”Därför behövs en ny skogspolitik”

Summary: Vi behöver en helt annorlunda skogspolitik med bland annat en ny skogslag för att kunna hantera de utmaningar som den svenska skogen och skogsbruket står inför, skriver Naturskyddsföreningen i en replik.

Maciej Zarembas artikelserie i DN om tillståndet i den svenska skogen har skapat många reaktioner. För oss som arbetar med skogen har artiklarna varit ännu en sorglig bekräftelse på läget i det svenska skogslandskapet, det som vi inte längre kan kalla ”skogen”. Resultatet av den nuvarande skogspolitiken är tydligt och slutsatsen enkel: vi behöver en helt annorlunda skogspolitik med bland annat en ny skogslag för att kunna hantera de utmaningar som den svenska skogen och skogsbruket står inför. Den svenska skogspolitiken har varit oförändrad i över 20 år och tar inte hänsyn till vare sig ökade kunskaper eller nya samhällsmål. Sedan skogspolitiken slogs fast 1992 har bland annat följande hänt: 1) Riksdagen har lagt fast miljömål som anger vilken miljökvalitet som ska råda i naturen. För skogen gäller miljökvalitetsmålen ”Levande skogar” och ”Ett rikt växt- och djurliv” som anger det tillstånd som ska uppnås. Myndigheternas utvärderingar visar dock att målen inte kan nås och slutsatsen är att det inte räcker att riksdagen sätter upp mål så länge skogsnäringens intresse i praktiken alltid får gå före. Miljön måste jämställas med produktion – inte underställas. 2) Sverige har 2010 under ett FN-möte i Nagoya, Japan, drivit fram ett internationellt åtagande om att skydda 17 procent av vår landyta för att våra växter och djur ska kunna klara sig in i framtiden. Detta gäller naturligtvis inte minst skogsmarken och allra främst den produktiva skogen där flest hotade arter lever. 3) Vi har gått med i EU och därmed tagit på oss att genomföra bindande regler om miljön som bland annat berör skog. I EU-direktiv slås fast att arter och naturtyper ska ha en gynnsam bevarandestatus, alltså inte vara hotade vare sig i dagsläget eller på sikt. Vi i Sverige har långt kvar till att nå målen för arter och naturtyper i skogen som omfattas av fågel- respektive art- och habitatdirektivet. Vi har inte ens klarat av att införliva EU:s artskyddsbestämmelser så att de gäller i skogsbruket på ett tydligt sätt. Viktiga arter dör ut och trängs undan allt mer för att vi inte lever upp till våra åtaganden inom EU. 3) Klimatförändringen och utsläpp av växthusgaser har seglat upp som en av mänsklighetens ödesfrågor. De nordliga barrskogarna och skogsmarken, och därmed skogsbruket, har en central roll att spela i det sammanhanget genom att växande träd – men på våra breddgrader även skogsmarken - binder, och kan binda ännu mera, kol från atmosfären. Dessutom har biobränslen en nyckelroll i omställningen till ett fossilfritt energisystem. 4) Sverige har ratificerat Århuskonventionen, och därmed åtagit sig att säkra allmänhetens, bland andra miljöorganisationers, rätt till information och deltagande i beslutsprocesser, och rätt till att föra talan i frågor som rör miljön. Detta är inte genomfört inom skogsbruket. Ansvarig myndighet, Skogsstyrelsen, har dessutom överklagat Naturskyddsföreningens rätt att föra talan trots att Förvaltningsdomstolen givit föreningen den rätten. 5) Kunskaperna om ekosystemtjänsterna, de tjänster naturen ger men som sällan bokförs i ekonomin, har ökat. Vi ser en växande politiskt insikt i att ekosystemtjänsterna är oumbärliga för människan och samhället. Inför konferensen Rio +20 lyfter regeringen fram behovet av prissättning och värdering av ekosystemtjänster. I dag sker ingen sådan värdering av skogens ekosystemtjänster, till exempel beträffande leverans av livsmiljöer för växter och djur, kolbindning, vattenhushållning och miljö för rekreation och naturupplevelsebaserad turism. Kort sagt: en lång rad beslut har fattats sedan 1992 som alla påverkar skogen och skogsbruket. Miljömålen nås inte. Vi uppfyller inte våra åtaganden. Dessutom har anspråken på skogen ökat samtidigt som det blir allt mer uppenbart att den landskapsomvandling som sker genom dagens intensiva skogsbruk starkt missgynnar de människor som lever på landsbygden och de nya verksamheter som växer fram inom exempelvis besöksnäringen. Naturskyddsföreningen anser därför att tiden är mogen för att ta fram en ny skogspolitik. Utgångspunkter bör vara: • Hållbart nyttjande av skogen utifrån hållbarhetsbegreppets tre dimensioner. Dock måste det finnas en insikt i att den ekologiska hållbarheten är grunden för de övriga två begreppen: ekonomisk hållbarhet likväl som social dito är bägge beroende av den långsiktiga ekologiska hållbarheten i skogen. De ökade anspråken på skogen medför att frågan om hur vi, från ett samhällsperspektiv, ska använda skogen på bästa sätt är en nyckelfråga. Skogens roll att tillhanda råvara till vår skogsindustri är endast en av flera roller som skogen har. • De ekosystemtjänster som skogen levererar ska upprätthållas och dessa tjänster bör värderas där så är möjligt och lämpligt. I förlängningen bör utredningen se på hur samhället, när så är lämpligt och nödvändigt, bäst kan och bör betala för sådana tjänster. • Skogen och skogsmarkens förmåga att binda kol ska utnyttjas på ett optimalt sätt. Klimatsituationen är akut och extremt hotfull för hela samhället. Brukningsmetoder, omloppstiderna mellan avverkningarna och skydd av skog måste ses över i syfte att ännu bättre binda kol över den närmaste kritiska 40-årsperioden. • Skogsbruket ska utformas så att vi når de miljökvalitetsmål som riksdagen har lagt fast, och uppfyller våra åtaganden inom EU och FN-konventioner. Särskild uppmärksamhet bör ges åt Århuskonventionen, konventionen om biologisk mångfald och art- och habitatdirektivet. • Att synergieffekter mellan framför allt bevarande av biologisk mångfald, kolbindning och tillhandahållandet av andra ekosystemtjänster tas tillvara inom skogen och skogsbruket. Om vi ska klara de utmaningar som samhället står inför behövs omfattande förändringar. I dag vet vi att vi inte ens klarar gårdagens krav inom den rådande politiken. Allt tyder på att det blir ännu svårare att klara morgondagens. Vi kan inte längre låtsas om som om ingenting har hänt sedan 1992. Hur skogen sköts och hanteras är en fråga som inte endast berör skogsbruket. Levande skogar nu och i framtiden ligger i hela det svenska samhällets och alla medborgares intresse. Sverige behöver en ny skogspolitik. Karin Åström, vice ordförande i Naturskyddsföreningen Jan Terstad, skogs- och naturvårdschef Naturskyddsföreningen


”Nej, Zaremba, varken lagen eller vi kräver kalhyggen”

Summary: Felriktad kritik. Maciej Zaremba hävdar i sin välskrivna artikelserie att lagen och Skogsstyrelsen kräver kalhyggen. Det stämmer inte. Vår policy är att hyggesfritt skogsbruk bör öka. Det är också så att Skogsstyrelsen är en myndighet som genomför den beslutade skogspolitiken. Kritiken bör i stället riktas till det politiska systemet, skriver Monika Stridsman.

I DN:s artikelserie ”Skogen vi ärvde” diskuterar Maciej Zaremba den svenska skogspolitiken och hur den tillämpas. Zaremba driver sina teser på ett mycket effektfullt sätt. Problemet ur vårt – och den allmänintresserade läsarens – perspektiv är att argumentationen är ensidig, behäftad med sakfel och i långa stycken felriktad. Låt mig säga att vi från Skogsstyrelsens sida självklart uppskattar en granskning och diskussion av skogspolitikens tillämpning och vår roll. Att låta åsikter brytas mot varandra är ett sätt att flytta fram positionerna och öka tydligheten. Ur bland annat det perspektivet är det anmärkningsvärt att Zaremba och DN ägnar fem stora artiklar åt att angripa Skogsstyrelsen och andra, utan att ge ifrågasatta parter möjlighet att svara på frågor och bemöta påståenden i artiklarna. Läsaren förleds att tro att Zarembas texter är lika objektivt sanningsenliga som de är välskrivna. Det är de inte. Naturligtvis finns flera viktiga poäng i artiklarna. Exempelvis är resonemanget i den avslutande delen om människans plats, ibland klämd mellan skogsbrukets och de rödlistade arternas intressen, mycket tänkvärt. Och naturligtvis är vi självkritiska. Vi arbetar hela tiden med att förbättra det som i dag inte fungerar optimalt. Till det hör frågan om jäv, där Zaremba tar upp ett exempel från Gotland. I det aktuella fallet har inget fel begåtts av handläggaren utifrån våra riktlinjer. Men riktlinjerna ska ses över. I en artikel hävdas att Skogsstyrelsens tillstånd för avverkning inte kan överklagas. Men en avverkningsanmälan är just en anmälan, som markägaren enligt skogsvårdslagen är skyldig att göra. Syftet är att vi ska kunna prioritera det mest angelägna och agera för bättre miljöhänsyn och föryngringsåtgärder. Efter sex veckor kan markägaren genomföra det som är planerat om inte vi har gett andra direktiv. Det finns alltså inget beslut som kan överklagas såvida vi inte har hört av oss. Däremot har Zaremba rätt i att vi kan vässa våra klor ytterligare när det gäller rådgivning och tillsyn kring miljöhänsyn vid avverkning. Det arbetet pågår. Skogsstyrelsen är en myndighet. Det innebär att vårt uppdrag är att genomföra den av regering och riksdag beslutade skogspolitiken i praktiken. Det innebär också att den som kritiserar Skogsstyrelsen för den rådande politiken skjuter vid sidan av måltavlan. Det ingår inte i myndighetens uppgifter att omforma politiken, eller att med egna fria tolkningar åstadkomma en praxis vid sidan av den fastlagda linjen. Gjorde vi så skulle vi inte bara agera stick i stäv med vår uppdragsgivare, utan också med demokratiska grundprinciper. Vi ska tillämpa, utvärdera och vid behov föreslå förändringar av politiken. Först efter ett avgörande i det politiska systemet ska vi agera utifrån detta. När myndighetsföreträdare gör egna tolkningar av politiken utifrån personliga åsikter, kallar jag det inte ”civilkurage” utan i stället djupt odemokratiskt. Vårt eget tyckande ska inte styra skogspolitiken. Det gör de folkvalda, alltså ytterst folket. Också juridiken måste vägas in. I den sista delen av serien skildrar DN fallet med Änokdeltat, där Skogsstyrelsen överklagat förvaltningsdomstolens beslut att neka avverkning. Det är verkligen inte så som Zaremba hävdar att vi ”kämpar… för att denna skog skall huggas ned”. Men rättsläget är oklart, klargörande domar saknas. Först efter ett tydligt domslut får det politiska systemet tillräcklig vägledning för nya och möjligen skarpare regler. Den oheliga allians med skogsnäringen som Skogsstyrelsen anklags för i artikeln ”Skogens maffia” finns naturligtvis inte. Däremot vill vi ha en rak och öppen dialog med hela skogssektorn, inte minst för bättre miljöhänsyn i skogen. Att misstänkliggöra Skogsstyrelsen för att vi talar med näringen är som att ställa en båt till svars för att den är omgiven av vatten. En sektorsmyndighet som inte resonerar med sin sektor lär ha små möjligheter att nå resultat. I regeringens proposition ”En skogspolitik i takt med tiden” (2007/08:108) är hållningen tydligt uttalad: hela sektorn har ansvar för miljön, och de åtgärder som behövs för att bevara natur- och kulturmiljövärdena är ett gemensamt ansvar för myndigheter och skogsbruk. Skogsstyrelsen delar regeringens och många andras bedömning att hänsynen till natur- och kulturmiljövärden i skogen behöver förbättras. Vårt uppdrag här är klart formulerat: Vi ska samverka med näringen för att nå ett bättre resultat i miljöfrågorna. Vi utarbetar nu tydligare uppföljningsmetoder för bättre samsyn om hur resultaten ska tolkas. Men ansvaret för att se till att hänsynen verkligen ökar ligger på näringen. Grundprincipen ”frihet under ansvar” är fastslagen av riksdagen. Vi har sedan en tid skärpt vår tillsyn av skogsvårdslagen. Vi ser utöver det en stor möjlighet till konkreta förbättringar av skogsbrukets miljöhänsyn i samtalsmodellen. Projektet ”Dialog om miljöhänsyn” syftar bland annat till att skapa en gemensam målbild inom sektorn för vad som är god miljöhänsyn. Mycket återstår, men vi tycker oss vara på god väg. Maciej Zarembas artiklar är skrivna med patos och litterär finess. På några punkter har dock det känslomässiga anslaget ställt sig i vägen för förmedlandet av korrekta fakta. Mest flagrant blir det kanske i avsnitt 3 i serien, med rubriken ”Motorsågsmassakern”, som bygger på en helt felaktig utgångspunkt. ”Det finns alternativ, men lagen kräver kalhyggen” hävdas det. Sedan följer en fantasifull fiktiv rättegång kring fallet Harald Holmberg utanför Lycksele. Skogsvårdslagen kräver inte kalhyggen. Det gör inte heller Skogsstyrelsen. Lagen medger en rad olika skogsbruksmodeller – även de metoder som vi bedömde skulle ge för dålig återväxt på Holmbergs marker, kan fungera under andra förutsättningar. Vi har en policy för hyggesfritt skogsbruk som slår fast att det bör öka. Vi har från och med i år en person på varje distrikt med särskilt ansvar för frågan. Vi har bett Sveriges lantbruksuniversitet (SLU) att ta fram en aktuell kunskapssammanställning kring hyggesfritt skogsbruk. Till sitt imaginära vittnesbås kallar Zaremba en rad forskare och andra sakkunniga. De har en sak gemensamt: de styrker artikelförfattarens teser. Ingen motvikt ges, ingen annan röst får komma till tals; då skulle bilden riskera att nyanseras på ett sätt som inte passar syftena med texten. Det förhållningssättet är raka motsatsen till den samtalets väg som vi har valt, och som vi är övertygade om kommer att leda till förbättringar för miljön i skogen. Monika Stridsman, generaldirektör, Skogsstyrelsen


