”Låt höginkomsttagarna finansiera en skolsatsning”

Summary: Öronmärkt skattehöjning. Allt färre medarbetare i skolan måste ägna allt mer tid åt annat än eleverna. Samtidigt faller svenska skolresultat brant. Vi vill få in 10.000 nya medarbetare i skola och förskola och fortsätta att höja löner. För att klara detta vill vi höja skatten för dem som tjänar mest, skriver tre ledande miljöpartister.

Vi kan inte stå och se på när elever inte får en ärlig chans i skolan. Varje barn förtjänar att få den tid han eller hon behöver med en kunnig och engagerad lärare. Därför kommer vi i Miljöpartiet i vårt budgetförslag för 2015 föreslå att fem nya statliga miljarder investeras för att anställa fler i skolan och höja lärarnas löner. För att finansiera denna investering i skolan så kommer vi föreslå att den statliga inkomstskatten höjs med tre procentenheter på den del av en månadsinkomst som överstiger 40.000 kronor. Det innebär att den som tjänar 45.000 i månaden får bidra med 150 kronor mer än i dag. Vi är övertygade om att de med höga inkomster är beredda att betala mer om det är tydligt att pengarna går till att återställa en skola med hög kvalitet. För oss är barnen viktigare än alliansens skattesänkningar för dem som tjänar mest. Inget annat land har någonsin fallit så snabbt i Pisaundersökningen som Sverige. Var femte femtonåring når inte upp till en grundläggande nivå i läsning, vilket är avgörande för att kunna tillgodogöra sig skolans andra ämnen. Sedan alliansen bildade regering 2006 har den administrativa arbetsbördan ökat för lärare. Nio av tio lärare vittnar om att de nu får ägna mer tid åt pappersarbete, samtidigt som över 10.000 pedagogiska medarbetare skurits bort från skolan. Färre medarbetare ska alltså ägna mer tid åt annat än eleverna. Det är klart att det påverkar resultaten. Lärarna måste ges möjlighet att se alla elever; han som kräver lite extra stöd för att kunna följa med, hon som behöver bli sedd och bekräftad, och hen som behöver extra uppgifter för att känna sig utmanad. Oavsett förutsättningar har alla elever rätt att nå kunskapsmålen. Ingen elev ska behöva lämna årskurs tre utan att kunna läsa, skriva och räkna. Alla ska då ha med sig grunderna för att klara skolans olika ämnen. Skolans kvalitet avgörs i mötet mellan lärare och elev. I stället för att lägga mer och mer tid på administration och arbetsuppgifter utanför klassrummet så ska lärarna ges bättre förutsättningar att planera, genomföra och följa upp undervisningen, och på att möta, stödja och utmana varje elev. Lärare måste få vara lärare. I vårt budgetförslag finns därför satsningar på 10.000 nya medarbetare i skola och förskola. Det handlar om viktiga pedagogiska och specialistkompetenser som ofta skurits bort och nu behöver återanställas, exempelvis specialläraren, kuratorn, studievägledaren, skolbibliotekarien, fritidspedagogen och administratören. Sverige står inför en lärarkris. Sedan 2006 har var fjärde lärare lämnat skolan av andra skäl än pension. Samtidigt väljer många studenter bort lärarutbildningen, eftersom skolans arbetsmiljö ofta är för dålig, friheten i yrket för liten och lönen för låg. I vår investering ingår en satsning på höjda lärarlöner. Vi vill komplettera karriärtjänstreformen, som bara når en del av lärarna, med en statlig satsning på alla lärares löne- och kompetensutveckling. Staten ska ta större ansvar för lärares fortbildning men ställa som motkrav att lokala avtal tecknas som säkrar att löneutvecklingen följer lärares kompetens- och karriärutveckling. Det är en metod för statliga medel till höjda lärarlöner som vi har arbetat fram i samtal med lärarfacken. Skolans utmaningar handlar inte bara om resurser. Vi vill även se en bred skolkommission som i grunden utvärderar svensk skola och garanterar att inga reformer genomförs utan att vara förankrade i vetenskap och bland dem som arbetar i skolan. Men vi kan inte vänta med att ge de elever som i dag går i skolan de bästa möjligheterna att nå kunskapsmålen. Vi vet att det mest avgörande för resultaten är att varje elev får den tid hen behöver med en skicklig lärare. Därför prioriterar vi fler anställda och högre löner främst. Det är satsningar som ger möjlighet till tidiga insatser för läsning och matematik, till mandat för lärare att sätta in särskilt stöd och till mindre barngrupper i förskolan. Moderaterna driver just nu skolkampanj med löftet att varje elev ska få mer tid med en skicklig lärare. Men under sin tid i regering har alliansen ensidigt prioriterat skattesänkningar. Så sent som i december drev de igenom en budget som föreslog 62 procent av reformutrymmet till skattesänkningar och endast två procent till skolan. Inför vårbudgeten har Anders Borg aviserat punktskattehöjningar för att finansiera en tioårig grundskola. Men deras löfte att varje elev ska få mer tid står fortsatt ofinansierat inför 2015. Konjunkturinstitutet och Ekonomistyrningsverket är tydliga i att investeringar av det slaget måste finansieras genom skattehöjningar. Det handlar om förstärkningar av det slag som vi nu föreslår. Därmed är det upp till bevis för alliansen att krona för krona i samband med vårbudgeten redovisa: hur ska löftet att varje elev ska få mer tid med en skicklig lärare finansieras? De statliga skattesänkningarna har tvingat många kommuner och landsting att höja skatten för att klara välfärden, vilket också får bäras av dem med de lägsta inkomsterna. Att helt riva upp det femte jobbskatteavdraget skulle slå hårt mot människor med små marginaler. Men de som tjänar över 40.000 både vill och kan bidra med mer till skolan. Vi vill se en större skatteöversyn, men satsningarna på skolan kan inte vänta. För att nu kunna anställa fler och höja lönerna i skolan behöver vi höja skatten något för dem som tjänar mest. Miljöpartiet har varje år lagt fram ett fullt finansierat budgetförslag. Det som utlovas ska finansieras och det finanspolitiska ramverket ska följas. Höjd skatt har inget egenvärde, men skatternas nivå måste sättas i relation till behoven av investeringar och välfärd, och inte tvärtom. Vi vill använda skatter som uppnår dubbel effekt, som både kan finansiera nödvändiga investeringar i skola och klimatomställning och som styr mot ökad jämställdhet, jämlikhet och hållbart resursutnyttjande. Därför innehåller Miljöpartiets budgetförslag även miljöskatter som gynnar miljövänliga val. Satsningar på en fungerande och utbyggd tågtrafik, mer förnybar energi och en upprustning av miljonprogrammets bostadsområden finansieras genom skatt på verksamhet med stora föroreningar. Med denna politik ökar framtidsinvesteringarna kraftigt, vilket skapar förutsättningar för att minska arbetslösheten genom fler välfärds- och klimatjobb. I vårbudgeten klargör partierna sina prioriteringar inför riksdagsvalets valrörelse. Vi ser fram mot en tydlig valdebatt med sakpolitiken och prioriteringarna i fokus. Från oss är beskedet till svenska folket tydligt: Barnens framtid är viktigare än alliansens skattesänkningar.


Summary: Öronmärkt skattehöjning. Allt färre medarbetare i skolan måste ägna allt mer tid åt annat än eleverna. Samtidigt faller svenska skolresultat brant. Vi vill få in 10 000 nya medarbetare i skola och förskola och fortsätta att höja löner. För att klara detta vill vi höja skatten för dem som tjänar mest, skriver tre ledande miljöpartister.

Vi kan inte stå och se på när elever inte får en ärlig chans i skolan. Varje barn förtjänar att få den tid han eller hon behöver med en kunnig och engagerad lärare. Därför kommer vi i Miljöpartiet i vårt budgetförslag för 2015 föreslå att fem nya statliga miljarder investeras för att anställa fler i skolan och höja lärarnas löner. För att finansiera denna investering i skolan så kommer vi föreslå att den statliga inkomstskatten höjs med tre procentenheter på den del av en månadsinkomst som överstiger 40 000 kronor. Det innebär att den som tjänar 45 000 i månaden får bidra med 150 kronor mer än i dag. Vi är övertygade om att de med höga inkomster är beredda att betala mer om det är tydligt att pengarna går till att återställa en skola med hög kvalitet. För oss är barnen viktigare än alliansens skattesänkningar för dem som tjänar mest. Inget annat land har någonsin fallit så snabbt i Pisaundersökningen som Sverige. Var femte femtonåring når inte upp till en grundläggande nivå i läsning, vilket är avgörande för att kunna tillgodogöra sig skolans andra ämnen. Sedan alliansen bildade regering 2006 har den administrativa arbetsbördan ökat för lärare. Nio av tio lärare vittnar om att de nu får ägna mer tid åt pappersarbete, samtidigt som över 10 000 pedagogiska medarbetare skurits bort från skolan. Färre medarbetare ska alltså ägna mer tid åt annat än eleverna. Det är klart att det påverkar resultaten. Lärarna måste ges möjlighet att se alla elever; han som kräver lite extra stöd för att kunna följa med, hon som behöver bli sedd och bekräftad, och hen som behöver extra uppgifter för att känna sig utmanad. Oavsett förutsättningar har alla elever rätt att nå kunskapsmålen. Ingen elev ska behöva lämna årskurs tre utan att kunna läsa, skriva och räkna. Alla ska då ha med sig grunderna för att klara skolans olika ämnen. Skolans kvalitet avgörs i mötet mellan lärare och elev. I stället för att lägga mer och mer tid på administration och arbetsuppgifter utanför klassrummet så ska lärarna ges bättre förutsättningar att planera, genomföra och följa upp undervisningen, och på att möta, stödja och utmana varje elev. Lärare måste få vara lärare. I vårt budgetförslag finns därför satsningar på 10 000 nya medarbetare i skola och förskola. Det handlar om viktiga pedagogiska och specialistkompetenser som ofta skurits bort och nu behöver återanställas, exempelvis specialläraren, kuratorn, studievägledaren, skolbibliotekarien, fritidspedagogen och administratören. Sverige står inför en lärarkris. Sedan 2006 har var fjärde lärare lämnat skolan av andra skäl än pension. Samtidigt väljer många studenter bort lärarutbildningen, eftersom skolans arbetsmiljö ofta är för dålig, friheten i yrket för liten och lönen för låg. I vår investering ingår en satsning på höjda lärarlöner. Vi vill komplettera karriärtjänstreformen, som bara når en del av lärarna, med en statlig satsning på alla lärares löne- och kompetensutveckling. Staten ska ta större ansvar för lärares fortbildning men ställa som motkrav att lokala avtal tecknas som säkrar att löneutvecklingen följer lärares kompetens- och karriärutveckling. Det är en metod för statliga medel till höjda lärarlöner som vi har arbetat fram i samtal med lärarfacken. Skolans utmaningar handlar inte bara om resurser. Vi vill även se en bred skolkommission som i grunden utvärderar svensk skola och garanterar att inga reformer genomförs utan att vara förankrade i vetenskap och bland dem som arbetar i skolan. Men vi kan inte vänta med att ge de elever som i dag går i skolan de bästa möjligheterna att nå kunskapsmålen. Vi vet att det mest avgörande för resultaten är att varje elev får den tid hen behöver med en skicklig lärare. Därför prioriterar vi fler anställda och högre löner främst. Det är satsningar som ger möjlighet till tidiga insatser för läsning och matematik, till mandat för lärare att sätta in särskilt stöd och till mindre barngrupper i förskolan. Moderaterna driver just nu skolkampanj med löftet att varje elev ska få mer tid med en skicklig lärare. Men under sin tid i regering har alliansen ensidigt prioriterat skattesänkningar. Så sent som i december drev de igenom en budget som föreslog 62 procent av reformutrymmet till skattesänkningar och endast två procent till skolan. Inför vårbudgeten har Anders Borg aviserat punktskattehöjningar för att finansiera en tioårig grundskola. Men deras löfte att varje elev ska få mer tid står fortsatt ofinansierat inför 2015. Konjunkturinstitutet och Ekonomistyrningsverket är tydliga i att investeringar av det slaget måste finansieras genom skattehöjningar. Det handlar om förstärkningar av det slag som vi nu föreslår. Därmed är det upp till bevis för alliansen att krona för krona i samband med vårbudgeten redovisa: hur ska löftet att varje elev ska få mer tid med en skicklig lärare finansieras? De statliga skattesänkningarna har tvingat många kommuner och landsting att höja skatten för att klara välfärden, vilket också får bäras av dem med de lägsta inkomsterna. Att helt riva upp det femte jobbskatteavdraget skulle slå hårt mot människor med små marginaler. Men de som tjänar över 40 000 både vill och kan bidra med mer till skolan. Vi vill se en större skatteöversyn, men satsningarna på skolan kan inte vänta. För att nu kunna anställa fler och höja lönerna i skolan behöver vi höja skatten något för dem som tjänar mest. Miljöpartiet har varje år lagt fram ett fullt finansierat budgetförslag. Det som utlovas ska finansieras och det finanspolitiska ramverket ska följas. Höjd skatt har inget egenvärde, men skatternas nivå måste sättas i relation till behoven av investeringar och välfärd, och inte tvärtom. Vi vill använda skatter som uppnår dubbel effekt, som både kan finansiera nödvändiga investeringar i skola och klimatomställning och som styr mot ökad jämställdhet, jämlikhet och hållbart resursutnyttjande. Därför innehåller Miljöpartiets budgetförslag även miljöskatter som gynnar miljövänliga val. Satsningar på en fungerande och utbyggd tågtrafik, mer förnybar energi och en upprustning av miljonprogrammets bostadsområden finansieras genom skatt på verksamhet med stora föroreningar. Med denna politik ökar framtidsinvesteringarna kraftigt, vilket skapar förutsättningar för att minska arbetslösheten genom fler välfärds- och klimatjobb. I vårbudgeten klargör partierna sina prioriteringar inför riksdagsvalets valrörelse. Vi ser fram mot en tydlig valdebatt med sakpolitiken och prioriteringarna i fokus. Från oss är beskedet till svenska folket tydligt: Barnens framtid är viktigare än alliansens skattesänkningar. Att helt riva upp det femte jobbskatteavdraget skulle slå hårt mot människor med små marginaler. Men de som tjänar över 40 000 både vill och kan bidra med mer till skolan.


