Jag vet blott vad som är mitt

Summary: I dag fyller moderata samlingspartiet 100 år. Eller är det allmänna valmansförbundet? Eller högerpartiet? Identitetsproblem till trots finns det kontinuitet inom svensk höger.

I dag fyller det svenska högerpartiet 100 år. Frågan är bara vilket parti vi ska fira. Allmänna valmansförbundet som slog vakt om tronen, altaret och svärdet i början av 1900-talet? Det välfärdsvänliga högerpartiet som under rekordåren hyllade kloka men döda socialdemokrater som Per Albin Hansson? Eller det systemskiftande moderata samlingspartiet som på 90-talet ville rensa ut folkhemmets historiska bråte och göra Sverige marknadsmässigt och modernt? Utan tvekan har högern haft sina identitetsproblem. Ändå bör man inte tolka namnbyten och förändringar i partiprogram som tecken på svaghet. Inte bara av respekt för jubilaren. Utan därför att de ideologiska konflikterna inom svensk höger är ett bevis på vitalitet och livskraft. Bakom konflikterna finns dessutom en underliggande kontinuitet. I den nyss utkomna studien "Mellan arv och utopi. Moderata vägval under 100 år" visar historikern Torbjörn Nilsson att det finns stora likheter mellan dagens högerparti och det valmansförbund som Arvid Lindman grundade 1904. Partiets sociala sammansättning har varit förvånansvärt konstant. I stort sett har högerpartiet varit ett medelklassparti med starkt stöd bland tjänstemän. Dess historiska karaktär av överklassparti har överdrivits, liksom dess inbrytningar i arbetarklassen under senare år. Med viss förenkling skulle man därför kunna säga att de olika ståndpunkter högerpartiet har intagit under 1900-talet speglar attitydförskjutningar inom den svenska medelklassen. En viktig förändring har dock skett. Under större delen av sin historia har högern varit attraktivare för kvinnor än för män, sannolikt därför att partiet har betonat familjevärden, religion och moralfrågor. Men i rörelsen från socialkonservatism mot en mer individualistisk marknadsliberalism tycks kvinnorna ha fallit ifrån. Men det finns också en ideologisk stabilitet, enligt Nilsson. Även om synen på kyrkan, sedlighet och familjen har förändrats har den svenska högern stått fast i synen på det enskilda ägandets betydelse. Man har konsekvent motsatt sig alla försök till socialisering. Det är också i denna kamp man skördat sina största framgångar. Det senaste och tydligaste exemplet är löntagarfondsförslaget som banade väg för moderaternas uppsving på 80- och 90-talet. Högerns positiva syn på privat ägande delas av svenska folket. Som Geijers odalbonde uttryckte det: "Jag vet blott vad som är mitt". Däremot har högern aldrig fått med sig stora väljarskaror när det gäller att stoppa sociala reformer eller rulla tillbaka välfärdsstaten. Man har protesterat, anpassat sig, utmanat, knorrat - men alltid från en position utanför en socialliberal och socialdemokratisk konsensus kring den nationella välfärden. Redan på 1930-talet erövrade Socialdemokraterna den svenska historien och gjorde välfärdspolitiken till en del av en nationell berättelse om ett land där allmogen/folket och kungen/staten alltid kämpat tillsammans mot de ondsinta herrarna. Detta skapade ett hopplöst dilemma: vad gör ett konservativt, nationellt präglat parti när dess politiska ideologi upplevs som onationell och dåligt förankrad i den egna historien? Inte undra på att 90-talet blev en kraftexplosion för moderaterna. Murens fall, högkonjunkturen, den nya ekonomin, globaliseringen - äntligen kunde partiet skaka av sig sitt nationella arv och framställa sig som en modern och internationell rörelse, särskilt kallat att befria Sverige från folkhemmets feodala rester. Ett val och två partiledare senare är läget helt annorlunda. Återigen har vi ett högerparti som har inordnat sig i välfärdsstatens gemenskap. Socialdemokratin angrips inte utifrån marknadsekonomins principer utan ställs till svars gentemot sina ursprungliga ideal: att arbete är en grundläggande källa till mänsklig värdighet och att långvarigt bidragsberoende är förnedrande. Om detta är vägen till framgång för moderaterna återstår att se. Men skam den som ger sig. Hatten av för högerpartiet på dess hundraårsdag!


Ohlys kommunism och socialdemokratins självbild

Summary: De kritiska rösterna mot Lars Ohly blir allt fler. I riksdagsgruppen kräver en majoritet av ledamöterna att Ohly ska sluta kalla sig kommunist. Men frågan om Ohlys kommunism handlar också om socialdemokratins självbild och ideologiska föreställningar.

Intensiteten i frågan om väns-terledaren Lars Ohly kan vara både kommunist och demokrat visar ingen tendens att mattas, tvärtom. På DN Debatt i går krävde ett antal socialdemokrater - dock ingen i ansvarig position - att Göran Persson skulle bryta allt samarbete om inte vänsterpartiet tog avstånd från kommunismen. "Socialdemokratin samarbetar endast med partier ... som uttryckligen bygger sina idéer på demokratins principer och respekten för mänskliga rättigheter", hette det. I partitidningen Aktuellt i politiken avkrävdes Ohly och hans meningsfränder "total avbön ... och ett rungande och tydligt nej till kommunismen - också den på Kuba". I vänsterpartiets egen riksdagsgrupp finns nu en knapp majoritet som vill att Ohly ska överge själva beteckningen kommunist medan hans försvarare cirkulerar ett upprop med udden mot de så kallade förnyarna. De sägs "ta tillfället i akt att misskreditera vår partiledare och den politik partiet i demokratisk ordning beslutat om". Partiledningen har också tillsatt en analysgrupp för att "utvärdera och bearbeta det förflutna", men sagt nej till en extra partikongress. Ohly själv har försökt bygga en försvarsmur runt sin ideologi med hjälp av definitionen av kommunism i Norstedts ordbok: Det är "just en ideologi som eftersträvar gemensamt ägande för att uppnå det klasslösa samhället, och den definitionen kommer jag att fortsätta att hävda och framför allt ansluta mig till", sade han häromdagen till TT. Andra har följt liknande spår, exempelvis historikern Åsa Linderborg som i Aftonbladet (8/10) förklarar kritiken mot Ohly med att han "använder ett demokratibegrepp som inkluderar även ekonomin". Själv skulle hon aldrig rösta på "en vänsterledare som inte drömmer om klassamhällets avskaffande". Det här problemet är inte precis nytt, det har alltid varit själva hjärtpunkten i alla socialistiska ideologier, oavsett vad de kallas. Debatten om möjliga sätt att avskaffa det existerande klassamhället och att uppnå det klasslösa löper därför som en röd tråd genom hela den moderna socialismens historia och handlar ytterst om synen på demokratin som beslutsform. Ska den liberala eller borgerliga demokratin accepteras som överordnad princip i det politiska livet eller kan den ersättas av någon annan sorts demokrati, bättre, djupare, rättvisare, utvidgad. Socialdemokratin valde den borgerliga demokratin efter de ryska kommunisternas statskupp i oktober 1917, men kvar blev ändå en sorts ideologisk fränd- och släktskap med kommunismen, ungefär som med en vanartig kusin. De utopiska målen - kollektivt ägande av produktionsmedlen och ett klasslöst samhälle - var gemensamma, men inte medlen på vägen dit. Kommunismen förutsatte revolution, socialismen en gradvis och fredlig omvandling. Sedan dess har kommunister och socialdemokrater på olika sätt exercerat med demokratibegreppet och från sina olika utgångspunkter försökt utnyttja dess höga prestige. Kommunisterna valde demokratisk centralism som förskönande etikett på sin diktatur och folkdemokratier som beteckning på de kommunistiskt styrda staterna bakom järnridån. Eftersom demokrati betyder folkstyrelse var det en Orwellsk lek med orden, folkfolkstyrelse i översättning. Inom socialdemokratin blev demokratisk socialism ett ofta använt begrepp, inte minst av Olof Palmes generation. Den nya partisekreteraren Marita Ulvskog hör till dem som fortfarande kallar sig demokratisk socialist. Däremot har ingen hörts vända på orden, kalla sig socialistisk demokrat och förespråka socialistisk demokrati. Skälet är rimligen att demokratisk socialism låter bättre, lägger dimma över ideologins potentiella problem med demokratin och döljer långt mer än termen förklarar. För vem har hört talas om demokratisk liberalism och sett liberaler använda prefixet demokratiska? Och vem skulle acceptera demokratisk nazism eller demokratisk fascism som rumsrena politiska etiketter? Det intressanta med stormen runt Ohlys kommunistiska tro är att den har vidare implikationer och faktiskt också träffar socialdemokratins föreställning om sig själv. De utopiska ideologierna har bedömts utifrån sina goda avsikter och den faktiska demokratin efter sina ofullkomligheter, men i dag är det uppenbart att socialismen i alla dess variationer var en såpbubbla, för många vacker och skimrande men demokratiskt ogenomförbar. Hundratusentals böcker med teoretiska utläggningar ter sig i dag lika meningsfulla som de skolastiskt lärda munkarnas knåpande med frågan om hur många änglar som kunde rymmas på ett nålshuvud.


Ett viktigt steg för Afghanistan

Summary: Miljontals afghaner utnyttjade sin möjlighet att rösta i ett fritt val. Anklagelser om valfusk förmörkar bilden något, men det var en stark manifestation av folklig vilja som världen fick se.

När Sydafrika skulle hålla sina första fria val efter apart-heids förtryck stod människor tålmodigt och väntade på att få utnyttja sin nyvunna rätt. Det fanns en stolthet som färgade av sig, det fanns en glädje över att friheten äntligen hade infunnit sig. Nu kablas liknande bilder ut från presidentvalets Afghanistan, och effekten är lika stark. Det var en kraftfull markering av viljan att leva i ett fritt samhälle som omvärlden fick beskåda. Något grumlas glädjen av anklagelser om valfusk. Att dessa anklagelser utreds av opartiska bedömare är givetvis centralt. Afghanistan har, inte minst med tanke på motsättningarna mellan landets folkgrupper, allt att förlora på att presidentens legitimitet ifrågasätts. Men organiserat valfusk är en sak. Krav på perfektion är en annan. Omvärldens observatörer har inte haft mycket att invända, och flera av de upprörda utmanarna till den väntade segraren - tillförordnade presidenten Hamid Karzai - har tonat ner sin kritik. "Jag firar fortfarande", framhöll president Karzai. "Miljontals afghaner röstade och inget annat betyder något för mig." Och nog kan han ha skäl att vara nöjd, inte bara på grund av att han sannolikt kan behålla sin post. Uppgifter om att det, vid sidan av utländska påtryckningar, var afghanernas röstvilja som fick de kritiska kandidaterna att ändra sig inger hopp för framtiden. De som inte ville respektera valet var helt enkelt ur takt med folkopinionen. Ingen ska tro att Afghanistan över en natt tagit steget från kaos till stabilitet. Problemen är dessvärre många, djupa och välkända. Landet är söndertrasat, utfattigt och präglat av klanmotsättningar. I 24 av landets 34 provinser saknas helt internationell närvaro. Där dominerar laglöshet och lokala krigsherrar. Till dessa områden har regeringens auktoritet svårt att nå. Just det alarmerande säkerhetsläget är det kanske främsta hotet mot landets utveckling. Utan tillfredsställande säkerhet riskerar varje biståndskrona att vara bortkastad, varje ansträngning att vara förgäves. Utan tillfredsställande säkerhet är det helt enkelt omöjligt att lyckas med det mödosamma och livsviktiga återuppbyggnadsarbetet. Massiv internationell hjälp lär därför behövas länge än. Ett Afghanistan som ännu en gång lämnas åt sitt öde riskerar att återfalla i gamla destruktiva strukturer. Dock finns det också positiva tecken att ta fasta på för den som vill vara optimistisk om framtiden. Inkomsten per capita har fördubblats, låt vara från en låg nivå. Skolor har öppnats, hälsoläget förbättrats och i huvudstaden Kabul råder ett visst mått av normalitet. Av betydelse är också att regeringen ökar sin kontroll över större delar av landet. Det hävdades tidigare, med all rätt, att Karzai på sin höjd hade möjlighet att styra i Kabul. I någon mån är det alltjämt sant, men han har samtidigt framgångsrikt börjat utmana lokala krigsherrar. Och så var det afghanernas vilja. Det tycks finnas en framtidstro. Sedan talibanernas fall har tre miljoner afghaner återvänt till sina hem. Och när chansen gavs att rösta i ett fritt val så tog afghanerna den. Valet föregicks av många farhågor om att det skulle kunna förvärra en redan instabil situation, om att det var för tidigt och om att krigsherrar och våld skulle omöjliggöra hela processen. Dessa farhågor kom på skam. Och däri ligger den största framgången. Afghanerna har kunnat ta ett viktigt steg på vägen mot normalitet.