Han önskar sig medlemskap i S

Summary: Han är socialdemokrat ända sedan tiden som arg SSU:are. Men lagom till 50-årsdagen blev Stig Karels utesluten. När han nu blir 60 hoppas han att få nytt medlemskap i present.

– Det spelade kanske ingen större roll att kongressen beslutade att jag skulle uteslutas. Styrelsen i stadsdelsföreningen i Farsta lät mig ändå vara med som adjungerad, berättar han. Jag har alltid arbetat för Socialdemokraterna, och det tänker jag göra även inför nästa val. Kongressbeslutet för tio år sedan ramade hans hustru in och ställde fram på presentbordet, väl synligt för 50-åringens alla gratulanter. De flesta var socialdemokrater och tyckte det var en aning pinsamt. En mer hängiven partikamrat än Stig Karels är svårt att föreställa sig. Men 2001 han hade begått den oförlåtliga synden att engagera sig i kyrkovalet med Fria gruppen för Farsta församling i stället för det egna partiet. – Vi ”yngre” hade försökt få igenom lite nya grepp i kyrkan. När vi inte fick något gehör i partiet bildade vi en ny grupp, som vid senaste valet fick 25 procent av rösterna. Jag har alltid varit lite rebellisk och protesterat och det där var inte populärt. Men i dag kan det ju inte spela någon roll kan man tycka. Nästan lika länge som han varit socialdemokrat har Stig Karels varit trogen Folksam. Han började 1971 och ingår sedan länge i gruppen ”förbundsansvariga” som säljer gruppförsäkringar åt organisationer och föreningar av olika slag. När DN ringde trodde han därför att det gällde Journalistförbundets försäkring – som sedan årsskiftet tagits över av ett annat bolag. – Vårt upplägg åt ditt förbund var kanske lite fyrkantigt efter alla år och vi behöver säkert tänka om, säger han självkritiskt. Men jag tror att ni snart kommer att märka fördelen med Folksams medlemsinflytande. En av de organisationer som han samarbetar med är Sveriges muslimska råd, SML. Här gäller det att utveckla försäkringslösningar för en växande grupp – i dag uppemot 500 000 personer – där många kommer från länder utan försäkringsskydd alls. Folksams kooperativa form ses som en fördel, säger Stig Karels. – Det är lite speciellt. Räntor är till exempel helt uteslutet. När det gäller fondplaceringar arbetar vi med Amanahfonden som sköts av HSBC-bank i England. Då handlar det om placeringar i industrier som ger bra avkastning utan räntor. Sedan får det självklart inte förekomma pengar på vapen, tobak, porr och annat som kan strida mot Koranen. För några år sedan lanserade Folksam och SML idén om att någon av de svenska bankerna skulle kunna förmedla räntefria banklån. Stig Karels framträdde i ”Rapport”, men bankerna visade kalla handen. Och själva tanken var tydligen så provocerande även hos andra att Stig Karels fick obehagliga samtal i flera år efteråt. Första gången som Stig Karels var med i tv gällde det almstriden i Kungsträdgården. SSU i Farsta – där han var ordförande – var förutom stadsdelsföreningen i Sofia de enda S-märkta som protesterade. Partiledningens uppmaning att rätta in oss i ledet klingade ohörd. – Tv-reportern Åke Ortmark kom hem till oss för att intervjua. Min mamma var alldeles skärrad. Men vi stod på oss. Jag var väl lite Tjalle Tvärvigg på den tiden också, skrattar han. Stig Karels blev socialdemokrat 1968 i samband med den sovjetiska inmarschen i Tjeckoslovakien. När Tage Erlander besökte Farsta på ett föreningsmöte drog Stig i gång SSU. – Min pappa tyckte inte alls att det var bra, han var nämligen kommunist och kallade mig klassförrädare och revisionist. Vi hade massor med politiska diskussioner, men jag hade bestämt mig. Då hade jag också sett tv-bilderna hur den tjeckiske studenten Jan Palach brände sig till döds i protest. Det var för övrigt i SSU han träffade Annika, dotter till borgarrådet Lennart Lööf (S). – Vi gifte oss samma år som jag kom till Folksam. Se här, säger Stig Karels och håller upp handen. På ringfingret sitter såväl vigselring som en ring i guld från försäkringsbolaget. Stig Karels Gratuleras till: Fyller 60 år den 17 maj. Gör: Förbundsansvarig på Folksam. Bor: Årsta. Familj: Fru, två söner. Bakgrund: 41 år på Folksam, lika länge som han varit gift med Annika. Socialdemokrat ända sedan SSU i Farsta 1968 – trots att han uteslöts ur partiet lagom till 50-årsdagen. Hoppas få nytt medlemskap i 60-årspresent. Ateist: Inte nu längre. Gick åter med i Svenska kyrkan för drygt tio år sedan och startade pilgrimsvandringar. Löpning: Tre gånger i veckan. 15 Lidingölopp och 12 Stockholm maraton. Firar: Med familjen, bland andra norskfödda mamman som också fyller den 17 maj. Öppet hus hemma den 25 maj. Mottagning på jobbet den 29 maj.


Med kårandan i halsen

Summary: Mediernas standardsvar på kritik är att oförstående slå ifrån sig. Det är inte underligt att allmänheten saknar förtroende för svenska journalister.

Två nya undersökningar från Göteborg har fått stor uppmärksamhet: professor Kent Asps mätning av journalisternas partisympatier och SOM-institutets traditionella förtroendeundersökning. De två för en intressant dialog med varandra. Journalisterna har som vanligt mycket lågt förtroende, bara 23 procent, bland den svenska allmänheten. Samma journalister som, enligt Asp, skiljer sig markant från väljarkåren i sina partisympatier: 70 procent röstar på de rödgröna partierna, 29 procent på alliansen. 41 procent av svenska murvlar har MP som bästa parti. Att det skulle finnas ett samband mellan att folk inte litar på journalister och att dessa åsiktsmässigt spelar på en helt annan planhalva än allmänheten vore inte konstigt, men det kanske är en fråga för vidare forskning. Själv tror jag att ett annat fenomen betydligt bättre förklarar människors misstro: inte Asps undersökning utan journalisternas svar på den. Det senaste numret av facktidningen Journalisten har sammanställt mediereaktionerna. Den avslöjande rubriken i tidningen är ”Journalistik har ingen politisk färg”. Är det ett problem att MP är så överrepresenterat? ”Nej, jag tycker inte det”, skriver S-statsvetaren Ulf Bjereld (den i medierna flitigast anlitade politiske kommentatorn just nu). Påverkas bevakningen av journalisternas åsikter? ”Jag tror inte det”, svarar Expressens chefredaktör Thomas Mattsson. Folkbladet konstaterar att ”politiska sympatier styr inte journalistiken” och Journalistens chefredaktör, Helena Giertta, är än mer säker: ”I valet mellan yrkesrollen och partisympatier väljer journalister yrket. Vilket vi alla vet.” Det finns ett moment 22 i detta. Ställer man frågan till kåren lyder den egentligen ”Är det ett stort problem att många tycker som du själv?” varför det knappast är ett mirakel att svaret blir nej. Kanske hade samma personer reagerat annorlunda om Asps undersökning visat att 30 procent av journalisterna var Sverigedemokrater. Inte många skulle stå i kö för att försvara dessa journalisters yrkesetiska oklanderlighet när de rapporterade om flyktingmottagning. Och egentligen är svaren mer ett symtom än själva grundproblemet. Detta handlar om journalisternas kåranda, vår instinktiva reflex att slå ifrån oss all kritik som skulle innebära grundskott mot dels journalistikens fundament – objektivitet och oberoende – dels vår egen självbild. Det är klart, vilket bland andra Hans Bergström beskrev på dessa sidor den 3 maj, att våra val av ämnen, vinklar, problemformuleringar och intervjupersoner påverkas av våra egna åsikter. Vem figurerar i rubriken, vem får sista ordet i en argumentation? I en av de minst genomtänkta reaktionerna på Asp visar Helsingborgs Dagblads kulturchef Gunnar Bergdahl upp en klassisk journalistisk försvarsmekanism: ”De allra flesta (journalister) gör sitt jobb efter direktiv och riktlinjer från de av ägarna tillsatta ledningarna (...) Den som önskar vakna upp ur Bergströms mardröm om propagandajournalisterna som förgiftar världen hittar väckarklockan redan i Asprapporten: ’Moderaterna har en klart starkare ställning bland arbetsledarna, och Vänsterpartiet en klart svagare ställning’.” Originalcitat ur rapporten lyder: ”Moderaterna har en klart starkare ställning bland arbetsledarna, och Vänsterpartiet en klart svagare ställning, än i journalistkåren i sin helhet”. M får 21 procent bland journalistchefer, V 11 procent. Miljöpartiet har för övrigt 40 procent. Kårandans problem blottades också i Sveriges Radios uppmärksammade reportage om den fattiga Frida i Malmö. När det kom fram att Frida, vars fattigdom lyftes fram som exempel på det kluvna Sverige, dels ägde en bostadsrätt, dels var gammal vän och radiokollega till inslagets reporter, fick SR skarp kritik från flera håll. Bolaget bekände först under galgen att man borde ha redovisat dessa detaljer. Att ingen reagerat tidigare kan bero på att redaktionen var för homogen, för överens och för rensad från kritiska röster. Nu fick ett starkt och angeläget reportage en bitter eftersmak som förhindrar diskussionen om fattigdom snarare än lyfter den. Undersökningar som dessa är journalistikens vän, inte dess fiende. Kåren måste inte och kan inte exakt avspegla riksdagskammaren, men precis som i fallen klass, kön och etnicitet är det farligt om redaktioner blir en gegga av politisk samstämmighet och medhåll. Ett första steg för att komma till rätta med problemet är att erkänna, genomlysa och diskutera det. Att slå ifrån sig med lika delar raljans och oförstående ökar inte förtroendet för oss journalister.


”Bonniers tillväxt hot mot det fria ordet”

Summary: Dags för ägarrestriktioner? Sveriges största mediehus, Bonnier AB, växer sig allt starkare. Driften av företaget har allt mer hamnat i händerna på direktörer som skiljer sig från det omdöme och den försiktighet som kännetecknat familjen Bonnier. När antalet förlag och återförsäljare minskar, så minskar också antalet fria röster, skriver Kristoffer Lind.

