Susan Faludi "Feminismen har blivit ett projekt för ett fåtal"

Summary: Feministkonen Susan Faludi väckte med sin ”Backlash” liv i den diskussion om kvinnors ställning som förnöjsamt somnat in efter 70-talets framgångar. Nu arbetar hon med en ny bok – och hon är fortfarande arg.

Kom in, den här vägen är det.” En dörr i den korta förbindelsen mellan huset och garaget öppnas på glänt och Susan Faludi sticker ut näsan. – Ingen använder huvudentréerna här, jag vet faktiskt inte varför. En del hus har inte ens trappan kvar till dörren på framsidan. Alla går in på sidan. Var parkerade ni förresten, vid vägkanten? På den breda, kav lugna gatan i Brunswick, Maine, är parkeringsvakterna nitiska så det är bättre att använda garageuppfarten, förklarar hon välkomnande. I vardagsrummet är allt prydligt. Där står en cello och ett notställ som är sambons, och där ligger en urgammal katt och sover på en stol. Hon heter Hedda och drar sig tillbaka efter en stund. Vi pratar väl för mycket. – Jag har ägnat mycket tid åt att begrunda förhållandet mellan feminism och kapitalism, säger Susan Faludi om sitt nästa bokprojekt. Susan Faludi var 32 år gammal när det smällde till. Tryckvågorna från hennes genombrottsbok ”Backlash. Kriget mot kvinnorna” nådde ut över världen och lyfte upp Faludi till den stjärnhimmel varifrån feministiska förkämpar blickar ned på vardagshjulens ekorrar. Susan Faludi blev en ikon. I boken gjorde hon upp med det bakslag för kvinnors rätt och rörelse som hon tyckte sig se under 1980-talet och det begynnande 90-talet, efter de tidigare decenniernas högljudda framsteg. Hon menade att starka konservativa rörelser understödda av mäktiga medieindustrier försökte trycka tillbaka amerikanska kvinnor till hemmen, bland annat genom att etablera negativa stereotyper av karriärinriktade kvinnor. Hennes argumentation och bevisning blev en ögonöppnare och en chock för många. Det kanske var en illusion att det gick att luta sig tillbaka? I förberedelserna inför vårt möte ser jag en intervju med henne från 1992, där hon frågas ut i en timme i CSPAN, en kanal som i första hand direktsänder politiska debatter. Faludis klara, lugna svar är slående. Hon är också mycket tydlig med att vad hon iakttagit var en medveten strategi riktad mot kvinnor, ingenting som bara hände. När vi möts i Maine är marken våt av fällda höstlöv och nattens nysmälta snö. Här och i kvarteren omkring är husen av trä, en del är jättestora – pampiga vitmålade villor, alla olika, många med stora fönster men ingen takfot. Susan Faludis hus är inte så stort och ljusgrått. Det tillhör Bowdoin college, lärosätet där hon undervisar sedan ett par år tillbaka och som ligger några minuter härifrån. De är ganska nya i huset och har fått ordna en del för att få det prydligt. Där inne kliver man först upp för en liten trappa och sedan in i ett kök, där vi stannar en stund medan Susan Faludi förhandlar med espressomaskinen, som till slut bestämmer sig för att fungera, och lägger upp stora scones på ett fat. Hon är tunn. Hon brukade springa miltals, innan knäna satte stopp, och hon får i stället ägna sig åt cykling eller – gud förbjude – åt gymmet, som hon tycker är urtrist men har den fördelen att man kan läsa samtidigt som man tränar. Hon säger att hon trivs förvånansvärt bra i Maine, trots att hon egentligen är en storstadsmänniska. Folk här åker långfärdsskidor och motionerar med snöskor på fötterna. Åtta år efter att den feministiskt argumenterande ”Backlash” prisats och skakat om debatten om kvinnors situation, hade hon vänt på problematiken i uppföljaren ”Ställd. Förräderiet mot mannen”. Boken gick ut på att många män inte alls tillhör en grupp med makt och medel, utan tvärtom desillusionerade hamnar utanför – ett ämne som har tagits upp många gånger sedan dess. I sin tredje bok, ”Den amerikanska mardrömmen. Bakhållet mot kvinnorna ”, som kom 2007, försökte hon visa hur terrorattackerna i september 2001 också medförde en tillbakagång till primitiva, machoinspirerade tendenser i USA som tog sig uttryck i såväl politisk retorik som i hur män och kvinnor plötsligt förväntades reagera på terrorangreppet, framför allt genom en återgång till traditionella roller av stridande män och födande kvinnor. En del kritiker menade att Faludi gjorde det lätt för sig och även om boken på sina håll hyllades fick den över lag ett svalare mottagande än de tidigare. Sedan dess för hon en mer tillbakadragen tillvaro. Men feminismen har aldrig släppt henne. Hon skriver vetenskapligt och journalistiskt, undervisar och föreläser. Under några timmar är vi i hennes hem, hon är egentligen pressad av en deadline för en bok som hon inte kan berätta något om, men hon kör inte iväg oss. Jag vill veta hur hon ser på feminismen i USA i dag – ett land där föräldraförsäkring inte finns, där barnomsorg kostar skjortan, där det finns delstater där abort är så gott som förbjudet och där andelen kvinnliga politiker är låg (i den mäktiga senaten är bara 20 av 100 senatorer kvinnor) – men där det också finns kvinnor på mycket höga positioner, inte minst i näringslivet. – En del menar att om det inte vore för kapitalismen skulle vi leva i ett feministiskt Mecka, fast det är mer komplicerat än vad man kan tro. Feminismens framväxt är ohjälpligt innesluten i kapitalismen. Den korta versionen är att kvinnorörelsen uppkom i samband med den industriella revolutionen … Förlåt, nu börjar jag föreläsa, säger hon och skrattar ursäktande. Hon vet vart hon vill komma och är snart framme vid sociala mediers ibland förrädiska genomslag. Fast först säger hon att en växande arbetsmarknad och ekonomisk självständighet blev hävstänger för kvinnorörelsen vid det förrförra sekelskiftet då ett fackligt engagemang för rimliga arbetsvillkor organiserade många kvinnor. – Men! … Med ett utrop och en konstpaus annonserar hon en vändpunkt där kapitalismen inte längre gynnade kvinnors initiativ. En framväxande bredare konsumtion bar med sig en möjlighet att göra affärer av kvinnors utseende och drömmar om berömmelse och banade väg för den kroppsfixering som inte har släppt taget sedan dess och som är stapelvara för alla kvinnor (och män, men det säger inte Susan Faludi). I USA har feminismen, fortsätter hon, alltsedan dess utvecklats längs ett marknadsmässigt mönster. Men i landet, som är lika fixerat vid individen som vid den fria marknaden, är också feminismen i hög grad inriktad på individen. Det är en variant som passar väl in i den amerikanska drömmen, även om klassresan har blivit verklighet för allt färre på senare år. Det är också en trend som har blivit allt starkare. – Jag skulle gärna vilja höra vad du har att säga om det, säger Susan Faludi och lutar sig framåt. Jag säger något om att diskussionen om kvinnor och män i Sverige är ganska olik den i USA, i alla fall så som jag har uppfattat den, och att skillnaden intresserar mig. Skillnaden handlar bland annat om den amerikanska frånvaron av en debatt om jämställdhet som ett mål för både kvinnor och män och allvarligt menade förslag på lösningar för att nå dit (The New York Times stort uppslagna reportage om en pappagrupp häromveckan hör till ovanligheterna, och bär också på en doft av exotism). Men också om en amerikansk förkärlek för biologistiska förklaringar om enzymer och synapser (en syn som är allt mindre vanlig i Sverige) – och om något som i USA går under begreppet ”corporate feminism” eller kanske ”nätverksfeminism” eller ”karriärfeminism”. Jag hinner inte fråga om den innan samtalet ändå hamnar där. För Susan Faludi är arg. Särskilt arg är hon på Sheryl Sandberg, en 45-årig Harvardutbildad ekonom som tillhör chefstoppen på Facebook men som blivit megakänd för boken ”Lean in” som kom 2013. Där berättar hon om sin väg till framgång, hög lön och balans i livet. Boken (som finns på svenska) har sålts i miljontals exemplar och gett upphov till en rörelse av ”Lean in”-cirklar över hela USA. För Faludi är Sheryl Sandberg ett exempel på hur feminismen har annekterats av en klick välbeställda kvinnor som uppmanar andra att undanröja inre blockeringar och med hjälp av lika delar yoga och jävlar anamma bli glada och rika. – Här i USA har feminismen kommit att bli ett projekt för ett fåtal, där mycket handlar om glastaket och om att fylla styrelserummen. De som är kvar på golvet glöms bort. Hon menar att jämställdhetsfrågan inte längre handlar om alla kvinnor, utan om kvinnor som delar samma sociala och ekonomiska situation. För i takt med att inkomstskillnaderna i USA har ökat under lång tid (och i dag är lika stora som för hundra år sedan), har också skillnaderna mellan kvinnor ökat. – De som befinner sig högst upp på stegen har inte längre någon kontakt med det stora flertalet. På botten finns en grupp fattiga som har blivit allt fattigare, varav över hälften är kvinnor, liksom två tredjedelar av de som arbetar för minimilöner. 30 procent av de ensamstående mödrarna tillhör en grupp som inte vet varifrån nästa mål mat kommer, säger Faludi. Medan de mest privilegierade kvinnorna har fått det mycket bra har situationen på många sätt blivit värre i skalans andra ände. Och listan över de vanligaste arbetena bland kvinnor innehåller samma okvalificerade yrken nu som på 1950-talet. – Feministiska rörelser på fabriksgolven finns på många håll, men vi ser ingen samlad rörelse och varför inte? Det är tiotusenkronorsfrågan. Kvinnor har traditionellt varit offer och ingen vill väl liera sig med en förlorare. I USA identifierar sig alla uppåt. Men i ett läge där situationen är katastrofal för många ägnar sig de högst uppsatta åt ”inre ro” och löneförhandlingar. Det är inte klokt. – De kunde använda en del av sina tillgångar – inte bara i form av kontanter utan även i form av medialt utrymme, nätverk, inflytande och makt – till att rikta ljus mot de som saknar samma resurser. Vad som provocerar henne, förtydligar hon sedan, är inte att kvinnor vill klättra högre än någon gjort, krossa glaset, utan att de i så hög grad är koncentrerade på sig själva, samtidigt som klyftorna sedan krisen 2008 växer fortare än någonsin och detta särskilt drabbar kvinnor. – Inkomstskillnaderna borde vara den främsta frågan för feministerna – i synnerhet nu. Hon frågar vad jag tycker om Arianna Huffington, grundaren av webbtidningen Huffington Post och författare till ett flertal böcker på det kvinnopsykologiska livsstilstemat och som Faludi har sett att jag har intervjuat för Lördagsmagasinet (3/5 2014). Arianna Huffington började sin karriär som konservativ politiker, och skrev som mycket ung ”The Female Woman”, en bok som i princip sågade allt vad feminism heter. Så småningom gjorde Huffington en u-sväng, bytte politiskt parti men också ståndpunkt i en rad frågor (Huffington Post har i dag underflikar för både ”skilsmässor” och ”föräldrar”). I dag kombinerar hon bolagsledning med att propagera för att ge kvinnor större kontroll över sitt liv (exempelvis genom att sova bättre). Susan Faludi är skeptisk mot folk som byter åsikt. Jag säger att jag respekterar folk som vågar ändra sig. Det är en enkel utväg, menar Susan Faludi. Hon är inte ensam om att kritisera kvinnor som Huffington och Sandberg, som emellertid brukar försvara sig med att deras metoder och livsstilstekniker går att tillämpa på alla nivåer och inte alls förutsätter att man är privilegierad. Susan Faludi säger att det är skillnad på att liksom känna inom sig att man har makt och att verkligen ha det. Hon slår ut med händerna och säger torrt att om Sheryl Sandberg skänkte inkomsterna från bokförsäljningen till de handelsanställdas fackförbund skulle det göra enorm skillnad. Inkomstskillnaderna började öka i USA redan på 1980-talet, under Ronald Reagans tid som president och under samma decennium som fick Susan Faludi att skriva ”Backlash”. Hon hade då tagit examen från Harvard (precis tio år före den lika mycket yngre Sheryl Sandberg) och arbetat som journalist, skrivit i tidningar som The New York Times, Harvard Crimson, Miami Herald, San Jose Mercury News och som anställd reporter på den konservativt flaggade Wall Street Journal. Ett reportage hon gjorde där om missförhållanden på snabbköpskedjan Safeway belönades med det prestigefyllda Pulitzerpriset. Under hela 80-talet, även på WSJ, skrev hon också om feminism och kvinnofrågor men råddes av sin redaktör att ägna sig åt andra ämnen. Hon löpte risk att hamna i ett fack. Det struntade hon i. – Jag antar att genomslaget för ”Backlash” förändrade mitt liv, men det är inte otroligt att jag ändå hade fortsatt skriva om feminism. När boken kom hade jag väntat mig att bli slaktad från högerhåll, vilket jag också blev, men 90 procent av de brev jag fick kom från kvinnor som trodde att de var de enda som kände som jag. Det var fantastiskt att få en sådan respons. Men det gjorde också att jag kom att tro att ”okej, om man skriver om något man känner starkt inför, med alla fakta och argument på plats och får ut det, så kan det leda till förändring”. Men så var det ju inte. Det hände aldrig igen. Det var frustrerande. Kanske hade hon ändå fortsatt att skriva om feminism, hon hade börjat med det redan på mellanstadiet och insett att hon med block och penna fick viss auktoritet som inte bara dolde hennes blyghet utan också kunde skrämma en och annan lärare. Hon säger med viss syra i rösten att skådespelaren Emma Watsons uppmärksammade tal i FN tidigare i höst, där hon propagerade för mäns engagemang i jämställdhetsfrågan, var ungefär vad hon själv skrev i ”Ställd” för