Hälften av de tillfrågade trodde att svenskarna släpper ut lika mycket som det globala genomsnittet eller mindre. En fjärdedel av de svarande hade rätt, nämligen att svenskarna släpper ut 50 procent mer än det globala genomsnittet, det vill säga att vi använder omkring sex ton jämfört med snittets fyra ton. Endast en femtedel trodde att vi använder mer än vad vi gör. Trots att många alltså underskattar Sveriges bidrag till klimatproblemen är stödet för en solidarisk klimatpolitik stark. Hela 62 procent svarade att Sverige och rika länder bör ta ett större ansvar när de fick frågan: "Anser du att Sverige och andra rika länder bör ta ett större ansvar för att minska utsläppen av koldioxid och andra växthusgaser, jämfört med fattiga länder?" eller "Anser du att rika och fattiga länder bör ta ett lika stort ansvar för att minska utsläppen?" De politiker som skyller klimatproblemen på andra länder - vare sig det handlar om Kina, Indien eller USA - kan aldrig bli trovärdiga i sina krav på globalt ansvarstagande. Det är sant att Sveriges utsläpp bara är en mycket liten del av världens totala utsläpp - eftersom vi är så få invånare. Men växthusgaserna känner inga nationsgränser, och i ett försök till rättvis lösning på klimatkrisen måste varje individ i de rika länderna ta ansvar för att begränsa sina utsläpp. I det perspektivet är svenskarnas utsläpp inte små, utan klart större än världsgenomsnittet. Genom att ta ett tydligt ansvar för det egna landets klimatbelastning har den svenska regeringen en chans att bli en ledande aktör under det avgörande andra halvåret 2009. I ljuset av att svenskarna i dag belastar klimatet 50 procent mer än genomsnittet, är en 40-procentig minskning av de svenska utsläppen till år 2020 ett rimligt krav. Ett kraftigt svenskt bidrag till motsvarande utsläppsminskning i utvecklingsländerna är också nödvändigt om vi vill kunna stå rakryggade i debatten. Klimatfrågan kräver genomtänkta, kloka och gemensamma åtgärder. Inte minst våra västerländska samhällen måste genomgå en dramatisk omställning de närmaste decennierna. Andliga ledare är beredda att komma överens och visa vägen för att skapa hopp och positiva vardagsnära förebilder. Det ankommer på de politiska ledarna att göra detsamma. ANDERS WEJRYD


”Jag är en tävlingsmänniska - gör jag något satsar jag allt”

Summary: Christina Liljeström går en kamp mot klockan för att både hinna vara direktör på Svenska handelskammaren i London och mamma. Den här dagen har hon dessutom ett svårt beslut att meddela sin personal.