”Hur kan jag få min dotter att sluta vara rädd för precis allt?”

Summary: Åttaåringen har länge varit rädd och orolig kring döden. Men nu har hon blivit rädd och ängslig för precis allt. Hur ska man som förälder hantera rädslan och oron? Psykolog Martin Forster ger råd.

Fråga: Min dotter som är 8 år har en längre tid, cirka ett halvår, haft mycket oro och ångest för döden, exempelvis kring vad som händer efter döden, vem som ska ta hand om henne om jag dör etcetera. Även om det är jobbiga frågor så känner jag ändå att jag har kunnat prata med henne om det på ett bra sätt. Däremot har jag svårt att hantera nästa fas som hon gått in i. Hon är ängslig och rädd för precis allt. För inbrottstjuvar, mördare, bränder, att flyga. Allt. Hur gör jag för att hjälpa henne ur denna fas utan att förstärka ångesten? Svar: Jag förstår att du undrar över detta. När barn visar mycket rädsla och oro är det ofta svårt att veta vad man ska göra som förälder. Å ena sidan måste man överväga risken att trösta eller lugna för mycket, eftersom barnet då kan uppleva att det verkligen finns anledning att vara rädd. Å andra sidan kan det kännas fel ända in i märgen att inte skynda till undsättning för att lindra barnets oro. Jag förstår också att det känns svårt att din dotter har börjat bli rädd för så många olika saker. Jag vill börja med att diskutera det, innan jag svarar på frågan om vad du kan göra för att hjälpa henne. Det är mycket vanligt att barn är rädda och oroliga. För de flesta handlar det om faser som går över av sig själva. Så kan det vara för din dotter, men för en del barn blir oron mer ihållande. I sådana fall kan det handla om ångestdiagnoser, som betyder att oron är så omfattande att den innebär ett tydligt hinder i vardagen. Exempelvis finns en diagnos som kallas generaliserat ångestsyndrom (eller generell ångest), som påminner en del om din dotters besvär. Jag vill på en gång understryka att jag inte kan ställa någon diagnos eftersom det kräver mycket mer information. Generell ångest kännetecknas av att ett barn är överdrivet oroligt för flera olika saker, att oron drabbar barnet åtminstone varannan dag och att det har varit så under minst ett par månader. Dessutom måste oron innebära ett tydligt hinder i vardagen, exempelvis genom att barnet undviker eller skjuter upp saker, ägnar sig åt omfattande förberedelser eller ständigt försöker försäkra sig om att det inte är någon fara. Även om du inte känner igen dig vet jag att det finns andra föräldrar som gör det. Generaliserat ångestsyndrom är nämligen en av de vanligaste diagnoserna hos barn som lider av rädsla och oro. Det är också en diagnos som man framgångsrikt kan behandla. Den behandling som brukar rekommenderas är kognitiv beteendeterapi, KBT. Ett viktigt inslag är att våga närma sig de aktiviteter eller sammanhang man tidigare har undvikit på grund av rädslan. En sammanställning av flera studier visade att mellan hälften och tre fjärdedelar av barn med ångestdiagnoser hade blivit av med sin diagnos efter KBT. Det betyder inte att de blev helt fria från oro, men att oron inte hindrade dem mycket mer än andra barn. Behandling av det här slaget erbjuds på vissa BUP-mottagningar och har även utvärderats inom landstinget i Stockholm. Ibland påstås det att generell ångest bara är tecken på djupare konflikter hos barnet. Att behandling av det slag jag beskrev enbart tillfälligt minskar symtomen. Forskning visar på motsatsen hos de flesta barn som lider av oro. Exempelvis finns det längre uppföljningar av behandling med kognitiv beteendeterapi där resultaten håller i sig och oron ibland minskar ytterligare. Dessutom har man sett att behandling av ett slags rädsla eller oro ofta leder till att annan rädsla och oro också minskar markant. Istället för att problemen återkommer verkar alltså barn som får behandling lära sig att hantera nya utmaningar som livet bjuder på. Jag tycker att ni ska söka hjälp om din dotter fortsätter att vara rädd för allt möjligt och om det hindrar henne i vardagen. Du undrar också vad du kan göra för att inte förstärka hennes oro. Det finns en hel del kunskap om det och jag ska kort beskriva några saker du kan tänka på. Först vill jag dock poängtera att föräldrar kanske inte kan påverka barns oro till den grad man kan tro. En relativt stor del av barns rädslor beror på gener och erfarenheter som inte har med föräldrarna att göra. Du bör alltså inte vara för hård mot dig själv, samtidigt som du förstås vill göra vad du kan för att hjälpa din dotter. Till att börja med vet man att föräldrars förväntningar kan påverka barns oro. Om du anar att din dotter kommer att bli orolig eller få svårt att klara något, så finns det en risk att du uttrycker det mellan raderna. När du kommer på dig själv med att tvivla på hennes förmåga eller mod gäller det alltså att du försöker agera precis som om hon vore vilket barn som helst. För det andra har föräldrars eget sätt att visa oro och rädsla betydelse. Om din dotter märker att du är orolig eller rädd för saker kommer hon att ta efter. Det viktiga är dock inte hur mycket rädsla eller oro man känner i en viss situation, utan hur man faktiskt beter sig. Det är främst om du börjar undvika saker på grund av oro som det smittar av sig på din dotter. För det tredje är det viktigt att föräldrar klarar av att stå emot när barn söker försäkran av olika slag. Jag misstänker att din dotter har frågat och frågat om du ska dö, om planet kan störta och så vidare. Föräldrainstinkten är att försöka lugna barnet och försäkra att inget ont kommer att ske, men samtidigt verkar det inte räcka hur många gånger man än gör det. Problemet är att barnet berövas möjligheten att lära sig något man måste acceptera i livet, nämligen att ingenting är säkert. Givetvis ska du inte säga till din dotter att ”jag kan dö när som helst, kanske i morgon”. Men många föräldrar till oroliga barn kan behöva tänka på att svara färre gånger, ge kortare svar och att vara ärligare med att man inte kan veta allt. För det fjärde kan föräldrar förstärka barns oro i onödan genom att varna för faror av olika slag. Självklart måste man varna barn för vissa saker, som exempelvis när en treåring är på väg ut i gatan där bilarna susar förbi. Återigen handlar det om balans och om att rannsaka sig själv om vad man förmedlar till sitt barn. Till sist, den kanske viktigaste saken som föräldrar kan göra för att motverka onödig oro är att lägga händerna på ryggen. Det betyder att man ska försöka stå emot impulsen att omedelbart hjälpa och lägga sig i när barnet stöter på motstånd eller svårigheter. Ett typiskt exempel på detta är att svara i barnets ställe om någon har ställt en fråga. När barnet blygt står och stammar vill man förstås rädda det ur situationen. Samtidigt understryker man då att det är viktigt att svara både snabbt och rätt. Dessutom berövas barnet chansen att själv hantera situationen. Det många föräldrar till oroliga barn behöver göra är därför att backa undan och tvärtom uppmuntra barnet att självständigt anta utmaningar. I en forskningssammanställning var det just detta som hade störst betydelse av allt föräldrar gjorde. I mitt förra svar berättade jag om hur jag misslyckades att följa mina egna råd på grund av ilska. Det kan förstås vara minst lika svårt att följa råden i detta svar – på grund av den smärta man känner när man ser barnets oro. Det kanske är den stora utmaningen för dig. Att stå ut med barnets tårar och känna att det som ter sig hjärtlöst i stunden kan vara kärlek i långa loppet. Det många föräldrar till oroliga barn behöver göra är att backa undan och uppmuntra barnet att självständigt anta utmaningar. Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Martin Forster, legitimerad psykolog och forskare, svarar på frågor om barn och familjerelationer. fragainsidan@dn.se. Utvalda frågor besvaras och publiceras på dn.se/insidan och i papperstidningen


Åkesson far till fjälls

Förra valet blev en succé för Sverigedemokraterna i Härjedalen. Partiet nästan tredubblade sina röstsiffror och nådde med råge över sitt eget rikssnitt, trots att stora delar av övriga Norrland är vita fläckar på Jimmie Åkessons karta. Mellan moskéerna i Härjedalen är det minst sagt glest, och SD:s vanliga retorik ekar tomt över fjällsjöarna. Den gängse tolkningen av partiets framgångar stavades i stället renar och rovdjur. Olle Larsson, som inför valet 2010 var Sverigedemokraternas lokala förmåga, jämförde den svenska rennäringslagen med Sydafrikas apartheidsystem. (Jo, analogin får tolkas som att Sveriges samer är den tyranniserande minoriteten). Det hårdnackade motståndet mot bland annat renbetesrätten sägs ha haft genomslagskraft. Det lär därför inte ha varit någon slump att Jimmie Åkessons besök på Jokkmokks vintermarknad i helgen parades med ett utspel om samernas minoritetsrättigheter. Sverigedemokraterna är ensamma bland partierna om att vilja upphäva samernas ensamrätt på bland annat renskötsel. För alla som är obekanta med dilemmat ter sig frågan apart. I en undersökning av SKOP, som beställdes av sametinget för några år sedan, framgår att några futtiga procent av skåningarna anser att samerna får alltför stora förmåner. Men svenskarnas indignation tycks växa ju längre norrut man frågar. I Norrland tycker så många som en av tre att samernas privilegier är för långtgående. Många menar att nordligaste Norrland, med tanke på den benhårda vänsteropinionen, är immunt mot Sverigedemokraterna. Sådana förutsägelser har slagit fel förr. SD knycker röster från alla. Kampanjen mot samernas hävdvunna rättigheter ska ses som ett sätt att marknadsföra ett antistockholmsparti som bryter elitens tabun. Åkessons Jokkmokkbesök har dessutom samma effekt i landets södra delar. Det bor bara runt 8.000 röstberättigade i Härjedalen, och i de norrbottniska krokarna runt Jokkmokk räcker väljarna heller inte till för att avgöra några val. Men säkert räknar partiet med att strategin ska stärka partiets aktier i hela landet. Själva sakfrågan passar partiets självpåklistrade etikett som sanningssägare, och även ett i praktiken inte så betydelsefullt stöd skänker trovärdighet. Varken SD eller samehatet ska underskattas.


”Det finns en rå urkraft i kvinnlig vänskap ”

Summary: Alexandra Dahlström slog igenom som 14-åring med ”Fucking Åmål”. I dag är hon både regissör och skådespelare, med vänskap och musik som återkommande teman.

