”SD:s väljare litar inte längre på den etablerade politiken”

Summary: Ny bok om Sverigedemokraternas väljare: De etablerade partierna skjuter den svagaste väljargruppen ifrån sig – då har den bara Sverigedemokraterna att vända sig till. Arbetet med att utjämna ekonomiska klyftor och statusskillnader i Sverige är en starkt bidragande orsak till att en brun nationalism inte kunnat få fotfäste. Stödet för Sverigedemokraterna tog fart först efter 90-talskrisen. Den valfrihetsideologi som präglat 00-talet har gjort att de med mindre makt, utbildning och pengar halkat efter. I vår bok ”Fult folk” har vi intervjuat SD-väljare – om ilska, rädsla och drömmar som aldrig blev av. De etablerade partierna fördömer och moraliserar över deras ”fula” val, i stället för att minska klassklyftor, bekämpa islamofobin och hålla hårt på rättvisa och tolerans, skriver Linnea Nilsson och Emil Schön.

En perifer politisk subkultur. Så beskriver statsvetaren Marie Demker Sverigedemokraterna i en artikel på DN Debatt (24/5). Efter att ha intervjuat sverigedemokratiska väljare är vi inte lika säkra på att partiet kan viftas bort så lättvindigt. Det sitter redan i hälften av Sveriges kommunfullmäktigeförsamlingar och här nere i Skåne, där vi bor, är partiet det fjärde största. Fortsätter trenden att partiet fördubblas för varje val sitter det snart i Sveriges riksdag. Marie Demkers glädjande siffror om att toleransen i Sverige som helhet har ökat, att färre svarar ja på frågan om det ”finns för många utlänningar” (36 procent), ändrar inte det faktum att Sverigedemokraterna lyckats skapa sig en stark position i de södra delarna av vårt land. Vi tror heller inte att det är en motsättning. Samma tendens syns i Danmark där Dansk Folkeparti har vuxit samtidigt som danskarna i liknande mätningar uppvisar ökad tolerans. Kanske hänger det ihop? Kanske skapar rentav denna typ av partier ett ökat behov av att markera tolerans hos dess meningsmotståndare? I dagarna utkommer vår bok ”Fult folk”, i vilken vi intervjuat Sverigedemokratväljare. Vi har suttit ner och pratat om politik och om mycket annat. Om ilska, rädsla och drömmar som aldrig blev av. Att avfärda den här gruppen tror vi är ett stort misstag. För oss har det blivit tydligt att det inte handlar om en subkultur enbart baserad på hårdföra åsikter, utan att det snarare är en grupp med en tydlig position i det sociala rummet, långt ifrån makten. Enligt statsvetenskaplig forskning är SD:s sympatisörer yngre och fattigare än andra partiers väljare. De har lägre utbildning och få har akademiska poäng. De äger i mindre utsträckning sitt boende och partiet har en större andel väljare som ser sig som arbetare än något annat svenskt parti. De slår Vänsterpartiet och Socialdemokraterna med råge. I alla de kategorier som handlar om status, pengar och makt hamnar de längst ner. Ingen annan väljargrupp hyser heller lika stor misstro mot politiken. Pseudonymen Siv i vår bok har tappat hoppet. Hon säger att Sverige ramlat isär: ”Jag tycker som jag gör för att jag känner hopplösheten. Jag ser ingen ljusning i samhället längre. Det försvinner jobb. Allting verkar så negativt. Nu med krisen är det ju ännu värre, men även innan den var det negativt. Det är många som mår dåligt. Och alla som söker spänning i narkotika, sprit och trafficking. Det berör mig illa allt det här i samhället. Det är så mycket som har accelererat och man finner ingen ro. Det var så positivt när jag växte upp. Allt gick framåt, allt blomstrade. När politikerna sa saker förut kändes det som om vi var en liten familj, som om Sverige var en helhet.” Markus Uvell, opinionschef på Svenskt Näringsliv, har i sin bok ”Folkhemspopulismen” och här på DN Debatt (15/4) hävdat att SD-väljarna är mittenväljare och ”som folk är mest”, om än betydligt mer missnöjda. Hans slutsats är att Sverigedemokraterna kan stoppas om vi i Sverige slutar se olikheter som ett problem, slutar se Sverige som ett unikt välfärdsland och slutar drömma om folkhemmet. Vi tror precis tvärtom. Det länge framgångsrika arbetet med att utjämna ekonomiska klyftor och statusskillnader i Sverige var en starkt bidragande faktor till att en brun nationalism inte kunde få fotfäste. Den har inte haft mycket att hämta i ett land byggt på en nationell stolthet och identitet kring den gemensamma välfärdsstaten – folkhemmet om man så vill. Den nationella stoltheten har varit så nära förknippad med ideal om tolerans och rättvisa att någon utbredd rasism inte fått plats. Stödet för Sverigedemokraterna tog fart först i kölvattnet på 90-talskrisen. Då rusade klyftorna i väg och det började åter bli skillnad på folk och folk. Nu står vi mitt uppe i en ny ekonomisk kris och arbetslösheten skenar. Därtill har den valfrihetsideologi som präglat 00-talet kommit att dela upp oss än mer och från tidig ålder. Det gäller boende, skolval, föräldrarnas val av förskola åt sina små. De med mindre makt, utbildning och pengar har sämre förutsättningar att göra alla dessa fria val och när segregationen ökar halkar några efter. Under arbetet med boken har vi sett att valet av Sverigedemokraterna följer ett utpräglat klassmönster. De grupper där SD i dag har starkast stöd är de grupper som relativt sett tappat mark de senaste 20 åren. Det handlar om bland annat industriarbetare och personer med låg utbildning, för vilka globaliseringen oftare innebär ett reellt och direkt hot mot den egna möjligheten till arbete och försörjning. Globaliseringen och valfrihetsideologin levererar en lång rad löften om vad som är möjligt att uppnå, men samtidigt kan det aldrig bli möjligt för alla. När drömmen inte uppfylls faller skulden tillbaka på den enskilde, en skuld som det kan vara frestande att skicka vidare till en än svagare grupp – invandrarna. Vi tror att man måste lyssna på Sverigedemokraternas väljare, det är långt ifrån samma sak som att acceptera rasism. De här väljarna försvinner inte bara för att den breda majoriteten i enighet tar avstånd från deras parti. Man måste lyssna för att inte klyftan ska öka ytterligare och för att deras berättelser faktiskt kan ge vägledning för framtiden. Vi är övertygade om att Sverigedemokraterna inte kan samla ihop det Sverige som dess väljare tycker ramlat isär – SD verkar för det motsatta, för ökade spänningar och klyftor. Det är i stället våra riksdagspartier som har potentialen och ansvaret, men frågan är om de har viljan. I sin iver att vinna medelklassväljarna, inte minst i Stockholm, riskerar de att skjuta den här väljargruppen allt längre ifrån sig. Men det är farligt att glömma en grupp som man samtidigt är så angelägen om att fördöma och moralisera över för deras ”fula” val av parti. Om det är rasismen man vill komma åt är det mer fruktbart att minska klassklyftorna och bekämpa den växande islamofobin i hela samhället, att hålla hårt i idealen om rättvisa och tolerans. Linnea Nilsson Emil Schön journalister och författare till ”Fult folk” (Karneval förlag) Läs mer på DN.se/debatt Tidigare artiklar på DN Debatt: 21/10 2009: ”Svenska medier leker på Sverigedemokraternas villkor” – kulturjournalisten Roland Zuiderveld. 12/12 2009: ”Politikerna har en naiv syn på Sverigedemokraterna” – statsvetaren Björn Johnson. 9/1 2010: ”Sverigedemokraterna är en ortodox minoritetsgrupp” – psykoanalytikern Tomas Böhm. 27/3 2010: ”Främlingsfientlighet måste bekämpas på lokalplanet” – tankesmedjan Fores. 15/4 2010: ”De som röstar på SD är frustrerade mittenväljare” – opinionsexperten Markus Uvell. 24/5 2010: ”Svenskarna blir alltmer positiva till invandrare” – statsvetaren Marie Demker.


”Blockpolitik ger mindre plats för ytterlighetspartier”

Summary: Ny rapport från Surveyinstitutet: Svenska folket identifierar sig hellre som anhängare av ett politiskt block än av ett politiskt parti.Blockpolitikens belackare utgår ofta ifrån att väljarna inte tycker om blockpolitik och inte vill ha denna typ av politisk konflikt. Vår nya forskningsrapport visar att så inte är fallet. 80 procent av 1 877 intervjuade svenskar svarar att de sympatiserar med ett av blocken. Anmärkningsvärt är att det rödgröna blocket snabbt har nått nästan samma direkta stöd som det borgerliga, som har varit etablerat i decennier. Blockpolitiken har inte heller lett till ökat politikerförakt eller minskat valdeltagande. Inte heller har den gett små ytterlighetspartier utanför riksdagen ökat stöd. Man röstar i stället på det block man vill ska vinna, skriver Magnus Hagevi.

Aldrig tidigare har kampen mellan två politiska block varit så tydlig som nu. Blockpolitikens belackare oroar sig många gånger för vilka effekter den har på väljarna. Av någon okänd anledning utgår de ofta ifrån att väljarna inte tycker om blockpolitik och inte vill ha denna typ av politisk konflikt. Nu har svenskarna fått svara på frågor om de politiska blocken och svaren redovisas i ”Avstamp”, en forskningsrapport från Surveyinstitutet på Linnéuniversitetet i Växjö och Kalmar som publiceras inom kort. Rapporten bygger på Survey 2009, en frågeundersökning av ett representativt urval av svenska befolkningen mellan 15 och 85 år med 1 877 svarande. I ett kapitel i rapporten visar jag att det är vanligare att svenskarna identifierar sig som blockanhängare än som anhängare av ett politiskt parti. I Survey 2009 ställdes frågan: ”I politiken talas det ibland om ett borgerligt block (Moderaterna, Centerpartiet, Folkpartiet och Kristdemokraterna) och ett rödgrönt block (Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet). Vilket av dessa två politiska block tycker du bäst om i dag?” Av de svarande sympatiserade 80 procent med ett av de politiska blocken: 41 procent sympatiserade med det borgerliga blocket, 39 procent sympatiserade med det rödgröna blocket och 20 procent sympatiserade inte med något av de båda blocken. När såväl parti- som blocksympati studeras framkommer att det är vanligare att de som stödjer borgerliga partier också sympatiserar direkt med sitt block än vad som är fallet bland dem som stödjer Socialdemokraterna, Vänsterpartiet eller Miljöpartiet. Knappt två tredjedelar av dem som inte uppger någon blocksympati stödjer ändå något av partierna i de båda blocken. En del personer har antingen parti- eller blocksympati, men inte båda två. I vissa fall kan därför de som inte uppgett partisympati kompletteras med blocksympati om de uppgivit en sådan. I Survey 2009 är då de rödgrönas stöd 50 procent och stödet för den borgerliga alliansen är 47 procent. De flesta svenskar tycker således att ett av de politiska blocken är bäst. Av Surveyinstitutets undersökning framgår även att över två tredjedelar av dessa uppfattar sig inte bara som sympatisörer, utan att de också är övertygade anhängare av ett politiskt block. Det finns något fler övertygade anhängare bland borgerliga sympatisörer än bland de rödgröna. Det är anmärkningsvärt att det rödgröna blocket på så kort tid har nått upp i nästan samma direkta stöd som det borgerliga blocket som varit etablerat sedan flera decennier. Det visar att blockpolitik inte bara är en verksamhet i partiernas slutna rum, utan att blockpolitiken har en klar resonans i det svenska folket. En av blockpolitikens kritiker är författaren och debattören Niklas Ekdal som på DN Debatt (4/5) hävdade att blockpolitikens retorik ”ger ytterkantspartierna ännu mer inflytande” och att blockpolitiken ”kommer att leda till cynism, röstskolk, politikerförakt och framgångar för bisarra småpartier.” Dessa och andra liknande uttalanden utgår ofta från en rad påståenden som saknar stöd i modern forskning om politik. Vart och ett av dessa påståenden kommer på skam när de relateras till Surveyinstitutets resultat och annan statsvetenskaplig forskning. Leder den allt starkare blockpolitiken till ökad cynism och politikerförakt? Nej, resultaten från väljarundersökningarna genomförda på Statsvetenskapliga institutionen i Göteborg visar på motsatsen. Under de två senaste valen på 2000-talet – när blockpolitiken utvecklats och blivit allt starkare – har politikerföraktet minskat bland svenska väljare. Minskar blockpolitiken valdeltagandet till förmån för ökat röstskolk? Nej, internationell forskning visar på motsatsen. Länder som har proportionella val och flerpartisystem men där väljarna vet vilka regeringsalternativ de har att välja på – och kan rösta bort regeringsinnehavarna – tenderar att ha högt valdeltagande. Dessutom, som är fallet vad gäller blockpolitik, tenderar valdeltagandet att öka när kampen hårdnar mellan två olika alternativ och regeringsmakten tycks stå på spel. Detta känns också igen i svensk politik. I senaste riksdagsvalet – när blockpolitiken var stark – ökade valdeltagandet. I samband med att det borgerliga blocket tog fastare form på 1970-talet nåddes svenskt rekord i valdeltagande. Också i början av 1990-talet, då det borgerliga blocket samarbetade i regeringsställning, ökade valdeltagandet. Innebär blockpolitiken ett ökat stöd för små ytterlighetspartier? Nej, det finns inga belägg för att blockpolitiken ökar stödet till små partier utanför riksdagen. Det mesta pekar på att väljarnas intresse av att rösta på ett extremparti utanför riksdagen minskar vid en tät och intensiv kamp om regeringsmakten mellan två politiska block. I stället ökar väljarnas intresse av att få avgöra vem som skall regera landet de närmaste åren. Därmed kan intresset att rösta på partier som inte tillhör något av de politiska blocken sjunka. I stället söker väljarna rösta på det block som de sympatiserar mest med, eller i alla fall rösta emot det block som de tycker mest illa om. Inför riksdagsvalet 2010 är det Sverigedemokraterna som nosar på 4-procentspärren till riksdagen. I Surveyinstitutets frågeundersökning har en stor del av Sverigedemokraternas sympatisörer – 42 procent – också en uttalad sympati för något av de två politiska blocken. Det är främst denna grupp som kan tänkas överge Sverigedemokraterna för att i stället vara med och avgöra vinnaren av regeringsmakten. Ett sådant scenario kommer sannolikt främst att gynna det rödgröna blocket. Bland dem i Survey 2009 som tycker att Sverigedemokraternas är bästa parti sympatiserar 27 procent med det rödgröna blocket och 15 procent med den borgerliga alliansen. För den som önskar ökat valdeltagande, lägre politikermisstroende och frånvaro av små extremistpartier i riksdagen finns ingen anledning att rädas blockpolitiken. Surveyinstitutets undersökning visar i stället att svenska folket har starka sympatier för blockpolitiken. Magnus Hagevi fil dr i statsvetenskap, ledare för Surveyinstitutet vid Linnéuniversitetet