Lars Ohly poserar som demokrat

Summary: Lars Ohly har fler meningsfränder än motståndare i sitt parti. De tänker också i fortsättningen kalla sig kommunister även om de tar avstånd från den sovjetiska varianten. Men Lars Ohly är ingen övertygad demokrat, han bara poserar som en.

Vänsterpartiets ledare Lars Ohly, riksdagsledamoten Kalle Larsson och flera andra framträdande vänsterpartister tänker också i fortsättningen hålla fast vid kommunismen som ideologi, dock inte i dess leninistiska och sovjetiska versioner, enligt Ohly. Vilken version då? Kalle Larsson nämnde i går den indiska delstaten Kerala och Nepal i mitten av 1990-talet som inspirerande och efterföljansvärda exempel för en bekännande kommunist i dagens Sverige. Jakten på idealstaten med stort I har alltid varit ett av kommunismens särmärken. Fram till 1960-talet var bundenheten till Sovjet så stark att svenska kommunister sades bära paraply om de hört att vädret var dåligt i Moskva, men under 1970-talets många kommunistiska sektbildningar utpekades en rad andra enpartistater som förverkligade utopier, däribland Kina, Nordvietnam, Albanien, Rumänien och Irak. Kuba stod länge vid sidan om, det blev ett drömland och ett mål för vänsterpartiets pilgrimsresor först när socialdemokratin efter Olof Palmes död började distansera sig från Fidel Castro. Kritiklös beundran av dessa ideala stater är ett annat särmärke för dem som bekänner sig till utopiska ideologier. För dem har behovet att nå det föreställda idealriket alltid varit överordnat de medel som används för att nå dit. Terror, förtryck, folkmord, diktatur var olycksfall på vägen, i bästa fall beklagliga nödvändigheter för att skydda arbetarklassens landvinningar men ingenting som låg inbyggt i ideologin. Skillnaden gentemot kommunismen brukade socialdemokratin förr i världen formulera just som en konflikt mellan mål och medel. Socialdemokratin valde den liberala demokratin som överideologi och provisoriska utopier som medel att leda samhället mot någon sorts socialism. Denna skiljelinje är fortfarande avläsbar i Lars Ohlys språkbruk. När han nu beskriver sig som demokrat och berättar - som i en intervju i TV-Aktuellt häromkvällen - att han hela sitt liv "arbetat för att utvidga demokratin" använder han en tankefigur som genomsyrat alla utopier, lika typisk för kommunister som för nazister, fascister och fundamentalister av olika slag. Alla har de sagt sig vilja arbeta för en annan sorts demokrati, en folkets demokrati som är bättre, mer äkta, utvidgad och djupare förankrad i de arbetande massornas led. Ohly säger aldrig hur han vill utvidga demokratin (exempelvis lägre rösträttsålder, majoritetsval i enmansvalkretsar), bara att han alltid arbetat för demokrati och socialism. Begreppen blir likvärdiga. I Ohlys och hans likars utopiska demokratisyn accepteras inte demokratin för vad den faktiskt är, nämligen ett regel- och lagstyrt system för att fatta politiska beslut som förutsätter fria val, konkurrerande partier, yttrandefrihet och oberoende domstolar. I sin klassiska bok "Varför demokrati" skrev Alf Ross att statsskicket måste vara organiserat i sådana former att den politiska makten "rättsligt tillkommer folket i dess helhet och icke endast en person eller en bestämd, begränsad krets av personer". Tvärtemot vad Ohly låter påskina har demokrati ingenting med de politiska beslutens innehåll att göra, bara med sättet de beslutas på. I teorin kan till och med demokratin avskaffas med ett demokratiskt beslut, även om det ännu aldrig skett. Våld och övergrepp har i sådana fall alltid förekommit, exempelvis vid nazisternas maktövertagande 1933. Problemet är att innebörden i ordet "demokrati" blivit alltmer uttunnat, framför allt för att det så ofta förekommer som suffix i alla möjliga populära sammanhang, typ ägardemokrati, konsumentdemokrati och boende-demokrati. Göran Persson och alla hans föregångare inom socialdemokratin har också stökat till det genom att koppla ihop politiska stridsfrågor med demokrati, exempelvis demokratisk socialism, social demokrati och ekonomisk demokrati. Det finns ingen demokrati av någondera sorten, de är låtsastermer som likt Lars Ohlys utvidgade demokrati stjäl sig prestige från demokratibegreppets positiva vibrationer. När Göran Persson nu säger att tiden håller på att rinna ut för Ohly liknar det mer ett taktiskt avståndstagande än ett faktiskt. För Persson och hans omgivning är Ohlys politiska ideologi inget nytt, ej heller det förstuckna likhetstecknet mellan hans kommunistiska övertygelse och hans syn på demokratin. Persson hoppas säkert att Ohly faller, men så blir det inte. Ohly har fler meningsfränder än motståndare i sitt parti. Socialdemokratins nya partisekreterare Marita Ulvskog vill stimulera partimedlemmarnas intresse för partiets ideologi och värderingar. Varför inte börja med att dra upp gränserna mot vänsterpartiet och att definiera innebörden i begreppet demokrati?


Endast ett halvt klartecken för Turkiet

Summary: Turkiets plats i unionen är självklart ännu inte given. De krav som ställs på Turkiet är hårdare än många andra tidigare fått utstå.

Klartecknet kom till sist. EU-kommissionen rekommenderade på onsdagen att Turkiet ska få börja förhandla om ett medlemskap. Den omfattande turkiska reformprocessen har uppmärksammats och belönats. Efter att i årtionden ha knackat på Bryssels dörr har turkarna nu tagit ett stort steg mot det hägrande målet. Vi säger ja, förklarade kommissionsordföranden Romano Prodi vid en presskonferens i Bryssel. "Men ett villkorligt ja." Frågan om Turkiets plats i unionen är alltjämt långtifrån löst. Det formella beslutet fattas först i december av EU:s stats- och regeringschefer. Och även i den bästa av världar, en värld där förhandlingarna löper smärtfritt och den inhemska turkiska processen fortgår med oförminskad styrka, ligger ett turkiskt medlemskap fjärran. Enligt optimistiska kalkyler kan Ankara ta plats vid bordet som fullvärdig medlem om tio år, andra bedömningar tyder på att det kan ta längre tid. Det är också tydligt att kommissionen försökt sig på en ordentlig balansgång, att den haft åtskilliga motstridiga intressen att ta hänsyn till. Och resultatet blev därefter. Det är ingen rakt utstakad väg som Turkiet får gå. Kontrollstationer ska finnas, och om reformprocessen upphör kan också förhandlingarna göra det. EU försöker inkludera och hålla distans på samma gång. De krav som ställs på Turkiet är hårdare än många andra i kön tidigare har fått utstå, och häri ligger en orättvisa. Turkiet har ett befogat krav på att bli behandlat som alla andra - varken mer eller mindre. Det handlar inte om att sänka kraven för medlemskap, det handlar om likabehandling under resans gång. Men samtidigt står det klart att det inte finns någon enkel väg för Turkiet in i EU. Den europeiska opinionen är negativ, inflytelserika europeiska politiker har öppet luftat sin skepsis och Frankrike har aviserat planer på en folkomröstning. Inställningen att man i någon mån blir EU-medlem genom att vara det, en inställning som hördes när de öst- och centraleuropeiska länderna förhandlade, gäller uppenbarligen inte för Turkiet. Detta är stämningar som det inte går att bortse ifrån. Och den verkliga tragedin skulle inträffa om Turkiet hålls utanför gemenskapen av otydliga eller irrelevanta skäl, exempelvis om de krafter som anser att EU är en kristen klubb ska få sätta dagordningen. De argument som framförts mot ett turkiskt medlemskap har ofta tagit fasta på helt andra faktorer än de formellt relevanta. Landet är för stort, sägs det. Turkiet är fattigt, en stor del av landet ligger utanför Europa, och det är muslimskt. Därför kan det ligga ett värde i att processen är öppen, att kraven är tydliga och att de också kan bockas av när de röjts undan. Problemen och bristerna måste upp på bordet, men lösningar måste också vara möjliga. Hindren får inte vara andra än de som EU-reglerna ställer upp (något som redan i sig ger utrymme för godtycke i tolkningarna). En annan sak är att det kan komma att krävas övergångsregler. Romano Prodi talade om "stora förberedelser" angående landsbygdens utveckling och om behovet av "skydds-klausuler" när det gäller den fria rörligheten. Men också här gäller att de regler som eventuellt behövs måste baseras på fakta och inte på ogrundade föreställningar om vad som väntar - debatter om "social turism" har vi haft tillräckligt av. Nu finns Ankara med på tåget. Det centrala är att processen fortgår, att ett Turkiet som uppfyller kraven för medlemskap också släpps in i värmen. I det avseendet bör Turkiet till sist kunna bli behandlat som alla andra.


Miljoner New York-bor går under jord

Summary: Den 27 oktober är det 100 år sedan första turen gick med New Yorks tunnelbana. Den är inte världens äldsta, men utan jämförelse den längsta. En vanlig dag har den över 4,5 miljoner passagerare.

Det kan vara varmt, svettigt och trångt därnere på perrongen och det väsnas när tågen kommer fram ur tunneln som rytande monster. Men det är lika bra att snabbt inse att i New York ska man se tunnelbanan som en trogen vän. För med alla sina brister är den - i trafik dygnet runt - oftast det snabbaste, enklaste och billigaste sättet att ta sig runt denna åttamiljonersstad. Jämfört med invånarna i de flesta andra USA-städer är New York-borna varma anhängare av sitt masstransportsystem. Även en del av dem som har råd att åka limousin finner att det är bättre att ta den luftkonditionerade tunnelbanan till jobbet och undvika trafikstockningarna på gatorna. New Yorks tunnelbana har haft sina "ups and downs" sedan det första tåget den 27 oktober 1904 lämnade stationen vid City Hall på södra Manhattan. Dåvarande borgmästaren George McClellan var så förtjust över att få starta tåget att det till omgivningens förskräckelse dröjde till 103:e gatan innan han gick med på att ge upp förarspaken. Även om starten var lite sen - London, Paris, ja till och med Boston, hade hunnit före - så var den en succé. Nätet byggdes ut till en sammanlagd spårlängd av 722 miles, 1 162 kilometer, längre än någon annan tunnelbana och tillräckligt för att nå från New York till Chicago. Dagen före julafton 1946 sattes rekordet 8 872 244 passagerare. Sedan gick det utför och botten nåddes under 70- och 80-talen då New York var i ekonomisk kris och kriminaliteten bara ökade. De slitna och nedkladdade tågen framstod som farliga och skrämde bort passagerare. Med filmer som "Pelham One Two Three", där ett tåg togs över av tunnelbanekapare, blev New Yorks graffitifyllda tunnelbana en symbol över hela världen for allmänt storstadselände. Men när det nu är dags att fira hundraårsdagen ser det ljusare ut. Det senaste decenniets framgångsrika brottsbekämpning märks även i tunnelbanan. Passagerarsiffrorna har klättrat uppåt och en vanlig vardag har tunnelbanan nu mer än 4,5 miljoner passagerare. Straphangers, en organisation som bevakar passagerarnas intressen, gör varje år en tuff granskning av hur tunnelbanan fungerar och noterar i årets rapport flera framsteg. Tunnelbanan har blivit renare, trängseln har minskat och det går faktiskt numera ofta att höra vad som sägs i utropen i högtalarsystemen. Även om tidtabeller för det mesta lyser med sin frånvaro konstaterar Straphangers också att tågen som regel kommer som de ska med jämna mellanrum. Bäst betyg får linje 6 som går från Pelham Bay Park och utefter Manhattans östsida ner till Brooklyn-bron. Förstaplatsen kan nog till stor del förklaras med att nya och bättre vagnar installerats. Det sämsta betyget får N-tåget vars rutt går från Astoria i Queens via Manhattan till Gravesend i Brooklyn. Anmärkningarna gäller dålig tidhållning, trängsel och mekaniska problem. Men det finns andra goda skäl att pröva olika linjer. A-tåget, som Duke Ellington rekommenderade som bästa sättet att ta sig till Harlem i "Take the A-train", erbjuder den längsta oavbrutna resan ända från Far Rockaways i Queens till 207:e gatan på Manhattans nordspets, en distans på nästan exakt fem svenska mil. Ett enkelt byte på Manhattans västsida till linje 2 förlänger resan med ytterligare drygt en mil till 241:a gatan i Bronx. Även om prishöjningarna kommit tätare går det att få god valuta för de två dollar det kostar. För den summan kan man åka hur långt som helst i systemet och även byta till buss utan extra kostnad. De gamla poletterna har ersatts med elektroniska metrokort som kan köpas i valfria valörer där 20 dollar ger två gratisresor. Det finns även särskilda endags- och veckokort, för 7 respektive 21 dollar. Biljetterna kan till exempel utnyttjas för en tur med linje 7, som går från Times Square på Manhattan genom Queens ut till Main Street i Flushing där ett nytt stort Chinatown växt fram. På vägen passeras så många invandrartäta områden att 7:an ibland kallas för "FN-linjen". I vagnarna trängs indier, pakistanier, araber, ryska judar, koreaner och latinamerikaner på väg till eller från sina hem i områden som Jackson Heights, Corona och Elmhurst. Systemet är förvisso inte perfekt. Det kan verka svåröverskådligt med linjer som har olika siffer- och bokstavsnamn utan synbar logik. En del linjer överlappar och det finns områden som är otrafikerade, ett arv från tiden innan flera privata och offentligägda linjer sammanfördes till en enhet. Men tunnelbanans betydelse för utvecklingen av New York kan knappast överskattas. År 1910 nådde Manhattan en rekordhög befolkningstopp på över 2,3 miljoner. Folktätheten i de södra delarna utgjorde en enorm påfrestning. Med tunnelbanan kunde staden expandera till fortfarande lantliga områden i Brooklyn, Queens och Bronx. Folk kunde pendla till sina jobb, åka till badstranden vid Coney Island och vidare till en basebollmatch på Yankee Stadium samma dag. Till skillnad från många andra USA-städer hölls New York ihop.


