DN gratulerar: Kulturföreningen Selam och Teshome Wondimu

Meningen var att Teshome Wondimu skulle bli chefdirigent i etiopiska armén. I stället blev han ambassadör för global musik i Sverige. Nu fyller kulturorganisationen Selam 20 år. Meningen var att Teshome Wondimu skulle bli chefdirigent i etiopiska armén. I stället blev han ambassadör för global musik i Sverige. Nu fyller hans kulturförening Selam 20 år. Utan att överdriva kan man säga att Teshome Wondimu har förändrat musikscenen i Stockholm de senaste decennierna. Genom hans försorg har afrikanska och latinamerikanska musikgrupper, giganter på sin egen kontinent, hittat in i svenska traditionella musikrum som Fasching, Konserthuset och Nalen. I somras fick han och hans kulturförening Selam hela Gustav Adolfs torg att gunga under ett antal timmar, när 20 000 dansade till Senegals stora stjärna Youssou N’Dour som intog scenen under Stockholms kulturfestival. Så var det inte riktigt när Teshome Wondimu kom till Sverige som flykting 1990. Re:Orientfestivalen tog stora stjärnor från Mellanöstern och Afrika till Stockholm en sommarvecka om året, och en och annan latinamerikansk grupp hittade också till Stockholms vattenfestival under 1990-talet, men resten av året var dessa musiker hänvisade till mer undanskymda scener i invandrartäta förorter. – När jag varit i Sverige ett tag startade jag och några kompisar en etiopisk musikgrupp. Det finns ganska många etiopier och eritreaner här och vi blev jättepopulära. Vi spelade på bröllopsfester och vid olika högtider, vi har uppträtt på de flesta Folkets hus. Men det var för slutna grupper, och Teshome Wondimu ville att även den övriga musikintresserade svenska publiken skulle få möjlighet att ta del av grupper med rötter i andra kulturer. Och att grupperna skulle få möta en svensk publik. Teshome Wondimu växte upp i Etiopiens huvudstad Addis Abeba. Som 17-åring flyttade han till eritreanska Asmara, då en del av Etiopien, och blev musiker i marinkårens orkester. — Jag spelade klarinett och det var mest engelska marscher, men på kvällarna spelade jag sax i arméns dansband, traditionell etiopisk musik. Vi underhöll militären, men spelade också ute för vanligt folk. 1986 blev Teshome utvald att resa till Moskva för att gå en klassisk dirigentutbildning. Etiopien var kommunistiskt på den tiden, och Sovjetunionen strödde generöst stipendier till sina vänländer. – Jag mötte ett land i kaos. Det var nedslitet, kallt och grått och det var ont om mat. Man fick köa i timmar för att köpa bröd och potatis. Men samtidigt var det en intressant tid på många sätt. Gorbatjov var president, och lanserade den nya öppenheten, Glasnost, och reformeringen, Perestrojkan. – Vi satte i gång med ryska språket direkt. Lärarna kunde inte engelska, så all undervisning skedde på ryska. Efter ett halvår fick vi genomgå språktester. Klarade man inte dem så fick man åka hem. Teshome klarade det. Under fyra års tid reste han och några studiekamrater från Östtyskland till och från skolan iklädda militäruniformer. Studietakten var hög, liksom nivån. Teshome som saknade erfarenhet av klassisk musik blev fullproppad av nya intryck. Tre gånger i veckan fick eleverna besöka Operan, Bolsjojteatern och symfoniorkestrar. Meningen var att han skulle återvända till Etiopien som chefdirigent för armékårens orkester, men det kom ett krig emellan, som ledde till Eritreas självständighet 1991. – Jag funderade mycket på hur jag skulle göra. Eritreanska gerillan hade tagit tillbaka allt, militärmusiken fanns inte kvar. Jag hade inga kontakter i Sverige, men hade hört att det var ett bra land och beslutade mig för att åka dit. Han utbildade sig till servitör och jobbade i fyra år på jazzklubben Fasching. Sedan gick han en 30-veckors kurs för kulturarbetare från andra kulturer, som en hjälp för att kunna använda sin yrkeskunskap i Sverige. 1997 startade Teshome Wondimu ”African Night” på Fasching en gång i månaden. Folk köade utanför i två timmar för att komma in, och sedan var det fullsatt i två år. Det var också då han startade kulturföreningen Selam. I dag står föreningen på tre ben: mångfald i Sverige, kulturbistånd och kulturutbyte. – Nyligen var vi i Vietnam med sångerskan Janice och i Uganda med Sabina Ddumba. Och vi har varit i Chile och på Kuba med Linda Pira, Salazar Brothers och Red Line studio, säger Teshome Wondimu. Kulturföreningen Selam Teshome Wondimu är musikarrangör, kulturförmedlare, dirigent, klarinettist och saxofonist. Engagerad i samhällsfrågor. Grundare och verksamhetsledare för Selam. Sitter i styrelserna för Konstnärsnämnden, Unga Klara och Fasching. Ålder: 52 år. Gratuleras till: Selam fyller 20 år. Familj: Hustrun Barbara Franke, deras barn Samson, 27, och Aida, 23. Driver: Tre festivaler, en i Stockholm, en i Havanna och en i Addis Abeba, samt skivbolaget Selam Sounds. Har nyligen startat ”All Stars Sverige” för att utbilda nästa generation arrangörer runt hela Sverige. Övrigt: Selam har fyra anställda i Sverige och tio i Addis Abeba. Senast lästa bok: Jason Diakités ”En droppe midnatt”. ”En fin berättelse som jag känner igen mig i.”


Erik Helmerson: Transparens? Vilket skämt, Wallström

Summary: Det minst dåliga för UD är om det visar sig att Sveriges FN-kampanj präglats av exceptionell slarvighet. Det värsta är om medvetna övertramp skett.

”Sweden is transparent”, står det på en flaska mineralvatten. Flaskan ingick i gåvopaketet som användes i Sveriges kampanj för att väljas in i FN:s säkerhetsråd. Samma budskap delade utrikesminister Margot Wallström när hon muntert visade upp flaskan på Twitter i juni 2016. Nu vet vi hur det är med den transparensen. UD:s fönster är solkiga och ogenomskinliga. Sveriges FN-kampanj har skötts oerhört illa. Det tycks som att ändamålet – en tillfällig plats i solen tillsammans med de permanenta medlemmarna i rådet – har ansetts värt vilka medel som helst. Vi minns till exempel hur Pierre Schori (S) utsågs till ”hedersambassadör” för att åka till Kuba och charma sina gamla vänner i Castros diktatur. Vi minns hur kampanjkostnader togs från biståndsbudgeten. Vi minns frågetecknen om huruvida Sveriges faktiska utrikespolitik påverkades av kampanjen: erkännandet av Palestina, dribblandet kring Västsahara, den minst sagt taffliga hanteringen av Saudiavtalet där självaste kungen fick gripa in och plocka upp den boll som regeringen tappat på sina egna tår. Så skulle DN gräva lite djupare i kampanjen. Då visar det sig att UD använt ett parallellt system, en så kallad ”digital arbetsyta”, för kommunikation och ansett att informationen där inte omfattades av offentlighetsprincipen. Sedan registrerade UD handlingarna ett år för sent – och ljög dessutom om det. Kanske, visade det sig, har information även undanhållits riksdagens egna utredare. Och till slut hemligstämplades hela rasket. Hanteringen av FN-kandidaturen har redan lett till kritik från både JO och konstitutionsutskottet. Det är viktigt att det inte slutar där. Det bästa, eller minst dåliga, utfallet för UD och regeringen är att inga allvarligare fel har begåtts än exceptionell slarvighet och nonchalans. Det värsta är om det visar sig att medvetna övertramp skedde under kampanjen. Kanske att länder har fått löften om politiska eftergifter från Sverige. Ett intryck som består är att regeringen har varit helt fartblind. Att dingla en FN-post framför en socialdemokrat kan vara som att hålla oxfilé under nosen på en fransk bulldog, det är svårt att få dem att fokusera på vad de lärt sig om rimligt uppförande. Var metoderna och kostnaderna berättigade för att få in Sverige i rådet? Det är det enda vi vill veta. Och det försöker UD dölja för oss, vilket kanske ger en antydan om svaret.


”Unga med psykisk ohälsa måste få hjälp snabbare”

Summary: Dubbelt så många barn lider i dag av psykisk ohälsa jämfört med för tio år sedan enligt en ny rapport. Socialstyrelsen publicerar i dag uppdaterade nationella riktlinjer för vård vid depression och ångestsyndrom. Framför allt måste tillgängligheten till psykologisk behandling öka, skriver företrädare för Socialstyrelsens projektgrupp.

Närmare 190 000 barn och unga vuxna i Sverige lider av psykisk ohälsa och ökningen under den senaste tioårsperioden har varit dramatisk. För barn i åldern 10–17 år är ökningen drygt 100 procent och för unga vuxna, 18–24 år, är ökningen närmare 70 procent mellan åren 2006–2016. De alarmerande siffrorna presenterar Socialstyrelsen i dag i en ny rapport om utvecklingen av den psykiska ohälsan hos barn och unga. För att vården ska kunna möta den ökande psykiska ohälsan hos framför allt unga människor och för att fler ska få hjälp så tidigt som möjligt behöver nu en förändring ske. Därför publicerar Socialstyrelsen i dag uppdaterade nationella riktlinjer för vård vid depression och ångestsyndrom med flera rekommendationer för behandling av barn och unga. Framför allt lyfter vi behovet av att öka tillgängligheten till olika typer av psykologisk behandling. Eftersom många av de som blir sjuka får svårigheter att klara vardagsliv, arbetsliv och skolgång är det viktigt med tidig upptäckt, ett snabbt och effektivt omhändertagande och god tillgänglighet till behandling i rätt tid. På det området finns i dag stora brister och dessutom är tillgången till psykologisk behandling över landet ojämlik. Framför allt råder det brist på personal med kompetens för psykologisk bedömning och behandling då man vänder sig till vården för första gången. Väntetiderna blir i många fall mycket långa. På vårdcentraler, sjukhus och psykiatriska mottagningar behöver det finnas mer personal med psykologisk eller psykoterapeutisk kompetens och de som redan arbetar där behöver få möjlighet till vidareutbildning och kompetenshöjning. I vissa verksamheter handlar det om ett tillskott av resurser medan det för andra handlar mer om att effektiviseringar behöver göras. I Socialstyrelsens uppdaterade rekommendationer föreslår vi ett antal åtgärder. Vården bör snabbt kunna erbjuda en första bedömning av de som söker hjälp så att en effektiv behandling kan sättas in så tidigt som möjligt. Annars kan risken för långvarig sjukdom öka vilket på sikt också betydligt ökar självmordsrisken. Tillgången till manualbaserad psykologisk behandling, som kognitiv beteendeterapi (KBT), interpersonell terapi (IPT) och psykodynamisk korttidsterapi (PDT) bör bli bättre. I vissa fall, beroende på tillståndets allvarlighetsgrad, rekommenderas även psykologisk behandling i kombination med läkemedel och fysisk aktivitet. Varje vårdcentral bör kunna erbjuda manualbaserad psykopedagogisk behandling (PPB). Det innebär att den som drabbats, men även föräldrar och familjen, får hjälp med strukturerade och problemlösande metoder så att barnet eller ungdomen blir mer aktivt, vågar utmana sig själv och hittar goda rutiner för mat och sömn, en hjälp till självhjälp. Negativ stress vid en jobbig skol- eller livssituation behöver identifieras tidigt och åtgärdas då den kan leda till oro, ångest, nedstämdhet och på sikt till en depression. Detta är en viktig uppgift i den första kontakten med vården som kan vara elevhälsan eller ungdomsmottagningen men också vårdcentralen. En planerad förnyad kontakt och strukturerad uppföljning behöver erbjudas. Den i dag rådande bristen på tillgänglighet gör det svårare att kunna erbjuda en god och kontinuerlig uppföljning både inom primärvård och barnpsykiatrisk vård. Under våren samlade Socialstyrelsen in synpunkter på remissversionen av riktlinjerna från sjukvårdsregioner, yrkesföreningar, kliniker, forskare och patientorganisationer. Regioner och landsting ställde sig till övervägande delen positiva till innehållet i riktlinjerna, men även kritiska synpunkter har framförts. Förutom ett brett utbud av behandlingar behövs även bra vård för de allra svårast sjuka. Vid mycket svår depression – vanligen av psykotisk natur – kan ECT-behandling användas. Men till ungdomar, efter pubertetsdebut, bara när inga andra behandlingsmetoder hjälper och som en livräddande åtgärd. Att riktlinjerna skulle förorda den typen av behandling för ”ledsna” ungdomar är en missuppfattning. I samband med att de nya riktlinjerna nu publiceras presenteras även en internationell jämförelse där syftet har varit att jämföra ett antal länders riktlinjer för behandling vid depression samt undersöka om eventuella skillnader är motiverade eller inte. Sammantaget visar dock rapporten på en övervägande samstämmighet mellan Socialstyrelsens och andra länders riktlinjer. Skillnader finns och beror främst på olika nationella förutsättningar och att riktlinjerna till viss del har olika syfte och mottagare. Det är visserligen ännu en lång väg att gå om behovet av god vård för den växande delen av befolkningen som lider av psykisk ohälsa ska kunna tillgodoses, men så mycket viktigare att arbetet inleds omedelbart. Goda exempel finns. Sedan den 1 januari 2017 deltar sex vårdcentraler i Västra Götaland i ett pilotprojekt med extra resurser, för att ta hand om barn och unga med psykisk ohälsa, och med särskilt fokus på korta psykopedagogiska behandlingar. En första utvärdering visar att barn och ungdomar som deltagit har varit mycket nöjda med hjälpen de fått. Fler sådana initiativ behöver tas. Varför den psykiska ohälsan ökar så tydligt hos hela gruppen barn och unga är oklart, men det kan ha att göra med ungas livssituation och de miljöer där de vistas, som skolan och i samband med inträdet i vuxen- och arbetslivet. Medan forskningen fortsätter att söka efter orsakerna måste vi samtidigt få möjlighet att under tiden ta hand om de som redan är sjuka eller är på väg att insjukna, och erbjuda dem evidensbaserad vård och behandling. Därför behövs både resursförstärkning och kompetensutveckling om vi ska kunna hjälpa fler unga människor men även vuxna och äldre med psykisk ohälsa. Och det behövs nu – inte sen. Cecilia Björkelund, seniorprofessor i allmänmedicin, Göteborgs universitet Mats Fredrikson, seniorprofessor i klinisk psykologi, Uppsala universitet Tord Ivarsson, docent i barn- och ungdomspsykiatri, institutionen för neurovetenskap och fysiologi, Göteborgs universitet Lars von Knorring, professor emeritus, institutionen för neurovetenskap, psykiatri, Uppsala universitet Johan Lundberg, docent, institutionen för klinisk neurovetenskap, Karolinska institutet Lise-Lotte Risö Bergerlind, psykiatriker, legitimerad psykoterapeut, chef regionalt kunskapsstöd för psykisk hälsa i Västra Götaland Ingela Skärsäter, professor i omvårdnad, Högskolan i Halmstad Anders Berg, projektledare, Socialstyrelsen Lars-Torsten Larsson, avdelningschef, Socialstyrelsen Artikelförfattarna är företrädare för Socialstyrelsens projektledningsgrupp i arbetet med nationella riktlinjer för vård vid depression och ångestsyndrom. Varför den psykiska ohälsan ökar så tydligt hos hela gruppen barn och unga är oklart, men det kan ha att göra med ungas livssituation och de miljöer där de vistas, som skolan och i samband med inträdet i vuxen- och arbetslivet.