Summary: Ny rapport från Surveyinstitutet: Svenska folket identifierar sig hellre som anhängare av ett politiskt block än av ett politiskt parti. Blockpolitikens belackare utgår ofta ifrån att väljarna inte tycker om blockpolitik och inte vill ha denna typ av politisk konflikt. Vår nya forskningsrapport visar att så inte är fallet. 80 procent av 1 877 intervjuade svenskar svarar att de sympatiserar med ett av blocken. Anmärkningsvärt är att det rödgröna blocket snabbt har nått nästan samma direkta stöd som det borgerliga, som har varit etablerat i decennier. Blockpolitiken har inte heller lett till ökat politikerförakt eller minskat valdeltagande. Inte heller har den gett små ytterlighetspartier utanför riksdagen ökat stöd. Man röstar i stället på det block man vill ska vinna, skriver Magnus Hagevi.

Aldrig tidigare har kampen mellan två politiska block varit så tydlig som nu. Blockpolitikens belackare oroar sig många gånger för vilka effekter den har på väljarna. Av någon okänd anledning utgår de ofta ifrån att väljarna inte tycker om blockpolitik och inte vill ha denna typ av politisk konflikt. Nu har svenskarna fått svara på frågor om de politiska blocken och svaren redovisas i ”Avstamp”, en forskningsrapport från Surveyinstitutet på Linnéuniversitetet i Växjö och Kalmar som publiceras inom kort. Rapporten bygger på Survey 2009, en frågeundersökning av ett representativt urval av svenska befolkningen mellan 15 och 85 år med 1 877 svarande. I ett kapitel i rapporten visar jag att det är vanligare att svenskarna identifierar sig som blockanhängare än som anhängare av ett politiskt parti. I Survey 2009 ställdes frågan: ”I politiken talas det ibland om ett borgerligt block (Moderaterna, Centerpartiet, Folkpartiet och Kristdemokraterna) och ett rödgrönt block (Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet). Vilket av dessa två politiska block tycker du bäst om i dag?” Av de svarande sympatiserade 80 procent med ett av de politiska blocken: 41 procent sympatiserade med det borgerliga blocket, 39 procent sympatiserade med det rödgröna blocket och 20 procent sympatiserade inte med något av de båda blocken. När såväl parti- som blocksympati studeras framkommer att det är vanligare att de som stödjer borgerliga partier också sympatiserar direkt med sitt block än vad som är fallet bland dem som stödjer Socialdemokraterna, Vänsterpartiet eller Miljöpartiet. Knappt två tredjedelar av dem som inte uppger någon blocksympati stödjer ändå något av partierna i de båda blocken. En del personer har antingen parti- eller blocksympati, men inte båda två. I vissa fall kan därför de som inte uppgett partisympati kompletteras med blocksympati om de uppgivit en sådan. I Survey 2009 är då de rödgrönas stöd 50 procent och stödet för den borgerliga alliansen är 47 procent. De flesta svenskar tycker således att ett av de politiska blocken är bäst. Av Surveyinstitutets undersökning framgår även att över två tredjedelar av dessa uppfattar sig inte bara som sympatisörer, utan att de också är övertygade anhängare av ett politiskt block. Det finns något fler övertygade anhängare bland borgerliga sympatisörer än bland de rödgröna. Det är anmärkningsvärt att det rödgröna blocket på så kort tid har nått upp i nästan samma direkta stöd som det borgerliga blocket som varit etablerat sedan flera decennier. Det visar att blockpolitik inte bara är en verksamhet i partiernas slutna rum, utan att blockpolitiken har en klar resonans i det svenska folket. En av blockpolitikens kritiker är författaren och debattören Niklas Ekdal som på DN Debatt (4/5) hävdade att blockpolitikens retorik ”ger ytterkantspartierna ännu mer inflytande” och att blockpolitiken ”kommer att leda till cynism, röstskolk, politikerförakt och framgångar för bisarra småpartier.” Dessa och andra liknande uttalanden utgår ofta från en rad påståenden som saknar stöd i modern forskning om politik. Vart och ett av dessa påståenden kommer på skam när de relateras till Surveyinstitutets resultat och annan statsvetenskaplig forskning. Leder den allt starkare blockpolitiken till ökad cynism och politikerförakt? Nej, resultaten från väljarundersökningarna genomförda på Statsvetenskapliga institutionen i Göteborg visar på motsatsen. Under de två senaste valen på 2000-talet – när blockpolitiken utvecklats och blivit allt starkare – har politikerföraktet minskat bland svenska väljare. Minskar blockpolitiken valdeltagandet till förmån för ökat röstskolk? Nej, internationell forskning visar på motsatsen. Länder som har proportionella val och flerpartisystem men där väljarna vet vilka regeringsalternativ de har att välja på – och kan rösta bort regeringsinnehavarna – tenderar att ha högt valdeltagande. Dessutom, som är fallet vad gäller blockpolitik, tenderar valdeltagandet att öka när kampen hårdnar mellan två olika alternativ och regeringsmakten tycks stå på spel. Detta känns också igen i svensk politik. I senaste riksdagsvalet – när blockpolitiken var stark – ökade valdeltagandet. I samband med att det borgerliga blocket tog fastare form på 1970-talet nåddes svenskt rekord i valdeltagande. Också i början av 1990-talet, då det borgerliga blocket samarbetade i regeringsställning, ökade valdeltagandet. Innebär blockpolitiken ett ökat stöd för små ytterlighetspartier? Nej, det finns inga belägg för att blockpolitiken ökar stödet till små partier utanför riksdagen. Det mesta pekar på att väljarnas intresse av att rösta på ett extremparti utanför riksdagen minskar vid en tät och intensiv kamp om regeringsmakten mellan två politiska block. I stället ökar väljarnas intresse av att få avgöra vem som skall regera landet de närmaste åren. Därmed kan intresset att rösta på partier som inte tillhör något av de politiska blocken sjunka. I stället söker väljarna rösta på det block som de sympatiserar mest med, eller i alla fall rösta emot det block som de tycker mest illa om. Inför riksdagsvalet 2010 är det Sverigedemokraterna som nosar på 4-procentspärren till riksdagen. I Surveyinstitutets frågeundersökning har en stor del av Sverigedemokraternas sympatisörer – 42 procent – också en uttalad sympati för något av de två politiska blocken. Det är främst denna grupp som kan tänkas överge Sverigedemokraterna för att i stället vara med och avgöra vinnaren av regeringsmakten. Ett sådant scenario kommer sannolikt främst att gynna det rödgröna blocket. Bland dem i Survey 2009 som tycker att Sverigedemokraternas är bästa parti sympatiserar 27 procent med det rödgröna blocket och 15 procent med den borgerliga alliansen. För den som önskar ökat valdeltagande, lägre politikermisstroende och frånvaro av små extremistpartier i riksdagen finns ingen anledning att rädas blockpolitiken. Surveyinstitutets undersökning visar i stället att svenska folket har starka sympatier för blockpolitiken. Magnus Hagevi fil dr i statsvetenskap, ledare för Surveyinstitutet vid Linnéuniversitetet Surveyinstitutet Surveyinstitutet genomför och presenterar undersökningar av det svenska samhället. Undersökningarna sker i samarbete med forskare inom statsvetenskap, massmedie- och kommunikationsvetenskap, sociologi, ekonomi och socionomi vid Linnéuniversitetet. Grunden för institutets verksamhet är undersökningar av svenska befolkningen i åldrarna 15–85 år. Undersökningarna rymmer frågor om bland annat samhälle, politik, demokrati, åsikter, uppväxttiden, massmedier, religion, stat och kommun och fritidsvanor. Källa: Linnéuniversitetet


”De rödgrönas skatteväg hotar samhällsekonomin”

Summary: Skatteexpert: De rödgrönas budgetförslag innebär en höjning av världens redan högsta skatt på arbete och långt högre marginalskatter än i något annat land.Avskaffandet av fjärde steget i jobbskatteavdraget innebär höjd skatt för cirka 3 miljoner människor. I högskattekommuner blir marginalskatten över 60 procent. De rödgröna har därmed fjärmat sig långt från skattereformen 1991, då marginalskatten begränsades till 50 procent. När det gäller fastighetsskatten går det inte att sätta likhetstecken mellan en högt taxerad fastighet och stark betalningsförmåga. Särskilt kännbar blir beskattningen om planerna på en förmögenhetsskatt blir verklighet. De rödgrönas budgetförslag slår in på fel väg. Vi behöver inte mera skatter, vi behöver mera arbete, skriver Sven-Olof Lodin.