femton år sedan. – Det var saker som feminister har sagt i åratal. Dörren till hallen öppnas och efter någon minut syns Susan Faludis sambo Russ Rymer i öppningen till vardagsrummet. Han är författare och byter några meningar om något hemelektriskt med Susan. Sedan går han. De har varit ett par i över tjugo år och träffades strax efter det att ”Backlash” kommit ut. I en intervju med dem båda 1999 säger han att han var nära att vända på klacken när han presenterades för henne av deras gemensamma förläggare. Hon var samma vecka på omslaget till Time och hade minst sagt rört upp med sina vassa omdömen. Fast han vände inte och de har varit ihop sedan dess. Och när Susan Faludi sommaren 1995 blev inbjuden att skriva för Expressens kulturredaktion (under dess dåvarande kulturchef Maria Schottenius, medarbetare i DN sedan många år) följde Russ Rymer med. Det var kanske tur, faktum är att han skrev nog så många artiklar i Expressen som hon, som var fullt upptagen med förarbetet inför ”Ställd” och helst ville intervjua svenska män om hur de hade det och vad de tänkte. Hon tycker mycket om Sverige, säger hon, och ställer frågor om Feministiskt initiativ och om vad som hände med Stödstrumpornas viktigaste garntrådar, namn som Maria-Pia Boëthius, Ebba Witt-Brattström, Agneta Stark. Hon har varit i Sverige många gånger sedan 1995 och pratar lite avundsjukt om svensk föräldraförsäkring och ”the pappa leave”. Men mest pratar vi om USA. Susan Faludi säger att måltavlorna för den antifeministiska våg hon beskrev i ”Backlash” under 1980-talet var den växande gruppen av unga, välutbildade kvinnor. Attackerna gick ofta ut på att de aldrig skulle gifta sig, och en artikel i tidskriften Newsweek som Faludi ofta hänvisar till hävdade att ”sannolikheten att dödas av en terrorist var större än att ingå äktenskap”. Nu menar Faludi att det i hög grad är just dessa kvinnor som i dag bidrar till att göra feminismen till något som i första hand angår individen, inte samhället, och som går att förändra med tankekraft. Hon använder fraser som ”de har glömt sina systrar”. Huruvida det är rimligt att lägga ansvar för att tala för alla kvinnors börda på ett fåtal kvinnor (som i regel själva har kämpat för att nå sina positioner, och vill dela med sig av sina erfarenheter) blir inte riktigt klart – men hon medger att det finns många goda exempel. Jag säger något om att man kan ha många identiteter och i ett så diversifierat, uppdelat och individcentrerat land som USA har kanske ”kvinna” också hamnat så långt ned att det inte längre utgör tillräcklig grund för gemenskap. Identiteter baserade på nationalitet, yrke, klass, politisk hemvist, ras, grannskap, fotbollsklubb, musiksmak eller gud vet vad kan vara betydligt starkare. Hon nickar tveksamt. Sedan säger hon att det inte går att prata om kollektiva lösningar – som barnomsorg – i ett land ”där tre personer i samma rum misstänkt påminner om socialism”. Nätverksfeminismen eller ”the corporate feminism” är lömsk, varnar hon, eftersom den är osolidarisk och till intet förpliktigande. Man surfar runt på nätet lite grand och passar på att ”gilla” feminism eller avlägger något slags ”löfte” om att ”stötta kvinnor”. Men inte heller de stora bolag som ”gillar” feminism ville diskutera, än mindre lämna ut information eller statistik över sitt interna arbete med kvinnofrågorna när Susan Faludi skrev en artikel om fenomenet för kulturtidskriften The Baffler. Andra som skröt utåt använde svepskäl när de pressades om varför bolaget inte erbjöd barnomsorg (en central fråga för många amerikanska kvinnor). Susan Faludi tar en klunk te, men rör inte brödet. På fötterna har hon svarta sockor i tyg av bambu. Om feministiska rörelser i USA inte längre rullar några stora vågor, har strömmarna med globaliseringens hjälp färdats vidare. – Det har också skett med kapitalismens hjälp. Många av de länder som i dag tillverkar våra kläder går igenom vad som skedde här under industrialiseringen, för hundra år sedan eller mer. Förhållandena är ofta usla på fabrikerna, som de var här en gång, men vi har också outsourcat eller exporterat feminismen och i Bangladesh, Egypten, Kambodja organiserar sig kvinnliga textilarbetare för bättre villkor. Många av ledarna där är kvinnor och vad de åstadkommer kan vi skriva någon artikel om – ibland. Solen letar sig in genom fönstret. Himlen är väldigt blå därute. – Har du sett tröjorna där det står ”Så här ser en feminist ut”? I en artikel häromdagen läste jag att de tröjorna sys av kvinnor i fabriker i Asien där arbetsförhållandena är usla. För mig ligger det stor symbolik i det. Jag önskar att vi kunde hjälpa de svaga kvinnor, som på många håll kämpar för minimilöner och arbetsvillkor – men här riktas allt ljus på de starka kvinnornas självhjälpsberättelser. Feminismen framställs som något man kan välja, konsumera, liksom man kan välja allting annat. Som om man kunde välja sitt självförtroende eller jobba med sina inre motsättningar, kanske skaffa sig en yogamatta. Susan Faludi lägger upp ena benet i fåtöljen. Hon byter spår och kommer in på andra förklaringar till den haltande feminismen. En sådan handlar om svårigheten för kvinnorörelsen att förvalta ett arv – den frågan ägnade hon över ett år, som gästforskare på lärosätet Radcliffe i Boston. Faludi jämför växlingen mellan äldre och yngre generationer feminister med en mor–dotter-relation, där den yngre revolterar mot den äldre. Den frihetsutlevande kvinnans dotter gifter sig, om man ska hårdra det. Hon låter frustrerad när hon talar om det – varför kan vi aldrig lära oss? I en essä i Harper’s Magazine från 2010 skriver hon om 1900-talets vågor av feminister, 1920-talets unga slog tillbaka mot sina mödrar – som efter en lång, hård kamp hade lyckats få igenom rösträtten. Något liknande skedde på 1960-talet, fortsätter hon, där radikala feminister tog avstånd från allt vad präktigt hemmafruliv innebar, och manifesterade revolten mot mödrarna med en demonstrativt fri sexualitet. Deras barn, å sin sida, förkastade det kollektiva och öppnade dörren för ett kroppsligt uttryck där smink och högklackat kan vara självvalt – i protest mot den foträta mamman. I USA gav det också mot slutet av 1970-talet en het debatt om synen på pornografi (en debatt som kom till Sverige med tio, femton års fördröjning). Gång efter annan har de yngre sett med förakt på de äldre och velat göra på sitt sätt – medan de äldre ser sig utmotade, om inte annat så för att de är gamla, och häpnar över sina otacksamma döttrar. De här motsättningarna, menar Faludi, har orsakat feminismen många skador. Kanske inser Susan Faludi att hon låter lite negativ, eller så tycker hon verkligen så: för hon är noga med att säga att vågorna mellan olika generationer feminister tycks bli kortare och mycket tyder på att de yngsta, medvetna kvinnorna, äntligen är annorlunda – och friare i förhållande till sina föregångare och mödrar. Jag nämner kvinnor som den 18-åriga Tavi Gevinson, som från sitt flickrum i Chicago sedan flera år driver den feministiska webbtidningen Rookie (men som nu har flyttat hemifrån och spelar teater i New York), och hennes vän, den feministiskt mer kontroversiella skådespelaren Lena Dunham, mest känd för att ha skapat tv-serien ”Girls”. Faludi blir förtjust: jo, hon och hennes studenter förljer inte bara Gevinson utan även många andra bloggar och webbinlägg – inte minst inom de sociala medier som Faludi nyss kritiserade– som visar på en ny frisk inriktning. Och hon märker ett ökande intresse för genusfrågor också på college, även om hon glatt erkänner att hon mest träffar dem som sökt upp hennes seminarier. Häromkvällen var hon på möte hos Rat-C, ”Radical alternatives to capitalism”. Hon säger muntert att det var kul och att de pratade feminism. Många studenter driver kampanjer mot sexuella trakasserier. – Det svåra är att få något som består, en rörelse som har längre livstid än en fruktfluga. Se på Occupy Wall Street, som startade som en protest under finanskrisen och som var så stark – var är den i dag? Den höll någon säsong. Men med alla skillnader grundar sig motståndet mot kvinnors rätt i dag, som för 30 år sedan, i ekonomi. ”It’s the economy, stupid”, citerar Faludi den förre presidenten Bill Clintons första kampanjslogan, en välanvänd, långlivad fras. – Allt handlar om ekonomi. Jag tror att det också förklarar att vi i dag ser en snabb acceptans av samkönade äktenskap i USA – plötsligt, bara, får homosexuella gifta sig i delstat efter delstat – och amerikaner som nyss var så homofoba?! Det beror på att ingen fundamental ekonomisk balans rubbas genom en sådan förändring. Ingen behöver betala, tvärtom jublar bröllopsindustrin, särskilt som andra gifter sig i allt mindre grad. Men ska vi ha barnomsorg rubbas den jämvikten. Samma sak gäller abortfrågan som inte alls handlar om embryons rätt att leva utan om kontroll över kvinnor. Abortmotståndet är i USA aktivt och en rad delstater har kraftigt försvårat för kvinnor att göra abort. Motståndet mot de som hävdar kvinnors rätt är mer försåtligt i dag, menar Susan Faludi, och påminner sällan om de öppet fientliga strömningar som hon såg på 1980-talet, med raka attacker i både politiska och populärkulturella sammanhang. ”Du kommer aldrig mer att få se en ensamstående mor koka en kanin”, säger hon med ett flin och en hänvisning till Glenn Closes rollprestation i 80-talsfilmen ”Farlig förbindelse”. I dag är motståndet mer rumsrent och inte lika uppenbart eller plumpt, och därmed svårare att bemöta. För Hillary Clinton, till exempel. – Förra gången var det ganska hemskt. Ställer hon upp som presidentkandidat en andra gång slipper hon säkert kommentarer om att hon inte bakar kakor, men det finns fortfarande ett stort hat mot Clintons i det här landet. Hur kampanjerna kommer att bedrivas återstår att se, men det är osannolikt att Clinton inte kommer att få höra att hon är kvinna, på något sätt. Sedan länge har Republikanerna försökt nagla sig fast vid katastrofen i Benghazi, Libyen, då en amerikansk diplomat dödades under Hillary Clintons tid som utrikesminister – men också den gamla Lewinskyskandalen har fått nytt liv, då maken Bill Clintons älskarinna Monica Lewinsky själv har givit ett par uppmärksammade intervjuer. Men det skådespelet tror Susan Faludi kan gynna Hillary Clinton, som har en traditionellt kvinnlig roll som offer. Men vad vet man om hennes förmåga att locka kvinnliga väljare? Den feministiska författaren Courtney Martin, som Susan Faludi citerar i Harper’s Magazine, bloggviskade då, 2008, som en hemlis, att hon inte kunde tänka sig att rösta på Hillary – ”och det beror i alla fall delvis på att hon påminner mig om hur jag blev utskälld av min mamma”. Susan Faludi börjar se lite nervös ut nu, kanske är det boken hon ska skriva. Vi börjar plocka ihop, fotografen arbetar, Susan Faludi ser in i kameran. Sedan går vi ut. På baksidan av huset finns en trädgård som är helt täckt av gula löv. Hon säger att de tillbringar hela somrarna därute, men nu värmer solen inte längre och hon sveper en svart ullkappa runt kroppen. Grillen har presenning. Susan Faludi säger att hon är trött på att alla hus är så vita här, helst skulle hon måla sitt eget falurött. ”Kvinnor har traditionellt varit offer och ingen vill liera sig med en förlorare. I USA identifierar sig alla uppåt. Men i ett läge där situationen är katastrofal för många ägnar sig de högst uppsatta åt ’inre ro’ och löneförhandlingar. Det är inte klokt.” ”När boken kom hade jag väntat mig att bli slaktad från högerhåll, vilket jag också blev, men 90 procent av de brev jag fick kom från kvinnor som trodde att de var de enda som kände som jag.” ”I en artikel häromdagen läste jag att tröjor med texten ’Så här ser en feminist ut’ sys av kvinnor i fabriker i Asien där arbetsförhållandena är usla. För mig ligger det stor symbolik i det.” Forskare och författare som belönats med Pulitzerpriset Susan Faludi är amerikansk feminist, forskare och författare. Hon är född 1959 i New York, uppvuxen i Queens.Hennes mor var journalist men slutade arbeta när barnen kom. Fadern var fotograf och kom till USA från Ungern i samband med andra världskrigets slut. Efter examen från Harvard 1981 arbetade hon som journalist på 1980-talet, på flera stora amerikanska tidningar. Hon belönades med Pulitzerpriset för en artikelserie i Wall Street Journal. Susan Faludi har skrivit tre böcker: ”Backlash. Kriget mot kvinnorna” (1991), om hur kvinnorörelsen motarbetats under 1980-talet, ”Ställd. Förräderiet mot mannen” (1999) och ”Den amerikanska mardrömmen. Bakhållet mot kvinnorna” (2007). Faludi om … … städer: ”Jag saknar städerna ibland. Jag ska till mina föräldrar i New York över Thanksgiving, men New York har förändrats mycket sedan jag bodde där. Jag kan sakna Kalifornien, vi bodde länge i San Francisco och Los Angeles, som jag egentligen tycker bättre om, fast man måste ha bil där.” … böcker: ”Jag har snart läst ut första delen i ”Min kamp” av Karl Ove Knausgård. Den är en verklig bladvändare, men nu mot slutet har jag börjat tröttna. Okej, liksom, jag fattar vad han försöker göra. Jag har också nyligen läst Elena Ferrante, henne tycker jag mycket om, men jag läser inte så mycket nyutgivet, mest gamla böcker. Men jag tycker mycket om skandinaviska författare. Som PO Enquist.” … förebilder: ”Jag tycker inte om det ordet, har aldrig fattat vad det betyder. Finns det personer som jag har beundrat? Absolut. Har jag försökt bli som de? Absolut inte.”