Inom loppet av några veckor har Sveriges största mediehus, familjeföretaget Bonnier AB, blivit ännu större. I Tyskland har man köpt Bloomsbury Verlag och i Sverige har man lagt under sig den framgångsrika återförsäljaren Pocketshop. Det senare är ett led i ambitionen att växa genom uppköp av återförsäljare. Sedan tidigare har Bonnierförlagen skrivit ett exklusivitetsavtal med Rusta om att bara sälja Bonnierböcker, man har tagit över försäljningen på Åhléns, köpt Pocketgrossisten och Sveriges största bokhandel Adlibris. Sveriges oberoende boklådor har också blivit erbjudna att helt överlåta försäljningen i sina butiker till Bonniers marknadsavdelning. De aggressiva förvärven av återförsäljare är inte bara ett led i en strävan att växa inom nya områden utan en mer eller mindre uttalad strategi att kontrollera distributionen av böcker så att de i första hand är Bonnierförlagens egna böcker som lyfts fram. Förra sommaren lyckades man till och med få Akademibokhandeln, som ännu inte ägs av Bonnier, att i en sommarkampanj bara lyfta fram böcker från Bonnierförlagen. Tidigare har Bonniers dominans av politiker och allmänhet betraktats med en skepsis som i dag verkar utbytt mot total likgiltighet. I slutet av 1970-talet köpte Bonnier Bokmankedjan och sammanblandningen mellan förlagsrollen och återförsäljarrollen fick då mycket kritik och bidrog till deras beslut att sälja butikerna. Eftersom den svenska konkurrenslagstiftningen är svag är det bara medieklimatet som sätter gränserna för vad Bonniers direktörer anser möjligt. I ett medie-Sverige som präglas av en misstänkt tystnad är allt möjligt. Aldrig har Bonnier stått starkare och aldrig har Lex Bonnier tett sig så avlägset. I kölvattnet av telefonavlyssningsskandalerna på News of the World pågår i Storbritannien en debatt om hur stor andel som en person eller en familj ska få äga av medierna i ett land. Frågan har högsta aktualitet trots att Rupert Murdoch genom sitt innehav i News Corporation äger en proportionellt sett betydligt mindre andel av medierna i Storbritannien än vad Bonnier äger av medierna i Sverige. Men jämförelsen är inte riktigt rättvis för om Murdoch genom kvällstidningen The Sun och dagstidningen The Times investerat stort i New Labour och Tony Blairs valseger 1997 och David Camerons valseger för de konservativa 2011, har Bonniers ägande präglats av en publicistisk tradition där familjen inte lagt sig i vad redaktörerna skriver i sina tidningar. Genom att åberopa den traditionen har man gjort det möjligt att växa utan annat än marginella protester. Men i takt med den ständigt ökande makt- och ägarkoncentrationen är frågan relevant att ställa även i Sverige. Frågan om hur stor andel av ett lands medier som ska få ägas av en person eller en familj är principiellt viktig och kan inte avfärdas med argumentet att ägaren utnyttjar sin ställning ekonomiskt. Bonnier AB har genomgått en förändring där driften av företaget mer och mer kommit att hamna i händerna på tjänstemän som jagar bonusar och personlig prestige som direktörer i vilket börsföretag som helst. Inom bokdivisionen finns inte längre en enda familjemedlem på ledande exekutiv befattning. Möjligen har detta bidragit till den ökade aggressiviteten i förvärv av nya företag och konsolideringen av befintliga. Det är inte orimligt att anta att det politiska omdöme och den försiktighet som kännetecknat familjen inte delas av tjänstemän som saknar det politiska omdömet. Sverige är ett litet land och Bonniers har fått växa sig stora för att det har gjort det med ansvar och välförtjänt respekt. Frågan är om inte det oskrivna samhällskontraktet snart kan anses vara brutet? Än så länge har alltså Bonnier inte utnyttjat sitt omfattande ägande politiskt, bara kommersiellt. Men även det rymmer en politisk dimension. E-böcker och nätförsäljning har totalt ökat bredden på marknaden, men vad som exponeras, lyfts fram och säljs är i allt större utsträckning en fråga som bestäms av allt färre på Bonniers marknadsavdelning. Nog är det allvarligare om ett företag kontrollerar ett lands distribution av böcker än tillverkningen av lastbilar eller försäljningen av filmjölk? Förlagsbranschen är liten i pengar räknat men den utgör vårt lands intellektuella och kulturella ryggrad. Allmänintresset för vad som händer i bokbranschen är och ska vara högt. När antalet förlag och återförsäljare minskar, minskar också antalet fria röster. Olof Lagercrantz lär någon gång ha sagt att för alla som vill ta sig fram inom medierna i Sverige är Bonnier den magnet till vilken alla dras. Där finns jobben, karriärerna, möjligheterna. I den grupp av oberoende förlag jag tillhör finns det förläggare som är kluvna till att den här typen av debattartiklar skrivs. De är rädda för att de blir självuppfyllande och att de ska straffas av Bonnier genom att de blir ännu mer restriktiva med att ta in oberoende förlags böcker i de egna försäljningskanalerna. Även där kan en parallell dras till Murdoch som genom sitt ägande samlat på sig så mycket makt att rädslan för repressalier tystat all kritik. Att en redan dominerande aktör, utan större protester, inte bara tillåts växa utan också lägga under sig och kontrollera sina konkurrenters kunder torde vara ganska unikt för Sverige. Bokbranschen har blivit en oligopolbransch. I frånvaron av engagerade politiker kan endast en fri debatt hindra den från att helt glida över i monopol. Men ska makten över det fria ordet vara beroende av välviljan hos Bonnierdirektörerna? Kanske är det dags att inte bara se över den svenska konkurrenslagstiftningen utan att också fundera över om vi ska införa ägarrestriktioner. Vi behöver inte gå långt för att hitta inspirerande exempel. Vi kan börja med att studera den norska lagstiftningen. Samhällsintresset kräver det.


”Vem tar ansvar för våra elitidrottande barns hälsa?”

Summary: Unga riskerar utbrändhet. Elitidrott är i dag ett heltidsyrke för allt fler. Satsningen mot toppen börjar tidigt. Men nu börjar elitsatsningarna skörda sina offer. Medan tränare och aktiva lagt i överväxeln har samhället i allmänhet och det medicinska stödet i synnerhet hamnat på efterkälken. Det är dags att att ställa frågan om vem som tar ansvar för våra barns hälsa, skriver 14 företrädare för svensk idrott och idrottsmedicin.

Snart tänds elden, snart börjar kampen men redan nu växer förväntningarna på svenska framgångar vid sommarens olympiska spel i London. Utvecklingen inom idrotten går fort och det kommer att märkas på resultaten, men också på dem som är med. Det är fortfarande snabbare, högre och starkare som gäller, men det känns i dag länge sedan OS bara var öppet för amatörer. I dag är elitidrott ett heltidsyrke för allt fler och satsningen mot toppen börjar tidigt, varför skaran av elitidrottande barn och ungdomar ökar kontinuerligt. Det här gäller självklart också i Sverige där till exempel Sveriges olympiska kommitté, SOK, och Riksidrottsförbundet, RF, gör stora satsningar för att fler idrottsutövare ska få chansen att nå toppen. Samtidigt ser vi nu hur okontrollerade och storslagna elitsatsningar börjat skörda sina offer. För medan tränare och aktiva lagt i överväxeln så har samhället i allmänhet, och det medicinska stödet i synnerhet, hamnat på efterkälken. Det är som att man fortfarande tror att elitidrott är en hobby och svenska idrottare i stor utsträckning är beroende av ideella krafter när det gäller medicinsk uppföljning av träningen. Artiklarna i Dagens Nyheter före jul om elitsatsningarna inom gymnastiken belyser det här problemet ganska väl. Den handlar om barn som i vissa fall tränar mer än 20 timmar i veckan, men också om barn som tränar trots att de har frakturer och dessutom barn som tränar i 4–5 timmar och bara dricker vatten och äter en frukt. Till skillnad från länder som Ryssland, Tyskland och Frankrike så finns här ingen medicinsk uppföljning. Det väcker frågor om vem som tar ansvar för våra barns hälsa. Men det här är inte bara ett problem för svensk gymnastik utan även för svensk idrott i allmänhet. Det är inte heller bara ett problem för dagens elitidrottare utan också för alla de som kunde ha blivit olympier om inte skador hade satt stopp för detta. Vad värre är finns det också barn och ungdomar som kanske inte bara missar OS utan som skadar sig så illa att de inte ens kan idrotta på motionsnivå. Bristen på medicinskt stöd gäller också de svenska idrottsgymnasierna. Eleverna där satsar hårt på sin idrott, men erbjuds trots det inga läkarkontroller. Det är också ett problem för alla skattebetalare som är med och gör många av de här satsningarna möjliga. Eftersom elitidrottare är ett växande yrke, måste arbetsmiljövillkor för denna yrkesgrupp sättas i fokus – precis som för alla andra verksamheter. En bra arbetsgivare som bryr sig om sina medarbetare ser till att de får gå på regelbundna hälsoundersökningar samt får remiss till specialiserad medicinsk vård vid behov. Då går det inte att som i dag förlita sig på ideella krafter utan då krävs en stark oberoende medicinsk organisation. De krävs en organisation med ett övergripande ansvar för ett fungerande och strukturerat omhändertagande av idrottare och med mandat att ställa krav och påverka beslut i RF och SOK. Vi behöver en organisation där elitidrottare får en direkt kontakt med en specialiserad klinik/idrottsläkarmottagning. För att optimera belastningsnivåer och minimera skaderisker bör också närvaro av kvalificerad sjukgymnast införas för vissa riskidrotter. Regelbundna och återkommande hälsokontroller i förebyggande syfte för att minimera skade- och hälsorisker skall vara obligatoriska. Redan i dag ställer den internationella olympiska kommitténs medicinska kommitté krav som vi har svårt att leva upp till. I deras dokument ”Olympic Movement Medical Code” understryks vikten av en välfungerande medicinsk organisation för att säkerställa utövarens välbefinnande, minimera skaderisker, utföra preventiva åtgärder och mental support med mera. Sverige har en organisation som kan släcka bränder, men som inte förmår att arbeta förebyggande. Det är också viktigt att idrottsrörelsen säkrar att man lever upp till Barnkonventionen och att man förstår att press från tränare, föräldrar och egna överdrivna krav kan leda till överbelastningsskador och utbrändhet redan i tidig ålder. Idrottsskador är ett växande samhällsproblem. Enligt det europeiska nätverket Network for Sports Injury Prevention som genomfört projektet Safety in Sports behandlas omkring 4,5 miljoner personer på sjukhus för idrottsskador varje år, av vilka 25 procent är i åldrarna 15–24 år. Lägger man till barn under 15 år blir siffran 5,8 miljoner. Men, det går att göra något åt det. Inom EU satsar man brett och stort på skadeförebyggande åtgärder, vilket skapar en positiv trend. Med de rätta åtgärderna räknar man att reducera antalet skador med 25 procent till 2020! Detta kommer inte bara att minska de medicinska kostnaderna utan dessutom göra idrottandet mer attraktivt för fler utövare, fler kommer att kunna fortsätta med sin fysiska aktivitet och stanna längre inom idrotten. Snart tänds elden, snart börjar spelen, men redan i dag måste vi skapa en organisation som förhindrar att skador och felaktig träning sätter stopp för framtida olympier – både från att nå framgångar och från att leva ett hälsosamt liv med motion när karriären är över. Baserat på ovannämnda föreslår vi följande: 1. En arbetsgrupp tillsätts för att skapa en struktur i den idrottsmedicinska supporten som lever upp till internationella krav och idrottarnas behov av vård. Här är också viktigt att barnens rättigheter och speciella behov sätts i första rummet. Arbetsgruppen skall bestå av läkare, sjukgymnaster, forskare, tränare, idrottare samt representanter från myndigheter. Åsikter från dessa olika grupper bör vägas in. 2. Idrotten ska följa FN:s Barnkonvention. 3. Att vi söker goda exempel från vår omvärld. Vi har mycket att lära av länder som Frankrike, Tyskland och Ryssland som redan har hälsokontrollsystem av idrottsutövare. Det kan också vara värt att titta på det kanadensiska skolsystemet som integrerar idrott i skolundervisningen. Vill Sverige att den nya generationen växer frisk och glad finns det ingen tid att förlora! Klas Östberg, f d OS-läkare Jelena Galiulina, f d basketspelare Suzanne Werner, professor i idrottsmedicinsk rehabilitering, Karolinska institutet Annica Näsmark, sjukgymnast, Tyresö FF. Ejnar Eriksson, professor em idrottsmedicin, Karolinska institutet Björn Waldebäck, förbundsläkare, Svenska ishockeyförbundet Lars Ekström, f d förbundsläkare Svenska basketförbundet Ulf Karlsson, landslagschef, Svenska längdskidlandslaget Wolfgang Pichler, skidskyttetränare Ulf Lönnqvist, f d idrottsminister Marisa da Silva, f d elitgymnast Magdalena Forsberg, f d skidskytt Börje Salming, f d ishockeyspelare Per-Mats Janarv, med dr, barnortoped


”Skillnaderna mellan svaga och starka ökar i skolan”

Summary: Kunskapsklyftorna ökar. Den svenska skolan blir allt mer ojämlik. Vi har låtit SCB ta fram uppgifter om 400.000 elever i fyra årskullar: Skillnaderna mellan de svagaste och starkaste har ökat med trettio procent mellan 1999 och 2011. Skillnaderna mellan hur kommunerna lyckas är dessutom stora. Nu måste staten ta ett större ansvar. Alla ska ha en chans att lyckas i den svenska skolan, skriver Metta Fjelkner.