Skatteförslagen i de rödgrönas vårbudgetmotion är ingen lättanalyserad materia. Ibland anges inga siffror alls, ibland kvittas skattehöjningar mot utgiftshöjningar (exempel minskning av jobbskatteavdrag mot skattereduktion för a-kasseavgift) trots att det kanske inte alls rör samma individer eller områden. Dessutom saknas exempel på hur skattehöjningarna slår för enskilda individer. För många skattskyldiga, särskilt för dem som arbetar, är det fråga om kännbara skattehöjningar. Några är särskilt viktiga att skärskåda närmare. I huvudsak ser det ut så här: Avskaffandet av fjärde steget av det så kallade jobbskatteavdraget innebär för en låginkomsttagare en skattehöjning på cirka 2 000 kr per år och för medel- och höginkomsttagare en höjning med cirka 3 000 kr. För dem som inte är med i a-kassan mildrar skattereduktionen för a-kasseavgiften inte alls skattehöjningen. Och de är många. De som har en avgift understigande 185 kr per månad är också förlorare. Sammanlagt får därmed cirka 3 miljoner människor höjd skatt, det vill säga större delen av arbetsstyrkan. Avtrappningen av jobbskatteavdraget på inkomster över 480 000 kr innebär en marginalskattehöjning på 1–2 procent, varigenom hela jobbskatteavdraget är försvunnet vid en inkomst på cirka 1,4 miljoner kr. Skattehöjningen är där drygt 15 000 kr. Den tvåprocentiga skattehöjningen fortsätter dock även på inkomster därutöver. Det innebär att världens redan högsta marginalskatt blir ännu högre, i högskattekommuner till och med över 60 procent. Då har man avlägsnat sig långt från den stora skattereformens tak på 50 procent, som den socialdemokratiska regeringen med stöd av Folkpartiet genomförde från 1991. I alla andra länder har trenden under 2000-talet varit sänkta marginalskatter. Det är bara vi som, efter den danska skattereformen, har en högsta inkomstskatt över 50 procent. Åtminstone socialdemokraterna borde fortfarande minnas de skadliga samhällsekonomiska konsekvenserna av Hagaöverenskommelsernas kraftiga marginalskatteskattehöjningar på 1970-talet, som genomfördes från inkomstlägena precis ovanför LO:s huvudgrupper. För en metallarbetare blev effekten att han måste få en löneökning på minst 20 procent för att hans reala inkomst efter skatt inte skulle sjunka. Den lönekostnadsinflation det kom att medföra gjorde att Sverige förlorade sin internationella konkurrenskraft och sin plats bland världens mest välbärgade stater. Det var på grund av detta som marginalskatten i skattereformen 1991 begränsades till 50 procent. De erfarenheterna borde vara lika viktiga i dag. En mer generell lättberäknad kostnadshöjning för hushållen utgör förslaget till höjning av bensinskatten med 49 öre. Den innebär för de flesta hushåll med en normal körsträcka en kostnadshöjning på cirka 1 000 kr utöver de höjningar av marknadspriset på bensin som samtidigt sker. I och för sig kan fastighetsskattens höjd diskuteras. Men progressiv fastighetsskatt av föreslagen typ är i vart fall en både orättvis och olämplig beskattningsmetod. Man kan inte som de rödgröna sätta likhetstecken mellan innehav av en högt taxerad fastighet och särskilt stark betalningsförmåga. Flertalet av dem som bor i villor med högt taxeringsvärde, det vill säga villaägare i storstadsregionerna, främst Storstockholm, är människor i vanliga inkomstlägen. 55 procent av dem har högst 480 000 kr i inkomst och utan annan nämnvärd förmögenhet än just villan. Den har de ofta köpt för många år sedan till lågt och överkomligt pris i områden som då inte var attraktiva. Storstadstillväxten och förändrade bostadspreferenser och inte villaägarens egna åtgärder är huvudorsaken till dagens höga prislägen. I dag skulle många av dessa villaägare inte ha en chans att köpa samma villa. För en så långsiktig investering som ett bostadsköp är förutsebarhet om framtida kostnader en nödvändighet. I motsats till andra förmögenhetstillgångar ger villan heller inte något likviditetstillskott för att betala den höjda skatten med. Många av de 41 000 villaägare som drabbas får svårigheter att betala skatten. Samtidigt måste man fråga sig vad det är för rättvisa i att boende i minst lika många och lika dyra bostadsrättslägenheter slipper undan den höjda skatten. Det statsfinansiella bidraget är dessutom försumbart. Särskilt kännbar blir beskattningen om de rödgröna planerna på en förmögenhetsskatt på 1 procent på förmögenheter som överstiger 2 miljoner kr för ensamstående och 4 miljoner kr för ett par, blir verklighet. Om bostadsvärden skall ingå i skatteunderlaget, och inget tyder på något annat, blir det för många villaägare fråga om skattehöjningar på både 20 000, 30 000 och 40 000 kr. Trixandet med obegränsade och skattefria uppskovsmöjligheter vid bostadsförsäljningar är också ett steg i fel riktning. Detta ökar problemen med de gigantiska uppskovsbeloppen på redan nu över 200 miljarder kr. Ingen vet när och om skattekrediterna kommer att betalas. Den gamla förmögenhetsskatten var vår mest orättvisa och samhällsekonomiskt mest skadliga skatt med starkt snedvridande effekter på investeringsinriktning och prisbildning på bland annat jordbruks- och skogsfastigheter och andra förmögenhetsskattefria tillgångar. Skatten kostade därigenom landet mer än den gav staten och var genom sin konstruktion lätt att till stora delar undgå för de verkligt förmögna, medan vanliga sparare och villaägare var dem som drabbades hårdast. Tre tidigare socialdemokratiska finansministrar har också deklarerat att förmögenhetsskatten var en dålig skatt som inte bör återinföras. Även Thomas Östros erkände – om än inte officiellt – under sin tid som skatteminister att den borde avskaffas. Ett försök till sammanfattning av effekterna av några av de rödgröna skattehöjningarna i kronor för dem med arbetsinkomster i olika inkomstlägen redovisas separat på webben (DN.se/debatt). Ingen kommer undan, även om några grupper kompenseras med höjda subventioner. Sammantaget innebär i många fall de till synes låga procentuella förändringarna stora nominella belopp i skattehöjningar för de enskilda skattebetalarna. Ser man på det samlade resultatet är det ett allvarligt avsteg från de principer som den stora blocköverskridande skattereformen 1991 byggde på och som vårt system fortfarande bygger på. De får inte överges så lättvindigt som de rödgröna nu avser med höjning av världens redan högsta skatt på arbete och långt högre marginalskatter än i skattereformen och än i något annat land. Härmed slår de rödgröna in på fel väg, som i förlängningen kommer att allvarligt skada den svenska samhällsekonomin. Det är inte mera skatter på arbete vi behöver utan mera arbete. Sven-Olof Lodin professor i finansrätt


Summary: Skatteexpert: De rödgrönas budgetförslag innebär en höjning av världens redan högsta skatt på arbete och långt högre marginalskatter än i något annat land. Avskaffandet av fjärde steget i jobbskatteavdraget innebär höjd skatt för cirka 3 miljoner människor. I högskattekommuner blir marginalskatten över 60 procent. De rödgröna har därmed fjärmat sig långt från skattereformen 1991, då marginalskatten begränsades till 50 procent. När det gäller fastighetsskatten går det inte att sätta likhetstecken mellan en högt taxerad fastighet och stark betalningsförmåga. Särskilt kännbar blir beskattningen om planerna på en förmögenhetsskatt blir verklighet. De rödgrönas budgetförslag slår in på fel väg. Vi behöver inte mera skatter, vi behöver mera arbete, skriver Sven-Olof Lodin.

Skatteförslagen i de rödgrönas vårbudgetmotion är ingen lättanalyserad materia. Ibland anges inga siffror alls, ibland kvittas skattehöjningar mot utgiftshöjningar (exempel minskning av jobbskatteavdrag mot skattereduktion för a-kasseavgift) trots att det kanske inte alls rör samma individer eller områden. Dessutom saknas exempel på hur skattehöjningarna slår för enskilda individer. För många skattskyldiga, särskilt för dem som arbetar, är det fråga om kännbara skattehöjningar. Några är särskilt viktiga att skärskåda närmare. I huvudsak ser det ut så här: Avskaffandet av fjärde steget av det så kallade jobbskatteavdraget innebär för en låginkomsttagare en skattehöjning på cirka 2 000 kr per år och för medel- och höginkomsttagare en höjning med cirka 3 000 kr. För dem som inte är med i a-kassan mildrar skattereduktionen för a-kasseavgiften inte alls skattehöjningen. Och de är många. De som har en avgift understigande 185 kr per månad är också förlorare. Sammanlagt får därmed cirka 3 miljoner människor höjd skatt, det vill säga större delen av arbetsstyrkan. Avtrappningen av jobbskatteavdraget på inkomster över 480 000 kr innebär en marginalskattehöjning på 1–2 procent, varigenom hela jobbskatteavdraget är försvunnet vid en inkomst på cirka 1,4 miljoner kr. Skattehöjningen är där drygt 15 000 kr. Den tvåprocentiga skattehöjningen fortsätter dock även på inkomster därutöver. Det innebär att världens redan högsta marginalskatt blir ännu högre, i högskattekommuner till och med över 60 procent. Då har man avlägsnat sig långt från den stora skattereformens tak på 50 procent, som den socialdemokratiska regeringen med stöd av Folkpartiet genomförde från 1991. I alla andra länder har trenden under 2000-talet varit sänkta marginalskatter. Det är bara vi som, efter den danska skattereformen, har en högsta inkomstskatt över 50 procent. Åtminstone socialdemokraterna borde fortfarande minnas de skadliga samhällsekonomiska konsekvenserna av Hagaöverenskommelsernas kraftiga marginalskatteskattehöjningar på 1970-talet, som genomfördes från inkomstlägena precis ovanför LO:s huvudgrupper. För en metallarbetare blev effekten att han måste få en löneökning på minst 20 procent för att hans reala inkomst efter skatt inte skulle sjunka. Den lönekostnadsinflation det kom att medföra gjorde att Sverige förlorade sin internationella konkurrenskraft och sin plats bland världens mest välbärgade stater. Det var på grund av detta som marginalskatten i skattereformen 1991 begränsades till 50 procent. De erfarenheterna borde vara lika viktiga i dag. En mer generell lättberäknad kostnadshöjning för hushållen utgör förslaget till höjning av bensinskatten med 49 öre. Den innebär för de flesta hushåll med en normal körsträcka en kostnadshöjning på cirka 1 000 kr utöver de höjningar av marknadspriset på bensin som samtidigt sker. I och för sig kan fastighetsskattens höjd diskuteras. Men progressiv fastighetsskatt av föreslagen typ är i vart fall en både orättvis och olämplig beskattningsmetod. Man kan inte som de rödgröna sätta likhetstecken mellan innehav av en högt taxerad fastighet och särskilt stark betalningsförmåga. Flertalet av dem som bor i villor med högt taxeringsvärde, det vill säga villaägare i storstadsregionerna, främst Storstockholm, är människor i vanliga inkomstlägen. 55 procent av dem har högst 480 000 kr i inkomst och utan annan nämnvärd förmögenhet än just villan. Den har de ofta köpt för många år sedan till lågt och överkomligt pris i områden som då inte var attraktiva. Storstadstillväxten och förändrade bostadspreferenser och inte villaägarens egna åtgärder är huvudorsaken till dagens höga prislägen. I dag skulle många av dessa villaägare inte ha en chans att köpa samma villa. För en så långsiktig investering som ett bostadsköp är förutsebarhet om framtida kostnader en nödvändighet. I motsats till andra förmögenhetstillgångar ger villan heller inte något likviditetstillskott för att betala den höjda skatten med. Många av de 41 000 villaägare som drabbas får svårigheter att betala skatten. Samtidigt måste man fråga sig vad det är för rättvisa i att boende i minst lika många och lika dyra bostadsrättslägenheter slipper undan den höjda skatten. Det statsfinansiella bidraget är dessutom försumbart. Särskilt kännbar blir beskattningen om de rödgröna planerna på en förmögenhetsskatt på 1 procent på förmögenheter som överstiger 2 miljoner kr för ensamstående och 4 miljoner kr för ett par, blir verklighet. Om bostadsvärden skall ingå i skatteunderlaget, och inget tyder på något annat, blir det för många villaägare fråga om skattehöjningar på både 20 000, 30 000 och 40 000 kr. Trixandet med obegränsade och skattefria uppskovsmöjligheter vid bostadsförsäljningar är också ett steg i fel riktning. Detta ökar problemen med de gigantiska uppskovsbeloppen på redan nu över 200 miljarder kr. Ingen vet när och om skattekrediterna kommer att betalas. Den gamla förmögenhetsskatten var vår mest orättvisa och samhällsekonomiskt mest skadliga skatt med starkt snedvridande effekter på investeringsinriktning och prisbildning på bland annat jordbruks- och skogsfastigheter och andra förmögenhetsskattefria tillgångar. Skatten kostade därigenom landet mer än den gav staten och var genom sin konstruktion lätt att till stora delar undgå för de verkligt förmögna, medan vanliga sparare och villaägare var dem som drabbades hårdast. Tre tidigare socialdemokratiska finansministrar har också deklarerat att förmögenhetsskatten var en dålig skatt som inte bör återinföras. Även Thomas Östros erkände – om än inte officiellt – under sin tid som skatteminister att den borde avskaffas. Ett försök till sammanfattning av effekterna av några av de rödgröna skattehöjningarna i kronor för dem med arbetsinkomster i olika inkomstlägen redovisas separat på webben (DN.se/debatt). Ingen kommer undan, även om några grupper kompenseras med höjda subventioner. Sammantaget innebär i många fall de till synes låga procentuella förändringarna stora nominella belopp i skattehöjningar för de enskilda skattebetalarna. Ser man på det samlade resultatet är det ett allvarligt avsteg från de principer som den stora blocköverskridande skattereformen 1991 byggde på och som vårt system fortfarande bygger på. De får inte överges så lättvindigt som de rödgröna nu avser med höjning av världens redan högsta skatt på arbete och långt högre marginalskatter än i skattereformen och än i något annat land. Härmed slår de rödgröna in på fel väg, som i förlängningen kommer att allvarligt skada den svenska samhällsekonomin. Det är inte mera skatter på arbete vi behöver utan mera arbete. Sven-Olof Lodin professor i finansrätt Sven-Olof Lodin Sven Olof Lodin var professor i finansrätt vid Stockholms universitet fram till 1989. Därefter var han Svenskt Näringslivs sakkunnige i skattefrågor och vice vd i Industriförbundet. Han har suttit som representant i en rad svenska och internationella utredningar och gick i pension 1998. I sin bok ”Professorn som blev näringslivstorped” (Ekerlids förlag 2009) skildrar han det svenska skattesystemets utveckling sedan Ernst Wigforss tid och ger en bild av det politiska spelet bakom kulisserna. Tabell Sven-Olof Lodins undersökning


”Bara 7,5 procent av länets hus får höjd fastighetsskatt”

Summary: Socialdemokraterna: Nya siffror visar att fler småhusägare i Stockholms län får sänkt skatt med vårt förslag. Riksdagens utredningstjänst har undersökt den samlade effekten av våra fastighetsskatteförslag. Resultatet visar att mer än dubbelt så många småhusägare i Stockholms län får sänkt skatt jämfört med dem som får höjd. Vår uppfattning är att gränsen för den extra fastighetsskatten bör höjas 2012, skriver fem ledande socialdemokrater.

