”Utträde ur valutaunionen löser inte Greklands problem”

Summary: Kaoset i Grekland. Kan Grekland lösa sina problem genom att lämna euron? Ett begränsat utträde skulle lösa likviditetsproblemen i och med att man får en egen sedelpress, men det löser inte landets skuldproblem. Det är därför inte särskilt troligt att landet lämnar valutaunionen. För att lösa problemen krävs helt andra åtgärder än att man trixar med valutan, skriver Mats Persson.

De flesta är i dag eniga om att Grekland knappast kan betala sin statsskuld, och att någon form av skuldnedskrivning är oundviklig. Därför är kanske inte debatten om en grekisk statsbankrutt lika spännande nu som för ett år sedan. Det är i stället en annan fråga som ter sig mer intressant: kommer Grekland att lämna eurosamarbetet? Den frågan har vida implikationer – även för ett land som, i likhet med Sverige, inte är med i valutaunionen. Kan man över huvud taget lämna en valutaunion, eller sitter man fast i den när man väl har gett sig in? Grekland har i dag tre problem: 1. En stor statsskuld som dessutom växer snabbt eftersom man måste låna till räntorna. 2. Ett akut likviditetsproblem. Staten saknar pengar att betala sina löpande utgifter, främst lönerna till de statsanställda och pensionerna till de gamla. 3. En svag konkurrenskraft. Lönekostnaderna är höga i exportnäringarna och turistindustrin, vilket leder till lågkonjunktur med en hög arbetslöshet. Kan dessa tre problem lösas av att Grekland lämnar euron och går över till en egen valuta, säg drachmer? Låt oss först klargöra vad det innebär att ”lämna euron”. Det finns flera möjligheter. Vi börjar med en minimalistisk övergång till en egen valuta. Det innebär att regeringen proklamerar att från exempelvis den första januari är drachmer det legala betalningsmedlet: statliga löner och pensioner kommer att betalas ut i drachmer, och de nuvarande löne- och pensionsnivåerna räknas om till drachmer med en viss växelkurs – säg 1:1. En pensionär som tidigare hade 1 000 euro i pension får nu 1 000 drachmer. En minimalistisk övergång löser inte det första problemet, det med statsskulden. Den är nämligen uttryckt i euro, och långivarna vill få tillbaka exakt så många euro som de har lånat ut, plus ränta. Att Grekland går över till en annan valuta för sina interna transaktioner spelar ingen roll; statsskulden är ändå i euro. Det andra problemet, med likviditetskrisen, löses dock. I och med att Grekland inför en egen valuta får man en egen sedelpress. Någon sådan hade man inte tidigare, men nu kan man börja trycka drachmer och därmed betala pensionerna och de statliga lönerna. Resultatet blir naturligtvis inflation, kanske till och med hyperinflation, men det är priset man får betala. Det finns naturligtvis bättre sätt för stater att skaffa pengar, till exempel höjda skatter. Men om Grekland inte tidigare kunde kunna höja skatterna eller minska utgifterna är det knappast troligt att man kan göra det när man har fått en egen sedelpress. Det tredje problemet, med konkurrenskraften, kan kanske lösas genom en minimalistisk övergång till drachmer. Men det är svårt. Sedelpressar och hyperinflation är ingen bra start för en ny valuta. Eftersom alla vet att Grekland lämnar euron för att kunna trycka egna sedlar kommer drachmans växelkurs att falla drastiskt, långt under kursen 1:1 som regeringen fastställde den 1 januari. Ett sådant kursfall kan förbättra näringslivets konkurrenskraft genom att de anställdas reallöner sänks. Det är i själva verket idén bakom varje devalvering, i alla länder. Men receptet håller bara om de anställda inte genomskådar politiken och kräver kompensation för inflationen. Eftersom alla vet att själva syftet med att lämna euron är att kunna trycka egna sedlar och starta inflation, så är det knappast troligt. Löntagarna kommer nog att kräva kompensation för inflationen, kanske i form av en indexklausul. Eller också kanske man, åtminstone i vissa företag, håller fast vid den stabilare och pålitligare euron; om både löntagare och arbetsgivare är överens om att lönerna betalas i euro kan knappast regeringen göra något åt saken. I själva verket är erfarenheterna från länder med hyperinflation att befolkningen i stor utsträckning struntar i den egna valutan och använder sig av en mer stabil och pålitlig valuta, som USA-dollar eller euro. Kommer detta att ske i Grekland? Det är svårt att säga – det beror på hur hög inflationen förväntas bli. Och detta beror i sin tur på vilket förtroende medborgarna har för att regeringen ska kunna lösa de verkliga, underliggande problemen i ekonomin. Så ett minimalistiskt utträde ur valutaunionen löser inte Greklands skuldproblem. Däremot löser det statens likviditetsproblem, till priset av inflation. Och det kanske löser problemet med konkurrenskraften – under förutsättning att löntagarna inte genomskådar politiken. Men grekerna kanske inte nöjer sig med en minimalistisk övergång till en egen valuta? De kanske också vidtar andra åtgärder? Man kan då tänka sig en övergång till drachmer, enligt vad jag beskrev ovan, samtidigt som regeringen proklamerar att statsskulden från och med den 1 januari skrivs om till drachmer, till kursen 1:1. Detta är egentligen ett utträde ur unionen plus en samtidig statsbankrutt; när den nya valutans växelkurs faller drastiskt till följd av hyperinflationen, så sjunker realvärdet på skulden. Ett utträde ur unionen plus en omskrivning av statsskulden till drachmer ”löser” därmed skuldproblemet – liksom varje statsbankrutt gör. Men det blir naturligtvis kostsamt; Grekland skulle stängas ute från världens kreditmarknader i många år. Vi kan tänka oss ytterligare åtgärder som kan kombineras med ett utträde ur unionen och en omskrivning av statsskulden. En sådan åtgärd skulle kunna vara att den grekiska regeringen proklamerar att inte bara statsskulden ska skrivas om till drachmer med kursen 1:1, utan också alla privata skulder och fordringar. Om man tänker efter inser man snart att en sådan åtgärd är ganska absurd, med helt oöverskådliga konsekvenser – men icke desto mindre tycks många av de bankmän jag pratar med ha ett sådant scenario i bakhuvudet. Den åtgärden skulle dock skapa gigantiska, och helt slumpmässiga förmögenhetsöverföringar inom befolkningen. Och blotta misstanken om att regeringen planerar något sådant skulle skapa panik på alla marknader. Nej, en sådan ”fullskalig” övergång till drachmer, med godtyckliga konfiskationer och gåvor, är knappast möjlig. Men eftersom många personer som jag talat med här i Sverige tycks ha tänkt i sådana banor skulle rykten om detta lätt kunna uppstå, med risk för bankpaniker som följd. I så fall måste nog Greklands finansminister försöka dämpa paniken. Han skulle då kunna säga: ”Vi tänker visserligen inte lämna euron, men även om vi skulle göra det (vilket vi inte ska) så blir det bara en minimalistisk övergång till drachmer, utan några ytterligare konstigheter”. Slutsatsen är att en övergång från euro till drachmer – vare sig den är minimalistisk eller fullskalig – nog inte löser så många problem för Grekland. Det finns visserligen många länder som har lämnat valutaunioner och gått över till egna valutor. Om man har ordning på sin ekonomi är det lika enkelt att gå in i en union som att gå ut ur den. De baltiska staterna lämnade den ryska rubeln när Sovjetunionen föll samman – och deras nya valutor var minst lika trovärdiga som den gamla rubeln. Men de staterna lämnade rubeln för att de ville ha egna nationella symboler, inte för att de ville starta hyperinflation. Därför fungerade övergången bra för dem. I Greklands fall är det helt annorlunda. Det är därför möjligt, men inte särskilt troligt, att Grekland lämnar eurosamarbetet. För att lösa verklighetens problem krävs helt andra åtgärder än att man trixar med valutan. Mats Persson, professor i nationalekonomi vid Stockholms universitet, ledamot av Kungl Vetenskapsakademien och av Nobelkommittén för Ekonomipriset.


”Privat kapital behövs för att klara äldreomsorgen”

Summary: Ny äldreprognos från SCB. Sverige står inför en kraftig ökning av 80-plussare redan de närmaste åren, visar en studie som SCB gjort för SEB:s räkning. År 2020 har 80-plussarna blivit 50 procent fler i sju svenska kommuner. I Uppsala och Hallands län fördubblas antalet under de närmaste 30 åren. Äldreomsorgen kan under de här åren behöva byggas ut med mer än 70 procent, skriver SEB:s Jens Magnusson.

Statistiska Centralbyrån har på SEB:s uppdrag tagit fram en prognos fram till år 2040 för antalet invånare i gruppen 80 år eller äldre i alla landets län och kommuner. Prognosen visar att även med optimistiska antaganden kommer det relativt snart att krävas stora utökningar av antalet platser i äldreomsorgen. Befolkningsutvecklingen pekar på att äldreomsorgen i Sverige de närmaste 30 åren i den här åldersgruppen kan behöva byggas ut med mer än 70 procent. Den som påpekar att Sverige står inför en dramatisk befolkningsökning bland äldre – med stora svårigheter att finansiera äldrevård och omsorg som följd – anklagas ibland för alarmism. Men även en prognos där behovet av sjukvård inte räknas in, och de yngre pensionärerna i stort sett antas var friska, visar att demografin oundvikligen ställer kommunerna inför svårhanterliga situationer. Forskningsresultaten om hur mycket vård ”äldre äldre” kommer att behöva är inte entydiga. Men det finns åtminstone inte grund för att slå fast att kostnaderna per capita i denna grupp skulle minska framöver. I dag behöver runt 37 procent av svenskarna över 80 år kommunal hemtjänst eller särskilt boende. Siffran är baserad på Socialstyrelsens senaste sammanställningar från 2008. Andelen är någorlunda konstant över tid: mellan 2001 och 2006 utvecklades den från 38 till 37 procent, och 2008 ligger siffran fortfarande på 37 procent, om än med en något förändrad definition i Socialstyrelsens statistik. Man kan tro att åldersutvecklingen är ett avlägset framtidsproblem. Men det är fel. Sverige står inför en kraftig ökning av 80-plussare redan de närmaste åren, och ökningen börjar nu. Redan 2020 har enligt SCB:s prognoser de äldre i den här åldersgruppen blivit 50 procent fler i sju svenska kommuner, varav flera i Stockholmstrakten. Dessa är: Håbo, Nykvarn, Salem, Staffanstorp, Tyresö, Upplands Väsby och Österåker. Och fram till 2030 kommer samma sak att inträffa i 6 av 10 svenska kommuner. Utvecklingen varierar kraftigt mellan länen, men gruppen 80 år eller äldre kommer på lång sikt att öka mest i Uppsala och Hallands län. I bägge länen rör det sig om en ökning på över 100 procent de närmaste 30 åren. Stockholm kan förvänta sig en ökning på 88 procent, Västra Götaland 68 procent och Skåne 70 procent fler invånare i gruppen 80 år eller äldre. Under senare år har hemtjänsten kommit att omfatta allt fler ute i kommunerna, och de mer kostsamma boendena för service och omvårdnad allt färre. Den trenden kan fortsätta ett antal år framöver, men knappast för evigt. Och även fler användare av hemtjänst innebär en mycket stor resursmässig utmaning för kommunerna – både vad gäller ekonomi, personal och kompetens. Det rör sig dessutom om en verksamhet med begränsad effektiviseringspotential och höga kostnader. 2010 kostade äldreomsorgen kommunerna 95,9 miljarder. Enligt Sveriges Kommuner och landsting, SKL, är snittkostnaden för äldreomsorg för en person i boende för service och omvårdnad 536.263 kronor per år, och snittkostnaden för en person som bor kvar hemma 198.679 kr. Det finns dock inte anledning att vara alltför pessimistisk. Sverige som helhet är ett rikt land som har ekonomiska förutsättningar att ta hand om våra äldre. Problemet är att de kommunala budgetarna idag inte har tillräckligt utrymme för att möta dessa snabbt ökande behov. För offentliga sektorn finns två vägar att gå: stora skattehöjningar eller att tydliggöra och förbereda ett större privat ansvar för delar av äldreomsorgen, även på finansieringssidan. SKL har i en rapport förra året kommit fram till att skattesatsen kan behöva höjas med 13 kronor per hundralapp eller 40 procent jämfört med normalskattesatsen i dag, för att täcka det framtida vård- och omsorgsbehovet. Men det saknas stöd för kraftigt höjda skatter hos den svenska medelklassen och den svenska ekonomin utsätts för ett allt starkare globaliseringstryck. Finansieringsgapet i äldreomsorgen kan inte enbart lösas med höjda skatter. De växande omsorgsbehoven kommer därför att kräva nya grepp och tydligare gränsdragningar från kommunernas sida. Omsorgsformerna behöver utvecklas, mycket kan säkert effektiviseras och en del av hemtjänsten kommer kanske att glida över till den privata rut-sektorn. Men även med dessa viktiga förändringar kommer grundproblemet att kvarstå: Äldreomsorgen behöver framöver tillföras betydande resurser. Den goda nyheten är att pengarna faktiskt kommer att finnas. Men de kommer inte i första hand att kunna hämtas ur de offentliga budgetarna. Samtidigt som finansieringsgapet för de offentliga välfärdstjänsterna växer, kommer det privata konsumtionsutrymmet att öka omkring tre gånger så snabbt. De nya pengarna till välfärden behöver alltså till mycket stor del komma från privat håll. Välfärdsdebatten måste nu handla om hur det ska bli möjligt att kombinera offentlig och privat finansiering av välfärdstjänsterna. Ett viktigt steg är att skifta fokus från konsumtion till sparande. I dag finns ett antal stimulanser för olika former av konsumtion, medan sparande snarast motverkas i dagens skattesystem. I ett läge där de demografiska och ekonomiska utmaningarna ökar är ett sådant system inte hållbart. SEB:s Välfärdsbarometer visade tidigare i år att svenskarna redan i dag är mer missnöjda med välfärden än medborgarna i våra nordiska grannländer. Det betyder inte nödvändigtvis att omsorgen är dålig – men den misslyckas med att leva upp till våra högt ställda krav. Mindre än varannan svensk har stort förtroende för att äldrevården ska kunna ta hand om en som gammal. Hur finansieringen ska se ut är det nu hög tid att utveckla. Svenska kommuner, försäkringsföretag och medborgarna har ett starkt gemensamt intresse av att en samverkan kring finansieringslösningar utvecklas de kommande åren. Annars kan politikerna ställas inför ohanterliga omsorgsutmaningar redan inom tio till femton år. Jens Magnusson välfärdsekonom, SEB Läs mer på DN.se/debatt 21/2 2011: ”Framtidens välfärd en stor börda för landets kommuner” Jens Magnusson, välfärdsekonom SEB. 9/10 2010: ”Tuffast för välfärden när fyrtiotalisterna har fyllt 80” Andreas Bergh, välfärdsforskare vid Centrum för ekonomisk demografi vid Lunds universitet, Ratio och Institutet för näringslivsforskning. 6/7 2010: ”Viktigt att snabbt ta itu med välfärdens finansieringsgap” Den s k Borgkommissionen – tillsatt av vänstertankesmedjan Arena Idé och högertankesmedjan Timbro – under ledning av förre statssekreteraren Per Borg (S). 3/7 2010: ”Radikala åtgärder krävs för att behålla pensionerna” Dåvarande chefen för Sjunde AP-fonden Peter Norman.