Sverige har förändrats och utvecklats, men skolans organisation och resursfördelning är fortfarande oöverblickbar och splittrad. Sedan skolan decentraliserades har flera studier visat att den också blivit mer ojämlik och segregerande. Den undersökning vi presenterar i dag visar att skillnaderna i svensk skola ökar kraftigt mellan de som klarar sig allra sämst och de som klarar sig allra bäst. Ansvariga politiker och skolhuvudmän måste börja betrakta skolan som en nationell angelägenhet och se till att alla elever – oavsett från vilken socialklass, utbildningsbakgrund eller etnisk bakgrund de kommer från – ska ha samma chans att klara sig i skolan och nå så långt som är möjligt. Vi ser att kommunerna inte klarar det kompensatoriska uppdraget, och att annat än individens förmåga styr resultaten och livsmöjligheterna. Det kompensatoriska uppdraget, för framför allt grundskolan, har varit tydligt formulerat ända sedan grundskolan inrättandes för femtio år sedan. Elevknutna bakgrundsfaktorer ska i så stor utsträckning som möjligt kompenseras av skolan, något som kan ske genom skolans organisation och strukturerad undervisning. Målet är en likvärdig skola. Vi har låtit Statistiska Centralbyrån ta fram uppgifter om 400.000 elever i fyra årskullar; elever som fått slutbetyg från grundskolan åren 1999, 2003, 2007 respektive 2011. Uppgifterna gäller exempelvis invandrarbakgrund och utbildningsnivå i hemmet. I rapporten har vi analyserat hur det kompensatoriska inslaget i skolan utvecklats över tid och mellan olika elevgrupper. Vi har studerat hur skolan lyckas med både de låg- och högpresterande eleverna. Föga förvånande ser vi att de med lägst utbildningsbakgrund i hemmet klarar sig sämre och de med högre utbildning klarar sig bättre i skolan. Det är väl känt att föräldrars bakgrund påverkar barnens resultat. Men utvecklingen av utbildningsbakgrundens betydelse åren 1999–2011, visar också att skillnaden mellan de svagaste och starkaste eleverna har ökat påtagligt bland elever från hem utan avslutad grundskoleutbildning. Skillnaden mellan den tiondel av eleverna som presterar sämst och den tiondel av eleverna som presterar bäst uppgick till minst 160 meritvärdespoäng 1999. År 2011 hade denna skillnad ökat till minst 210 poäng – en ökning med över 30 procent. Det är också tydligt att föräldrars utbildningsbakgrund har störst betydelse för de elever som har det tuffast i skolan. Det är inom gruppen elever födda utanför Norden som vi finner de lägsta kunskapsresultaten. Den genomsnittliga skillnaden i meritvärdespoängen för dessa elever var 31 procent. År 1999 var den bara 17 procent till de nordiskt födda elevernas fördel. Här har skillnaderna nära fördubblats. Kommer man in i årskurs sex när man inte har fått gå i skolan som sina svenska kamrater så kan det inte förväntas att man klarar sig lika bra som sina kamrater. Vi vet att 12 procent av eleverna i årskurs nio inte klarar grundskolan. Dessa elever behöver därför särskilda insatser. Skillnaderna i elevresultat mellan kommunerna är stora. Vi har rangordnat alla kommuner utifrån hur väl de lyckas med de elever som presterar sämst respektive bäst. Bland de kommuner som i störst utsträckning misslyckas med det kompensatoriska uppdraget finns Upplands Väsby, Lessebo, Svalöv, Mellerud och Jokkmokk. Stora kommuner som Malmö, Göteborg och Södertälje ligger också på denna bottenlista. I toppen i rangordningslistan både när det gäller att lyckas med såväl de svagast som de starkast presterande eleverna finns Danderyd, Lidingö, Lomma, Täby, Sollentuna, Nacka, Lund, Pajala, Sotenäs och Övertorneå. Intressant är att eleverna i de tre senaste kommunerna har låg utbildningsbakgrund, men ändå lyckas de mycket bra. Det går alltså att kompensera om man vill och kan. Exempelvis SKL bör studera dessa kommuner närmare och lära av de goda exemplen. Det finns stora skillnader i hur mycket resurser de olika kommunerna lägger på skolan och det finns ingen samsyn när det gäller resursernas storlek och fördelning. Lärarnas Riksförbund har tidigare utarbetat en nationell finansieringsmodell för grundskolan som ska se till att tillräckliga resurser garanteras undervisningen för att upprätta en likvärdig skola. Vi kan visa att kommuner som Pajala, Övertorneå och Sotenäs via ekonomiska satsningar på undervisning har lyckats kompensera för elevbakgrunden. Kommuner på bottenlistan karaktäriseras i stället av bristande förståelse för att resurser är en nödvändig faktor, men naturligtvis inte den enda faktorn. Genom att jämföra faktiska resurser med de resurser som faller ut genom vår finansieringsmodell framgår det att kommuner som exempelvis Älvkarleby, Boxholm, Finspång och Lessebo alla satsar för lite resurser på undervisning med tanke på hur deras elevunderlag ser ut. Att uppnå ett system där elevbakgrund inte spelar någon roll är kanske inte möjligt. Men internationella undersökningar, nationella utvärderingar och vår rapport visar att den svenska grundskolan har haft en högre grad av likvärdighet, men att resultaten försämrats och skillnaderna ökat. De senaste 20 åren har en rad skolreformer genomförts i Sverige parallellt med att elevsammansättningen förändrats. Prestationerna har inte förbättrats för någon elevgrupp, snarare tvärtom. Den avreglering som präglat svensk skola sedan 1990-talets början har inte gynnat eleverna eller samhället i stort. En skola som bygger på konkurrens i alla delar, med fokus på individuell frihet, har skapat en uppdelning där ingen är vinnare. Även de duktigaste eleverna presterar sämre. Mot bakgrund av detta lägger Lärarnas Riksförbund nu fram fyra krav. Vi menar att: 1) Staten måste ta ett betydligt större ansvar för kvaliteten i undervisningen i landets skolor. Det kräver ett riktat statligt uppdrag utan hänsyn till kommunala prioriteringar och ambitioner. 2) Inom en tydlig struktur måste skolor och lärare få ökad frihet att pedagogiskt avgöra hur undervisningssituationen anpassas på bästa sätt. Inför ökade möjligheter att avgöra om undervisning i halvklass eller mindre undervisningsgrupper ska inrättas. Särskilt i lågstadiet, men även i skolor där segregationen är stor bör det vara aktuellt i de högre årskurserna. Ge lärarna en ordinationsrätt så att de alltid har rätt att sätta in särskilt stöd och extra resurser när en elev behöver det. 3) Staten måste rikta resurser till skolor med svårast förutsättningar så att dessa kan förbättra sina resultat. Det kan handla om extra medel för åtgärder, men också rekrytering av extra lärare. 4) Elever som nyligen har kommit till Sverige måste få betydligt mer stöd och hjälp för att klara skolan. Grunduppdraget för skolan är att den ska ge alla elever möjlighet att utifrån sin begåvning och sina förutsättningar nå så långt de kan. Alla ska ha en chans att lyckas i den svenska skolan. Metta Fjelkner, ordförande i Lärarnas Riksförbund


Summary: Kunskapsklyftorna ökar. Den svenska skolan blir allt mer ojämlik. Vi har låtit SCB ta fram uppgifter om 400 000 elever i fyra årskullar: Skillnaderna mellan de svagaste och starkaste har ökat med trettio procent mellan 1999 och 2011. Skillnaderna mellan hur kommunerna lyckas är dessutom stora. Nu måste staten ta ett större ansvar. Alla ska ha en chans att lyckas i den svenska skolan, skriver Metta Fjelkner.

Sverige har förändrats och utvecklats, men skolans organisation och resursfördelning är fortfarande oöverblickbar och splittrad. Sedan skolan decentraliserades har flera studier visat att den också blivit mer ojämlik och segregerande. Den undersökning vi presenterar i dag visar att skillnaderna i svensk skola ökar kraftigt mellan de som klarar sig allra sämst och de som klarar sig allra bäst. Ansvariga politiker och skolhuvudmän måste börja betrakta skolan som en nationell angelägenhet och se till att alla elever – oavsett från vilken socialklass, utbildningsbakgrund eller etnisk bakgrund de kommer från – ska ha samma chans att klara sig i skolan och nå så långt som är möjligt. Vi ser att kommunerna inte klarar det kompensatoriska uppdraget, och att annat än individens förmåga styr resultaten och livsmöjligheterna. Det kompensatoriska uppdraget, för framför allt grundskolan, har varit tydligt formulerat ända sedan grundskolan inrättandes för femtio år sedan. Elevknutna bakgrundsfaktorer ska i så stor utsträckning som möjligt kompenseras av skolan, något som kan ske genom skolans organisation och strukturerad undervisning. Målet är en likvärdig skola. Vi har låtit Statistiska Centralbyrån ta fram uppgifter om 400 000 elever i fyra årskullar; elever som fått slutbetyg från grundskolan åren 1999, 2003, 2007 respektive 2011. Uppgifterna gäller exempelvis invandrarbakgrund och utbildningsnivå i hemmet. I rapporten har vi analyserat hur det kompensatoriska inslaget i skolan utvecklats över tid och mellan olika elevgrupper. Vi har studerat hur skolan lyckas med både de låg- och högpresterande eleverna. Föga förvånande ser vi att de med lägst utbildningsbakgrund i hemmet klarar sig sämre och de med högre utbildning klarar sig bättre i skolan. Det är väl känt att föräldrars bakgrund påverkar barnens resultat. Men utvecklingen av utbildningsbakgrundens betydelse åren 1999–2011, visar också att skillnaden mellan de svagaste och starkaste eleverna har ökat påtagligt bland elever från hem utan avslutad grundskoleutbildning. Skillnaden mellan den tiondel av eleverna som presterar sämst och den tiondel av eleverna som presterar bäst uppgick till minst 160 meritvärdespoäng 1999. År 2011 hade denna skillnad ökat till minst 210 poäng – en ökning med över 30 procent. Det är också tydligt att föräldrars utbildningsbakgrund har störst betydelse för de elever som har det tuffast i skolan. Det är inom gruppen elever födda utanför Norden som vi finner de lägsta kunskapsresultaten. Den genomsnittliga skillnaden i meritvärdespoängen för dessa elever var 31 procent. År 1999 var den bara 17 procent till de nordiskt födda elevernas fördel. Här har skillnaderna nära fördubblats. Kommer man in i årskurs sex när man inte har fått gå i skolan som sina svenska kamrater så kan det inte förväntas att man klarar sig lika bra som sina kamrater. Vi vet att 12 procent av eleverna i årskurs nio inte klarar grundskolan. Dessa elever behöver därför särskilda insatser. Skillnaderna i elevresultat mellan kommunerna är stora. Vi har rangordnat alla kommuner utifrån hur väl de lyckas med de elever som presterar sämst respektive bäst. Bland de kommuner som i störst utsträckning misslyckas med det kompensatoriska uppdraget finns Upplands Väsby, Lessebo, Svalöv, Mellerud och Jokkmokk. Stora kommuner som Malmö, Göteborg och Södertälje ligger också på denna bottenlista. I toppen i rangordningslistan både när det gäller att lyckas med såväl de svagast som de starkast presterande eleverna finns Danderyd, Lidingö, Lomma, Täby, Sollentuna, Nacka, Lund, Pajala, Sotenäs och Övertorneå. Intressant är att eleverna i de tre senaste kommunerna har låg utbildningsbakgrund, men ändå lyckas de mycket bra. Det går alltså att kompensera om man vill och kan. Exempelvis SKL bör studera dessa kommuner närmare och lära av de goda exemplen. Det finns stora skillnader i hur mycket resurser de olika kommunerna lägger på skolan och det finns ingen samsyn när det gäller resursernas storlek och fördelning. Lärarnas Riksförbund har tidigare utarbetat en nationell finansieringsmodell för grundskolan som ska se till att tillräckliga resurser garanteras undervisningen för att upprätta en likvärdig skola. Vi kan visa att kommuner som Pajala, Övertorneå och Sotenäs via ekonomiska satsningar på undervisning har lyckats kompensera för elevbakgrunden. Kommuner på bottenlistan karaktäriseras i stället av bristande förståelse för att resurser är en nödvändig faktor, men naturligtvis inte den enda faktorn. Genom att jämföra faktiska resurser med de resurser som faller ut genom vår finansieringsmodell framgår det att kommuner som exempelvis Älvkarleby, Boxholm, Finspång och Lessebo alla satsar för lite resurser på undervisning med tanke på hur deras elevunderlag ser ut. Att uppnå ett system där elevbakgrund inte spelar någon roll är kanske inte möjligt. Men internationella undersökningar, nationella utvärderingar och vår rapport visar att den svenska grundskolan har haft en högre grad av likvärdighet, men att resultaten försämrats och skillnaderna ökat. De senaste 20 åren har en rad skolreformer genomförts i Sverige parallellt med att elevsammansättningen förändrats. Prestationerna har inte förbättrats för någon elevgrupp, snarare tvärtom. Den avreglering som präglat svensk skola sedan 1990-talets början har inte gynnat eleverna eller samhället i stort. En skola som bygger på konkurrens i alla delar, med fokus på individuell frihet, har skapat en uppdelning där ingen är vinnare. Även de duktigaste eleverna presterar sämre. Mot bakgrund av detta lägger Lärarnas Riksförbund nu fram fyra krav. Vi menar att: 1) Staten måste ta ett betydligt större ansvar för kvaliteten i undervisningen i landets skolor. Det kräver ett riktat statligt uppdrag utan hänsyn till kommunala prioriteringar och ambitioner. 2) Inom en tydlig struktur måste skolor och lärare få ökad frihet att pedagogiskt avgöra hur undervisningssituationen anpassas på bästa sätt. Inför ökade möjligheter att avgöra om undervisning i halvklass eller mindre undervisningsgrupper ska inrättas. Särskilt i lågstadiet, men även i skolor där segregationen är stor bör det vara aktuellt i de högre årskurserna. Ge lärarna en ordinationsrätt så att de alltid har rätt att sätta in särskilt stöd och extra resurser när en elev behöver det. 3) Staten måste rikta resurser till skolor med svårast förutsättningar så att dessa kan förbättra sina resultat. Det kan handla om extra medel för åtgärder, men också rekrytering av extra lärare. 4) Elever som nyligen har kommit till Sverige måste få betydligt mer stöd och hjälp för att klara skolan. Grunduppdraget för skolan är att den ska ge alla elever möjlighet att utifrån sin begåvning och sina förutsättningar nå så långt de kan. Alla ska ha en chans att lyckas i den svenska skolan. Ojämlikheten växer Lärarnas Riksförbund har låtit SCB undersöka fyra årskullar med 400 000 elever. Mellan 1999 och 2011 har skillnaden mellan svagaste och starkaste elever ökat bland elever från hem utan avslutad grundskoleutbildning. Skillnaderna mellan kommunerna är stora. Lärarnas Riksförbund kräver nu bland annat att staten måste ta ett större ansvar för kvaliteten på undervisningen i landets skolor.