Alexandra Dahlström har mycket på gång. Hennes senaste kortfilm ”Fågel Fenix” hade premiär på Stockholms filmfestival före jul. Nu går hon en manusutbildning, samtidigt som hon klipper sin första långfilm. – Det är för tidigt att tala om den, men det är en punkig film om kvinnlig vänskap, och den har världens bästa musik, säger hon. Att musiken är viktig är inte förvånande – Alexandra Dahlström är dj sedan många år och har regisserat musikvideor och kortfilmer. Hon väljer alltid musiken till sina filmer och har samarbetat med musiker som Andreas Kleerup och den tyske technokompositören Frank Wiedemann. Helt följdriktigt firar hon också födelsedagen i musikens tecken: – Sveriges, eller kanske världens, bästa band Vulkano kommer att spela på Marie Laveau i Stockholm den 21 februari, och då kommer jag att samla mina vänner och ha fest där. Vänskap är ett tema hon återkommer till, framför allt kvinnlig sådan. – Det finns en rå urkraft i kvinnlig vänskap som jag tror att många människor inte har upptäckt, eftersom tjejer så ofta spelas ut mot varandra i olika situationer. I stället för att hitta styrkor hos varann så konkurrerar man, och jag tror att det gör oss väldigt ensamma. Hon beskriver hur hon en gång släppte allt för att coacha en kompis inför antagningen till en skådespelarutbildning. Sedan fick hon själv tre huvudroller på en sommar, och befann sig på filminspelning i Rio när väninnan ringde upp och berättade att hon kommit in på utbildningen. Alexandra är övertygad om att händelserna hänger ihop. – Ju mer man ger, desto mer får man, säger hon. Hennes stora genombrott kom 1998 med Lukas Moodyssons långfilmsdebut ”Fucking Åmål”, som gjorde internationell succé och gav henne en Guldbagge. Alexandra blev dock snabbt trött på att förknippas med rollen hon spelat som 14-åring. Den extrema mediebevakningen fick henne att plugga hårdare. – Skolan blev det roligaste jag visste av den enkla anledningen att det var så jag kunde slipa mina knivar. Jag visste att intellekt är starkare än yttre bekräftelse. Filmsuccén öppnade också dörrar för roller i filmer som ”Fröken Sverige”, ”Blondie” och konstnären Fia-Stina Sandlunds ”Fröken Julie”-projekt. Nu har hon också hittat vänner och sammanhang som är trygga och ger kreativitet och glädje. – Det har jag sökt efter hela livet. Jag var mycket mer för mig själv förut, säger hon. Hon talar om bilden av framgång som snedvriden bland många unga, som tror att det handlar om galor, goodiebags och att ha ”kändis” som ett yrke. I stället borde fokus ligga på glädjen i att åstadkomma något bra. – Hittar man inte den glädjen är det ingen idé att hålla på. Min största insikt har varit att hårt arbete är det som leder fram till något väsentligt. Man börjar inse att även om vägen man har valt är super- snirklig och konstig så är det just ens egen väg. Det är bara du som kan gå den här jättekonstiga vägen, och det spelar ingen roll var du kommer fram någonstans. Du har slutat tänka: borde inte jag ha gjort det här när jag var 22? Min största insikt har varit att hårt arbete är det som leder fram till något väsentligt. Man börjar inse att även om vägen man har valt är supersnirklig och konstig så är det just ens egen väg. Alexandra Dahlström Gratuleras till: Fyller 30 år den 12 februari Gör: Skådespelare och regissör. Bor: Stockholm. Familj: ”Storasyster, mamma, pappa, pojkvän, och en massa fantastiska vänner.” Senaste kulturupplevelse: ”The Hero with a Thousand Faces” av Joseph Campbell, en bok om mytologi i historieberättande. Stör mig på: ”Girighet och snålhet. Jag gillar inte när folk tror att man uppnår framgång genom att gå över lik.” Gör mig glad: ”Skönhetsupplevelser, att det snöar, och att jag snart är klar med min första långfilm som jag har hållit på med så länge.”


”Att tillåta tiggeri försvårar för romerna att integreras”

Summary: Hjälp finns. Rumänien har en omfattande plan för att stötta och integrera romer i samhället. Att vissa av dem lockas att tjäna pengar i Sverige utan att arbeta försvårar det arbetet. Nu måste Sverige och Rumänien samarbeta i frågan om gatutiggeriet, skriver Rumäniens ambassadör i Sverige.

Det är bara genom samarbete mellan Sverige och Rumänien som frågan om de romer av rumänskt ursprung som i dag antingen har valt eller varit tvingade att tigga på gatorna i olika svenska städer kan lösas. Syftet med den rumänska regeringens ansträngningar – med egen finansiering eller genom EU-medfinansierade program, är att integrera romerna i det samhälle där de lever och har sina familjeband. Det är genom utbildning och familjestöd som de har möjlighet att få ett arbete. Rumänien har organisationer och särskilda program för att hjälpa dem som vill hitta ett arbete. Arbetslösheten på 5,6 procent är hälften av EU-genomsnittet. Det finns omfattande program i Rumänien för så kallad ”positiv särbehandling” av den romska befolkningen, som bland annat innefattar ett visst antal platser på universiteten (500 per år) och annan högre utbildning (3.000). Rumänien har som nytt medlemsland inom EU haft svårt att tillgodogöra sig de olika EU-program som finns, beroende på bristande erfarenhet och svårigheter att finna medfinansiärer mitt under finanskrisen. En femtedel av de program som Rumänien har fått tillgång till genom EU är inriktade på den romska befolkningen och vår förmåga att utnyttja dessa program har fyrdubblats de senaste två åren (förvisso från en låg nivå). Dessa EU-program drivs i Rumänien av romska frivilligorganisationer och inte av myndigheterna. Under ett av de aktuella programmen finansierat av European Social Fund nåddes 50.000 personer, huvudsakligen med romsk bakgrund, av insatser för utbildning och arbetsträning. Genom ett annat program har 1.200 personer med romsk bakgrund fått anställning som utbildings- och hälsoförmedlare. Andra insatser syftar till att upplysa romska föräldrar om farorna med att ta sina barn ur skolorna. Precis som alla andra EU-länder har Rumänien ett sjukförsäkringssystem med ett försäkringskort. Alla som är anställda, pensionerade, arbetslösa, studenter eller minderåriga har rätt till ett sådant kort. Systemet är obligatoriskt och grundat på olika avgifter. Alla medborgare är själva ansvariga för att skaffa detta kort från den rumänska försäkringskassan och att ha det med sig när de reser. Gravida kvinnor och nyförlösta mammor i Rumänien har gratis sjukförsäkring och ingår i ett nationellt medicinskt övervakningsprogram med regelbundna hälsokontroller. I Rumänien prioriteras akuta tillstånd, oberoende av nationalitet eller om patienten är försäkrad. Patientens hälsa anses vara viktigare än själva betalningen, det är en fråga som får lösas efter att patienten har fått vård. Den romska befolkningen, som omfattar 600.000 personer, representeras av tre parlamentsledamöter och 161 borgmästarposter. Sedan 2012 har statsministern en särskild rådgivare för frågor som rör romer. Listan på program och åtgärder kan göras lång – och omfattar åtgärder inom både kultur, utbildning, arbetsträning och familjestöd. Vår uppfattning är att det är tre åtgärder som är helt avgörande för att kunna minska eller helt bli av med Sveriges gatutiggeri, som även inkluderar rumänska medborgare av romskt ursprung. 1 Myndighetssamarbete. Samarbetet måste utökas mellan såväl svenska och rumänska myndigheter som mellan olika frivilligorganisationer. Den rumänska ambassaden i Stockholm stöder organisationer som är intresserade av att samarbeta med sina rumänska motsvarigheter. Flera delegationer av riksdagsledamöter, kommunalpolitiker och andra representanter för civilsamhället har besökt Rumänien för att skapa sig en bättre förståelse och knyta nyttiga kontakter. Vår regering är öppen för idéer och tankeutbyte med bland andra svenska politiker och opinionsbildare om hur insatser kan göras mer effektiva. 2 Polissamarbete. Ett utökat samarbete mellan svensk och rumänsk polis behövs för att kunna upptäcka och agera mot människohandel och andra brott, som ibland förekommer i anslutning till tiggeri. Rumänien har i detta syfte skickat ett antal poliser till Sverige. En del röster i den svenska debatten gör gällande att det absolut inte handlar om människohandel eller andra brott i anslutning till tiggeriet. Det är bara nära svensk-rumänsk polissamverkan som kan belägga detta. 3 Översyn av tiggerilagar. Det är viktigt att gatutiggeriet inte uppmuntras i Sverige. I detta ligger en möjlighet för svenska kommuner att förbjuda gatutiggeri om andra åtgärder för att lösa problemen inte hjälper. Tiggeri är förbjudet, inte bara i Rumänien, utan även i ett antal andra EU-länder som exempelvis Danmark och Nederländerna. Att tillåta gatutiggeri i vissa EU-länder, däribland Sverige, underlättar inte Rumäniens ansträngningar att åstadkomma social integration och ökad anställningsbarhet. Om Sverige väljer att göra det lättare att förbjuda gatutiggeri eller inte är naturligtvis bara en fråga för Sverige. Andra länder som liksom Sverige är medlemmar i EU och starka anhängare av fri rörlighet har dragit slutsatsen att gatutiggeri måste förbjudas. Det är uppenbart för alla att tiggeri, vare sig det äger rum i Sverige eller i något annat land, aldrig har varit och aldrig kommer att vara lösningen på problemet. Att inte uppmuntra tiggeri, som i sig är förödmjukande och förnedrande, skulle göra att integrationsansträngningarna kan få större effekt. Vår grundinställning är att de rumänska romerna först och främst måste integreras in i det rumänska samhället och inte tigga på gatorna någon annanstans. De är rumänska medborgare och, oberoende av sin etnicitet, lika viktiga för Rumänien som övriga medborgare. De borde inte luras med löften om lättförtjänta pengar utan arbete i andra länder. De romer som är medborgare i ett EU-land och därmed är europeiska medborgare, har rätt till allt vad detta innebär, även att slå sig ner i ett annat EU-land förutsatt att de har ett arbete och inte ligger samhället till last. Tusentals svenskar födda i Rumänien lever och verkar fullt integrerade i det svenska samhället. Enligt en nyligen publicerad studie av Joakim Ruist vid Göteborgs universitet, ”The Fiscal Consequences of Unrestricted Migration from Romania and Bulgaria”, bidrar var och en av dem med i genomsnitt 30.000 kronor årligen till Sveriges statskassan. Många läkare, ingenjörer, professorer, sjuksköterskor är utbildade i Rumänien. De lämnar ett tomrum efter sig i vårt land som är svårt att fylla. Rumänien tar denna kostnad och gör dessa uppoffringar i den fria rörlighetens namn. Låt oss sluta peka finger åt varandra och i stället hitta pragmatiska lösningar så att fler kan hitta arbete och människovärde genom integration, utbildning och familjestöd.


Imperiets sista suck

Summary: Så föll Sovjetunionen. I augusti 1991 var Michael Winiarski DN: s korrespondent i Moskva. Han minns hur dagar av rykten, undantagstillstånd och protester blev till månader av kaos medan unionsrepublikerna utropade sin självständighet, en efter en. Här är hans berättelse om Sovjetimperiets fall.