Vi socialdemokrater är övertygade om att det som är bra för Stockholm också är bra för Sverige. Därför vill vi genomföra åtgärder som skapar jobb och tillväxt, samtidigt som vi förenklar vardagen för oss som bor i Stockholm. När regeringen tillträdde sade statsministern att de borgerliga skulle utvärderas på jobbfrågan. Krisen fritar inte regeringen från ansvar för sitt misslyckande med jobben. 100.000 jobb har gått förlorade. I Stockholms län ökade antalet långtidsarbetslösa med 60 procent senaste året. Fler behöver socialbidrag och kostnaderna stiger i 90 procent av kommunerna. Bidragsexplosionen hotar kvaliteten i skola, vård och omsorg. Jobben kommer inte, men klyftorna ökar. Klyftan mellan rik och fattig är på många sätt som störst i Stockholmsregionen. I delar av Stockholm med hög arbetslöshet har den ökat allra mest: som värst en dubblering. Ökade klyftor med fler i utanförskap ökar otryggheten för alla. Vi är övertygade om att Sverige och Stockholm behöver en ny färdriktning med sunda statsfinanser, fler jobb och minskade klyftor. Fler bostäder. Bostadsbristen förvärras, särskilt för unga och studenter. Ett investeringsstöd stimulerar byggandet av hyresrätter. Det skapar förutsättningar för kommunala program för att bygga 14 000 små lägenheter för unga i Stockholms län. Vi vill starta ett miljardprogram för att lyfta miljonprogramsområdena. Vi vill utvidga rot-avdraget till att omfatta bostadsrättsföreningar och hyreshus. Snabbare och bättre resor. Vi investerar 10 miljarder mer i infrastrukturen för järnväg, tunnelbana, pendeltåg och cykelbanor i Stockholms län. Utbildning ger jobb. Vi föreslår 10 000 fler utbildnings- och praktikplatser i Stockholmsregionen. Mer pengar till välfärden. Vi vill investera nära 2 miljarder kronor av statliga medel i höjd kvalitet i Stockholms sjukvård, i skolor och förskolor. Barnomsorg när den behövs. Vi vill använda 100 miljoner för att göra barnomsorgen mer tillgänglig på kvällar och helger. Bort med klyftan mellan pension och lön. Vi lovar att ta bort klyftan mellan lön och pension om vi vinner valet. Den borgerliga regeringen vill ha den kvar. Sänkt boendeskatt för flertalet. För att finansiera våra investeringar i jobb och välfärd måste de med höga inkomster eller med stora förmögenheter bidra lite mer. Det är rättvist. De borgerliga partierna lovade att avskaffa fastighetsskatten. Så har inte skett. Numera beskattas ett radhus i Farsta lika hårt som en lyxvilla i Danderyd. En retroaktiv skatt har införts på uppskov med reavinstskatten. Det är inte rättvist. Vi vill ge villaägarna lugn och ro. Därför kommer den nuvarande modellen för fastighetsskatt att kvarstå med några tydliga förändringar. De som har dyra villor, värda över cirka sex miljoner (det vill säga ett taxeringsvärde om 4,5 miljoner eller mer) får höjd skatt. Det berör cirka 21 000 eller 7,5 procent av husen i Stockholms län. Begränsningsregeln utvidgas så att fler småhusägare omfattas och skyddas av höjningen. Ingen ska betala mer än 4 procent av sin inkomst i fastighetsskatt för sitt boende. Detta betyder att en ensamstående kvinnlig pensionär med en genomsnittlig pension helt skyddas från höjningar. Uppskovsskatten och begränsningen för uppskov tas successivt bort. Över hälften av samtliga uppskov finns i Stockholmsregionen. I ett första steg avskaffas uppskovsskatten upp till 200 000 kronor. Vi kan i dag presentera en ny undersökning av Riksdagens utredningstjänst som visar att den samlade effekten av våra förslag till förändringar av fastighetsskatten för småhusägare innebär att mer än dubbelt så många i Stockholms län får sänkt skatt jämfört med antalet som får höjd skatt. (Se hela undersökningen på DN.se/debatt). Det beror på den sänkta skatten på uppskov och sänkt skatt för villaägare med låga inkomster. Utöver denna gynnsamma fördelning av skatten för dem som äger småhus kommer de positiva privatekonomiska effekterna av att vi sänker skatten för hyresfastigheter och bostadsrättsföreningar. Den skattesänkningen öppnar för sänkta hyror och månadsavgifter. Vår uppfattning är att gränsen för vilka som ska betala extra fastighetsskatt bör höjas 2012 när nästa fastighetstaxering genomförs. Regeringen vill fortsätta på den inslagna vägen – med fyra år till av ofinansierade skattesänkningar. Mot vår konkreta politik för fler jobb och bättre välfärd står ökade klyftor och fortsatta uppsägningar i skolan, vården och välfärden. Mona Sahlin Thomas Östros Thomas Bodström Carin Jämtin Ilija Batljan Tabell Så slår S:s förslag till fastighetsskatt i Stockholms län


”Svenskarna blir alltmer positiva till invandrare”

Summary: Ny rapport från SOM-institutet: Svenska folket är mer generöst mot invandrare än tidigare – trots mobiliseringsförsök från Sverigedemokraterna.

Aldrig tidigare har svenskarnas attityder till invandrare varit så accepterande som nu. Även inställningen till flyktingmottagandet är mer positiv i dag än när mätningarna började 1993. Störst acceptans till invandringen finns i storstäderna, bland kvinnor och yngre. Bland riksdagspartiernas sympatisörer är det Moderaterna som är mest skeptiska. Miljöpartiets anhängare är minst skeptiska. Folkpartiets sympatisörer är mindre toleranta mot invandrares religionsutövning i dag än för sjutton år sedan. Trots mobiliseringsförsök är grupperna som motsätter sig invandring fortfarande en perifer politisk subkultur, skriver Marie Demker. Sedan 1990-talets början har svenskarnas generella attityd till invandrare blivit allt mer positiv. Aldrig tidigare – inom SOM-undersökningens ram – har svenskarnas attityder till invandrare varit så accepterande som nu. Attityden till flyktingmottagandet har också blivit mindre negativ sedan 1993 och SOM-undersökningen 2009 visar ingen signifikant förändring av attityden sedan året innan. Undersökningen kommer i sin helhet att redovisas i SOM-rapporten ”Nordiskt ljus” (red Holmberg & Weibull) som utkommer i juni månad. Genom att vid upprepade tillfällen låta svenska folket ta ställning till en rad klassiska så kallade toleranspåståenden är det möjligt att fördjupa analysen av svenskarnas attityder till invandrare och flyktingar under en längre tidsperiod. Sedan 1993 har jag vid sex olika tillfällen på det sättet analyserat attityder till ”utlänningar” och ”invandrare”. Tidsserien visar att hösten 1993 ansåg mer än hälften av svenskarna (52 procent) att det ”finns för många utlänningar” i det svenska samhället. Hösten 2009 är den andelen endast 36 procent. Påståendet gestaltar attityden till människor från andra delar av världen på samhällelig nivå, alltså hur vi generellt uppfattar det svenska samhällets blandning av människor. Vanligtvis är människor mer accepterande till generella samhällsförändringar som inte berör den egna livsstilen på det privata planet. Särskilt intressant blir det därför att också acceptansen av att invandrare skulle bli en del av den egna familjen har ökat. Hösten 1993 skulle en fjärdedel (25 procent) av svenskarna ”inte tycka om att få en invandrare från en annan del av världen ingift i familjen”. Hösten 2009 är den andelen endast 12 procent. Den privata acceptansen har således blivit större i samma takt som den samhälleliga. Störst acceptans både privat och samhälleligt finns i storstäderna, bland kvinnor och bland de yngre. Skillnaderna är i allmänhet ganska små och mönstret har förblivit detsamma under lång tid. Bland riksdagspartiernas sympatisörer är det Moderaternas sympatisörer som är mest skeptiska till ”utlänningar” (38 procent) och Miljöpartiets sympatisörer som är minst skeptiska (20 procent). Mönstret är detsamma avseende invandrares ingifte i den egna familjen, med Moderaternas sympatisörer som mest skeptiska (13 procent) och Miljöpartiets sympatisörer som minst skeptiska (6 procent). Stödet för invandrares religionsfrihet har inte förändrats sedan 1993, och i dag menar fortfarande runt 40 procent att den som kommer från ett annat land skall ha full frihet att utöva sin religion i Sverige. Stödet för invandrares fulla religionsfrihet är något större bland män än bland kvinnor, större i städer och särskilt i storstäderna samt bland de yngre. Bland riksdagspartiernas sympatisörer är det miljöpartister (56 procent) och vänsterpartister (53 procent) som i störst utsträckning stöder invandrares möjlighet att fritt få utöva sin religion i Sverige. Lägst är stödet bland centerpartister (30 procent). Den enda tydliga förändringen bland partisympatisörerna är att stödet för invandrares rätt att fritt få utöva sin religion varit nedåtgående bland folkpartister sedan 1993. Hösten 1993 instämde 63 procent av folkpartisterna i påståendet att invandrare skulle ha rätt att fritt utöva sin religion i Sverige, i dag är andelen nere i 41 procent. Även viljan att ta emot flyktingar i Sverige har ökat sedan 1990-talets början. År 1992 uppgick andelen som tyckte att det var ett bra förslag att ”ta emot färre flyktingar” till 65 procent, år 2009 har den andelen minskat till 46 procent. Motsvarande andel de senaste åren har varit 46 procent år 2006, 49 procent år 2007 samt 45 procent år 2008. Den svenska flyktingopinionen har de senaste åren således varit stabil och mer generös än vad den var i början av 1990-talet. Bland partisympatisörerna år 2009 är grundmönstret detsamma som tidigare med moderata sympatisörer som mest negativa till flyktingmottagande (55 procent vill minska) och miljöpartister som mest positiva (23 procent vill minska). Det parti som på allvar försökt göra invandringspolitiken och integrationspolitiken till en valfråga inför 2010 års val är Sverigedemokraterna. I deras sympatisörsgrupp återfinns också ett starkt motstånd mot såväl invandring som invandrare. Bland Sverigedemokraternas sympatisörer anser 95 procent att det är ett bra förslag att ”ta emot färre flyktingar” i Sverige (46 procent i hela befolkningen). Bland Sverigedemokraternas sympatisörer anser 88 procent att det ”finns för många utlänningar” i Sverige jämfört med 36 procent i befolkningen. Och 55 procent av dem skulle inte vilja få en ”invandrare” ingift i familjen jämfört med 12 procent i befolkningen. Bland Sverigedemokraterna stödjer endast 11 procent invandrares religionsfrihet att jämföra med 38 procent bland befolkningen. Även en jämförelse med de mest skeptiska av riksdagspartiernas sympatisörer visar ett stort glapp. Sverigedemokraternas sympatisörer är således dramatiskt mycket mer negativa än alla övriga partiers sympatisörer oavsett om det gäller flyktingpolitik eller acceptans av människor från andra delar av världen. Den svenska allmänheten har inte blivit mer negativ till vare sig invandrare eller flyktingar under de senaste 20 åren. Tvärtom är opinionen generellt mer generös i dag. Och trots mobiliseringsförsök så är de grupper som motsätter sig invandring fortfarande mycket små och representerar en ur politisk synvinkel perifer politisk subkultur. Marie Demker professor i statsvetenskap, Göteborgs universitet och Södertörns högskola


”Elever ska inte vara med och bestämma lärarens lön”

Summary: Utbildningsminister Jan Björklund: Den nya Göteborgs-modellen för lönesättning av lärare rubbar hela maktbalansen i klassrummet.Eleverna ska ha inflytande i skolan i takt med stigande ålder och mognad. Några kommuner har dock fattat radikala beslut om hur lärarnas löner ska bestämmas: eleverna ska offentligt utvärdera sina lärare och dessa betyg ska kunna ligga till grund för en lärares löneutveckling. När en lärare sätter betyg är utgångspunkten läroplanens kriterier. En lärare har utbildning, yrkeserfarenhet och tjänsteansvar. En elev som sätter betyg på sin lärare har däremot inget ansvar alls. Ingenstans i arbetslivet sätter medarbetarna chefens lön. Varför denna modell ska tillämpas i skolan, där eleverna inte ens är myndiga, är svårt att förstå, skriver Jan Björklund.