Lämnar hemmet i taxi 06.05 Christina Liljeström hejdar en taxi utanför huset i Holland Park. Det är en ovanligt kylig oktobermorgon i London och hon har tagit fram vinterkappan. Det är också en ovanligt tidig morgon för direktören på Svenska handelskammaren. Hon ska leda ett frukostmöte med medlemmarna på Deutsche Banks kontor och har en del att förbereda. Maken Olle, ekonom, har gått upp ännu tidigare för att flyga till Rumänien. Det är mycket pusslande för att få det dagliga livet att gå ihop. I fjol fick de sitt första barn. Nu ligger Lovisa och sover och Christina konstaterar med lättnad att hennes 17 månader gamla dotter inte vaknade vare sig när mamma eller pappa gick upp. – Hon är bäst när det gäller. Vi sover ganska dåligt just nu, säger Christina innan hon blir avlöst av barnflickan. Frukostmöte om finanskrisen 06.35 När Christina anländer till Deutsche Banks kontor i Londons finanskvarter möts hon av banken representant Jan Olsson, som starkt bidragit till att mötet, som på Handelskammarens språk kallas för event, blivit verklighet. I ett rum i bankens direktionsavdelning dukas det fram kaffe, te, frukt, scones, croissanter med mera. Christina kontrollerar deltagarlistan och namnskyltarna innan hon börjar hälsa gästerna välkomna. Sveriges Londonambassadör Staffan Carlsson är en av dem kommit för att höra Deutsche Banks chef Ivor Dunbar tala om finanskrisen. Anländer till kontoret 06.35 Christina tackar Ivor Dunbar för hans anförande, vilket hon betraktar som högintressant. Ivor Dunbar tror bland annat att det dröjer 18 månader innan lågkonjunkturen vänder. De flesta av dem som lyssnat instämmer och Christina förklarar att det på det hela taget varit ett lyckat event, även om hon trodde att bankchefen skulle få fler frågor. En taxi tar henne tillbaka till kontoret på Upper Montagu Street, som ligger i samma byggnad som Svenska ambassaden. Svenska handelskammaren i London grundades 1906 och har som uppgift att främja de brittisk-svenska handelsförbindelserna. Christina berättar att många tror att de är en statlig organisation, men så är det inte. Verksamheten drivs med hjälp av medlemsavgifter, sponsorer och stipendiestöd från näringslivstoppar som Anders Wall och ledningen i Investor. Medlemmarna är små och stora företag som träffas och bildar nätverk. Christina berättar stolt om hur hon och hennes fyra medarbetare på kontoret nyligen på kort tid lyckades sy ihop ett mycket lyckat event när den svenska riksbankschefen Stefan Ingves var på besök i London. Nu förbereder hon arbetsmarknadsminister Sven-Otto Littorins ankomst. Berättar att hon sagt upp sig 10.50 Det är en känsloladdad dag för Christina. Hon har något viktigt men svårt att meddela personalen. Hon har bestämt sig för att sluta och det har hon tänkt berätta för dem som inte redan vet det. Hon kom till Handelskammaren 2001 och blev chef 2004. Hon säger att det är det bästa jobb hon kan tänka sig och att hon stortrivs, men livet förändrades när hon fick barn. Hon var fast besluten om att det skulle gå att kombinera ett chefsjobb med att vara mamma. Det har fungerat, men samtidigt erbjuder det brittiska samhället inte samma fördelar för kvinnor i karriären som det svenska. Nu slits hon mellan sin önskan att göra ett perfekt jobb och att vara en perfekt mamma. – Jag är en tävlingsmänniska och gör jag något satsar jag allt för att det ska bli så bra som möjligt. Dessutom känns det som att det är dags att gå vidare, säger Christina. Dags för lunch 12.30 Hon har träningskläderna med sig i en kasse. Liksom sin man är Christina