Den påträngande signalen skar genom Dagens Nyheters lägenhet i utlänningskvarteret vid Kutuzovskij Prospekt i Moskva i den tidiga morgontimmen. Det var den 19 augusti 1991. I andra änden av telefonledningen hördes en röst tillhörande Staffan Skott, mångårig medarbetare på DN:s Namn och Nytt-sida. Han befann sig på besök i Moskva och kunde berätta att det under frukosten på hans hotell ryktades om att Michail Gorbatjov, den sovjetiske ledaren, plötsligt blivit sjuk och placerats i husarrest. Jag visste så mycket som att Gorbatjov var på semester på Krim vid Svarta havet, och att han snart väntades snart tillbaka till Moskva. På hans schema stod att följande dag, den 20 augusti, underteckna ett ”unionsavtal” tillsammans med ledarna för Ryssland och ett antal av Sovjetunionens allt mer självständighetsivrande delrepubliker. Men vad jag ännu inte visste var att utanför fönstret höll ett helt imperium, världens till ytan största land, på att spricka i sina sömmar. Det som jag skulle bli vittne till var det som den nuvarande ryske presidenten Vladimir Putin, långt senare, skulle kalla för ”århundradets största geopolitiska katastrof”. Inte för att kollapsen kom som blixt från en klar himmel: Den process som ledde till Sovjetunionens undergång hade inletts långt tidigare, i en kedja av dödsryckningar med början med reträtten från Afghanistan 1989, fortsatt med det socialistiska lägrets upplösning i Central- och Östeuropa 1989–1990, och som påskyndats av de ickeryska sovjetrepublikernas frigörelseförsök under 1990 och 1991. Som vikarierande korrespondent i Moskva hade jag det föregående dygnet knåpat ihop en, tyckte jag själv, träffsäker analys av det som väntades de följande dagarna. Enligt förslaget till unionsavtal skulle Sovjets centrala ledning släppa ifrån sig viktiga befogenheter till delrepublikerna - till exempel skatteindrivning - mot att republikerna åtminstone formellt kvarstod inom unionen. I min artikel ifrågasatte jag utsikterna till att ett sådant dubbelstyre skulle kunna hålla särskilt länge; inget garanterade att republikerna och deras folk skulle nöja sig med att få bara en del av makten. Dessutom hade en tung republik som Ukraina klart sagt ifrån att man inte ens tänkte komma till ceremonin i Kreml. Det var på många sätt en realistisk skepsis, men jag hade ingen aning om vilka mörka krafter som var i rörelse under ytan. Detta trots att Alexander Jakovlev, som hade varit en av Gorbatjovs mest reformvänliga rådgivare, bara två dagar tidigare varnat för en annalkande ”stalinistisk kupp” från konservativa krafter. I vilket fall kom min artikel aldrig in DN, eftersom händelseutvecklingen sprungit förbi den. Först när jag slog på teven, där det ordinarie programmet var ersatt av naturbilder till tonerna av Pjotr Tjajkovskijs balett ”Svansjön”, började jag inse vidden av det inträffade. Snart dök en kvinna med bister uppsyn upp i rutan och läste upp ett budskap från något som kallade sig för Statskommittén för undantagstillståndet. Det rådde alltså undantagstillstånd. Och denna kommitté hade nu övertagit ansvaret för landets styrelse. Gorbatjov, påstods det, var inte längre i stånd att leda Sovjetunionen. Vad tv-kvinnan sagt var inte helt solklart, men när jag tittade ut genom fönstret mot Moskvafloden var saken klar: Det skulle inte bli något unionsavtal. De sammansvurna slog till den 19 augusti för att förekomma unionsavtalet som skulle signeras påföljande dag. Längs den breda Kutuzovskijavenyn rullade stridsvagnar och trupptransportfordon långsamt in mot den ryska huvudstadens centrum och maktborgen Kreml. Senare på eftermiddagen höll Statskommitténs medlemmar en tevesänd presskonferens, där de hävdade att de skridit till handling för att rädda det sönderfallande Fosterlandet från undergång. Vad som hänt kunde inte framgå klarare: en grupp konservativa kommunistpartifunktionärer, militärer och höga KGB-funktionärer hade genomfört en statskupp för att försöka rädda Sovjetunionen från upplösning. Det pinsamma för Gorbatjov var att flera av medlemmarna i kuppjuntan hade varit hans förtrogna i KGB och partitoppen. Gorbatjov, som kom att bli den siste sovjetiske ledaren, hade i mitten av 1980-talet tillsatts av de åldrade männen i partiets ledning för att försöka rädda det söndervittrande och stagnerande landet. Själv var Gorbatjov övertygad kommunist, trots att hans släktingar mördats av Stalin, och han hoppades på att Sovjet kunde utvecklas genom att moderniseras och bli mer disciplinerat. Men också mer öppet (”glasnost”). Efteråt, när kuppmännen ställdes inför rätta, försökte de lätta på sin skuldbörda genom att påstå att Gorbatjov varit med på noterna hela tiden. Men det trodde nästan ingen på. Jag gav mig ut för att se med egna ögon. ”Gorbatjov finito!” var den första kommentaren jag möttes av från en ung man i t-tröja ne re på gatan. Hans sarkasm syftade på den reformpolitik som Gorbatjov försökt sig på efter sitt makttillträde sex år tidigare och som nu drevs allt aktivare av hans rival Boris Jeltsin, den ryska federationens nyvalde president. Det var Jeltsin som var kuppmännens främsta måltavla; han var den som hotade det sovjetiska kommunistpartiets maktmonopol. Men de figurer som organiserade kuppen var så illa förberedda och klumpiga att de inte ens kom sig för att gripa Jeltsin. När jag tog mig över floden till Vita huset, den ryska federationsbyggnaden, med DN:s blå Volvo 240, höll den sovjetiska arméns stridsvagnar på att köras fram längs flodkajen i en väldig styrkedemonstration. Längs trottoarerna stod spridda klungor av Moskvabor och betraktade manövern med orörliga ansikten. Andra hade tårfyllda ögon. Jag frågade en pansarofficer vad han hade för order, men han visste inget annat än att han skulle gå i ställning här. När jag pekade på den tillströmmande skaran demonstranter som ställde sig kring Vita huset för att försvara byggnaden mot militären och frågade om han tänkte skjuta på dem, svarade han ”Nej!”. Folkmassan kring Vita huset tätnade, barrikader började byggas och alla väntade med spänning på vad Jeltsins motdrag skulle bli. I mitt reportage, som trycktes i DN följande dag, skrev jag: ”Platsen surrade av rykten. Var är Jeltsin? Var är Sjevardnadze? Är Gorbatjov i husarrest, eller har de redan dödat honom?” En timme senare kom Jeltsin ut ur Vita huset. Han hade antagit juntans utmaning, klättrade med kraftfulla steg upp på en stridsvagn, skakade hand med soldaterna och läste upp en appell där kuppjuntans maktövertagande förklarades vara olagligt. Snart var vi tiotusentals som bildade en mänsklig sköld kring Vita huset och dess folkvalda ledning. Medan regnet föll över soldater och Vita hus-försvarare undrade alla om juntaledarna skulle beordra en militär attack. Nej, visade det sig till slut; de darrade på handen. Det syntes tydligt på kuppledaren Gennadij Janajev, vars händer skakade under juntans presskonferens. Tre dygn senare var allt över. Jublet steg mot himlen när ordet spreds i den utvakade folkmassan: juntan hade kapitulerat! Gorbatjov var fri, men inte med någon reell makt kvar. Att kuppförsöket misslyckades och att det illa planerade maktövertagandet snabbt kollapsade hade flera orsaker, varav det folkliga motståndet bara var en faktor. Men det intressanta var resultatet av det havererade försöket att rädda den gamla regimen: den exakt motsatta till vad kuppmakarna hade avsett. Det sovjetiska imperiets sönderfall påskyndades, och Ryssland blev för första gången i sin långa historia något som liknade ett fritt land. Unionsrepublik efter unionsrepublik utropade sin självständighet. Och redan i september erkände det som ännu återstod av Högsta sovjet i Moskva de tre baltiska republikerna Estland, Lettland och Litauen som självständiga stater. Därefter blev trion raskt medlemmar i FN. Samtidigt övertog Ryssland, nu ledd av Boris Jeltsin, stegvis allt fler av den forna centralmaktens befogenheter. Kommunistpartiet inte bara förlorade sitt maktmonopol; i november förbjöds det sovjetiska kommunistpartiet att verka i landet. Följande månad gick det ännu snabbare. Den 1 december hölls en folkomröstning i Ukraina, där 90 procent av väljarna uttalade sig för självständighet. En vecka senare, den 8 december, samlades tre män – Ukrainas, Rysslands och Vitrysslands ledare – i en jaktstuga i den vitryska nationalparken Belovjezja för att i hemlighet skriva på ett avtal om att bilda Oberoende staternas samvälde, OSS. De slog fast att Sovjetunionen ”har upphört att existera som en geopolitisk realitet”. Gorbatjov hade inte längre något att styra över och hade blivit irrelevant. Så småningom anslöt sig de övriga före detta sovjetiska republikerna till OSS (med undantag för de tre baltiska staterna). Några veckor senare, på juldagen 1991, halades Sovjetunionens röda flagga för sista gången från Kreml. Gorbatjov höll ett tal till nationen där han meddelade sin avgång. Därpå packade han ihop och överlämnade sitt kansli och de hemliga kärnvapenkoderna utan vidare ceremonier till den ryska republikens president Boris Jeltsin. Den kommunistiska supermakten ersattes av 15 stater, alla med sina egna problem att lösa. För ett försvagat Ryssland gällde det att finna en självklar identitet eller en bestämd roll i världspolitiken. Ryssland var rejält tillbakabildat. Av det mångetniska imperiet återstod endast 50 procent av befolkningen och knappt 60 procent av den gamla statens produktionskapacitet. Visserligen hade man kvar 70 procent av territoriet, och riket sträckte sig fortfarande över elva tidszoner från Berings sund till Östersjön. Men om Ryssland geografiskt sett ännu var ett gigantiskt land, var det inte längre någon stormakt, och ryssarnas självuppfattning var rejält omskakad. Inte bara storleken hade krympt – allvarligare var att Rysslands betydelse i världen hade smält ihop. Man var inte längre en jämlike med USA, trots rymdprogram och interkontinentala kärnvapen. Knappt tio turbulenta år senare var en sjuk och trött Jeltsin borta från Kreml. En ny epok inträdde med före detta KGB-officeren Vladimir Putin som president. Inför tioårsdagen av Sovjets fall uttalade sig några av de gamla kuppmännen: ”Putin arbetar för att förverkliga mycket av det vi ville”, sade en av dem, den tidigare försvarsministern Dmitrij Jazov. Och hjärnan bakom kuppen, KGB:s ex-chef Vladimir Krjutjkov, hyllade Putin som ”de senaste årens mest konstruktive ledare”. När Putin tillträdde vid millennieskiftet markerade han också omedelbart att hans strävan var att återge Ryssland statusen som stormakt. Men samtidigt var han realist: under århundraden hade det ryska riket genom ständig expansion sträckt ut sig bortom sina resurser: Polen hade erövrats 1795, Finland 1809, Bessarabien 1812, Kaukasus 1864, Centralasien på 1880-talet. Efter 1945 var det (sovjet-)ryska riket som störst i sin historia. Men samtidigt drog kontrollen av Östeuropa stora resurser, liksom det sista och misslyckade försöket att utvidga väldet: Afghanistan. Till slut hade också demografin ändrats: på 1980-talet utgjorde etniska ryssar inte längre en majoritet i det land som allmänt betraktades som Ryssland. Ännu drygt 22 år efter Sovjets kollaps befinner sig Ryssland långt ner på listan över världens länder i fråga om levnadsstandard. Vart Ryssland under Putin är på väg – politiskt, ekonomiskt, demokratiskt – tvistar de lärde om. Vad de flesta är ense om – inklusive Putin – är att någon återgång till Sovjet inte är möjlig och att vägen upp ur Rysslands sekellånga efterblivenhet inte går via en total brytning med väst. Socialistiska rådsrepublikernas union (1922–1991) Den 25 december 1991 upphörde Sovjetunionen, eller som det fullständiga namnet lydde, ”De socialistiska rådsrepublikernas union”, att finnas till. Sovjetunionen hade bildats 1922, och existerade därmed formellt i 69 år, även om Vladimir Lenin och bolsjevikpartiet redan 1917–1918 hade upprättat sovjetmakten över stora delar av det forna ryska tsarimperiets yta. Det genom århundradena expanderande ryska riket var vid andra världskrigets slut 1945 som störst i sin historia. Det innebar att demografin utvecklades ogynnsamt ur rysk synpunkt. På 1980-talet var etniska ryssar inte längre en majoritet i Sovjetunionen, vilket var en bidragande orsak till att det kommunistiska imperiet var svårt att hålla ihop. Sovjet delades upp mellan 15 nya självständiga stater. Det blev Ryssland som fick ärva ställningen som stormakt i FN:s säkerhetsråd och som global kärnvapenmakt. Fem röster om unionens sammanbrott 1991 ”Att Sovjetunionen kunde upphöra att finnas till var en omöjlig tanke ända tills den ryska ledningen började kräva suveränitet. Frågan var: oberoende från vad? Hur kan landets kärna förklara självständighet från periferin?” Michail Gorbatjov, den siste sovjetiske ledaren, i en DN-intervju om varför han alltid motsatte sig en upplösning av Sovjetunionen. ”Terrorns och diktaturens ovädersmoln samlas över hela landet. De får inte tillåtas att införa en evig natt. Ni har fått order att storma Vita huset och arrestera mig. Men som vald president i Ryssland ger jag er order om att vända vapnen och inte strida mot det egna folket.” Boris Jeltsin appellerar om motstånd mot kuppen från en stridsvagn framför Vita huset. ”Det fanns flera orsaker till att det sovjetiska imperiet bröt samman, men slutet var oundvikligt, eftersom Sovjetstaten helt enkelt inte längre var möjlig att styra.” Stanislav Sjusjkevitj, den vitryske parlamentsledaren som deltog i Belovjezja-mötet (med Rysslands och Ukrainas presidenter) den 8 december 1991 som i praktiken upplöste Sovjet. ”Den som inte sörjer att Sovjetunionen föll samman har inget hjärta. Men den som tror att den kan återupprättas har ingen hjärna.” Fallskärmsgeneralen Alexander Lebed, som av juntan beordrades att omringa Vita huset, men genom sitt agerande bidrog till att kuppförsöket kollapsade. ”Vi ville inte återgå till diktatur, vi planlade ingen repression. Vi stängde inte ens av vatten och elektricitet till Vita huset. Vi bara deklarerade principerna, att rädda Sovjet och det tusenåriga ryska riket.” Gennadij Janajev, vice president och kuppmännens galjonsfigur, i en DN-intervju. Fyra månader som skakade världen 1991 18 augusti Sovjetledaren Michail Gorbatjov tillbringar vad som var tänkt som en sista semesterdag i presidentens datja på Krim vid Svarta havet. 19 augusti Den sovjetiska teven avbryter ordinarie program för klassisk musik. En grupp gammelkommunister har tagit över makten. Stridsvagnar rullar in mot Moskvas centrum. 20 augusti Gorbatjov befinner sig i husarrest på Krim. Den nyvalde ryske presidenten Boris Jeltsin har tagit sig till Vita huset och tusentals ryssar bygger barrikader runt byggnaden. 21 augusti Kuppmännen beordrar KGB:s specialförband ”Alfa” att storma Vita huset, men insatsstyrkan vägrar lyda order. 22 augusti Kuppen börjar få problem och juntamännen grips. Gorbatjov återvänder till Moskva. Men nu är det hans mer radikale rival Jeltsin som har makten. 8 december Ledarna för Ryssland, Ukraina och Vitryssland möts i hemlighet och skriver på ett avtal som upplöser Sovjetunionen. 25 december Gorbatjov, som inte längre har något rike att härska över, avgår som president, och Sovjetunionen upplöses formellt följande dag. Jeltsin övertar makten i Kreml. DN:s utrikeskommentator Michael Winiarski var vikarierande Moskvakorrespondent på 90-talet, då denna bild togs.