Granska Moderaternas motstånd mot tunnelbana

Summary: Moderaterna har under flera år stoppat alla planer på att bygga ut tunnelbanan. I stället har redan utdömda spårvägsalternativ förts fram. Denna hållning riskerar leda till en omodern och otillräcklig trafikförsörjning. Nu byggs både Nya Karolinska sjukhuset och stadsdelen Hagastaden utan en fungerande trafiklösning, skriver oppositionslandstingsråden.

Trafikförsörjningen till Nya Karolinska sjukhuset (NKS) och Hagastaden är fortfarande olöst trots att sjukhuset öppnar 2016. Fram till 2009 stod politikerna och expertisen på samma sida – tunnelbana var det i särklass bästa alternativet för att hantera resandeströmmarna ansåg man. Sedan tryckte Moderaterna på stoppknappen. Nu byggs både Nya Karolinska sjukhuset och den nya stadsdelen Hagastaden utan en fungerande trafiklösning. År 2025 beräknas området ha 5.500 nya bostäder och 36.000 nya arbetsplatser. SL: s utredningar visar att en förgrening av tunnelbanans gröna linje från Odenplan är det i särklass bästa alternativet för att trafikförsörja den nya Hagastaden. Buss är ett helt utdömt alternativ och spårväg har visat sig vara ett långt sämre alternativ än tunnelbana: • Kapaciteten med tunnelbana är tre gånger högre än spårvägsalternativet. • Spårväg har tre gånger högre driftskostnader per år än tunnelbana. • Spårväg kräver omfattande kompletterande busstrafik, vilket ökar trängseln och försämrar framkomligheten. • Spårväg i innerstadsmiljö blir ofta dyrare än beräknat. Första etappen av Spårväg City ledde till fördyringar på över 60 procent. Alltså: För spårväg är kapaciteten avsevärt lägre, restiderna längre, driftkostnaderna högre och investeringskostnaden bara marginellt lägre. Även långsiktigt ger tunnelbanan bäst möjligheter, eftersom tunnelbana mot Hagastaden i framtiden kan byggas vidare via Solna och sedan kopplas samman med röd linje mot Mörby. Detta är fakta som borde vara svåra för den mest inbitna motståndare till tunnelbana att förneka. Ändå har Moderaterna stoppat utbyggnaden. Ett återkommande argument förs fram mot en utbyggnad, nämligen att det skulle föra med sig en markant försämrad trafik västerut på grön linje. Det moderata trafiklandstingrådet Christer Wennerholm har envist hävdat att vart tredje tåg mellan Odenplan och Hässelby skulle behöva dras in. Det är ett argument som inte tål närmare granskning. I den förstudie SL gjort utgick man från att en av tunnelbanans tre grenar på grön linje vid Odenplan ska vika av norrut mot Hagastaden – förslagsvis den linje som i dag stannar vid Alvik. SL:s förslag har varit att fördela antalet avgångar lika på de tre grenarna. Det innebär i realiteten fler avgångar än i dag från Hässelby och från Åkeshov. Endast mellan Alvik och Odenplan berörs vart tredje tåg – vilket medför en marginell utglesning till tåg var tredje minut i stället för som i dag varannan minut. Påverkan bör dock bli än mindre. Maxkapaciteten på grön linje i dag är 28 tåg i rusningen, men SL kommer att trimma signalsystemet till att klara 30 tåg i timmen. Oavsett utbyggnad måste kapaciteten som helhet öka. Detta måste ske alldeles oavsett om tunnelbanan byggs ut eller ej. Redan i förstudien till utbyggd tunnelbana mot Nya Karolinska slår SL:s experter fast att avgreningen från Odenplan inte kommer att påverka trängseln på grön linje i någon större mån. Andra faktorer kommer dock att leda till ökat resande på grön linje, framför allt genom innerstaden. Experterna skriver därför att ”SL bör därmed arbeta med att öka kapaciteten på den gröna tunnelbanan oavsett om en förgrening till Karolinska beslutas eller ej.” Ett alternativ för att öka kapaciteten är att bygga dubbelspår eller mötesspår som både kan ge tätare trafik och möjlighet till så kallad skip-stop-trafik som kortar restiderna. Ett annat alternativ är ett vändspår vid Odenplan för att kunna vända trafik efter S:t Eriksplan. Möjligheterna finns alltså att bygga tunnelbanan från Odenplan till Hagastaden utan att på minsta sätt försämra kapaciteten på grön linje västerut. Därmed faller det sista halmstrå som Wennerholm klamrat sig fast vid mot en utbyggnad av tunnelbanan till den nya stadsdelen Hagastaden. Moderaterna har under flera år stoppat alla planer på att bygga ut tunnelbanan. I stället har redan utdömda spårvägsalternativ förts fram. Denna märkliga hållning riskerar leda till en omodern och otillräcklig trafikförsörjning. Fler måste våga ställa Moderaterna mot väggen: Varför denna motvilja mot att investera i den kapacitetsstarka tunnelbanan när alla vet att Stockholm växer så det knakar? Helene Hellmark Knutsson, oppositionslandstingsråd (S) Erika Ullberg, oppositionslandstingsråd (S)


”Svensk filmpolitik står inför ett sammanbrott”

Summary: Låst förhandlingsläge. Filmavtalet löper ut om ett drygt år och utsikterna för ett nytt avtal är väldigt dystra. Det är mycket oroande och vi står inför filmpolitikens sammanbrott. De konstnärliga och publika framgångar som svensk film haft under senare år är ingen slump utan beror bland annat på en kontinuitet i finansieringen. Nu måste därför politiken kliva in. Vad vill staten med svensk film? skriver filmskapare och Filminstitutet.

Förra veckan såg vi Tomas Alfredson gå uppför röda mattan i Venedig där han tävlade med sin nya film ”Tinker Tailor Soldier Spy”. I helgen fick Axel Petersén pris för bästa debutfilm vid filmfestivalen i Toronto med sin ”Avalon”. Här hemma strömmar folk till biograferna för att se ”Jägarna 2” som ligger etta på biotoppen medan svenska dokumentärer skapar stora rubriker i internationell press. Hur ser framtiden ut? Kommer vi att se fortsatta framgångar för svensk film, hemma och ute i världen? Det avgörs inom de närmsta veckorna. I mitten av 00-talet befann sig svensk film i kris; kvaliteten sjönk, publiken svek och utländska festivaler såg förbi Sverige när man letade intressant film till sina olika sektioner. I dag är läget det rakt motsatta. Festivalledningar över hela världen vittnar om att det är mot Sverige blickarna vänds när man letar efter det egensinniga, nyskapande och samtida, både när det gäller kortfilm, dokumentär och spelfilm. På hemmaplan säljs var fjärde biobiljett till en svensk film och i fjol lockade svenska filmer nästan 70 miljoner tittare till tv-apparaterna. Ytterligare drygt 20 miljoner såg svensk dokumentärfilm på tv. I dvd-butikerna och på de legala nedladdningstjänsterna toppar svensk film. De här siffrorna är unika även internationellt. Svenskarna vill ha svensk film; vi vill se svensk film, se vår egen verklighet, och på vårt eget språk. Det är inte bara filmerna i sig som drar uppmärksamheten till sig. Svenska talanger har blivit hett stoff ute i stora världen. Svenska regissörer, skådespelare och fotografer, är eftertraktade och jobbar nu med internationella storproduktioner i en utsträckning som saknar motstycke. Hollywoodproducenter kommer till Sverige och vill ha våra historier. Men framgång kommer inte ur tomma intet. Det krävs talang, det krävs hårt arbete och inte minst krävs en aktiv kulturpolitik på filmens område. Film är kultur, och genom sin stora spridning en av de mest kraftfulla och inflytelserika kulturformerna. Filmen är folklig i ordets bästa bemärkelse, den når ut brett och kan faktiskt genom sin genomslagskraft förändra ett samhälles självbild och också bilden av ett land i omvärlden. Värdet av ”Millenium”-trilogins exempellösa framgångar kan heller inte överskattas i marknadsföringen av Sverige. Filmen behöver ekonomiska resurser och de ska fördelas utifrån en väl genomtänkt och långsiktig strategi, som skapar möjligheter för talangen att växa och utvecklas. Utan en kraftfull kulturpolitik på filmens område blir det helt enkelt ingen svensk film värd namnet – inte ens de säkraste publiksuccéerna klarar sig utan någon form av ekonomiskt stöd. Sedan 1963 har den svenska filmpolitiken finansierats av ett filmavtal. Filmavtalet är något unikt – det finns ingen liknande konstruktion på något annat kulturområde, och vi är ganska ensamma om det i världen. Filmavtalet är en frivillig överenskommelse mellan staten och filmbranschen. Staten bidrar tillsammans med filmproducenter, distributörer, tv-bolag och biografägare till finansieringen av ny svensk film. Tanken är att alla som lever av att visa film också ska vara med och betala för ny film. Nuvarande filmavtal vilar tungt på biografintäkterna. Varje gång det säljs en biobiljett i Sverige går 10 procent tillbaka till produktionen av ny film. Å andra sidan har biograferna reducerad moms: 6 i stället för 25 procent, något som kommer publiken till godo genom ett lägre pris på biopbiljetten. Filmavtalet går ut om drygt ett år och parterna är inne i hårda förhandlingar. Filminstitutet, som inte är avtalspart utan den som har i uppdrag att genomföra politiken, har drivit linjen om ett fortsatt avtal. Det är ett sätt att få ökade resurser till filmen. Detta har också varit kulturministerns linje och från departementets håll har man tillsatt en förhandlare med uppdraget att få till stånd ett nytt breddat avtal; ett avtal med fler parter. De ”nya filmdistributörerna”, det vill säga bredbandsoperatörerna, har bjudits in till förhandlingarna och flera av de stora sitter med runt förhandlingsbordet. De vill vara med och bidra till ny svensk film. Men just nu ser utsikterna för ett nytt avtal väldigt dystra ut. Förhandlingsläget är låst och vi står inför filmpolitikens sammanbrott. Situationen är mycket oroande. Vem ska ta ansvar för att det görs ny svensk film av hög kvalitet för en stor publik både hemma och utomlands? Vem tar ansvar för att vi inte kastar bort det fantastiska utgångsläge vi har nu? Detta är en chans som inte får gå förlorad för den kommer kanske aldrig igen. Nu är det dags för politiken att kliva in. Vad vill staten med filmpolitiken och med svensk film? Och nu är det dags för parterna att visa att de kan komma överens, lägga ultimativa krav och rent egenintresse åt sidan för att koncentrera sig på kärnfrågan: hur samverkar vi på bästa sätt för att skapa de allra bästa förutsättningarna för den svenska filmen? Hur ser vi tillsammans till att publiken får allt från ”Svinalängorna” och ”Apflickorna” till ”Snabba cash”? Alla har glädje av att svensk film ligger i topp: biograferna, distributörerna, tv-kanalerna och bredbandsbolagen. Populär svensk film utgör en stor del av allas intäktsströmmar och är något vi gemensamt kan vara stolta över. De konstnärliga och publika framgångar vi har sett under senare år är inte en slump. De är resultatet av några byggstenar som hänger ihop inbördes: begåvade kreatörer, kontinuitet i finansieringen och en medveten och långsiktig strategi i stödgivningen från Filminstitutets sida, med siktet ställt på högre kvalitet och bättre villkor för filmbranschen. Vi har tillsammans lyft kvaliteten och publiken kommer i stora skaror. Svensk film är i dag ett varumärke i världen. Låt oss hjälpas åt att bygga vidare på framgången, det är alltför lätt att rasera den. Pernilla August, skådespelare och regissör Lars Blomgren, producent (”Lilla spöket Laban”) Helena Danielsson, producent (”Svinalängorna”) Charlotta Denward, chef produktionsstöd, Svenska Filminstitutet Lena Endre, skådespelare Erik Gandini, dokumentärfilmare (”Videocracy”) Ella Lemhagen, regissör (”Kronjuvelerna”) Michael Nyquist, skådespelare Noomi Rapace, skådespelare Sören Staermose, producent (”Millennium”-trilogin) Erika Wasserman, producent (”Avalon”) Bengt Toll, vd Svenska Filminstitutet Filmavtalet Filmavtalet kom till 1963 och ligger fortfarande till grund för den offentliga finansieringen av svensk filmproduktion. Syftet var att stödja den svenska filmen och biograferna, som under 1950-talet fått ökad konkurrens från bland annat tv-mediet. Biograferna befriades från nöjesskatt mot att en tioprocentig avgift på biografbiljetterna betalades till Svenska Filminstitutet, en grundidé som lever kvar än i dag. Filmavtalet omformuleras och omförhandlas omkring vart femte år. Det nuvarande avtalet började gälla 1/1 2006 och löper fram till 31/12 2012. Filmavtalets nuvarande parter: Svenska staten, Sveriges Biografägareförbund, Film & TV Producenterna, Folkets hus och parker, Riksföreningen Våra Gårdar, Sveriges filmuthyrareförening, Sveriges Television AB, TV4 AB, Modern Times Group MTG AB, C More Entertainment AB. Källa: Svenska Filminstitutet