”Säpo kväver all seriös debatt om Stasi i Sverige”

Summary: Nedtystad forskning. När det gäller Stasis verksamhet i Sverige har staten uppenbart bromsat tillgången till Säpos arkiv. Det är besynnerligt. Varför ska en diktaturs förehavanden i Sverige i efterhand skyddas från insyn? Trots att forskaren Birgitta Almgren följt vetenskaplig praxis, anmälde Säpo henne till JK för misstänkt brott mot tystnadsplikten. I stället för att underlätta för forskning om kalla kriget agerar staten på ett sätt som innebär att svenska forskare skräms till tystnad, skriver Hans Albin Larsson.

Har vi något att lära av det förflutna, till exempel hur diktaturer kan infiltrera öppna demokratier? Denna retoriska fråga behöver inte ställas när sunt förnuft råder men nu har något besynnerligt hänt. Vi får signaler från överheten om att inte fråga vad vi kan lära och om vi ändå frågar hotar någon med en rättslig process. Vad har hänt med principen om forskningens frihet om den som forskar om kalla kriget bakbinds, förses med munkavle och tvingas att avstå från sin undersökning? Nej, så kan vi inte ha det! Forskningens frihet är alltid värd att försvara. Den utgör en del av vårt lands demokratiska tradition och av vårt system som rättstat. Saken är följande: När de gamla DDR-arkiven blev tillgängliga aktualiserades också så småningom frågor kring hur den östtyska säkerhetstjänsten, Stasi, opererade i Sverige. Trots signaler från företrädare för flertalet riksdagspartier om vikten av öppenhet i frågan har statsmakterna uppenbart bromsat tillgången till den svenska säkerhetspolisens arkiv när det gäller Stasis verksamhet i Sverige. Varför ska en diktaturs förehavanden i Sverige i efterhand skyddas från insyn? Frågan kan ställas mot bakgrund av att regeringen i februari detta år i en vitbok till riksdagen konstaterade att ”regelverket om offentlighet och sekretess inte i något väsentligt avseende hindrar att forskning bedrivs med inriktning på Stasis verksamhet i förhållande till Sverige och svenskar”. Som bevis för att Säpos arkiv inte ytterligare behövde öppnas anfördes professor Birgitta Almgrens forskning som prejudicerande och vägledande för framtiden. Trots detta hotas hon nu av en rättsprocess, vilket är illavarslande såväl för forskningen kring Stasi som för forskningens frihet över huvud taget. Forskning ska inte avgöras inför domstol utan i vetenskapssamhället. Säpos handlingar från kalla kriget om kontakterna med den östtyska diktaturen DDR hemlighölls länge i Sverige. Det är välkänt att en diktatur kan infiltrera i ett öppet demokratiskt land men inte hur Stasi verkligen gick till väga i Sverige. Birgitta Almgren har sedan 2005 vid Södertörns högskola lett ett internationellt förankrat forskningsprojekt, finansierat av Östersjöstiftelsen, och har publicerat två böcker kring Stasi och Sverige. Den första, ”Inte bara Stasi …” (2009), om Sveriges öppna relationer med DDR, belönades med pris av Svenska Akademien. Efter en intensiv mediedebatt där många krävde att Säpos arkiv skulle öppnas för att också de hemliga kontakterna skulle belysas gav Regeringsrätten Almgren tillstånd att ta del av Säpos arkiv. Detta skedde mer än 20 år efter att Stasiarkivet i Tyskland öppnats för forskare men inte helt, som i Tyskland, utan med stränga förbehåll. Almgren fick inte kopiera handlingar, belades med tystnadsplikt, fick inte tala med forskarkolleger om arkivmaterialet, inte röja misstänktas identitet och inte heller tala med berörda om det som dokumenterats om dem hos Säpo. Mot vetenskapens krav på öppenhet och diskussion, stod Säpos slutenhet och sekretesskrav. Birgitta Almgrens analys av Stasis verksamhet i Sverige publicerades 2011 i forskningsrapporten ”Inte bara spioner”. Säkerhetspolisens arkivmaterial ställdes i relation till det östtyska utlandsspionagets hemligstämplade akter från Stasiarkivet i Berlin och också till intervjuer med många Stasiofficerare som varit stationerade i Sverige. Detta gillade av någon anledning inte Säpo, eller delar av Säpo. Trots att Birgitta Almgren har följt vetenskaplig praxis när det gäller att anonymisera personer och haft Säkerhetstjänstkommissionens SOU-utredningar (2002) som riktmärke i sättet att redovisa, anmälde Säpo henne till Justitiekanslern (JK) för misstänkt brott mot tystnadsplikt. JK inledde i oktober en förundersökning som ännu pågår. Reaktionerna blev starka inom forskarvärlden och över hundra kolleger i Tyskland, Finland, Danmark och Sverige har skickat protester till JK. Nästa fas är ännu mer egendomlig. Säpo agerade nu för att påverka den mediala bilden genom att styra informationstillgången. En journalist vid Svenska Dagbladet gavs tillgång till en del av det material som Birgitta Almgren fått tillgång till. I motsats till henne kunde och kan han emellertid öppet diskutera detaljer ur materialet. Journalisten har emellertid endast fått se en bråkdel av vad forskaren fått se och har inte underlag för att bedöma helheten men har ändå gjort kritiska uttalanden som hon inte får bemöta eftersom hon är bunden av tystnadsplikten. Således kvävs all seriös debatt. Etablerade vetenskapliga metoder och arbetsprocesser blir omöjliga att tillämpa i detta sammanhang. Frågor kring vem och vilka i Sverige som hade vilken roll i relation till Stasi kan inte besvaras utifrån vem som saknas i Stasiarkivet i Berlin, bland annat av skälet att en betydande del av arkivet förstördes 1989/90. Därtill kommer att endast hälften av de 111 hyllkilometer dokument som finns i Stasiarkivet gåtts igenom och 16.000 papperssäckar med sönderrivna dokument ännu inte har hunnit rekonstrueras med avancerad datateknik. Personer som utfört uppdrag för militära underrättelsetjänster som Stasis militära underrättelsetjänst VA, KGB eller GRU finns inte i Stasiarkivet. Huvuddelen av kartoteken över Stasis utlandsspionage – som således även rör svenska medborgare – kom på okända vägar under amerikansk kontroll vid DDR:s upplösning och förvaltas fortfarande av CIA. Så förhåller det sig när det gäller ramen för sakfrågan men den kan således inte ventileras öppet. Den senaste fasen i ärendet reser några principiella frågor av största vikt: 1) Menar regeringen allvar med att Stasis verksamhet i Sverige ska kunna genomlysas av forskare? Om svaret är ja, måste också frågan ställas: 2) Varför agerar staten i motsatt riktning? I stället för att underlätta för forskning om kalla kriget agerar staten på ett sätt som innebär att forskare skräms till tystnad. Kan det vara så att staten, dels regeringen, dels Högsta förvaltningsdomstolen, dels Säpo, eller delar av Säpo, helt enkelt har olika uppfattning? I så fall framstår det som nödvändigt att den demokratiskt tillsatta delen av staten, riksdag och regering, klargör vad som ska gälla fortsättningsvis, det vill säga tar de delar av Säpo som vill skrämma forskare till tystnad i örat. Det är möjligt att det finns goda skäl att lägga locket på men i så fall bör de redovisas av regeringen, inte föras fram indirekt av Säpo som en sorts obstruktion mot regeringsbeslut och hot mot forskningens frihet. Sverige är en rättsstat, eller hur? Hans Albin Larsson, professor i historia


”Myten om den starke Putin har krackelerat”

Summary: Kejsaren är naken. Ryssland styrs i dag de facto av ett konglomerat av företrädare för eliter vars enda verkliga intresse är att berika sig själva och den egna gruppen. Ur detta perspektiv är Ryssland en mycket svag stat och myten om machomannen har krackelerat. Om Putin avser att återvinna respekt som en ”stark man” under sin tredje presidentperiod, som inleds den 7 maj, krävs det betydande våld och repression. Allt pekar därför på att utvecklingen i Ryssland framöver blir skakig, skriver Stefan Hedlund.