Anna tog makten över tekniken

Summary: Anna Loverus drabbades av stress och hjärnan fungerade inte längre som den skulle. Då bestämde hon sig för att inte låta tekniken ha makten över hennes liv. ”I dag är jag både uppkopplad och avkopplad”, berättar Anna.

Sakta kände Anna Loverus att hjärnan var på väg att kollapsa. Hennes värld var full av mejl, tweets, sms och påminnelser i den smarta telefonen som visade att någon uppdaterat sin status på Facebook. Stressen hade blivit henne övermäktig och hon blev deprimerad. Anna, 25 år i dag, var ute på internet tidigt i livet och har alltid haft en positiv inställning till den nya tekniken – även om hon inte tillhört de värsta nördarna. Hon har aldrig varit särskilt intresserad av datorspel, mer av att ”bygga” och ”rita” på nätet. Redan som äldre tonåring arbetade hon extra som teknikjournalist. Efter att ha studerat ekonomi och psykologi på högskolenivå fick Anna jobb som kommunikationskonsult på ett litet företag. Och för drygt ett år sedan flyttade hon till Göteborg för ett nytt jobb på ett bolag som bland annat sysslar med kommunikation på internet. Det var då det började. Snart märkte hon att det blev allt svårare fullfölja även enkla tankegångar, och att avsluta det hon skrev eller ville säga. Hon klarade inte att ta beslut och blev allt osäkrare i sin yrkesroll. Hjärnan fungerade inte längre som den skulle – och även kroppen började krångla. – Jag började fundera över om det digitala brus jag levde i kunde vara en förklaring till min stress och att jag inte mådde bra. Till slut bestämde jag mig för att skapa en digital vardag som gör det möjligt för mig att enkelt koppla ner när jag behöver det. Första steget var att separera all information och alla kontakter som har att göra med jobbet å ena sidan och privatlivet å den andra. Anna kan inte peka på någon enskild händelse som gjorde att hon blev stressad. Men plötsligt fick hon problem med att koncentrera sig, och när folk pratade lyssnade hon inte utan satt och dagdrömde. –  Jag fick också svårt att fatta beslut, berättar Anna. Både privat och på jobbet. Då, hösten 2012, nonchalerade hon till att börja med signalerna om att allt inte stod rätt till. Hon körde på som vanligt, men tog ledigt en fredag då och då för att åka hem till Stockholm och hämta lite kraft. Det räckte inte. Hon fick problem med sömnen, tappade matlusten och gick ned flera kilo. – Jag började gråta för småsaker och till slut gick det inte längre. I december 2012 flyttade Anna tillbaka till Stockholm efter att ha blivit sjukskriven. Hon ägnade nästan hela dagarna åt att sova, hon träffade läkare och fick medicin mot sina symtom. I dag tror hon att den digitala stressen bidrog till att hon blev utmattad och deprimerad. När Anna var nio år fick hon handboken ”HTML for dummies” av mamma, det var en nybörjarbok för den som ville lära sig att koda och bygga egna hemsidor. Det skapade en positiv introduktion till teknik och den digitala världen. – Jag hängde tidigt på Lunarstorm och liknande sociala medier. I lågstadiet gav jag datorn kanske tio timmar i veckan. Senare, längre upp i grundskolan blev det kanske dubbelt så mycket tid. Jag idrottade mycket som yngre och det gällde att hitta en balans mellan allt jag ville göra. För sex sju år sedan slog Youtube och Facebook igenom på allvar. Anna Loverus säger att det markerar ett viktigt skifte. Sociala medier blev inte längre något som tillhörde en ungdomskultur, utan vuxna började upptäcka möjligheten att hålla kontakt med vänner och bekanta på ett helt nytt sätt. – Men även arbetsplatserna förändrades. Det uppstod en dold, ibland öppen, förväntan om att hela tiden vara uppkopplad. Man ska svara på jobbmejl sent på kvällen och på helgerna. Många kontakter sköts via chatt och mobilen. Det senaste företaget jag var på hade en egen grupp på Facebook. – Jag använde mitt eget Facebookkonto, där alla mina vänner finns, även i jobbet. Det gjorde att mitt privata liv och mitt yrkesliv blandades samman. På så sätt blev jag uppkopplad mot jobbet dygnet runt. Anna Loverus menar att dagens digitala verktyg inte är optimala för oss, inte ens för den allra mest ”moderna” människan. De är designade för att störa och påkalla uppmärksamhet, påpekar hon. – Jag tror inte på ett liv ensam i skogen utan teknik – men den nya tekniken gör att vi kan leva i skogen om vi vill och ändå vara uppkopplade och tillgängliga. Min dröm är att i framtiden arbeta med att designa digitala verktyg som underlättar vår vardag, utan att för den skull stressa oss. I dag, drygt ett år efter att Anna drabbades av sin digitala stress, tycker hon att hennes förhållande till mejl, sms, appar, Facebook och mobilen blivit sundare. Hon mådde allt bättre i takt med att hon tog makten över tekniken, i stället för att i alla lägen låta den styra hennes liv. Hon arbetar kvar på frilansbasis för företaget i Göteborg och läser samtidigt på Arkitekturhögskolan i Stockholm. Hon säger att hon aldrig mer kommer att vilja sitta i ett öppet kontorslandskap. Där ringer ständigt kollegernas telefoner, och det plingar oavbrutet i mobiler och datorer. – Jag är uppväxt med att aldrig behöva bestämma tid och plats när vi kompisar skulle ses. Med mobilen var vi ju alltid nåbara. Nyligen glömde jag min smartphone hemma. När jag inte kunde kommunicera med omvärlden började jag fundera: Behöver jag en mobil? Skulle jag klara mig med en fast telefon hemma? Tanken fascinerade mig, en tanke som för många inte ens är möjlig. Så gör Anna en jämförelse med en tryckt bok. Den läser man ut och så är det slut. Sedan ligger den inte där och ropar hela tiden att man måste läsa den. Inte likt mobilen som ständigt hojtar: Kolla om de kommit något nytt mejl eller någon ny uppdatering på Facebook den senaste minuten! Anna berättar att klockan 21.00 är en helig tid för henne. Nästan varje dag tittar hon då på Aktuellt. – Jag skulle kunna göra det en timme senare eller vid midnatt via SVT Play, men jag gör det när nyheterna sänds. Det är ett magiskt ögonblick för mig, ett medvetet val. Jag är förvånad över att så få verkar göra liknande val. Efter att ha pluggat klart till arkitekt hoppas Anna få möjlighet att rita digitala rum och miljöer, de är minst lika viktiga som ”riktiga” och fysiska miljöer. Många är alltid skeptiska till ny teknik som sägs göra oss sjuka eller stressade. Handlar allt om att vi helt enkelt inte vant oss vid allt den nya? – Kanske, det tar alltid tid att anpassa sig till tekniska förändringar. Och kanske kommer en tid när vi förundras över att människor kunde vara digitalt stressade. Men samtidigt kan vi i dag vara uppkopplade dygnet runt genom hela livet. Det är en avgörande skillnad mot tidigare. Jag tror inte att vår hjärna är skapt för att ständigt bombarderas av nya intryck och för att vi ska gå omkring och vara rädda för att missa en statusuppdatering på Facebook. Anna Loverus Ålder: 25 år. Bor: Stockholm. Gör: Har läst ekonomi, har en kandidatexamen i psykologi och retorik, är utbildad fotograf och har arbetat som journalist. Studerar på Arkitekturhögskolan och arbetar också för Matter, ett företag som sysslar med information och kommunikation. Råd för att undvika digital stress: Stäng av alla notifikationer på telefoner, datorer och andra digitala enheter. Arbeta med e-post, Twitter och annat i webbläsaren – inte i ett specifikt program. Separera allt som är kopplat till jobb från det som är privat.


”Nato enda ’försäkringen’ som räcker”

Summary: Den svenska försvarsmakten i dag är modern, men också så liten att den bara kan ge ett stabilt och trovärdigt intryck om den kombineras med ett Natomedlemskap, skriver statsvetaren Stefan Olsson.

Hans Blix, Rolf Ekéus och Sven Hirdman skriver i DN 25/1 att Sverige inte bör ansluta sig till Nato eftersom det skulle uppfattas som en provokation av Ryssland. Sverige har bara en hypotetisk motståndare i sitt geografiska närområde och risken finns att en kapprustning startas. Blix, Ekéus och Hirdman är alla diplomater som var verksamma under kalla krigets dagar. Då anpassade Sverige sitt agerande efter vad Moskva tänktes göra och inte göra. Men frågan om Sverige ska gå med i Nato måste bedömas utifrån vad som är bäst för Sverige och inte vad som är bäst för Moskva. Allt fler säkerhetspolitiska bedömare har då kommit fram till att ett Natomedlemskap är ett naturligt steg för Sverige att ta. Det beror i första hand på två förhållanden som inte existerade på kalla krigets tid. Det ena är att Sveriges försvar är mycket litet och kommer att vara så under all överskådlig tid. Just nu pågår en försvarsreform som ska modernisera försvarsmakten. Men även med en fullt genomförd reform, vilket kommer att inträffa ungefär 2023 om pengarna räcker, kommer Sverige att ha ett försvar som klarar sig en vecka, i en del av landet. Och som framkommit nu på nyåret tänker sig försvarsmakten att det är Stockholm som ska prioriteras. Denna politik har inte kommit till av en slump utan är ett medvetet val av riksdagen. Sverige ska inte ha ett större försvar än så. Den andra förändring som har inträtt sedan kalla kriget är att Östersjöområdet blivit ”mindre” på grund av att den militära teknologin har utvecklats. Räckvidden för modernt stridsflyg är mycket omfattande. Ett amerikanskt hangarfartyg utanför Norges kust räcker för att agera i hela Norden och Baltikum. Samma sak gäller också för moderna luftvärnsrobotar. Ryskt luftvärn placerat i Kaliningrad täcker hela södra Östersjön. Flera kvalificerade säkerhetspoltitiska bedömare (exempelvis FOI och Krigsvetenskapsakademien) har därför konstaterat samma sak: vid en militär kris i Sveriges närområde dras vi in oavsett om vi vill det eller inte. Svenskt luftrum är en avgörande pusselbit i det strategiska spelet. Sammantaget leder detta till att vad Sverige gör spelar en stor roll för hur andra länder ser på sin säkerhetspolitiska situation. Ett öppet krig i vårt närområde är mycket osannolikt, men inte diplomatiska konflikter där militärmakt används som påtryckningsmedel. På så vis är Sverige med sin mycket lilla försvarsmakt och sin vägran att bidra till det kollektiva försvaret ett problem, eftersom andra länder inte vet om de kan lita på oss eller inte. Så var det inte på kalla krigets tid då vi backade upp vår alliansfrihet med ett för ett litet land tämligen starkt försvar. Det försvaret har vi inte kvar. Det är nedlagt. I stället har riksdagen beslutat om att Sverige ska ha ett liten men modern försvarsmakt, som dock är så liten att den bara kan ge ett stabilt och trovärdigt intryck om den kombineras med en ”försäkring” i form av en allians. Den enda allians som är villig att göra detta är Nato.