”Musikbesöken väcker så mycket minnen hos de äldre”

Summary: Varje vecka tar Erik Svensson med sig sitt klaver och besöker ett dussintal pensionärer i deras hem. Han är anställd i hemtjänsten men är även musiker. ”Jag blir så lycklig av att göra det här. Man får så mycket energi tillbaka”.

Den här dagen är Erik Svensson från hemtjänsten särskilt välkommen när han ringer på dörren hemma hos Lennart Fredriksson i Björkhagen i södra Stockholm. Erik är nämligen inte bara vårdbiträde i hemtjänsten. Det här besöket gör han i egenskap av musiker. På några minuter har han plockat upp sin synth, lagt den på soffbordet och börjat spela och sjunga. I den andra soffan sitter Lennart och nynnar med ett leende på läpparna. Lennart Fredriksson är 87 år och har ett långt yrkesliv inom Tullverket bakom sig. Han var varit en person som gillat att röra sig. Tillsammans med hustrun Ammy har han ofta promenerat till Hellasgården som ligger i skogen intill. Ett tiotal gånger har han åkt Vasaloppet. Nu är hans hustru borta och själv är han nästan blind. Lennart kommer knappt ut ur lägenheten längre. Sångstunderna med Erik blir veckans höjdpunkt. – Det är fantastiskt när han kommer hit och spelar, säger Lennart. Tycker du det är roligt att sjunga? – Sjunga? Nej jag kan inte sjunga, säger han bestämt och nynnar genast med i nästa sång: ”En gång jag seglar i hamn.” Erik Svensson har 35 års erfarenhet av jobb i vårdsvängen, varav de flesta inom hemtjänsten. Han märkte att många av dem som han besökte på kvällarna för att ge mat eller medicin var ensamma och hade väldigt svårt att komma ut. Läs mer: Musik och dans i vården bra för många – Jag såg ett enormt behov av stimulans! Man blir ju knäpp av att bara sitta i en lägenhet utan att ta sig ut. Eftersom jag är musiker så kunde jag ju spela och sjunga för dem, var tanken, säger Erik. Han föreslog för sin chef Margaretha Holmström på Björkhagens hemtjänst att han skulle få ägna viss tid varje vecka åt att spela och sjunga med de personer som han normalt besöker som vårdbiträde inom hemtjänsten. Chefen sade ja omedelbart. – Sedan dess har jag kört cirka 50 timmar varje månad. Jag har hållit på i fem år nu, säger Erik. För Margaretha Holmström var det ett lätt beslut att fatta, trots att det innebar en extra kostnad för hemtjänsten. – Jag tyckte att det var en jättebra idé. Jag tror verkligen på att använda musik inom äldrevården. Och det är fantastiskt att han själv erbjöd sig att göra det på de villkoren, säger hon. Erik spelar och sjunger på extratid på dagarna, utöver sin kvällstjänst som vårdbiträde. För detta ersätts han med ordinarie timlön. Det går inte att ta miste på att han tycker mycket om sina pensionärer. – Jag blir så lycklig av att göra det här. Man får så mycket energi tillbaka. Och de äldre tycker om det. De känner igen låtarna, säger han. – Man blir så berörd hela tiden. Musiken väcker så mycket minnen. Det blir en ingång till att prata om andra saker. När jag spelade ”Min soldat” för en dement dam i går började hon plötsligt prata om sitt eget bröllop 1940. Det var samma år som den sången, med Ulla Billquist, hördes över hela landet. Varje vecka gör han ett dussin hembesök med sin klaviatur hos sina äldre i Björkhagen och Hammarbyhöjden. En timme spelar och sjunger han hos var och en. På en dag kan det bli mellan 50 och 60 låtar. Det är väldigt uppskattade besök. – Hela tanken är att jag gör det regelbundet så att de nästan väntar på mig. I år har jag spelat varje vecka utan avbrott. Till och med under semestern kom Erik in och spelade för sina äldre. Han tycker att det är så stimulerande och han vill helst inte bryta deras vanor. Erik har fört statistik över sina musikstunder ända sedan han drog i gång för fem år sedan. En dam har han spelat hos varje vecka under tre och ett halvt år. Det blir 165 besök. Den här förmiddagen, när DN får följa med, är det 128:e besöket Erik gör med sitt klaver hos Lennart. Erik älskar verkligen det han gör – både som musiker och i den vanliga hemtjänsten. – Man får en helt annan relation när man har sjungit tillsammans. Det har jag glädje av när jag besöker personerna som vanlig hemtjänstanställd. Det blir som en uppåtgående spiral, säger han. Erik är egentligen pianist och inte sångare. Det innebar en hel del arbete i början. – Jag märkte snabbt att texten är minst lika viktig som musiken, så det var mycket att lära in. Och de som är pigga önskar sig nya låtar hela tiden. En dam som nyligen fyllde 107 år svarade på Eriks fråga om vad hon ville att han skulle spela: ”Det ska vara musik med lite ös i.” En del av hans pensionärer har själva hållit på med dans eller musik under sitt arbetsliv och lever upp ordentligt när Erik kommer på besök med sitt instrument. – En 89-årig dam dansade ”Zorba” i köket. En jazzkille plockade fram sin saxofon första gången jag besökte honom. Då tog jag fram alla jazzlåtar jag hade, och han spelade med. Vissa tycker om klassiskt. Då spelar Erik Bach och Mozart. Hos de lite yngre, i dryga sjuttioårsåldern, blir det en hel del Elvis och Beatles. Varje tid har sin musik. Lennart Fredriksson börjar bli riktigt varm i kläderna i sin soffa. Han håller takten med fötterna och nynnar eller visslar med i alla schlagerlåtar. I Kalle på spången klämmer han i ordentligt i refrängdialogen. – Och Kalle! – Vilken Kalle? – Jo, Kalle... – Vilken Kalle? – Jo Kalle, Kalle, Kalle, Kalle på Spången! Själv har Lennart ganska bred musiksmak. I bokhyllan ligger cd-skivor med både Frank Sinatra och Vikingarna. Han ser fram emot varje musikbesök av Erik. – Den här tyckte Ammy mycket om, säger Erik och och börjar sjunga ”Jag väntar vid min mila” av Dan Andersson. Det var nämligen hos Lennarts fru Ammy som Erik började spela, även om Lennart naturligtvis var med på ett hörn. När Ammy blev sämre, hamnade på sjukhus och så småningom gick bort fortsatte Erik att komma till Lennart. I Sverige lever vi allt längre, vilket gör att andelen äldre ökar. Samhället vill redan i dag att de äldre ska bo hemma så länge som möjligt. För att klara av det behöver många få hjälp av hemtjänsten. Det finns även många demenssjuka som bor hemma in i det längsta, med stöd av nära anhöriga och hemtjänsten. Margaretha Holmström har själv erfarenhet av att jobba med dagverksamhet för demenssjuka där en person kom och spelade musik regelbundet. – Det var oerhört uppskattat och spred glädje. Musiken kan också vara en ingång att komma närmare de dementa, säger hon. Det är de mest omsorgskrävande personerna som behöver mycket hjälp av hemtjänsten som får besök av Erik. En del av dem är demenssjuka. Det kan också vara personer som av olika skäl inte vill gå på dagvård. – Många äldre sitter ensamma. Även om vi som hemtjänst kommer rätt ofta så blir det en viss isolering i hemmet. Då blir musikstunderna med Erik ett välkommet avbrott, säger Margaretha. En del äldre har beviljade hemtjänstinsatser för social samvaro. Det kan innebära att personalen stannar lite längre och fikar och pratar en stund, till exempel. De kan välja att Erik kommer och sjunger med dem i stället. Ibland blir det både och. – Det är mycket uppskattat bland våra äldre. Det handlar både om musiken och att om Erik är den han är, både vårdbiträde och musiker. Dessutom är han en fantastisk person, ödmjuk och omtänksam mot de äldre. Och en riktig glädjespridare, säger Margaretha. Sedan ett par år tillbaka har Björkhagens hemtjänst sökt och fått särskilda stimulanspengar från Socialstyrelsen. – Det gör att jag kan spela även för sådana som inte har så mycket hemtjänsttid, men som vi ändå tycker ska få ta del av musiken, säger Erik. Han märker tydligt att hans musikbesök betyder mycket för pensionärerna. Vissa klär upp sig inför besöken, målar naglarna och sätter på sig fin klänning. – Det blir större än enbart musiken, en speciell händelse. De väcker något hos pensionärerna. Det blir så fint. Erik skulle gärna se att fler hemtjänstföretag tog efter hans initiativ. Hemtjänsten har fått orättvist dåligt rykte, menar han. Att ge plats för musikbesök hemma hos de äldre skapar både glädje och ökar deras välbefinnande. – Det här visar att man visst kan ge mer än det allra nödvändigaste inom hemtjänsten. Varför inte låta blivande musiker praktisera genom att spela hemma hos äldre? Efter en timme är veckans musikstund hemma hos Lennart slut. När han stänger ytterdörren bakom oss så hör vi hur han nynnar på ”Sjung och le”. Erik Svensson vandrar vidare med sitt klaver genom Björkhagen till nästa pensionär. Fyra besök till ska han hinna med i dag, innan han går på det ordinarie kvällspasset som vårdbiträde inom hemtjänsten. Lennart Fredriksson Bor: Björkhagen i södra Stockholm. Ålder: 87. Familj: Änkling med son och dotter som är tvillingar. Yrkesbakgrund: Jobbat 30 år på Tullverket. Favoritmusik: Dansmusik. Favoritlåt: ”Sjung och le” med text och musik av Olle Bergman, som spelade in låten 1955. Om sångstunderna: Man får träffas och prata och höra fin musik. Erik Svensson Bor: Kärrtorp i södra Stockholm. Ålder: 60. Familj: Två underbara barn och en fantastisk exfru. Yrkesbakgrund: Vårdbiträde. Arbetat som lärarassistent och musiklärare inom särskola, på gruppbostäder, äldreboende, kollo, hemtjänst. Musikbakgrund: Spelat i olika coverband sedan 1970-talet, pianolärare, kompat mycket gospel. Favoritmusik: Bach, Pat Metheny, Paul Simon. Favoritlåt: Just nu: ”Black and white” med Regina Spektor. Om sångstunderna: ”Ju mer jag ger desto mer får jag tillbaka.”