Det politiska system som har vuxit fram i Ryssland under Vladimir Putins tid vid makten är formellt demokratiskt, med öppna val till både lagstiftande och verkställande institutioner. Men dessa val har samtidigt också kommit att bli kända som ”val utan valmöjligheter”, eller vybory bez vybora. I ett demokratiskt politiskt system är det folkviljan, uttryckt i allmänna val, som avgör maktens fördelning. I Ryssland är det maktens fördelning som avgör vilka uttryck folkviljan kan tillåtas att ta. Det kunde mot denna bakgrund inte råda någon som helst tvekan om vem skulle vinna det ryska presidentval som hölls den 4 mars. Trots omfattande och mycket uppmärksammade demonstrationer, där demonstranterna krävde hederliga val och att Putin skulle lämna den politiska scenen, visade det officiella valresultatet att han hade fått 64 procent av rösterna. Detta var en stor seger, främst i så måtto att han slapp ställa upp i en andra valomgång. Samtidigt står det helt klart att det finns betydande smolk i glädjebägaren, smolk som går utöver anklagelser om valfusk. När Putin nu för tredje gången, den 7 maj, svär eden som president i Ryska Federationen är det ett i grunden annorlunda land han har att styra. Under Putins första två mandatperioder, från 2000 till 2008, var det många som ingående skildrade hur Ryssland var på väg mot en polisstat, hur ett traditionellt ryskt autokratiskt maktsystem var på väg att upprättas, och hur detta skulle komma att leda till att Putin förblev vid makten på livstid. Konsekvenserna för mänskliga rättigheter, yttrandefrihet, och rättsstatlighet uppfattades allmänt som mycket negativa. Sådana skildringar kunde styrkas med en hel del illustrationer av uppträdande från Putins sida som var mycket avlägset från vad vi normalt väntar av en demokrati och en rättsstat. Men vad många, kanske till och med de flesta, missade var att Rysslands nya maktelit i sig representerar något helt nytt i rysk historia. Traditionella ryska envåldshärskare har varit entydigt inriktade på att det land de styr måste vara starkt. Sammanblandningen av statsintresset och egenintresset har visserligen haft många negativa konsekvenser, men det har legat i sakens natur att den starke ledaren samtidigt är noga med att upprätthålla den starka statens intressen. Det som är nytt i dag är att egenintresset har blivit överordnat statsintresset. Ryssland styrs de facto av ett konglomerat av företrädare för eliter vars enda verkliga intresse är att berika sig själva och den egna gruppen, oavsett konsekvenser. Putins Ryssland måste ur detta perspektiv uppfattas som en mycket svag stat. Och föreställningen om att Ryssland styrs av en ”stark man” måste uppfattas som starkt missvisande. Det viktigaste utfallet av den senaste tidens stora manifestationer har inte bara varit att visa på betydelsen av sociala medier, och på förekomsten av ett yrvaket men betydelsefullt ryskt civilsamhälle. Än viktigare är att myten om den starke mannen har krackelerat. Kremls propaganda ägnade stor möda åt att skapa en machobetonad personkult kring Putin. Det värsta som kan drabba en ledare med denna karisma är att bli löjlig. Just detta är dock vad som har skett i Rysslands sociala medier – utan att någon har straffats. Den i särklass allvarligaste konsekvensen av att kejsaren nu har visats vara naken är att frågan om hur landet skall styras hamnar i fokus. I ett land som av tradition inte styrs av lagar utan av män är det av stor betydelse att ledaren faktiskt har auktoritet, och att han har en tillförlitlig apparat som kan verkställa hans order. Kärnan i det maktsystem Putin byggde, för att bringa ordning i det kaos Boris Jeltsin hade efterlämnat, var inrättandet av en ”maktvertikal”, ett system där all makt skulle flöda från Kreml och nedåt. Det var för att upprätthålla detta system han skapade sitt ”maktparti”, Enade Ryssland, som i Dumavalet 2008 fick mer än två tredjedelar av rösterna. I dag har detta tidigare så dominerande parti blivit så diskrediterat att det är tveksamt om det kommer att leva länge till. Redan i början av 2011 kunde den sedermera berömde ryske bloggaren och anti-korruptionsaktivisten Alexej Navalnyj brännmärka Putins maktparti som ett ”parti av svindlare och tjuvar” (partija zjulikov i vorov). Hans brännmärkning fick sådan utbredning via olika social medier att själva varumärket ”Enade Ryssland” är tillintetgjort. Det är i dag tydligt att dess enda funktion var att rigga val. Förebilden till Putins ”maktvertikal” var Sovjetunionens kommunistiska parti. Själva kärnan i den sovjetiska partistaten var att landets ledning hade en effektiv och allmänt fruktad apparat, med tentakler in i varje vrå av statens många förgreningar, som kunde se till att statens intressen skyddades och att order från Kreml blev verkställda. Putins förmenta maktparti är varken effektivt eller fruktat. Det är förhånat, förlöjligat och sett som föga mer än en ansamling av djupt korrumperade ”svindlare och tjuvar”. Och det har definitivt inte någon maktapparat som kan säkerställa att Kremls ordergivning blir effektuerad. Bakom fasaden av Putins auktoritära stat döljer sig en verklighet där byråkratin egenmäktigt ignorerar alla påbud den inte upplever vara i det egna intresset. Som tankeexperiment, för att illustrera graden av maktlöshet, kan vi föreställa oss att någon under Brezjnevs tid vid makten öppet hade kallat kommunistpartiet för ett ”parti av svindlare och tjuvar”, och att denna person hade kunnat fortsätta att åtnjuta ryktbarhet som både nationell och internationell berömdhet. Själva absurditeten i denna jämförelse visar samtidigt hur bräcklig Putins egen position är. Han har visserligen vunnit ett presidentval, men till priset av en närmast total brytning med huvudstadens kulturella och affärsinriktade eliter. Om han avser att återvinna respekt som en stark man, kommer det att krävas betydande våld och repression, vilket skulle äventyra egenintresset hos de grupper som stödjer honom. Det i särklass viktigaste resultatet av den senaste tiden mobilisering är att det tidigare otänkbara – en framtid utan Putin – nu plötsligt har börjat debatteras öppet. En del har även ifrågasatt om han ens kommer att lyckas sitta hela sin ämbetsperiod. Allt pekar på att utvecklingen i Ryssland framöver kommer att vara skakig, och präglad av nya överraskningar. Stefan Hedlund, professor i öststatsforskning vid Uppsala universitet


”Känner mig som en vinnare”

Summary: Förra sommaren skrev finlandssvenska Pernilla Karlssons bror sången ”När jag blundar” till sin mammas 50-årsdag. I maj representerar hon Finland i Eurovision i Baku.

Finlandssvenska Pernilla Karlssons liv tog en tvärvändning när hon tidigare i vår skrällvann den finländska melodifestivalfinalen, UMK, med 53 procent av rösterna. Röstresultatet är extra anmärkningsvärt med tanke på att låten ”När du blundar” sjungs på svenska, som bara sex procent av Finlands befolkning talar. Landet har inte haft något svensksjunget bidrag i Eurovision sedan 1990. – Det är en stor ära för mig att få representera mitt land i Eurovision. Det är jätteroligt och lärorikt och jag försöker ta vara på allt som händer och bara njuter. Det här är en dröm för mig, säger Pernilla Karlsson. Förra året satt hon hemma i tv-soffan och såg sin kompis Axel Ehnström, alias Paradise Oskar, vinna den finska uttagningen. Då skämtade hon om att kanske hon också skulle stå på scenen i Melodifestivalen någon gång. Det blev verklighet mycket fortare än hon någonsin kunnat ana. Låten skickades in och det slutade med att den vann. ”När jag blundar” är en melankolisk, spröd hyllning till Pernilla Karlssons mamma Nina med textrader som ”Nå’n som hjälper en att flyga när man glömt hur man gör” och ”Nå’n som fattar vad man känner fast man talar utan ord”. Din bror Jonas har skrivit låten. Vad vill ni säga med den? – Vi vill berätta för vår mamma hur mycket hon betytt för oss och hur mycket vi respekterar och älskar henne. Jag ska sjunga sången på svenska även i Baku. Om jag skulle byta språk till finska eller engelska så skulle hela känslan i den försvinna. Det är synd att alla inte förstår svenska, men jag får försöka förklara den i stället, säger Pernilla. Mamma Nina är rörd över hyllningen, redan på 50-årskalaset förra sommaren öppnade hon dörren för gästerna med tårarna rinnande nedför kinderna efter att just ha hört låten. Hur är det att jobba så tajt med sin storebror? – Det är lätt, vi förstår varandra så bra. Han är tre år äldre än mig. Det är klart att vi har haft små strider, men han är ändå den närmaste jag har. Hur tiden varit efter att du vann den finska uttagningen? – Det har varit jättemycket hålligång efter det, intervjuer och tv-framträdanden. Den 12 maj åker jag till Azerbajdzjan. Din låt fick höga poäng i det svenska programmet inför Eurovision härom veckan. Hur hanterar du förväntningarna? – Jag känner mig redan som en vinnare. Jag tycker att det ska bli roligt att åka dit och har inte ens hunnit lyssna på de andra låtarna som jag ska tävla emot. Jag känner ingen stress och tänker att jag bara ska vara med, kolla hur det går till och göra mitt bästa. Du spelar ju handboll i den finska elitserien också. Blir det handboll eller musik i fortsättningen? – Jag har jättesvårt att välja, men det lutar åt att jag väljer musiken. Pernilla Karlsson Ålder: 21. Bor: Utanför Helsingfors. Familj: Mamma, pappa och storebror. Gör: Musiker, spelar i finska elitserien i handboll. Jobbade nyligen på förskola. Bakgrund: Uppvuxen i Sjundeå, 5 mil utanför Helsingfors. Aktuell: Representerar Finland i Eurovision song contest i Azerbajdzjan. Pernilla tävlar i semifinalen den 22 maj med ”När jag blundar” som hennes bror Jonas komponerat. Vilodag Jag tränar ganska mycket handboll i veckorna, så söndagen är min vilodag. Då brukar jag åka hem till mina föräldrar. Viltgryta Min pappa är jägare och han gillar att laga mat, så vi äter ofta någon köttgryta. Vi pratar om vad som hänt under veckan och vad som ska hända. Det sker så mycket i mitt liv just nu som jag vill berätta för dem om. Ibland kommer min bror också. Cykeltur Jag tar gärna en cykeltur också, det tycker jag är skönt. Kollar film På kvällen kollar jag ofta på någon film tillsammans med en kompis. Pernilla Karlsson sjöng mycket under uppväxten och spelade handboll.


”De lokala skolledarna är nyckeln för att lösa krisen”

Summary: Anekdotisk debatt. Jakten på syndabockar i den svenska skoldebatten är i full sving. Men tanken på att en centralt styrd generalplan, en ”supermodell”, skulle förbättra skolan måste läggas på hyllan. Skolor blir inte framgångsrika för att de använder någon speciell typ av pedagogik eller undervisningsmodell. Nyckelfaktorn är enligt ledande forskare i stället de lokala skolledarna och deras förmåga att skapa engagemang, sammanhang, tillhörighet och uppslutning hos lärarna, skriver Bo Rothstein.