”Går Sverige med i Nato ökar Rysslands misstro mot väst”

Summary: Inte i Sveriges intresse. Ett ryskt anfall där Sverige vore indraget framstår inte som tänkbart. Ett svensk-finskt Natomedlemskap skulle däremot öka det ryska misstroendet. Sverige skulle då också få svårt att trovärdigt verka för att kärnvapen avskaffas, skriver tre svenska toppdiplomater.

Det pågår en debatt, bland annat på Dagens Nyheters och Svenska Dagbladets ledarsidor, om att Sverige bör bli medlem av Nato på grund av att vårt säkerhetspolitiska läge försämrats och därför att vårt försvar i rådande situation är för svagt. Vi delar inte denna bedömning. Ett grundläggande element i svensk säkerhetspolitik och diplomati är att verka för fredlig utveckling, stabilitet och ömsesidigt förtroende i den euro-atlantiska regionen genom att söka överbrygga rådande motsättningar. En sådan politik främjas inte av en svensk anslutning till NATO. Tvärtom skulle ett svenskt medlemskap bidra till att öka de politiska klyftorna i regionen. Även andra säkerhetspolitiska faktorer talar för att Sverige inte bör överge sin väl förankrade militära allinsfrihet. Under de senaste tvåhundra åren har den bidragit till att vi inte blivit indragna i krig. I dag finns inte några hot som kräver att vi överger denna politik. Ett lands säkerhetspolitik bestäms huvudsakligen av dess geopolitiska läge och vilka grannländer man har, i Sveriges fall Östersjöområdet med våra nordiska grannländer, Ryssland, Baltikum, Polen och Tyskland. I debatten utmålas Ryssland som ett hot mot Sverige. Sverige har dock inte ett sådant strategiskt intresse för Ryssland att ett isolerat ryskt väpnat anfall på Sverige framstår som tänkbart i någon framtida konfliktsituation. Oavsett Nato är Sverige fast förankrat i den västeuropeiska gemenskapen och med goda bilaterala relationer till USA och andra länder. Än viktigare är att dagens Ryssland inte kan jämställas med gårdagens imperialistiska Sovjetunionen. Rysslands säkerhetsproblem finns i söder och i öst, inte i väst. Det spekuleras mycket om att en militär konflikt skulle kunna utbryta mellan Ryssland och de baltiska staterna och att Sverige i så fall skulle bli indraget. Visst finns det bilaterala motsättningar och friktioner mellan ryssar och balter. Det ankommer i första hand på parterna att lösa dem. Skulle relationerna gravt försämras har de baltiska staterna ett starkt stöd i ryggen genom sitt medlemskap i EU och i Nato. Det är otänkbart att Ryssland i ett sådant läge skulle välja en väpnad konfrontation. Vad gäller Sverige innebär inte den ensidiga svenska solidaritetsklausulen att Sverige har skyldighet att ge militär hjälp till något annat land. Däremot omfattas vi av EU:s allmänna solidaritetsklausul, vilket innebär att vi kan ge andra EU-länder, inklusive våra nordiska grannländer, den humanitära och politiska assistans vi är villiga och kapabla till. Till detta kommer kärnvapenproblematiken. Ett centralt element i Natos försvar av medlemsstaternas säkerhet utgör användning av kärnvapen för ömsesidigt garanterad förstörelse, senast fastställt i Natos strategiska doktrin, antagen i Lissabon 2010 av alla medlemsstater. Som Natostat och som medlem i organisationens nukleära planeringsgrupp skulle Sverige ha svårt att trovärdigt fortsätta sin traditionella politik att verka för avskaffande av alla kärnvapen. Ett svenskt medlemskap i Nato är emellertid inte så mycket en militär fråga som en fråga om hur det säkerhetspolitiska läget i Östersjöområdet påverkas och därmed även Sverige. Det är en fredsfråga, inte en krigsfråga. För det första torde det vara uteslutet att Sverige ensamt skulle gå med i Nato, utan sker det, sker det tillsammans med Finland. Detta skulle innebära en radikal förändring av det fredstida säkerhetspolitiska läget i Europas nordöstra hörn, inklusive Östersjöområdet. Rysslands förhållande till Nato är fortfarande antagonistiskt. På rysk sida skulle man uppleva ett svensk-finskt medlemskap i Nato som en stor säkerhetspolitisk förändring till det sämre med tanke på ländernas närhet till nordvästra Ryssland med Sankt Petersburg, Murmanskområdet och Kaliningrad. Ryska "stabsöverstar" kommer att göra nya kalkyler över hur ryska säkerhetsintressen påverkas av att Nato kommer närmare Ryssland med gemensamma övningar, förhandslagring av materiel, frambasering av flyg och andra förberedelser. Det skulle leda till planering av tidiga preventiva ryska åtgärder samt till ökad rysk militär övningsverksamhet i fredstid. Följden torde bli ökat misstroende i regionen och risk för spänningshöjande incidenter. För det är ju ingen tvekan om att ett svenskt och ett finskt medlemskap i Nato skulle vara riktat mot Ryssland. Finlands officiella inställning – liksom Sveriges – är också att Natomedlemskap inte är en aktuell fråga. Ibland framförs att vi bör gå med i Nato för att få större inflytande i gemensamma säkerhetsfrågor och vid deltagande i fredsbevarande operationer. Det är ett svagt argument, eftersom vi redan är en uppskattad partner till Nato och har det inflytande vi behöver i de operationer vi väljer att delta i. Sedan kan man fråga sig hur mycket ett sådant inflytande är värt för Sveriges del i en organisation som alltmer engagerar sig i utomeuropeiska aktioner. I sådana situationer bör Sveriges främsta samarbetspartner vara FN och EU, inte Nato. Beträffande det potentiella inflytandet bör noteras att i Nato, till skillnad från i EU, en stormakt – USA – är totalt dominerande. Förmodligen har vi bilateralt större inflytande på USA än vad vi skulle få som en av flera småstater i militäralliansen. Det är inte heller så att ett medlemskap i Nato i sig leder till ett starkare svenskt försvar. Sveriges anslår för närvarande knappt 1,2 procent av BNP till försvaret; Natos norm är 2 procent. Att Nato skulle subventionera det rika Sveriges försvarsmakt kommer inte på fråga. Ett medlemskap i Nato vore en stor förändring av Sveriges politik, minst lika stor som beslutet att gå med i EU. Ett beslut om Nato kan inte tas utan folkomröstning och utan att alla regeringsfähiga partier är med på båten. Debatten och folkomröstningen riskerar att bli uppslitande i avsaknad av yttre hot mot Sveriges säkerhet. Det skulle inte göra Sverige till ett stabilare land. Man kan notera att av riksdagspartierna endast Folkpartiet driver frågan om svenskt Natomedlemskap, även om Moderaterna är positiva och sympatisörer finns hos Kristdemokraterna. En folkomröstning om svenskt Natomedlemskap torde med säkerhet ge ett nej. I stället för att bli medlemmar av Nato bör vi ägna oss åt ett mer målinriktat arbete för säkerhetspolitisk avspänning och nedrustning i Europa. Det finns fortfarande mycket utrikespolitisk och inrikespolitisk spänning i Europa beroende på historiska oförrätter, fördomar och farhågor, etnisk och religiös splittring med mera. Eftersom Sveriges säkerhet i första hand skulle hotas av en ny konflikt i Europa mellan Ryssland och västmakterna, bör vi använda vår säkerhetspolitiska förmåga till att bidra till mera avspänning mellan dessa länder. Vi bör göra detta inom EU och OSSE men även bilateralt i relation till Ryssland och USA, liksom internationellt på nedrustningsområdet och över huvud taget beträffande förtroendeskapande åtgärder inklusive frihandel och visumfrihet. Detta är en politik som bättre tjänar Sveriges och Europas intressen än att vi blir medlemmar av militäralliansen Nato.


”Vi ger brett stöd till kvinnors deltagande i fredsprocessen”

Summary: Sverige har nära kontakt med syriska kvinnoorganisationer, och vi framför på alla nivåer betydelsen av att hela den syriska befolkningen är med i fredsprocessen. Det är välkommet att organisationer som Kvinna till kvinna lyfter fram betydelsen av detta arbete, skriver Carl Bildt och Hillevi Engström.

En hållbar politisk lösning på det brutala kriget i Syrien förutsätter att också kvinnor bidrar till och deltar i fredsprocessen. Att säkerställa att kvinnor hörs och ges plats i fredsprocessen är i första hand ett ansvar för konfliktens parter. Men omvärlden måste ställa krav, och Sverige har agerat inom FN och EU för att så nu sker. Sverige ger ett brett stöd för förbättrade möjligheter för kvinnors deltagande i den syriska fredsprocessen. Vi framför – systematiskt och på alla nivåer – betydelsen av att hela den syriska befolkningen ska vara representerad. Vi lyfte fram denna fråga vid givarkonferensen i Kuwait nyligen och när fredsförhandlingarna, det så kallade Genève II-mötet, inleddes i Montreux tidigare i veckan. Sverige har nära kontakt med syriska kvinnoorganisationer och nätverk både i Sverige och i Syrien. Inför Genève II-mötet stod Sverige värd för ett nordiskt möte med Syria Women Forum for Peace, som också får svenskt stöd genom vårt bistånd. Det är välkommet att organisationer som Kvinna till kvinna lyfter fram betydelsen av detta arbete och bidrar med idéer och engagemang. Regeringen stöder sedan länge Kvinna till kvinnas regionala program i Mellanöstern. Det bidrar, via lokala partnerorganisationer, till att möjliggöra syriska kvinnors deltagande i fredsprocessen och till att stärka deras rättigheter. Men för att kraven ska ge effekt måste de också komma inifrån Syrien. Därför avsatte regeringen förra året 50 miljoner kronor för stöd till mänskliga rättighets- och demokratiinsatser för Syrien. Lika mycket kommer att avsättas under 2014. Vi ser ökad jämställdhet som avgörande för varaktig fred och stabilitet i Syrien och den omgivande regionen. Jämställdhet är därför ett av de viktigaste målen för svenskt bistånd till regionen. Sedan krisen i Syrien bröt ut har Sverige sammanlagt bidragit med över en miljard kronor i utvecklingsbistånd och humanitärt stöd. Detta inkluderar regeringens löfte som gavs vid Kuwaitkonferensen om ytterligare 230 miljoner kronor till det syriska folket. Stödet till Syrien ses över fortlöpande och kan komma att öka ytterligare. Sverige ses ofta som en av pionjärerna på jämställdhetsområdet och som en tillskyndare av säkerhetsrådsresolution 1325 om kvinnor, fred och säkerhet. Vi kommer att fortsätta verka för att göra skillnad där det behövs – i konfliktsituationer och i fredsbyggandearbetet – och för de kvinnor som så ofta drabbas av våld och övergrepp, men som så sällan tillåts påverka problemens lösning. Det är en lång väg kvar till fred och återuppbyggnad av Syrien, men förhoppningsvis kan vägen dit snart påbörjas. För oss är det en självklarhet att kvinnorna ska vara delaktiga i arbetet med att forma sitt lands framtid.


Få svar på frågorna i skolans öppet hus

Summary: Snart ska Sveriges niondeklassare ha gjort sina gymnasieval. I dagarna har många skolor öppet hus för intresserade 15-åringar. Många elever tycker att valet är läskigt – men studievägledaren vill lugna dem.