gammal friidrottare och gillar att röra på sig. I dag känner hon dock att tiden blir för knapp för ett pass på gymmet. I stället hastar hon i väg till matbutiken Waitrose för att köpa lunch. Hon förklarar att det ofta blir en sallad eller en pasta på kontoret med personalen eller framför datorn. Hennes medarbetare Peter Sandberg, som sitter i ett rum intill, säger att det är tråkigt att hans chef slutar och att hon betytt mycket för att ge Handelskammarens en mer ungdomlig och modern profil. Samtidigt förstår han hennes beslut med tanke på föräldralivet och säger att han är förvånad över hur mycket hon orkar och hinner med. Träffar dottern 14.15 Christina beskriver sig som en tidsoptimist som samtidigt är bra på att planera. Det är så mycket hon vill hinna med. Efter att ha läst några av de hundratals mejl hon brukar ta emot och skicka varje dag hastar hon med snabba steg mot Svenska kyrkan på Harcourt Street, som ligger på gångavstånd från kontoret. Ett stort rum är fyllt av svenska barn, mammor, barnvagnar och kanelbullar. Kyrkans barntimme är uppskattad och välbesökt. Lovisa, som har kommit hit med sin barnflicka, strålar när hon hör sin mammas röst. Christina Liljeström försöker att möta sin dotter här så ofta hon kan, men det är inte alltid hennes späckade schema så tillåter. – Det här är min adrenalinkick, säger hon där hon sitter på golvet och plockar med leksakerna. Tillbaka på kontoret 15.00 Tillbaka på kontoret. Christina har ägnat en timme åt att förbereda ett möte med finanskommittén, som börjar klockan fyra. Möte med exekutivkommittén 17.00 Möte med exekutivkommittén, också på kontoret. Förslaget från finanskommittén läggs fram och budgeten för nästa år diskuteras. Lämnar kontoret tidigt 18.30 Christina lämnar kontoret ovanligt tidigt eftersom hon vill träffa Lovisa innan hon somnar. Vanligtvis åker hon tunnelbana, men nu ösregnar det och hon tar en taxi för att hinna. I taxin ringer Olle från Rumänien. De kommer överens om att höras senare. Lägger Lovisa 19.00 En pyjamasklädd Lovisa möter sin mamma. De får lite tid tillsammans innan Lovisa somnar. Christina sjunker ner i soffan med en skål yoghurt , flingor och jordgubbar. Hon funderar över dagen och på flytten hem till Sverige. Hon har redan fått ett nytt jobb på Erik Penser Bankaktiebolag. Hon börjar någon gång nästa år. Det blir inte helt lätt att lämna London, staden som hon bott i de senaste elva åren och som hon verkligen tycker om, men hon tycker samtidigt att det ska bli kul att komma hem till Sverige, där hon kan få mer praktiskt stöd av familjen Tidigt till sängs efter lång dag 21.30 Det har varit en lång dag och Christina beslutar sig för att sova. – Det är bäst att ta tillfällena i akt. Man vet att Lovisa kan vakna när som helst, säger hon. Hon somnar utan att läsa. Jens Littorin är korrespondent i London för Dagens Nyheter jens.littorin@dn.se Åsa Westerlund är frilansfotograf sondag@dn.se Christina Liljeström Ålder: 35. Familj: Maken Jan-Olof Hansson och dottern Lovisa, 17 månader. Bor: Hus i Holland Park i centrala London. Sommarställe i Ljunghusen utanför Malmö. Aktuell: Direktör för Svenska handelskammaren i London. Karriär: Studier i Uppsala och London School of Economics. 1999: Arbetade med annonsförsäljning för företaget World Link, en del av World Economic Forum. 2001: Började som Communications manager på Svenska handelskammaren i London 2004: Direktör för Svenska handelskammaren. 2005-2006: Managementutbildning med Novare. Extra: Gillar friidrott. Reser ofta till stora internationella mästerskap.