En feministisk seger

Summary: Kan en 16-årig flicka med självskadebeteende vilja ha våldsamt sex? Och kan en 32-årig man fällas för att han inte förstått att ett ja undermedvetet kan ha varit ett nej?

I veckan föll hovrättsdomen mot den 32-årige man som under en helg haft sadomasochistiskt (S/M-) sex med en 16-årig flicka med självskadebeteende. Mannen friades, trots att flickan kunde uppvisa flera skador. Hur är det möjligt? Den som läser domen förstår bättre. Flickan hävdade initialt att hon förts bort och våldtagits av tre män. Senare att 32-åringen tagit hennes mobiltelefon på fredagen och inte lämnat tillbaka den förrän på söndagen. Men trafikdata visar att flickan skickat sms flera gånger under helgen. Rätten skriver att ”även i övrigt väcker XX uppgifter frågor”. Hon bedöms inte som trovärdig. Till det ska läggas att det var flickan som kontaktat mannen och att det sedan var hon som besökte honom. Men inget av detta behöver förstås betyda att sexet inte var en del i ett självskadebeteende. Men hur ska den andra parten veta det? Mannens berättelse visar, tvärt emot vad man kunnat tro av nyhetsrapporteringen, att han verkligen vinnlagt sig om att hon var med på noterna. Han har uttryckligen erbjudit henne flera möjligheter att gå. Han har under helgen varit och handlat då och då och möjliggjort för henne att smita. Till honom har hon sagt att hon var 18 år, att hon skurit sig i armarna för fyra år sedan men att det var över nu och att hon hade tidigare erfarenhet av S/M. Mannen såg inga färska skador på armarna och några sådana fanns enligt den rättsmedicinska undersökningen inte heller. 32-åringen har uppgivit att han uppfattade flickan som stark och beslutsför. De talade båda om vad de ville göra och de kom – som brukligt i S/M-sammanhang – överens om stoppord. Gult betyder ta det lugnt. Rött – sluta. Vad mer hade han kunnat göra? Man kan mycket väl föreställa sig att det råder en maktobalans mellan en 32-årig man och en tonårsflicka, precis som det kan finnas en obalans i en rad andra tänkbara relationer. Men det är inte olagligt och bör heller inte vara det. Det är möjligt att flickan egentligen, trots hennes uttryck för motsatsen, inte ville. Men det är också möjligt att hon faktiskt ville. Det finns ingenting som med automatik säger att man inte kan gilla våldsamt sex även om man har ett självskadebeteende i bagaget. Ur ett feministiskt perspektiv hade en fällande dom varit förödande. Den hade sagt att kvinnor, trots att de har åldern inne för sex, inte vet sitt eget bästa. Att ett ja inte nödvändigtvis ska tolkas som ett ja. Det hade varit att omyndigförklara kvinnor. Fram till slutet av 70-talet rådde olika åldersgränser för heterosex och homosex. Om mannen fällts hade vi varit tillbaka i de tankar som låg bakom den lagstiftningen. Med en åldergräns för ”normalsex” och en annan för den typ av sexuella aktiviteter majoriteten känner sig främmande inför. Men kvinnor och män, unga och gamla, måste själva ha makten över sin sexualitet. Det vore förödande om lagstiftarna eller rättsapparaten försökte bestämma om människor har rätt att njuta av en dask på rumpan eller inte.


“Alltför sen satsning på ett tredje språk”

Summary: Om vi vill att våra barn ska bli duktiga på främmande språk måste de börja med engelska i förskolan och det tredje språket i småskolan, skriver professor Hugo Lagercrantz i en replik.

Tyska och kinesiska studeras av alltför få elever i årskurs 9 i grundskolan, enligt Metta Fjelkner och Tobias Krantz på DN Debatt 21/9. Det är lätt att instämma i deras ”take-home-message” att ta språkstudierna till en ny nivå. Men de verkar utgå från att man skall börja studera det tredje språket först när man kommer till högstadiet. Det torde vara ganska meningslöst åtminstone när det gäller kinesiska. Men även de flesta ungdomar, som kommer att läsa tyska, franska och spanska kommer sannolikt bara att förvärva turistkunskaper i dessa språk, om de inte tillbringar en längre tid i Tyskland, Frankrike eller Spanien. Den amerikanska forskaren Patricia Kuhl har visat att amerikanska barn kan lära sig kinesiska från nio månaders ålder. Då fungerar barnets hjärna som en magnet när det gäller att absorbera nya ord. Det är en kritisk period då hjärnan är mottaglig för att lära sig ett eller flera modersmål. Fönstret för denna inlärning stängs vid fem års ålder. Fortfarande kan dock barnet före puberteten ganska lätt lära sig ett andra och tredje språk, men sedan blir det betydligt svårare. Då får ungdomarna traggla de tyska prepositionerna och de franska oregelbundna verben för att inte tala om kinesiskan. Bildningen av nya synapser minskar och det är nästan omöjligt att lära sig tala ett nytt språk utan brytning. Kuhl menar att undervisning av franska eller spanska på högstadie- och gymnasienivå är nästan helt meningslöst. Hur många amerikaner kan tala ett andra språk, om de inte har vistats i en främmande språkmiljö? Om vi vill att våra barn skall bli duktiga på främmande språk bör de börja med engelska i förskolan och det tredje språket i småskolan. Och franskan är minst lika viktig som tyskan, inte minst i Bryssel och i Afrika. Hugo Lagercrantz professor Karolinska Institutet, överläkare neonatalavdelningen Astrid Lindgrens barnsjukhus


”Vi måste satsa på tyska och kinesiska i skolan”

Summary: Skolan måste anpassas till företagens behov av kunskaper i tyska och den kommande efterfrågan på kinesisk språkkompetens. Andelen elever som läser tyska i nian har halverats på drygt tio år. När företagen får välja det språk de anser viktigast i skolan, svarar 33 procent tyska, 16 procent spanska och hela 14 procent kinesiska, skriver Metta Fjelkner och Tobias Krantz med stöd av en ny, ännu opublicerad undersökning.

Sverige är ett exportberoende och språkberoende land. Exporten motsvarar hälften av vår BNP, och den svenska ekonomin är beroende av handel med många länder som inte har engelska som sitt första språk. Sveriges klart viktigaste exportland är Tyskland. Att det finns en upparbetad kulturell och språklig förståelse hos svenskarna är därför viktigt om Sverige ska kunna dra maximal nytta av exportmöjligheterna. Språklig kompetens har avgörande betydelse i internationell affärsverksamhet där den kan öka möjligheten till försäljning av svenska varor och tjänster. Det finns all anledning att satsa på ett tredje språk i den svenska skolan. Det är dock inte självklart vilka språk som är de viktigaste moderna språken. För att få reda på vad företagen faktiskt efterfrågar, gav Lärarnas Riksförbund tillsammans med Svenskt Näringsliv Demoskop i uppdrag att intervjua 200 personalchefer vid små, medelstora och stora svenska företag om språkens betydelse. Denna rapport visar tydligt vad som är eftersatt och vad vi behöver bli bättre på för att möta behovet i yrkeslivet. Undersökningen blottar brister i skolan. Undersökningen visar att goda kunskaper i engelska förutsätts vara en självklarhet vid rekrytering av personal, men att engelska inte är tillräckligt. För att Sverige ska kunna utvecklas som exportnation måste kunskaper i ytterligare ett främmande språk prioriteras. När företagen fick välja ett språk som de anser vara viktigast att prioritera i skolan, svarade 33 procent tyska, 16 procent spanska och hela 14 procent kinesiska. Bland medelstora företag generellt säger hela 44 procent att tyska språket är absolut viktigast att prioritera. Tyska språkets status genomlider en kris i den svenska skolan. Andelen elever som läser tyska i grundskolans årskurs 9 uppgår till 19,1 procent, vilket är en halvering på drygt tio år. Om man tittar på gymnasieskolan är det endast 9,3 procent av eleverna som fick slutbetyg förra läsåret som hade betyg i ämnet tyska steg 3, alltså fortsättningstyska. Samtidigt konstaterar nästan hälften av de medelstora företagen att just tyskan är viktigast. Vi kan också konstatera att den svenska skolan inte har anpassats efter den kommande efterfrågan på kinesisk språkkompetens. Läsåret 2009/2010 fanns 13 elever inskrivna i kinesiska som modernt språk i årskurs 9 i grundskolan. Motsvarande siffra för tyska var 21 004 elever, för spanska 37 721 elever och för franska språket 16 176 elever. Även om förhållandevis många prövar att läsa språk i skolan, finns det problem med kunskapsnivån när man kommer ut i yrkeslivet. De unga som examineras i morgon ska inte behöva överraskas när de står på tröskeln till sitt första jobb, utan har ett bagage av språkkunskaper som motsvarar behovet på arbetsplatsen. Problemet kan ha många orsaker. En kan vara de stora undervisningsgrupperna och inriktningen på undervisningen, en annan kan vara okunskap om vad näringslivet efterfrågar. Vi vet att av de cirka 80 procent av eleverna som väljer ett modernt språk i årskurs 6 eller 7, så avbryter ungefär var femte elev dessa studier. Skälen är inte begåvningsbrist hos eleverna, utan att de inte får tillräcklig uppmuntran eller grundläggande förutsättningar att lägga ner den extra tid som språkstudier innebär. Språkstudier är krävande studier. Undervisningsgrupperna i språk måste anpassas så att det blir möjligt för läraren att följa upp och exempelvis konversera med samtliga elever på ett mer strukturerat sätt än vad som vanligtvis är möjligt i dag. Precis som inledande skriv- och lästräning i svenska måste ske i mindre grupper i lågstadiet, måste undervisningen i moderna språk anpassas efter liknande behov. Lärarnas Riksförbund och Svenskt Näringsliv menar att skolundervisningen i språk måste utvecklas så att eleverna kan tillgodogöra sig den kunskapen som efterfrågas. Ett språk måste pratas och övas i mindre grupper. Teorin och grammatiken är också viktig, men det får inte ta överhanden. Då riskerar många att tröttna. Det ska vara roligt att lära sig ett nytt språk men förutsättningen är att den praktiska kopplingen till hur det ska användas i yrkeslivet görs tydlig. Skolan behöver hitta ett sätt att göra språkstudier mer inspirerande. Från skolans håll ser vi det som vårt uppdrag att bidra med kunskapen som efterfrågas av näringslivet. En särskild satsning måste göras för att stärka tyskans och kinesiskans position i grund och gymnasieskola. För tyskans del gäller det att öka attraktiviteten så att fler väljer tyska. För kinesiskans del handlar det om att få in kinesiskan som språk i grund och gymnasieskolan. Vi efterlyser också förbättrad information inför språkvalet i grund och gymnasieskolan. I och med introduceringen av meritpoäng är det viktigt att alla elever får tillgång till kvalificerad studie- och yrkesvägledning, specifikt inför språk- och gymnasievalet. Till sist handlar det om att öka motivationen för språkstudier. Elever måste få en ökad medvetenhet om hur efterfrågan i arbetslivet ser ut för att kunna göra kloka val i skolan. Det är dags att ta språkstudierna till en ny nivå. Sverige behöver konstant fylla på med arbetskraft som har goda språkkunskaper. Språkundervisningen har luckor som behöver täppas igen, matchas och dimensioneras bättre utefter näringslivets behov av arbetskraft. Metta Fjelkner, ordförande i Lärarnas Riksförbund Tobias Krantz, chef för utbildning, forskning och innovation, Svenskt Näringsliv


Inte redo att avannonsera sig

Summary: Sedan 1975 har vi kunnat höra Christofer Murray som programpresentatör i radion. I dag fyller han 65 år, men stannar kvar i etern ännu en tid, ett kvartal i taget.