Omkring 330 000 elever i Sverige omfattas av gymnasievalet till höstterminen, och utbudet av skolor med olika innehåll är stort. Det finns 18 gymnasieprogram och hela 60 olika inriktningar att välja bland. För att underlätta valet håller många gymnasieskolor öppet hus för elever och föräldrar. Det ger en möjlighet att jämföra olika skolor och få en inblick i vad som väntar. – Eleverna tycker att valet är jätteläskigt och att deras framtid beror på vilket program och gymnasium de går. Vi försöker ta udden av rädslan, säger Jessica Arlesten, studievägledare på Thorildsplans gymnasium på västra Kungsholmen i Stockholm. Där var det öppet hus i helgen. Besökarna bjöds på en rundvandring i skolans lokaler där personal och elever fanns på plats för att svara på frågor. Och evenemanget var populärt. Hundratals niondeklassare från hela Stockholm och deras föräldrar hade kommit. Alla var fulla av funderingar inför höstterminen och gymnasiestarten. Frågorna som ställdes i korridorer och klassrum hade stor spännvidd. Från ”Vad är det för intagningspoäng?” till ”Hurdan är skolmaten? De frågorna, och många andra, hade Mattias Henzel från Nacka. Han var här med sina föräldrar för att Thorildsplans gymnasium är en av få skolor i Stockholm med kurser i arkitektur. – Jag har tyckt om fina byggnader ända sedan jag var liten och har alltid hållit på med byggprogram som Minecraft och Sims. Att plugga arkitektur vore som att få en barndomsdröm att gå i uppfyllelse, säger Mattias Henzel. Alla 15-åringar har inte en lika klar bild över vad de vill syssla med i sitt framtida yrkesliv, men det gör inte gymnasievalet mindre viktigt. – Jag vet redan att jag ska söka natur för jag vill ha en bred utbildning, säger Rami Omer från Farsta, som tycker att skolornas informationsdagar är bra. – Man får träffa lärare och elever, allt annat kan man ju ta reda på via internet, konstaterar han. Studievägledaren Jessica Arlesten berättade att de elever och föräldrar hon träffar är väldigt pålästa, men vissa föräldrar kan ha svårt att förstå alla förändringar som gymnasieskolan har genomgått sedan deras egen gymnasietid. Niondeklassarna är å sin sida ofta nervösa när de står inför ett av de första stora valen i livet. Något som Jessica Arlesten försöker avdramatisera. – Gymnasievalet behöver inte betyda att man jobbar inom just det området som man har utbildat sig för hela livet. Gymnasiet är en grund att stå på, säger hon. Eleverna tycker att valet är jätteläskigt och att deras framtid beror på vilket program och gymnasium de går. Vi försöker de udden av rädslan. Jessica Arlesten, studievägledare 20 januari. Den 20 januari öppnar ansökningen i Stockholm. Alla elever får ett lösenord på posten. Det används för att ta sig in på gyantagningen.se där man kan göra sitt gymnasieval. 14/17 februari. För Stockholm, Göteborg och Malmö infaller sista ansökningsdag i februari. I Malmö och Göteborg gäller den 14 februari och i Stockholm den 17 februari. 15/17 april. 17 april kan stockholmarna se preliminärt antagningsbesked. Sex dagar senare öppnar portalen för omval. Malmö kan se resultatet den 15 april. 15 maj. Den 15:e stänger Stockholm och Göteborg sin portal för ändringar i ansökningarna. 25 juni. I Göteborg får eleverna slutgiltigt antagningsbesked den 25 juni. 2 juli. Antagningen klar. Den 2 juli vet eleverna i Malmö vilken utbildning de fått plats på. Augusti. Välkommen till gymnasiet! Exakt datum varierar beroende på vilken skola du valt. Gymnasieguiden. "Målet är att jag ska ta mig till landslaget." – Jennifer Hemström som går friidrottsgymnasiet i Umeå – en linje med riksintag för de som elitsatsar. "Så länge jag får bra behörighet så kan jag ta mycket plugg." – Arsham Khamzeh som går naturvetenskaplig linje på Polhemsgymnasiet. Läs på webben. Hela gymnasieguiden finns att ladda ned. På dn.se/gymnasieguiden2013 finns hela gymnasieguiden för dig som ska börja hösten 2014 att hämta hem i pdf-format. Där kan du läsa om Josefine Agius som läser samhällsprogrammet med inriktning juridik och kriminalteknik – och många andra som gjort sitt val.


På spaning efter den inre mannen

Summary: Jämställdheten har dragits för långt när det kommer till relationer, tycker Herman Ottosson. Det måste finnas en polaritet mellan man och kvinna för att gnistan ska finnas kvar. Nu håller han kurser för män som vill hitta sin inre manlighet.

Att vara man i dagens samhälle är utmanande och förvirrande. Det menar yogainstruktören och hälsoinspiratören Herman Ottosson. – Många män är väldigt vilsna i sin manlighet. Bara ordet manlighet väcker ont blod hos feminister och könsvetare. Det är inte okej i samhället att prata om mäns behov av att vara ”manliga”. Men om män vågade leva ut sitt naturliga beteende, vågade leda och serva sin kvinna för att öppna hennes hjärta så skulle tillvaron bli bättre för alla, tror han. Nu håller han kurser för att lära andra män stå upp för sin råa kraft. Anders Eriksson är med som assistent på kurserna och jobbar samtidigt på sin egen utveckling. – För att relationen mellan män och kvinnor ska fungera så måste det finnas en polaritet, säger Herman Ottosson. Utan polaritet blir relationen menlös och bara vänskaplig och så försvagas den sexuella gnistan. Män som inte är mentalt närvarade och inte utstrålar maskulin energi blir helt enkelt oattraktiva för kvinnor, det är därför många relationer drabbas av dåligt sexliv eller till och med spricker, menar han. Herman Ottosson håller kurser i personlig utveckling och ”polaritetsträning” för par. Och för ett par år sedan startade han The raw man – en kurs för män som vill hitta sin maskulina energi och riktning i livet. Kurserna bygger på föreställningen om att män och kvinnor har olika gåvor att ge i relationen. – Mäns syfte i livet är att ha en tydlig riktning, att förverkliga sig själva och att dela med sig av sin unika gåva till världen. Kvinnors syfte är att dela med sig av sitt hjärta och sprida så mycket kärlek som möjligt. Gör hon inte det kommer hennes liv förr eller senare att kännas meningslöst. Herman Ottosson säger att han är medveten om att många kan bli uppretade av hans idéer och anstränger sig för att förklara. – Jag är absolut för jämställdhet på arbetsplatser och ute i samhället. Men jämlikheten har dragits för långt när det kommer till relationer. Det här är en ny sorts man, inte den gamla frånvarande machomannen och inte den nya svaga, feminina mannen. För att behålla gnistan så måste mannen vara ”riktad” i sin energi, inte vara vek och initiativlös och låta kvinnan bestämma allt i hemmet och i sängen. Hermans Raw man-kurser består av tio kurstillfällen under lika många veckor. Han vill inte berätta exakt vad som försiggår eftersom det är hemligt och dessutom beror på energin i gruppen. – Mina kurser är fysiska och helt upplevelsebaserade. Genom att gå på kurser där andra män har visat mig rent fysiskt hur det känns att möta riktad, maskulin energi så har jag fått in det i min kropp och kan nu förmedla det till andra. Vissa övningar handlar om att deltagarna ger tuff feedback och hemuppgifter till varandra, andra om att bli totalt närvarande till kropp och själ. ”Brutal mindfulness” kallar han det för. Men gäller det här verkligen alla män? Kan inte män vara väldigt olika inbördes? – Jag tror att alla har en kärna som antingen kan vara maskulin eller feminin. En feminin, mjuk, oriktad man drar till sig en stark riktad kvinna. Så funkar polariteten. Kan inte mannen stå upp i sin kraft och riktning så måste kvinnan ta på sig den manliga rollen. Hon tvingas att ta kommandot. Men hon kanske inte trivs med det och så börjar hon förakta mannen. Det handlar inte om att mannen ska bestämma allt, utan om att många kvinnor tycker om att bli hållna, burna och förda – som i tango, menar Herman. Anders Eriksson är en av flera assistenter på Raw man. Han berättar hur han har jobbat med sig själv. – Jag var totalt ”pussy whipped”, som vi säger, i åtta år. Jag levde med en ganska stark, maskulin kvinna. Jag lämnade över alla beslut till henne. Och till slut tröttnade hon på mig och lämnade mig, berättar han. Då bestämde sig Anders för att ändra riktning i sitt liv. Han gick flera kurser i personlig utveckling, sa upp sig från jobbet inom fastighetsförvaltning och började själv arbeta som coach. – Jag har själv sett hur snabbt och lätt det går att vända sitt liv med några kurser och lite vilja och motivation. Jag har gått från att vara deprimerad och nertryckt i min tidigare relation till att nå mina drömmar. Han berättar hur bra han tycker att det känns att få dela med sig till andra och hjälpa dem i sökandet efter sin manlighet. Anders har inte så mycket kvar från sitt ”gamla” liv. Bekantskapskretsen är förändrad och han träffar män på ett helt annat sätt i dag, mer som bröder som stöttar varandra i livet och utan konkurrens, säger han. – Jag har mycket bättre kontakt med min dotter, hon har fått en fantastiskt mycket mer närvarande pappa. Jag har mer fokus på henne och vi lever mer spontant. Kursen Raw man handlar inte bara om att hitta sin maskulinitet utan också att komma i kontakt med sina känslor genom att jobba med kost, hälsa och sexualitet. För att par ska bibehålla gnistan i sexlivet förespråkar Anders och Herman olika tantriska tekniker. – Vi män är biologiskt programmerade att sprida vår säd och efter att vi kommit så förlorar vi intresset för kvinnan en stund, säger Herman. Därför rekommenderar jag att man som man inte ska få orgasm. Då behålls hettan. Anders berättar att det finns en rad olika tantriska tekniker, som i kombination med idéerna om polaritet kan skapa maximal sexuell njutning. Vad vill ni säga till de kritiker som menar att teorierna om polaritet är ett förenklat sätt att se på könen, eller till de personer som inte känner igen sig i er beskrivning av manligt och kvinnligt? – Efter att ha samtalat med hundratals män och kvinnor så vet jag att det finns en bred längtan efter detta, säger Herman. Han anser att de flesta människor stämmer in på hans beskrivning. – Jag lägger inte till någonting utan mitt arbete handlar om att skala bort lögnerna och maskerna som många bär på så att vi kan ge varandra av vår ursprungliga essens och mötas på djupet i vår sexualitet. Anders berättar: – Jag har inte stött på så mycket motstånd utan blir ofta positivt bemött när jag pratar om det här. Men kanske är det de kvinnor som är i sitt maskulina jag, men egentligen vill vara i sitt feminina jag, som blir upprörda, tror han. Anders menar, liksom Herman, att om män i allmänhet kunde lära sig att vara mer närvarande, ta lite mer ”kommando” i syfte att serva sina kvinnor så skulle kvinnorna våga slappna av och vara mer i sitt feminina jag. Inom psykologisk forskning talar man i dag om att terapier, speciellt kraftfulla kroppspsykoterapier som ni arbetar med, kan ge biverkningar, i värsta fall i form av psykoser. Hur motverkar du att dina kursdeltagare ska komma till skada? – Många människor lever sina liv som sovande robotar. Jag ser mitt arbete som en väckarklocka. Jag intervjuar alla innan de kommer till kursen och ser jag att de har haft mycket kontakt med psykiatrin så avråder jag, säger Herman Ottosson. – Mina kurser är starka och utmanande och jag vänder mig till psykiskt friska individer. Jag skapar en supportande atmosfär mellan deltagarna och finns själv tillgänglig 24 timmar om dygnet för dem. Detta är ett kall för mig och jag gör allt jag kan för att ”mina” killar ska växa som människor. Klart det finns en risk med att pressa för mycket men samtidigt längtar många män efter riktiga utmaningar i livet för att känna att de verkligen lever.


Hudcancer ökar snabbast

Summary: Hudcancer är den cancerform som växer snabbast. Förra året var ökningstakten nästan sex procent för både kvinnor och män.