President Obama

Summary: Förväntningarna är höga på Barack Obama, både i omvärlden och på hemmaplan. Det kommer att krävas en rivstart.

En ny administration måste vara beredd att ta över när Barack Obama svärs in som president i slutet av januari, och i ett system där många befattningshavare ska godkännas av senaten behöver processen börja redan nu. Några namn är klara och åtskilligt fler cirkulerar i förhandsspekulationerna. Hur uppsättningen till slut ser ut vet ingen, inte ens Obama, men han har under valrörelsen visat att han omger sig med kompetenta medarbetare och att han är beredd att lyssna till dem. Han lär få en rivstart. Utmaningarna är många och omfattande. Amerikanerna är frustrerade efter åtta år med George W Bush, något som i hög grad bidrog till John McCains förlust. De oroar sig för ekonomin, för barnens utbildning, för sjukförsäkringssystemet och för USA:s ställning i världen. Obama har lovat förändring. Han har gett amerikanerna hopp om framtiden. Och även om han själv är noga med att tona ner förväntningarna så finns de där. De stärks dessutom av att demokraterna efter valet dominerar kongressen. Nu finns möjligheten att få igenom en helt ny dagordning. Men erfarenheten visar att det inte alltid underlättar för en president att de egna partivännerna är i majoritet - amerikanska politiker är personvalda och därmed inte alltid så lättstyrda - och de högt ställda förväntningarna kan snabbt börja verka emot Obama ifall förändringarna uteblir. En liknande våg av förväntningar märks också i världens huvudstäder. Reaktionerna är över lag positiva. Till och med FN:s generalsekreterare Ban Ki-Moon uttrycker förhoppningen att relationen mellan Washington och världsorganisationen nu kan gå in i ett nytt och bättre skede. Utmaningarna på världsscenen saknas inte, och frågetecknen är många. Hur ska Obama lyckas genomföra den utlovade reträtten från Irak? Hur ska hans satsningar på Afghanistan se ut i praktiken? Hur stora kommer hans krav på ökat europeiskt engagemang att vara? Kommer Obama att vara framgångsrikare än sin företrädare när det gäller att förhindra spridning av massförstörelsevapen? Hur ska Nordkorea hanteras? Hur ska Irans nukleära planer stoppas? Hur kommer den framtida relationen med Ryssland att se ut? Kommer Obama kunna förbättra USA:s anseende i Mellanöstern? Det finns fler frågor. Men uppenbart är att Barack Obama kommer att ha åtskilligt som talar för honom när han tillträder - inte minst i Europa finns en uttrycklig vilja att åter knyta starka band över Atlanten. De försämrade relationerna mellan USA och Europa är en av de mer tragiska följderna av Bushadministrationens arroganta framfart på världsscenen. Detta är världens två starkaste demokratiska enheter och om de drar åt samma håll kan åtskilligt åstadkommas. Precis som inom inrikespolitiken kan de högt ställda förväntningarna dock bli ett gissel för den nyvalde presidenten. Obama kommer, liksom alla amerikanska presidenter, att försäkra sig om att USA har ett eget handlingsutrymme. Han kommer aldrig att låta en internationell organisation få exklusiv rätt att bestämma när, var eller hur amerikansk militär får användas. Men tonläget kommer att bli lägre, prioriteringarna andra. Om Bill Clinton sades att han var multilateral när han kunde och unilateral när han måste. Det är nog vad vi kan förvänta oss av en Obamaadministration, och redan det vore en förändring som ger hopp för framtiden - också för världen utanför USA. DN 8/11 2008