I dag blir Christofer Murray pensionär, men tro inte att han tänker pensionera sig. Inte än. Så alla de P 1-lyssnare som brukar följa tolvslaget på nyårsafton i radion kan andas ut. Christofer Murray räknar med att lotsa lyssnarna in i ännu ett år. För vilken gång i ordningen har han nästan tappat räkningen på. Christofer Murray betonar dock att han ännu inte fått någon förfrågan om kvällstjänsten på årets sista dag, men det brukar inte vara något slagsmål om att få sitta i studion den kvällen. Christofer Murray började på radion 1975. På den tiden arbetade han i alla tre kanalerna (P 1, P 2 och P 3). Sedan 1990 är det dock enbart P 1 som gäller. Och lika trogen som han är sin kanal, lika trogna är hans lyssnare och de är många, berättar han när vi träffas i Radiohuset. Vi kommer överens om att träffas i receptionen klockan 14. För säkerhets skull säger han: – Då ses vi fjorton noll-noll noll-noll. Jag brukar vara noga med sekunderna, säger Christofer Murray, som dock dyker upp i Radiohusets entré redan tretton och femtiosju. Just den här dagen stavas hans arbetsuppgift ”voicetracking”, förinspelning av programmet som ska sändas samma kväll. Så när klockan närmar sig 15 sitter han vid mikrofonen, drar i ett reglage och plötsligt ljuder det karaktäristiska ”Eko-plinget” i studion – på helt fel tid. Plinget kan vara mellan tre och tretton sekunder långt. Det kan Christopher Murray bestämma själv utifrån hur mycket tid som ska fyllas i skarvarna mellan inslagen. De 57 minuterna mellan ekosändningarna ska inte bara innehålla ”Språket” från Vetenskapsradion, ”SR-minnen” och radioföljetongen ”Här ligger jag och blöder”. Det hela ska kittas ihop med avor och påor som det heter i dessa sammanhang. Christofer Murray tittar på sin dataskärm och konstaterar att det fattas ungefär tre minuter. Då blir det till att lägga pussel mellan programmen i tablån. Ekoplinget kan alltid kapas i efterklangen, säger han och drar i ännu ett reglage. Den tiden är förbi då programpresentatörerna hade en tekniker till sin hjälp. Nu får de sköta sändningarna själva. Antingen genom så kallat ”självkör” som går direkt eller genom förinspelning som oftast görs samma dag. – Fast på nyårsafton finns det alltid en tekniker på plats. Det är så mycket som ska hållas reda på eftersom tolvslaget samsänds i kanalerna, säger Christofer Murray, som inte missat många nyårsaftnar i studion sedan han började på radion. Att arbeta nyårsnatten är något väldigt speciellt och Christopher Murray ser det som en hederssak att tala på ett personligt sätt till alla som är ensamma, sjuka, olyckliga och kanske befinner sig långt hemifrån. Det är en svår konst, säger han, att vara medkännande samtidigt som det inte får bli alltför jolmigt. Det är en balansgång att vara engagerad utan överdrift, att vara allvarlig och officiell när så önskas och lagom uppsluppen i andra sammanhang. Bara man inte gör sig lustig på andras bekostnad, som Murray uttrycker det. – Man påannonserar inte en gudstjänst på långfredagen i samma tonfall som ”Spanarna” med Ingvar Storm, säger han och betonar att det handlar om att locka lyssnarna till det som marknadsförs av programpresentatörerna. Något annat som är viktigt är själva tilltalet. Det skulle inte falla Christofer Murray in att avannonsera ett program med orden ”Du har hört...” eller ”Ni har hört...”. – Nej. Man ska inkludera sig själv och säga ”vi har hört..”Vi får vara personliga i våra tilltal. Annars kan det lätt bli tråkigt, säger Christofer Murray, som får mycket uppskattning i form av brev och mejl från lyssnarna. – Många brev är vänliga och rörande, säger han. Särskilt i samband med nyår. Svarar du? – Jag brukar försöka. I alla fall om de ställer konkreta och relevanta frågor, säger Christofer Murray som är inställd på att jobba på årets sista dag. Hur det blir nästa nyårsafton har han ingen aning om. Han tar ett kvartal i taget numera. Då ses vi fjorton noll-noll noll-noll. Jag brukar vara noga med sekunderna. Christofer Murray Gratuleras till: Fyller 65 år i dag. Yrke: Programpresentatör på P 1. Familj: Hustrun Bim Clinell Murray, journalist och författare samt burfåglarna Birgit och Pavarotti. Bor: Bostadsrätt i Stockholms innerstad. Intressen: Samhällsfrågor (nyhetsnarkoman) och att resa, helst till miljonstäder. London är favoritstaden. Så firas födelsedagen: I direktsändning i P 1:s programskarvar mellan 10.03 och 15.00. Sedan middag med familj och goda vänner. Så småningom blir det en tripp till Paris med hustrun. Läser: Mycket gärna. Just nu P O Enquists ”Ett annat liv”. Äter helst: Husmanskost och ugnstekt lax. Radiochefer som betytt mycket: Britt-Marie Bystedt, Peter Öhrn och Ewonne Winblad.


”Sex av tio MP-väljare vill samarbeta med Alliansen”

Summary: Oberoende väljaranalytiker: Styrkeförhållandena i det politiska landskapet har förändrats tydligt under det senaste året. Mycket talar för ett dramatiskt riksdagsår. Tillsammans med Novus ställde jag den 1 till 6 september frågor till väljarna om det parlamentariska läget, samarbeten och partiernas utveckling. Undersökningen visar att väljarna fortsatt ger regeringen högt betyg. Samtidigt har oppositionen gått starkt framåt och fördubblat sitt stöd sedan förra hösten. Sju av tio S-väljare tycker att det är rätt av oppositionen att ta hjälp av Sverigedemokraterna för att fälla regeringens förslag. Sex av tio MP-väljare är i dag för ett närmare samarbete med regeringen, enligt Novus mätning. Samtidigt har tveksamheten bland borgerliga väljare mot Miljöpartiet minskat, skriver Arne Modig.

Sverige befinner sig i ett politiskt läge där nya möjligheter uppstår samtidigt som gamla problem lever kvar. Mycket talar för ett riksdagsår med dramatiska förskjutningar i politiken. Den förnyade ekonomiska osäkerheten i världen har gjort det möjligt för Moderaterna och regeringen att åter stärka sin ställning bland väljarna. Men även om man skjutit det omstridda femte jobbskatteavdraget på framtiden kvarstår problemen för regeringen att få till stånd fungerande riksdagsmajoritet i viktiga frågor. Centern och Kristdemokraterna har inom alliansregeringen fortsatt stora problem med vikande väljarstöd. Under ledning av Håkan Juholt fortsätter Socialdemokraterna att i små steg öka sitt stöd bland väljarna. Samtidigt blir det allt tydligare att Miljöpartiet verkligen strävar efter en position i mitten i svensk politik, vilket öppnar för ett närmare samarbete mellan alliansregeringen och Miljöpartiet. Vilken bild har då väljarna? Som oberoende opinionsanalytiker har jag tillsammans med Novus mellan den 1 och 6 september genomfört en opinionsundersökning riktad till 1 000 svenska väljare där vi ställde frågor om politiska styrkeförhållanden, det parlamentariska läget, samarbeten och partiernas utveckling. I texten nedan görs jämförelser med resultat från en motsvarande undersökning i december 2010. Den nya undersökningen bekräftar att väljarna har stort förtroende för regeringen. Sex av tio väljare tror att alliansregeringen kommer att klara att regera Sverige fram till nästa val. Mot bakgrund av de uppmärksammande nederlagen i riksdagen under våren och den fortsatta debatten om det parlamentariska läget är detta ett gott betyg. Samtidigt visar den nya undersökningen att de grundläggande styrkeförhållandena i det politiska landskapet på ett tydligt sätt förändrats sedan förra hösten. Vi vet sedan tidigare att förändringar i väljarnas bild av hur regeringen respektive oppositionen sköter sitt jobb ofta tidigt visar vart väljaropinionen är på väg. Regeringen får i september 2011 i stort sett samma höga betyg på sina insatser som i höstas. Men för oppositionen, som i höstas i spåren av det rödgröna samarbetets sammanbrott fick mycket låga betyg på sina insatser, har det nu gått starkt framåt. I december 2010 var det bara mycket få väljare, 14 procent, som ansåg att oppositionen skötte sig bra. Nu är den siffran mer än fördubblad. I dag anser 32 procent att oppositionen gör en bra insats. Bakom oppositionens höjda betyg ligger i första hand klart förbättrade siffror på Socialdemokraternas insatser i politiken. Men även Miljöpartiet får höjt betyg på sina insatser. En tydlig slutsats av undersökningen är att oppositionen nu är en betydligt svårare motståndare för regeringen än för ett år sedan. Väljarna behöver uppenbarligen inte ett organiserat och sammanhållet alternativ för att tilltron till oppositionen ska öka. Hur tycker då väljarna att oppositionen ska hantera den parlamentariska situationen? Undersökningen visar att lite mer än varannan väljare anser att det är rätt av oppositionen att med Sverigedemokraternas hjälp fälla regeringens förslag om man har samma uppfattning. Den hållningen har under året blivit starkare i många väljargrupper. Särskilt stor är förändringen bland Socialdemokraternas och Vänsterpartiets väljare där en klar majoritet i dag inte ser några problem med detta. Tvärtom tycker hela sju av tio S-väljare att ett sådant agerande är rätt. Håkan Juholt har alltså de egna väljarna med sig om han vill föra en hård oppositionslinje. Hur ser då väljarna på Miljöpartiets strävan mot ett närmare samarbete med regeringen? Undersökningen visar att både Miljöpartiets egna väljare och de borgerliga väljarna har en positiv inställning till detta. Sex av tio MP-väljare är i dag för ett närmare samarbete med regeringen. En inställning som vuxit i styrka under det gångna året. De nya språkrören har därmed den interna väljaropinionen med sig om de vill närma sig regeringen. Man kan också notera att den tveksamhet gentemot Miljöpartiet som ändå finns bland vissa borgerliga väljare minskat under det gångna året. Vad tror väljarna i dag om framtiden för de två små allianspartierna? För att få en bild av detta ställde vi i undersökningen en fråga om vilka partier man tror kommer att utvecklas och bli starkare under de närmaste åren när det gäller bra politik, bra företrädare etcetera. Centerpartiet, som setts som Sveriges mest otydliga parti, har efter valet satsat på att utveckla politiken. Men trots partiets ansträngningar är det mycket få väljare som tror att Centern under de närmaste åren kommer att utveckla ett bra program för framtiden eller en bra politik i viktiga frågor. Resultatet visar hur svårt det är att få genomslag bland väljarna när man vill förändra bilden av ett parti. Däremot har Centerns process för att välja ny partiledare tagits väl emot, inte minst bland de väljare som utan att rösta på Centern i dag kan tänka sig att göra det. Bland dessa tror fyra av tio att Centern kommer att utvecklas och bli starkare med bra företrädare. Värre är det för Kristdemokraterna. Undersökningen visar att Kristdemokraterna har stora problem med att skapa trovärdighet bland väljarna om det egna partiets framtida utveckling. Mycket få väljare tror att Kristdemokraterna kan utvecklas och bli starkare när det gäller sådant som bra politik i viktiga frågor, bra ideologi eller bra program för framtiden. Inte heller tycks den spirande debatten om en ny partiledare väcka hopp om en framtida god utveckling för Kristdemokraterna. När riksdagsåret 2011/12 nu börjat inleds en politisk höst där förändrade styrkeförhållanden, förmåga till profilering, sammanhållning, utveckling, vilja att ta strid och nytänkande i existerande eller ännu inte prövade samarbeten ger nya utmaningar för både regeringen och oppositionen. Det nya politiska landskapet ökar riskerna för den som inte rätt förstår sin tid. Men för den som kan hantera utmaningarna väntar stora möjligheter. Arne Modig oberoende opinionsanalytiker, knuten till Greatness Public Relations, fil dr i sociologi, tidigare opinionsansvarig vid opinionsinstituten IMU-Testologen, Demoskop, Temo/Synovate och Novus. Opinionsläget I den senaste väljarbarometern från DN/Synovate (26/8) hamnade C, KD, V och SD under riksdagsspärren på 4 procent. M fick 36,9 procent medan S hamnade på 32,8 procent. I Novus mätning dagen före låg M betydligt lägre (31,5 procent) och S högre (34,9 procent). C och SD klarade spärren med marginal i Novus medan KD och V även i den undersökningen låg under (2,9 resp 3,9 procent). FP och MP har i de olika väljarbarometrarna under augusti pendlat mellan 6,2–7,5 resp 8,4–10,6 procent. Källa: novusgroup.se