Viktigt att följa arbetstidslagstiftningen även inom socialtjänsten

Summary: En viktig del i att förebygga stress och ohållbara situationer är att se till att arbetstidslagstiftningens krav och intentioner följs för alla arbetar - alltså även för ansvariga mellanchefer. Dessa problem finns även inom andra områden inom vård, skola och omsorg och ett bra exempel är hur politiker går utanför gällande läroplaner med egna påhittade krav.

Efter att tagit del av den intressanta och livaktiga skildringen av Joel Bonn hur det är att vara mellanchef i socialtjänsten är en reflektion är att - "Jösses de följer ju inte ens arbetstidslagstiftningen". När arbetet organiseras på ett omodernt och ineffektivt sätt av den yttersta ledningen så är det klart att det uppstår målkonflikter med brukarna. Detta beror i många fall på att den politiska styrningen är överambitiös, brister i delegering och krav som går utanför existerande lagstiftning. Just den sist nämnda punkten kan från tid till annan skapa onödig stress i systemet. En viktig del i att förebygga stress och ohållbara situationer är att se till att arbetstidslagstiftningens krav och intentioner följs för alla arbetar - alltså även för ansvariga mellanchefer. Det räcker inte med det utan det är även viktigt att ge dessa tillräckliga befogenheter att leda sina team och fatta snabba, moderna och effektiva beslut i enlighet med gällande lagstiftning på ett transparent och rättssäkert vis. Dessa problem finns även inom andra områden inom vård, skola och omsorg och ett bra exempel är hur politiker går utanför gällande läroplaner med egna påhittade krav och i vissa fall även avvikelser som går stick i stäv med läroplanen. Krav som bara ger upphov till ökad press och stress hos de anställda arbetsledarna. För att komma en bit på vägen skulle det vara bra med ökad information till de anställa om organisatorisk arbetsmiljö, samt att informera brukarna klart och tydligt om deras rättigheter men även om deras skyldigheter.


Därför blir Tromsöborna inte vinterdeppiga

Summary: Två månader om året går solen aldrig upp i Tromsö i nordligaste Norge. Ändå är det ovanligt med vinterdepressioner bland invånarna. Forskare tror sig ha hittat svaret på vad som får tromsöborna att trivas i mörkret.

Vinter med kyla, snö och kompakt mörker brukar få de flesta nordbor att deppa ihop, dra halsduken över näsan och räkna dagarna tills det vänder mot ljusare tider igen. Studier har visat att nedstämdhet och depressioner som återkommer under vinterhalvåret är vanligare i länder långt bort från ekvatorn. Men så är det inte bland tromsöborna. Staden med sina cirka 70.000 invånare ligger vid Norra ishavets strand 40 mil norr om polcirkeln, vilket gör den till världens nordligaste metropol. Närheten till den arktiska naturen lockar såväl turister som polarforskare och med ett rikt kulturutbud kallas den norska arkipelagen ibland för ”Nordens Paris”. En annan sak som gör Tromsö speciell är de extrema årstidskontrasterna. På sommaren tar dagen aldrig slut och fåglarna kvittrar dygnet runt, medan det på vintern råder mörker - det är bokstavligen natt dygnet runt under de två månader då solen aldrig går upp över horisonten. Ett fenomen som således borde få de flesta Tromsöbor att drabbas av vintertrötthet. Det tros finnas ett samband mellan vintertrötthet och ljusväxlingar. För nutidsmänniskan som har tillgång till artificiellt ljus spelar årstidsväxlingarna mindre roll, men i forna tider tvingades människan att anpassa sig och dra ner på aktiviteterna under den mörka delen av året. I dag förväntas vi hålla samma arbetstakt året runt. Något som en del forskare menar kan leda till att vinterdepressioner och nedstämdhet ökar. På Tromsö universitet (UiT) , där de bland annat bedriver forskning om det mänskliga psyket och välmående, har man sett att vinterdepressioner är förhållandevis ovanliga hos ortsbefolkningen trots bristen på dagsljus. I stället verkar en klar majoritet trivas utmärkt under den mörka årstiden. Antal drabbade av vinterdepression i Tromsö ligger i paritet med människor som bor på soliga breddgrader, alltså förhållandevis få. När Kari Alyse Leibowitz, doktorand som forskar i socialpsykologi vid Stanford university i USA, fick höra talas om detta väcktes hennes nyfikenhet. – Jag ville ta reda på hur det var möjligt att Tromsö hade så låg förekomst av årstidsbunden depression hos invånarna trots att de inte ser solen under två månader om året, om det var något som gjorde dem immuna, säger hon. Kari Alyse Leibowitz packade väskorna och åkte från soliga Kalifornien till kalla Tromsö för att forska mer om företeelsen under ett år. Hennes forskning kom att inriktas på den andra änden av spektrumet: vad som får människor att trivas under den långa, mörka vintern. Tillsammans med lyckoforskaren professor Joar Vittersö vid UiT genomförde Kari Alyse Leibowitz en studie hos 238 slumpvist utvalda personer från Sydnorge, Tromsö och Svalbard som fick beskriva sin upplevelse av vinter på en skala. Resultatet visar att ju längre norrut man kom, desto mer positiv blev inställningen till årstiden. Och skillnaderna mellan södra och norra Norge var stora. Allra mest positiva var dock tromsöborna. Kari Alyse Leibowitz lyfter fram tre viktiga faktorer till varför de stack ut: Attityden till årstiden, att de vistas mycket utomhus trots mörkret och att de har det ”koseligt”, mysigt. Det sistnämnda begreppet hade större betydelse än vad forskarna hade kunnat ana och innefattade en rad saker för tromsöborna, som att varva ner, tända ljus, umgås med andra men också en känsla av att vara tillfreds och nöjd. Kari Alyse Leibowitz beskriver begreppet ”koseligt” som en förmåga att omfamna vintern; att inte se den som något begränsande utan som en speciell årstid med möjlighet att göra saker man inte kan göra under andra årstider, och att få mer tid att spendera med andra människor på ett sätt som kan vara mycket tillfredsställande. – Tromsöborna tänker inte på vintern som mörk och deprimerande, i stället ser de på den som en vacker årstid full av möjligheter till att ha det ”koseligt”. På kaféer och restauranger har de till exempel dämpad belysning och varma filtar tillgängliga, det finns också mycket levande ljus och brasor som skapar en mysig stämning, säger hon. Dessutom lever invånarna bokstavligen efter devisen: Det finns inget dåligt väder, bara dåliga kläder. Varken mörker eller minusgrader hindrar dem från att ta en promenad, gå på vandringstur eller åka längdskidor. De bara klär sig lite varmare – och tar på sig pannlampa. Och barnen är ute och leker även under den mörka, kalla tiden. – Tromsöborna uppskattar verkligen den mörka årstiden och för många är vintern favoritårstiden vilket förvånade mig, säger Kari Alyse Leibowitz. Den norska studien visar också att människor som hade en positiv inställning till vintern var generellt mer nöjda med livet och mer villiga att fullfölja utmaningar som leder till personlig utveckling. Samtidigt kan forskarna inte med säkerhet slå fast att en positiv syn på vintern ger ett bättre välmående eller tvärtom, bara att det verkar finnas en koppling. Men Kari Alyse Leibowitz tror ändå att inställningen har betydelse när det gäller årstidsbunden depression även om andra faktorer givetvis påverkar, som kultur och ärftlighet. – I Tromsö verkar attityden betyda mer än latituden med avseende på de resultat som vi har fått, säger hon. På hemmaplan har hon fortsatt sin forskning om positiv psykologi och vinter för att se om det går att hitta motsvarande fenomen hos befolkningen i USA. Förhoppningen är att kunna använda resultaten i studierna för att hjälpa människor som är nedstämda på den mörka delen av året i förebyggande syfte. Vad kan man göra för att njuta mer av vintern och inte känna sig så trött och hängig? – Det är okej att vara lite tröttare på vintern - det är människorna i Tromsö också, det är precis samma sak som att man sover när det är mörkt och är vaken när det är ljust. Försök acceptera känslan av att ha låg energi och se det som ett tillfälle att få ha det mysigt: att få varva ner och ta det lugnt, att kunna läsa en bra bok och umgås med människor du bryr dig om. – Mitt andra råd är att försöka vara mycket utomhus även på vintern. Gå en promenad i kylan och fundera över om det finns saker som du kanske uppskattar med vintern, det kan vara vad som helst, som att andedräkten kommer ut i små puffar eller snön som ligger på träden, säger Kari Alyse Leibowitz. Året i Tromsö har även förändrat hennes egen uppfattning om den kalla årstiden. Förr avskydde hon vinter och allt vad den innebar, i dag följer hon sina egna råd och försöker fokusera på det positiva, som friskheten i den kyliga luften och känslan av välbefinnande när hon får komma in i värmen igen och ha det ”koseligt”. – Nu när jag är tillbaka i Kalifornien saknar jag faktiskt vintern i Tromsö och allt som hör till den delen av året, säger hon. Vinterälskare eller inte, solen är ändå efterlängtad i Tromsö. När ljuset återvänder runt den 21 januari blir det feststämning i staden. Då äter alla särskilda ”solbullar” och firar att solen är tillbaka. Barnen får ledigt från skolan och på arbetsplatserna samlas man vid fönstren för att gemensamt bevittna när solens första strålar når upp över horisonten. – Första dagen har vi bara solljus i några minuter. Man ser hur solen tittar upp ovanför bergen, sedan är den snabbt borta igen. Det är en väldigt speciell känsla, säger professor Joar Vittersö till Verdens Gang. Därför blir du vintertrött Melatonin är ett hormon som påverkar dygnsrytmen och växlingen mellan vakenhet och sömn. Det styrs av ljuskänsliga receptorer inne i ögat som är kopplade till tallkottkörteln i hjärnan. När ögat nås av dagsljus går signaler till hjärnan om att hålla tillbaka melatoninproduktionen och nivåerna av vakenhetshormonet kortisol ökar. På vinterhalvåret kan dygnsrytmen bli störd av att vi går upp när det är mörkt och håller samma aktivitetsnivå som under den ljusa årstiden. Solljuset stimulerar produktionen av må bra-hormonet serotonin som gör att du håller dig vaken och glad. Om man inte är ute på dagen ökar melatoninhalten tidigare på dygnet. Bristen på dagsljus kan också orsaka brist på serotonin, vilket i sin tur kan göra oss nedstämda, trötta, oroliga och öka suget efter kolhydrater och sötsaker. Sockerkicken går dock snabbt över i ett blodsockerfall, som gör oss trötta igen. Vintertrötthet ska inte förväxlas med seasonal affective disorder, SAD, som är en klinisk depression som drabbar en mindre andel personer. Källor: Vårdguiden, NE, Vetenskap&Hälsa.  Så njuter du av vintern Acceptera att du blir tröttare på vintern och anpassa dina aktiviteter efter din energinivå. Fokusera på positiva saker med vintern och se den som berikande och inte begränsande. Vad kan du göra då som du inte kan göra annars? Låt inte snö och kyla hindra dig från att göra saker utomhus. Umgås med familj och vänner och gör saker tillsammans. Se till att ha det ”koseligt”, mysigt. Varva ner, koppla av, tänd ett ljus, elda i öppna spisen, kryp ner under en varm filt eller ta ett värmande bad. Källa: Kari Alyse Leibowitz och Joar Vittersö  Så blir du piggare Motionera regelbundet, helst tre gånger per vecka och gärna utomhus. Försök att ha regelbundna rutiner för hur du sover och äter. Var ute så mycket som möjligt i dagsljus. En kort promenad mitt på dagen kan göra dig piggare även om solen inte skiner. Sök hjälp om vintertrötthet eller nedstämdhet gör att du får problem i din vardag. Kontakta din vårdcentral eller sjukvårdsrådgivningen på telefon 1177. Källa: Vårdguiden


Finn Floridas lugn bortom Miami-pulsen

Summary: För många är Florida synonymt med Miamis höghus, neonskyltar och myllrande stränder. Men för den som letar sig över till västkusten väntar ett helt annat Florida, med en skärgård av charmiga småöar, milslånga öde stränder och ett befriande lugn.