En resa med Martina i 35 år

Summary: Söndagen den 23 november sänds Tom Alandhs femte och sista film om Martina, flickan med Downs syndrom som han träffade första gången när hon var fem år.

I 35 år har Tom Alandh och fotografen Björn Henriksson följt Martinas kamp mot alla odds. - Genom Martina har jag fått en mer ödmjuk syn på livet, och att det perfekta sällan är bra, och att ett bra liv kan se ut på väldigt många olika sätt, säger Tom Alandh i ett pressmeddelande från SVT. Tom Alandh träffade Martina Schaub första gången 1974, då var hon fem år. Läkarna hade sin uppfattning klar när hon föddes. "Lämna bort henne", sa de. Hon är ingenting att hoppas på. "En idiot". - Läkarna rådde oss att lämna bort vår dotter och glömma henne, säger Martinas mamma Berit i filmen. Det gjorde inte Berit Schaub. Istället började hon kämpa för att Martina skulle få vara människa och inte bara ses som utvecklingsstörd. Berit såg möjligheterna istället för problemen, och med sång och musik och ett oändligt tålamod fick Martina ett språk och ett liv. Hon fick gå på dagis tillsammans vanliga barn. Hon fick också gå i vanliga skolor. Den tidens experter uttryckte att hon var "ovanligt duktig för att vara mongoloid". I våras fyllde Martina 40. I dag bor hon i en servicelägenhet i Mölndal och i arton år har hon arbetat halvtid som lokalvårdare. Två av de tidigare filmerna om Martina har vunnit priser, Prix Futura (Martina - med lust och glädje stor, 1988) och Prix Europa (Martina - mot alla odds, 1998). "Martina och jag" SVT2 söndag 23 november klockan 20.00


Det dåliga samvetet försvann med övervikten

Summary: Drygt femtio kilo gick Linda Unger och Lisa Persson ner tillsammans på ett år. De hade testat en mängd olika bantingskurer, men misslyckats. Med Stahremetoden gick det bättre. LINDA UNGER