Fest för dig på två hjul

Pimpa din cykel, skänk den till Afrika eller trampa runt på bilfria gator i centrala Köpenhamn. Veckan som kommer är det folkfest i den danska huvudstaden, utnämnd till världens enda officiella cykelstad. Den som gillar cyklar och fest har all anledning att ta sig till Köpenhamn de närmaste dagarna. Som DN Resor skrivit tidigare är cykling en av de bästa upplevelserna i Köpenhamn. Och veckan som kommer blir det en riktig orgie på två hjul i staden. Danmark är värd för cykel-VM på landsväg och då passar vårt grannland på att ha en rejäl fest för både barn och vuxna. Själva mästerskapet pågår den 19–25 , men festen börjar redan denna helg. Stora delar av tävlingen är förlagd till själva Köpenhamn och under måndag till onsdag kommer flera gator inne i centrala staden att stängas av. På stadsgatorna kommer världens bästa tävlingscyklister att tampas om världsmästartiteln. Och när man väl sett alla tävlande svischa förbi kan man själv kasta sig upp i sadeln för avstängningarna kommer att vara kvar dygnet runt. Staden har låtit arrangörerna bakom Roskildefestivalen ordna en folkfest på de avstängda gatorna med olika konstarter, mat, musik och flera stora gratiskonserter. Självklart kommer Köpenhamn och Rudersdal, norr om staden, där VM-tävlingarna också går, vara fyllda med cykelrelaterade aktiviteter. Det blir bland annat cykelteater, vattencykling, donera en cykel till Afrika, möjligheter att pimpa sin hoj och cykelparad. Köpenhamn är den enda staden i världen som av den internationella cykel unionen, UCI, utsetts till officiell cykelstad. Och visst är man värd utmärkelsen. Här lär sig barnen cykla ungefär samtidigt som de lär sig gå, mer än var tredje köpenhamnare, 36 procent, cykelpendlar dagligen, här finns nästan 400 km cykelbanor. Mer info om festen i Köpenhamn: copenhagen2011.dk festdageicykelbyen.dk bycyklen.dk Cykelfesten i Köpenhamn Cykel-VM: 19–21 september: Start och mål vid Rådhusplatsen i centrala Köpenhamn. 18 september: Träningssession kl 15. 19 september: Kvinnliga juniorer kl 10–11.45. Män under 23 kl 13–17.30. 20 september: Manliga juniorer kl 09.30–13.15. Elitklass kvinnor kl 14.00–17.10. 21 september: Elitklass män kl 12.30–17.05. Festaktiviteter: 19 september: Köpenhamnfest på Jarmers Plads kl 15. 20 september: Cykelparad längs VM-banan kl 18.30. 21 september: Pimp your bike, hamnen vid DUI kl 16. 22 september: Bike polo turnering på Israels plads kl 16.


”Dag Hammarskjöld är en av vår tids största svenskar”

Summary: Carl Bildt 50 år efter tragedin i Ndola: Ingen kan tänka sig Förenta Nationerna utan Dag Hammarskjölds insatser. FN har tjänats av flera framstående generalsekreterare, men ingen har lämnat ett så djupt och varaktigt intryck som Dag Hammarskjöld. Han var inte bara en unikt utrustad person, utan också en genuin företrädare för en svensk tradition av plikttrogenhet och rättspatos. När det gäller FN:s fredsbevarande operationer – som ofta ses som hans viktigaste bidrag – var han djärvt nydanande, skriver utrikesministern.

I morgon är det 50 år sedan planet med FN:s generalsekreterare Dag Hammarskjöld störtade i djungeln utanför Ndola och en av vår tids särklassigt största svenskar omkom. Dag Hammarskjöld hade överraskande kallats till att bli världsorganisationens andra generalsekreterare 1953, men stod nu mitt uppe i en akut konflikt både i det Kongo som nyss vunnit sin självständighet och i det FN där kalla krigets hårda motsättningar nu präglade organisationen alltmer. Det var hans eget djärva beslut att flyga den långa omvägen genom den mörka afrikanska natten för att möta den katangesiske rebelledaren Tsombe. Han ville med sin egen diplomati försöka få Tsombe att ingå vapenvila och sluta en uppgörelse med den kongolesiska centralregeringen för att med detta resultat kunna återvända till New York och FN:s generalförsamlings omedelbart förestående möte. Så skulle – i ett slag – både krisen i FN och krisen i Kongo kunna mildras. Och det var en insats präglad just av de egenskaper som redan gjort Dag Hammarskjöld till en mycket stor ledare. Ofta handlade det om den direkta diplomatin i det personliga mötet och inte sällan om den tysta diplomati som blev något av hans signum. Men också om de personliga besluten och det egna avgörandet i övertygelsen om att det var hans plikt att göra det som han var övertygad om var rätt. Och om hans övertygelse att FN:s existensberättigande stod på spel i just de nya, självständiga nationerna i Afrika. ”Det är inte stormakterna som behöver FN för sitt beskydd; det är alla de andra. I den meningen är FN främst deras organisation", sade han i sitt mest berömda tal under Kongo-krisen. Om hans vågspel i Ndola hade lyckats eller ej vet vi inte. Sörjd av en hel värld fördes han i stället till den sista vilan i familjegraven i Uppsala. I morgon kommer jag å den svenska nationens vägnar att lägga ner en krans vid det lilla minnesmärket utanför Ndola i dagens Zambia innan jag fortsätter till inledningen av FN:s generalförsamling i New York. Dag Hammarskjöld var inte bara en unikt rikt utrustad person, utan också en genuin företrädare för en svensk tradition av plikttrogenhet, rättspatos och vilja att göra insatser långt utöver det normala. Han var fostrad i sin faders konservativa ämbetsmannamiljö i Uppsala, men kom också att bära med sig en litterär och konstnärlig vidsyn långt utöver det vanliga, och efterträdde unikt nog sin far som ledamot i Svenska Akademien. Och om det inte hade varit uppenbart tidigare så bar den postuma publiceringen av hans "Vägmärken" vittnesbörd om en person med också djup religiös övertygelse. Att han kom att tjäna den svenska staten var mot denna bakgrund ingen tillfällighet. Och det var det sätt på vilket han gjorde det också på den internationella arenan som gjorde att sökarljuset plötsligt föll på honom när en efterträdare måste utses till Tryggve Lie som plötsligt avgått. Under sina decennier har FN tjänats av flera framstående personligheter som generalsekreterare, men jag tror det är korrekt att säga att ingen lämnat ett så djupgående och varaktigt intryck som Dag Hammarskjöld. Jag har inte träffat någon, vare sig inom eller utanför FN, som inte anser att Hammarskjöld definierade själva rollen som generalsekreterare, och skapade en måttstock för hur rollen uppfylls som gäller ännu i vår tid. Sina första år i New York kom han att ägna åt att värna och bygga upp det oberoende FN-sekretariat som för honom var en förutsättning för att världsorganisationen skulle kunna fungera. När han tillträdde hade de ledande makterna trott att de hade funnit den anonyma, diskreta och följsamma byråkraten. Men med de kriser som världsorganisationen successivt ställdes inför blev det snabbt tydligt att de fått en bestämd, beslutsför, integer och självständig aktör. När jag inför morgondagen åter har läst igenom mycket av och om denne imponerande man är det två saker som slår mig i hans gärning och sätt att arbeta. Den första är hur han ofta agerade tyst och snabbt för att med direkt personlig diplomati nå resultat. Hans första framgång – att få amerikanska piloter frigivna i Kina – var ett lika tydligt exempel på detta som hans plötsliga beslut att resa till Ndola för det möte som aldrig kom att äga rum. Den andra är hans övertygelse om betydelsen av de fredsbevarande operationer som senare ofta kommit att ses som hans viktigaste insats i utvecklingen av världsorganisationen. Här var han i genuin mening djärvt nydanande. Fredsoperationer fanns inte i FN-stadgan, men Hammarskjöld gjorde dem till en allt viktigare del av världsorganisationens arbete. En övervakningsorganisation, UNTSO, hade visserligen satts upp efter vapenvilan mellan Israel och arabstaterna 1948, men det var med Hammarskjöld som de stora, verkliga och allt djärvare insatserna kom. Först med de blå-vita hjälmarna längs Suez-kanalen efter kriget 1956 – den första egentliga fredsbevarande insatsen – och därefter med den lika djärva som stora och komplicerade operationen i Kongo från sommaren 1960 och fyra år framåt. Med dagens språkbruk skulle den operationen nog kallas både fredsframtvingande och statsbyggande, och den fick en komplexitet som gjorde att det skulle dröja in på 1990-talet innan FN igen vågade sig på något som närmade sig detta. I bägge dessa operationer spelade svenska soldater en viktig roll. När Hammarskjöld på typiskt djärvt manér ville få in FN-trupper i det upproriska Katanga cirklade han över flygplatsen i dåvarande Elisabethville och vägrade att landa innan han fått klartecken för landning också för de två svenska kompanier han personligen hade med sig. Kongo-operationen var kontroversiell, men i grunden framgångsrik. Ett självständigt Kongo kunde börja stå på egna ben, och splittringen och söndringen kunde hindras. Betydelsen av detta för Afrika i dess helhet går knappt att underskatta. Men när jag bläddrar i papperen är det ändå slående hur många av de decenniernas kriser vi fortfarande lever med. UNTSO finns fortfarande kvar i ett Jerusalem där freden verkar svårare än på länge. Och det Kongo som först blev Zaire och sedan blev Demokratiska Republiken Kongo har sett den ena FN-missionen efter den andra under decennierna. Men det FN som Hammarskjöld till stora delar formade har gjort skillnad. Ingen kan i dag tänka sig vår värld utan FN – och ingen kan tänka sig vårt FN utan de formativa insatser som för evigt är förknippade med Dag Hammarskjölds namn. Det är inte minst mot den bakgrunden jag i morgon lägger ner vår blågula krans i Zambia. Och i New York söker jag upp det meditationsrum som så tydligt bär hans signum. Här skulle troende från alla världens religioner, och människor helt utan religion, kunna samlas kring det block av järnmalm från Malmberget som utgör rummets kala altare. Dag Hammarskjöld valde järn därför att materialet skulle leda våra tankar till valet mellan förstörelse och uppbyggnad, mellan krig och fred. Av järn har människan byggt stridsvagnar, men av järn har människan också byggt hem för mänskligheten. Det är en del av den rikedom vi ärvt på denna vår jord. Hur, frågade Dag Hammarskjöld, ska vi utnyttja det? Och den frågan hänger fortfarande – ett halvt sekel efter tragedin i Ndola – i luften. Carl Bildt (M) utrikesminister


Strage:

Summary: New Order ska spela utan basisten Peter Hook, bandets viktigaste medlem. Det är en tragedi.