Vem har moralisk rätt att ärva?

Summary: Bör det vara en rättighet att ärva sina föräldrar? Självfallet, säger privatekonomen. Inte alls självklart, menar filosofen och vill i stället införa ett "arvsbidrag" för alla nyfödda.

Torbjörn Tännsjö, professor i praktisk filosofi och flitig samhällsdebattör, tycker att det finns starka skäl att avskaffa arvsrätten. Det vill säga barns lagliga rätt att automatiskt ärva föräldrar. Men Torbjörn Tännsjö vill gå längre ändå. Han förespråkar ett slags arvsbidrag - ungefär som barnbidrag - åt alla nyfödda i Sverige. - Det vore ett steg mot verklig jämlikhet. Vi är ju överens om att alla barn ska ha lika stora barnbidrag oavsett sociala omständigheter. Barnbidraget är ett bidrag till det enskilda barnet och en samhällets signal om att alla barn är lika mycket värda. Det betyder att alla barn ska få en så likartad start som möjligt, säger Torbjörn Tännsjö. Han gör ett tankeexperiment: - Om varje nyfött barn fick ett bankkonto med exakt lika mycket pengar på vore det ett steg i rätt riktning. Självfallet inser jag att alla ändå inte har samma utgångsläge. Det är skillnad på att vara barn till en miljonär och barn till en arbetslös - men mitt förslag bidrar till ett något jämlikare samhälle. Han funderar vidare. Kan man säga att ett barns rättighet kränks om det inte får ärva? Nej, barn får ju ett slags arvsrätt via arvsbidraget även om det inte ärver just de egna föräldrarnas egendom. Betyder inte en begränsning av arvsrätten att föräldrarnas rätt att fritt förfoga över sina tillgångar inskränks? - Jo, troligen skulle en nyliberal person säga att ett avskaffande av arvsrätten kränker den individuella friheten. Dock kan man känna oro för de dynamiska effekterna, alltså den kraft som gör att föräldrar arbetar, sparar och investerar för att barnen ska få det bra och förvalta det man har skapat. Men den risken uppvägs av jämlikhetsvinsterna, anser jag. Tankarna är kontroversiella och går på tvärs mot förslagen i den statliga Egendomsskattekommittén som kom under våren. Den föreslår lättnader vid arv på en rad punkter. Bland annat ska gåvoskatten mellan makar och sambor sänkas, skatteskalorna förändras och grundavdraget höjas. Torbjörn Tännsjö är vänsterdebattör och utilitarist, det vill säga han strävar efter största möjliga lycka åt största möjliga antal individer och att maximera den allmänna välfärden. - Här talar jag inte i första hand om juridik och skatteskalor. Vi har ju lagar och politiker som utformar regler. Jag är moralfilosof, och i mina ögon handlar arv minst lika mycket om en moralisk position. Många människor utgår från ett slags common sense-moral - gemensam moral - till exempel att man har speciella förpliktelser mot nära och kära. Som sina barn. Han har förståelse för den uppfattningen. Men anser man att alla människor är lika mycket värda är det svårt att hävda att de egna barnen är värda mer än andras och därför bör ha det bättre, menar han. - Reagerar man på att barn i andra delar av världen svälter så borde man se till att ens egendom används där den gör största nyttan. Men är det konstigt att man önskar att sommarstugan som man har byggt med egna händer ska gå i arv till barnen? Förvisso inte, svarar Tännsjö. Innebär då inte Torbjörn Tännsjös förslag en ren konfiskation? - Så kan det självfallet uppfattas, men alla skatter är en form av konfiskation av egendom. Och om detta tycks vi vara överens, eftersom vi har ett av riksdagen beslutat skattesystem. Lever Torbjörn Tännsjö som han lär? Ja. När hans mamma gick bort fick han själv ärva en större summa pengar. Efter kort betänketid bestämde han sig för att skänka hela arvet till Rädda Barnen. Han var övertygad om att pengarna skulle göra större nytta och "lycka" åt fler än om han hade delat ut pengarna till sina egna barn eller spenderat dem på annat. - Någon gång har jag väl tänkt att de pengarna skulle ha kunnat göra nytta i min egen stora familj. Men jag har inte ångrat mig, säger han. Ingemar Nordin, professor och rättighetsfilosof vid Linköpings universitet, betecknar sig som liberal. I synen på ägande är han Torbjörn Tännsjös raka motsats. Han ser arvsskatten som en konfiskation av det som människor har slitit ihop. Skatten bör slopas helt, anser han. - Den är enbart ett uttryck för statens girighet och ett sätt att dra in pengar till statskassan. Varje människa har rätt att göra vad hon vill med sin egendom, alltså även låta de egna barnen få ärva. Vore jag en Ingvar Kamprad eller Bill Gates vore det absurt om jag inte hade rätt att låta mina barn ärva mig. Ylva Yngveson, privat- och familjeekonom vid Föreningssparbanken, möter ofta frågor om arv i sitt arbete. För henne är det privata ägandet, och individens rätt att fritt disponera sin egendom, en fundamental rättighet. Liksom arvsrätten. För de flesta föräldrar är viljan att arbeta för att barnen ska få det bra en stark drivkraft. Man vill ta hand om sin avkomma, det är något som ligger nedärvt i oss, säger hon. - Människor ska kunna använda sina pengar som de önskar. Vill de konsumera dem, skänka bort dem eller skapa sig en trygghet för ålderdomen, är det upp till den enskilda individen. Om man inför ett slags allmänt arvsbidrag, som Torbjörn Tännsjö föreslår, minskar motivationen till att spara. Vad händer då med drivkraften att hjälpa sina barn? Och med drivkraften till företagande och utveckling? Därför har Ylva Yngveson svårt att se en bättre ordning än att ens barn får ärva det man har sparat ihop. Tycker hon att det är jämlikt? Självfallet finns det ett moraliskt "rättviseproblem", anser Ylva Yngveson, men alla människor är olika och väljer olika sätt att leva. - Vi har kort sagt olika preferenser i livet. Och även med ett arvsbidrag skulle ojämlikheter kvarstå. Liksom orättvisor. Hon pekar på en annan sida av arv som inte handlar om pengar, nämligen de känslomässiga aspekterna. - Arv handlar, som alla vet, inte enbart om ekonomi och rationalitet. Saker kan inte bara värderas i pengar. De flesta människor vill ta ansvar både bakåt och framåt i tiden och vårda det man får. Ska sommarstugan som föräldrarna har byggt med egna händer, båten man vårdat ömt eller chiffonjén som alltid funnits i familjen gå under klubban och bli pengar som sedan delas ut till okända människor? Det vore förskräckligt, säger Ylva Yngveson.


Minnen av lukter väcker hungern

Summary: Britta , 93 år, har tappat en del av sitt luktsinne - men minns tydligt doften av kanelbullar och liljekonvaljer när hon ser dem. Försämrat luktsinne gör att många gamla tappar aptiten.

Britta, 93 år, är en av tolv dementa hyresgäster på Guldbröllopshemmet vid Rosenlunds äldreboende i Stockholm. Hon tycker om när det luktar rent. Det gör det när "kallt och varmt möts och kallt segrar", förklarar hon. - Så älskar jag skaldjur, mums. Vi var mycket på havet när jag var liten. Doften av saltvatten kan jag minnas ännu. Och dofterna av nybakade bullar och liljekonvaljer? - O ja, det är härligt, säger hon med ett övertygande leende. Liljekonvaljer luktar hårt men ändå skönt. Och kantareller - en gång hade jag 90 burkar kantareller hemma. Jag älskar att plocka svamp. Britta hinner inte prata så mycket för hon ska till tandläkaren, ett ställe som får många att rynka på näsan. Men Britta tycker om lukten av tandläkarmottagningen. - Där luktar rent, säger hon och tar ett vänligt farväl. Men sanningen är den, att Britta inte längre är så bra på att känna dofter - precis som de övriga boende på äldrehemmet. Det är ett problem, tycker Nelly Johansson, undersköterska och Brittas förtrogna. - Så vi försöker i stället göra maten vacker, säger hon. Nelly Johansson belönades för några år sedan för att hon var en av landets sex bästa i sin yrkesgenre. Hennes blyghet förbjuder henne dock att prata så mycket om utnämningen. - Det finns ju tusentals andra som är lika bra som jag, men det känns självklart fint att min chef har sett vad jag gör. Man vill ju gärna bli bekräftad i sitt arbete. Och det blir hon varje dag, inte minst av Britta som lyser upp när hon får syn på "sin" Nelly. I mitten av nittiotalet byggdes avdelning 3 på Guldbröllopshemmet om för att specialisera sig på senildementa äldre. Under tiden som ombyggnaden pågick diskuterade personalen sitt framtida arbete. - Vi pratade mycket om hur vi själva skulle vilja ha det när vi blir gamla. Vi ville att det skulle lukta gott, eftersom dofter brukar väcka minnesbilder. De bestämde sig bland annat för att baka bullar på morgnarna. Med hjälp av dofterna från bullbaket och nybryggt kaffe skulle de locka upp de boende ur deras sängar. För så skulle de gärna vilja ha det själva om de bodde på avdelningen. - Så vi bakade och bakade men de boende låg ändå kvar i sina sängar. Då försökte vi i stället servera kaffe och bullar på deras rum, men det var först när de såg frukostbrickan som de blev glada. Då förstod vi att deras luktsinne inte var intakt. Själva blev vi helt förförda av dofterna. Nelly Johansson och hennes arbetskamrater tänkte inte så mycket mer på de gamlas bristande luktsinne. De försökte i stället att servera maten så lockande som möjligt och med mycket färger. Man måste använda sin fantasi när man arbetar med gamla, tycker Nelly Johansson. - Om jag vore gammal, skulle jag vilja att man försökte ta reda på vad jag hade gjort tidigare i mitt liv. Man vill ju behålla sin identitet så länge som möjligt. Om någon av våra boende inte vill äta, frågar jag alltid de anhöriga om vad hon eller han brukade tycka om tidigare i livet. Är det sill och potatis som gäller, så ska de få sill och potatis. Är det mammas köttbullar med lingonsylt, så försöker personalen tillgodose det. Har en person alltid ätit rostat bröd med marmelad till frukost, så serveras det, berättar Nelly Johansson. - I det här jobbet måste man vara lite av en detektiv. Ibland försöker vi trixa lite - vi ger dem som har dålig aptit lite banan före huvudmålet. Den söta smaken brukar sätta i gång saliven och matlusten. Att gamla får sämre syn och hörsel är lätt att komma ihåg, tycker Nelly Johansson. Det är mer påtagligt, menar hon. Men att luktsinnet försämras, kan vara lätt att glömma bort. - Jag kommer ihåg en dag i höstas, när jag gick runt med ett fat med färska kantareller. Det doftade så härligt på hela avdelningen, men det var få av våra boende som reagerade. Först när jag stod med fatet framför dem reagerade de och öppnade munnen. Svampfatet väckte dock en hel del minnen hos de boende, om hur underbart det hade varit i skogen om höstarna. Och på samma sätt som Britta fortfarande kan beskriva doften av liljekonvaljer, utan att egentligen kunna känna den längre, kunde många beskriva smaken av svampen som "rund och god". - Ord, bilder och saker brukar väcka minnen från barndomen. Om jag vore gammal nu skulle jag vilja se på tomater. De skulle få mig att minnas min mammas grönsaksodlingar hemma i Chile. Jag brukade hjälpa henne att vattna och då luktade det så gott, så mustigt. Det är en doft som jag aldrig har upplevt i Sverige, men minnet blir jag glad av. Nelly Johansson är född och uppvuxen i Chile. När hon kom till Sverige sökte hon sig till åldringsvården, för att hon längtade efter sina föräldrar. - Jag längtade efter den värme som äldre har. Gamla människor är så vackra med sina rynkor och erfarna händer. Deras liv är som böcker. De är så spännande och har massor att berätta, om man ger dem tid och lyssnar på dem, säger hon. Men många av hennes vänner kan inte förstå att hon tycker om att jobba med gamla. De tycker att det verkar äckligt, hårt och krävande. - Krävande är det, men aldrig äckligt. Vi städar själva men prioriterar våra boendes personliga hygien i första hand. Ingen ska behöva gå med stinkande blöjor. Det är viktigt, både för deras välmående och för vår arbetstrivsel.