Några kommuner har på senare tid fattat radikala beslut om hur lärarnas löner ska bestämmas. Eleverna ska utvärdera lärarna och utvärderingarna kommer att bli offentliga. I praktiken är det en form av betygssättning på lärarna och betygen ska kunna ligga till grund för lärarens löneutveckling. Dessa beslut är djupt olyckliga och riskerar att fortsätta sänka läraryrkets status och attraktionskraft. Själva idén är totalt feltänkt. Göteborg är den största enskilda kommunen som fattat detta beslut. Även Sollentuna kommun har nyligen gjort detsamma. Besluten har fattats, eller understötts, av kommunalpolitikerna. Även i Malmö kommun har likartade beslut fattats. Tyvärr riskerar de här idéerna att sprida sig som ringar på vattnet, inte minst för att de som drivit fram besluten är några av Sveriges ledande kommunala politiker; kommunalrådet Annelie Hulthén (S) i Göteborg nämns som en tänkbar socialdemokratisk skolminister vid en rödgrön valseger. Ilmar Reepalu (S) i Malmö är den ledande socialdemokraten i Sveriges Kommuner och landsting (SKL) och har under lång tid ägnat sig åt att ta strider mot den svenska lärarkåren. Barn- och ungdomsnämndens ordförande i Sollentuna är även ordförande i SKL:s utbildningsberedning. Man hymlar inte heller med att elevernas betyg på lärarna ska kunna ligga till grund för lönesättningen. Göteborgs skolkommunalråd Ann Lundgren (S) bekräftar i en intervju i Göteborgs-Posten den 4 mars att elevernas ”utvärdering” är en del i lönesättningen. I Sollentuna skriver nämndens ordförande i protokollet att ”utvärderingen” kan finnas med som en faktor vid lönesättningen. Självklart ska lärarna lyssna på eleverna. Eleverna ska ha ett inflytande i skolan i takt med stigande ålder och mognad. Men maktbalansen mellan lärare och elev i klassrummet kan rubbas betänkligt med den nya Göteborgs-modellen för lönesättning av lärare. Lärare utövar ledarskap i klassrummet, och i detta ingår också att fatta obekväma beslut. En lärare ger ibland fler läxor än vad vissa elever uppskattar och ibland sätter en lärare ett lägre betyg på en elev än vad eleven själv anser sig förtjäna. Ibland måste lärare säga ifrån ordentligt för att upprätthålla ordning. Ibland måste lärare anmäla elever till rektor eller lämna information till föräldrar som eleven inte önskar. En ansvarskännande lärare är inte alltid populär hos alla elever. Om eleverna ska sätta betyg på sina lärare måste man inse att risken är påtaglig att vissa elever utnyttjar tillfället att ge igen för något som eleven är missnöjd med. Eleven behöver inte efteråt ta ansvar för sin bedömning, trots att den kan få långtgående konsekvenser för den enskilda läraren. Elever och lärare befinner sig på samma arbetsplats, men på helt olika villkor. Eleverna går i skolan under skolplikt, och är där för att förbereda sig för vuxenlivet. De har ännu inte den mognad och de livserfarenheter som vuxna människor i regel har. Många lärare vittnar om hur ökade möjligheter att anmäla lärare till Skolinspektionen, Barn- och elevombudet och andra statliga ombudsmän och myndigheter gör att lärare tvekar att ingripa i konfliktfyllda situationer. Få lärare vill bli anmälda, även om det långt senare klaras ut att inget fel begåtts. Men under tiden är det obehagligt och riskerar ofta att uppmärksammas stort lokalt. Risken finns att lärare undviker att ta konflikter med elever, om de vet att eleven kan ge igen i lönesättningen. Som argument för att eleverna ska betygsätta lärarna har även anförts att lärarna minsann sätter betyg på eleverna. Men den jämförelsen håller inte, enligt min mening. Läraren sätter betyg utifrån läroplanens krav med betygskriterier. Läraren har utbildning, yrkeserfarenhet och står framför allt under tjänsteansvar. I regeringens skolreformer ska dessutom bara legitimerade lärare få sätta betyg och betygssättningen ska granskas av Statens skolinspektion. En elev som sätter betyg på sin lärare har däremot inget ansvar alls efteråt och behöver inte motivera sig, trots att betyget kan få konsekvenser för lärarens lön och framtid. Från liberal utgångspunkt är det en självklarhet med individuell lönesättning, även för lärare. Den som är duktig och ambitiös i sin yrkesutövning ska belönas i lönekuvertet. Enligt min mening har individualiseringen i lönesättningen inte fått tillräckligt genomslag. Skillnaderna i löner mellan olika lärare bör kunna vara större. Det är en viktig del i statushöjningen för läraryrket att ambition, ansträngning och goda prestationer också premieras. Men det är lika självklart att det är arbetsgivaren och arbetsledningen som ska sätta lönen efter sedvanliga förhandlingar med parterna. Kommuner som fattar beslut om att eleverna ska delta i lönesättningen för sina lärare förstår inte skolans utmaningar. Läraryrkets status måste höjas. Folkpartiets uppfattning är att skolan borde återförstatligas, och den här typen av kommunala beslut exponerar tydligt varför. Ingen annanstans i arbetslivet är det medarbetaren som sätter chefens lön. Varför denna modell skulle tillämpas just i skolan, där eleverna inte ens är myndiga, är en svårförståelig tanke. Syftet med idén är säkert inte att nedvärdera läraryrket, men det som är alarmerande är att konstruktörerna av denna idé inte inser att det är just detta som systemet riskerar att leda till. Läraryrket är Sveriges viktigaste yrke. Yrket måste lyftas för framtiden, inte sänkas. Jan Björklund utbildningsminister (FP)


”Inför en hög miljöpremie till alla som köper elbilar”

Summary: Centerpartiet i ny rapport om ”vägen ut ur fossilsamhället”: Stimulera utvecklingen av elbilar. Ge 30 000–50 000 kronor till bilar som släpper ut mindre än 50 gram koldioxid.Sverige behöver en snabb och storskalig introduktion av elbilar. Med dagens styrmedel slutar introduktionen med små serier eller testfordon. Utvecklingen behöver därför stimuleras med bland annat en ny grön bilpremie på 30 000–50 000 kronor för konsumenter som köper en bil som släpper ut mindre än 50 gram per kilometer. Den lägre förmånsbeskattningen för miljöbilar bör fortsätta och ytterligare nedsättningar göras för elbilar och laddhybrider. Ett nationellt program för samordnade inköp av elbilar bör också införas. Det är utsläppen vi ska jaga, inte bilisterna eller bilarna, skriver Maud Olofsson och Andreas Carlgren.

Sverige är ett stort land och vi är beroende av transporter. Bilen är nödvändig. Men vi behöver resa på klimatets villkor. Att ställa om den svenska bilparken och minska utsläppen från transportsektorn är en avgörande framtidsfråga i linje med de mål för framtidens Sverige som Centerpartiet redovisat. Vi har i regeringen höjt klimatambitionen. Sverige ska göra sig oberoende av fossil energi. Om tio år ska klimatutsläppen ha minskat med 40 procent jämfört med 1990. Om 40 år ska Sverige inte ha några nettoutsläpp alls i atmosfären. Det är en kraftig ambitionshöjning, där den tidigare regeringen lämnade efter sig ett mål på minskning med 4 procent till år 2012. Utsläppen från transportsektorn är den stora utmaningen. När övriga sektorer har minskat utsläppen, har transportsektorn fått fortsätta att öka och står nu för en tredjedel av utsläppen. Regeringen ärvde Europas mest bränsleslukande bilar. Nu ändras det snabbt! Förra året upplevde vi ett trendbrott, då koldioxidutsläppen från vägtrafiken minskade. Detta trots att trafiken, särskilt personbilstrafiken, ökade. Med miljöbilspremie och senare skattebefrielse för miljöbilar har vi upplevt en miljöbilsboom. I december 2005 fanns 23 000 miljöbilar. Nu rullar närmare 300 000 miljöbilar på våra vägar! Utsläppen från nya bilar har minskat kraftigare de senaste fyra åren än vad de sammantaget gjort under 15 år före alliansregeringen. Med skattebefrielse på förnybara bränslen och höjd skatt på bensin och diesel under mandatperioden har prisskillnaden mellan förnybart och bensin upprätthållits. Försäljningen av etanol har ökat åtta gånger och av biogas tre gånger under mandatperioden. Den omställning som vi nu har påbörjat behöver inte bara fortsätta, utan intensifieras. Regeringen har beslutat att Sverige år 2030 ska ha en fossiloberoende fordonsflotta. De allra flesta vägfordon ska kunna drivas på annat än fossil energi. Fordonsflottan byts ut på cirka 15 år. Investeringar kräver tid. Åtgärderna nästa mandatperiod är därmed avgörande. Centerpartiet presenterar i dag rapporten ”En grön bilpark – Sverige visar vägen ut ur fossilsamhället” med ytterligare åtgärder för att resa på klimatets villkor. Vi vill att Sverige ska vara en förebild och föregångare genom att vi ställer krav och stimulerar fram ny teknik och bilar som kör på miljövänliga bränslen. Oppositionens förslag om en kilometerskatt på 170 000 kronor per lastbil och bensinskattehöjning på 50 öre, utan motsvarande inkomstskattesänkning, innebär kraftiga kostnadsökningar för svensk basindustri och åkerinäring. Det är också ett hårt slag mot landsbygdens folk som är beroende av bilen varje dag. Utöver detta slänger man miljoner i sjön för att bygga om gamla bilar. Regeringen har redan presenterat ett omfattande klimatskattepaket som träder i kraft kommande årsskifte och genomförs stegvis de kommande åren. Klimatskattepaketet minskar sammanlagt utsläppen med drygt fyra gånger mer än en bensinskattehöjning på 50 öre och sker samtidigt som vi genomför andra skattesänkningar. Vi är övertygade om att det nu krävs andra åtgärder för att ställa om fordonsparken än att i ekonomikrisens spår göra det dyrare att transportera gods och människor. En politik för en grön bilpark är även en politik för jobb och tillväxt. Centerpartiet föreslår bland annat: 1). Satsning på forskning och utveckling.Tre miljarder kronor har satsats på ett nytt forsknings- och utvecklingsbolag för att främja grön teknikutveckling och alternativa drivmedel. 450 miljoner kronor om året satsas från staten på fordonsforskning tillsammans med motsvarande insats från branschen.Satsningen bör fortsätta och inriktas på den senaste tekniken, som utveckling av batterier för elbilar. 2). Marknadsintroduktion av bilar med låga utsläpp.Framtidens bilpark är en mix av olika tekniker och bränslen. Dagens fossilbilar fasas ut och biobränslen ersätter fossilbränslen. År 2030 dominerar elbilar i de större städerna, medan hybrider med kombination av el och biodrivmedel ersätter dagens familjebil. Det kräver en snabb introduktion av elbilar. Redan nästa år räknar biltillverkarna att elbilar introduceras på marknaden. Med dagens styrmedel slutar introduktionen med små serier eller testfordon. Utvecklingen behöver stimuleras. Stimulansen för miljöbilar i förmånsbeskattningen bör fortsätta.En stor del av de nya miljöbilar som säljs i Sverige är förmånsbilar, som hjälper att introducera ny teknik och skapar i nästa led en andrahandsmarknad. Den särskilda nedsättningen bör fortsätta med ytterligare nedsättningar för elbilar och laddhybrider. Ett nationellt program för samordnade statliga inköp av elbilar bör införas.Regeringen har beslutat att alla bilar som staten köper in ska vara miljöbilar. En särskild satsning på elbilar bör göras i nästa steg. En grön bilpremie på 30 000–50 000 kronor bör införas för konsumenter som köper en bil som släpper ut mindre än 50 gram koldioxid per kilometer.Premien ska vara teknikneutral under utsläppskravet på 50 gram, men stimulera till inköp av bil som drivs av den allra senaste tekniken, i dagsläget el- och laddhybrider. Tekniken är ny och dyrare och premien behöver vara avsevärt högre än tidigare miljöbilspremie. 3). Utveckling och marknadsintroduktion av effektiva biodrivmedel och laddningsmöjligheter. Fortsatta satsningar behöver göras både för användning och teknikutveckling av framtidens biodrivmedel och laddinfrastruktur. Fullskaliga utvecklingsanläggningar bör byggas redan nästa mandatperiod. Sverige bör satsa på att bli värd för minst en av EU:s gemensamma pilotanläggningar för nya generationens effektiva biodrivmedel.Alliansregeringen har avsatt 875 miljoner kronor för kommersialisering av ny energiteknik, vilket gått till demonstrationsanläggningar för andra generationens biodrivmedel. Skattebefrielsen för biodrivmedel bör fortsätta även efter 2013. En strategi för ökad och effektiv biogasanvändning bör utvecklas.Det är viktigt med långsiktiga spelregler både för konsument och industri. I det nationella demonstrationsprogrammet som införs bör även uppbyggnad av laddinfrastruktur ingå.Utbyggnaden av laddinfrastrukturen bör ske tillsammans med branschen. En storskalig introduktion av elbilar kräver ökad kunskap om till exempel snabbladdning, laddstandarder, betalningssystem etcetera. Vi kommer också driva på för standardiserad teknik i EU. Vi ska jaga utsläppen, inte bilisterna eller bilarna. Vi gör nu en satsning, förutsatt att det samhällsekonomiska läget så tillåter. Den kraftiga omställningen av fordonsparken vi har inlett gemensamt i Sverige behöver fortsätta. Det ledarskapet behövs för att klara klimatutmaningen. Maud Olofsson partiledare (C) Andreas Carlgren miljöminister (C)