”Miljöpartiet hotar stabiliteten i svenska pensionssystemet”

Summary: Undergräv inte samarbetet. Stefan Löfven och Socialdemokraterna vill ha med Miljöpartiet i riksdagens pensionsgrupp. Men ett parti som kämpat för mindre arbete, högre sjukersättningar och som ställt sig skeptiskt till tillväxt är inte moget att ta ansvar för svenskarnas framtida pensioner, skriver allianspartiernas gruppledare.

På torsdag träffas för första gången efter höstens val den parlamentariska pensionsgruppen som har till uppgift att vårda och utveckla det svenska pensionssystemet. Sedan den stora pensionsöverenskommelsen träffades mellan alliansens fyra partier och Socialdemokraterna på 1990-talet har också pensionsgruppen bestått av ledamöter från dessa fem partier. I regeringsförklaringen deklarerade statsministern att arbetet i pensionsgruppen fortsätter, eftersom den ”är en förutsättning för ett tryggat pensionssystem”. Nu meddelas att Miljöpartiet vill ingå i pensionsgruppen, en fråga som med stor sannolikhet kommer upp på torsdagens dagordning. Men vi ifrågasätter hur Miljöpartiets medverkan skulle kunna trygga pensionssystemet. Vi ser framför allt fyra skäl för att vara mycket tveksamma till att ge Miljöpartiet inflytande över framtidens pensioner: 1. Pensionsgruppen tillkom som ett resultat av en överenskommelse om ett stabilt och hållbart pensionssystem, som blev nödvändig när allt fler insåg att det gamla ATP-systemet inte skulle överleva. Miljöpartiet har – liksom Vänsterpartiet – hela tiden varit djupt skeptiskt till de bärande principerna bakom det nya pensionssystemet. I sitt valmanifest ifrågasatte Miljöpartiet till exempel ekonomisk tillväxt. Vi ställer oss tvekande till att de verkligen i grunden har bytt åsikt om grunderna för pensionerna och misstänker att det snarare handlar om att inte vilja stå bredvid när regeringspartnern Socialdemokraterna förhandlar om dessa frågor. 2. Ålderspensioner bygger på arbete och att ju mer man arbetar desto högre blir pensionen. Arbetslinjen har inte någon gång varit bärande i Miljöpartiets politiska tänkande – tvärtom gick de till val på att vi skulle arbeta mindre. Möjligheten att nå kompromisser om framtida reformer förutsätter att man åtminstone är överens om värdet av arbete. Alternativet till mer arbete för den som vill ha högre pension är att inteckna framtidens välfärd och höja pensionerna ändå. Den vägen har vi i pensionsgruppen varit eniga om att inte gå. Att Miljöpartiet under lång tid systematiskt har drivit på för mindre arbete för arbetsföra är därför djupt problematiskt. Friår, arbetstidsförkortningar och återgång till tiden före reformerna i till exempel sjukförsäkringssystemet, skulle drabba statens finanser direkt men också vara helt förödande för pensionssystemet. Det skulle inte bara urholka värdet av genomförda köpkraftsförbättringar och sänka pensionsnivåerna för pensionärer med redan små marginaler, det skulle också kunna hota själva stabiliteten i pensionssystemet, med potentiellt svåra ekonomiska konsekvenser som följd. Om utanförskapet exempelvis skulle återgå till nivåerna före 2006 skulle uppemot 150 000 fler personer ha sjuk- och aktivitetsersättning, i stället för att komma i arbete eller få det stöd som behövs för att kunna göra det. Det skulle dessutom, enligt beräkningar från Riksdagens utredningstjänst, öka statens kostnader för systemet med i storleksordningen 20 miljarder kronor som då riskerar att tränga ut andra viktiga reformer. 3. Det svenska pensionssystemet är ett av de mest politiskt stabila i världen. Att äventyra det kan komma att bli förödande. Alla pensionssystem rymmer ekonomiska risker, exempelvis vid lågkonjunktur och arbetslöshet, eller demografiska förändringar, som gör det svårare att finansiera pensionerna. Till detta kommer de politiska riskerna. Förutsättningarna behöver därför vara mycket långsiktiga och stabila så att människor vet vad de kan förvänta sig om framtiden och anpassa sitt sparande och sin konsumtion efter det. Förutsättningarna måste också kunna gälla vid olika påfrestningar och situationer vi i dag inte kan förutse, såsom olika typer av ekonomiska kriser. Dessutom gäller det att pensionssystemet klarar av att leverera vad det lovat utan att skicka en skuld till kommande generationer. Hittills har detta också hållit över flera olika regeringsskiften. Men vad kan Miljöpartiet lova på lång sikt, även om de inte längre skulle ingå i regeringsunderlaget? Att avsiktligt äventyra den politiska stabiliteten i den 20 år gamla pensionsöverenskommelsen vore ett stort misstag inför kommande år. Pensionsgruppen är i stället själva garanten och symbolen för den stabilitet som har gällt sedan pensionsöverenskommelsen gjordes. 4. Det fjärde skälet är kanske allra viktigast. Spelreglerna i pensionsöverenskommelsen är glasklara. Det handlar inte bara om att acceptera det som redan har skett, utan om att vara en fullvärdig part – med vetorätt – för alla framtida förhandlingar. Alla partier inom överenskommelsen och Pensionsgruppen måste vara överens till sista kommatecknet, annars blir det inga nya överenskommelser och inga ytterligare förändringar. En sådan situation med politiska blockeringar, samtidigt som vi lever allt längre och tillbringar fler år som pensionärer, skulle vara ett direkt hot mot hela pensionssystemets hållbarhet. Mot bakgrund av dessa fyra skäl ifrågasätter vi om Miljöpartiet är moget att ingå i pensionsgruppen. Tidpunkten för att ens diskutera Miljöpartiets eventuella deltagande är dessutom osedvanligt illa vald. Flera fördjupade diskussioner om framtida förändringar förs i detta nu efter de omfattande utredningar av pensionssystemet som genomfördes under förra regeringen. Till de viktigaste hör just frågan om hur fler ska kunna, vilja och tillåtas jobba högre upp i åldrarna och därmed etablera en högre pensionsålder. Till sist: Även själva frågan om vilka partier som ska vara med i överenskommelsen och därmed i pensionsgruppen kräver enighet. Socialdemokraterna kan alltså inte i kraft av största regeringsparti ensidigt bjuda in Miljöpartiet till gruppens arbete. Vi är förvånade över att Socialdemokraterna försöker lyfta in Miljöpartiet i pensionsgruppen utan att förankra det med oss övriga. Än en gång visar tyvärr Stefan Löfven att han talar om viljan till samarbete, men agerar på ett sätt som inte vårdar tidigare ingångna överenskommelser. Vi förutsätter att Socialdemokraterna fortsätter att ta sin del av ansvaret för pensionssystemet och respekterar ingångna avtal. En regering som kallar sig samarbetsregering kan inte inleda sitt ansvar för pensionssystemet med att riskera att undergräva det. Pensionsgruppen Gruppen består av företrädare för de partier som står bakom pensionsöverenskommelsen. De partier som ingått hittills är Socialdemokraterna, Moderaterna, Centerpartiet, Folkpartiet och Kristdemokraterna. Pensionsgruppen ska samråda om frågor som gäller pensionsreformen och om det behövs ta initiativ till justeringar i pensionssystemet. Det finns ingen sluttidpunkt för gruppens arbete utan uppdraget gäller så länge som pensionsöverenskommelsen står fast. Källa: Regeringskansliet


Här är Sveriges bästa skidort

Summary: Åre har blivit utsedd till Sveriges bästa skidort. Bäst i hela världen är franska Val Thorens, enligt World Ski Awards.

För andra året i rad tog Åre och Trysil hem förstpriset i sina respektive land när World Ski Awards delades ut bland världens aktörer inom skidturism, uppger resesajten Travelnews.se. Båda anläggningarna drivs av Skistar. – Vi är naturligtvis stolta och glada över att även i år kamma hem första pris för både Åre och Trysil som är två fantastiska skidorter. Vi arbetar kontinuerligt för att ge gästerna härliga skidupplevelser och utmärkelser av den här typen är en bra motivation för att fortsätta och bli ännu bättre i framtiden, säger Skistars tekniska direktör Bo Halvardsson enligt Travelnews.se. Juryn tycker att den franska skidorten Val Thorens är bäst i hela världen.


» Ljuset kommer från djupt mörker«

Summary: Hon lämnade Sverige som artonåring för ett nytt liv i Västindien. I dag är hon känd som Yogagirl och har 1,3 miljoner följare på Instagram. Men livet har inte alltid varit en yogastund i solen för Rachel Bråthén.