– Visst är det makalöst, jag fattar inte själv att vi klarat av det. Det säger Linda Unger, som i januari i fjol, tillsammans med Lisa Persson, började den specialdesignade kbt-kursen i viktminskning (baserad på den så kallade Stahremetoden) på Rättviks vårdcentral i Dalarna. Bägge var rejält överviktiga, sedan 25-årsåldern. Ett halvår efter att de började kursen hade Linda gått ner drygt 20 kilo. Lisa hade gått ner lika mycket och för hennes del fortsätter viktminskningen. Hennes mål är att nå sin idealvikt på 75 kilo. I boken ”Hitta idealvikten med Linda & Lisa och Stahremetoden” , som just kommit ut, berättar de hur de tillsammans gick ner över 50 kilo på ett år. Och blev bästa vänner på kuppen. Dieten de höll var inte det viktiga, om det är de ense. Bägge hade de tidigare provat andra bantningsmetoder. Lisa, som beskriver sig själv som mattokig, hade provat både Viktväktarna, fruktdieter, soppor, pulver, teer och fasta. Gått ner och sen lika fort gått upp i vikt igen. Visserligen valde de bort godiset, hamburgarna och pizzorna den här gången. Och de drog ner på de snabba kolhydraterna. Men annars åt de vanlig mat, dock uppdelad i fler och mindre portioner. Deltagarna i kursen fick ett eget kursmaterial med frågeformulär, hemläxor och olika teman inför varje samtal. De fick lära sig väga matportionerna, åtminstone under första veckan. Att väga maten är ett enkelt sätt att ta reda på vad man äter. Sedan kan man fokusera på det viktiga – varför man äter och hur man ska få kontroll över sitt ätande. För det behandlingen fokuserar på är att kartlägga deltagarnas beteende- och tankemönster och därefter på att stärka självkänslan och hitta konkreta lösningar på vardagsproblem. Linda åt, säger hon, för att hon inte kunde säga nej. – Jag är uppfostrad till att ta hand om andra, jobbade inom vården och skulle ständigt hjälpa allt och alla. Sade jag nej fick jag dåligt samvete. Nu har jag lärt mig hur man kan bearbeta sina tankar och visa känslor. Jag har fått bättre självförtroende och en helt ny livsstil. Lisa hade varit sjukskriven i flera år för panikångest när hon började kursen. – Jag åt för att jag var stressad, nervös, kände oro i kroppen. Jag stoppade i mig hela tiden för att döva mina känslor. Nu har jag hittat min självkänsla, jag motionerar och jag har lärt mig göra bättre val. Jag försöker alltid ha bra mat hemma, färdigförberett, så att jag snabbt kan laga till något i stället för att ta en ostbit. Ägg och wokade grönsaker har jag alltid hemma. I dag har Linda och Lisa dragit i gång egna viktminskningsgrupper. Linda, som jobbat som undersköterska, personlig assistent, stallchef och deltidsbrandman, är arbetslös just nu men söker jobb. – Och jag är säker på att det kommer att gå bra. Hon har utbildat sig till viktminskningspedagog, certifierad på Stahremetoden. Lisa, som jobbat på hotell i tjugo år, är fortfarande sjukskriven, men arbetstränar på Vuxenskolan i Rättvik. Hon hoppas kunna utbilda sig till socionom, och har börjat med magdans. – Det är något av det roligaste jag gjort. I magdans får vi storvuxna verkligen visa vad vi har, och klä oss i palettröjor och färgranna sjalar. Det är så härligt att känna att man vågar. astrid.johansson@dn.se LISA PERSSON Ålder: 33 år. Vikt: 73 kg (gick ner drygt 20 kg på ett halvår). Bor: I Rättvik. Familj: Sambon Sune och hunden Morgan. Äter helst: Tacos. Har svårt att låta bli: Pizza. Äter litet godis på lördagar, ”inget ska var förbjudet” . Tränar: Tre till sju gånger i veckan. Stavgång, kickboxning. Har just börjat löpträna. Ålder: 41 år Vikt: 103–105 kg (har gått ner 45 kg, har som mål att gå ner till 75) Bor: I Vikarbyn i Dalarna. Familj: Sonen Marcus, 16 år. Äter helst: Fläskfilé och kyckling. Har svårt att låta bli: Lakrits. Tränar: Går långa promenader, har börjat dansa magdans.