Florida är, trots det rådande politiska läget i USA, fortfarande ett av de mest populära resmålen för semestrande svenskar. Här finns något för alla, temaparker och adrenalinframkallande äventyr, gastronomi i världsklass, fantastiska stränder och ett behagligt klimat. De flesta som besöker Florida håller sig på östkusten, i området kring Miami och Fort Lauderdale. Men den som lämnar Miami och tar sig över till delstatens västkust hittar ett helt annat Florida, långt ifrån skyskrapor, snabba bilar, vältränade strandraggare och collegeungdomar som partajar i skuggan av färgglada badvaktstorn. Längs med hela västkusten ligger det som ett pärlband av små, smala revöar uppbyggda av korallsand. Och att komma ut på öarna är i mångt och mycket som att transporteras bakåt i tiden, ”Old Florida” är ett uttryck som ofta används för att beskriva den här delen. På de charmiga öarna finns inte bara mil efter mil av karibiska stränder i världsklass, utan också ett landskap som minner mer om USA:s sydstater, med låga hus i vad som på arkitektlingo brukar kallas plantagestil eller antebellumarkitektur. Eleganta hus med överbyggda verandor, vitmålade pelare och stora fönster. De flesta öar har till och med infört byggförbud för höghus, allt för att bevara den charmiga och småskaliga stämningen. Efter en lång dag i bil, tvärs över Florida på spikraka motorvägar, åker vi över den långa bro som leder ut på Anna Maria Island, strax söder om Tampa. Vi har hyrt en liten stuga precis vid stranden, och här tänker vi tillbringa ett par dagar i totalt lugn. Så här års är havsvattnet, iallafall med karibiska mått, lite i kallaste laget. Men solen skiner från en klarblå himmel och sexåringen badar sig skrynklig i den uppvärmda poolen som ligger precis utanför vår lilla stuga. När vi letar oss ut på byn sänker vi medelåldern radikalt. Anna Maria är en ö som till största delen befolkas av långsemestrande amerikanska pensionärer, och tempot är därefter. I kön till en av öns glasskiosker träffar vi ett gäng piffiga damer med blåtonat hår som berättar att de brukar komma till Anna Maria varje vinter, i minst en månad. Klimatet passar dem perfekt, lagom varmt och inte så fuktigt. Öns restauranger har anpassat sig efter klientelet, och de flesta stänger vid niotiden på kvällen. Nattlivet är i det närmaste helt obefintligt, men det passar finfint även för oss som har en familjemedlem med samma dygnsrytm som de blåhåriga damerna. Efter ett par dagar på Anna Maria är det dags att upptäcka nästa ö. Vi åker söderut längs kusten till storstaden Fort Meyers, och sedan vidare ut på Sanibel Island. Sanibel är en av de mest kända öarna längs kusten, men även här präglas turismen av småskalighet. Det finns till exempel inte ett enda trafikljus på hela ön, och även här är bebyggelsen smakfull och de flesta hus är inte högre än de vajande palmerna längs öns stränder. Vi checkar in på ett hotell precis intill stranden, två låga byggnader med generösa verandor på var sin sida om en stor pool, och går den lilla stigen ner till havet. Solen är på väg ner. Två delfiner simmar lojt förbi ett par meter ut i havet, och ovanför våra huvuden kretsar pelikaner. Rätt vad de är störtdyker en pelikan rakt ner i havet precis framför oss. Vi skrattar och konstaterar att vi hamnat i ett avsnitt av ”Mitt i naturen”, men när vi ser oss omkring inser vi att ingen annan har uppfattat den spektakulära naturuppvisningen. Alla på stranden har blicken stadigt fäst rakt ner. Med jämna mellanrum böjer de sig framåt och petar lite i sanden. Den framåtböjda positionen har till och med ett namn, ”The Sanibel stoop”, eftersom så gott som alla som besöker ön förr eller senare börjar gå dubbelvikta längs stränderna. Det som lockar mer än delfiner och dykande fåglar är – snäckskal. Sanibel är känd som en metropol för snäcksamlare, och de flesta som kommer hit ägnar sig åt öns överlägset mest populära aktivitet, ”shelling”, eller snäckskalsletning. Anledningen till att det finns så mycket snäckskal just på Sanibel är geografisk. Till skillnad från de flesta andra smala revöar som är långsmala och följer kusten så är Sanibel i stället lite böjd, och ligger som på tvärs i öst-västlig riktning. Och eftersom strömmarna ofta följer kustens mer nord-sydliga riktning så sköljs mängder av snäckskal upp på öns stränder. Snäckor är big business på ön. Det går att köpa allehanda utrustning för snäckskalsletning, och butikerna dignar av kläder, inredningsdetaljer och souvenirer med snäckskalsmotiv. På ön finns givetvis även butiker som säljer snäckskal, den mest välrenommerade har det tungvrickande namnet She sells sea shells. – Det är ganska vanligt att snäcksamlare kommer in hit för att komplettera sin samling och köpa snäckorna som de inte hittat på stranden, säger Jeff Oths, snäckentusiast som jag möter på en av She sells sea shells två butiker på ön. Själv har han samlat snäckor sedan barnsben, och när vi börjar prata lyser han upp som en sol och börjar visa mig sina senaste fynd. Från gömmorna bakom disken dyker den ena lilla asken efter den andra upp, med vackra små snäckor i ovanliga färger och intrikata former. – Den här köpte jag på en snäckmässa så sent som i går, den är från Filippinerna, säger han och visar en helt lila liten snäcka. Sanibels mest eftertraktade snäckskal är junosnäckan, en vackert brunfläckig art som blivit en symbol för ön. Den syns på alltifrån butiksskyltar till reklamblad och menyer. En välbevarad junosnäcka kan kosta flera hundra dollar, ju större desto dyrare. Snäckan är till och med så sällsynt att lokaltidningen rycker ut och tar en bild varje gång en snäcksamlare hittar ett exemplar på någon av öns stränder. Men de flesta samlare måste dock besöka öns snäckmuseum – eller för den delen snäckbutiken – för att få en skymt av det vackra och sällsynta skalet i verkligheten. Nästa förmiddag åker vi på en organiserad snäckletningstur, en båtfärd till en strand strax nordost om Sanibel, i nationalparken Cayo Costa. Med på båten är en handfull entusiaster, utrustade med praktiska badskor, nätkassar och stadiga stålnätshåvar med långa handtag. Så fort vi lägger till vid den öde stranden sprider de ut sig och börjar gå, framåtlutade, längs strandkanten. Så även vi. Sexåringen bryr sig inte om vilka snäckor som är mest sällsynta eller värdefulla, för henne är det kvantitet som gäller. Vi går myrsteg längs strandkanten och gör det ena fyndet efter det andra. Titta, vilken slät och len! Och där, en alldeles rosa! Alla snäckor ska med hem, och alla är lika fina i hennes ögon. När det är dags för hemfärd har vi en hel kasse full av musselskal och snäckor i alla dess former och färger. De seriösa samlarna kommer tillbaka med en betydligt mer sparsmakad fångst, de visar upp sina fynd för varandra, gratulerar till ovanliga sorter och jämför erfarenheter från andra stränder i området. Det är lätt att se att snäcksamlandet kan bli en passion, eller en besatthet för den delen. Som att vaska efter guld – det kan ju faktiskt finnas något riktigt värdefullt gömt bland alla sandkornen! Men så är det inte för alla. – Nej, för mig är det snarare som ett slags meditation. Jag kopplar av och blir lugn när jag går här i strandkanten och letar. Teri Holderfield från Indiana har varit på Sanibel många gånger. Minst ett par veckor varje år, berättar hon när våra vägar korsas längs en populär snäckletarstrand på södra delen av ön. När vi möts har hon precis hittat en stor snäcka som fortfarande är levande, och vi hjälps åt att bära ut den på djupt vatten. Att plocka levande snäckor är olagligt, och Teri vill inte riskera att någon mindre erfaren samlare råkar få med sig det inte ont anande djuret hem. Själv har hon inte gjort några spektakulära fynd just den här förmiddagen, men det bekymrar henne inte. – Numera är det ganska sällan jag tar med mig några snäckor hem, det gör jag bara om jag hittar någon riktigt speciell. Efter alla år här på Sanibel så har jag så jag klarar mig! Fakta. Resa hit Direktflyg till Fort Lauderdale med Norwegian från Stockholm och Köpenhamn, pris från 2.600 kronor t/r. SAS flyger till Miami via Köpenhamn, pris från 5.200 kronor t/r. Inrikesflyg från Fort Lauderdale till Tampa med till exempel United Airlines, kostar runt 2. 000 kronor t/r. Åka runt Det absolut enklaste – och ibland enda – sättet att ta sig runt är med bil. Att hyra bil i USA är relativt enkelt, så länge man har koll på vad som ingår i de egna försäkringarna och inte luras att köpa onödiga tilläggsförsäkringar. Enklast är att hyra via nätet och hämta direkt på flygplatsen. De flesta stora hyrbilsföretag har kontor i anslutning till flygplatserna, och i till exempel Fort Lauderdale går det gratisbussar från terminalen. Många vägar i Florida är tullbelagda, och allt fler blir automatiserade så att det inte går att betala med kontanter. Se till att bilen har en sensor som registrerar varje gång bilen passerar en tull. Sensorn kostar lite att hyra, men inte mer än att det är värt för att slippa besväret. Kostnaden dras från ditt kontokort i efterhand. Att hyra bil kostar från cirka 200 kr/dag, beroende på storlek och tilläggsprodukter. Bo Från Tampa i norr till Fort Myers Beach i söder ligger en lång rad revöar med fantastiska stränder. Vissa är mer välbesökta än andra, och vissa är mer inriktade på dyra lyxhotell och andra har mer av enkla små stugor med självhushållning. Så det lönar sig att läsa på lite och välja öar som passar den semester man planerar. Även säsongen kan avgöra, under högsäsong runt jul och nyår går priserna upp ganska mycket. Anna Maria beach cottages ligger på norra delen av Anna Maria, precis vid stranden. Charmiga stugor inredda i typisk sydstatsstil med rottingmöbler och blommiga dukar, och med ett kök för självhushållning. Kostar från 1.490 kr/natt för den minsta stugan. Seaside Inn ligger direkt vid stranden på Sanibel, och har ljusa, fina rum som vetter ut mot en stor gemensam pool. Kostar från 1 630 kr/natt, inkl frukostkorg. Casa Ybel är en lyxig strandresort i klassisk stil med anor sedan 1880-talet. Ligger strandnära på södra delen av Sanibel, och lockar med flera restauranger, spa och tennisbanor. Dubbelrum från cirka 3.000 kr/natt. Äta Fisk och skaldjur dominerar menyerna på västkustens öar, här kan man frossa i krabba och Florida-specialiteten conch fritters, ett slags friterade bollar som görs av köttet från en speciell havssnigel, trumpetsnäckan. Island Cow är en restaurang-institution på Sanibel, och ett besök här är näst intill obligatoriskt. Den omfattande menyn inkluderar det mesta, från sydstatsklassiker som gumbo och grits, till grillat kött, en krabburgare att dö för och mängder av fisk och skaldjur. Ofta fullt, men då får man en köplats och kan passa på att ta en drink och snicksnacka lite med ställets papegojor. Poppos taqueria på Anna Maria tar mexikansk maten på stort allvar, här finns många olika autentiska rätter och ett stort utbud av vegetariska alternativ. Smått beroendeframkallande. Bubble room, en restaurang som ligger på Captiva Island och gränsar till norra Sanibel, är en turistfälla av det roligare slaget. Ett galet ställe fyllt till bredden av uppstoppade djur, leksaker, porträtt på klassiska Hollywoodstjärnor och allehanda krimskrams. Men det som lockar är de vansinnigt goda bakverken, som serveras i generösa portioner – även med amerikanska mått mätt.