Summary: Centerpartiet i ny rapport om ”vägen ut ur fossilsamhället”: Stimulera utvecklingen av elbilar. Ge 30 000–50 000 kronor till bilar som släpper ut mindre än 50 gram koldioxid. Sverige behöver en snabb och storskalig introduktion av elbilar. Med dagens styrmedel slutar introduktionen med små serier eller testfordon. Utvecklingen behöver därför stimuleras med bland annat en ny grön bilpremie på 30 000–50 000 kronor för konsumenter som köper en bil som släpper ut mindre än 50 gram per kilometer. Den lägre förmånsbeskattningen för miljöbilar bör fortsätta och ytterligare nedsättningar göras för elbilar och laddhybrider. Ett nationellt program för samordnade inköp av elbilar bör också införas. Det är utsläppen vi ska jaga, inte bilisterna eller bilarna, skriver Maud Olofsson och Andreas Carlgren.

Sverige är ett stort land och vi är beroende av transporter. Bilen är nödvändig. Men vi behöver resa på klimatets villkor. Att ställa om den svenska bilparken och minska utsläppen från transportsektorn är en avgörande framtidsfråga i linje med de mål för framtidens Sverige som Centerpartiet redovisat. Vi har i regeringen höjt klimatambitionen. Sverige ska göra sig oberoende av fossil energi. Om tio år ska klimatutsläppen ha minskat med 40 procent jämfört med 1990. Om 40 år ska Sverige inte ha några nettoutsläpp alls i atmosfären. Det är en kraftig ambitionshöjning, där den tidigare regeringen lämnade efter sig ett mål på minskning med 4 procent till år 2012. Utsläppen från transportsektorn är den stora utmaningen. När övriga sektorer har minskat utsläppen, har transportsektorn fått fortsätta att öka och står nu för en tredjedel av utsläppen. Regeringen ärvde Europas mest bränsleslukande bilar. Nu ändras det snabbt! Förra året upplevde vi ett trendbrott, då koldioxidutsläppen från vägtrafiken minskade. Detta trots att trafiken, särskilt personbilstrafiken, ökade. Med miljöbilspremie och senare skattebefrielse för miljöbilar har vi upplevt en miljöbilsboom. I december 2005 fanns 23 000 miljöbilar. Nu rullar närmare 300 000 miljöbilar på våra vägar! Utsläppen från nya bilar har minskat kraftigare de senaste fyra åren än vad de sammantaget gjort under 15 år före alliansregeringen. Med skattebefrielse på förnybara bränslen och höjd skatt på bensin och diesel under mandatperioden har prisskillnaden mellan förnybart och bensin upprätthållits. Försäljningen av etanol har ökat åtta gånger och av biogas tre gånger under mandatperioden. Den omställning som vi nu har påbörjat behöver inte bara fortsätta, utan intensifieras. Regeringen har beslutat att Sverige år 2030 ska ha en fossiloberoende fordonsflotta. De allra flesta vägfordon ska kunna drivas på annat än fossil energi. Fordonsflottan byts ut på cirka 15 år. Investeringar kräver tid. Åtgärderna nästa mandatperiod är därmed avgörande. Centerpartiet presenterar i dag rapporten ”En grön bilpark – Sverige visar vägen ut ur fossilsamhället” med ytterligare åtgärder för att resa på klimatets villkor. Vi vill att Sverige ska vara en förebild och föregångare genom att vi ställer krav och stimulerar fram ny teknik och bilar som kör på miljövänliga bränslen. Oppositionens förslag om en kilometerskatt på 170 000 kronor per lastbil och bensinskattehöjning på 50 öre, utan motsvarande inkomstskattesänkning, innebär kraftiga kostnadsökningar för svensk basindustri och åkerinäring. Det är också ett hårt slag mot landsbygdens folk som är beroende av bilen varje dag. Utöver detta slänger man miljoner i sjön för att bygga om gamla bilar. Regeringen har redan presenterat ett omfattande klimatskattepaket som träder i kraft kommande årsskifte och genomförs stegvis de kommande åren. Klimatskattepaketet minskar sammanlagt utsläppen med drygt fyra gånger mer än en bensinskattehöjning på 50 öre och sker samtidigt som vi genomför andra skattesänkningar. Vi är övertygade om att det nu krävs andra åtgärder för att ställa om fordonsparken än att i ekonomikrisens spår göra det dyrare att transportera gods och människor. En politik för en grön bilpark är även en politik för jobb och tillväxt. Centerpartiet föreslår bland annat: 1). Satsning på forskning och utveckling. Tre miljarder kronor har satsats på ett nytt forsknings- och utvecklingsbolag för att främja grön teknikutveckling och alternativa drivmedel. 450 miljoner kronor om året satsas från staten på fordonsforskning tillsammans med motsvarande insats från branschen. Satsningen bör fortsätta och inriktas på den senaste tekniken, som utveckling av batterier för elbilar. 2). Marknadsintroduktion av bilar med låga utsläpp. Framtidens bilpark är en mix av olika tekniker och bränslen. Dagens fossilbilar fasas ut och biobränslen ersätter fossilbränslen. År 2030 dominerar elbilar i de större städerna, medan hybrider med kombination av el och biodrivmedel ersätter dagens familjebil. Det kräver en snabb introduktion av elbilar. Redan nästa år räknar biltillverkarna att elbilar introduceras på marknaden. Med dagens styrmedel slutar introduktionen med små serier eller testfordon. Utvecklingen behöver stimuleras. Stimulansen för miljöbilar i förmånsbeskattningen bör fortsätta. En stor del av de nya miljöbilar som säljs i Sverige är förmånsbilar, som hjälper att introducera ny teknik och skapar i nästa led en andrahandsmarknad. Den särskilda nedsättningen bör fortsätta med ytterligare nedsättningar för elbilar och laddhybrider. Ett nationellt program för samordnade statliga inköp av elbilar bör införas. Regeringen har beslutat att alla bilar som staten köper in ska vara miljöbilar. En särskild satsning på elbilar bör göras i nästa steg. En grön bilpremie på 30 000–50 000 kronor bör införas för konsumenter som köper en bil som släpper ut mindre än 50 gram koldioxid per kilometer. Premien ska vara teknikneutral under utsläppskravet på 50 gram, men stimulera till inköp av bil som drivs av den allra senaste tekniken, i dagsläget el- och laddhybrider. Tekniken är ny och dyrare och premien behöver vara avsevärt högre än tidigare miljöbilspremie. 3). Utveckling och marknadsintroduktion av effektiva biodrivmedel och laddningsmöjligheter. Fortsatta satsningar behöver göras både för användning och teknikutveckling av framtidens biodrivmedel och laddinfrastruktur. Fullskaliga utvecklingsanläggningar bör byggas redan nästa mandatperiod. Sverige bör satsa på att bli värd för minst en av EU:s gemensamma pilotanläggningar för nya generationens effektiva biodrivmedel. Alliansregeringen har avsatt 875 miljoner kronor för kommersialisering av ny energiteknik, vilket gått till demonstrationsanläggningar för andra generationens biodrivmedel. Skattebefrielsen för biodrivmedel bör fortsätta även efter 2013. En strategi för ökad och effektiv biogasanvändning bör utvecklas. Det är viktigt med långsiktiga spelregler både för konsument och industri. I det nationella demonstrationsprogrammet som införs bör även uppbyggnad av laddinfrastruktur ingå. Utbyggnaden av laddinfrastrukturen bör ske tillsammans med branschen. En storskalig introduktion av elbilar kräver ökad kunskap om till exempel snabbladdning, laddstandarder, betalningssystem etcetera. Vi kommer också driva på för standardiserad teknik i EU. Vi ska jaga utsläppen, inte bilisterna eller bilarna. Vi gör nu en satsning, förutsatt att det samhällsekonomiska läget så tillåter. Den kraftiga omställningen av fordonsparken vi har inlett gemensamt i Sverige behöver fortsätta. Det ledarskapet behövs för att klara klimatutmaningen. Maud Olofsson partiledare (C) Andreas Carlgren miljöminister (C) Miljöbilar Det finns olika definitioner av miljöbilar. Mest etablerad är den som gällde för den statliga miljöbilspremien: snåla bensin- eller dieseldrivna bilar, hybrider, bilar som kan drivas med alternativbränslen som etanol E 85 eller biogas samt elbilar. Miljöbilsklassade bensin- och dieselbilar får inte släppa ut mer än 120 g koldioxid per kilometer. Elbilar som enbart laddas från nätet kallas batteribilar. De som tankas med både pumpbränsle och laddas från nätet är så kallade plug in-hybrider. Källa: Trafikverket, regeringen


”Lars Vilks förtjänar stöd i kampen för yttrandefrihet”

Summary: Liberala publicister: Med fara för sitt eget liv har Lars Vilks visat var gränsen för yttrandefriheten numera går i Sverige. Vi ser med oro på hur en stor del av det svenska etablissemanget sviker yttrandefriheten och upplysningens värderingar i fallet Lars Vilks. Det gäller inte bara reaktionen från Sveriges äldsta universitet – symbolen för den svenska upplysningstraditionen – utan också hur Publicistklubben och Pressombudsmannen valt att fördöma Vilks. Svenska opinionsbildare, nyhetskanaler, konstnärer, publicister, journalister och författare döljer sig bakom svepskäl när de väljer att gå skränande islamister till mötes. Lars Vilks förtjänar ett aktivt stöd i den fortsatta kampen för några av samhällets allra viktigaste principer, skriver Paulina Neuding och Johan Lundberg.