Det svenska skolväsendet presterar enligt internationella studier inte längre särskilt väl. Antalet sökande till lärarutbildningarna är oroväckande lågt och antalet elever som går ut grundskolan utan godkända betyg är oroväckande högt. Därmed är jakten på syndabockar i full sving. Vem eller vilka är de skyldiga och vad är orsakerna till denna urartning? Problemet med denna debatt är att den förts utan någon grund i vad som på det medicinska området benämns ”vetenskap eller beprövad erfarenhet”. Alla som så önskar kan lyfta fram sina favoritslagpåsar. De som är motståndare till friskolor kan skylla på denna reform. De som inte gillar så kallad progressiv pedagogik kan lägga skulden där och de som har ideologiska aversioner mot kommunaliseringen ropar på ett återförstatligande av skolan. Beläggen för att någon av dessa faktorer faktiskt orsakat den svenska skolans kris är, i bästa fall, anekdotiska. Vad som kommer bort i denna diskussion är att det finns ett antal centrala insikter och empiriska forskningsresultat som har stor betydelse för hur man bör se på de problem som det svenska skolväsendet står inför. En första sådan insikt är att varje skolväsende, och även de enskilda skolorna, har karaktären av vad som inom organisationsforskning benämns ”löst kopplade system”. Vad som sker i det enskilda klassrummet är bara ”löst kopplat” till den lokala skolledningens verksamhet vilken i sin tur inte står i någon direkt relation till vad som sker på kommunens skolkansli vars verksamhet i sin tur har en omfattande autonomi i förhållande till Skolverkets göranden och låtanden. Detta innebär att möjligheten att utöva direkt styrning av denna verksamhet är mycket begränsad. Tanken att någon centralt styrd generalplan, till exempel vad gäller undervisningens utformning, skall kunna förbättra den svenska skolan kan därmed läggas på hyllan. Givet detta så blir den centrala frågan vad det är som utmärker framgångsrika skolor inom ett och samma skolsystem. Internationellt finns här en mycket omfattande forskning som går under beteckningen ”School Effectiveness Research” (SER). Denna forskning uppstod i slutet av 1970-talet som en reaktion på studier som hävdade att elevers skolprestationer nästan uteslutande kunde förklaras av från vilka socio-ekonomiska förhållanden de kom från. SER-forskningen, som dessvärre i Sverige har mycket få utövare, har genomfört ett mycket stort antal studier i många olika länder där man kunnat visa att vad som sker på den enskilda skolan har en inte alls ringa betydelse för såväl eleverna studieresultat som deras studiemotivation. När en av de ledande forskarna inom området, Pam Sammons, för några år sedan sammanfattande resultaten från närmare trettio års forskning inom detta fält hävdade hon att SER-forskningen visade att elever från arbetarklasshem som gick i de mest effektiva skolorna gjorde större framsteg och hade genomgående bättre studieresultat än elever från medelklasshem som gick på de minst effektiva skolorna. En annan sammanfattning av denna slags studier visar att vad som sker på den enskilda skolan förklarar mellan 15 och 40 procent av variationen i elevernas skolresultat. En central slutsats av teorin om ”lös koppling” och resultaten från SER-forskningen är denna: Vi måste veta vad det är som gör att vissa skolor, även när man kontrollerar elevernas socio-ekonomiska förhållanden, presterar så mycket bättre än andra? Här kommer emellertid SER-forskningen med ett mycket överraskande resultat, nämligen att man inte kunnat finna att framgångsrika skolor använder någon särskild typ av pedagogik eller undervisningsmodell. Framgångsrika skolor verkar kunna använda sig av väldigt olika pedagogiska modeller alltifrån mycket traditionella till mycket ”progressiva” och allting däremellan. När en annan av de ledande forskarna inom området, Michael Rutter, sammanfattar vad denna forskning visar om vad som utmärker de framgångsrika skolorna så pekar han på faktorer som ”gemensamma visioner”, ”laganda” och en ”uppsättning värderingar, attityder och beteenden som kommer att karakterisera skolan som en helhet”. Många av de ledande forskarna pekar ut den lokala skolledningen som nyckelfaktorn. Därmed inte sagt att pedagogiken saknar betydelse, tvärtom verkar de framgångsrika skolorna ha skolledningar som är mycket pedagogiskt engagerade och som har klara visioner och uppfattningar om undervisningens utformning. De är med andra ord inte administrativa utan pedagogiska ledare. Men vilken pedagogisk modell man föredrar spelar alltså mindre roll, huvudsaken är att man har en sådan och kan få uppslutning från lärarna kring denna. Den rimliga slutsatsen av detta är att det inte är själva innehållet i de pedagogiska modellerna som har betydelse, utan deras förmåga att skapa engagemang, sammanhang, tillhörighet och uppslutning hos den undervisande personalen. Den lokala skolledningen har här den helt avgörande rollen, nämligen att hos lärarkåren lyckas skapa förtroende för just den pedagogiska modell, vilken den nu än är, som utmärker den enskilda skolan. Detta skapar förtroende dels mellan lärare och skolledning men också mellan lärarna på den lokala skolan. Lärare som känner en stark samhörighet med den pedagogiska vision som gäller för den skola där man arbetar och som arbetar med likasinnade kolleger kommer att göra ett mycket bättre jobb än om motsatsen är fallet. Skolor där skolledningen misslyckas med att förankra sin pedagogiska vision kommer att präglas av lärare som misstror varandra just på grund av att man inte delar samma värderingar vad gäller hur undervisningen skall ske och de kommer också att präglas av misstroende mellan skolledning och lärare. Att sådana skolor inte fungerar väl bör inte komma som någon överraskning. Detta är också förklaringen till att det visat sig så svårt att överföra pedagogiska modeller från en typ av skolor till en annan. Skoldebatten världen över är full av historier om en dåligt fungerande skola som beslutade sig för att införa en ny pedagogisk modell och vips lyckades kraftigt förbättra elevernas resultat. När man försökt överföra sådana ”succé-modeller” till andra skolor har emellertid detta oftast misslyckats. Skälet är enkelt, det är nämligen inte själva innehållet i den pedagogiska modellen som spelar roll, utan hur den kan fungera som ett verktyg för att skapa tillhörighet, förtroende och engagemang på den lokala skolan. Sammantaget innebär detta att vi kan lägga ner jakten på ”supermodellen” för den svenska skolan och i stället börja fundera över hur vi kan skapa förutsättningar för lokala skolledare att ta fram olika slags pedagogiska modeller som passar för, och framför allt kan vinna förtroende för, just deras skola med dess lärare, elever och föräldrar. Bo Rothstein, professor i statsvetenskap vid Göteborgs universitet


Breiviks privata universitet

Summary: Det pågår en kamp om informationen på nätet. Massmördaren i Norge använde Wikipedia för att sprida sina idéer och han är inte ensam.

Långt innan massakern i Norge den 22 juli 2011, som gärningsmannen själv beskriver som en blodig boklansering, verkar Breivik ha skrivit till oss. Lagt ut texter på Wikipedia för att få det populära nätuppslagsverket att stämma bättre med hans egen syn på världen. En kamp om information pågår. I Köpenhamn står just nu de personer inför rätta som planerat att ta sig in på Jyllands-Posten för att med knivar och skjutvapen döda redaktionens medarbetare. Och i veckan förklarade högerextremisten i Oslo att även han egentligen haft journalister som mål. Från början hade han tänkt slå till mot en kongress där flera hundra journalister skulle samlas. Men när det av olika skäl inte gick, blev i stället ungdomarna på Utøya hans offer. Extremister av alla sorter tillskriver journalistiken betydelse. Ändå hör man sägas ibland att det inte kommer att behövas några journalister i framtiden eftersom informationsspridningen blir allt öppnare. Allt värt att veta kommer att finnas fritt åtkomligt på webben. Och alla kommer att nås av just de budskap de behöver via egna nätverk, och tips från likasinnade på Facebook och Twitter. Traditionella uppslagsverk kommer vi inte heller att behöva, sägs det. Varför betala för något man kan få gratis? Wikipedia, det nätbaserade uppslagsverket, är numera en självklar del av vardagen. Uppfinningen har bara elva år på nacken men är redan en av världens mest välbesökta webbplatser med över 20 miljoner artiklar skrivna på 283 olika språk. Uppslagsverkets egna administratörer varnar visserligen för att lexikonet inte ska användas som primär källa för kunskap, eftersom ingen ansvarar för innehållet. Varje skolunge får lära sig att det som står där inte duger att hänvisa till. Men ändå har den enkla Wikikollen blivit en självklar del av vardagen. Som alla andra använder jag Wikipedia ofta och mycket. Och där de svenska sökorden tar slut är det fascinerande att se hur ytterligare rymder av artiklar öppnar sig på engelska, franska och tyska. Men på senare tid har jag också lagt märke till något annat. Om man söker på vissa teman blir en viss typ av träffar obehagligt många. Det finns mängder av artiklar om gamla rasläror. De länkar till varandra, och bildar tillsammans långa härvor av läsning om den vita rasen, blonda och blåöga övermänniskor och deras hotande undergång. I detalj återges den ena prilliga, gamla rasistiska boken efter den andra, torrt och sakligt med planscher, kartor och allt. Av texten framgår att teserna blivit ifrågasatta. Men artiklarna är så många och långa att man får intrycket att saken är värd att diskutera ändå. Värst är läget på engelska Wikipedia, men trenden finns även på svenska. Wikipedia är en postmodern kakofoni, inget budskap tränger undan något annat, inga hierarkier finns av relevans och betydelse. Man kan, för kontrastens skull, jämföra med Nationalencyklopedin. Under uppslagsordet människoraser ger NE ett besked: forskningen har kommit fram till att de inte finns. Och så förklaras varför. Wikipedia är den bästa arenan för att påverka ”etablerade sanningar”, enligt Breivik. Uppslagsverket är ett idealiskt verktyg för att främja våra idéer, skriver han. Vem som helst kan göra ändringar och skriva nytt. Det är inte nödvändigt att logga in eller ange vem man är, om man inte vill. Under rättegången har han beskrivit webbplatsen som sitt privata universitet. Han har ingen examen från gymnasium eller högskola men har kompenserat detta med 15 000 egna studietimmar, främst på internet. Särskilt betydelsefulla har de uttömmande och intressanta Wikiartiklarna på engelska i ”viktiga ämnen” varit. För några dagar sedan slog ledaren för stiftelsen bakom norska Wikipedia, Jarl Vines, larm. Massmördarens budskap har nått ut. De Wikianvändare som inte delar Breiviks världsbild har blivit alldeles för få. Norska Wikipedia efterlyser fler ideella medhjälpare som kan redigera artiklar objektivt. En ideologisk kamp pågår och den är handgriplig. Uppslagsord som Eurabia och islamofobi redigeras om hela tiden, och vissa upplysningar måste lyftas ut eller in så gott som varje vecka. Visst är det paradoxalt. Somliga dödar för att få ut sitt budskap. Medan de flesta av oss andra förhåller oss som om det fanns en inneboende godhet i det stora flödet av anonym information. Egentligen är det ju inte förvånande att massmördaren på Utøya, eller hans likasinnade, skriver på Wikipedia. Ändå hajar jag till när norska Wikipedia säger att de har ett konkret användarnamn som de misstänker tillhör Anders Behring Breivik. Plötsligt blir det tydligt vad mitt dagliga verktyg är. Ingen vet vem som skriver. Just nu ligger på svenska Wiki, under sökordet människoraser och rubriken ”rasbegreppet i dag”, en världskarta från år 1890 över negroider, arier och mongoloider. Det skulle kännas bättre om de som skriver på Wikipedia valde att tala om vilka de är. Maja Hagerman


”Barn ska skyddas mot övergrepp i religionens namn”

Summary: Vi måste värna barns och vuxnas rätt till åsikter och utövning av religion och samtidigt självklart skydda barn mot övergrepp i religionens namn, skriver företrädare för en rad trossamfund inom Sveriges Kristna Råd med ärkebiskop Anders Wejryd i spetsen.

Frågorna kring vad religionsfrihet innebär har åter aktualiserats av rättegången i Borås. Utgångspunkten måste vara mänskliga rättigheter som inkluderar både Barnkonventionen och statuter om religionsfrihet. Att övergrepp mot barn aldrig får motiveras utifrån religiösa övertygelser anser vi som självklart, och här har arbetet runt Barnkonventionen varit klargörande. Sedvänjor som är skadliga för barn innefattar bland annat övertygelsen att barn är häxor eller besatta av onda andar, att binda, bränna, brännmärka barn, kvinnlig könsstympning och tidiga äktenskap. Däremot hör manlig omskärelse av barn inte hit annat än när omskärelsen genomförs under otrygga och ohygieniska förhållanden. Den bevisvärdering som domstolen i Borås gjort ska vi här inte ta ställning till. Men domen och diskussionen kring den visar att frågorna om religionsfrihetens principiella och praktiska innebörd behöver hållas levande. Det är en självklarhet för oss som trossamfund i Sverige att lagar och förordningar ska respekteras inklusive att religionsfriheten inte kränks. Det är givet att vi måste ta ansvar om övergrepp händer i våra sammanhang liksom att ansvar måste tas av samfund och grupper som inte tillhör Sveriges Kristna Råd. Margó Ingvardssons rop om att barn ska ”fridlysas” från religionsutövning (DN Debatt 22/4) uppfattar vi däremot gå stick i stäv med religionsfriheten. Här uppfattar vi att Barnkonventionen – inklusive dess förarbeten och Barnrättskommitténs uttalande – är tydlig. Barnets rätt till religionsfrihet ska respekteras och i det ingår att föräldrar ger barnet ledning när det utövar sin rätt. I det ligger med självklarhet rätt att få socialiseras och kultiveras in i en religiös trosuppfattning och utövning. Till barnets fortlöpande utveckling hör också andlig utveckling. Det ligger också i sakens natur att barnet så snart det har förmåga kan anta andra trosuppfattningar än föräldrarna. Vi behöver alltså värna barns och vuxnas rätt till åsikter och utövning av religion och vi behöver självklart skydda barn mot övergrepp i religionens namn. Anders Wejryd, Svenska kyrkan Anders Arborelius, Romersk-katolska kyrkan Julius Shabo, Syrisk-ortodoxa kyrkan Pelle Hörnmark, Pingströrelsen Sveriges Kristna Råds presidium


Grönskande oas mitt i London

Summary: I London finns museer för nästan allt. Ett av de mest unika – The Garden Museum – är inrymt i en medeltida kyrka och rymmer en salig samling för alla trädgårdsintresserade.