Att få barn var inte alls underbart

Summary: Helene kunde inte känna någon glädje över sin nyfödde son. Hon anade att något var fel men förstod inte vad. I dag vet hon att hon var drabbad av förlossningsdepression.

Det var på våren för fem år sedan. Helene var ute på promenad i skogen tillsammans med tre andra föräldralediga mammor. Alla barnen låg i sina barnvagnar. Helenes son skrek och skrek såsom alla spädbarn kan göra ibland. Men Helene kände att hon inte orkade mer. Hon ville verkligen lämna honom där i skogen om han inte tystnade och hon skrek det rakt ut. De andra mammorna som var med blev vettskrämda av utbrottet. Sonen var fyra månader gammal då och Helene kunde inte känna någon glädje över tillvaron. Hon skötte sonen men hon orkade inte göra något utöver det mest nödvändiga. Hon ville helst bara ligga under ett täcke. Hon var ständigt "dödstrött" men under en period kunde hon inte sova alls. När hennes man kom hem var det oftast han som fick ta allt ansvar för pojken. Helene kände att hon inte ville vara ensam med sin son, hon ville inte ha honom där och hon ville inte ha huvudansvaret. De dagar hennes man tränade efter jobbet och var borta en och en halv timme längre kände hon panik. Samma känsla infann sig på söndagarna när arbetsveckan närmade sig. Nu skulle hon och sonen vara ensamma i fem arbetsdagar. Eftersom Helene inte ville vara ensam med sonen såg hon till att planera in mycket aktiviteter. Hon kände sig trygg när någon annan vuxen var med. Men det gick inte alla dagar och när de var för sig själva gjorde hon, så långt det gick, ingenting. Just därför trivdes hon med att amma. - Då fick jag sitta still i soffan. Problemen började när sonen var nyfödd och pågick tills att han var nio månader gammal. Att bli mamma var inte som Helene tänkt sig. - Jag föreställde mig att allt skulle vara fantastiskt och underbart. Jag skulle ha en bubblande känsla i magen och gråta av lycka. Men Helene var inte ens vid medvetande när hennes son föddes. Efter flera dagar med värkar förlöstes hon med katastrofsnitt, som kejsarsnitt kallas när det är riktigt bråttom och barnets eller moderns liv är i fara. När Helene slog upp ögonen kom hennes första fråga: "Vad blev det?" Någon sprang ut och kontrollerade och gav henne besked. Helene hade fått en dotter. - Jag låg där och fantiserade om min tjej och tänkte att hon har det nog bra med sin pappa. Det dröjde nästan ett helt dygn innan Helene fick träffa sitt barn som vårdades för problem med lungorna på avdelningen för nyfödda. Helene var för svag för att sätta sig i en rullstol och det gick inte att flytta hennes sjuksäng till neonatalavdelningen. Ett polaroidfoto fick ersätta den första kontakten mellan mor och barn. Helene fick en chock. - Kortet föreställde ett barn som låg där med en massa slangar och som hade något mellan benen som jag vet att flickor inte har. Hon hade fått en son och inte en dotter. Personalen hade misstagit sig. Helene kände sig förvirrad och desillusionerad. Hon krävde gång på gång att personalen skulle springa och kontrollera att numren på hennes och barnets armband verkligen stämde överens. Hon hade ju fått en dotter, inte en son. Under resten av tiden på sjukhuset hade mor och son väldigt lite kontakt. Mot slutet blev Helene visserligen flyttad till sonens avdelning men hon fick mest ägna sig åt att pumpa ut bröstmjölk som sonen sedan blev matad med av sin pappa. Personalen och Helenes man skötte gossen och när Helene blev tillfrågad om hon ville ha barnet hos sig sade hon nej. Hon ville inte ha honom utan den flicka som hon hade legat och fantiserat om i flera timmar efter sin förlossning. Förlossningsdepression, eller post partum depression, drabbar ungefär var åttonde kvinna som får barn i Sverige. Symtomen är desamma som vid en depression. Den drabbade är nedstämd och känner ingen glädje inför något. Andra symtom kan vara ändrad vikt, sömnproblem, brist på energi, förändrade kroppsrörelser, trötthet, känsla av skuld, obeslutsamhet och i enstaka fall självmordstankar. - Det här kan drabba vem som helst. Orsakerna kan vara många, säger Ann Josefsson, överläkare som har doktorerat i ämnet förlossningsdepression. När det gäller Helene tror Ann Josefsson att förlossningen och det hon fick uppleva den närmaste tiden därefter varit en bidragande orsak till att hon drabbades. Förmodligen hade Helenes förlossningsdepression inte blivit så svår och långvarig om personalen på BB varit mer uppmärksam på hur hon mådde och om hon hade fått hjälp att bearbeta sin svåra förlossning tidigare. Hälften av alla kvinnor som föder barn går igenom en kortare period av humörsvängningar. De känner sig gråtmilda, nedstämda, trötta och ängsliga. Det tillståndet inträffar ganska snart efter förlossningen och går över snabbt och ska inte förväxlas med förlossningsdepression. - Många kvinnor söker inte hjälp för sin förlossningsdepression eftersom det är tabu att inte må bra som nybliven mamma, säger Ann Josefsson. Därför måste man inom mödravården berätta om förlossningsdepression och att det finns hjälp att få. Helene säger att hon gång på gång försökte berätta om sina problem för personalen på barnavårdscentralen utan att få gehör. "Det brukar vara så här. Det ordnar sig ska du se", var det svar hon fick. - Jag önskar att någon hade sagt: "Det här lider du av och så här ska vi göra". Att någon tagit ett beslut åt mig eftersom jag själv inte kunde fatta något, säger Helene. Vändningen kom när sonen var nio månader. Helene tog sig äntligen samman och gick på efterkontroll på mödravårdscentralen. Barnmorskan upptäckte snabbt att Helene drabbats av förlossningsdepression och berättade vilken hjälp hon kunde få. - Hon var en räddande ängel. Jag vet inte hur det skulle ha gått annars. Det var skönt att någon sa att så här ska det inte vara och att det finns hjälp. Helene träffade en socialsekreterare som filmade mamma och son i olika vardagliga situationer. De tittade sedan på videofilmen tillsammans och lade vikt vid allt det positiva som fanns där. Kontakten med kommunens socialsekreterare fortsatte per telefon i några månader. Helene fick också möjlighet att bearbeta sin svåra förlossning. Hon fick träffa en barnmorska på Aurorakliniken, där man tar hand kvinnor som har förlossningsrädsla, och de pratade i timmar. - Då började det vända och jag kände att det här kommer att ordna sig, säger Helene som önskar att hon hade fått hjälp tidigare. - Jag känner mig snuvad på konfekten när jag tänker på vad fint vi kunde ha haft det. I stället kände jag många gånger att det var ett helvete. Helene och hennes man har pratat om att skaffa fler barn. Men de är tveksamma på grund av allt de gått igenom. - Jag vill inte ha ett barn till. Jag vill att min son ska vara liten igen så att jag får göra det rätt, säger Helene. I helgen som kommer ska hon och sonen vara ensamma eftersom Helenes man är bortrest. - Nu är det skönt att det bara är vi två ibland. Vi har planerat en massa mysigt som vi ska göra.


Renässans för trästäder

Summary: Sundsvall och Växjö går i bräschen för regeringens satsning på trähus.. Nu bygger städerna höga hus i trä igen - mer än hundra år efter de stora trästadsbränderna. Sundsvall bygger sexvåningshus i trä och Växjö får en helt ny stadsdel i trä.

Trähus är på modet. Nu ska det byggas högre trähus och småstäder i trä. Det har regeringen bestämt. En strategi för Sverige har tagits fram i akt och mening att fler hus ska byggas i trä. Först ut med att bygga sexvåningshus i trä är den gamla träpatronstaden Sundsvall. Här börjar det byggas i Inre hamnen den 1 maj för inflyttning i januari 2005. Men vad är detta? Har det inte alltid byggts hus i trä? Jo, för mer än hundra år sedan bestod Sveriges städer av trähus. Men så svepte en brandvåg över landet. Sommaren 1888 rådde värmebölja och blåst. Sundsvall trähusstad brann ned till grunden liksom Umeås trähus. Flera trähusstäder, bland andra Västervik och Kalmar, brann. Ett förbud mot att bygga trähus högre än två våningar kom redan 1874. Detta tänkande har sedan präglat byggandet, berättar Fredrik von Platen, tidigare t f generaldirektör för Boverket, numera "senior adviser", seniorrådgivare, till chefen, Ines Uusmann. - Byggare har inte känt till att Boverket 1994 upphävde förbudet att bygga högre trähus, säger Fredrik von Platen. Nu har han på regeringens uppdrag utarbetat en plan för hur trä ska utnyttjas bättre till byggen och inredningar. Här finns en vision: inom tio femton år ska trä vara ett givet material för allt byggande i landet. Detsamma ska sedan på längre sikt gälla för hela Europa. Planen är ett samarbete mellan trä- och skogsindustrin, byggsektorn, myndigheter, organisationer och utbildningsväsendet. Alla ska dras in i denna jättesatsning som ska utmynna i att hus i trä blir ett begrepp. Nu ska först arkitekter, byggnadstekniker och entreprenörer få lära sig hur man bygger i trä, en kunskap som fallit i glömska. - Byggare vet inte i dag hur man bygger i trä, konstaterar Fredrik von Platen. Sveriges trähusfabrikanter dominerar på småhussidan, medan det i Europa knappast byggs några småhus i trä. Av småhusen här har ungefär nittio procent stommar i trä. Däremot har mindre än tio procent av flerfamiljshusen trästommar. Rädslan för bränder i högre trähus har förmodligen också avskräckt byggare, men den är enligt Fredrik von Platen ogrundad. Bränder uppstår mestadels i en soffa eller i en teve som exploderar, och vanligen avlider människor av de giftgaser som uppstår. Nu har inte alla byggare varit rädda för trävirket. Växjö har varit först med att bygga i trä. Här finns till exempel universitet, polishus och designskola i trä. Här planeras också en stor trästad, Välle broar, med byggstart nästa år och 1 000-1 500 lägenheter i flerbostadshus. Det är kommunägda Växjöhem och Hyresbostäder som ska bygga, och tre arkitektkontor samarbetar om planeringen. Sundsvall kommer först med den nya stadsdelen i trä i Inre hamnen. Den har ritats av arkitekt Susanne Åström på White Arkitekter AB i Umeå, som har inspirerats av de gamla magasinen som fanns i hamnen. - Husen har branta gavlar och motiv av luckor som ska ge en förnimmelse av magasin. Det blir svart, rött och lite ockra i dova slamfärger, säger Susanne Åström. Det är kommunägda Mitthem som bygger fem sexvåningshus med omkring nittiofem lägenheter. Att bo i Inre hamnens trästad har varit eftertraktat, och folk har tecknat sig för en bostad trots att de fått betala en månadshyra ett år i förväg. Husen består av sextio två- och trerumslägenheter och trettiofem större etagevåningar på gavlarna. Husen byggs med treskiktsskivor, limmade i olika skikt i furu. Husen och fasaderna är av massivt trä. Golven är i trä, vilket gör dem mjuka att gå på till skillnad från stumma betonggolv. Susanne Åström berättar att av de fyra företag som hade bjudits in till tävlingen hade en firma förslag på bygge i betong. - Jag måste ge en stor eloge till politikerna i Sundsvall, som för två tre år sedan skrev in i stadsplanen att nybyggda hus ska uppföras i trä, säger Susanne Åström. För Sundsvall har trästaden djup symbolisk betydelse. Sundsvall var Sveriges trähuvudstad, och redan på 1800-talet var staden centrum för landets träindustri. Trästaden hade aldrig kunnat byggas utan sågverkspatronernas rikedom. Brandsäkert byggande Nya brandkrav, som är baserade på funktion, gör att flervåningshus numera kan byggas med trästommar. Dessa kan göras lika brandsäkra som vilka andra stommar som helst. Det är däremot viktigt med detaljerna för att förhindra brandspridning. Sprinklersystemen har ökat möjligheten att använda synligt trä på husens insidor och fasader. Sprinkler hindrar att elden sprider sig till andra lägenheter. I Sundsvall ska stomkonstruktionen utföras med antändningsskydd i form av gipsskivor på de träväggar som åtskiljer lägenheterna. På de ställen där synligt trä förekommer i interiören installeras lägenhetssprinkling. Allmänt gäller att bostadshus i flera våningar ska ha kvar bärförmågan i 90 minuter vid brand. Det gäller hus i både stål, betong och trä. De 95 millimeter tjocka skivorna i massivt trä, som används i Sundsvallshusen, klarar dessa säkerhetskrav.