Nyheten gjorde mig bedrövad. En isig klump av sorg växte i magen. Reaktionen var ändå mild jämfört med den akuta ångest som drabbade min vän Anders. ”Varför hånar de mig? Varför kissar de på mig?” suckade han när jag berättade att New Order ska spela live utan basisten Peter Hook. Hook lämnade New Order för tre år sedan. Men ingen trodde på allvar att de skulle turnera utan honom. New Order utan Peter Hook är inte, vilket basisten själv bloggade i veckan, som Queen utan Freddie Mercury (de två andra medlemmarna väckte ingen större vrede genom att turnera själva). New Order utan Peter Hook är som Rolling Stones utan Keith Richards, som kärlek utan kyssar, som Oreo Cookies utan mjölk. Syftet med de två konserterna i oktober är visserligen gott: att samla in pengar till regissören Michael Shamberg som är svårt sjuk. Men han lär inte bli friskare av att se bandet på scen utan sin viktigaste medlem. Peter Hooks vemodiga basslingor var fundamentet både för Joy Division och New Order – till och med viktigare än Ian Curtis och Bernard Sumners röster. Hans oborstade look har också varit avgörande för gruppens framgångar. I slutet av åttiotalet hade han Chewbaccas ansiktsbehåring, läderbyxor, mc-stövlar och basen dinglande långt nere på smalbenet. Därmed inte sagt att Peter Hook är ett geni. Trots att han hjälpt till att skriva många av Joy Divisions och New Orders klassiker har det mesta han gjort utanför banden varit mediokert. Han blev utskrattad när ett Youtubeklipp visade hur han som dj låtsades mixa samtidigt som en färdig bland-cd snurrade i spelaren. Och när han i fjol åkte på soloturné och framförde Joy Division-låtar talade många fans om helgerån. Som om inte det väckte tillräcklig indignation avslöjade Hook att han fejkat Ian Curtis autograf på skivomslag. Men det är omöjligt att ogilla honom. En gång sågade jag hans band Monaco i tidningen Pop. När gruppen i en intervju sa att journalisten som skrivit den recensionen inte fattat ett smack blev jag alldeles extatisk och tänkte: ”Peter Hook har läst mig!” De inspelningar jag hört från fjolårets turné låter dessutom oväntat bra. Hook sjunger hyfsat. Basen mullrar lika mäktigt som vanligt. Och – vilket de sura upprörda fansen tycks glömma – Peter Hook kallar sig inte Joy Division när han spelar solo. Hans tre forna bandkamrater kallar sig däremot New Order. Det är inte okej. Primal Screams basist Mani twittrade i fjol att Peter Hooks plånbok, ”fylld med blodspengar han tjänat på Ian Curtis död”, numera var synlig från rymden. ”Jag brukade avguda honom. Nu är han en självupptagensellout som kränger sin döde väns kropp för pengar. Och han kan inte spela.” Kommentaren gjorde mig lika arg som när Aftonbladets Johan Hakelius beskrev den legendariske basisten som en ”fjant”. Peter Hook må vara en slusk. Men han är ingen fjant. Han var svetten i New Order, den musikaliske grovarbetaren, ett långfinger mot alla indiefascister som ropar ”rockism” när något är för köttigt och ösigt. Han heter till och med ”hook” – en synonym för den svängigaste delen av en låt. Att New Order uppträder utan honom är en tragedi. Fredrik Strage är journalist och författare. Han bloggar på påstan.nu/bloggen


”Spårvägens återkomst i Stockholm är logisk”

Summary: Med dagens prioritering av ett fossiloberoende trafiksystem finns starka skäl för att spårvagnstrafiken i Stockholm ska ges en renässans. Det betyder dock inte att den ska ersätta alla andra kollektivlösningar, skriver experterna på kollektivtrafik Thomas Johansson och Thomas Lange i en replik.

Spårvagnen i Stockholm försvann i det närmaste helt tillsammans med vänstertrafiken. Det var några år innan den första oljekrisen och några decennier innan klimatfrågorna började ges politisk vikt. Med dagens prioritering av ett fossiloberoende trafiksystem finns starka skäl för att spårvagnstrafiken i Stockholm ska ges en renässans. Det betyder dock inte att den ska ersätta alla andra kollektivlösningar. När KTH-forskarna Jonas Eliasson, Carl J Hamilton och Maria Börjessonpå DN Debatt1/9 förespråkar buss framför spårvagn gör de därför ekvationen väl enkel och målar upp en motsättning som inte behöver finnas. Naturligtvis har bussen sin givna plats i kollektivtrafikutbudet. Men i Stockholmsdebatten handlar det om att fylla kapacitetsgapet mellan buss och tunnelbana, det vill säga hitta lösningar där bussen inte räcker till, men tunnelbanan blir för kostsam. Och det vi behöver diskutera är hur det ska göras på ett sätt som blir attraktivt för resenärerna och de stockholmare som rör sig i staden samtidig som det är väl anpassat till Stockholmsmiljön. Självfallet är investeringskostnader, driftskostnader, utbyggnadshastighet och miljöaspekter också viktiga. Men centralt är att ta ett helhetsgrepp som är långsiktigt hållbart. Det leder oss till att i varje läge förorda ett elbaserat kollektivtrafiksystem framför ett som är baserat på drift med förbränningsmotorer. När är då en spårvagn att föredra framför en elbuss? En viktig faktor är kapacitetsbehovet i dag, men även i framtiden; en särskilt viktig aspekt i växande städer. En tumregel som används i Frankrike, där spårvägsutbyggnader nu sker i rask takt, är att en vardag bör genomsnittligt omkring 4.000 passagerare transporteras per kilometer för att motivera en utbyggnad. Detta nyckeltal erhålls genom att dividera antalet påstigande per vardagsdygn med linjens längd. Liknande kalkyler har också använts i Stockholm och till exempel har Spårväg City i sommar haft uppskattningsvis 6.000–7.000 passagerare per kilometer. Hade sträckan City– Djurgården i stället trafikerats med bussar hade det krävts 18 boggiebussar eller 27 standardbussar i timmen,något somhelt skulle ha blockerat trafiken på den aktuella sträckan. En kritik som riktas mot spårvägen är att den är dyr. Det resonemanget behöver dock nyanseras. För det första är spårvagnen personalsnål. En buss får enligt gällande vägtrafiklagstiftning inte vara längre än 25,25 meter, vilket motsvarar en dubbelledbuss. Ökat trafikbehov kräver därför fler bussar och därmed fler förare. Och personalkostnaden är den dominerande posten i kollektivtrafikens driftskostnader. För spårvagnar finns inga sådana längdrestriktioner. I Budapest finns till exempel stadsspårvagnar med 54 meters längd, med plats för 352 passagerare. I Frankrike har många spårvagnar omkring 43 meters längd. I Sverige har SL på Tvärbanan spårvagnståg om cirka 60 meter och har nyligen beslutat att Spårväg City och kommande innerstadslinjer ska få hållplatser för motsvarande tåglängder. I Tyskland tillåts spårvagnståg med upp till 75 meters längd i trafik på eller i anslutning till allmänna vägnätet. I Budapest trafikeras dessutom den aktuella linjen i tvåminutersintervall, vilket ger kapaciteten på drygt 10.000 passagerare per timme och riktning. Tillsammans med signalprioritet i samtliga korsningar, och på- och avstigning i samtliga dörrar blir spårvagnen maximalt snabb – och därmed kostnadseffektiv Ytterligare en kostnadsaspekt gäller väg- respektive spårunderhåll. En bussbana måste byggas i betong, eftersom asfalt inte har tillräcklig motståndskraft. Banor byggda i asfalt ger nämligen snabbt spårbildning eftersom bussen ständigt kör i samma spår. Att bygga och underhålla bussgator är därför en väsentlig kostnadspost. Att negligera den och bara utgå från att bussen åker på redan färdiga gator ger en helt felaktig kostnadsjämförelse Samtidigt ska det inte förnekas att kostnaderna för spårvägsbygge i Stockholm har varit mycket höga, internationellt sett. Här finns i vissa fall förklaringar som tunnlar, broar och stora depåer. Annat måste utan tvivel hänföras till planeringsmissar. Det finns således flera exempel på spårvägsutbyggnader – både i Sverige och internationellt – som visar en helt annan kostnadsbild, exempelvis den aktuella spårvägsutbyggnaden till Navestad i Norrköping, eller de senaste franska spårvägarna. Hur utbyggnaden genomförs är därför avgörande. Viktig faktor beträffande kostnadsbild är även fordonens livslängd. Spårfordon har en väsentligt längre användningstid än vägbaserade, minst en faktor tre skiljer. Detta måste beaktas när investerings- och driftskostnader jämförs. Kostnadsskillnaden mellan spår- och vägbaserade system visar sig ofta i det långa perspektivet vara oväntat liten. Medan kostnadsuppskattningen således kan variera avsevärt beroende på vilka erfarenheter kalkylerna bygger på har spårvagnen andra otvetydiga fördelar. Miljöaspekten är enligt vår uppfattning central. Nya spårvägsnät kan till stor del byggas på bullerdämpande gräsbanor, vilket är positivt för stadsmiljön. Spårvagnar drivs av elektricitet som tillförs via kontaktledning i den omfattning som krävs i varje ögonblick. Någon energilagring ombord är således inte nödvändig, vilket är fallet med förbränningsmotordrivna bussar och hybridbussar. Mot bakgrund av den övergripande politiska visionen om en fossiloberoende transportsektor till 2050 måste detta räknas till en av spårvagnens viktigaste fördelar. Konventionella trådbussar delar denna fördel med spårvagnar, men är i egenskap av vägtrafikfordon begränsade i längd och därmed kapacitet. Spårvagnen är också mer yteffektiv än andra trafikslag, avseende krav på kvadratmeter gatuyta per transporterad passagerare. Det faktum att spårvagnars samtliga hjul följer en väl definierad bana, oberoende av fordonslängd, är förklaringen till denna gynnsamma egenskap. Biltrafik är i detta avseende det absolut mest slösaktiga transportmedlet. Bussar kräver större utrymme än spårväg, eftersom bussar behöver viss ”vingelmån”. Exakt positionerade spårvagnar på gågator är till exempel en självklarhet vid de många nya spårvägssystemen i exempelvis Frankrike. När en av morgontidningarna frågar läsarna om inställningen till olika trafikslag svarar en av de tillfrågade att han helst åker cykel. Säkert föredrar många andra stockholmare att promenera. Behovet av en väl fungerande kollektivtrafik är icke desto mindre uppenbart. Vi vill se ett system uppbyggt av pendeltåg och tunnelbana, spårvagn och bussar – på vissa linjer även trådbussar – cykelbanor och taxifiler samt självklart väl underhållna gångbanor. Varje transportsätt har sina för- och nackdelar. Alla har en viktig roll att fylla i arbetet för fördubbling av kollektivtrafiken, enligt det projekt som drivs av Svensk Kollektivtrafik. Thomas Johansson Thomas Lange författare till ”Persontransporter i långa banor” samt ”Guide för spårvägsetablering”, utgivna av Banverket (numera Trafikverket) inom ramen för projektet Den Goda Staden. Johansson är tillika redaktör för facktidskriften Modern Stadstrafik.


Ximena, 73, är Marias länk till rötterna

Summary: Ximena Lleras Puga kom till Sverige för att träffa barn som adopterats från hennes barnhem i Colombia. En av dem är Maria Sundqvist, 25 år. ”Ximena är den enda kopplingen till mitt hemland, mötet känns väldigt stort för mig”, säger hon.