"Folk måste få bestämma sin pensionsålder själva"

Summary: Birgitta Ohlsson och Barbro Westerholm vill avskaffa en högsta pensionsålder: Många äldre kräver att få stanna kvar i arbetslivet. Den nuvarande pensionsåldern kan inte behållas om vi ska kunna bevara en fullgod välfärdsstat i en tid av konkurrensutsatt globalisering. Arbetsgivarens rätt att pensionera medarbetare äldre än 67 år måste avskaffas. Många äldre vill vara kvar i arbetslivet och då ska de också få det. Om pensionsåldern i ett första steg höjdes till 70 år skulle det ge en besparing på upp emot 300 miljarder kronor fram till år 2020. Rätten att gå i pension vid 61 år ska finnas kvar. Men på sikt måste valet att gå i pension få vara ett individuellt val, skriver de folkpartistiska riksdagsledamöterna Birgitta Ohlsson och Barbro Westerholm, som också har varit generaldirektör för Socialstyrelsen.

Finanskrisen rasar världen över. Vi ser ökad ekonomisk konkurrens med fler starka tävlare i globaliseringens tidevarv. Västvärldens marknadsekonomier kommer att behöva kvalitetssäkra sina system genom hela livscykeln för att kunna behålla våra stabila välfärdsstater. Men framför allt för Sveriges framtid och för att kunna bevara en fullgod välfärdsstat i en tid av konkurrensutsatt globalisering måste vi därför nu på allvar börja diskutera höjd pensionsålder. Politiker över hela det ideologiska spektrat har fegt tassat just kring frågan om höjd pensionsålder. Men frågan stannar dessvärre ofta vid rapporter från tankesmedjor eller seminarier i den akademiska världen. Detta tabu måste brytas och frågan måste nu komma in i politiken på allvar och därför har vi i Sveriges riksdag motionerat om hur vi ska stimulera äldres arbetskraft. Det är fullkomligt ohållbart för Sverige att den genomsnittliga pensionsåldern endast ligger på 61,8 år (inräknat dem som har ersättning/förtidspension). Mellan åren 1800 och 1920 ökade medellivslängden i Sverige från 37 till hela 60 år. I dag år 2008 blir många svenska kvinnor uppemot 90 år och även bland männen finner vi flertalet som passerar 80-årsstrecket. Tillgången till bättre föda, minskad barna- och mödradödlighet, medicinska, ekonomiska och sociala framgångar har tillsammans varit faktorer som bidragit till denna höjda medellivslängd. När den allmänna folkpensionen infördes året 1913 beslöt man att den skulle var 67 år. Då var medellivslängden för kvinnor 58 år och för män 56 år. Enligt utredningen Senior 2005 skulle minst hälften av alla svenskar vara tvungna att arbeta till 79 år för att trygga vår välfärd. Höjd pensionsålder diskuteras i många europeiska länder, men har hittills haft svårt att få genomslag i debatten. Detta trots att EU:s Lissabonstrategi syftar till att höja produktiviteten i vår ekonomi och att utmaningarna är stora på vår egen europeiska kontinent. Eurostats senaste befolkningsprognos visar att det enbart kommer att finnas två yrkesarbetande för varje pensionär i EU år 2050. Detta jämfört med fyra i dag. Vi välkomnar ökad arbetskraftsinvandring och en solidarisk flyktingpolitik som Europa kommer att behöva i ännu större utsträckning, men även våra äldres viktiga roll att vara kvar längre i arbetslivet bör sättas under lupp. I USA är 72-åriga John McCain presidentkandidat. Inga-Britt Ahlenius yrkesaktiv och snart 70 år fick sina främsta toppuppdrag inom FN i New York när hon passerat pensionsåldern och 80-åriga Hans Blix är fortfarande aktiv. Många äldre vill vara kvar i arbetslivet och då ska de också få en möjlighet att vara det. De får inte hindras att utgöra den resurs de är på arbetsmarknaden. Enligt Pensions-forums undersökning 2002 ville 28 procent av pensionärerna mellan 61 och 65 fortsätta arbeta. Vid Byggnads kongress 2006 väcktes trots detta en rad motioner om sänkning av pensionsåldern till 65 eller 63 år. Vi har förståelse för att det finns yrkesgrupper som behöver gå i pension tidigare på grund av arbetets karaktär. Men det får inte hindra dem med andra yrken där det är fullt möjligt att arbeta betydligt längre. Därför tycker vi att rätten att gå i pension vid 61 år ska bibehållas, men att pensionsåldern sedan ska vara flexibel och att pensionering ska ske vid en tidpunkt som tar hänsyn till att vi är individer med olika möjligheter att arbeta vidare. Det här kan man lösa genom individuella avtal mellan arbetsgivare och arbetstagare. Kalla fakta är dock att Europas befolkning minskar, andelen äldre blir fler och andelen individer i arbetsför ålder minskar. I Europa var andelen personer 65 år och äldre 14,7% år 2000. 2050 kommer siffran att vara 27,6 % och de som är över 80 år 9,6 % från att år 2000 ha varit 2,9 %. Med denna takt på utvecklingen kommer välfärdsystemen att sättas under hårt tryck och pensioner, hälso- och sjukvård kommer att bli svårare att hålla på samma nivå. Därför måste vi våga börja prata om att höjd pensionsålder mycket väl skulle kunna vara ett verkningsfullt instrument för att ge pensionärerna en bättre levnadsstandard och dessutom för framtiden kunna underlätta vården och omsorgens finansiering. Incitamenten för att fler arbetar längre måste uppmuntras. Att höja pensionsåldern från 67 år till 70 år skulle kunna ge en besparing på uppemot 300 miljarder fram till 2020. Detta kräver också att vi avskaffar arbetsgivares rätt att säga upp medarbetare som är äldre än 67 år, även om de vill fortsätta i yrkeslivet. Alliansregeringen gick till val på arbetslinjen och att alla arbetsföra ska göra rätt för sig. Detta har skett på flera fronter men den tydligaste reformen har varit att införa ett incitament för att folk ska arbeta mer. Jobbskatteavdraget innebär en sänkning av inkomstskatten på lön med mellan tre och fem procent. För personer över 65 år är jobbavdraget dubbelt så stort eftersom det är viktigt att behålla människor i arbete så länge som möjligt. I och med jobbskatteavdragets tredje steg förenklas avdraget för den som fyllt 65 år och skatteminskningen kopplas direkt till inkomsten. Därmed gynnas också de med låga inkomster. Det ökar drivkrafterna för äldre att stanna kvar i arbetslivet. Regeringen har också gjort det mer at-traktivt för arbetsgivare att anställa äldre. Arbetsgivare som anställer pensionärer har också befriats från den särskilda löneskatten, vilket ökar äldres möjligheter att få jobb. Att slopa den särskilda löneskatten minskar kostnaden att ha en äldre anställd med ungefär en femtedel utan att lönen blir mindre. Syftet är att fler äldre som vill och kan arbeta ska kunna göra det. Allt detta är lovvärda initiativ, men om vi menar allvar med arbetslinjen så finns det ingen återvändo längre. En tänkbar lösning är att pensionsåldern som ett första steg höjs från 67 år till 70 år. Ett alternativ är att vi behåller rätten till att gå i pension vid 61 år, men tar bort den övre åldersgränsen för att inte hindra de äldre som vill och kan fortsätta ännu högre upp i åldrarna att göra det. Fullfölj arbetslinjen och höj pensionsåldern. BIRGITTA OHLSSON BARBRO WESTERHOLM