”Förmögna skattefuskare har gräddfil i rättssystemet”

Summary: I dag onsdag går remisstiden ut för regeringens förslag om ändring av reglerna för självrättelse av deklarationen. Men ändringen lär knappast skrämma skattefuskare. Regeringen bör i spåren av Paradisläckan i stället snabbutreda hur de svenska självrättelserna genom lagstiftning och föreskrifter kan moderniseras, skriver två skatteexperter.

I dag onsdag går remisstiden ut för regeringens förslag om ändring av självrättelsereglerna. Dagens regler tillåter självrättelser även när Skatteverket beslutat om generell kontroll av vissa skattskyldiga. Förslaget innebär att dylika skattskyldiga nu måste göra självrättelsen inom två månader efter Skatteverkets information om kontrollen. Den här ändringen lär knappast skrämma slag på skattefuskare. Utöver antagna EU-direktiv är detta dessutom den enda lagstiftningsåtgärden regeringen presenterat som svar på Panamadokumenten och paradisläckan. Men om nu regeringen ändå agerar i frågan varför då inte ta tillfället i akt och modernisera reglerna? Självrättelsereglerna hamnade i fokus i mars 2016 i samband med Uppdrag gransknings (UG:s) avsnitt Springnotan. Det som framkom gav vid handen att förmögna svenskar som brutit mot skattelagar getts en gräddfil i det svenska rättssystemet. Programmet väckte berättigade frågor om regering och myndigheter verkligen säkerställer att medborgarna behandlas lika inför lagen och rättvist i skattesystemet. Det här är inte frågor av bagatellartad karaktär. Börjar medborgarna misstänka att förmögna gynnas är risken stor att skattemoralen undermineras hos andra grupper i samhället. Politiker framhåller ofta att vi har en lång tradition av att ge skattefuskare en andra chans att göra rätt för sig. Det är sant att de svenska självrättelsereglerna funnits i en eller annan form sedan 1923. Detta kan dock lika gärna tas till intäkt för att reglerna är starkt föråldrade. Dagens självrättare består inte längre av personer som på grund av moraliska förebråelser drivs av en önskan att vilja göra rätt för sig. De som nu gör en rättelse på eget initiativ har antingen fått panik tack vare en väl fungerande skattekontroll på Skatteverket och att Sverige ingått informationsutbytesavtal med skatteparadis. Andra drivs av ren opportunism och ser möjligheten att deklarera gömda tillgångar till minimal skattekostnad eller av det mörka syftet att försöka tvätta pengar. OECD publicerade 2010 en rapport (uppdaterades 2015), ”Offshore Voluntary Disclosure, Comparative Analysis, Guidance and Policy Advice”, som redogör för OECD-länders självrättelseregler och ger råd hur dessa bör utformas så att förtroendet för skattesystemet inte rubbas. Rapporten noterar att lagstiftaren ställs inför en delikat balansakt att skapa incitament för skattefuskaren att vilja göra en självrättelse utan att samtidigt belöna eller uppmuntra skattefusk. Låt oss därför undersöka i vilken omfattning de svenska reglerna är förenliga med OECD:s riktlinjer i frågan. Det ska inte löna sig att skattefuska. OECD betonar att reglerna bör utformas så att självrättaren betalar mer än om kapitalet hade deklarerats i den ordinarie taxeringsprocessen, men mindre än om denne hade åkt fast. Dagens regler ger emellertid skattefuskaren full frihet att bedöma om det lönar sig mest att skattefuska eller deklarera. Finns risk för avslöjande kan skattefuskaren rätta utan att det kostar en krona mer än om tillgångarna hade deklarerats vid den ordinarie taxeringen. UG:s avsnitt visade att vissa självrättare till och med fick ”skatteåterbäring”! Möjligheten som lagstiftaren gett Skatteverket att efterbeskatta 10 år tillbaka verkar paradoxalt nog heller inte ha använts. Självrättaren slipper inte bara en anmälan om grovt skattebrott utan även skatta för de 5 äldsta åren. Det kan i vissa fall röra sig om åtskilliga miljoner. Sanktioner bör utgå om självrättelsen inte är fullständig. OECD framhåller att det måste framgå av lagen att rättelsen skall omfatta samtliga undanhållna tillgångar och inkomster och att beslutet om självrättelse rivs upp om det senare visar sig att självrättaren har annat kapital gömt utomlands eller om denne har fortsatt skattefusket efter rättelsen. Samtliga påföljder som rättaren undvikit bör då utgå. Sverige saknar helt sådana regler. Reglerna bör väcka en känsla av brådska. Rätt till självrättelse skall inte vara villkorslös. Reglerna snarare uppmuntrar till skattefusk om rättelsemöjlighet finns utan inslag av hot och begränsningar. Systemet bör innehålla tidsgränser av ett eller annat slag som pressar skattefuskaren att inkomma med självrättelse. Regeringens förslag går i denna riktning genom att tidsbegränsa rätten till självrättelse i vissa fall. Reglerna får inte förvandlas till ett statligt penningtvätteri. OECD kan inte nog betona vikten av att självrättelsereglerna är underställda nationell penningtvättslagstiftning. Reglerna bör kompletteras med föreskrifter om hur Skatteverket ska gå tillväga för att fastställa självrättade tillgångars och inkomsters ursprung. Påståenden att kapitalet är ”ett arv från moster Berta” måste styrkas. Redovisade tillgångar kan i själva verket i sin tur utgöra beskattningsbar inkomst eller än värre härröra från brott, i vilket fall Skatteverket är skyldigt att göra en penningtvättsanmälan. Både UG-avsnittet och tillgänglig info på skatterådgivares hemsidor ger närmast vid handen att Skatteverket tillämpar en ”no questions asked-politik”. Det väcker både frågor om gräddfilsbehandling och rättssäkerhet som endast kan skingras genom att regeringen reglerar frågan i särskilda föreskrifter. Reglerna bör möjliggöra maximal insamling av kunskap. ”No questions-politiken” gör också att Skatteverket går miste om en unik möjlighet att skaffa sig inblick i skattefuskets ljusskygga värld. OECD noterar att kunskap om vilka förmedlarna är och hur uppläggen fungerar möjliggör för skattemyndigheten att förfina nya kontrollaktioner. Politiskt exponerade personer (PEP:s) bör ej tillåtas inlämna självrättelse. OECD:s arbete mot mutor, penningtvätt och skattebrott lägger särskild tyngdpunkt på Politically Exposed Persons. Budskapet är att denna kategori skall behandlas särskilt strikt eftersom de innehar offentliga ämbeten. Om likabehandlingsprincipen hindrar tillämpningen av en sådan begränsningsregel, bör PEP:s i stället tvingas avgå från alla offentliga ämbeten om rättelse inlämnas. Föga förvånande anses det oförenligt med ett offentligt ämbete att ta emot mutor, tvätta pengar eller fuska med skatten. Självrättelsereglernas generositet är ytterst en politisk fråga. Notera dock att de svenska reglerna är bland de mest generösa i världen, vilket också förklarar varför våra regler även proportionerligt sett inbringat så lite skatteintäkter jämfört med andra länder. Frågan politikerna måste ställa sig är hur generöst vi bör behandla internationella skattefuskare utan att förtroendet för det svenska skattesystemet undergrävs. För låt oss inte hyckla – i stort sett samtliga självrättare i dag består av förmögna personer med kapital gömt utomlands som skrämts till självrättelse. Regeringen bör snabbutreda hur de svenska självrättelserna genom lagstiftning och föreskrifter kan moderniseras. En sådan utredning bör föregås av en Riksrevisionsgranskning av hur reglerna har tillämpats till dags dato. Torsten Fensby, expert på internationell skatteflykt, tidigare vid OECD, nordiska ministerrådet och skatteverket Leif Rosenfeld, tidigare skattedirektör på Skatteverket med särskilt ansvar för internationella kontrollfrågor och självrättelserna I stort sett samtliga självrättare i dag består av förmögna personer med kapital gömt utomlands som skrämts till självrättelse. Lämnar du en oriktig uppgift i din inkomstdeklaration kan du få betala skattetillägg. Om den skatt som undanhållits överstiger ett visst belopp riskerar du även att bli brottsanmäld, åtalad och dömd för skattebrott. För att slippa det kan du göra en självrättelse. Att göra en självrättelse innebär att du som företagare eller privatperson själv kommer in med riktiga uppgifter till Skatteverket och därmed rättar tidigare fel. Källa: Skatteverket


Erik Helmerson: Nej, skolans kris är inte över

Summary: Det är krisstämpeln som fått den svenska skolan att vända uppåt. Låt oss behålla den även om det börjar se bättre ut.

Låt oss först och främst vara glada över tisdagens resultat från läsundersökningen Pirls. Att svenska elever blir bättre på att läsa är på alla sätt en god nyhet. Läsning lägger grunden till så mycket. Inte bara är läsförståelse nödvändig för att vi ska kunna navigera som samhällsmedborgare, den ger oss också större möjlighet att läsa oss själva och våra medmänniskor. I Pirls, som undersöker fjärdeklassare, ligger vi klart över snittet för EU/OECD – sjua av 50 länder – och vår sedan 2001 nedåtgående trend är bruten med besked. Nästan alla elevgrupper har förbättrat resultaten sedan det klena året 2011. Mycket viktigt är att hela 98 procent av de svenska fyrorna klarar provets lägstanivå. Hittills återstår mycket forskning om huruvida trenden verkligen vänt på allvar och i så fall varför. Kanske tog den svenska skolan tidigare för mycket för givet. Vi har i decennier förvandlat klassrummen till laboratorier för pedagogiska experiment med förvissningen att vad som än händer kommer svenska elever alltid att ligga i toppklass. Nedgångarna i undersökningar som Pisa och Pirls har varit en väckarklocka. Skolan seglade upp till valfråga, skoldebatten blev en av de hetare. Samhällets kameralins fokuserade, problemen blev tydligare. Och när många drar åt samma håll – i det här fallet elever, föräldrar, lärare, rektorer, debattörer, politiker – når man resultat. ”Kanske är det dags att plocka bort krisstämpeln”, säger Skolverkets generaldirektör Peter Fredriksson till TT. Ursäkta, men nej. Låt oss till varje pris behålla den. Låt oss vara glada över förbättringen, men det viktiga är att fortsätta att göra skolan bättre, att sträva efter högre resultat, att få svenska elever bättre förberedda på en krävande vuxenvärld. Fortfarande är klyftorna alldeles för stora mellan flickor och pojkar och mellan elever med olika socioekonomiska förutsättningar. Det finns också andra Pirlsresultat som väcker oro, som att allt färre elever och föräldrar tycker om att läsa. Litteraturens roll i skolan måste stärkas. Läslust skapar livslust. Och världen, inte minst för fjärdeklassare, är en öppen bok.


1 730 kvinnor i försvaret: ”Alla anmälningar måste tas på allvar”

Summary: #givaktochbitihop. Vi har sökt oss till Försvarsmakten för att vi är beredda att försvara Sverige och rätten att leva som man vill, men ofta har våra värsta motståndare funnits i vår egen organisation. Kvinnor som anmält kränkningar och övergrepp har ofta blivit ifrågasatta. Nu måste alla anmälningar tas på allvar, skriver 1 730 kvinnor i försvaret.