I arkitektens hjärta

Summary: Fräcka krukor från Ikea och bulliga loppisfynd från 1950-talet. I arkitekten Lotta Landers lägenhet i Gamla stan blandas gammalt och nytt. Men hon vurmar för modernismen - och gillar Skatteskrapan.

Ett möte med arkitekt Lotta Lander är en resa mellan kontraster. Kontraster som de gamla nötta stentrapporna från 1700-talet i Gamla stan och Skatteskrapan på Södermalm, ett kaxigt utropstecken från 1950- talets modernism. Och mellan vardagsmöbler från Ikea och elegant design av John Kandell. Hon blandar friskt gammalt och nytt, dyrt och billigt, alldagligt och exklusivt. Lotta Lander har sina rötter i Smålands inre, Eksjö och Nässjö, men blev stockholmare när hon började läsa arkitektur. Nu bor hon sedan sjutton år i huvudstadens gamla hjärta, högst upp i ett hus på Skeppar Karls gränd. På bottenvåningen i samma hus har hon inrett sitt kontor mot tegelväggar som antagligen murades på 1600-talet. Men hon vurmar för modernismen och har därför tillsammans med tre kolleger gjort en specialstudie av skattehuset och dokumenterat denna omstridda byggnad i en vacker liten skrift. Har man inte riktigt sett och älskat Skatteskrapan förr så gör man det när man bläddrat igenom den tunna grå boken, som redan i titeln slår fast att skattehuset är en arkitektonisk pärla. Hemma i bostaden står dagens gladfräcka krukor från Ikea bredvid bulliga loppisfynd från 1950-talet, snudd på antikviteter men fortfarande billiga. Annars har hon gjort en konst av att rymmas på liten yta tillsammans med man och fyra barn. En händig make har snickrat in hyllor på minimala väggytor och byggt garderob och tv-hylla runt varmvattenberedaren. Tvättmaskin och tumlare är intryckta bakom två öppna dörrar i en smatt och syns först när man tittar efter noga. Gamla stan är charmigt, men det finns ingen tvättstuga i källaren. Inte hiss heller. När man tagit sig upp för de respektingivande trapporna finner man först en mycket liten, effektivt inredd hall med vanthyllor och titthål ut i farstun. Och ännu en trappa upp en femrummare i etage, men eftersom vi befinner oss i 1600- och 1700-tal är rummen rätt små. Övre planet, tidigare husets torkvind, är snyggt inredd i 1960-talsstil med öppen spis, lutande takfönster och en minimal balkong infälld i taket - älskad och mycket nyttjad för fikastunder och solning. - Där vi har köket nu var det torrtoaletter i rad förr, påpekar Lotta Lander, ständigt medveten om husets historia. Hela lägenheten är på 95 kvadratmeter. I dag känns det ändå rymligt, för två av barnen har flyttat ut och de två kvarvarande har var sitt rum med utsikt över plåttak och skorstenar. Alla barnen, tre flickor och en pojke, har lämnat sina spår i inredningen: konsten på väggarna domineras av ljuvliga, inramade och inglasade barnteckningar. Trots trängseln arbetade Lotta Lander hemma en hel del förr, men när yngsta dottern började dekorera hennes ritningar med spritpenna var det dags att skaffa kontor. Det var åtta nio år sedan. Hennes jobb består huvudsakligen av att bygga till och bygga om småhus, i samarbete med ägarna. Ett roligt jobb, nära människor och deras hem, tycker hon. - Det som syns utåt i samhället av arkitekters arbete, det görs ofta av män, konstaterar hon. Trots att drygt halva kåren är kvinnor. I facktidningen Arkitektur dominerar männen starkt. Men det börjar bli bättre, bland annat för att Arkitekturmuseets chef är kvinna. Museet ger sporadiskt ut en tidning och senaste numret handlade om betydelsefulla kvinnliga arkitekter. Stimulerande, tycker Lotta Lander, som ser hur kvinnor i kåren aktivt väljer mindre glamorösa jobb, helt enkelt för att de tycker det är roligare. De arbetar närmare människors vardag. Själv har hon hunnit arbeta på tre arkitektkontor, varit skrivande medarbetare i Arkitekten i fem år, men bit för bit bildat egen firma, först på halvtid, sedan på heltid. När arbetsmarknaden var som kärvast var hon lärare en termin. Men på sistone har hon börjat synas i debatten om Skatteskrapan, eftersom denna fyrbåk till byggnad står inför en stor omvandling. Hon använder inte starka ord, det ligger inte för henne. Hon säger rätt och slätt att det är synd att spränga sönder hela huset inifrån och förstöra alla de tidstypiska detaljerna. Hon tycker varje tids arkitektur ska behandlas med respekt och det är knappast respektfullt att omvandla ett höghus tänkt för stora kontor till smålägenheter för studenter. Då tvingas man dra rör och ledningar horisontellt på varje våningsplan, borra sig genom varenda vägg, helt i strid med arkitekten Paul Hedqvists lösning från 1950-talet att placera alla toaletter och pentryn i husets kärna. - Det blir givetvis oerhört dyrt, säger hon. Det verkar inte klokt, även om idén med studentbostäder är tilltalande, för det skapar liv i kvarteren. Det är sorgligt att inte skattemyndigheten kunde stanna i huset, de tyckte om sin arbetsplats. Problemet var en kraftigt höjd hyra. Efter den noggranna dokumentationen av skrapans inre och yttre föreslog Lotta Lander att den borde byggnadsminnesförklaras, men fick inget gehör hos länsstyrelsen. Ett sådant skydd hade gjort den planerade ombyggnaden otänkbar. Paul Hedqvist är en av den svenska modernismens stora arkitekter och står bakom bland annat ett otal skolbyggnader, DN-skrapan, Västerbron, Tranebergsbron och Bromma flygplats. Lotta Lander och medförfattaren Mari Ferring har nu gjort studieresor till Chicago och New York, bland annat finansierade av ett stipendium från Konsthögskolan, för att studera de hus och arkitekter som var inspirationskällor för Paul Hedqvist. De har samlat material till en bok om 1950-talets glasfasader som ges ut av Svensk Byggtjänst i slutet av mars: "Femtiotalets glasfasader - Curtain wall i New York, Chicago, Stockholm och Köpenhamn." - Det är ju aldrig så att allt från en tid är dåligt, påpekar Lotta Lander. Man bör värna om historiens spår och visa respekt för varje epoks uttryck. När jag ska bygga om eller bygga till en villa tittar jag först på husets karaktär, jag vill ta vara på dess själ. Man kanske ska börja med att återskapa det ursprungliga huset, om det blivit ovarsamt upprustat. Och det är precis det många husägare vill. För tjugo år sedan var det inte så vanligt att privatpersoner kontaktade en arkitekt för att få det egna huset ombyggt eller tillbyggt, men numera sker det allt oftare. Så nu har hon gott om jobb. På nätet presenterar sig Lotta Lander som både byggnadsingenjör och arkitekt som kanske kan hitta en bättre lösning än kunden själv, men i tätt samarbete. Smarta lösningar har hon och maken Per som sagt specialiserat sig på hemma för att rymmas i trånga rum, genom att ha hyllor på de mest oväntade ställen och inreda så att kök och rum känns större än vad de är. Mest överraskande är ett tomterött nyckelskåp i köket, signerat John Kandell, ett roligt lerskåp i öppna spisen av Hertha Hilfon, ett skåp av Jonas Bohlin i sovrummet och ett badrumsskåp i svart mosaik av Ernst Billgren. Och små lustiga fönster, titthål utåt, från badrum, hall och sovrum. - Det är kul att blanda stilar, gammalt och nytt, och att våga omge sig med färger, säger Lotta Lander. Hemmet blir trevligare då, inte så designat.


En straffspark på samvetet

Summary: En aprilkväll 1986 var det kvartsfinal i Europacupen mellan IFK Göteborg och FC Barcelona. Matchen skulle avgöras med straffsparkar. Torbjörn Nilsson, den stora stjärnan i Göteborg, nobbade att slå sin. "Jag svek laget", säger han nu.