På Blue hotel på Lidingö sitter Rachel med en skål yoghurt, färska bär och frön. Snart dyker Ringo upp. Han är en certifierad globetrotter som bott på otaliga hotell och gått på restauranger världen över. Ringo har cirka 70 000 följare på Instagram. Det är inte vilken hund som helst. Hans matte Rachel Bråthen, numera världsberömda, Yogagirl, har nämligen mer än 1,3 miljoner följare. Och det är inte vilka följare som helst utan människor redo att korsa Atlanten för att ledas av Rachels röst in i helande hundpositioner och handstående. Rachels nyblivne make Dennis Schoneveld ansluter i surfbyxor och t-shirt. Det är andra dagen på Rachels första retreat i Sverige. Hon är tillbaka på sin hemö Lidingö som hon lämnade när hon som artonåring ville mer. Då sålde hon moppen hon fått av pappa och köpte en flygbiljett till Costa Rica tillsammans med två kompisar. Det som för väninnorna var en backpackerresa blev för Rachel början på ett nytt liv. Hon lämnade pojkvännen sedan fyra år per telefon, (vilket hon nu bett om ursäkt för) och slog ned sina bopålar i ett hostel med kackerlackor och vägglöss. – Jag insåg direkt att detta var min väg. Att jag var på rätt plats. Hela livet hade varit en uppförsbacke. Allt utom skolan hade varit svårt. Rachel var två år när föräldrarna skilde sig. Hos pappa bodde hon ett par veckor om året eftersom han pendlade mellan Spanien och Lettland. Om livet med en ensamstående flerbarnsmamma präglades av brist och asketism, präglades papparesorna av överflöd. Men Yogagirls tonår var allt annat än yogiskt harmoniska. – Jag var destruktiv. Som 15-åring hade jag falskt leg som det stod 21 år på. Jag rökte ett paket cigaretter om dagen trots astma. Jag söp och ville mest vara snygg och hänga på coola Stureplansklubbar. Var det en mognadsprocess eller en ungdomsrevolt? – Det fanns många oläkta sår i familjen. Det fanns så mycket smärta. Det var skilsmässor och uppbrott och mammas fästman dog före bröllopet och mamma kämpade för att få ihop livet och försörja sex barn. Hur vände det? – Med min mammas spirituella uppvaknande. Hon insåg att hon aldrig bearbetat sorgen efter allt som hänt och åkte till ett retreat. Sedan tvingade mamma mig att tillbringa en vecka på samma meditationscentrum i Dalarna, där vi höll på med allt från traumahealing till meditationer i en vecka. Du kan ju förstå ångesten – från stökiga Stureplansnätter till total tystnad. Men tillbaka till Costa Rica. Eller den veckolånga familjesemestern på västindiska ön Aruba där hon sprang på surfaren Dennis. En månad senare hade hon flyttat ihop med mannen hon skulle gifta sig med på ön där solen alltid skiner och det står ”One Happy Island” på alla registreringsskyltar. Du blev en stjärna genom sociala medier. Men hur föddes fenomenet Yogagirl? – Jag jobbade som yogainstruktör på ett hotell i Aruba och för att hitta de kända yogalärarna internationellt sökte jag på sociala medier. Snabbt lärde jag mig hur man kunde få en Facebook-sida att växa. 2012 startade jag även ett eget Instagramkonto. Men sociala medier är så filtrerade och ytliga och jag ville skriva viktiga saker: om yogan som botat min skolios, som balanserat mitt liv och dämpat dramat, om glädjen och tacksamheten. Jag vill inte bara vara ännu en blondin i bikini. Rachel delade det som kom till henne under morgonmeditationerna. I början uppdaterade hon fem–sex gånger om dagen. När hon efter bara ett par månader hade 50 000 följare reste hon och Dennis till Florida. Inför resan googlade hon fram en liten yogastudio i en förort. Hon postade på Instagram: ”Är du i Miami och vill ta en klass med mig är du välkommen”. – Det bara vällde in folk. En tjej körde sex timmar i bil för att komma dit. Förra året gjorde vi 36 städer på amerikanska västkusten. Ringo skaffade vi på den turnén. En tjej flög från Paris till LA för att ta en enda klass, sedan flög hon hem igen direkt. Nu bokar vi en USA-turné via Instagram i 25 städer som börjar med Coachella i Los Angeles. Du har lyckats designa ditt drömliv. Mycket tack vare att du lyckats knäcka koden för sociala medier. Har du några framgångstips? Vad vill människor ha? – Det ska vara genuint. Autentiskt. Jag har laddat upp bilder på när jag var onykter efter några tequilarundor. Det kan få stort genomslag bara för att jag säger att det är okej att vara mänsklig. Sedan måste man uppdatera regelbundet. Försvinn inte en vecka. Du måste finnas där för dina följare. – Det finns knep, folk går ihop och taggar varandra. Men det känns fejk. Själv är jag en tyst följare som mest scrollar igenom surfares bilder. Nästan aldrig andra yogamänniskor. Mina sociala medier är sammankopplade och jag är mobilfri morgon och kväll. Du lever i ständigt solsken och tropisk natur, lyckligt leende i en vacker, vig kropp, i ett kärleksfyllt äktenskap. Kan det vara provocerande? – Det är en hårfin skillnad mellan att inspirera och väcka avund. Du kan få människor att känna sig otillräckliga. Därför blottar jag både celluliter och magfett. Unga tjejer som skriver att de vill vara som jag får veta att inget hos mig är perfekt. Därför drog jag i gång kampanjen ”love your body love your soul – #myrealbody”. Och livet är givetvis inte bara solsken. – När jag gjorde omslaget till tidningen Wellness fick de lova att inte retuschera bort mina ärr från blindtarmen som brast samtidigt som min bästa vän omkom i en bilolycka i en annan del av världen. Under min sorgeprocess tappade jag 100 000 följare – de som bara ville se en blondin i bikini. Det var som att mina följare slängdes in i en tvättmaskin. Vissa kom visserligen tillbaka. Men jag är inte redo att retuschera mitt liv. När vissa undrar hur jag kan vara så lyckligt leende hela tiden förklarar jag att det där ljuset kommer från djupt mörker. Nu får du gåvor från hela världen, astronomiska sponsorerbjudanden, du har fem assistenter och agenter i två länder. Hur är ditt förhållande till pengar? – Pappa hade väldigt gott ställt medan vi knappt fick någon månadspeng hos mamma som försörjde sex barn. Så jag har en ganska skev syn på pengar. Antingen kom det för fort, för lätt och för mycket eller inget alls. Jag vet hur det är att leva både med och utan. – I Costa Rica var jag så fattig att jag var tvungen att välja om jag eller min hund Quila skulle få äta. Jag bodde i en hydda med fladdermöss utan el och varmvatten. Jag tjänade en dollar i timmen som servitris. Men jag var så lycklig. Ibland kan pengar förhindra mer än förenkla. De skapar så mycket energi och väcker omättligt ha-begär”. Som barn drömde Rachel om att arbeta med ”Läkare utan gränser”. Att hjälpa andra. Det började med en resa till Indien med pappa. – Där mötte jag fattigdom för första gången. När vi kom till vårt fina hotell och åt god mat förstod jag inte varför jämnåriga barn stod utanför och tiggde. När vi åkte till Sydafrika med skolan valde vissa att spela cricket medan jag arbetade på ett barnhem. Jag grät mig till sömns varje natt. Barnen dog nästan i den där misären medan chefen körde Porsche. Sedan Rachels Instagramkonto exploderade på bara några månader följer fansen henne överallt. Och med följarna kommer finansiella framgångar: – Vi har förlorat så mycket pengar och blivit så utnyttjade. Men nu vet jag vilken makt det innebär med 1,3 miljoner följare. Jag skulle kunna göra kampanjer och tjäna hur mycket som helst på att sälja saker, men marknadsför i princip ingenting. Jag vill inte vara kommersiell. Jag vill helst bara att folk kommer och yogar. Mitt Instagramkonto är mer en community. Folk flyger inte från Paris till LA för att yoga med dig för att du säljer krimskrams. Det rasar dagligen in mejl från sponsorer. Rachel och hennes assistenter svarar nästan alltid: Tack men nej tack. – Vi tackar nej till Nike och andra giganter. Ett av USA:s största klädmärken erbjöd mig den största summa pengar jag någonsin sett på papper för att jag skulle bära deras kläder. Men nästa år kommer vi att samarbeta med ett stort företag, säger Rachel. Gåvor får de dock ändå. Från ekologiska soyavaxljus till böcker, smycken, ayurvediska oljor och kläder. Det mesta ger Rachel bort men funderar på att starta en egen online-shop där intäkterna ska investeras i välgörenhet. – Vi bor på jättefina hotell, flyger fint, vi skulle om några år kunna fylla Globen men Dennis vill helst vara hemma i en liten hydda vid havet och surfa hela dagarna. Jag vill skapa en rörelse. Jag älskar klasser och retreats och hittills har jag haft 50 egna. I LA ledde jag en klass för 650 personer. Det tog mig 3,5 timmar att krama dem alla efteråt. Men retreats handlar mycket om individen. Rachel vill gärna kombinera individualismen med idealismen genom sociala projekt som gör världen bättre. Nu kommer hennes första livsstils- och inspirationsbok. – Det är en resa genom min spirituella värld. Det jag kämpat med. Och recept, säger Rachel som blev ostätande vegan i Costa Rica. – Jag var allergisk mot allt – rök, pollen, pälsdjur. Alla mina allergier försvann. Efter bara tre veckor som vegan provade jag till och med nötter för första gången i mitt liv. Mjölkprodukter är det man helst ska undvika, säger Rachel som älskar choklad och gärna dricker vin. I den svartmålade yogasalen på Blue hotel har ett sjuttiotal yogautövare från olika länder rullat ut sina färgglada mattor. Mantran på sanskrit och healingmusik fyller rummet. På ett litet podium sitter Rachel i lotusställning. Dennis och Ringo sitter på första raden. – Vi ska öppna hjärtat i dag, säger Rachel. Hon talar om gamla sorger som blockerar kroppen. Om vikten av att låta hjärtat leda oss och utmana rädslan. – Varje gång vi flyr sorg och rädsla kommer de i kapp oss. Det manifesteras. Mitt i passet avbryter vi praktiken för en skrivövning. Vi ska besvara frågan: Vad skulle jag göra om rädslan inte stod i vägen? Själv skulle Rachel aldrig sminka sig, raka benen eller se sig själv i spegeln, erkänner hon. – Inte för att jag är rädd för att bli lämnad utan för att det är så djupt rotat i oss att vi måste tänka på hur vi ser ut för att bli accepterade. Om vi inte var rädda skulle samhället vara mindre utseendefixerat. Sen får Dennis demonstrera en brygga på den lilla scenen. Ringo gosar in sig mellan paret. Rachel tackar sin man och sin hund med var sin puss. Hennes resa med miljoner medresenärer har bara börjat. Det slår mig att framgångssagan fångas tydligast av hittehunden Quila som varit med Rachel sen första tiden på Costa Rica. De har varit hungriga ihop, de har sovit i hyddor, tagit sig igenom ödsliga regnsäsonger och sorger. – I dag är Quila så tjock att ingen skulle känna igen henne, säger Rachel innan hon börjar krama sina yogisar. Rachel Bråthén Ålder: 26 år. Bor: Aruba Familj: Gift med Dennis Schoneveld, 3 hundar Quila, Ringo och Laika. Växte upp med mamma, sex syskon och halvsyskon i Uppsala och på Lidingö. Gör: Internationell yogainstruktör och inspiratör. Aktuell med: Över 1, 3 miljoner följare på sociala medier. En inspirationsbok om bland annat yoga. Den engelska utgåvan kommer i vår och är redan såld till flera länder. Instagram @yoga_girl Yogagirl på Instagram 1 ,3 miljoner människor följer Yogagirl på Instagram. DN TV. Vakna upp med Yogagirl. Se Lotta Härdelins film. Rachel Bråthéns tips för framgång på sociala medier är att man ska vara ärlig och uppdatera regelbundet. Bilderna till höger är från Yogagirls Instagramflöde.


”Förlusten för svenskan är större än statens besparing”

Summary: Rädda Terminologicentrum. Med nedläggningen av TNC sätter regeringen in stöten där det svenska språket är som allra känsligast: uppkomsten av nya tekniska termer. Besparingen på fyra miljoner kronor står inte i proportion till den stora förlusten för språket, skriver Svenska Akademiens ledamöter.