Vi är yrkesofficerare, reservofficerare, civilanställda, frivilliga, soldater och sjömän som är, eller har varit, verksamma inom Försvarsmakten. Vi försvarar Sverige, landets intressen, vår frihet och rätten att leva som vi själva väljer. Vi har sökt oss till Försvarsmakten för att vi vill och är beredda att försvara vårt land, såväl nationellt som internationellt. Men alldeles för ofta har våra värsta motståndare funnits i vår egen organisation. Försvarsmaktens värdegrund och uppförandekod är tydlig. Kränkande, förnedrande och trakasserande beteenden hör inte hemma i Försvarsmakten. Att inte följa värdegrunden måste få konsekvenser. Den som inte står bakom eller följer Försvarsmaktens etiska riktlinjer ska varken kunna jobba kvar, befordras, eller antas till högre utbildning. Tystnadskulturer som säger ”givakt och bit ihop”, och maktstrukturer där härskartekniker blundas för, gör att kvinnor som anmält övergrepp många gånger blivit ifrågasatta – och i vissa fall blivit än mer utsatta. I fortsättningen måste alla anmälningar tas på allvar. Det är hög tid att Försvarsmakten försvarar våra intressen. På riktigt. #metoo och #givaktochbitihop väcker känslor över att vi inte kommit längre. Men tänder också ett hopp. Här händer något viktigt och kraftfullt! För första gången kan vi berätta utan att mötas av ifrågasättande och skuldbeläggande. 1 730 kvinnor från det svenska försvaret står bakom uppropet. Alla som undertecknat har inte personligen blivit utsatta för övergrepp, men vi talar med en gemensam röst. Det gör att vi inte kommer att kommentera några enskilda vittnesmål efter detta upprop. Välkommen till vår verklighet. Berättelser från kvinnor som är eller har varit anställda inom Försvarsmakten: ”Sitter med kollegor i matsalen. En av dem naglar fast mig med blicken och säger ’jag kan verkligen förstå varför man våldtar ibland.’ De andra kollegorna (manliga) skrattar.” ??? ”Min första lillejul på nya förbandet. Jag är betydligt yngre än alla andra och en av få kvinnor. En kollega kommer fram och säger 'vore jag 40 år yngre skulle du ligga med mig i kväll'. Jag skrattar bort det och säger att jag inte tror det och går till min chef och berättar vad som hänt. Min chef svarar 'sa han det? Va fan det var ju min replik!'.” ??? ”En högt uppsatt chef på ett förband misshandlar sin fru och blir polisanmäld. Förbandschefen kontaktar fruns väninna och ber henne dra tillbaka sitt vittnesmål, eftersom den anklagade mannen är 'en viktig tillgång på förbandet'.” ??? ”Efter tre månader blev jag inkallad till kompanichefen. Han berättade att jag var en trofé. Både värnpliktiga och befäl ville ha mig på rygg. Han sa att han inte kunde styra över deras drifter men att han kunde styra över mig. Om han fick veta att jag hade gjort någon sexuell handling under min tid som värnpliktig så skulle jag få en enkel biljett hem. I flera år tyckte jag att det var det bästa råd jag fick under min värnplikt. I dag känns det helt sjukt.” ??? ”Jag blir trakasserad av mitt ex (också försvarsmaktsanställd). Berättar för min stabschef som svarar med att berätta om en historia när han var ung och var kär i en tjej, och att killar gör så ibland.” ??? ”Jag borde kunna låta manligare som kompanichef. Jag lät för kvinnlig när jag gav order. Det var den feedback jag fick när jag gick kaptenskursen.” ??? ”Fick hjälp av en kollega att komma tillbaka till fartyget efter en blöt kväll. Då han var 'chef' kändes det säkert. Har diffusa minnen från hans hytt. Dagen efter kom han in i min hytt och kysser mig och säger att han tackar för natten men att han inte kommer att skilja sig för mig. Mina minnen från natten var suddiga och inte bekväma. Samme man tog på mig inför andra. Han har dessutom hotat med att dra in nivåhöjande utbildning för en annan kollega när hon inte ville följa med honom till hans hotellrum. Han ser sig själv som en kvinnokämpe och säger sig gärna i andra sammanhang stå upp för oss kvinnor i Försvarsmakten.” ??? ”Jag kommer aldrig glömma när jag ryckte in och tvingades springa fram och tillbaka på excercisplan medan soldater skrek 'visa pattarna'.” ??? ”Jag gjorde värnplikten med målet att söka officershögskolan och man gjorde tidigt klart för oss att det var tävling om platserna och att befälsutbildningens betyg i princip avgjorde vår framtid. Utbildningen avslutades med utgång för soldater och officerare, där vi drack stora mängder alkohol. Därefter var det efterfest i lägenheterna hos våra befäl. Vid det laget var jag i princip medvetslös och visste inte var jag befann mig. Ett av befälen tar med mig till sitt rum och drar ned mig i sängen fast jag försöker säga att jag inte vill. De andra bankar på dörren och vill att jag ska komma med hemåt, men befälet håller för min mun, håller kvar mig och försöker ha sex med mig. Jag somnar och följande morgon får vi våra betyg. Jag lever resten av värnplikten med känslan av 'hon som knullade sig in på officershögskolan'.” ??? ”Som soldat och officer kan jag så här i efterhand baxna när jag tänker på den aldrig sinande strömmen av sexuella inviter från manliga kollegor. Äldre män, gifta män, chefer och befäl som jag stått i beroendeställning till. Det handlade sällan om förfrågan om sexuellt umgänge skulle komma, utan när. Och i vilken form. Värst är alla dessa personalfester med alkohol inblandat. På min senaste arbetsplats så smög den hyllade kompanichefen från utlandsstyrkan upp bakom mig och mumlade i min nacke undrandes om jag 'ville ha något hårt och långt i mig'.” ??? ”Värnplikt 2008: Killarna i gruppen diskuterade om jag var en sådan som 'spottar eller sväljer efter kuksugning'. De skämtade också om att placera en stol bredvid min säng, och turas om att sitta där och runka på nätterna, och att jag då gärna fick sova naken och 'vara lite bjussig'.” ??? ”Utlandstjänst 2011: En manlig kollega gick in i min barack när jag inte var där, och stoppade in en cd-skiva i min dator med en porrfilm. Han tyckte att det var 'nice att se' om jag blev kåt. Samma kollega brukade smyga efter mig och ställa sig utanför toalettbåset när jag gick på toa, för att samtidigt säga att han 'tycker det är så sexigt att höra när du kissar'. Han skickade ibland också sms på kvällarna där han undrade om jag 'gillar att ta den i röven'... När jag konfronterade honom och sa att jag tog illa upp blev jag kallad 'jävla surfitta som inte kan ta lite skämt' av han och hans polare. Enligt dem hade jag fått 'för lite kuk'.” ??? ”På min första fest på mässen var det en manlig officer som tog tag i mig, tryckte upp mig mot väggen och stoppade in handen mellan benen på mig. Jag slog mig loss och gick därifrån. På måndagen efteråt anmälde jag till regementschefen som tog tag i det hela. Han fick inte gå den skola han sökt till och blev förflyttad.” ??? ”Något som etsat sig fast är frasen 'oj, här luktar det kvinna!' Med betoning på kvinna, på ett sätt som inte var skämtsamt där och då. Uttalandet kommer från patrullchefen under en vakt på Stockholms slott när man sitter i patrullrummet.” Som soldat och officer kan jag så här i efterhand baxna när jag tänker på den aldrig sinande strömmen av sexuella inviter från manliga kollegor. Äldre män, gifta män, chefer och befäl som jag stått i beroendeställning till. Alla som har skrivit på uppropet och fler vittnesmål hittar du på dn.se/debatt


Summary: #givaktochbitihop. Vi har sökt oss till Försvarsmakten för att vi är beredda att försvara Sverige och rätten att leva som vi vill, men ofta har våra värsta motståndare funnits i vår egen organisation. Kvinnor som anmält kränkningar och övergrepp har många gånger blivit ifrågasatta. I fortsättningen måste alla anmälningar tas på allvar, skriver 1.768 kvinnor i försvaret.