Ximena Lleras Puga, 73 år, sitter i lobbyn till ett hotell i centrala Stockholm när Maria Sundqvist kommer innanför dörrarna. – Hola, säger Maria försiktigt och får genast en stor varm kram och en puss på kinden av Ximena. Ximena Lleras Puga är på besök i Sverige för att träffa en del av de colombianska barn som har adopterats till Sverige genom åren. Sist hon var i Sverige var för tio år sedan. Med på resan är även hennes son Gonzalo Gutiérrez, som numera är vd för Cran, den stora sociala organisation som Ximena grundat. Under de senaste 30 åren har 4 800 barn adopterats från Colombia till Sverige, varav 500 från Cran. Maria Sundqvist är ett av de barnen. Hon blev hämtad av sina adoptivföräldrar Anita och Lars Sundqvist på Arlanda en augustidag för 25 år sedan efter en lång flygresa från Colombias huvudstad Bogotá. Då var hon bara tre månader. – Naturligtvis minns jag ingenting. Jag har bara sett hur det ser ut i Colombia på bilder, säger Maria. Men hon har undrat mycket, funderat. Hur skulle det ha varit att ha vuxit upp i hemlandet? Vem hade hon varit då? Är hon lik sin biologiska mamma? – Jag har en fantastisk familj här i Sverige och jag kan inte säga att det är en pusselbit som saknas, som många adopterade brukar uttrycka, men det jag framför allt har saknat är någon att vara lik, säger Maria. – I skolan när vi skulle släktforska saknade jag länkar bakåt, jag kunde naturligtvis forska på min adoptivfamilj. Men det är inte riktigt samma sak, säger hon. Maria träffade Ximena när hon var här för tio år sedan, men då bara kort och tillsammans med andra adopterade. – Det känns jättespeciellt för mig att få träffa henne ensam nu, hon är den enda koppling som jag har till min bakgrund och till mitt hemland. Hon kan ha träffat min biologiska mamma, även om hon inte minns säkert. Maria ger Ximena ett album med ett brev och bilder från sitt liv. Ximena bläddrar bland bilderna från barndomen, från Marias student och från hennes vardagsliv. Maria har utbildat sig till barnskötare och arbetar på en förskola i en förort i södra Stockholm. Hennes största intresse är hundar och på fritiden tränar hon dem flitigt. – Åh, har du tre hundar, det har jag också, säger Ximena och samtalet är i gång. För Ximena Lleras Puga har utsatta barn och familjer i Bogotá vuxit till ett livslångt engagemang. Först arbetade hon som volontär på ett barnhem, 1978 startade hon den organisation som under åren expanderat och sammanlagt hjälpt och tagit hand om 12 000 barn. Av dem har 9 000 adopterats till andra länder runt om i världen. Organisationen arbetar också med stödprogram för ensamstående gravida kvinnor, stöder fosterfamiljer som kan ta emot barn i väntan på adoption samt har förskoleverksamhet för små barn vars föräldrar är fattiga. Runt 300 barn finns i organisationens omsorg. – I Colombia är hälften av alla graviditeter oönskade eller oplanerade. En viktig sak för oss är att hjälpa mammorna att förstå sina rättigheter. Ofta är de pressade både ekonomiskt och socialt. Med rätt stöd kan uppemot sjuttio procent av mammorna i vårt program behålla barnen, säger Ximena. Cran har samarbetat med Adoptionscentrum i Sverige sedan starten i slutet av 1970-talet och Ximenas ambition är att då och då besöka alla de länder som colombianska barn har adopterats till. I Stockholm ska hon möta ett femtiotal familjer under en heldagsträff, både unga och vuxna adopterade. – Att möta barnen är det absolut mest spännande. Att se att Maria har en fin familj och har vuxit upp till en välmående ung kvinna ger mig en stark tillfredsställelse och förstärker känslan av att vi gör någonting bra, säger Ximena. Hur ofta kommer barnen tillbaka till Colombia för att söka efter sina rötter? – Ganska ofta, och då framför allt barn som bor i europeiska länder. Vi kan hjälpa dem att söka efter sina biologiska familjer, det är möjligt efter att barnet har fyllt 18 år. Däremot får de biologiska föräldrarna inte söka efter sina barn. Ett barn har rätt till sin bakgrund, säger Ximena. – Men en biologisk mamma har också rätt till sin privata sfär. Därför brukar vi rekommendera att man låter sökandet ta tid, att man först kontaktar vår organisation hemifrån för att vi ska kunna söka upp föräldern i god tid. Mjukhet, försiktighet och respekt är viktigt i sökandet efter de biologiska föräldrarna, säger hon. Det är väldigt ovanligt att den biologiska mamman inte vill träffa sin son eller dotter. – Många är ambivalenta, de är rädda att barnet ska vara argt på dem. Men när de sedan möter honom eller henne brukar de flesta känna att de har tagit rätt beslut, att barnen fick ett bättre liv. För många ger det en känsla av lugn. Maria har en liten bild på sin biologiska mamma, från en kopia på mammans id-handling, men den är väldigt liten och suddig. Hon vet hennes namn, men annars inte så mycket mer. Maria vet att mamman levde ensam med henne och en ett år äldre bror och att hon jobbade som hemhjälp i en familj. – Hon var mycket fattig och kände sig tvungen att adoptera bort mig. Jag tror att jag är lik henne, jag har en stark känsla för rättvisa och det måste hon också ha haft som gjorde ett så svårt val att adoptera bort mig. Maria säger att hon är tacksam för att hennes mamma gjorde det valet. – Jag vet inte om jag hade levat annars i dag. I alla fall hade jag varit mycket fattig. Hur kände du nu efter mötet med Ximena? – Min längtan efter att åka till Colombia och att leta efter min biologiska mamma är mycket starkare. Jag ska åka en dag, snart. Jag vill träffa henne innan hon blir för gammal. Lyckas jag inte, vill jag i alla fall se det land som jag föddes i, säger Maria Sundqvist. Adoptioner från Colombia Adoptionerna från Colombia till Sverige startade på 1970-talet. Sammanlagt har 4 800 barn adopterats från Colombia till Sverige. Cran (Centro para el Reintegro y Atención del Niño), som Ximena Lleras Puga grundat, är en av de största organisationerna i Colombia som förmedlar adoptioner. I adoptionssammanhang var Colombia länge ett land som man kunde adoptera små och friska barn från. De flesta barn överlämnades av sina biologiska mammor till barnhemmen direkt efter födseln och placerades omedelbart i en ny familj utanför landets gränser, i huvudsak i Sverige, Holland, Danmark, Norge och USA. Inhemsk adoption var ett i princip okänt begrepp även om det förekom. Under början av 2000-talet tilltog kritiken mot det stora antalet internationella adoptioner från Colombia. Kritikerna menade att Colombia inte gjorde tillräckligt för att stötta de biologiska mammorna inför beslutet att överlämna sina barn för adoption och att den inhemska adoptionen inte stimulerades. Ansvariga myndigheter i Colombia genomförde en rad åtgärder för att möta kritiken, och ett av resultaten har blivit att de inhemska adoptionerna sakta ökar. I dag är första prioritet att försöka hitta colombianska adoptivföräldrar till barnen, men fortfarande adopteras många av barnen utomlands – framför allt äldre syskongrupper eller barn med särskilda behov såsom funktionsnedsättningar. Källa: Adoptionscentrum


”Sveriges klimatutsläpp är större än regeringen säger”

Summary: Uppsalaforskare om sina nya rön: Sveriges klimatpåverkan har ökat under lång tid – inte minskat som regeringen, miljöministern och andra politiker hävdar. Avdelningen Globala energisystem kan i dag presentera resultaten från en undersökning som studerat svensk klimatpåverkan ur ett konsumtionsperspektiv. Resultaten visar att de totala utsläppen av växthusgaser ökat med cirka 20 procent under åren 1993 till 2005 – till skillnad från minskningen med 10 procent i den officiella statistiken. Någon frikoppling mellan klimatpåverkan och ekonomisk tillväxt har alltså inte skett i Sverige. En förutsättning för rättvisa klimatavtal – där hänsyn tas till den rika världens ökade konsumtion – är att en konsumtionsbaserad bokföring blir central i de internationella klimatförhandlingarna, skriver forskarna.

Sveriges miljöminister Andreas Carlgren deltar nu i förberedande möten inför årets klimatkonferens i Durban i Sydafrika senare i höst. Med sig på resan kommer han troligen att ha budskapet att Sverige är ett av få länder som lyckats förena ekonomisk tillväxt med minskade utsläpp av växthusgaser. Sverige är, som det heter, ett föredöme i internationella sammanhang vad gäller vår påverkan på klimatet. Att Sverige lyckats minska sina utsläpp av växthusgaser på hemmaplan är förstås en framgång. Vad den officiella statistiken dock inte säger något om, är de utsläpp som vår konsumtion och livsstil för med sig globalt sett, både här hemma och i andra länder. Om det ska vara någon mening med att tala om att vår klimatpåverkan har minskat samtidigt som vi haft en ekonomisk tillväxt, måste förstås hänsyn tas till den totala klimatpåverkan som tillväxten i vår ekonomi och i vår konsumtion gett upphov till. Globala energisystem vid Uppsala universitet kan idag presentera resultaten från en studie (utförd som ett examensarbete) där den svenska klimatpåverkan sett ur just ett konsumtionsperspektiv har studerats. Undersökningen är det första i sitt slag som tagit fram en hel tidsserie på svenska konsumtionsbaserade utsläpp av alla de viktigaste växthusgaserna (koldioxid, metan och lustgas). Rapporten överlämnas också till miljödepartementet. Resultaten från studien visar att de konsumtionsbaserade utsläppen av växthusgaser (räknat i koldioxidekvivalenter) har ökat med cirka 20 procent under perioden 1993–2005 – till skillnad från den minskning på cirka 10 procent som den officiella statistiken uppvisar för samma period. Någon frikoppling mellan klimatpåverkan och ekonomisk tillväxt har alltså inte skett i Sverige. Utsläppsökningen har bland annat orsakats av konsumtionen inom jordbruks- och livsmedelssektorn och inom transportsektorn där även utrikesresor ingår. Vidare ligger de konsumtionsbaserade utsläppen på en högre nivå – i snitt på cirka 110 miljoner ton koldioxidekvivalenter per år under perioden jämfört med 70 miljoner ton i officiell statistik. Studien bygger på data från Statistiska centralbyråns miljöräkenskaper samt på så kallad input/output-analys. Med input/output-analys är det möjligt att beräkna alla de utsläpp som den svenska slutliga användningen (konsumtion och investeringar) för med sig direkt och indirekt i alla steg bakåt i produktionskedjan. Detta innebär också att importen räknas in men att exporten dras av – utsläppen från exporten belastar istället konsumenter i andra länder. Även om den svenska handelsbalansen varit positiv under perioden så har motsvarande fysiska handelsbalans varit negativ, det vill säga de utsläpp som finns inbäddade i vår import har varit högre än de utsläpp som skett i Sverige på grund av vår export. Detta har sin förklaring i att produktionssystemet i de flesta andra länder - jämfört med det svenska energisystemet - fortfarande har en betydligt mer utsläppsintensiv industri på grund av mera fossilbaserade energisystem. Ofta talas det om att det är möjligt att åstadkomma en grön tillväxt av ekonomin genom en större andel konsumtion av tjänster. Med input/output-analysen kan vi dock visa att om de utsläpp som tjänstekonsumtionen för med sig direkt och indirekt inkluderas, så blir utsläppen från vissa tjänstesektorer ibland det tiodubbla jämfört med den officiella statistiken. Så är till exempel fallet med hälsovård, utbildning och kultur som tillsammans kommer upp i utsläppsnivåer jämförbara med hela stålindustrins direkta utsläpp. I skrivande stund arbetar vi vidare på våra resultat med olika känslighetsanalyser, vilka vi kommer att publicera under det kommande året. Preliminära resultat från dessa analyser visar att de konsumtionsbaserade utsläppen ökar med mellan 10 och 30 procent. Hur man än räknar har alltså den svenska klimatpåverkan varit stigande. Resultaten stöds också av siffror från tidigare studier av andra forskargrupper som för enskilda år analyserat de svenska konsumtionsbaserade utsläppen. Det är nu dags för regeringen, miljöministern och andra svenska politiker att sluta prata om hur den svenska klimatpåverkan har minskat samtidigt som vi har haft en stadig ekonomisk tillväxt. Visst, vi har gjort bra ifrån oss i vår inhemska industri. Men den klimatpåverkan som det svenska samhället orsakat globalt genom sin konsumtion har inte minskat utan har tvärtom ökat. Detta är otvetydigt. I höst kommer Naturvårdsverket att börja utarbeta en ny färdplan för ett Sverige utan klimatutsläpp år 2050. Vidare aviserade regeringen på DN Debatt i somras (4/7) en ny framtidskommission för Sverige där klimatfrågorna är centrala. Vi hoppas att konsumtionsperspektivet på den svenska klimatpåverkan blir en central del i detta nya arbete. Tidigare rapporter från Naturvårdsverket har försökt lyfta fram konsumtionsperspektivet, likaså finns det till viss del med i det nya generationsmålet som det nya miljömålssystemet är uppbyggt kring. Dessa ansatser har dock fått svagt genomslag i klimatpolitiken. Vi hoppas nu med denna debattartikel bidra till en ändring på det. Vi tror även att det är avgörande att en konsumtionsbaserad bokföring av utsläppen blir en central del i de internationella klimatförhandlingarna - vid sidan av den territoriella utsläppsbokföring som används vid rapporteringen till FN:s klimatkonvention UNFCCC. Detta för att kunna åstadkomma rättvisa klimatavtal. Det finns en rad internationella studier som liksom vår pekar på att en stor andel av den utsläppsökning vi sett globalt de senaste två decennierna kan tillskrivas den rika världens ökade konsumtion. Kyotoprotokollet har på det viset inte haft någon reell effekt. Vi hoppas att Sverige kan gå i bräschen för att föra in detta i förhandlingsarbetet. Mårten Berglund, civilingenjör i miljö- och vattenteknik Kristofer Jakobsson, doktorand i teknisk fysik Kjell Aleklett, professor i fysik, avdelningen Globala energisystem, Uppsala universitet. Alla utsläpp ingår Varje år rapporterar Naturvårdsverket sin officiella statistik av växthusgasutsläpp till UNFCCC, FNs klimatkonvention. I denna officiella statistik ingår endast de utsläpp som sker inom Sveriges gränser, dels i industrin dels i direkta utsläpp från offentlig sektor och hushåll (t ex utsläpp från bilresor och uppvärmning av hus). Utsläppen från internationell flyg- och sjöfart ingår ej. I studien från Uppsala universitet har de konsumtionsbaserade utsläppen av växthusgaser i stället tagits fram. Där ingår alla de utsläpp som svenska medborgare orsakar, dels genom sin konsumtion av inhemska och importerade produkter, dels genom de direkta utsläppen i offentlig sektor och i hushåll. De utsläpp som svenskar orsakar på grund av flygresor och andra internationella transporter ingår också.