När det gällde som mest fegade en av landets främsta fotbollsspelare. Först efteråt insåg Torbjörn Nilsson att han, en av de bästa i laget, smitit undan. Då kom skuldkänslorna smygande. "Kanske var det mitt fel att vi förlorade", tänkte han. Men vad hände egentligen den där aprilkvällen? Var fanns de inre spärrar som gjorde att den firade anfallaren inte ville - och inte vågade - när andra i laget tog sitt ansvar? Under sitt sökande efter svaren upptäckte Torbjörn Nilsson snart att skuldkänslor sällan leder till något gott, och han började reflektera över hur han kunde förändra sitt beteende - både privat och på fotbollsplanen. Efter den aktiva karriären har Torbjörn Nilsson fortsatt som tränare och ledare för olika fotbollslag. En av uppgifterna - vid sidan av den tekniska och fysiska träningen - är att hindra spelare från att drabbas av skuldkänslor. - Om man missar en straff eller om man tappar in en boll i målet är det inte hela världen. Det viktiga är att alla i laget gör så gott de förmår. Känslor av skuld och av att ha svikit laget leder ingenstans. Torbjörn Nilsson säger att han försöker förstå varför han agerar på ett visst sätt - som pappa, äkta man, fotbollsspelare, tränare, ledare eller kollega. Han minns tydligt den olyckliga kvällen i Barcelona. Det var semifinal i Europacupen. IFK Göteborg hade vunnit hemma med 3-0 och nu satt hundra tusen fanatiska katalaner på läktarna för att heja fram sina favoriter i returmötet på Neu Camp-stadion. Efter full tid stod det 3-0 till FC Barcelona, och därmed lika totalt. Resultatet var detsamma även efter två förlängningskvartar och en oviss straffsparksläggning väntade. Torbjörn Nilsson satte sig vid sidlinjen för att tillsammans med lagkamraterna samla ny kraft. Då bad han plötsligt att få stå över. - Rädslan för att misslyckas gjorde att jag inte ställde upp för lagkamraterna. Jag fastnade i en "trygghetszon" där jag kände mig säker på att inte göra bort mig. Det händer ofta många på jobbet, inom idrotten och i privatlivet. Men om man inte tillåts - eller tillåter sig - att göra misstag sker ingen utveckling. När Torbjörn Nilsson förstod att han svikit gruppen fick han skuldkänslor. Händelsen fick honom ändå att vakna till. Åtta år efter matchen i Barcelona var återigen svenska fotbollspelare inblandade i en gastkramande straffsparksläggning. Sverige spelade kvartsfinal mot Rumänien i VM. Förbundskaptenen Tommy Svensson tyckte att de rutinerade spelarna skulle ta sitt ansvar eftersom trycket lätt kunde bli för stort på de yngre i laget. Före straffsparksläggningen, som Sverige för övrigt vann, framhöll han att det var han som beslutat vilka som skulle lägga straffarna. "Det är jag som får ta på mig skulden om det går fel, ansvaret vilar på mig." Kanske hade några ord åt det hållet räckt för att Torbjörn Nilsson skulle ha klivit fram till straffpunkten den där gången i Barcelona. Känslan av att ha bidragit till att hans lag blev utslaget ur den finaste av alla europeiska fotbollscuper förändrade hans syn på fotboll. Under åren som ungdomstränare försökte han avdramatisera straffsparkarna. - Ofta säger man till en spelare att det är femtio procent chans att lyckas sätta bollen - och 50 procents chans att missa. Ett misslyckande leder med det synsättet nästan automatiskt till känslor av skuld. - Risken är också stor att spelaren blir sämre och inte vågar anta nya utmaningar. Jag brukar i stället fokusera på var straffen ska slås någonstans. Högt, lågt, mitt i målet, hårt, löst ... då blir en eventuell miss inte lika tung att bära. Även privat påverkade den o-skjutna straffen Torbjörn Nilsson. Han har ägnat många år åt att vrida och vända på frågan om varför han var fast i ett beteendemönster som upprepades. Tidigare gjorde han inte alltid det han själv ville utan det han trodde andra ville att han skulle göra. Torbjörn Nilsson tror att skuldkänslor i bland kan vara till nytta. De gör att man hör av sig till sin gamla ensamma mamma, tar med barnen på bio efter att ha varit borta nästan alla kvällar i veckan eller att man ringer och frågar en vän man inte sett på länge hur det är fatt. Ändå blir skuldkänslorna så ofta destruktiva. - När jag tidigare kände skuld fastnade jag i en sorts kompensationsbeteende. Om jag och några kompisar till exempel gick på bio, men inte tänkte på att fråga en annan i kamratkretsen, fick jag skuldkänslor. Efteråt var jag inställsamt snäll mot den som blev lämnad utanför. Känslan av skuld gjorde att jag blev överdriven åt andra hållet, det blev en sorts oäkta vänlighet. När hans två äldsta söner - de är sexton och tjugo år gamla - var små deltog Torbjörn Nilsson ofta i sponsormöten, invigningar och andra jippon. Han var en icke närvarande pappa, som han uttrycker det. - Jag hade ofta skuldkänslor för att jag var med på en massa möten i stället för att vara hemma med barnen. Jag tyckte inte att det var särskilt kul, men jag ställde upp på mötena för att vara till lags. I dag förstår han bättre varför han agerar - eller inte agerar - som han gör. Han säger att han gjort sig av med "hälften av alla skuldkänslor i vardagen" och att han är betydligt mer närvarande med sin yngsta son, som är sex år. - Är man medveten om livets begränsning är risken mindre att drabbas av okontrollerade skuldkänslor. I mitt liv - liksom i många andras - är tiden en begränsning. I dag är alla måsten inte lika mycket måsten för mig, utan jag ser dem i stället som önskningar som jag kanske hinner med - i bästa fall. Länge, även sedan han gift sig och blivit pappa, upplevde han ett krav att undvika konfrontationer i privatlivet, på jobbet och i fotbollen. Blev det gräl eller hårda ord fick han skuldkänslor för att inte räcka till, han kände att det var hans fel att det blev fel. Efter en misslyckad period som proffs i holländska Eindhoven började han med mental träning, för att försöka hitta förklaringen till sitt beteende och sina känslor. Då hittade han en liten pusselbit. Som ung pojke, kanske tolv tretton år, hade han och en klasskamrat smugit sig in i familjens lägenhet utan att föräldrarna märkte något. Efter en stund började mamman och pappan högljutt gräla. - Jag skämdes över mina föräldrar och deras beteende. Det handlade inte om skuldkänslor, men skuld och skam ligger ändå nära varandra. I illustrationen ovan deppar Torbjörn I illustrationen ovan deppar Torbjörn Nilsson efter matchen mot Barcelona 1986. Som aktiv spelade han i IFK Göteborg, holländska PSV Eindhoven och tyska FC Kaiserslauten. I dag är han tränare för det svenska U23-laget.


Politik får liv med talande bilder

Summary: Kan den svenska ekonomin jämföras med en humla? Svenska politiker lånar metaforer från djurens värld, från byggnadskonsten, sporten och fysiken. En ny doktorsavhandling visar att bildspråket ofta förtydligar vad som menas, men ibland är det bara förledande.

Tänk er en humla! Med sin alldeles för tunga kropp och sina alltför späda vingar borde den inte kunna flyga - lika fullt gör den det. Statsminister Göran Persson jämförde den med hur svensk ekonomi växer trots både höga skatter och en stor offentlig sektor, något som enligt nyliberala ekonomer inte går ihop. Moderatledaren Bo Lundgren fångade upp humlan och sa att det var en vacker bild. "Men Göran Persson är ingen humla. Han kan inte upphäva tyngdlagen hur gärna han än skulle vilja." Man måste ha sett hur Göran Persson ser ut, eller veta något om hans kroppsbyggnad för att förstå Lundgrens ordlek, menar Christos Pappas som just skrivit en doktorsavhandling om metaforer i det politiska språket. Han har jämfört de båda svenska partiledarna med deras grekiska motsvarigheter, Kostas Simitis och Kostas Karamanlis. I dag fyra år efter det här ordbytet är metaforen om humlan sliten och förbrukad i många sammanhang, inte minst sedan vetenskapen kommit i kapp verkligheten och numera erkänner att humlan faktiskt kan flyga. Men den här sortens bildspråk är vanligt i politiken och politikerna finner nya liknelser. De lånar sina bilder inte bara från djurens värld utan också från områden som byggnadskonst, sport och fysik. Valet av bilder säger något om politikens inriktning, det är därför det är intressant att studera politikernas metaforer, menar Christos Pappas i sin studie av de socialdemokratiska och de konservativ-liberala ledarnas retorik i Grekland och Sverige vid millennieskiftet. Christos Pappas har levt i båda länderna och kunnat se likheter och olikheter mellan dem. Metaforerna fångade hans intresse när han arbetade som journalist på en dagstidning i Aten. Han såg dem både i de grekiska politikernas "blomsterspråk" och i det journalistiska språket. Han hade återvänt till sitt hemland från Sverige och upptäckte att han inte använde så många metaforer som arbetskamraterna. När han kom tillbaka till Sverige och Stockholms universitet blev han medveten om att även i samhällsvetenskapens teoretiska språk betyder metaforerna mycket. Resultatet av hans forskning blev att han nu alltså kan kalla sig doktor i klassiska språk. Metaforen ansågs redan under antiken vara en viktig del av det politiska språket. Numera anser man att bildspråket inte bara är ett sätt att smycka ut det man säger, utan också hjälper oss att bättre förstå det sagda. Men med bildspråk kan man också förleda dem som lyssnar. Den italienske premiärministern, Silvio Berlusconi, byggde hela sitt parti på att få väljarna att förknippa det med fotboll. Han kallade det för "Forza Italia", en låt för landslagets supportrar, han lät sina funktionärer bära kepsar och skjortor med landslagets färger och han kallade sin regering för "azzuri", blå som är landslagets färg, och "squadra", laget. "Fotbollsmetaforen gjorde det möjligt för Berlusconi att presentera sitt parti först och sedan sin regering som symboler för nationell enhet och dölja inte bara deras oundvikliga anhängarnatur, utan även deras brist på enhet inom den koalition som vann valet och stödde hans regering", skriver forskarna Elena Semino och Michela Masci som Pappas refererar till. När Göran Persson använder fotbollsmetaforer är det i mer harmlösa uttryck som: "Men det vore fel att i halvlek, för att använda en fotbollsbild, av mandatperioden inte se vilka framgångar vi har nått." Statsministern gillar sportliknelser. Den här drog han redan 1997: "Det dystra med förmatcher är ju att den som går förmatchen antingen är på väg uppåt i boxningskarriären eller på väg ut. Vilken kategori Alf Svensson tillhör får han själv bedöma." Lite senare i samma anförande ansåg han dock att den ideologiska striden inte är någon boxningsmatch. Det finns flera forskare som tittat närmare på vad metaforerna berättar om de politiska partierna. Statsvetaren och idéhistorikern Francesca Rigotti har kommit fram till att marxismen ser staten som en maskin och samhället som en byggnad som måste rivas och byggas upp på nytt. Fascismen däremot ser staten som en kropp som expanderar på bekostnad av andra dekadenta och degenererade organismer. Liberalismen slutligen försöker uttrycka sig själv med metaforer om samhällskontrakt och vågor. Men hur förhåller det sig med ledarna för de stora partierna i Sverige och Grekland, frågar sig Christos Pappas och läser vad de sagt i sina tal. Finns det bland deras metaforer sådana som skiljer partierna åt ideologiskt? Göran Persson använder några färgstarka metaforer för politikeryrket för att säga hur politikern inte bör vara. Socialdemokraterna vill inte ha "vandrande kostymer", "självgående knytblusar" eller "mediemissbrukare". Bo Lundgren talar med förakt om de svenska socialdemokratiska "socialingenjörerna". På liknande sätt talar Kostas Karamanlis om de grekiska socialdemokratiska "kamrererna". Alla de fyra undersökta partiledarna använder bilden av samhället som en byggnad, precis som forskaren Rigotti funnit hos marxismen. Men även om ingen talar som den, om att riva det gamla, slås Christos Pappas ändå av Bo Lundgrens revolutionerande språkbruk på valupptakten i Göteborg 2002: "Ska Sverige på nytt bli ett av världens mest framstående länder krävs rejäla förändringar. Det räcker inte med att putsa fasaderna och täta sprickor i samhällsbygget. Byggnaden måste renoveras från grunden. Det som håller ska bevaras och det som blivit för gammalt och slitet ska förnyas." Det intressanta, skriver Pappas, är att Bo Lundgren samtidigt förkastar samhällsingenjören med samma byggnadsspråk. Lundgren vill göra upp med den politiska ingenjörskonsten för att bygga broar som man i förväg vet var de ska börja och sluta. Kanske är Lundgren inte medveten om motsägelsen, funderar Pappas. Hans generella slutsats är att metaforerna å ena sidan kan belysa och förklara en företeelse. Å andra sidan kan de dölja viktiga sidor. Kort sagt är metaforerna som ett mynt med två sidor. De grekiska partiledarna använder fräscha metaforer flitigare än de svenska kollegerna. "Korruptionens regim gulnar som en böld som är nära att spricka", kan Karamanlis säga. Inom varje land är de konservativ-liberala flitigare, troligen därför att de var i opposition under undersökningen och det kan vara lättare att bli retorisk när man är en utmanare om regeringsmakten. Metafor Metafor är ett bildligt uttryckssätt där likheter eller inre överensstämmelser motiverar att en företeelse byts ut mot någon annan. Att kalla kamelen för öknens skepp är ett klassiskt bruk av metafor, enligt Nationalencyklopedin.


”Vi män måste bli jämställda”

Summary: Patrick Godana brinner för att få unga män i Sydafrika att ändra attityder till våld och sexualitet. Tidigare var han själv en del av den machokultur han nu bekämpar.