Utanför brusar Londontrafiken. Innanför de höga stenmurarna är det grönt och stilla. Trädgården är inte stor men rymmer flera växter som man vanligtvis inte ser i centrala London. I ena hörnet står ett stort mullbärsträd, i ett annat ett mindre träd med vita blommor. – Det är en arbutus, eller ett jordgubbsträd. I december, när inget annat blommar, lyser den upp med sina röda frukter, säger Kay Coombs. Hon är en av The Garden Museums ideella guider och personifierar klichébilden av en brittisk, trädgårdstokig lady. Hon virvlar runt i trädgården och pekar entusiastiskt ut växter till höger och vänster. Och får huvudbry när hon ombeds att välja ut sin personliga favorit. – Åh, det finns så många. Drakkallan är fantastisk med sin långsmala, auberginefärgade blomma och stora, röda blad. Den stinker och ser ut som något från yttre rymden, men den är underbar att se på. – I mars är kejsarkronan ett självklart blickfång med sina orange blommor. Sedan har vi en fin rosa liljekonvalj som är ovanlig. Det går inte att välja en – alla är mina favoriter. The Garden Museum är ett av Londons mindre kända museer. Trädgården är mest attraktiv vår och sommar, men museet kan besökas året om. Samlingarna är inrymda i St Mary, en medeltida kyrka som var nära att bli ruiner men räddades i och med förvandlingen till världens första museum för trädgårdshistoria 1977. Den permanenta utställningen, som sammanfattar 400 år av trädgårdshistoria, visas under höga kyrkvalv. Här finns bland annat 60-talsreklam för gräsklippare, föreställande kvinnor som klipper gräset i klänning och högklackat – ett uppenbart försök att glamourisera trädgårdsskötseln. En monter visar redskap riktade till 1800-talets ”Gentleman gardener”: vandringskäppar med diverse beskärningsverktyg nedtill, så att den trädgårdsintresserade gentlemannen kunde beskära växter och samtidigt ge sken av att bara strosa runt på sina ägor. – The Garden Museum handlar om historia, stadsplanering, krukmakeri ... Det är ett väldigt eklektiskt museum, säger Kay Coombs. – Dessutom är det en oas mitt i staden. Trots att trädgården är omgiven av trafikerade gator med tjutande sirener så är det alltid fridfullt i trädgården. Där kan man sitta och höra fåglarna sjunga medan man dricker kaffe och äter en hembakad kaka. Museets kafé är värt ett besök i sig. Här serveras färgsprakande vegetariska luncher och oemotståndliga kakor med kryddor hämtade från museets trädgård. Den lilla uteserveringen är en av Londons allra bästa. Museet rymmer också en butik med blommiga spadar, ovanliga fröer och boktitlar som ”Radical gardening” och ”100 dream gardens”. Bland hyllorna hittar jag väninnorna Sally Harvey och Hildegard Wansleben från Cornwall. – Det här museet är verkligen en undangömd pärla, något man inte förväntar sig att hitta mitt i London. Det är ganska anspråkslöst men väldigt fint ordnat, särskilt trädgården. Man blir väldigt inspirerad, så nu vill vi bara hem och gräva. The Garden Museum Adress: Lambeth Palace Road, 15 minuters promenad från Westminster och Tate Britain. Närmaste t-station är Lambeth North. Entré: ca 70 kr, gratis upp till 16 år. Gratis entré om man enbart vill besöka kaféet. gardenmuseum.co.uk Tre andra Londontips för trädgårdsintresserade • Chelsea Physics Garden Londons äldsta botaniska trädgård ligger undangömd bakom höga murar mitt i London. Den startade som apotekarträdgård 1673 och är i dag ett unikt levande museum. Här finns även kafé och butik. chelseaphysicgarden.co.uk • Kensington Roof Gardens Sex våningar upp från myllret på Kensington High Street gömmer sig Europas största takträdgård – och en av Londons minst kända turistattraktioner. Trädgården är uppdelad i tre olika teman, varav ett är inspirerat av den kända trädgården i Alhambra i Granada. Här finns också en takbar med fin utsikt över London. Trädgården används ofta för bröllop och privata fester så ring gärna och kolla att det är öppet innan, tel: +44 (0)207 937 7994. roofgardens.virgin.com • Geffrye Museum Ännu ett av Londons mindre kända museer. Här visas typiska heminteriörer från olika årtionden, från 1600 fram till i dag. Utomhus kan man följa trädgårdarnas utveckling, med tidstypiska växter och arrangemang. Museet har även en trevlig restaurang med utsikt över trädgårdarna. Öppet från den 1 april. geffrye-museum.org.uk


100 000 kan ha någon form av ätstörning

Summary: Viss forskning tyder på att ätstörningar har blivit vanligare hos personer som tidigare inte förknippats med sjukdomarna, som män och lite äldre kvinnor.

Studier om hur många som har en ätstörning ger varierande svar. Men man räknar med att omkring 1 procent av unga kvinnor i ”riskåldern” 13–30 år drabbas av anorexi (”självsvält”). Hos pojkar och unga män tror man att det handlar om ungefär 0,1 procent. Bulimi (hetsätning med kräkningar) antas vara vanligare än anorexi. Cirka 2 procent av kvinnor i riskåldern beräknas vara drabbade. Anorexi brukar vara vanligare bland tonåringar, medan bulimi är vanligare efter tonåren. Det finns också andra, ”atypiska” ätstörningar som beräknas vara minst lika vanliga som anorexi och bulimi tillsammans. Då finns anorektiska och/eller bulimiska symtom utan att personen uppfyller alla kriterier för sjukdomen. Om alla former av ätstörningar räknas med, hos både kvinnor och män i alla åldrar, tror forskare att det kan handla om 100 000 personer i Sverige. Enligt forskningen ökar inte förekomsten av anorexi. Men det finns viss forskning som tyder på att bulimi och atypiska ätstörningar ökar. Det finns också en del forskning som tyder på att fler män och äldre kvinnor drabbas av ätstörningar, och det finns rapporter om ätstörningar hos barn före puberteten. Den vanligaste utlösande faktorn är bantning. När en ätstörning väl har utlösts kan den fortsätta ”av sig själv” i en ond cirkel. De flesta forskare tror att bakgrunden till ätstörningar är ett samspel mellan ärftlighet och omgivningsfaktorer som till exempel skönhetsideal. Källor: Kunskapscentrum för ätstörningar, Karolinska universitetssjukhuset och Stockholms läns landstings vårdprogram för ätstörningar.


”SD och S vill montera ned arbetslinjen”

Summary: De partier som vill höja skatterna med hela 16 miljarder för Sveriges företag borde tydligt redovisa sitt alternativ. Det framställs som att dessa pengar ska användas till att hjälpa långtidsarbetslösa unga till jobb, men det stämmer inte, skriver Tomas Tobé (M) i en replik.

Sverigedemokraterna meddelar på DN Debatt 25/4 att de vill fördubbla arbetsgivaravgifter för att anställa unga och att de vill göra gemensam sak med Socialdemokraterna i riksdagen. Det är ingen nyhet att SD och S har en samsyn om en bidragslinje som i stort handlar om att montera ned arbetslinjen, men det förtjänar en saklig debatt. De partier som säger sig vilja höja skatterna med hela 16 miljarder för Sveriges företag borde tydligt redovisa sitt alternativ. I debatten framställs det som att hela denna satsning i stället ska användas för att hjälpa långtidsarbetslösa ungdomar till jobb, men det stämmer inte. Enligt Riksdagens utredningstjänst visar det sig tvärtom att inte ens huvuddelen går till insatser för unga. I stället går det till höjda bidrag för andra grupper på arbetsmarknaden. De miljarder som dras in på ungdomarna ska användas till återställare inom arbetslöshets- och sjukförsäkringen. Det handlar varken om höjda ersättningar till unga eller jobbåtgärder. Vidare så har alliansen redan infört, eller är på väg, att införa de reformer som efterfrågas. För långtidsarbetslösa ungdomar finns redan en nedsättning av hela arbetsgivaravgiften och dessutom finns det olika former av anställningsstöd som innebär att en arbetsgivare endast får en månadskostnad om 3 000 kr. För de ungdomar som saknar gymnasiekompetens genomförs en särskild satsning som innebär ett högre studiemedel för att studera på Komvux eller folkhögskola. Under mandatperioden avser vi även att införa en helt ny anställningsform för ungdomar under 23 år som innebär ett arbete med utbildningsinnehåll. Sammantaget är det dags för Sverigedemokraterna och Socialdemokraterna att ge ärliga besked till landets unga. Hur mycket av de höjda skatterna går egentligen till åtgärder för att sänka trösklarna in på arbetsmarknaden för unga? Nya Moderaterna och alliansen kommer i riksdagen att stå upp för arbetslinjen och vårt besked är att det inte ska bli dyrare att anställa unga. Tomas Tobé, ordförande arbetsmarknadsutskottet, vice gruppledare (M)


”Barn har rätt till religion”

Summary: Jämförelsen mellan ett religiöst missbruk, som Borås tingsrätt prövat, och religionens plats i skolan är långsökt och missvisande. Religionens och livsåskådningens plats i ett barns liv är inte bara skyddad utan även nödvändig för ett barns utveckling. Barn har rätt till religion, skriver Sara Blom och Eric Muhl i en replik.

Att säga att barn inte ska kränkas, i religionsfrihetens eller något annats namn, är enkelt och självklart. Att av det dra slutsatsen att barn ”upp till tolv års ålder bör ’fridlysas’ från religiös utövning” som Margó Ingvardsson gör på DN Debatt 22/4 är däremot synnerligen svepande och en missriktad ”omsorg” om barn. Jämförelsen mellan ett religiöst missbruk, som Borås tingsrätt prövat, och religionens plats i skolan är långsökt och missvisande. Religionens och livsåskådningens plats i ett barns liv är inte bara skyddad utan även nödvändig för ett barns utveckling. Barn har rätt till religion. Det är vårt gemensamma ansvar att skapa ett samhälle där risken för att barn far illa minimeras och möjligheten att få hjälp när så sker maximeras. Ett sådant samhälle tror vi gynnas genom ett öppet samhälle, där religioner finns och utövas i det offentliga, ideologier torgförs i det offentliga, och föreningsverksamheten i allmänhet sker i det offentliga. Föräldrars ambition att dela sin livsåskådning med sina barn är normalt en strävan att dela med sig av goda värderingar och erfarenheter. I extrema fall kan en religiös uppfostran innebära ensidig indoktrinering, brist på respekt för barnets egna tankar och åsikter eller övergrepp. Vi tar naturligtvis avstånd från när barn behandlas illa, inte minst i religioners namn. Det extrema får dock inte skymma att det de flesta föräldrar vill förmedla till sina barn är gott. Barnkonventionen slår fast att barn har rätt till religionsfrihet. Den säger också att barnets föräldrar eller annan vårdnadshavare har huvudansvaret för barnets uppfostran och utveckling och ska vägleda barnet då hon/han utövar sina rättigheter. Betoningen är alltså på barnens rättigheter, under föräldrarnas ledning. Men barnkonventionen innebär inte att barn automatiskt har samma religion eller livsåskådning som sina föräldrar fram till dess att de är myndiga. I stället framhävs att barnets åsikt ska beaktas i förhållande till barnets ålder och mognad, och att varje barns rätt till yttrandefrihet, tankefrihet, religionsfrihet och föreningsfrihet ska respekteras. Religion och tro, liksom språk och kultur, är en viktig del av barnets identitet. Det är rimligt att förstå barnkonventionen och föräldrars roll så att barn i sitt närmaste sammanhang får tillgång till en religion eller livsåskådning, ibland flera. Barn behöver få utforska och ta del av den andliga sidan av livet, och sig själva som andliga varelser. Att gå i kyrkan eller be aftonbön tillsammans med sitt barn är ett sätt att ge dem möjlighet till det och verktyg att använda. Att introduceras i en specifik tro betyder inte att man som lite äldre måste eller kommer att dela den till fullo. Efterhand som barnet utvecklas och mognar, möter andra intryck och lär känna annan tro, bör rimligen föräldrars ledning också utvecklas och anpassas. Det finns ingen neutral, objektiv bubbla som barn skulle kunna leva i fram till myndighetsdagen. Det vore inte heller önskvärt. Att reflektera kring existentiella frågor är en viktig pusselbit i vuxenblivandet oavsett vilken tro eller livsåskådning det leder fram till. Det är en rimlig förväntan på samhället att barn under sin uppväxt och utbildning får möta människor med annan tro och livsåskådning än den de mött i hemmet. Inte minst sett i ett globalt perspektiv och i en mångkulturell miljö bör barn få kunskap om och möta andra trosuppfattningar. Det ger också impulser till att reflektera över den egna tron, mogna i den och växa som människa. Barn har rätt att forma sin livsåskådning eller religion under ledning av sina föräldrar. Barn bör också ha rätt att i skolan, idrottsklubben eller kulturskolan möta sin egen och andras religioner och livsåskådningar. Barn har rätt till ett tryggt och öppet samhällsklimat. Sara Blom, Tankesmedjan Areopagen Eric Muhl, kyrkoherde, Svenska kyrkan i Stenungsund