För alla som hoppats att en ny regering också skulle innebära en ny och vitaliserad kultur- och språkpolitik har de senaste veckorna varit en prövning. Först uppmärksammades det klumpiga, kortsiktiga och historielösa beslutet att lägga ned de tre Medelhavsinstituten, sedan att regeringen på lika usla grunder avsåg att dra in stödet till all svenskundervisning i utlandet – ett dråpslag. Det finns ett tredje förslag i den senaste budgetpropositionen, som på samma vis som de två nyss nämnda kan ses som ännu en ogenomtänkt idé, där syftet uppenbarligen är att göra en mycket liten besparing, men där den fiskala vinsten (i det här fallet knappt 4 miljoner) ej står i någon som helst proportion till den skada som kommer att uppstå, inte minst i det långa loppet. Det handlar om nedläggningen av Terminologicentrum (även kallat TNC – ursprungligen Tekniska nomenklaturcentralen). Det arbete som utförs av det lilla Terminologicentrum kan verka oglamoröst, men är av stor vikt. Vilket visas av att det i någon form har pågått ända sedan mitten av 1930-talet, då det som så småningom skulle bli denna institution startades av Ingenjörsvetenskapsakademien. Så vad sysslar man med? I den mån man inte själv tar fram svenska facktermer, samlar man ihop nya termer och definitioner från en rad olika håll, bearbetar dem och gör dem tillgängliga för alla. Från allra första början fanns det ett rent praktiskt behov i bakgrunden: att inom olika branscher och verksamheter kunna bruka en terminologi som är klar, likformig och entydig. Men det är inte bara de som i dag arbetar inom vården, it-sektorn, bygg och industri et cetera som behöver de där nya termerna och definitionerna. Vi behöver dem alla för att det svenska språket ska kunna utvecklas, och leva. Alla kan dagligen och stundligen se hur det engelska språket breder ut sig, och ingenstans är denna utveckling så tydlig som just vad gäller olika typer av fackspråklig terminologi. Det är här som svenskans reträtt på olika områden är som allra tydligast – detta fenomen som språkvetare kallar ”domänförlust”. Så om man önskade driva på den olyckliga utveckling som innebär att svenskan tappar mark till engelskan, skulle man knappast kunna tänka sig en bättre åtgärd än att just lägga ned det lilla Terminologicentrum. Man sätter in stöten där vårt språk är känsligast: uppkomsten av nya tekniska termer. Inte för att detta skulle vara syftet. Men det kommer att få den effekten. Det verkliga skälet är insvept i luddig byråkratprosa: ”för att finansiera prioriterade satsningar”. I stället är det tänkt att denna verksamhet ska leva på intäkter från undervisning och konsultverksamhet. Det är en ”principsak” för regeringen. Om denna princip kan tre saker sägas. För det första skulle man kunna begripa om den myntats av en högerregering av Margaret Thatchers snitt. I den världen finns som bekant ingen gemensam nytta, utan man betalar som kund när man nyttjar en viss tillgång. Man bortser då från att en av de saker som gör oss till ett samhälle är att vi gemensamt betalar för en viss infrastruktur, oavsett hur eller när vi utnyttjar den. Och Terminologicentrum är en viktig del av vår språkliga infrastruktur, utan vilken vi alla blir långt fattigare än de sparade 4 miljonerna gör staten rikare. Men frågan är: hur kan detta vara en princip för en socialdemokratisk regering? För det andra är principen helt ny, en uppenbar tjänstemannakonstruktion. När Terminologicentrum fick sin nuvarande form år 2000 – som aktiebolag utan vinstuttag – var det för att den dåvarande socialdemokratiska regeringen ville ha det just så. Och man gav då ekonomiskt stöd utan förbehåll. Stödet fortsatte sedan utan reservationer under den borgerliga regeringen. Vilket också måste ses i relation till språklagens tolfte paragraf, där det sägs: ”Myndigheter har ett särskilt ansvar för att svensk terminologi inom deras olika fackområden finns tillgänglig, används och utvecklas.” Vilket för oss till den tredje iakttagelsen. Om Terminologicentrum reduceras till en privat konsultfirma – vilket ingalunda garanterar dess fortlevnad, inte ens i starkt förkrympt form – skulle man få sälja sina tjänster till företag som kräver äganderätt till det beställda materialet. Resultaten skulle inte, som nu, kunna läggas in i Rikstermbanken, där all ny terminologi samlas, för vem som helst att bruka. Och Rikstermbanken skulle snabbt förfalla. Terminologicentrum kommer alltså att gå mot avveckling därför att dess allmännyttiga språkverksamhet inte är tillräckligt lönsam. Den är till hälften beroende av statligt stöd. Budgetförslaget är ett förräderi mot den roll som denna institution spelar sedan mer än sju decennier. Terminologicentrum har förvisso inte legat på latsidan när det gällt att finna extern finansiering, utöver statsbidraget. Men det är ingen lätt uppgift, särskilt som alla har glädje av resultatet men få är beredda att betala – ett ej okänt fenomen vad gäller allmännyttiga tillgångar. Branschorganisationer och myndigheter är naturliga samarbetspartner, men de måste liksom alla andra prioritera i sin verksamhet. Terminologiarbete ger inga snabba vinster, och ska heller inte göra det. Det är en långsiktig verksamhet. Och det är ett av skälen till att det ända sedan slutet av 1940-talet har skänkts statlig hjälp. Att försvara Terminologicentrums fortsatta existens med bibehållet statligt stöd är, sammanfattningsvis, att försvara en verksamhet som oegennyttigt och utan vinstutdelning arbetar på att i språklagens anda utveckla, tillgängliggöra, ja möjliggöra svensk terminologi. Som språkvårdande institution befinner sig Svenska Akademien i den ovanliga men uppfordrande situationen att vid sidan av Terminologicentrums övriga delägare rikta en allvarlig men också hoppfull maning till regeringen att ompröva sin inställning och inte – i syfte att spara några få miljoner – tvinga en väl inarbetad och omvittnat allmännyttig verksamhet att upphöra. Den socialdemokratiska regering som för fjorton år sedan gav Terminologicentrum dess uppdrag att ”genom terminologiarbete verka för en effektiv fackspråklig kommunikation i svenskt näringsliv och i samhället” är i dag en förebild att ha för ögonen.


”Screening av lungcancer kan rädda 500 liv per år”

Summary: Tidig diagnos avgörande. Lungcancer är den cancerform som dödar flest i Sverige. Med screening av lungcancer hos riskgrupper i USA har dödsfallen reducerats med 20 procent. Screening skulle årligen kunna rädda 500 liv i Sverige. Utred möjligheten, skriver representanter för cancerläkare och patienter.

Cancer är en folksjukdom som drabbar var tredje människa i Sverige. Många fler patienter botas i dag och lever med god livskvalitet. Sverige ligger på många sätt väl framme när det gäller cancervård. Samtidigt är kritiken mot vården ibland hård och berättigad, inte minst vad gäller tidig diagnostik och väntetider. Det finns även en bristande rättvisa mellan starkare och svagare patientgrupper. Vi vet i dag, bland annat från Socialstyrelsens studie ”Öppna jämförelser”, att det föreligger omotiverade skillnader i vården vad gäller överlevnad och behandling mellan olika landsting, olika sjukdomar och mellan socioekonomiska grupper. Patienter drabbade av lungcancer kommer många gånger på undantag med långa väntetider och sen diagnos, vilket minskar möjligheten till bot. En bristande behandlingseffektivitet, förenad med att lungcancerpatienter själva anses vara orsaken till sin sjukdom, bidrar till att skapa en osäkerhet bland beslutsfattare och vårdprofession om hur denna grupp av medborgare på bästa sätt ska bemötas av samhället och vården. Lungcancerpatienter blir därför en svag röst i den allmänna debatten. Lungcancer är den cancersjukdom som orsakar flest människors död i Sverige, nära tio patienter per dag i Sverige. Lungcancer ökar särskilt bland kvinnor: fler kvinnor dör numera i lungcancer än i bröstcancer i Sverige. Inom EU dör någon i lungcancer varannan minut. Globalt dör cirka 1 100.000 människor varje år i lungcancer. Lungcancer drabbar huvudsakligen rökare, vilka framför allt finns bland socioekonomiskt svagare grupper. Dessvärre ser vi i dag även allt fler ungdomar och studenter som röker, särskilt synbart bland unga kvinnor. Och så länge inte ett totalt rökstopp införs i samhället, så länge EU fortsätter att stödja tobaksodlarna i Sydeuropa, kan man inte förvänta sig en nedgång i frekvensen av sjukdomen i framtiden. En ny trend är också att sjukdomen går ner i åldrarna och dessutom allt oftare upptäcks hos ickerökare eller människor som slutade röka för länge sedan. Så vad kan göras för att rädda fler liv bland patienter med lungcancer? En tidig diagnos är direkt avgörande. Då kan det finnas stora möjligheter till framgångsrik behandling och bot bland annat tack vare nya bättre behandlingsmetoder. De behandlingsmöjligheter som finns i dag för lungcancerpatienter med sen diagnos har dessvärre bara effekt på små grupper patienter. Mer än hälften av patienterna som diagnostiseras i tidig fas lever efter fem år, medan femårsöverlevnaden för den stora majoriteten med sen diagnos och avancerad sjukdom bara är fyra procent. Möjligheten att upptäcka lungcancer tidigt har dock varit begränsad, eftersom sjukdomen sällan ger symtom förrän i avancerat stadium. För många är det mer eller mindre slumpen som fått avgöra om sjukdomen upptäcks tidigt; sjukdomen upptäcks i samband med undersökning av något annat, som efter en olycka eller donationsundersökning. Screening för lungcancer har varit en kontroversiell fråga som ifrågasatts länge. Man har inte haft tillräckliga vetenskapliga bevis och metoderna har varit undermåliga för att ge säkra resultat. Men nu har pendeln svängt internationellt till följd av ny teknik och nya forskningsresultat. Numera rekommenderas screening av lungcancer i USA till riskgrupper som rökare och tidigare rökare. Rekommendationen, som ges av The American Cancer Society och American Lung Association, baseras på en stor amerikansk undersökning (NLST) på mer än 50.000 individer. Den nya tekniken innebär att screening ges med låg dos datortomografi vilken ger större känslighet för tumörer än traditionella undersökningar. Därmed har man kunnat reducera antalet dödsfall med 20 procent eftersom man upptäckt sjukdomen i tidigare stadium. Det är långt bättre resultat än någon av de medicinska åtgärder som vi i dag kan erbjuda våra cirka 3.700 nya lungcancerpatienter varje år i Sverige. Screening av rökare och tidigare rökare skulle kunna rädda mellan 400–500 liv från att dö i lungcancer. Effekten är jämförbar med vad vi ser för andra i dag screenade sjukdomar. Mammografi av kvinnor beräknas rädda cirka 400 kvinnor i Sverige från att dö i bröstcancer; screening av tjocktarmscancer kan rädda cirka 500 liv per år; screening av livmoderhalscancer räddar 200 liv varje år. Skulle screening öka kostnaderna? Nej, kostnaden för att genomföra screening och efterföljande botande behandling är lägre än kostnaden för behandling av en patient drabbad av avancerad lungcancer, vilket sällan medger bot. Ett totalt rökstopp i samhället skulle givetvis rädda fler liv. Men en kallelse till röntgen av lungorna skulle även stimulera fler att sluta röka. Screening av lungcancer skulle dessutom inte bara öka överlevnaden bland patienterna utan också bidra till att minska omotiverade skillnader (”orättvisor”) som vi ser i dag. Vi föreslår därför att Socialstyrelsen, mot bakgrund om de nya rön och den nya teknik som föreligger, utreder förutsättningar för att införa screening av lungcancer i Sverige. Varför inte i formen av en klinisk studie på samma sätt som nu startar för tjocktarmscancer?


”Alexander har lärt mig att se världen med andra ögon”

Summary: Hur är det att leva med ett funktionshindrat barn? Ståupparen Eric Löwenthal valde att göra en komisk show om att vara pappa till Alexander, som inte har ett talat språk fast han är 23 år. ”Min sons liv är ingen snyfthistoria. Det finns både glädje och sorg hos alla människor”, säger Eric.