Vi kan inte dra oss till minnes att något liknande har hänt i modern tid. En akademisk föreläsning vid Uppsala universitet får avbrytas efter att publiken gett sig på föreläsaren – en professor i konstteori – med våld. I efterhand gör universitetet via en presstalesperson klart att Lars Vilks förmodligen inte kommer att bjudas in igen på grund av det tumult som hans föreläsning orsakade i förra veckan. Professorn i jämförande religionsvetenskap vid samma universitet, Mattias Gardell, säger att föreläsningen aldrig borde ha hållits (UNT 15/5). Han uttrycker också förståelse för att ilskan rann över bland åhörarna. I filmklippet från Lars Vilks föreläsning ses en mobb skandera religiösa slagord när tumultet bryter ut. Kameran zoomar för ett ögonblick in en kvinna som skriker ”Allahu akhbar” medan nävarna far i luften. Därmed förmedlar hon en bild av sin gud och hans profet som borde betraktas som betydligt mer kränkande för världens muslimer än Lars Vilks rondellhund. Men detta är en debatt där extremister har fått sätta grundtonen. Således är det Vilks bild av Muhammed som blir föremål för omfattande kritik, inte den skränande, våldsamma mobbens. Som publicister ser vi med oro på hur en stor del av det svenska etablissemanget sviker yttrandefriheten och upplysningens värderingar i fallet Lars Vilks. Det gäller inte bara reaktionen från Sveriges äldsta universitet och själva symbolen för den svenska upplysningstraditionen. Såväl Publicistklubbens ordförande som Pressombudsmannen, vilka båda har till uppgift att slå vakt om svensk yttrandefrihet, har valt att fördöma Vilks i skarpa ordalag. Publicistklubbens ordförande Ulrika Knutson gjorde i Fokus (10/3) klart att Lars Vilks rondellhund är ett dåligt konstverk som det inte finns anledning att skydda i yttrandefrihetens namn. Pressombudsmannen Yrsa Stenius menade i en intervju (DN 30/9 2009) att teckningen utgjorde en provokation som aldrig borde ha publicerats. Journalisten och mångårige chefredaktören för kulturtidskriften Moderna Tider, Göran Rosenberg, menade i samma anda att Vilks hade ”brutit mot den oskrivna regeln att inte kollektivt förödmjuka och såra människor som i stort sett saknar röst i offentligheten”. Alltmedan Saam Kapadia, vinnare av Stora journalistpriset 1999 och flerårig SVT-medarbetare, på Twitter frågade sig omedelbart efter attacken i Uppsala om inte Vilks nu måste vara väldigt nöjd över uppmärksamheten. I stället för att ställa sig bakom Vilks har många liksom Kapadia valt att förmedla bilden av honom som en uppmärksamhetssökande pajas, som i någon mån har sig själv att skylla för hoten och överfallet. Och i stället för att tala om muslimer som moraliska subjekt, tycks denna grupp förväntas reagera som Pavlovs hundar när den utsätts för fel stimuli. Denna sorts resonemang rymmer en rad felslut. Syftet med Lars Vilks konstverk har varit att undersöka konstens gränser och hur konstetablissemanget och kulturvärlden fungerar. I det avseendet har verket visat sig vara extremt effektivt – och lyckat. Det är fullt möjligt att Vilks avslöjanden av konstvärldens inre mekanismer hade kunnat uppnås med andra medel än genom en tafflig teckning av Muhammed som rondellhund. I ett fritt samhälle måste det ändå få vara upp till den enskilda konstnären hur han eller hon väljer att utforska konstens gränser. Att dessutom beskriva muslimer som ett kollektiv, som inte klarar av att handskas med den upplevelse av kränkthet som måste betraktas som ett normaltillstånd i varje fritt samhälle, går inte bara stick i stäv med upplysningens syn på människan som ansvarig för sina egna handlingar. Det underförstår också att muslimer är oförmögna att leva i samhällen där vi ideligen utsätts för yttranden som vi finner stötande därför att de provocerar våra estetiska, etiska, religiösa eller politiska övertygelser. Denna sorts uppfattningar hotar kort sagt svensk yttrandefrihet, försvårar Sveriges möte med muslimska invandrare och spär på rasismen mot muslimer. Attacken på Lars Vilks i Uppsala måste ses i sitt sammanhang, nämligen i ljuset av den utveckling som löper tillbaka till fatwan mot publiceringen av Salman Rushdies ”Satansverserna”. Det var i samband med dödshoten mot Rushdie som idén slog rot i bredare kretsar att även ickemuslimer i väst ska beläggas med straff för hädelse av islam. Denna idé har sedan löpt som ett ledmotiv från mordet på filmaren Theo van Gogh i Amsterdam, dödshoten mot författaren Ayaan Hirsi Ali, mot danske Muhammedtecknaren Kurt Westergaard och nu senast mot upphovsmännen bakom satirserien ”South Park”. Den svenska tv-kanalen Comedy Central gjorde klart att det är av säkerhetsskäl som man väljer att inte sända ”South Park”-avsnittet där profeten Muhammed förekommer i björndräkt. Det är talande. ”South Park” har drivit med det mesta, inklusive Jesus, Buddha, Förintelsen, judar och svarta. Det var vid profeten Muhammed som självcensuren satte in. Det har nämligen blivit förknippat med reell fara att uttrycka sig på fel sätt om islam. Därför är det med förskräckelse och sorg som vi noterar hur svenska opinionsbildare, nyhetskanaler, konstnärer, publicister, journalister och författare gömmer sig bakom svepskäl när de väljer att gå skränande islamister till mötes. Vi menar att demokratins och yttrandefrihetens gränser måste försvaras lika konsekvent oavsett vem som utmanar dem. Möjligheten att på universitet – i form av föreläsningar, seminarier eller forskning – pröva hypoteser och tankegångar är själva fundamentet i det samhälle som vuxit fram efter upplysningen. När olika grupper i kraft av styrka, svaghet eller ekonomiskt inflytande börjar diktera vad som får sägas och inte sägas, vad som är sant och inte sant, är en viktig grundstomme i det fria samhället hotad. Denna grundstomme kan inte skyddas enbart på politisk väg eller med polisinsatser. Den kräver att vi alla som verkar i det civila samhället står upp mot hoten, tills de grupper och individer som står bakom dem inser att de inte har någon effekt. Det är detta som Lars Vilks har gjort. Han har med ett föredömligt stoiskt sinnelag hela tiden uthärdat hoten och uppståndelsen. Han har ständigt försökt att skämta bort allvaret i situationen för hans egen del. Denna attityd, som hans islamistiska belackare onekligen skulle kunna ha något att lära av, har emellertid misstänkliggjorts och avsiktligt missförståtts som att det skulle handla om oansvarigt varumärkesbyggande och glädje över att få befinna sig i rampljuset. I själva verket har Lars Vilks med fara för sitt eget liv visat var gränsen för yttrandefriheten numera går i Sverige. Han förtjänar ett aktivt stöd i den fortsatta kampen för några av det fria samhällets allra viktigaste principer och värden. Paulina Neuding chefredaktör Magasinet Neo Johan Lundberg chefredaktör Axess Teckning väckte avsky Flera svenska tidningar publicerade i september 2007 Lars Vilks teckning av Muhammed som rondellhund. Det väckte avsky bland muslimer – det är en skymf att avbilda profeten och hunden anses vara ett orent djur. Protesterna blev stora och Vilks blev ett hatobjekt. Han fick ta emot ta emot hundratals hot från hela världen. Också svenska företag verksamma utomlands hotades. Ledaren för terrornätverket al-Qaida i Irak utfäste en belöning på 100 000 dollar till den som mördade Vilks. Två amerikanska medborgare är f n misstänkta för stämpling till mord på Vilks. Källa: TT


”Våldsutsatta kvinnor får sämre skydd än någonsin”

Summary: Brottsforskare och polis: Bara ändrad lagstiftning och mer samarbete mellan myndigheter kan ge kvinnor utsatta för partnerrelaterat våld bättre skydd. En ny studie av våldsutsatta kvinnors situation i södra Stockholm ger en dyster bild. Trots att gärningsmännen döms till fängelse, besöksförbud eller att kvinnorna utrustas med larmpaket utsätts de i hög grad för upprepat våld. Södertörnspolisen har mer resurser och högre kompetens än någon annan polis i landet när det gäller denna typ av brottslighet – ändå finns det bara resurser att ingripa i de verkliga högriskfallen. De utsatta kvinnorna måste därför få hjälp av en starkare och mer aktiv lagstiftning, en bättre riskbedömning och bättre stöd av de sociala myndigheterna, skriver Henrik Belfrage, Susanne Strand och Lars Widén.

I en nyligen utförd studie av 216 våldsutsatta kvinnors situation i södra Stockholm framkommer att drygt 40 procent av de kvinnor som polisanmälde partnerrelaterat våld, efter en uppföljningstid på upp till 4 år, återigen hade tvingats polisanmäla sin partner eller före detta partner för nya övergrepp. Detta trots att polisen i Södertörn anses ligga i nationell framkant när det gäller att lagföra förövare av partnervåld och skydda utsatta brottsoffer. Studien, som kommer att presenteras internationellt under våren, ger en dyster bild av dessa utsatta kvinnors situation. Den höga andelen återfall skär rakt igenom undersökningsgruppen. Det spelar inte någon roll om gärningsmännen döms till fängelse, erhåller besöksförbud eller att kvinnorna utrustas med larmpaket. Återfallen är ändå lika många och lika allvarliga. Allra värst drabbas de kvinnor vars (ex)partner någon gång under uppföljningsperioden haft besöksförbud. I den gruppen återfaller hela 56 procent av förövarna. Finns det då några förklaringar till dessa illavarslande siffror? Ja, dels är det utan tvekan så att det upptagningsområde som varit föremål för studien är ett särskilt utsatt område. Södertörn har en högre andel invånare med en uttalad social problematik än genomsnittsområdet i övriga Sverige. Men vi menar att detta bara är en delförklaring till dessa dystra siffror. Det är nämligen så att polisen i Södertörn samtidigt har mer resurser och högre kompetens än något annat län i landet. Ingenstans har man inom polisen en större brottsoffergrupp, ingenstans har man så hög kompetens och så stor vana att göra riskbedömningar, och ingenstans har man utbildat sig så väl i att på bästa sätt arbeta med och motivera och stödja våldsutsatta kvinnor. Så var finns problemet? Ett mycket viktigt resultat i vår studie är att den enda grupp som har lägre återfall än andra är de fall som betraktades som riktiga högriskfall. Där har polisen, inte sällan i samarbete med de sociala myndigheterna, lyckats bra. Ofta har man emellertid i dessa fall tvingats flytta den utsatta kvinnan (och i förekommande fall också hennes barn) till hemlig ort, och hon har fått starta ett helt nytt liv med en ny identitet. En mycket påfrestande och ingripande situation för den utsatta, men det har åtminstone inneburit ett liv utan mer våld för de allra flesta. Bland alla de övriga är dock återfallen förskräckande många. Förklaringen till detta är enkel. Polisen har helt enkelt endast tid och resurser att arbeta med de riktiga högriskfallen. Alla andra fall läggs ”i balans”, det vill säga där får andra myndigheter ta över ansvaret, vilket tycks betyda att det i princip inte görs någonting. De allra flesta våldsutsatta kvinnor förefaller därför att lämnas mer eller mindre åt sitt öde. Inte undra på att så många kvinnor (vanligen cirka 25–50 procent) inte vill eller orkar fullfölja en polisutredning, eller ens vill ta emot det skydd som polisen anser att de bör ha. Enligt vår mening behövs framför allt två åtgärder för att förbättra dessa utsatta kvinnors situation: 1). En uppgradering och förbättring av lagstiftningen på området. Vår erfarenhet är att många poliser i dag känner sig uppgivna eftersom man upplever sig ”sakna verktyg i verktygslådan”. Man upplever lagstiftningen som alltför tandlös och passiv. Det är mera regel än undantag att det är brottsoffret som göms undan, får flytta, får byta liv och identitet och så vidare, snarare än att gärningsmannen drabbas av sanktioner – sanktioner så som de i dag är utformade dessutom bevisligen har dålig eller ingen effekt. 2). Bättre kontroll av myndigheter. Polisen har i dag i hög grad utbildats i att göra strukturerade och evidensbaserade riskbedömningar vid partnervåld. Här ligger svensk polis utan tvekan i internationell framkant. Men kontrollen över att dessa bedömningar verkligen görs är fortfarande dålig. Och när det gäller de sociala myndigheterna så visade nyligen en utredning av hur de olika stadsdelsförvaltningarna i Stockholms stad gör riskbedömningar att frånvaron av sådana bedömningar snarare var regel än undantag. I den mån de ändå gjordes var dessa i huvudsak baserade på ”hemkokta” metoder, utan förankring i vetenskaplig kunskap (Rapport från Stockholms stad, 2009). Här behövs utan tvekan stora utbildningsinsatser. Vi vill poängtera att de av många sedan flera år efterfrågade så kallade haverikommissionerna utan tvekan skulle få stor betydelse i dessa sammanhang. I varje fall i ärenden där en kvinna dödas av sin partner eller före detta partner – vilket tyvärr sker i genomsnitt var tredje vecka i vårt land – skulle våra myndigheter och deras (brist på) bedömningar och åtgärder granskas. Socialstyrelsen är föreslagen som granskare. Eventuella brister skulle då bli mycket påtagliga med åtföljande krav på förbättringar. Att en sådan granskning efter så många års diskussioner ännu inte blivit verklighet är inte lätt att förstå. Återfallssiffrorna som framkommer i denna undersökning är betydligt högre än vad såväl vi som andra brukar finna. Siffran brukar vara runt 25 procent – inte som i vår nuvarande studie, hela 42 procent. En viktig förklaring till detta tror vi har att göra med vår förhållandevis långa uppföljningstid (4 år). Detta antyder att flera myndigheter behöver arbeta med skyddande och stödjande åtgärder, under lång tid. Polisen gör, som ovan nämnts, uppenbarligen ett gott arbete akut, när de har tid och resurser att göra något och när det gäller högriskfall. Men vi kan knappast kräva att polisen skall arbeta med skydd och stöd under flera års tid. Här måste andra myndigheter gripa in med en helt annan intensitet än vad som i dag helt uppenbart tycks vara fallet. Henrik Belfrage professor forskningschef Mittuniversitetet och Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall Susanne Strand universitetslektor forskare Mittuniversitetet och Rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall Lars Widén polisinspektör f d chef Brottsoffergruppen, Södertörnspolisen Våld mot kvinnor Antalet polisanmälda fall av kvinnomisshandel har ökat under lång tid. Bara under förra året anmäldes 29.000 fall av misshandel mot kvinnor över 15 år. Till viss del kan ökningen förklaras med ökad benägenhet att anmäla. Det rör sig om två särskilt utsatta grupper: ensamstående mödrar som utsätts för våld av närstående och kvinnor som blir misshandlade i arbetslivet. Ungefär två tredjedelar av kvinnorna uppger att det anmälda våldet orsakat kroppsskador. Drygt 80 procent av dem som anmäls för kvinnomisshandel är män. Källa: Brottsförebyggande rådet


”Tidningarna bryr sig inte längre om yttrandefrihet”

Summary: Sveriges Radios ledning: De stora kommersiella mediebolagen strävar efter att åstadkomma ett ideologiskifte i mediepolitiken.20 år efter att Sverige öppnade för kommersiella radio- och tv-sändningar håller allt på att vändas bak och fram. De stora privata mediebolagen – TV 4, Expressen, Aftonbladet, Dagens Industri med flera – kräver kontroll och förbud riktade mot public service. Utgångspunkten är inte att värna yttrandefrihet och publicistiska värden utan marknadens frihet som sådan. Tidnings-Sverige har traditionellt värjt sig mot att konkurrenslagstiftningen överordnas Tryckfrihetsförordningen. Det vore klädsamt om de stora tidningsutgivarna vore konsekventa och hävdade samma princip för radio och tv, skriver Mats Svegfors och Cilla Benkö.