I flera länder i Afrika blir homosexuella förföljda – och många kvinnor lever i rädsla för att bli slagna och våldtagna. Patrick Godana, från Kapstaden i Sydafrika, brinner för att få unga pojkar och män att förändra sina attityder till våld och sexualitet. Han är oroad för följderna av att det svenska biståndet till hans hemland nu upphört efter nära femtio år. – I Uganda hotas homosexuella med dödstraff och i vårt grannland Botswana hårdnar attityderna mot homosexuella. Den svenska närvaron i Sydafrika har varit ett stöd för alla oss som värnar om ett öppet och tolerant samhälle. Nu är risken stor för att mörka krafter som vill vrida klockan tillbaka får större utrymme, säger Patrik Godana. Vi träffar honom när han är på en blixtvisit i Stockholm för att medverka vid en konferens som det svenska biståndsorganet Sida anordnar. Syftet är att diskutera hur olika samarbetsprojekt fungerat, och tillvarata erfarenheter och kontakter i Sydafrika och i andra länder som nu inte längre kommer att få något svenskt bistånd. Patrick Godana har i många år arbetat för att ändra på mäns attityder till kvinnor och barn. I dag är han ansvarig för kontakterna med bland andra medier och politiker inom Sonke gender justice, en organisation som fått allt större inflytande i Sydafrika. – I Sydafrika anser många män att de äger rätten till kvinnans kropp, och därför sker det så många våldtäkter. Män måste lära sig att betrakta kvinnor som jämlikar. Jag har förstått att även i Sverige har många män en förnedrande syn på kvinnor och även i ert land blir kvinnor våldtagna. Att förändra mäns attityder är en global fråga. Patrick var själv tidigare en del av den negativa manskultur som han i dag så hett bekämpar. Pappan arbetade i ett bageri i kuststaden Port Elizabeth och blev ständigt hunsad av förmännen. Lönen var usel och på helgerna drack han sig berusad. – Pappa och mamma bråkade allt häftigare. Hon försökte springa sin väg, men han hann i kapp henne och slog. Jag och mina syskon stod där och såg på. Det var otäckt, men ändå något ”naturligt”. Sedan fostrades jag att slå mina systrar, det är ju så en man ”gör”. Patrick engagerade sig i kampen mot den vita apartheidregimen. Han blev gripen, svårt torterad och satt i fängelse. Där riskerade han ständigt att bli våldtagen av medfångarna. Efter fyra års helvete blev han frigiven. – Jag började läsa teologi på ett universitet i Kapstaden. En lärare var feminist och hon fick mig att steg för steg ändra min syn på kvinnor, och sakta började jag ifrågasätta mitt beteende. Hemma ville Patrick visa att han ångrade det han gjort tidigare. Han diskade, lagade mat och följde sina systrar till bussen. De här små stegen var mycket ”omanliga”. För systrarna tog det tid att inse att han faktiskt hade förändrat sig på djupet. Sedan engagerade sig Patrick i organisationer som arbetade för ökad jämställdhet. I flera år höll han workshoppar i bland annat Kapstadens kåkstäder för män. Han berättade om sina egna erfarenheter och ville få i gång ett samtal om hur män bör uppträda mot kvinnor. – Mycket positivt har hänt sedan dess, men det finns oändligt mycket mer att göra. Att förändra attityder tar lång tid. För en tid sedan blev en sex veckor gammal flicka våldtagen av en ung man, och nyligen blev en gammal kvinna i min kristna församling utsatt för en gruppvåldtäkt innan hon fick halsen avskuren. Hur kan män göra så vidriga saker? Patrick Godana är 49 år. Han bor i Kapstaden med sin hustru Tokozile, som är lärare. Den äldste sonen Sivenathi studerar juridik på universitet, medan den yngste Sibono ännu går i ”grundskolan”. – Jag har försökt visa barnen tillit och respekt – och förstås försökt ge dem kärlek. Jag tror att det är bästa sättet för att de ska bli ”riktiga” och jämställda män. När jag började städa vårt hus skrattade andra män och tyckte att jag var en vekling. Men jag fortsatte. Handling kan åstadkomma mer än ord. Patrick Godana berättar att han varje måndag har en ”talkshow” på språket xhosa i sydafrikansk radio. Nära fem miljoner lyssnare får höra honom berätta om sin syn på jämställdhet, och hur män bör vara mot kvinnor och i familjen. Efter varje program vill skolor och kyrkor att han ska komma och vidareutveckla sina tankar. – Därför är jag optimistisk om utvecklingen i mitt land. Fler och fler män vaknar och inser att alla parter gynnas av ett jämställt samhälle. Jag möter många blivande pappor som vill följa med till mödravårdscentralen och ta en lika aktiv del i uppfostran som mammorna. Det var otänkbart för bara några år sedan. – Allt fler män använder också kondom vid samlag. Det minskar risken för spridning av hiv och könssjukdomar, och minskar också antalet oönskade graviditeter. Även om den svenska regeringen stoppat biståndet till Sydafrika hoppas Patrick Godana att organisationer och frivilliga krafter fortsätter att stötta arbetet för ökad jämlikhet i hans hemland. – Jag tror verkligen att saker kommer att förändras i Sydafrika. Samtidigt tror jag att Sverige har en del att lära av hur vi arbetar för att förändra människors attityder. Även i ert land finns mycket att göra för att kvinnor ska slippa att vara rädda för att bli slagna eller utsatta för sexuellt våld.


”Svenska kyrkan klarar inte skötseln av alla kyrkor”

Summary: Svenska kyrkans läge är svårt. Det raskt minskande folkliga stödet är givetvis huvudproblemet, men man har dessutom, utan full kostnadstäckning, åtagit sig att förvalta Sveriges 3 381 kyrkor. Frågan är om det är hållbart i längden, skriver professor emeritus Svante Beckman och föreslår två alternativa lösningar.

Förvaltningen av övertaliga, lagskyddade kyrkor inkräktar på den snabbt krympande Svenska kyrkans uppgift att försöka överleva som kristet samfund. I förlängningen hotas kyrkornas bevarande. Vid skilsmässan från staten år 2000 blev det enskilda samfundet Svenska kyrkan ägare av egendom värd cirka 30 miljarder kronor, inklusive 3 381 kyrkor. Enligt kulturminneslagen kapitel 4, paragraf 2 ska alla dessa "vårdas och underhållas så att deras utseende och karaktär inte förvanskas." För 2 953 av dem, alla kyrkor byggda för 1940 plus några till, gäller tillståndsplikt enligt lagens paragraf 3. Alla förändringar av eller ingrepp i byggnaderna måste godkännas av länsstyrelsen. Rivning liksom väsentligen annan användning måste också godkännas. Ingen kulturhistorisk byggnadstyp i Sverige har ett så långtgående bevarandeskydd som kyrkorna. Uppgörelsen med staten innebär att Svenska kyrkan å samhällets vägnar åtar sig att med antikvarisk kompetens bevara kyrkorna i hägnet av att "de kyrkliga kulturvärdena är en angelägenhet för hela samhället och hela svenska folket" (Proposition 1995/96:80). För att kompensera för de av lagskyddet beroende "överkostnaderna" för kyrkounderhållet betalar staten en årlig kyrkoantikvarisk ersättning (KAE), för närvarande 460 miljoner kronor. Enligt Svenska kyrkans redovisning svarar ersättningen för ungefär hälften av de verkliga överkostnaderna. Svenska kyrkan är enligt avtal skyldig att hålla samtliga kyrkor tillgängliga för allmänheten och är enligt lagen om Svenska kyrkan 1997 skyldig att bedriva verksamhet i hela landet. År 2015 ska KAE revideras och diskussion mellan parterna pågår. Sveriges kyrkor lever farligt därför att deras ägare inte har användning för många av dem. Den kostym för församlingsverksamheten som man äger i form av kyrkor är på tok för stor i dagsläget och problemet med "pastoralt övertaliga kyrkor" växer fort genom kyrksamhetens och medlemskårens snabba minskning. Problemet är störst i de kyrkotäta avfolkningsbygderna i södra halvan av Sverige där också de äldsta kyrkorna finns. Ta exempelvis Gotlands 92 medeltida kyrkor. Medlemmarna försvinner i ökande takt. Efterfrågan på sakramenten sjunker än snabbare, med undantag för begravningar. Undantaget beror på att Svenska kyrkan har åtagit sig att sköta det offentliga begravningsväsendet åt samhället. För detta får man en ersättning som för närvarande är cirka 3,5 miljarder per år. Som begravningsföretag och kyrkoantikvarisk förvaltare består alltså Svenska kyrkan som svensk statskyrka i ny form. Ungdomens ringa intresse för kyrkan speglar sig olycksbådande i konfirmationstalens störtdykning. Ett akut problem är den kraftiga nedgången av dopfrekvensen, eftersom det sedan 1997 är (främst) genom dop som man får nya medlemmar. Tidigare räckte det att någondera av den nyföddes föräldrar var medlem för att barnet automatiskt skulle bli det. Redan i år kan dopfrekvensen gå ner under 50 procent. Under 2000-talet har Svenska kyrkan årligen förlorat mellan 64000 och 90000 medlemmar, sammanlagt 914 096 stycken till och med 2012, främst genom aktiva utträden. Demografin förstärker trenden. De mest medlemsbenägna är också de äldsta. Man förlorar långt fler medlemmar genom dödsfall än man vinner genom födslar. Geografisk rörlighet förstärker också. Befolkningen koncentreras till storstadsområden där medlemsbenägenheten är som lägst. Inom några år kommer mindre än hälften av befolkningen i Stockholms stift att vara medlemmar. När ungdomarna flyttar till storstaden byter de låga bostadskostnader mot höga. Att genom utträde spara en rejäl slant på kyrkoavgiften, Svenska kyrkans särklassiga inkomstkälla, kan lätt motiveras. Sedan 1990 har antalet besökare i söndagshögmässor mer än halverats, från 9 miljoner till 4,4 miljoner år 2012. I snitt besöker svensken söndagshögmässan en halv gång per år. Alldeles för många kyrkor och alldeles för få intressenter gör att Svenska kyrkans uppgift att förvalta det lagskyddade kyrkliga kulturarvet på sikt hotar att tränga ut samfundets egentliga uppgifter "att fira gudstjänst, bedriva undervisning samt utöva diakoni och mission" (kyrkoordningen kapitel 2, paragraf 1, lag om Svenska kyrkan paragraf 4). Kyrkornas lagfästa kulturhistoriska helgd har blivit ett hot mot deras ordinarie religiösa helgd som församlingsrum. 1972 yttrade sig Riksantikvarien över den så kallade myrdalska utredningen. Den leddes av Alva Myrdal och följde på den politiskt havererade kyrka-statutredningen 1958–1968. Riksantikvarieämbetet framhöll att det vore orimligt att den från staten frigjorda Svenska kyrkan skulle ha förvaltningsansvaret för det ofantliga beståndet av gamla kyrkor i Sverige. Kyrkan som kristet samfund skulle malas ner av uppgiften som antikvarisk fastighetsförvaltare. Det var framsynt. Svenska kyrkans läge är svårt. Det raskt minskande folkliga stödet är givetvis huvudproblemet. Dessutom har man åtagit sig en uppgift som kyrkoantikvarisk fastighetsförvaltare i det sekulära samhällets tjänst och i lag ålagts att bedriva verksamhet i hela landet. Visserligen binder detta samfundet till den stat, som det kyrkliga etablissemanget nog aldrig ville skilja sig från, men samtidigt innefattar den ansvaret för ett växande antal lagskyddade kyrkor, främst i glesbygden, som varken man själv eller någon annan har någon vettig användning för. I smått finns det mycket att göra åt övertaligheten, utöver att dölja och förneka den. Mycket måste också göras. Att flytta in församlingshem och pastorsexpeditioner i kyrkorna är ett exempel. Malpåse eller vinterstängning är ett annat. Regelrätt musealisering är ett tredje. Överlåtelse till andra samfund har förekommit. Den springande punkten är att alternativ, icke-pastoral, användning av kyrkorna tenderar att blockeras antingen av kulturminneslagen, avtalet mellan staten och Svenska kyrkan eller av fastighetsmarknaden. Där de många övertaliga kyrkorna ligger finns nästan inga människor och därför inga alternativa behov att fylla. Frågan är om man inte också måste ta itu med problemet i stort. Är konstruktionen av det materiella kyrkoarvets bevarande genom uppgörelsen mellan kyrka och stat på 1990-talet långsiktigt hållbar? Alternativ till denna ordning bör övervägas. Utan anspråk på politisk realism vill jag peka på två ytterlighetslösningar där man undanröjer den grundläggande osäkerhet om ägaransvaret för kyrkor, som den rådande regleringen fört med sig. 1. Det ena innebär att man gör ägaren, alltså Svenska kyrkan, till herre i sina egna hus. Det är kyrkans kyrkor. Användningen, inklusive avvägningen mellan antikvariska och pastorala hänsyn ska ägaren själv göra. Frågan om hur stor kyrkokostym man behöver, eller hur stor del av kyrkoherdarnas arbetstid som ska ägnas åt fastighetsförvaltning, ska avgöras av Svenska kyrkan, inte genom antikvarisk lagstiftning. Det generella lagskyddet för kyrkor byggda före 1940 avskaffas och kan lämpligen ersättas med byggnadsminnesförklaring av särskilt märkliga kyrkor. 2. Det omvända alternativet är en "resocialisering" av de lagskyddade kyrkorna. Den strategiska äganderätten – kontrollen över förändring, rivning och alternativanvändning är väsentligen redan socialiserad genom kulturminneslagen. Genom lagen om kyrkoantikvarisk ersättning är det ekonomiska ansvaret i princip socialiserat. Steget till att samhället övertar också det formella ägandet är kort. Svenska kyrkan får hyra de kyrkor man har användning för, och ansvaret för den antikvariska förvaltningen hamnar helt på samhällets bord, liksom allt som rör alternativ användning, avyttring, stängning och rivning. Det finns skäl för att samhällsägandet bör (som i till exempel Frankrike och Norge) vara kommunalt snarare än statligt. Ett är att det är i lokalsamhället som de konkreta förutsättningarna för alternativ användning av övertaliga kyrkor föreligger. Ett annat är att frågor om den lokala kulturmiljöns bevarande och omvandling, inklusive frågor om vad man ska göra med kyrkor utan användning, hellre bör vara ett lokalt politiskt medborgaransvar än ett ansvar för statliga expertmyndigheter. I det första alternativet läggs hela ansvaret på Svenska kyrkan. Det klarläggs att kyrkorna tillhör samfundssfären – de är religiösa byggnader. Vill man i antikvariskt eller religiöst avseende påverka vad som sker med dem får man engagera sig i Svenska kyrkan. I det andra alternativet läggs hela ansvaret på samhället. Det klarläggs att kyrkorna tillhör den offentliga kulturmiljösfären – de är kulturhistoriska byggnader. Vill man påverka deras öde får man engagera sig politiskt. Det faktum att de flesta av Svenska kyrkans kyrkor har såväl religiöst som kulturhistoriskt värde ska inte motivera en ordning som på sikt hotar att undergräva bägge dessa värden. Ingen av lösningarna undanröjer i sig det bakomliggande problemet: alltför många kyrkor. Men de öppnar för att det ska bli möjligt för någon att fatta de svåra kyrkoavvecklingsbeslut som den rådande regleringen i praktiken blockerar.  Svante Beckman, professor emeritus