Eric Löwenthal är pappa till en son som är annorlunda. Alexander kan inte tala och ingen kan veta vad han innerst inne tänker och känner – trots att han nyligen fyllde tjugotre år. Nu har Eric skrivit ståuppshowen ”Fadern” om livet med Alexander. Han hoppas att publiken ska uppskatta hans försök att visa både de ljusa och de mörka sidorna med att vara pappa till en son med en mycket grav funktionsnedsättning. Men ”ståuppa” om ett så här allvarligt ämne? – På ytan är det en komisk föreställning om ett allvarligt ämne. Jag vill inte skapa en snyfthistoria, utan vill visa att det glada och sorgliga lever sida vid sida i varje människas liv. Jag gömmer inte undan ljuset utan vill berätta om allt positivt som Alexander också ger vid sidan av det som kan kännas jobbigt, svarar Eric Löwenthal. Han kallar sin föreställning för ”Fadern” eftersom det är hans egen berättelse om hur det är att vara pappa till Alexander. Det är alltså inte ”Alexander, the true story”. – Men om inte jag försöker berätta min och min sons historia, vem gör det då? Alexander tillhör en grupp som inte har någon egen röst i vårt samhälle. Det är så lätt för politiker, kommuner och myndigheter som Försäkringskassan att sätta sig på försvarslösa människor. Eric Löwenthals föreställning har undertiteln ”I Faderns, sonens och Försäkringskassans namn”. Den berättar om en pappas glädjeämnen och vedermödor – men är också en attack mot myndigheter och politiker som gör allt för att spara in pengar på försvarslösa människor som inte kan tala för sig. – Alexander har personliga assistenter dygnet runt. Men ibland tar kommunen in jurister för att minimera det stöd han har rätt till. Det gör mig upprörd och arg. Eric Löwenthal och Alexanders mamma har aldrig levt tillsammans. Under många år bodde han i Göteborg och hon i Stockholm. Eric fungerade då som pappa under helger och lov. Sedan fyra år bor nu Alexander med Eric och hans hustru i Skarpnäck i södra Stockholm. – Min son är mycket speciell. Han ser ut att vara tio–tolv år, talar över huvud taget inte och vill ofta stoppa saker i munnen precis som småbarn. Ja, han är verkligen speciell. Vi har inte fått någon heltäckande förklaring till hans grava funktionsnedsättningar, men en liten kromosomstörning kan vara en bidragande orsak. Alexander har inget ”intellektuellt” språk som omgivningen kan begripa. Men han förstår på andra sätt, till exempel att man kommer att gå ut om man sätter på sig en jacka. – Fast att han kan tänka ”jacka” och ”gå ut” är inte särskilt troligt. Och vi måste anpassa efter hur han uppfattar det vi gör. – Om jag exempelvis kommer hem med en ny jacka som han ska prova tror han att vi ska gå ut, vilket vi inte alls ska göra just då. Därför måste vi prova den när vi faktiskt ska lämna huset, annars blir det helt fel för honom. Vardagen är full av saker som vi ”normala” tar för självklara men där alla som umgås med Alexander måste fundera över vad det betyder just för honom. När Eric fick veta att han skulle bli pappa blev han först förskräckt. Han var tjugofem år och kände sig inte på långa vägar mogen att axla föräldrarollen. – När Alexander föddes och det så småningom visade sig att hade en allvarlig utvecklingsstörning blev jag därför inte chockad. Den stora omställningen för mig var att över huvud taget bli pappa och när min son väl kommit till världen reagerade jag inte alls över att han inte är som andra. Jag blev varken förskräckt eller förstummad. Det låter kanske märkligt för en del, men så var det. För tio år sedan förslog standupkollegan Jesper Odelberg, som är cp-skadad, att Eric skulle göra en föreställning om sitt liv med Alexander. – Men då var jag ny som komiker, och det kändes också som ett alldeles för svårt ämne att ta upp på scenen. – Nu är jag mogen att berätta min och Alexanders historia. Ämnet är ömtåligt. Publiken får ju inte uppleva det som lyteskomik. I min föreställning driver jag med byråkratin, skrivbordsprofeterna och andra som vet allt om hur Alexander ska bemötas, undervisas och behandlas – utan att ens ha träffat Alexander eller frågat sig vad han själv vill eller tycker. Men jag driver också med mig själv. Du tvekade inte att göra en komisk show om dig och Alexander? – Jo, kanske till en början. Men jag kom fram till att publiken nog inser att det finns ett allvar bakom skratten. Vad har Alexander lärt dig? – Att se på världen med andra ögon än mina egna. Att förstå att objektivt sett finns det egentligen inget som är helt självklart. Jag tycker därför alltid att det är berikande att vara med barn, för dem är inte världen så statisk och ”färdig” som den är för oss äldre. Med Alexander tvingas jag att lämna normaliteten och tänka nytt, plus att jag får leka mer, förstås. Har du någon gång önskat att Alexander inte var annorlunda? – Nej, jag har egentligen aldrig önskat att han skulle vara som alla andra. Om han var ”normal”, pratade och var intellektuell, skulle han ju vara en helt annan person. Och jag älskar ju honom precis som han är, med sina egenheter. Precis som man älskar andra människor med alla deras egenheter. – Däremot skulle det förstås vara enklare för honom utan funktionsnedsättningarna. De är egentligen inget problem i sig. Men eftersom vi har ett samhälle med brister i kunskap och bemötande blir de till stora problem för honom. Eric brukar också tänka att hans son inte blivit ”socialiserad” som de flesta barn, han har inte lärt sig de koder som finns i samhället för hur man ska uppträda och inte uppträda, hur man får tänka och inte får tänka. – Därmed har Alexander inte övertagit rådande värderingar och inte blivit likriktad. – Vi lever i en tid då alla strävar efter att vara unika. Alexander ligger bra till på den skalan. När han reagerar på något han ser eller känner måste jag fundera över hur han upplever verkligheten. För mig är det nyttigt, både som människa och artist. Eric säger att varje dag passerar hundratusentals människor Stockholms central. Men hur många kan beskriva hur taket ser ut, hur det är uppbyggt och vad det består av? Vi springer förbi så mycket med näsan riktad rakt fram, fortsätter han. – Alexander skulle mycket väl kunna slänga sig ned på golvet och förtjust titta uppåt och om jag följer hans blick ser jag att stationstaket består av ett hundratal glasrutor, att det är välvt och så vidare. Alexander tycker om att vara ute på stan, när det är liv och rörelse omkring honom. Folk som han och Eric möter brukar titta och i en del fall stirra. – Några verkar sucka och beklaga att jag måste axla en så hemsk börda, andra tycks fatta att här är en pappa som faktiskt uppskattar att vara på en utflykt med sin son. De flesta av oss går med skygglappar genom livet, ser bara en sida av verkligheten – Jag brukar säga att funktionsnedsättningen oftast inte är ett problem för den som är funktionsnedsatt. Snarare är det ett problem för samhället som inte vill eller orkar anpassa sig efter alla människors behov och egenheter. Fotnot: ”Fadern” visas på Södra Teatern i Stockholm i morgon kväll, den 29 oktober. Eric Löwenthal Ålder: 48. Bor: Skarpnäck i södra Stockholm. Familj: Hustrun Anna, hennes vuxna barn och barnbarn. Egna sonen Alexander. Gör: Har jobbat med humor sedan 1998. Uppträder landets ståuppklubbar och humorfestivaler. Coachar professionella talare för att de ska bli roligare. Håller workshops i stand-up. Mer info: standup.se Aktuell: Med ståuppföreställningen ”Fadern – I faderns, sonens och försäkringskassans namn”. Föreställningen hade nyligen premiär i Göteborg och visas under hösten i Stockholm, Gävle, Linköping, Malmö, Norrköping och Visby.


”Ukrainarna gör Europas just nu viktigaste vägval”

Summary: Avgörande för säkerhet och ställning. Trots utblottad ekonomi, korruption och en krigsliknande situation arrangerar Ukraina i morgon söndag val till parlamentet. Orädda valförrättare anstränger sig för att värna demokratin. Det är på många sätt Europas viktigaste val, skriver OSSE:s valkoordinator Kent Härstedt.

Medan medieskugga fallit över Ukraina och vårt fokus riktats mot IS, ebola och underrättelseoperation i Stockholms skärgård förbereder sig den ukrainska befolkningen för att gå till val på söndag. Det är i närtid på många sätt Europas viktigaste val. Det är svårt att tänka sig ett val med större svårigheter än det som nu skall äga rum. Tänk dig att arrangera ett parlamentsval vid den mest avgörande tidpunkten i ditt lands moderna historia, ett val som blir avgörande för ditt lands säkerhet och ställning i världen. Tänk dig att arrangera detta val trots allvarliga och konkreta säkerhetshot såväl inifrån som utifrån, med en utblottad ekonomi, utbredd korruption, en krigsliknande situation i Donbass i öst, Krim illegalt ockuperat av Ryssland. Till detta hundratusentals internflyktingar, stora flyktingströmmar till grannländerna, en utbredd politiktrötthet och samtidigt ett tryck och en förväntan från den egna befolkningen såväl som från omvärlden på reformer. Tänk dig att göra det på ett fritt, demokratiskt sätt – två gånger. Tänk dig Ukraina. Jag var där i maj då ukrainarna gick till val för att välja president. I min kapacitet som OSSE-parlamentariker hade jag då redan gjort ett förvalsbesök till länen Dnipropetrovsk och Zaporizjzja, och under själva valdagen ledde jag valövervakningen i Odessa. Platsen var i sig en påminnelse om hur våld och konflikt finns nära och kan blossa upp utan större förvarning. På den så kallade svarta fredagen bara tre veckor innan valet dödades här 48 personer och drygt 200 skadades i våldsamma motsättningar och i en fackföreningsbyggnad som sattes i brand. Trots extraordinära omständigheter levde såväl institutioner som ukrainarna i stort upp till förväntningarna på valdagen. De gav president Porosjenko ett starkt mandat att börja genomföra nödvändiga reformer. Dessa reformer är så klart långt ifrån fullbordade, och rätt eller orätt lägger många skulden på parlamentet för ovilja och konfrontationspolitik när landet i stället behöver ett kraftfullt agerande. Att frustrationen finns där, lika mycket som viljan att realisera idealen från demonstrationerna på Majdan för åtta månader sedan, är ett verkligt hälsotecken för landet. Det aktiva och dynamiska civilsamhället ger stort hopp för framtiden. Vissa av dess främsta unga företrädare är nu också kandidater i valet. Förväntningarna från landets befolkning såväl som från partner i omvärlden är att det på söndag kväll nyvalda parlamentet skall arbeta kraftfullt för att bekämpa korruptionen och modernisera stora delar av samhällsapparaten och samtidigt svara upp mot medborgarnas fri- och rättigheter i alla delar av landet. Ett nytt parlament måste också undersöka ansvaret för alla döda och skadade som denna konflikt genererat. Men först måste det till ett val, och det kommer inte att vara en mindre utmaning än senast. Därför är jag tillbaka i Ukraina. Denna gång som OSSE:s specielle koordinator, utsedd av OSSE:s ordförande för att leda cirka 700 korttidsobservatörer från drygt 30 länder som kommer att placeras ut över hela landet för att söndagen den 26 oktober övervaka att valen går rätt till. Många av dem är som jag, parlamentariker från något av OSSE:s medlemsländer och vars röster och engagemang långt efter avklarat val i Ukraina kommer att vara viktiga för att uppbringa nödvändigt internationellt stöd till landet för att kunna infria de stora förväntningar som finns. I förra veckan genomförde jag ett veckolångt förvalsbesök under vilket jag träffade regeringsföreträdare, den centrala valkommissionen, kandidater och representanter för civilsamhället, UNHCR, säkerhetstjänsten och OSSE-observatörer. Jag hade möten i Kiev och Charkiv innan jag fortsatte till Luhansk län där jag mötte lokala valförrättare. I mitt möte i Kiev med den centrala valkommissionens ordförande Myhailo Ochendovskyj blev det klart hur man resonerar när det gäller den speciella situation landet befinner sig i. På Krim kommer man av uppenbara skäl inte att kunna genomföra ett val. Därför kommer Krims och Sevastopols 12 platser att stå tomma i det nya parlamentet, likaså för området Luhansk och Donetsk där man bedömer att val inte kommer att kunna hållas i 15 av 32 valdistrikt. Preliminärt innebär detta att sammanlagt 27 av parlamentets 450 platser kommer att lämnas obesatta till det tillfälle då fyllnadsval kan hållas. Det kan dock noteras att det ser ut som om val nu kommer att kunna hållas i fler valdistrikt i Luhansk och Donetsk än i presidentvalet. I Charkiv blev säkerhetsfrågorna mycket konkreta. Redan hade man vid tio tillfällen lagt beslag på vapen som olika grupper planerat att använda för att störa valprocessen, och samma dag som jag hade mitt möte med guvernören Ihor Baluta och representanter för säkerhetstjänsten förberedde man sig för att slå till mot tre misstänkta terrorgrupperingar. Nu dagarna innan valet har premiärminister Arsenij Jatsenjuk uttryckt sin oro för provokationer och attentat inför valet. I Luhansk län blev det än mer allvarligt. Trots att omvärldens medier sedan länge dragit ned sin bevakning av konflikten, bland annat som en konsekvens av den vapenvila som etablerades den 5 september, fortsätter listan på döda och skadade att dagligen växa. I Donbass rådde vid mitt besök väpnade konfrontationer i ett 20-tal orter. Nytränade och väl utrustade separatister bussas i strid ström fram till fronten där krigföringen just nu tycks vara som intensivast, som vid Donetsk flygplats, Debaltseva och områden kring Mariupol. På den ukrainska sidan försöker man svara med nyrekrytering och dåligt utrustade frivilliga. Den dåliga ekonomin sätter sina spår även här. Trots detta anstränger sig orädda valförrättare för att under extraordinära omständigheter förbereda val i ett läge där ”fronten” tycks bölja fram och tillbaka. Bristen på el, transporter och ibland oförmågan att samla all nödvändig materiel och personal på grund av säkerhetsläget är bara några av de svårigheter som är vardag här. Valet på söndag blir avgörande för om Ukraina skall förmå att få nödvändig kraft att ta sig ur den svåra politiska, ekonomiska, säkerhetspolitiska och institutionella kris landet befinner sig i. Under förutsättning att söndagens val genomförs på ett demokratiskt och transparent vis och utan inblandning av någon ”tredje hand” som många uttrycker sig här, öppnar sig möjligheter att vända Ukrainas utveckling mot något positivt och att med internationellt stöd ta till vara landets potential.


”Polisens dödsskjutning i Varberg borde överklagas”

Summary: ?Olyckligt att åklagaren avstår. Dödsskjutningar vid polisingripanden ökar. I Varbergsfallet 2013 fanns unik bevisning, men tingsrätten kunde inte bedöma den självständigt. Bristerna i insatsen tolkades till polisens förmån. En utredning måste slå fast vad som gäller för polisers vapenbruk, skriver Civil Rights Defenders.