Patientsamtal lätt för utländska läkare

Summary: Kommunikationen mellan utländska läkare och svenska patienter fungerar oftast bra. Det är lite svårare med kommunikationen mellan utländska läkare och deras svenska kolleger. Det berättar Nataliya Berbyuk Lindström, doktorand i lingvistik, som intervjuas i Läkartidningen (nr 42/08).

Med hjälp av enkäter, intervjuer och inspelade konsultationer har Nataliya Berbyuk Lindström undersökt hur kommunikationen mellan utländska läkare i Sverige, deras patienter och deras kolleger ser ut. 78 procent av de utländska läkarna, och 75 procent av deras svenska patienter, var nöjda eller mycket nöjda med kommunikationen. Språkliga problem löstes ofta genom att läkarna tog sig mer tid, använde kroppsspråk och läste från journalen. Det patienterna uppskattade mest var att utländska läkare är seriösa och lyssnande. Kvinnliga patienter var mindre nöjda än manliga patienter. En språklig skillnad som framkom var att utländska läkare uttryckte sig kortare, med mer direkta meningar, och därför kunde uppfattas som barska. En del av de utländska läkarna upplevde att svenska patienter blandar samman deras medicinska kompetens med deras språkliga kunnande. När det gäller kommunikationen mellan utländska läkare och svenska kolleger tyckte 66 procent av de utländska läkarna, och endast 60 procent av de svenska, att den fungerade bra. Det finns skillnader i organisationerna, 82 procent av de utländska läkarna tyckte att sjukvården i Sverige är mer hierarkisk än i deras hemland. Nataliya Berbyuk Lindström säger att det svenska sättet att samtala på jobbet ibland är förvirrande för utländska läkare. "Här betyder tystnad att man lyssnar. I visssa andra länder betyder det att man inte är intresserad." Läkare från fattiga länder är mindre nöjda med sin situation i Sverige än de från rika länder. Kvinnliga utländska läkare upplever att kulturskillnaden är större, och känner mer frustration, än manliga. Nataliya Berbyuk, själv från Ukraina, menar att Sverige inte är ett lätt land att komma till, och att många inte är förberedda. "Man ska inte bli skrämd. Men man måste ta upp det här i utbildningen och på kurserna", säger hon i Läkartidningens artikel.


Bad och grisfester är inget för henne

Summary: Elizabeth de Galán älskar att resa. Följdriktigt är hon just nu långt hemifrån. På söndag är hon på färd från Kapstaden till Namibia och ska laga mat till trettio personer.

Man kan förstås fira sin födelsedag på många sätt. Ett av de mer udda är att stiga upp i ottan och laga frukost till ett trettiotal personer på resa i en rosa buss i Afrika. Det är just detta Elizabeth de Galán ska göra på söndag när hon fyller 60, på färd från Kapstaden norrut mot Namibia. – Jag ska helt enkelt se till att det blir mat under fem veckor. Det är egentligen jättefräckt att låta mig veta att jag ska vara husmor på resan, säger denna entusiastiska resenär och menar det positivt. – Mat är ju ett av mina stora intressen, fortsätter Elizabeth de Galán och talar sig varm för alla världens kök och gärna kroppkakor och kåldolmar men kanske lite extra för thailändsk matlagning – reskamraterna har redan trakterats med och uppskattat hennes Thom ka-soppa. – Men det är mycket att tänka på. En del är vegetarianer, andra allergiker. Det blir en hel del pasta och ris. Rosa bussarna har i snart fyrtio år arrangerat inte alltför bekväma resor genom alla kontinenter. Man sover ofta i bussen eller på dess tak, och sådant som en dusch eller ett bad får bli en senare fråga. – Packningen är viktig, det krävs mycket ombyte när det både är jättevarmt på dagarna och kallt på kvällarna. Dessutom behövs moskitnät. Varför betala 30 000 kronor för att utsätta sig för sådana strapatser – Därför att det är roligt att resa, det finns så mycket vackert att se. Jag har fått mitt av playor, sol, bad och grisfester. Jag vill komma till intressanta platser, och varje land har sin tjusning. Elizabeth de Galán tycker också att det blir en helt annan närhet till reskamraterna i en rosa buss än på en sällskapsresa. – Det är något särskilt med att smälta maten och intrycken från djungeln över ett glas vin på kvällen. Hon har snart bara syd- och nordpolerna kvar att besöka. Även om alltså pingviner och isbjörnar återstår att se vet hon hur bergsgorillor i Rwanda och Uganda och asiatiska elefanter ser ut. – Under hundra resor har jag varit i femtio länder. Det är det jag lägger mina pengar på, resor. Och det är inte min grej att vara rädd. Det betyder mycket för Elizabeth de Galán att vara nära människor. Hon talar om sig själv som ett maskrosbarn ”med många bästisar och deras föräldrar” som flyttade hemifrån redan när hon var fjorton. – Därför trivs jag med att jobba som receptionist, man får kontakt med många. Säkert är det också därför som pardans är mer än viktigt för henne. Per Mortensen per.mortensen@dn.se 08-738 11 36