Under förra året rapporterades det 57.270 fall av cancer, visar statistik från Socialstyrelsen. Det var ungefär lika många fall som året innan. Bröstcancer är fortsatt den vanligaste cancerformen bland kvinnor, medan prostatacancer är den vanligaste bland män. Den cancerform som ökar snabbast är dock hudcancer, där bland annat malignt melanom ingår. – Det mest dramatiska i årets rapport är den höga ökningstakten för hudcancer, säger Staffan Khan, statistiker vid Socialstyrelsen och ansvarig för rapporten. Under förra året var den årliga ökningstakten av malignt melanom 5,7 procent för kvinnor och 5,9 procent för män. Även förra året och åren dessförinnan har hudcancer varit den cancerform som ökat mest. För Yvonne Brandberg, professor i vårdvetenskap vid Karolinska institutet, är orsaken svenskarnas envisa solande. – Folk är väl medvetna om riskerna, men struntar i dem. I flera årtionden har vi nu haft det här beteendet och solvanorna har inte förändrats, sade hon när förra årets rapport presenterades. Och om man ser på årets rapport är kopplingen till solens strålar tydlig så till vida att fler fall rapporterades från landets södra delar än från de mer solfattiga delarna i norr. De senaste 20 åren har det totala antalet cancerfall ökat stadigt, något som inte kommer att avta, enligt expertisen. – Mycket av den här ökningen kan tillskrivas att vi blir allt äldre och att vi fått bättre diagnostiska metoder, säger Göran Zetterström, utredare vid Socialstyrelsen. Socialstyrelsen beräknar risken att drabbas av cancer före 75 års ålder till 28 procent för kvinnor och omkring 30 procent för män. Jämn könsfördelning 2012 fick 45 413 personer en cancerdiagnos för första gången. Fördelningen mellan män och kvinnor är jämn. Under de senaste 20 åren har antalet cancertumörer genomsnittligt ökat med 2,1 procent per år för män och 1,6 procent för kvinnor. Bröstcancer står för 30,4 procent av all kvinnlig cancer medan prostatacancer är den vanligaste cancerformen bland män, 30,6 procent av fallen under 2012. Malignt melanom och annan hudcancer utom basalcellscancer utgör sammanlagt 15,5 procent av alla cancerfall. Hudcancer är den näst vanligaste cancerformen och den som ökar mest. Tjocktarmscancer är den tredje vanligaste cancerformen hos både kvinnor och män. Källa: Socialstyrelsen (TT)


”Sex blir bättre utan tydliga roller”

Summary: Det är oförskämt och kränkande att ifrågasätta ”mjuka” mäns maskulinitet och sexualitet – och dessutom historielöst, tycker Erik Centerwall. Själv var han med i ”Befria mannen” redan på 1970-talet.

Att ifrågasätta att män är tillräckligt maskulina är tramsigt, tycker Erik Centerwall. Det leder ingen vart och skapar bara ångest hos männen. – I den vanliga relaterande sexualiteten spelar ju intimiteten en viktig roll, säger han. Här tror jag att många av dagens unga moderna män, tvärt emot vad alla machoförespråkare säger, är suveräna. På 1970-talet ingick Erik Centerwall i organisationen Befria mannen. Här samlandes män för att diskutera könsroller och jämställdhet. – Vi ville förändra innebörden av mansbegreppet. Våra egna fäder representerade en manstyp som var känslomässigt frånvarande och som bar en tung ekonomisk börda. Att inte bli som sin far var ett mantra för många av oss. Att diskutera graden av manlighet hos män som söker en mer androgyn mansidentitet tycker han är dum och historielös. På 1960– och 70-talet var Erik Centerwall själv en ung, vuxen man. Han läste på universitetet, engagerade sig politiskt och bildade familj. Det här var en politisk period som präglades av krav på ökad rättvisa i allmänhet. Engagemanget från kvinnorörelsen gjorde att kvinnors traditionella roll i samhället hade börjat förändras. Och den naturliga konsekvensen av det, ansåg Erik Centerwall och andra med honom, var att även den traditionella mansrollen måste förändras. – Det fanns en social bas för förändringen. Det var inget val människor gjorde, utan en nödvändighet. Den traditionella mansrollen passade inte in i tiden. Likt många generationer tidigare ifrågasatte han arvet från föräldrar och etablissemang. Den manlighet som fadersgenerationen stod för präglades framför allt av mäns och kvinnor separata roller. – Vi ville göra upp med den oåtkomlighet som fanns hos våra fäder. De arbetade mycket och kom hem och ville vara ifred med kvällstidningen, medan hustrun ansvarade för hem och familjeliv. Numer har Erik respekt för den här mansrollen som också innebar en stor börda och uppskattar det fadersgenerationen gjorde för honom. – De fick ta ett ansvar som nog var tungt. De hade ensamt försörjningsansvar och var de som skulle skydda resten av familjen. På Befria mannen-mötena förde männen samtal om livet, kärleken och relationer. Men på andra ställen i samhället, utanför politiska och akademiska kretsar, var många skeptiska. – En hel del män tyckte att det var bra att kvinnor kom in i arbetslivet, men själva var de helt ointresserade av att ta ansvar för hem och barn. Jag minns att jag höll ett tal för arbetare på Volvo om det här och det blev ett väldigt liv. Genom att kalla rörelsen för Befria mannen ville Erik och hans kamrater peka på hur känslomässigt inskränkande den traditionella, patriarkala mansrollen var. – Maskuliniteten innehåller en mängd självkrav som är problematiska. Man är liksom aldrig karl nog och det tyckte vi man skulle lätta på. Jag ville inte bli ifrågasatt bara för att jag valde att göra annorlunda än tidigare generationers män. Men annorlunda gjorde Erik. Bland annat var han hemma med barnen när de var små och tillbringade mycket tid med dem under deras uppväxt. Idag är han övertygad om att detta är en viktig orsak till att de i vuxen ålder står honom nära. När Erik hör en del av de diskussioner som i dag förs kring manlighet och sexualitet blir han upprörd. – Diskussionen om att män skulle bli asexuella av att intressera sig för kvinnors områden är väldigt historielös. Förespråkarna ser ju inte vilket arbete det varit för att komma fram till de här förändringarna som lett till att kvinnor har tillgång till arbetsmarknaden och män till barn och familjeliv. Att kvinnor skulle tycka att jämställda män är sämre i sängen tror han är rent nonsens. – Jag tror att sexuallivet blir bättre av att man i heterosexuella relationer närmar sig varandra istället för att dela upp rollerna så tydligt. En och annan kvinna, som betraktar män som verktyg för bekräftelse och njutning, får kanske en kick av att vara med karlar som lever ut en traditionell manlighet, men generellt jag tror att det är fel väg att gå. På 1980-talet uppstod en motreaktion mot det mansideal som Befria mannen stod för. Författare som Jan Guillou och Robert Bly menade att män feminiserades och att detta var något dåligt. Man talade nedlåtande om ”velourmän”, att feminiseringen kvävde männens naturliga ”machobeteende” och därmed gjorde dem ointressanta för kvinnor. Även inom mansrörelsen diskuterade man de här sakerna. Men Erik och hans vänner kom ändå fram till att hela samhället nog mådde bäst av att könen inte ständigt positionerades som varandras motsatser. – Både då och nu har vi ett samhälle som sett itll kön och sexualitet är starkt uppdelat mellan män och kvinnor. Ytterligheterna är å ena sidan porrens värld där männen dominerar och där kvinnors njutning förekommer i form av mäns projicerade önsketänkande. – Å andra sidan har vi veckotidningsvärlden som för fram den narcissistiska kvinnliga personligheten som vill ha bekräftelse genom utseende och kläder och den typen av fixeringar. I de här narcissistiska världarna blir män och kvinnor verktyg för varandra, menar han. – Jag känner att det är ett problem med ifrågasättandet av velourmannen som Jan Guillou startade i slutet av 70-talet. Diskussionerna där man ifrågasätter maskulinitet är väldigt negativa eftersom det är en så känslig punkt hos nästan alla män att inte vara karl nog. Maskulinitet har alltid ansetts som något man tillägnar sig genom prestationer. Även sexualiteten blir ett prestationsområde för många män. Att ifrågasätta mäns maskulinitet är oförskämt och kränkande, tycker Erik. Prestationskraven lever till en sorts ängslighet kring den egna sexualiteten. – Och hur löser man det som man? Jo, genom att skaffa sig kontroll. Kontroll över situationen, kontroll över kvinnan, kontroll genom pornografi eller genom att köpa sex. Eller genom att man skapar en situation som helt utesluter kvinnans verkliga sexualitet. Och i bakgrunden lurar det här vanliga gamla penetrationssexet, inte smekningarnas konst eller utbytet. Det tycker han känns dystert. – Det innebär en fientlighet mot intimitet. Men jag tror att sexualiteten blir mer jämställd om den utgår från lek och spel istället för ensidiga påsättningar. Och jag tror att det är ett bättre sätt att skapa njutning att tänka på de inblandade i termer av likhet än i termer av motsatser.


”Många kvinnor vet för lite om fertilitet”

Summary: Kunskaperna om fertilitet är låga i Sverige och många väntar för länge innan de skaffar det första barnet. Därför har projektet Reproduktiv livsplan dragit igång i Uppsala.

Kvinnor i Europa och Sverige skjuter upp barnafödandet tills de kommit i en ålder då deras fertilitet och chanser att bli gravida har minskat. Samtidigt ökar riskerna för komplikationer. Det menar Tanja Tydén, barnmorska och professor i vårdvetenskap i Uppsala. Hon arbetar med preventivmedelsrådgivning och forskar om unga människors attityder till att ha barn i framtiden. Nu leder hon det relativt nystartade projektet Reproduktiv livsplan vid Institutionen för folkhälso- och vårdvetenskap vid Uppsala universitet. Genomsnittåldern för förstföderskor är 29 år i Sverige och 13 procent av dem är 35 år eller äldre, enligt siffror från Socialstyrelsen. Åldersfaktorn är en av anledningarna till att antalet så kallad assisterade provrörsbefruktningar, IVF, har ökat de senaste tio åren, enligt Tanja Tydén. Men många överskattar chanserna att få barn med hjälp av IVF. Bara 25–30 procent lyckas. – Många kvinnor vet för litet om fertilitet och barnafödande. Särskilt högutbildade kvinnor i karriären väntar så länge med att skaffa sitt första barn att de får svårt att hinna skaffa så många som de egentligen hade velat innan det är för sent, säger Tanja Tydén. Barnmorskor som ger preventivmedelsrådgivning i dag informerar om vilka olika preventivmedel som finns, frågar vad patienten önskar sig och vilka som är för- och nackdelarna med just den metoden. – Men i den här rutinmässiga rådgivningen missar vi frågorna: Vill du ha barn någon gång i livet? Och i så fall: När planerar du att skaffa ditt första – och ditt sista? Det är viktigt att frågorna ställs neutralt och inte med några underliggande värderingar. Lika viktigt är att identifiera dem som inte vill ha barn så att de kan få ett långverkande och effektivt preventivmedel, menar Tanja Tydén. I projektet har en mödravårdsklinik i Uppsala ställt just dessa frågor och informerat om fertilitet. – Det är inte ovanligt att en 25-årig kvinna säger att hon inte vill ha barn förrän om tio år. När hon sedan säger att hon vill ha tre barn, inser hon kanske att det kommer att bli svårt att hinna få tre barn inom den fruktsamma tiden. Det är det som barnmorskorna ska fånga upp genom att ställa de här frågorna. I projektet som genomfördes förra året deltog 299 kvinnor som antingen lottades till en grupp som fick den utökade rådgivningen och frågor om sin livsplan, eller till två kontrollgrupper som bara fick den vanliga preventivmedelsrådgivningen. Nio av tio av dem som hade fått den utökade rådgivningen om reproduktion och framtida livsplan var positiva efteråt. – De tyckte att den var bra och att samtal om reproduktiv livsplan och information om fertilitet borde ingå i preventivmedelsrådgivningen. Vi såg också att kunskaperna om reproduktion ökade i den gruppen. Många hade inte förstått att åldern spelade så stor roll. Studien visade också att de faktiskt planerade att föda det sista barnet tidigare i livet. Till en början ska mödravårdscentralerna i Uppsala läns landsting införa det nya konceptet för att därefter utvärdera resultatet genom att intervjua barnmorskorna om hur de ser på det. – Därefter hoppas vi naturligtvis att det ska bli rutin i hela landet. Det är ju så väldigt enkelt att det är konstigt att vi inte har jobbat så tidigare. Äldre mammor inget nytt Vi får första barnet allt senare. I dag är en genomsnittlig förstagångsmamma i Sverige nära 29 år gammal, till skillnad från kring 24 år på 1970-talet. Genomsnittsåldern för barnafödande är nu 30,8 år, jämfört med 26,4 för omkring 40 år sedan. Men om man går längre tillbaka i tiden var genomsnittsåldern högre – kring 1860 låg den på drygt 32 år. Sedan ungefär 30 år tillbaka är det allt fler kvinnor som föder barn efter 40 års ålder. Ökningen har varit särskilt kraftig på 2000-talet. Fast det är ändå inte alls lika vanligt som det var på 1700- och 1800-talet. I slutet av 1800-talet var 12 procent av barnaföderskorna över 40, år 2011 var det 4 procent. Barnafödandet i Sverige började minska runt 1880 och nedgången fortsatte till början av 1930-talet, i samband med de stora förändringar som skedde när landet gick från jordbruks- till industrisamhälle. Det var bland de äldre kvinnorna som födandet minskade mest. På 1970-talet, efter p-pillrens introduktion på 1960-talet, var barnafödandet hos kvinnor över 40 som lägst. Bara 4 promille av kvinnorna mellan 40 och 44 år födde barn då, bland de äldre knappt några alls. Statistik över barnafödandet i olika åldrar i Sverige finns från och med 1750-talet. Källa: Välfärd/SCB