För två veckor sedan meddelade Varbergs tingsrätt att den polis som sommaren 2013 sköt ihjäl en person på öppen gata i Varberg agerat i nödvärn och därför inte gjort sig skyldig till brott. Nu har åklagaren meddelat att han inte tänker överklaga den friande domen. Civil Rights Defenders, som följt fallet och även närvarat vid rättegången, ser brister i tingsrättens resonemang och bevisvärdering och frågar sig vad som egentligen krävs för fällande dom i den här typen av fall. När nu högre rätt inte kommer att klargöra rättsläget den här gången heller måste regeringen tillsätta en utredning som slår fast vad som gäller för polisers vapenanvändning och hur reglerna om nödvärn ska tolkas. Under lång tid låg antalet dödsskjutningar av polisen i snitt kring en per år i Sverige. De senaste två åren har vi sett en markant ökning: Sedan 2013 har sammanlagt sju personer skjutits ihjäl i samband med polisingripanden. Denna utveckling är oroande, särskilt mot bakgrund av att åklagare regelmässigt har bedömt att de inblandade poliserna agerat i nödvärn. I de få fall där åtal väckts har domstolen nästan uteslutande gjort samma bedömning. Nu har Varbergs tingsrätt sällat sig till dessa instanser och ännu en gång lämnas en rad frågor obesvarade. Att åklagaren sedan väljer att inte överklaga, vilket framgick i Hallandsposten häromdagen, är olyckligt. I sitt åtal hävdade åklagaren att den skjutande polisen gjort sig skyldig till vållande till annans död alternativt tjänstefel när han avlossade ett femte skott mot den angripande mannen. Detta sista skott avlossades när mannen redan träffats, fallit till marken och allvarligt skadad långsamt hasade sig framåt. Det sista skottet avlossades 15 sekunder efter det tidigare skottet som fällde mannen. Åklagaren menade då att dessa omständigheter innebar att polisen inte agerade i en nödvärnssituation. Fallet är unikt eftersom hela skeendet har fångats på film. Polisens vittnesmål och andra vittnens redogörelser kan därför mätas mot stark teknisk bevisning, som i andra fall saknas. Under rättegången lyckades dock inte åklagaren att fullt ut dra nytta av denna omständighet: Tekniken brast, rättens ledamöter fick inte händelseförloppet förklarat för sig och en utlovad andra visning av filmen uteblev. Detta kan ha bidragit till att tingsrätten inte gjorde en självständig bedömning av filmen och dess bevisvärde, vilket är allvarligt eftersom det rimligen påverkade utgången i målet. Tingsrätten hörde samtliga poliser som var på plats. Deras vittnesuppgifter var samstämmiga men skiljde sig både från övriga vittnesmål och, vilket är anmärkningsvärt, står också i strid med vad som framgår av filmen. Rätten problematiserar dock inte detta utan söker psykologiska förklaringar till att poliserna ”minns fel”: att de befann sig under stress och upplevde tunnelseende. Andra möjliga förklaringsmodeller, som att poliserna kan ha pratat ihop sig, berörs inte. I sina slutsatser tycks tingsrätten bortse från den tunga tekniska bevisningen och drar i stället den tvivelaktiga slutsatsen att ord står mot ord och att det inte går att utröna vilket skott som varit det dödande. Tingsrätten kommer också till slutsatsen att den skjutande polisen befunnit sig i en situation där han haft rätt att använda sig av nödvärn. Bedömningen görs bland annat mot bakgrund av att det var för första gången polisen hade rollen som insatschef, vilket ”ökade på stressen och pressen”, att poliserna visste att mannen tidigare attackerat med kniv, att jakten på mannen pågick en längre tid och att poliserna inte hade tid att planera sitt agerande när han oväntat dök upp. Även det faktum att mannen med största sannolikhet led av en psykos använder tingsrätten för att rättfärdiga polisernas upplevelse av hot och användning av dödligt våld – i stället för att understryka att poliser ska ha särskild beredskap att hantera psykiskt sjuka individer. Vidare underlåter rätten att göra en djupare analys av vad kravet på nödvändighet, som krävs för rätt till nödvärn, innebär i den aktuella situationen – en relevant fråga är exempelvis om en mindre grad av våld hade räckt för att oskadliggöra mannen. Domstolen förhåller sig därigenom inte till Europakonventionens krav, som är del av svensk rätt, samtidigt som bristerna i polisinsatsen tolkas till förmån för polisens agerande. Utifrån tingsrättens resonemang och bedömningar är det svårt att se hur poliser över huvud taget ska kunna hållas ansvariga för dödsskjutningar. Därför måste rättsläget klargöras. Mot bakgrund av det unika bevisläget i Varbergsfallet borde det ha varit en självklarhet att högre instans gavs möjlighet att granska fallet. Men åklagaren accepterar tingsrättens resonemang om nödvärn, trots att han i sitt åtal menade att sådant inte förelåg. När rättsväsendets aktörer väjer för frågan måste nu regeringen klargöra vad som gäller. Civil Rights Defenders kräver därför att regeringen omgående tillsätter en utredning som får i uppgift att tydligt definiera var gränsen går för polisens legitima våldsanvändning. Vidare måste en sådan utredning klargöra hur polisers nödvärnsrätt ska tolkas och hur människorättsprinciper om nödvändighet och proportionalitet ska införlivas i svensk rätt i förhållande till polisens skjutvapenanvändning. Tingsrätten hörde samtliga poliser som var på plats. Deras vittnesuppgifter var samstämmiga men skiljde sig både från övriga vittnesmål och, vilket är anmärkningsvärt, står också i strid med vad som framgår av filmen. Dödsskjutningar vid polisingripanden 1995: 1 1996: 0 1997: 0 1998: 1 1999: 3 2000: 2 2001: 1 2002: 1 2003: 1 2004: 1 2005: 1 2006: 1 2007: 0 2008: 0 2009: 1 2010: 0 2011: 1 2012: 0 2013: 4 2014: 3 Källa: TT, Polisen, Civil Rights Defenders


”Beslagta inte feminismen, Egnell”

Summary: Vi vänder oss emot hur feminism och kvinnor beslagtas för högre säkerhetspolitiska syften. Kvinnor kan inte göras ensamt ansvariga för att uppnå jämställdhet, fred och en hållbar utveckling. Vi stöder däremot tanken om en feministisk politik för säkerhet som börjar med att identifiera de grundläggande orsakerna till krig och våld, skriver Sigrid Aliki, Maud Eduards och Maria Jansson.

Feminism handlar om att peka på maktstrukturer, på hur könsrelationer är sammanvävda med klass och kolonialism samt hur dessa kan förändras och möjliggöra för kvinnor att själva forma samhället och ta kontroll över sina liv. Krig, fred och säkerhet är mångtydiga företeelser, som hakar i djupgående ekonomisk-politiska ordningar. En utrikes- och säkerhetspolitik som tar detta på allvar kräver att makt omfördelas. Robert Egnells artikel ”Feministisk utrikespolitik effektivaste vägen mot fred” (DN 15 okt) handlar om att använda kvinnor och feminism för helt andra syften. Feministiska säkerhetsstudier har lyft fram en rad principiella invändningar mot den idéströmning som Egnell företräder. Kritiken handlar om hur kvinnorepresentation och jämställdhet skrivs fram som svaret på en rad komplexa problem, som inte har några enkla lösningar. Orsakerna till katastrofer, religiösa spänningar, miljöhot, bristande tillväxt, sexuellt våld och politiskt förtryck diskuteras inte i Egnells artikel (bara när det gäller IS). I stället beskriver han hur kvinnors deltagande är lösningen på samtliga problem. Kvinnorepresentation ”ökar effektiviteten i vår strävan efter att uppnå andra mål” och ”maximerar de positiva effekterna av våra insatser för nationell och internationell säkerhet”. Jämställdhet är således medlet, inte målet. Artikeln diskuterar inte heller det problematiska i att kvinnor är tänkta att verka inom befintliga strukturer för konflikthantering. Militära och polisiära institutioner, som under lång tid byggts upp enligt patriarkala normer, bidrar själva till våld och mänsklig osäkerhet, inte minst sexuellt våld mot kvinnor. Det är alltså inom dessa ramar som Egnell menar att fred ska skapas. I denna tanketradition används också kvinnorepresentation och kvinnors speciella kompetens för att legitimera vita, goda, västerländska värden. De ”humanitära interventioner” som förs i jämställdhetens namn, exempelvis insatsen i Afghanistan, fortsätter att dominera de tidigare kolonierna, fast denna gång dolt under ett fredsbudskap som tvingas på dem med militära medel och villkorade ekonomiska bidrag. Vi vänder oss emot hur feminism och kvinnor beslagtas för högre säkerhetspolitiska syften. Kvinnor kan inte göras ensamt ansvariga för att uppnå jämställdhet, fred och en hållbar utveckling. Vi stöder däremot tanken om en feministisk politik för säkerhet som börjar med att identifiera de grundläggande orsakerna till krig och våld. En analys som omfattar hur kön, klass och rasism exkluderar människor från att delta i det internationella samtalet om fred och rättvisa.


”En selektiv tolkning av folkrätten”

Summary: Ove Bring, Said Mahmodi och Pål Wrange gör sin egen subjektiva tolkning av folkrätten. Deras huvudtes är att palestinierna skulle ha haft en effektiv statsbildning om det inte varit för Israels ockupation. Men att döma av hur det gått med Gaza, Sinai och södra Libanon, områden som Israel lämnat och i dag inte ockuperar enligt folkrättslig mening, är det inte troligt, skriver Martin Blecher.

Den 25 juli svarade jag på Anne Rambergs inlägg på DN Debatt om Israel-Palestina och folkrättsprincipen. Min huvudkritik var att de argument som fördes fram utifrån internationell rätt endast skedde utifrån en teoretisk vetenskapssyn och inte praktisk. Samma invändningar kan riktas mot Ove Brings artikel den 20/10. Ove Bring är något av en guru i svensk folkrättshistoria. Med all rätt. Få besitter den kunskap och erfarenhet som Ove Bring har förskaffat sig under årens lopp. Men det innebär naturligtvis inte att han har tolkningsföreträde om folkrätten. Ove Bring var exempelvis bland de första som kallade Israels blockad av Gaza för felaktig och olaglig. Sedermera slog Palmekommissionen fast Israels rätt att upprätta en marinblockad. Ove Bring med flera hävdar att det finns folkrättslig grund att erkänna staten Palestina. Brings huvudtes utgår från att palestinierna skulle ha haft en effektiv statsbildning om det inte varit för Israels ockupation. Det är att förenkla det som faktiskt händer på marken och att endast inta folkrätten från en teoretisk och inte praktisk utgångspunkt. För om det vore så enkelt att Palestinas statsbildning skulle fungera utan israelisk ockupation, hur är det då med Gaza, Sinai och södra Libanon? Dessa är alla områden som Israel lämnat, som man inte ockuperar enligt folkrättslig mening. Enligt artikelns resonemang skulle dessa områden således stå under effektiv statskontroll. Låt oss titta på dessa tre exempel. Gaza: Israel utrymde Gaza 2005. Inte en civil eller militär befolkning finns på plats. Området kännetecknas av våld mot oliktänkande, anarki och palestinska miliser och klaner som slåss mot varandra. Libanon: Samma som ovan. Området är väldigt oroligt, och grupperingar som Nusrafronten är i öppet krig mot Hizbollah. Sinai: Även här gäller anarki. al-Sisis militär försöker ta kontroll över området och har i nuläget delvis kontroll, men egyptiska soldater är ständiga måltavlor. Om man utifrån dessa tre exempel frågar sig om en palestinsk stat skulle haft en effektiv statsbildning om det inte varit för israelisk ockupation blir svaret nej. När jag svarade på Anne Rambergs inlägg i somras om Gazakriget menade jag att skribenten inte har tolkningsföreträde angående folkrätten. Samma princip går att applicera på Ove Bring. Professorn vid centrum för Mellanösternstudier i Lund går exempelvis emot Ove Brings tolkning av folkrätten. Sedan läser jag med förvåning hur Ove Bring och Said Mahmoudi gör sin egen tolkning av resolution 242, där man menar att Israel inte har någon rätt till de områden som togs i förvar 1967. Även här gör man en subjektiv tolkning av folkrätten. När resolution 242 antogs av säkerhetsrådet förklarade dåvarande ambassadör Arthur Goldberg resolutionens utgångspunkt. Resolutionen som sådan specificerar inte hur mycket territorium Israel ska återlämna. Konstigt att Ove Bring har en annan syn på resolution 242 än dåvarande ambassadör Goldberg, som skrev den från början. Ovanstående exempel belyser hur Ove Bring, Said Mahmodi och Pål Wrange gör sin egen subjektiva tolkning av folkrätten.


”Vi höll på att svälta ihjäl”

Summary: Tolv år gammal var hon på väg att dö i svält. Då bestämde sig hennes mamma för att fly från misärens Nordkorea. Eunju Kims bok om de nio år det tog att komma bort från helvetet finns nu på svenska.