”500 miljoner satsas för att skydda barn i socialvården”

Summary: Maria Larsson: Regeringen avsätter en halv miljard under tre år för att stärka skyddet av utsatta barn. Regeringen har tagit skildringarna av vanvård av flickor och pojkar på största allvar. Det som hänt kan inte göras ogjort, men allt måste göras för att detta inte ska upprepas. Regeringen avsätter därför de närmaste tre åren en halv miljard - varav 140 miljoner under nästa år - för att förbättra skyddet, stödet och hjälpen till utsatta barn, skriver barn- och äldreministern.

Delar av Sveriges historia är mörk. Utredningen om vanvård har granskat övergrepp och vanvård av flickor och pojkar som varit placerade i den sociala barnavården. Cirka 900 personer har intervjuats och berättat om försummelser och övergrepp under sina placeringar i fosterhem eller institution. Regeringen har tagit skildringarna om försummelse och övergrepp på största allvar. Det som har hänt kan inte göras ogjort, men allt måste göras för att detta inte ska upprepas. De närmaste tre åren avsätts därför över en halv miljard kronor för att förbättra skyddet, stödet och hjälpen till utsatta barn. Redan under nästa år kommer 140 miljoner kronor att avsättas för att stärka skyddet inom den sociala barn- och ungdomsvården. Barnskyddsutredningen lämnade år 2009 förslag för att stärka skyddet för barn och unga, liksom deras möjligheter till delaktighet och inflytande. Andra förslag handlar om krav på kvalitet, utbildning och säkerhet. Regeringen arbetar nu med flera förslag som finns i utredningens betänkande: 1. Varje barn som placeras ska få en egen socialsekreterare som ska besöka barnet regelbundet och prata enskilt med barnet vid dessa besök. Socialsekreteraren får ett uttalat ansvar att följa vården och hålla kontakt med barnet. Barnets skolgång och hälsa ska uppmärksammas särskilt. 2. Familjehemmen ska få bättre stöd. I Barnskyddsutredningen finns förslag om att det ska skrivas avtal mellan socialtjänsten och familjehemmet. Syftet är att uppdraget till familjehemmet blir tydligt och att det också klart framgår vad socialtjänsten ska ansvara för under placeringen. 3. Socialnämnden är skyldig att ha rutiner för att förebygga, upptäcka och hantera missförhållanden i den egna verksamheten. Stödet till kommunerna i detta arbete ska stärkas. Det måste också utvecklas en medvetenhet om att oacceptabla händelser kan inträffa och en beredskap att göra allt för att undvika att så sker. 4. Ett nationellt program för ökad säkerhet i samhällsvården tas fram. Det behövs en struktur för hur socialtjänsten ska kunna få lättillänglig information om brister och kvalitet i ett tänkt familjehem eller institution, bland annat utifrån tillsynsrapporter. Metoder behöver utvecklas för risk- och händelseanalyser. 5. Vi vet att det i ett antal kommuner förekommer missförhållanden i vården, flertalet kända fall finns i familjehem. Regeringen avser därför även att se över möjligheterna för Socialstyrelsen att stärka uppföljningen av den sociala barn- och ungdomsvården på nationell nivå. Den sociala barn- och ungdomsvården har fått mycket uppmärksamhet för sina problem. Ett särskilt fokus har riktats mot barn och unga som är placerade i familjehem och HVB. Regeringen påbörjade därför redan förra mandatperioden ett systematiskt arbete med att stärka den sociala barn- och ungdomsvården. Socialtjänstlagen har ändrats för att ge barn och unga bättre möjligheter att komma till tals. Regeringen har också stärkt förutsättningarna för att vården alltid ska ges i enlighet med kunskap och beprövad erfarenhet. Socialstyrelsen är numera tillsynsmyndighet och HVB för barn och unga ska tillsynas två gånger om året, ett besök ska vara oannonserat. Lex Sarah har förändrats, så att alla som arbetar inom socialtjänstens verksamheter ska vara skyldiga att rapportera om missförhållanden eller påtagliga risker för missförhållanden. Allvarliga missförhållanden ska rapporteras vidare till Socialstyrelsen oavsett om de avhjälpts eller inte. Ytterligare lagändringar har genomförts som innebär att vid inledandet av en barnavårdsutredning ska socialnämnden kunna tala med ett barn utan vårdnadshavarens samtycke, och utan att vårdnadshavaren är närvarande. Stat och kommun måste göra mer för att komma till rätta med brister och problem som uppstår när barn omhändertas. En placering av ett barn som far illa är den mest ingripande åtgärd som socialtjänsten kan vidta. Det får därför aldrig någonsin saknas kontroll, uppföljning och kvalitet i dessa beslut. Maria Larsson (KD) Barn- och äldreminister


Laddad explosion

Summary: Olyckor inom kärnkraftsindustrin blir större nyheter än andra. Det är inte bara irrationellt. Kärnkraften förutsätter en säkerhetskultur där även små avvikelser tas på största allvar.

Det behövs inga radioaktiva utsläpp för att olyckor med koppling till kärnkraften ska bli världsnyheter. Mycket annat ligger däremot under nyhetsradarn. Olyckor i kinesiska kolgruvor måste vara stora och spektakulära för att väcka uppmärksamhet. Och liv som skördas till följd av utsläppen vid koleldning väcker ännu mer förstrött intresse. Man kan tycka att det är irrationellt. Om det verkligen var liv och hälsa som värderades borde inte kärnkraft dömas hårdare än andra energislag. Men varken nyhetsbedömning eller politik handlar bara om att kunna göra riskbedömningar eller om att räkna förlorade liv. Det handlar också om dramatik, rädsla och förtroende. Gårdagens olycka i södra Frankrike skördade människoliv. Om den inträffat på en annan typ av industri än en anläggning som hanterar radioaktiva ämnen hade den ändå inte gett internationellt eko. Nu drabbade den en bransch som redan är i gungning. Kärnkraftsolyckan i våras i Fukushima var den allvarligaste sedan Tjernobyl 1986. Då liksom nu kunde anhängare av kärnkraft se viktiga skillnader mellan de drabbade länderna och oss. Sovjetunionen var en diktatur med en svag säkerhetskultur och reaktorer av instabil typ. Och i motsats till Japan har vi reaktorer som står på stabilt urberg vid kuster som aldrig drabbats av någon tsunami. Ändå var händelserna ofrånkomligen dåliga nyheter för kärnkraften. Att Tjernobylolyckan gjorde stora områden obeboeliga, blev en påminnelse om radioaktivitetens destruktiva kraft. Fukushima visade att det inte bara är diktaturer som slarvar med säkerheten. Kärnkraftsverken skulle ha varit byggda för att stå emot både jordbävningar och tsunamivågor. Det var de inte. Sådant skadar tilltron inte bara till ägarna utan till kärnkraften som energislag. Opinionen i Tyskland har länge varit kärnkraftsskeptisk. Det som regeringen Merkel tappade tron på efter Fukushima var nog mindre kärnkraften än sin egen förmåga att vinna kärnkraftsdebatten. Men när Europas dominerande industriland åter slår in på avvecklingsspåret är det ändå en stor prestigeförlust för branschen. Med det vi i dag vet om växthuseffekten borde kärnkraften vara ett attraktivt energialternativ. Ändå gav Angela Merkel upp striden och gjorde den rödgröna oppositionens avvecklingslinje till sin. I Sverige har de ledande politikerna hållit huvudet kallt. Fukushima ledde inte till några panikartade omsvängningar. Det är inte troligt att en mycket mindre allvarlig händelse som den i Frankrike ska gör det heller. Men tar man säkerhetsfrågorna på allvar är även små avvikelser viktiga händelser. Säkerheten vilar inte bara på sinnrika tekniska lösningar utan än mer på inställningen att vi hela tiden ska lära av misstagen. Det måste både finnas en ödmjukhet både inför att det är svårt att beräkna risker och för att människor som hanterar komplexa system kan begår misstag. Säkerhet och ekonomi drar delvis åt olika håll. Att avveckla befintliga kärnkraftverk i förtid är samhällsekonomiskt slöseri. Ur ett säkerhetsperspektiv däremot är nya anläggningar bättre än gamla. Den stora poängen med regeringspartiernas kärnkraftskompromiss var att den förvandlade kärnkraften från en för-eller-mot-fråga till en fråga om att uppfylla ekonomiska och säkerhetsmässiga krav. I en värld där den globala uppvärmningen har blivit den stora miljöfrågan finns starka argument både för att behålla och för att bygga ut kärnkraft. Men det ska ställas strikta krav. Är kärnkraften dyrare än alternativen blir det inga nyinvesteringar. Och anläggningar som inte klarar säkerhetskraven måste stängas.


Summary: Maria Larsson: Regeringen avsätter en halv miljard under tre år för att stärka skyddet av utsatta barn. Regeringen har tagit skildringarna av vanvård av flickor och pojkar på största allvar. Det som hänt kan inte göras ogjort, men allt måste göras för att detta inte ska upprepas. Regeringen avsätter därför de närmaste tre åren en halv miljard – varav 140 miljoner under nästa år – för att förbättra skyddet, stödet och hjälpen till utsatta barn, skriver barn- och äldreministern.

Delar av Sveriges historia är mörk. Utredningen om vanvård har granskat övergrepp och vanvård av flickor och pojkar som varit placerade i den sociala barnavården. Cirka 900 personer har intervjuats och berättat om försummelser och övergrepp under sina placeringar i fosterhem eller institution. Regeringen har tagit skildringarna om försummelse och övergrepp på största allvar. Det som har hänt kan inte göras ogjort, men allt måste göras för att detta inte ska upprepas. De närmaste tre åren avsätts därför över en halv miljard kronor för att förbättra skyddet, stödet och hjälpen till utsatta barn. Redan under nästa år kommer 140 miljoner kronor att avsättas för att stärka skyddet inom den sociala barn- och ungdomsvården. Barnskyddsutredningen lämnade år 2009 förslag för att stärka skyddet för barn och unga, liksom deras möjligheter till delaktighet och inflytande. Andra förslag handlar om krav på kvalitet, utbildning och säkerhet. Regeringen arbetar nu med flera förslag som finns i utredningens betänkande: 1. Varje barn som placeras ska få en egen socialsekreterare som ska besöka barnet regelbundet och prata enskilt med barnet vid dessa besök. Socialsekreteraren får ett uttalat ansvar att följa vården och hålla kontakt med barnet. Barnets skolgång och hälsa ska uppmärksammas särskilt. 2. Familjehemmen ska få bättre stöd. I Barnskyddsutredningen finns förslag om att det ska skrivas avtal mellan socialtjänsten och familjehemmet. Syftet är att uppdraget till familjehemmet blir tydligt och att det också klart framgår vad socialtjänsten ska ansvara för under placeringen. 3. Socialnämnden är skyldig att ha rutiner för att förebygga, upptäcka och hantera missförhållanden i den egna verksamheten. Stödet till kommunerna i detta arbete ska stärkas. Det måste också utvecklas en medvetenhet om att oacceptabla händelser kan inträffa och en beredskap att göra allt för att undvika att så sker. 4. Ett nationellt program för ökad säkerhet i samhällsvården tas fram. Det behövs en struktur för hur socialtjänsten ska kunna få lättillänglig information om brister och kvalitet i ett tänkt familjehem eller institution, bland annat utifrån tillsynsrapporter. Metoder behöver utvecklas för risk- och händelseanalyser. 5. Vi vet att det i ett antal kommuner förekommer missförhållanden i vården, flertalet kända fall finns i familjehem. Regeringen avser därför även att se över möjligheterna för Socialstyrelsen att stärka uppföljningen av den sociala barn- och ungdomsvården på nationell nivå. Den sociala barn- och ungdomsvården har fått mycket uppmärksamhet för sina problem. Ett särskilt fokus har riktats mot barn och unga som är placerade i familjehem och HVB. Regeringen påbörjade därför redan förra mandatperioden ett systematiskt arbete med att stärka den sociala barn- och ungdomsvården. Socialtjänstlagen har ändrats för att ge barn och unga bättre möjligheter att komma till tals. Regeringen har också stärkt förutsättningarna för att vården alltid ska ges i enlighet med kunskap och beprövad erfarenhet. Socialstyrelsen är numera tillsynsmyndighet och HVB för barn och unga ska tillsynas två gånger om året, ett besök ska vara oannonserat. Lex Sarah har förändrats, så att alla som arbetar inom socialtjänstens verksamheter ska vara skyldiga att rapportera om missförhållanden eller påtagliga risker för missförhållanden. Allvarliga missförhållanden ska rapporteras vidare till Socialstyrelsen oavsett om de avhjälpts eller inte. Ytterligare lagändringar har genomförts som innebär att vid inledandet av en barnavårdsutredning ska socialnämnden kunna tala med ett barn utan vårdnadshavarens samtycke, och utan att vårdnadshavaren är närvarande. Stat och kommun måste göra mer för att komma till rätta med brister och problem som uppstår när barn omhändertas. En placering av ett barn som far illa är den mest ingripande åtgärd som socialtjänsten kan vidta. Det får därför aldrig någonsin saknas kontroll, uppföljning och kvalitet i dessa beslut.