Efter många decennier med monopol för Sveriges Radio och Sveriges Television öppnades för kommersiella radio- och tv-sändningar i början av 1990-talet. Nu efter 20 år håller allt på att vändas bak och fram. De stora privata mediebolagen och deras organisation kräver kontroll och förbud riktade mot public service. I praktiken säger de: vi kommersiella tjänar inte tillräckligt med pengar på läsarna, lyssnarna och tittarna. Om Sveriges Radio och Sveriges Television vill ge licensbetalarna något nytt får det inte ske utan att de kommersiella bolagen först har tagit ställning till det och regeringen gjort bedömningen att nya public service-tjänster inte blir till konkurrensnackdel för TV 4, Expressen, Aftonbladet, Dagens Industri och andra kommersiella mediebolag. Kulturdepartementets rapport med förslag till ”förhandsprövning av nya tjänster” har precis remissbehandlats. Hanteringen har skett med viss diskretion. Med detta är inte sagt att regeringen försökt ”mörka” förslaget. Det annonserades i public service-propositionen förra året. Men därefter tycks det hela ha uppfattats som en ren expeditionsaffär. Initiativet till förhandsprövning, eller public value-test, kommer från EU-kommissionen. Det presenterades i ett ”Meddelande” förra året. Ursprungligen kommer förslaget från Storbritannien. Problemet anses vara att radio och tv i public service-regi konkurrerar med de kommersiella mediebolagen. BBC är hårt pressat av en ofta aggressiv kritik från de kommersiella aktörerna. Och politiken från den brittiska regeringens sida har mest reducerats till att bli en anpassningsrörelse. Men konkurrens som överordnat värde i det europeiska samhället är verkligen inte något som inte är ifrågasatt. När den svenska yttrandefrihetsgrundlagen beslutades 1991 vidgades tryckfrihetens principer till att också gälla andra medier. En av de fundamentala friheterna som omfattas av yttrandefrihetsskyddet är etableringsfriheten. Så är det i Sverige. Och så är det faktiskt också i EU. Den danske professorn i medievetenskap, Frands Mortensen vid Århus universitet, hävdar till och med att EU-kommissionens krav på public value-test står i strid med EU-rätten. Han menar just att yttrandefriheten är överordnad konkurrensrätten. Mortensens slutsats – redovisad vid ett nordiskt seminarium på Hanaholmen i Finland för ett par månader sedan – belyser vikten av en ordentligt genomförd rättslig analys. Den har betydelse för ställningstagandet till förslaget om särskild regeringsprövning av nya tjänster inom public service. Och den har betydelse för en fortsatt diskussion om public service ställning. De kommersiella aktörerna är synnerligen aktiva i sin kamp mot public service på europeisk nivå. I Storbritannien drivs en formlig kampanj mot BBC. Frontpersonen är James Murdoch, son till Rupert Murdoch. Han utvecklade den principiella synen i sin ”Mac Taggart-föreläsning” i Edinburgh förra året: ”Om vi alls skall ha statligt stöd, då är det fundamentalt för hälsan hos de kreativa företagen, den oberoende produktionen och den professionella journalistiken att sådant stöd förekommer i en mycket, mycket mindre skala. … Den enda pålitliga, uthålliga och bestående garantin för oberoende är vinst”. Vi ser en strävan att åstadkomma ideologiskifte i mediepolitiken. Utgångspukten är inte att värna yttrandefrihet och publicistiska värden. Utgångspunkten är i stället marknadens frihet som sådan. Detta är en syn som saknar förankring i public service-traditionen. Den mycket breda uppslutningen bakom public service i Sverige, men också i vår del av Europa i övrigt, har utgått från demokratiska och publicistiska överväganden. Även den uttalade anhängaren av marknadsekonomi har insett de komplikationer som finns på mediemarknaden. Och inte minst Murdochs medieimperium visar just detta. ”Profiten”, för att använda James Murdochs begrepp tillämpat på hans eget familjeimperium, har inte främjat publicistisk kvalitet utan närmast konsekvent trängt tillbaka den. Likväl kan man i remissvaren på rapporten om förhandsprövning se de murdochska tankarna omsatta till svenska förhållanden. I ett remissvar från Bonniersfären avstyrks förslaget med hänvisning till att det inte är tillräckligt långtgående: ”Det finns … risk för att public service-företag får en sådan ställning på marknaden som i konkurrenshänseende märkbart påverkar andra, icke-offentliga aktörer på samma marknad.” Utan att höja rösten en enda decibel görs vitt till svart. Public service inrättades en gång för att främja publicistisk kvalitet och värna det offentliga rummet som en scen för en väl fungerande demokrati. Självfallet har själva existensen av radio och tv ”i allmänhetens tjänst” alltid beskurit de kommersiella medieföretagens affärsmöjligheter. Därvidlag finns det ingen fundamental skillnad mellan etern och nätet. (Intressant nog lyckades de svenska tidningsföretagen stoppa ”AB Radiotjänst” från att driva en egen nyhetsverksamhet ända fram till 1946. Nyhetsförmedlingen i radio var under mer än 20 år förbehållen Tidningarnas Telegrambyrå, som händelsevis ägdes av just tidningsföretagen.) Det nya nu är egentligen inte att internet har tillkommit utan att ett antal stora kommersiella medieföretag står inför stora ekonomiska utmaningar. Men det ligger en minst sagt avig logik i att försöka begränsa handlingsutrymmet för public service därför att Murdoch och andra mediemoguler får besvär med lönsamheten. Tvärtom, ju hårdare marknaden själv pressar tillbaka de kommersiella aktörerna, desto mer riskerar de att spara bort redaktionell kvalitet. Och desto viktigare blir public service, som ju aldrig har skurit guld med täljkniv i högkonjunktur men som, med en klok politik från regering och riksdag, kan ha en säker ekonomisk bas för sin publicistiska verksamhet också i dåliga tider. Det är viktigt att den samhälleliga institutionen public service ges nödvändiga förutsättningar att driva sin verksamhet i samhällets tjänst. Ty James Murdoch har i grunden fel när han beskriver ”profiten” som garanten för oberoende. Den garanten heter ”rättsstaten”. Tidningssverige har med rätta varit stolt över Tryckfrihetsförordningen och hävdat att den exklusivt bör utgöra regelram för det tryckta ordet. Tidningsutgivarna har traditionellt värjt sig mot att konkurrenslagstiftningen skulle vara överordnad Tryckfrihetsförordningen. Det vore klädsamt om de stora tidningsutgivarna vore konsekventa och hävdade samma princip när det gäller radio och tv. Också vår publicistiska verksamhet bör värnas genom ett tydligt och stabilt regelverk som ger största möjliga publicistiska frihet och oberoende. Mats Svegfors vd Sveriges Radio Cilla Benkö vice vd Sveriges Radio


”Låt en medborgarpanel ta ställning till Förbifarten”

Summary: De rödgrönas besked om att en folkomröstning ska hållas om Förbifart Stockholm om de vinner valet, tvingar oss att välja mellan två ytterlighetsalternativ; Förbifart utan bra kollektivtrafik och en satsning på 100 procent kollektivtrafik utan förstärkning av vägkapaciteten över/under Mälaren. En allsidigt sammansatt medborgarpanel skulle kunna fylla samma funktion som en folkomröstning men till en mycket lägre kostnad, skriver transportmiljöforskaren Per Kågeson.

Om Mona Sahlin och Maria Wetterstrand lyckas erövra regeringsmakten i nästa riksdagsval tänker de genom lagändring tvinga kommunerna i Stockholms län att hålla folkomröstning om Förbifart Stockholm. Utöver att ändra bestämmelserna i Lag (1994:692) om kommunala folkomröstningar så att riksdagen får möjlighet att påtvinga kommunerna en omröstning, måste de skriva om kommunallagen som (4 §) anger att ”Kommun och landstingskommun får själva vårda sina angelägenheter”. Men då uppkommer frågan om inte detta strider mot regeringsformen 1 kap. som lyder ”I riket finns primärkommuner och landstingskommuner. Beslutanderätten i kommunerna utövas av valda församlingar.” Kanske går Sahlin och Wetterstrand trots allt i land med detta. En av bristerna i den svenska demokratin är ju att vi saknar en författningsdomstol som kan upphäva beslut som strider mot grundlagen. Men varför riskera juridiska komplikationer? Om de rödgröna är beredda att tillgripa tvång vore det väl enklare att meddela att en ny riksdagsmajoritet inte kommer att bevilja några pengar till Förbifart Stockholm förrän alla kommuner i Stockholms län genomfört en folkomröstning med av regeringen föreskrivna alternativ och röstsedlar? Då ligger formellt sett beslutsrätten kvar hos kommunerna, och den nya regeringen behöver inte utsätta sig för lagrådets kritik. En så brutal och rättfram utpressning skulle å andra sidan blottlägga karaktären hos den strategi vars mest trista effekt är att tvinga oss att välja mellan två ytterlighetsalternativ; förbifart utan bra kollektivtrafik och en satsning på 100 procent kollektivtrafik och ingen förstärkning alls av vägkapaciteten över/under Mälaren. Jag föreställer mig att ett mittenalternativ som satsar på både vägförstärkning och bra kollektivtrafik skulle vinna folkomröstningen med bred marginal om alternativet tilläts. Nu föredrar de oeniga oppositionspartierna att gemensamt sälja smöret och sedan låta antingen miljöpartiet eller socialdemokraterna tappa pengarna, beroende på vilken sida som vinner. Folkomröstningsstrategin är riskabel för de rödgröna också i ett annat avseende. De kan knappast hindra kommuner där alliansen har majoritet från att utlysa egna kommunala folkomröstningar om förbifarten och kollektivtrafiken där frågan formuleras annorlunda. Följden kan bli betydande problem att tolka folkviljan. För att förbifarten inte ska gynna bilismen på kollektivtrafikens bekostnad måste den användas för en snabb och turtät förbindelse mellan regionala tillväxtcentra i Flemingsberg och Kungens Kurva/Skärholmen respektive Barkarby och Kista. Det kräver eget körfält för snabba – gärna elektrifierade – bussar samt stationer snarare än hållplatser för att skapa goda omstigningsmöjligheter till korsande kollektivtrafikstråk som Ekerövägen och tunnelbanans gröna linje. En avgörande fråga är således om de rödgröna, förutsatt att de vinner riksdagsvalet, är beredda att låta regionens invånare välja mellan fler alternativ än två? En uppenbar nackdel är förstås att tre alternativ kan medföra att inget vinner egen majoritet. Men de rödgröna behöver kanske inte påtvinga regionen en folkomröstning för att inhämta stockholmarnas åsikter. En allsidigt sammansatt medborgarpanel skulle kunna fylla samma funktion men till mycket lägre kostnad. Den skulle kunna utformas så att 500 slumpmässigt utvalda medborgare i Stockholms län på betald arbetstid får möjlighet att sätta sig in i frågan genom att lyssna på båda sidor och ta del av vad expertisen inom området har att berätta. Paneldeltagarna bör också ges möjlighet att diskutera med varandra och begära kompletterande information. Därefter får de någon veckas betänketid innan var och en av dem individuellt och anonymt lägger sin röst på något av alternativen. Genom att låta en demokratiskt sammansatt medborgarpanel ta ställning får politikerna besked om vad upplysta och välinformerade medborgare skulle föredra om de fick möjlighet att avgöra frågan. Mer än två alternativ bör inte utgöra något större problem. Utfallet bör ändå ge de oeniga rödgröna partierna tillräcklig vägledning.