Eunju Kim kröp ihop på golvet i den nästan helt tomma lägenheten. Hon hade inte fått mat på nästan en vecka. Sex dagar tidigare hade hennes mamma och storasyster gett sig av för att hitta något att äta, nu kände Eunju att krafterna sinade. Så hörde hon hur ytterdörren öppnades och där stod mamman och storasystern – tomhänta. Alla tre var övertygade om att de inte skulle klara ännu en natt och somnade tätt intill varandra på betonggolvet. Nästa dag vaknade de som vanligt, fast ännu hungrigare. Då tog mamman ned porträtten på härskarna Kim Il Sung och Kim Jong Il, som styrde Nordkorea i så många år. Hon tog loss bilderna från ramarna och vacklade ut genom ytterdörren. Så bytte hon bilderna mot lite mat, och när hon återvände till lägenheten hade hon bestämt sig. – Mamma sa att vi måste fly. Vi skulle inte överleva många dagar. Jag var tolv år den gången och senare har jag förstått att 1998 dog hundratusentals människor i den hungersnöd som drabbade stora delar av Nordkorea, berättar Eunju Kim när DN träffar henne under ett besök i Stockholm. Nyligen kom hennes bok ”Nordkorea – nio år på flykt från helvetet” ut på svenska. Under författarnamnet Eusun Kim beskriver hon kampen för att skapa sig ett nytt liv. – Jag skildrar livet i Eundeok, en stad som ligger i nordöstra Nordkorea på gränsen till Kina och hur vi till slut hamnar i Sydkorea. Mamma, jag och min storasyster drevs inte av en vilja att göra uppror mot regimen. Vi ville bara överleva, inte dö som flugor. Först senare insåg jag vidden av regimens grymhet. Eunju, mamman och systern försökte korsa gränsfloden mellan Nordkorea och Kina. Första gången misslyckades de, men andra gången kom de lyckligt över på andra sidan. Till slut hamnade de hos en fattig kinesisk bonde. Även där blev tillvaron ganska tuff – även om det fanns mat på bordet. – Mamma kände sig tvingad att gifta sig med bonden och de fick min lillebror. Så berättade någon för myndigheterna att vi var illegala flyktingar, och vi blev gripna och överlämnades till den nordkoreanska gränspolisen. I Nordkorea ville ingen befatta sig med oss. Genom flykten hade vi ju kränkt vårt fosterland och vår ledare. Mamma kände att det enda alternativet var att försöka fly igen. I sin bok berättar Eunju om hur de återvänder till Kina och via Mongoliet kommer till Sydkorea. Sedan åtta år bor familjen i huvudstaden Seoul, pappan dog av svält före flykten. Eunju arbetar två dagar i veckan på ett centrum som kämpar för mänskliga rättigheter i Nordkorea. Hon förbereder samtidigt sina masterstudier på universitetet för att kunna bli barnpsykolog. – Livet i Seoul skiljer sig så mycket från hur det var när jag växte upp. I Nordkorea fanns det inte plats för några drömmar eftersom de aldrig kunde bli verklighet. Här i Sydkorea kan jag ha drömmar, försöka förverkliga dem och kanske lyckas. Om jag misslyckas är det bara att göra ett nytt försök. Här finns en frihet. Eunju skrattar lite och säger att det tog tid innan hon vande sig vid friheten och vid att folk får säga vad de vill. – Jag reagerade över att många klagade över småsaker. I Nordkorea får ingen komma med den minsta kritik mot dem som styr. Ja, det var en omställning. Eunju Kim har inte sett sin hemstad på många år. Hon undrar hur det ser ut där och vad som hänt hennes barndomsvänner. Hur ser hon då på framtiden? Kommer Nordkorea att bli demokratiskt någon gång? – Ja, det är jag säker på. Men det kommer att ta tid. Militären och regimen har ännu ett totalt grepp om befolkningen. Fast de som är yngre blir allt mer kritiska och vet trots allt lite mer om vad som sker i omvärlden. När jag växte upp visste jag att USA och Sydkorea var våra fiender och Kuba en vän, inget mer. Eunju Kim vill ha hjälp att förverkliga en dröm. Den handlar om att få se sina nordkoreanska landsmän frigöra sig från en diktatur som gjort dem till slavar i årtionden, som tvingar dem att leva i misär. – Men om det ska bli verklighet måste omvärlden ännu tydligare reagera mot den fasansfulla värld Nordkoreas folk lever i. Min bok är ett försök att väcka världsopinionen. Eunju Kim (Eunsun Kim) Ålder: 28 år Bor: Seoul i Sydkorea. Familj: Mamma, storasyster och en lillebor som bor i Kina. Gör: Arbetar på centrum som kämpar för ökade mänskliga rättigheter i Nordkorea. Vill bli barnpsykolog. Aktuell: Med boken ”Nordkorea - nio år på flykt från helvetet” (Libris förlag, översättning Maria Store). Boken är skriven under författarnamnet Eusun Kim. Förra året medverkade hon i ”Skavlan” i SVT. Nordkorea Nordkorea bildades 1948 och är ett av världens mest isolerade länder med cirka 24 miljoner invånare. Konflikten mellan Nordkorea och Sydkorea ledde till Koreakriget (1950–1953) som formellt ännu inte är avslutat med ett fredsavtal. Landet är en diktatur med en omfattande personkult av först av Kim Il Sung och därefter av sonen Kim Jung Il. I dag styrs landet av den sistnämndes son Kim Jong Un. Det förekommer spekulationer om att militären tagit makten.


”Det måste gå att leva på svensk animalieproduktion”

Summary: Vi är stolta över att Sverige har den lägsta antibiotikaförbrukningen inom EU. Det är en position vi vill behålla. Men för att kunna omsätta vår ambition i praktiken måste det också gå att leva på svensk animalieproduktion. Även om andra EU-länder skulle följa de gemensamma djurskyddsreglerna till fullo skulle svenska producenter ha högre kostnader eftersom svensk djurskyddslagstiftning är strängare än EU:s, skriver LRF:s ordförande Helena Jonsson.

Åke Rutegård och Martin Wierup skriver i ett debattinlägg om den svenska köttproduktionens problem att konkurrera med andra EU-länder på en marknad där reglerna är olika. Deras övergripande analys stämmer tyvärr väl överens med verkligheten. Det är naturligtvis många faktorer som påverkar ett högt kostnadsläge för svensk animalieproduktion, men det svenska djurskyddsregelverket är en viktig komponent. Att som enskilt land ha avsevärt högre kostnader på en gemensam marknad är inte möjligt, hur bra vi än är på att marknadsföra våra produkter. Det är bara att konstatera att den svenska animalieproduktionen har minskat avsevärt sedan EU-inträdet och att varannan tugga i dag är import. På bekostnad av svensk produktion och hög djuromsorg importerar vi kött från djur uppfödda med metoder som vi förbjuder. LRF har hög ambition när det gäller djuromsorg och djurhälsa. Och vi är stolta över att vi i Sverige har den lägsta antibiotikaförbrukningen inom EU, en position som vi vill behålla. Men för att kunna omsätta vår ambition i praktiken måste det också gå att leva på svensk animalieproduktion. Svenska företagare med djurhållning måste ha sådana produktionsförutsättningar att de kan vara konkurrenskraftiga och utvecklas. Det är också bra för djurskyddet. Som Rutegård och Wierup beskriver är konkurrensen snedvriden. Därför arbetar vi näringspolitiskt för att gemensamma EU-regler ska uppfyllas av samtliga medlemsstater och för att djurskyddet ska höjas inom EU. Men även om andra EU-länder skulle följa de gemensamma djurskyddsreglerna till fullo skulle svenska producenter ha högre kostnader eftersom svensk djurskyddslagstiftning är strängare än EU:s. Vi arbetar för att den svenska djurskyddslagstiftningen ska moderniseras och i högre utsträckning anpassas till dagens förutsättningar. Det handlar bland annat om förbättrade och förenklade regler där god djuromsorg går hand i hand med hög konkurrenskraft. Och att få till en tydlig ursprungsmärkning för att underlätta för konsumenter att göra ett aktivt val och välja svenskt. Inom LRF arbetar vi också aktivt med att kommunicera mervärdena i svenska livsmedel och svensk livsmedelsproduktion. Både genom egna aktiviteter och i samarbete med olika marknadsaktörer. Och vi kan glädjande notera att det finns en allt större efterfrågan på svenskproducerad mat både från konsumenter och olika kunder. Om vi ska lyckas vända den negativa trenden och skapa tillväxt i svensk animalieproduktion med god djuromsorg är det nödvändigt att alla parter som är för ett gott djurskydd samverkar.


En reva i världsordningen

Summary: Med den första krigshöstens dimma anlände 30.000 indier. Undersåtarna från kolonierna mötte inte bara krigets vansinne, utan också de rasläror som präglade Europa.

De här veckorna hösten 1914 pågick intensiva strider i västra Flandern i Belgien. Det blodiga ställningskriget höll på att ta sin början. Tyskarna grävde skyttegravar i leran, för att skydda sina soldater och hästar mot kulsprutornas eld. Fransmän och britter försökte ta sig runt tyskarnas försvar och angripa dem bakifrån. Men misslyckades och grävde ner sig, de också, för att komma undan beskjutning. Båda sidor ville manövrera sig förbi fienden på flanken, men i stället blev försvarslinjerna bara längre. Vi känner igen första världskriget. Hundraårsminnet av krigsutbrottet har den här sommaren kantats av minneshögtider, nya utställningar, böcker. Man skulle tro att det inte finns så mycket att tillägga. Men den brittisk-nigerianske historikern David Olusoga har skruvat på kikarsiktet i den intressanta dokumentärserien ”Hela världens krig” för BBC History som sänts nu i höst. Och när skärpan flyttas bara en aning, syns plötsligt något nytt. Hur kriget mitt i Europa bidrar till att riva ned en gammal världsordning. Det börjar redan den här första krigshösten, i oktober 1914 när dimmorna och kylan kommer krypande. Många kvinnor fick börja jobba i männens ställe under kriget, det vet vi alla. Men maktordningen sätts i gungning även på annat sätt. Det är myten om vit överhöghet som börjar knaka i fogarna. Kriget slukade liv. Miljontals soldater dör eller lemlästas och det behövs ständigt fler stridande. Detta får Europas kolonialmakter att bryta mot imperialismens fundamenta. Färgade soldater, som egentligen är beväpnade av sina kolonialherrar för att slå ned uppror hemmavid, transporteras i stället till Europa. Västfronten blir, ju längre kriget pågår, en alltmer multietnisk blandning av stridande från olika världsdelar. Redan första krigshösten anländer 30.000 indier med båt till Marseille. De har aldrig förut varit bortom sina lantliga byar. Ingen har heller berättat för dem vart de ska eller varför. Men deras vita, brittiska officerare är skolade i rasteorier om folkslagens olika krigsduglighet. Så de förklarar för trupperna att de är utvalda för sitt mod, för att de tillhör så kallade krigarraser: sikher, jater, pashtuner och gurkhas. I tropiska uniformer och turbaner förflyttas de norrut till Flandern där de blir bland de första att utsättas för industriellt skyttegravskrig, kulsprutor, taggtråd, spränggranater och gas, och de lider fruktansvärda förluster. Men ur generalernas synvinkel är konceptet framgångsrikt. Den indiska hären håller ställningarna, enligt order, och bidrar därmed till att hejda tysk framryckning i första slaget vid Ypres. Undersåtarna från kolonierna konfronterades inte bara med krigets vansinne, utan också med de rasläror som präglade Europa. I nordöstra Kina rekryterar britterna fattiga bönder, men ger dem andra uppgifter än utvalda indier. Deras resa till andra sidan jorden tar flera månader, och när de anländer utmattade och desorienterade, sätts de på riktiga skitjobb: gräva skyttegravar, begrava kroppar och bära ammunition. Men snart lär de sig bemästra avancerad teknologi, och skaffar sig en nyckelroll i kriget genom att ta hand om underhållet av de monsterlika stridsvagnar som vältrar fram över slagfältens djupa leriga diken mot fienden. Fransmännen går ännu längre. De utbildar svarta, subsahariska afrikaner från Franska Västafrika till gevärsskyttar. Därmed bryter de mot själva grundprincipen om vit överordning. De beordrar svarta afrikaner att döda vita européer. Fransk militär använder, precis som britterna, rasläror för att avgöra vilka som ska rekryteras. Wolof-folket anses vara ett krigarfolk. Så i deras byar plockar man ut de som ska tas med till Europa, för att med stor sannolikhet dödas. Men att rekrytera svarta anser många är att gå för långt. USA vägrar att låta svarta amerikanska soldater delta i strid. De placerades i segregerade arbetsbataljoner bakom stridslinjerna i stället. Britter ville inte heller utbilda svarta i skyttegravskrig. Men fransmännen har redan västafrikaner i sin armé, så hos dem är även afroamerikaner välkomna. USA förmanar den franska armén att inte skämma bort dem, inte äta med dem, inte skaka hand med dem. Och absolut inte berömma dem i vita amerikaners närvaro. Men fransmännen har lite annat att tänka på vid fronten än att upprätthålla amerikanska rasbarriärer. Så tar kriget slut. Världen ska bli som vanligt igen. Kvinnorna ska motas tillbaka in i hemmen. Till soldaterna från kolonierna säger man: Låt oss glömma att detta har hänt. Minnet av kriget blir mest en europeisk historia. Men inget vill ändå riktigt bli som förut. Något har förändrats, redan de där kalla och dimmiga höstveckorna i Flandern för hundra år sedan, när den indiska hären kom till Europa. Till USA återvänder svarta soldater efter kriget stolt bärande franska medaljer. Några lynchas i Sydstaterna för att de vägrar ta av uniformen. Maja Hagerman är författare, vetenskapsjournalist och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.