”Pengar var aldrig drivkraften”

Summary: Sophie Gustafson började spela golf som tioåring. Hittills har hon spelat in cirka 60 miljoner kronor. ”Jag tror att jag kommit så långt för att jag hängde med killar när jag växte upp.”

Sophie Gustafson är doldisen som vunnit på LPGA-touren fem gånger och haft 56 topp tio-placeringar. Men pengar är inte drivkraften för golfproffset som har foto som största intresse. Kärleken till havet märks i Sophie Gustafsons kombinerade kök och vardagsrum på Särö utanför Göteborg. Inte bara för att havet skymtas. De äggskalsfärgade väggarna pryds av landskapsbilder med havet som återkommande tema. – Som barn var jag mycket ute till havs och fiskade krabbor, säger hon. Golf är förvisso en stor del av hennes liv, men fotografering är hennes största fritidsintresse. – Efterarbetet med bilderna är speciellt roligt. Det finns så mycket som kan göras och jag är något av en perfektionist. I barndomen odlade hon inte bara sin kärlek till havet. Som tioåring började hon med golf. – Jag tror att jag har kommit långt i min sport delvis för att jag hängde så mycket med killar när jag växte upp. Det fanns fyra jämnåriga killar på min gata, men inga tjejer. I stort sett var det bara sport och bus som vi roade oss med. År 2000 kom det stora genombrottet. Hon vann tävlingar både på den amerikanska LPGA- och Europatouren, där hon även utsågs till årets spelare. – För att vinna är det bra med kombinationen envishet, tävlingsmänniska och talang. Förvisso tränar hon en hel del, runt 6–7 timmar om dagen 5–6 dagar i veckan, plus fysträning. Men om man vill nå långt är den mentala biten mycket viktig. – Att kunna kontrollera hjärnan och verksamheten därinne är viktigt för att få finmotoriken att fungera. Golfsvingen har så många delar. Att få alla pusselbitar på plats är inte alltid så lätt. Lägger du till press och adrenalin kan det vara svårt att kontrollera. Adrenalin gör att du vill snabba på allting. I golf kan du inte det. När du kan se ditt hjärta slå utanpå bröstkorgen och fortfarande presterar den finmotorik som golfen kräver, då är du riktigt bra. Mästaren har egna knep för klara tävlingsnerverna: – Svinga ganska mycket långsammare, greppa klubban lättare, ta djupa andetag. Sådana knep hjälper mig att prestera. Vid motgångar fokuserar jag på vad som var bra. Golf är en sådan grymt svår sport, så dåliga grejer händer. Det gäller bara att fokusera rätt. Tydligen har knepen fungerat, Sophie Gustafson har hittills spelat in omkring 60 miljoner kronor i prispengar. – Pengar är ju alltid kul att tjäna men det har aldrig varit drivkraften. I ärlighetens namn tror jag inte att någon som är bra gör det för pengarna. Det är klart att jag gör sponsordagar och jippotävlingar för att jag får betalt, men riktiga tävlingar spelar jag för att jag tycker det är så kul att tävla. Vad har varit ditt största golfögonblick? – Solheim är alltid stort och jag kan inte peka på någon speciell av dem. Min första vinst på LET som spelades i Schweiz och min första på LPGA i Atlanta. British Open 2000 var också väldigt speciellt. Det är svårt att välja en av dem. Hur ser framtidsplanerna ut? – Jag ska spela på LET nästa år. Jag kommer att bo kvar i Florida och träna, men spela i Europa. Jag har haft det lite tungt de sista två åren så min plan är att spela ett år i Europa och försöka återfå mitt självförtroende. Kan jag göra det har jag fortfarande status på den amerikanska LPGA-touren så att jag kan komma tillbaka dit 2015. Jag har haft det lite tungt de sista två åren så min plan är att spela ett år i Europa och försöka återfå mitt självförtroende. Sophie Gustafson Gratuleras till: Fyller 40 år den 27 december. Bor: Destin i Florida i USA och på Särö. Familj: Föräldrarna Rune och Lilian och bröderna Ulf och Pär. Firar: ”Fest på Särö.” Favoritbana: ”Birkdale. Där vann jag British Open. Du kan spela där varje dag resten av livet och det kommer aldrig att vara likadant. Vädret gör den så grymt rolig.” Antalet timmar på flyg: ”För många.” Bästa sättet att få tiden att gå på planet: ”Just nu kör jag en kombination av Criminal minds och Candy crush.” Envis: ”Min familj säger att jag är envis som synden så det kan ju kanske vara så...”


Tillåt låglönekonkurrens

Summary: Att svenska avtal ska gälla för alla som arbetar i landet är inte alls självklart. Utländsk personal som tillfälligt utför uppdrag i Sverige ökar välfärden på samma sätt som traditionell handel med varor.

Hösten 2004 satte facket det lettiska byggföretaget Laval un Partneri, som vunnit en upphandling för att bygga en skola i Vaxholm, i blockad. Målet var att tvinga fram ett svenskt kollektivavtal med högre löner för den lettiska arbetskraften. Blockaden ledde till konkurs för företaget. Sedan dess har villkoren för tillfälligt utplacerad personal från utländska företag med uppdrag i Sverige varit en het fråga. Sådan utstationering förekommer mest i byggsektorn men också i skogsbruket och åkeribranschen. LO har uppskattat antalet utstationerade utländska arbetstagare i landet till drygt 18 000. De kommer främst från de baltiska staterna och Polen. Efter en dom i EU-domstolen infördes 2010 den så kallade lex Laval. Den begränsar fackets möjligheter att tvinga fram svenska kollektivavtal genom stridsåtgärder. Sådana får bara tillgripas för att få till stånd avtal om minimilöner och andra minimivillkor. Det gör det möjligt för utländska företag med tillfälligt utplacerad personal att betala lägre löner än de gängse i Sverige. Socialdemokraterna och LO vill riva upp lex Laval. Syftet är att göra det svårare för utländska företag att konkurrera om svenska uppdrag med lägre löner. Detta ses som ”oseriöst”, ”snedvriden konkurrens”, ”illojalt”, ”utnyttjande av människor” och så vidare. En liknande debatt förs på EU-nivå. Vid första anblicken kan det verka självklart att samma avtal ska gälla för ”alla som jobbar i Sverige” oberoende av ”från vilket land arbetstagaren kommer eller var arbetsgivaren är registrerad”. Men vid närmare eftertanke är detta inte alls självklart. Tvärtom talar mycket för att man bör anlägga ett internationellt handelsperspektiv och inte ett nationellt arbetsmarknadsperspektiv. Det är allmänt accepterat – även av facket – att frihandel för varor gynnar alla länder därför att det ger dem möjligheter att specialisera sig på den produktion där de är mest effektiva. Men det sker bara om länder med lägre produktivitet tillåts kompensera denna genom lägre löner. Det är nödvändigt för att de ska kunna konkurrera. Detsamma gäller handel med ”tjänster” som utförs med utstationerad arbetskraft. Sådan handel ger samma slags välfärdsvinster som traditionell handel med varor som transporteras över gränserna. Att låglönekonkurrens kan slå ut arbeten för svenskar i bygg- eller transportsektorerna är inte konstigare än att svenska jobb tidigare försvann i textilindustrin. Det är en förutsättning för att ekonomin ska omstruktureras mot de verksamheter där svensk arbetskraft gör mest nytta. Människors attityder till låglönekonkurrens med hjälp av utplacerad arbetskraft är uppenbarligen mer negativa än till låglönekonkurrens i varuhandeln. Detta bestyrks i en studie som gjorts tillsammans av psykologer och ekonomer (Girts Dimdins, Marie Gustafsson Sendén, Henry Montgomery, Ulrika Stavlöt och mig själv) och som just publicerats i Journal of Socio-Economics. En trolig förklaring är den utländska arbetskraftens större synlighet när arbetsuppgifterna utförs här. Studien undersökte bland annat hur rationellt människor bildar sina attityder till konkurrens med lägre löner. Det rationella är att göra bedömningar av ett antal delaspekter, som kan vara antingen positiva eller negativa, och sedan väga ihop dem till ett samlat ställningstagande. Att byggtjänster blir billigare för oss och att det skapas jobb för personer från låglöneländer är exempel på positiva aspekter. Att svenska jobb konkurreras ut eller att det upplevs som ”orättvist” att utlänningar betalas lägre än svenskar är exempel på negativa aspekter. I studien fick ett antal personer först bedöma sådana delaspekter. Sedan fick de ta generell ställning för eller emot låglönekonkurrens med utstationerad arbetskraft. Till sist fick de åter bedöma de olika delaspekterna. Det visade sig att deltagarna, sedan de gjort sitt generella ställningstagande, ofta ändrade sina bedömningar av delaspekterna så att de skulle passa bättre ihop med detta. Det gjordes i betydligt större utsträckning av motståndarna till låglönekonkurrens än av anhängarna. En rimlig tolkning är att de som är emot sådan låglönekonkurrens har en tendens att bilda sin uppfattning på ett mindre rationellt sätt än de som är för. Detta betyder inte att detta slags låglönekonkurrens nödvändigtvis är önskvärd. Man kan förstås ha den rena värderingen att även de som arbetar tillfälligt i Sverige på uppdrag av ett utländskt företag ska ha svenska avtalsvillkor. Men man bör inse att då uteblir en stor del av de handelsvinster som annars skulle uppkomma för både oss och andra. Min ståndpunkt är att vi bör tillåta utländska företag att utföra uppdrag här med tillfälligt utstationerad arbetskraft som betalas med lägre löner än de svenska. Givetvis finns det avarter där dessa företag bryter mot hemländernas egna lagar och avtal. Detta bör förstås motverkas med all kraft. Men det bör ske genom bättre samarbete med dessa länder och inte genom att tvinga på företagen svenska avtalsvillkor som begränsar deras möjligheter att konkurrera.