Vi är yrkesofficerare, reservofficerare, civilanställda, frivilliga, soldater och sjömän som är, eller har varit, verksamma inom Försvarsmakten. Vi försvarar Sverige, landets intressen, vår frihet och rätten att leva som vi själva väljer. Vi har sökt oss till Försvarsmakten för att vi vill och är beredda att försvara vårt land, såväl nationellt som internationellt. Men alldeles för ofta har våra värsta motståndare funnits i vår egen organisation. Försvarsmaktens värdegrund och uppförandekod är tydlig. Kränkande, förnedrande och trakasserande beteenden hör inte hemma i Försvarsmakten. Att inte följa värdegrunden måste få konsekvenser. Den som inte står bakom eller följer Försvarsmaktens etiska riktlinjer ska varken kunna jobba kvar, befordras, eller antas till högre utbildning. Tystnadskulturer som säger "givakt och bit ihop", och maktstrukturer där härskartekniker blundas för, gör att kvinnor som anmält övergrepp många gånger blivit ifrågasatta – och i vissa fall blivit än mer utsatta. I fortsättningen måste alla anmälningar tas på allvar. Det är hög tid att Försvarsmakten försvarar våra intressen. På riktigt. #metoo och #givaktochbitihop väcker känslor över att vi inte kommit längre. Men tänder också ett hopp. Här händer något viktigt och kraftfullt! För första gången kan vi berätta utan att mötas av ifrågasättande och skuldbeläggande. 1.768 kvinnor från det svenska försvaret står bakom uppropet. Alla som undertecknat har inte personligen blivit utsatta för övergrepp, men vi talar med en gemensam röst. Det gör att vi inte kommer att kommentera några enskilda vittnesmål efter detta upprop. Välkommen till vår verklighet.  Berättelser från kvinnor som är eller har varit anställda inom Försvarsmakten:  ”Sitter med kollegor i matsalen. En av dem naglar fast mig med blicken och säger 'jag kan verkligen förstå varför man våldtar ibland.' De andra kollegorna (manliga) skrattar.”  ”En högt uppsatt chef på ett förband misshandlar sin fru och blir polisanmäld. Förbandschefen kontaktar fruns väninna och ber henne dra tillbaka sitt vittnesmål, eftersom den anklagade mannen är 'en viktig tillgång på förbandet'.”  ”Vi har varit ute och supit till rejält hela besättningen, det är muckfest och äntligen är det över. Jag har haft ett tufft år där jag varje dag mött härskartekniker, mobbing och skador som gjort det svårt att känna något annat är lättnad över att jag överlevt. Jag får reda på en mängd hemska saker som det pratats om bakom min rygg till befälen, jag känner mig så ensam och ledsen så jag bestämmer mig för att gå och lägga mig. En besättningsmedlem erbjuder sig att följa mig till vår hytt vi delar den här festen för han är orolig för att jag skall hamna fel. Jag är märkbart berusad och reflekterar inte så mycket på att han följt med i korridoren. Han börjar kyssa mig nästan omedelbart innanför dörren. Jag ber honom gå och lägga sig i sin egen binge, han säger att han gör det om vi först ligger med varandra. Jag säger att jag inte vill, men han ger sig inte och jag blir mjukt nedbrottad, han våldtar mig och sedan lämnar han mig i min binge täckt i sperma. Jag vaknar nästa morgon av att han och de andra i hytten knuffar på mig och säger att det är dags för frukost, som att inget har hänt.”  ”När jag gjorde utlandstjänst fick min dåvarande sambo ett brev. Någon skrev att jag hade gjort både det ena och det andra med den och den, vilket inte var sant. Jag gick till MP för att anmäla detta. De tog inte ärendet eftersom 'det händer varje mission'.”  ”Jag blir trakasserad av mitt ex (också försvarsmaktsanställd). Berättar för min stabschef som svarar med att berätta om en historia när han var ung och var kär i en tjej, och att killar gör så ibland.”  ”Jag borde kunna låta manligare som kompanichef. Jag lät för kvinnlig när jag gav order. Det var den feedback jag fick när jag gick kaptenskursen.”  ”När jag i samband med en utlandsmission berättade om egna och andras upplevelser av särbehandling för en manlig officer sa han 'oj då, så illa trodde jag inte att det var! Då är det ju sant som det har sagts, att det orsakar massor av problem att ha med kvinnor i förbanden. Försvarsmakten kanske trots allt inte var redo för att ha så många kvinnliga anställda, om det är så svårt att vara kvinna fortfarande'.”  ”Under min grundläggande militärutbildning 2013 hamnade jag i en grupp där två av killarna visade sig vara kvinnohatare. Det drogs mycket skämt som var både sexistiska och rasistiska. Det snackades om hur de skulle dra hem en brud till helgen, trycka ner henne och knulla henne tills hon sprack. Att alla kvinnor i fotbollslandslaget var lesbiska och värdelösa på fotboll. Att kvinnor var horor som skulle hålla käften. De andra killarna skrattade ofta med, medan jag och den andra tjejen sa ifrån. Vi fick då höra att vi var känsliga och att det ju 'bara var ett skämt'. Vi tog det vidare till vår plutonchef som inte kunde göra något när 'ord stod mot ord'.”  ”Befälet blev fullare och jag smet när han skulle raggla hem. Att han sexuellt trakasserade mig sved såklart men mest av allt sved det att jag i 12 månader under värnplikten slet som ett djur för att få hans godkännande och det enda som kom ut av det var en kommentar om mina bröst.”  ”Som soldat och officer kan jag så här i efterhand baxna när jag tänker på den aldrig sinande strömmen av sexuella inviter från manliga kollegor. Äldre män, gifta män, chefer och befäl som jag stått i beroendeställning till. Det handlade sällan om förfrågan om sexuellt umgänge skulle komma, utan när. Och i vilken form. Värst är alla dessa personalfester med alkohol inblandat. På min senaste arbetsplats så smög den hyllade kompanichefen från utlandsstyrkan upp bakom mig och mumlade i min nacke undrandes om jag 'ville ha något hårt och långt i mig'.”  ”Fest och snapsvisor hör ihop med officerslivet, men ska vi på riktigt efter att ha lyssnat på de fyra första rumsrena visorna behöva höra fyra till sex till mer eller mindre kvinnoförnedrande visor sjungna av ett gäng mer eller mindre överförfriskade manliga officerare. Varför tillåts det fortfarande 2017, trots att det säkert lagts en hel del skattemedel på värdegrundsarbete?”  ”Är ganska ny på arbetsplatsen. En äldre och överordnad man går bakom mig i trappen. Plötsligt lägger han hela handen på min skinka och klämmer till, samtidigt som han uttrycker något. Jag vänder mig förfärat om och ser att ett helt gäng kollegor är där. Alla skrattar. Jag känner mig mycket obekväm.”  ”Minns när jag påpekade att en soldat blottat sig i fönstret, när jag gick förbi ute på kaserngården. Som civil kände jag ju inte igen soldaten. Hade jag gjort det, så hade jag polisanmält. Jag anmälde det för min chef, som tog det på allvar och rapporterade till bataljonschefen, men i övrigt hände inget. På omvägar fick jag sedan höra att det skämtats i revyn om detta på officerarnas lillejul och då till min nackdel.”  ”Jag förstår att man inte anmäler även fast man ska göra det. Det kostar väldigt mycket kraft och energi att försvara sig själv och bli ifrågasatt. Det tog över tre år och en fantastisk duktig jurist på högkvarteret innan individen fattade begreppet 'ingen kontakt'. Jag ångrar i dag att jag inte gjorde en polisanmälan.”  ”Min första lillejul på nya förbandet. Jag är betydligt yngre än alla andra och en av få kvinnor. En kollega kommer fram och säger 'vore jag 40 år yngre skulle du ligga med mig i kväll'. Jag skrattar bort det och säger att jag inte tror det och går till min chef och berättar vad som hänt. Min chef svarar 'sa han det? Va fan det var ju min replik!'.”  ”Efter tre månader blev jag inkallad till kompanichefen. Han berättade att jag var en trofé. Både värnpliktiga och befäl ville ha mig på rygg. Han sa att han inte kunde styra över deras drifter men att han kunde styra över mig. Om han fick veta att jag hade gjort någon sexuell handling under min tid som värnpliktig så skulle jag få en enkel biljett hem. I flera år tyckte jag att det var det bästa råd jag fick under min värnplikt. I dag känns det helt sjukt.”  ”Jag kommer aldrig glömma när jag ryckte in och tvingades springa fram och tillbaka på excercisplan medan soldater skrek 'visa pattarna'.”  ”Efter att i en feedbackövning fått höra att jag måste ha knullat till mig min plats på kursen då det ju finns massor av bra killar som inte kom in (och denna övning leds av en löjtnant som väljer att inte kommentera, avbryta eller ifrågasätta, utan uppmanar mig att bara lyssna och ta emot) ber jag om enskilt samtal med kurschefen. Han säger 'men vad väntar du dig, det här får du tåla. Du har ju själv valt att vara här'.”  ”På min första fest på mässen var det en manlig officer som tog tag i mig, tryckte upp mig mot väggen och stoppade in handen mellan benen på mig. Jag slog mig loss och gick därifrån. På måndagen efteråt anmälde jag till regementschefen som tog tag i det hela. Han fick inte gå den skola han sökt till och blev förflyttad.”  ”Jag går på Försvarshögskolan. Under ett taktiskt spel uttrycker en kollega något i stil med att 'när våra styrkor är i ett underläge så kan vi alltid kalla in våra läderbögar för att straffknulla motståndaren'. Lärarna säger ingenting. Jag ber att få prata med kollegan och säger att jag tycker det han sa är högst olämpligt. Bakom min rygg får jag sedan höra att han inför resten av gruppen har uttryckt att nu får man passa sig när jag är i närheten, för jag är moralpolis och tål inte ens ett skämt.”  ”Sitter på kurs som deltagare. Lektionen ska börja, en av mina två kadetter har i uppgift att föra anteckningar på storskärm. Plötsligt skriver han 'jag vill trycka in kuken i dig, …'. Läraren stänger av skärmen, raderar och fortsätter sedan som om inget hänt. Ingen säger något. Kadetten kommer fram efteråt och påstår att han inte trodde det skulle synas, och att det var en tillfällighet att det var just mitt namn. Jag rapporterar händelsen till dåvarande närmsta chef och får frågan om det inte kan vara så att han är kär i mig. Kadetten får be mig om ursäkt, och sedan är allt utagerat, enligt min chef. Jag måste fortsätta undervisa min grupp på två. Kadetten får anställning hos oss. Sedan dess har jag varit rädd att bli våldtagen på jobbet. Nu i år får jag veta att hon jag rapporterade till aldrig meddelade någon annan om händelsen, och att läraren på kursen inte heller tog tag i frågan. Hon går i dag runt och gör sig löjlig över #metoo. Jag har nu själv meddelat ledningen om både hotet och sveket.”  ”För någon månad sedan. Jag står och diskuterar med en av mina närmaste chefer när han plötsligt tittar och pekar på mina bröst och säger 'där har du en smula som jag inte får plocka bort'. Under en stor konferens med representanter från samtliga andra förband sitter vi i något mindre grupper för redovisningar och diskussioner. När det börjar rundas av, lägger samme chef handen på mitt lår och undrar om jag har något mer att tillägga.”  ”När jag går in i vårt gemensamma fikarum som vi också delar med våra civila, kvinnliga kollegor ser jag de fullsatta sofforna – alla är män – och allas blickar är riktade mot tv-apparaten där det spelas upp en porrfilm. Jag blir rasande och säger att det här är mitt och mina kvinnliga kollegors fikarum också. Kommentaren jag får är 'har du mens, eller?'. De andra skrattar eller säger ingenting och jag får lämna fikarummet, ledsen, förnedrad och kränkt.”  ”Tårarna rinner. Jag är på min första permission och har åkt till min syster och bett henne klippa av mig håret. Hon vägrar. 'Du har ju sparat i månader för att kunna sätta fast det i knut!' 'Jag måste, annars gör de det åt mig och jag är rädd att de rakar mig på måndag.' 'Vem då?' 'Fänrikarna.' 'Det kan väl inte dom bestämma!' 'Jo! Jag anmälde mig hos kompanichefen och bad om att få behålla håret, men han sa att jag gör mig skyldig till ordervägran om det inte åker av. Fänrikarna säger att bara horor har långt hår.' 'Idioter! Hur kort ska det vara?' Min syster klipper mig. Jag dör en smula. Vid visitationen på måndagen är mina kängor ludermässigt putsade.”  ”Jag gjorde värnplikten med målet att söka officershögskolan och man gjorde tidigt klart för oss att det var tävling om platserna och att befälsutbildningens betyg i princip avgjorde vår framtid. Utbildningen avslutades med utgång för soldater och officerare, där vi drack stora mängder alkohol. Därefter var det efterfest i lägenheterna hos våra befäl. Vi det laget var jag i princip medvetslös och visste inte var jag befann mig. Ett av befälen tar med mig till sitt rum och drar ned mig i sängen fast jag försöker säga att jag inte vill. De andra bankar på dörren och vill att jag ska komma med hemåt, men befälet håller för min mun, håller kvar mig och försöker ha sex med mig. Jag somnar och följande morgon får vi våra betyg. Jag lever resten av värnplikten med känslan av 'hon som knullade sig in på officershögskolan'.”  ”Jag är på resa utomlands med en svensk delegation med en tvåstjärnig general i spetsen. Vi besöker ett antal svenskar som tjänstgör i FN-insatsen i landet. Tidigare under resan hade jag köpt en långkjol med slits som inte var lämplig att använda utanför hotellet med hänsyn till landets kultur eftersom kjolen riskerar att blåsa upp och visa mina bara ben. Jag väljer att ha på mig den till en middag för svenskarna och några av deras utländska kollegor då vi ska vara inomhus och jag själv kan välja hur mycket av benen jag vill visa. Precis innan vi ska sätta oss till bords ropar generalen från den ena änden på bordet till änden där jag står: 'är det din nya kjol, kan du inte visa slitsen?!' och samtliga 20 män i lokalen vänder sig mot mig utan att kommentera olämpligheten i kommentaren. Under samma resa ägnar generalen tid åt att högljutt berätta att han ska hitta en stång åt mig då jag berättat att jag dansar på fritiden och han gärna vill se mig dansa. Att dansen jag håller på med inte är poledancing är inte relevant enligt honom.”  ”Värnplikt 2008: Killarna i gruppen diskuterade om jag var en sådan som 'spottar eller sväljer efter kuksugning'. De skämtade också om att placera en stol bredvid min säng, och turas om att sitta där och runka på nätterna, och att jag då gärna fick sova naken och 'vara lite bjussig'.”  ”Utlandstjänst 2011: En manlig kollega gick in i min barack när jag inte var där, och stoppade in en cd-skiva i min dator med en porrfilm. Han tyckte att det var 'nice att se' om jag blev kåt. Samma kollega brukade smyga efter mig och ställa sig utanför toalettbåset när jag gick på toa, för att samtidigt säga att han 'tycker det är så sexigt att höra när du kissar'. Han skickade ibland också sms på kvällarna där han undrade om jag 'gillar att ta den i röven'... När jag konfronterade honom och sa att jag tog illa upp blev jag kallad 'jävla surfitta som inte kan ta lite skämt' av han och hans polare. Enligt dem hade jag fått 'för lite kuk'.”  ”På det stora hela var det ett väldigt medvetet kompani/förband som jobbade mycket med jämställdhet och som jag ändå tycker kommit långt, 2009/2010. Upplevde inte problem med officerare utan snarare de som kom in och befann sig där via värnplikt/anställda soldater. Det som gjorde mig verkligt rädd var att jag blev mordhotad av en i samma pluton. Ska dock tillägga att Försvarsmakten är den bransch där jag fått utstå minst med sexuella trakasserier och som faktiskt tagit saker på allvar och som aktivt jobbar med förbättring.”  ”En mer aktuell händelse från min sida som endast hände för några år sedan som har många dimensioner. Det var när jag var i Kosovo, efter det att vi tagit hem vår trupp därifrån och bara några få svenskar var verksamma där. En kväll i vårt gemensamma tv-rum, berättar en svensk kollega om en händelse där en annan svensk kollega under ett födelsedagsfirande för en internationellt anställd slovensk (eller slovakisk) kvinna hade förärat henne med en present. Presenten bestod av en banan och ett par handklovar, som han försökte få henne att ta på sig. Dagen eller någon dag efter bestämde jag möte med kvinnan. Min svenska kollega som var den som gav henne presenten fick nys om mötet och ringde upp mig innan mötet med kvinnan ägt rum, där han vid upprepade tillfällen hotade mig och sa att detta kommer att få allvarliga konsekvenser för dig. Han hävdade också att han hade högre grad än jag och på så vis skulle jag vara underlydande till honom och att han minsann visste en hel del om mig. Min reaktion blev rent fysisk med händer som darrade och ett hjärta som slog. Den natten var första natten jag låste dörren i vår gemensamma förläggning. Mötet genomfördes, hon ville inte anmäla. Jag sa att jag kommer att anmäla honom och lämna henne utanför. Vilket också gjordes och han fick resa hem med i princip omedelbar verkan. Dock tror jag att han fortfarande jobbar kvar.”  ”'Är det jobbigt? Du är ju här frivilligt, du kan sluta när du vill'. Jag ville vara där, jag ville klara av det. Han kunde inte acceptera att jag var där. Han var chef. Som tur var fanns det fler chefer. En som stöttade mig, en som pushade mig och som jag såg upp till och hade förtroende för. En förebild som jag såg upp till och kände att jag hade på min sida. Ända tills den dagen. Dagen då det visade sig att han var en andra klassens man, en medelålders maktmissbrukande man som tog sig rätten att ta på min kropp och viska i mitt öra att jag var fin. Jag ville inte vara fin. Jag ville vara jävligt bra på min tjänst och uppskattas för det. Kunde han så kan alla. Det var så det kändes. Jag hade sökt och kommit in på officersutbildningen men vilken mening fanns det att börja där? Ville jag vara en del av en organisation som slagit undan benen på mig, som berövat mig min självkänsla och svikit mig? Efter 'moget' övervägande insåg jag att jag måste fortsätta, jag kan tillföra något, jag kan bli bättre än dem. Jag kan förändra. Jag valde att börja skolan och bli en del av en organisation som har potential att (jävligt) långsamt bli bättre.”  ”Värnplikt. Ensam tjej i plutonen. Flertalet 'mindre' händelser i form av bland annat undandraget duschdraperi, kommentarer om hur jag ser ut naken, att man till exempel inte kan lita på mitt omdöme eftersom jag 'tycker om att suga ***', och så vidare. Därefter ett tillfälle där en kille i min pluton tryckte upp mig mot en vägg och sa att jag skulle veta min plats och hålla käften annars skulle han 'se till att det fick konsekvenser'. Jag kände att det hade gått för långt och gick och pratade med mitt befäl och fick responsen 'är du säker på att det här verkligen har hänt? Du förstår väl vad konsekvenserna blir om du vill gå vidare med det här? Du kanske borde tänka över vad som hänt en gång till, det kan ju ha varit ett missförstånd'.”  ”Reagerar över hur många som blivit dåligt behandlade under grundutbildningen och att de som rapporterat uppåt sällan fått något gehör. Vad är det för folk vi rekryterar egentligen? Är det så att dessa felrekryteringar i dag sitter på chefspositioner och inte har förmåga att förstå allvaret i det hela eftersom det var okej när personen i fråga gjorde samma sak under sin grundutbildning?”  ”Fick hjälp av en kollega att komma tillbaka till fartyget efter en blöt kväll. Då han var 'chef' kändes det säkert. Har diffusa minnen från hans hytt. Dagen efter kom han in i min hytt och kysser mig och säger att han tackar för natten men att han inte kommer att skilja sig för mig. Mina minnen från natten var suddiga och inte bekväma. Samme man tog på mig inför andra. Han har dessutom hotat med att dra in nivåhöjande utbildning för en annan kollega när hon inte ville följa med honom till hans hotellrum. Han ser sig själv som en kvinnokämpe och säger sig gärna i andra sammanhang stå upp för oss kvinnor i Försvarsmakten.”  ”Jag var för något år sedan på en avslutningsmiddag efter en övning, för att ta ett exempel. Efter middagen satt jag och några kollegor runt ett bord och pratade och hade trevligt. Min chef kom och ställde sig bakom mig och sticker ner handen innanför min tröja och tar grepp runt mitt bröst. Jag rycker snabbt bort hans hand och är på väg att säga något. Men INGEN reagerar. Flera personer såg vad som hände, men ingen gjorde något. Jag ville anmäla men kände att jag inte hade någons stöd och vågade inte. Jag har 'bara' varit i firman i cirka 10 år och kan inte själv relatera längre bak i tiden, men jag tror och hoppas att det har blivit bättre. Tyvärr är det långtifrån borta.”  ”Som förman på ungdomsutbildning blev jag och en kvinnlig kollega beordrade att diska och städa och tvätta.”  ”Något som etsat sig fast är frasen 'oj, här luktar det kvinna!' Med betoning på kvinna, på ett sätt som inte var skämtsamt där och då. Uttalandet kommer från patrullchefen under en vakt på Stockholms slott när man sitter i patrullrummet.”  ”Jag anmäler en händelse internt för kränkande särbehandling. Jag får rätt, deras avslås. Konsekvensen: De ska be mig om ursäkt, med motiveringen att de 'ändå snart ska gå i pension' så andra åtgärder kändes inte lämpliga. Jag fick aldrig någon ursäkt.”  ”Jag hade också en regementschef som aldrig kunde lära sig vad hans enda kvinnliga officer hette. Han pratade om mig som 'hon, den där tjocka'. På den tiden var jag inte ens tjock men han var ordentligt korpulent. Den första regementschefen jag hade beordrade mig att snarast gifta mig... Inte undra på att man aldrig anmälde något – de hade inte förstått. Men jag har hjälpt andra att anmäla och jag har lämnat tunga 'avhandlingar' om många fall, till generaler på Högkvarteret redan 1993. De blev så upprörda att de höll på att krevera – men inget hände. Alls. Nu är det ta mig f-n dags!”  "Det snackas också enormt mycket skit om mig hela tiden, som ensam tjej på samtliga arméregementen på orten. Det slås vad om vem som ska ligga med mig, och om jag pratar med någon på krogen så har jag legat med honom, och gärna hans kompis också när jag ändå höll på. Hade jag legat så mycket som det sas så hade jag inte hunnit med något annat. Men ingen tror på mig, alla har ju hört från säker källa. Att jag borde vara den säkraste källan är det ingen som bryr sig om.”  ”Jag vet verkligen inte var jag ska börja... Händelserna har avlöst varandra genom åren. Kompanichefer som tiggt och bett om samlag, förfärliga raggningsförsök, oönskade händer på bröst, rumpa och ben, kränkande kommentarer om kön, avklädning offentligt och visitationer som inte varit berättigade. I dag har jag en annan roll i Försvarsmakten även om jag är officer. Jag har en hög kompetens såväl vetenskapligt som yrkesspecifikt. Kränkande kommentarer förekommer fortfarande även om raggningsförsöken upphört. Nu föreligger i stället en rädsla för den erfarenhet och kompetens som jag besitter. Jag är dessutom inte tyst längre. Jag upplever starkt att den kränkande särbehandlingen jag har fått som kvinna i Försvarsmakten pågått från dag 1 till i dag, men att orsakerna därtill har varierat genom årtiondena. Nu består den kränkande särbehandlingen i oförmåga att möta upp den kompetens jag har och värdera den i samma vågskål som mina manliga kollegors.”  ”Min chef är ointresserad av min civila kompetens. På sin fritid gillar han 'att hålla på med' det jag är utbildad för, och när jag vid ett tillfälle erbjuder mig att hjälpa honom och en annan person tittar de bara förvånat på mig och återgår sen till sitt samtal. När jag jobbar på distans en period och kommer till jobbet en dag så är namnskylten borta till mitt kontor, och där sitter en för mig okänd person. Hen hänvisar till min chef, som berättar att han 'flyttat ut mitt kontor till en container i hangaren'. Något år senare, när jag lämnat min före detta chef som referens till ett civilt jobb, får jag veta att han svarat att han inte kunde säga något om min kompetens för jag var 'inte prövad'. När jag ringer och frågar varför han inte nämnt att jag ersatte honom med kort varsel under ett större evenemang svarade han att 'det hade han glömt'. Jag har nu sagt upp mig. Att Försvarsmakten säger sig vilja ta vara på kompetens och få fler kvinnor att söka sig till försvaret känns mest som tomma ord.” 30 november Debattartikeln 1 768 kvinnor i försvaret: ”Alla anmälningar måste tas på allvar” Här är alla som har skrivit på uppropet #givaktochbitihop Läs fler artiklar på DN Debatt


”Lärarstudenter saknar läs- och skrivfärdigheter”

Summary: Uppskattningsvis 20 procent av lärarstudenterna har svårigheter med grundläggande läs- och skrivfärdigheter, samtidigt som man från politiskt håll vill främja ett brett deltagande i utbildningen. För att det ska vara möjligt måste ett basår inrättas för att ge studenterna verktyg för att klara studierna, skriver universitetslektor Tünde Puskás.

Att komma in på en lärarutbildning är i dag mycket lätt. Lärarnas Tidning påtalade redan år 2015 att det på vissa lärarprogram räcker med 0,05 poäng på högskoleprovet för att bli antagen. Det här betyder i klartext att det i dag finns studenter vid lärarutbildningarna som inte har tillräckliga färdigheter i svenska för att tillgodogöra sig utbildningen. Samtidigt vill man från politiskt håll främja ett brett deltagande i högskoleutbildningen. Enligt ett lagförslag från regeringen ska högskolorna aktivt främja ett brett deltagande i utbildningen det vill säga att fler ”ska söka, påbörja och fullfölja en högskoleutbildning”. Syftet med förslaget är vällovligt, men dess tillämpning riskerar att resultera i att det antas ytterligare studenter som är illa förberedda för högskolestudier. På sikt kommer detta att innebära att det även utexamineras lärare med bristfälliga kunskaper såvitt inte lärosätena ges ytterligare resurser för att ge extra undervisning för svaga studenter. Att bli antagen till en utbildning garanterar inte att studenten slutför sin utbildning, men mot bakgrund av formuleringen i det nya förslaget kan det uppfattas som att högskoleutbildningarna ska bära ansvaret för att studenter som vid antagning till utbildningen inte behärskar svenska på en sådan nivå som krävs för högskolestudier blir lärare. Det har framhållits att ytterligare resurser skulle användas till att hjälpa de studenter som behöver extra stöd för att klara av utbildningen. Det som däremot inte har diskuterats är hur universitetslärarnas uppdrag påverkas av utvecklingen. De flesta universitetslärare förstår att studenter kan behöva hjälp med att utveckla ett akademiskt språk, men stödet handlar numera allt oftare om att hjälpa de uppskattningsvis 20 procent av studenterna som har uppenbara svårigheter med grundläggande läs- och skrivfärdigheter. Detta är ofta inte en fråga om utländsk bakgrund. Problemet är nämligen minst lika vanligt hos studenter med svenska som modersmål som hos studenter med annat modersmål än svenska. Studenter som har språksvårigheter redan vid antagningen tenderar oavsett bakgrund att bli bärare av ett problem som är näst intill omöjligt att åtgärda vid en högskola eller universitet. En universitetslektor är specialist på ett visst område med ett uppdrag att belysa, problematisera och diskutera kunskap och kunskapssyn inom ramen för sin expertis. I vardagen möter däremot universitetslärare ofta situationer där ämneskunskaperna hamnar i skymundan, eftersom så många studenter inte förmår tillgodogöra sig studiematerialet eller formulera sina egna tankar kring det. Det kan låta absurt, men allt oftare diskuterar lärarkollegiet huruvida man kan godkänna svar på skriftliga examinationer där det inte står klart vad studenten egentligen menat, eftersom den språkliga framställningen är så bristfällig. Hur ska vi kunna bedöma innehållet när vi inte kan vara säkra på om vi tolkar studentens svar rätt? Förmågan att läsa akademiska texter, som till sin karaktär är både längre och mer komplexa än de texter man läser till vardags, är något som en lärare som undervisar på högskolenivå borde kunna utgå ifrån att studenterna har med sig när de antas till en utbildning. Tyvärr ser det alltså inte ut så i dag. Vi kan under rådande omständigheter inte genomföra vårt uppdrag att erbjuda en hög akademisk utbildning om vår tid gång på gång går åt till att underkänna studenter vars texter består av idel bisatser, ofullständiga meningar eller upprepade syftningsfel. Till slut brukar många av dessa texter ändå bli godkända. Har en lärare läst och kommenterat en text tre gånger så har han eller hon också påtalat tillräckligt många fel för att man ska börja finna texten åtminstone någorlunda läslig. Till slut drabbas läraren av en känsla av maktlöshet och kraven för godkänt sänks. Man skulle kunna säga att universitetsläraren tilldelats ett osynligt tidskrävande uppdrag att försöka förstå mer eller mindre obegripliga studentarbeten och försöka få studenterna att bli godkända på utbildningen. Ett brett deltagande kan enbart fungera om det är möjligt att samtidigt ställa krav på bibehållen hög nivå på utbildningen. I annat fall är risken stor att läraryrkets status sjunker ytterligare. Många lärare har utomordentliga ämneskunskaper och gör ett fantastiskt jobb ute i skolorna. Däremot vet vi som arbetar inom lärarutbildningen att det även finns studenter som tar sig igenom utbildningen utan att behärska akademiskt skrivande och som sällan eller aldrig läser vare sig skön- eller facklitteratur. Hur kan en lärare som själv har svårt med att läsa och skriva väcka elevernas intresse för att göra det? Hur kan en förskollärare som har svårt att läsa fånga barnens intresse för berättelser? Det kan inte rimligtvis ingå i en universitetslärares uppdrag att lära ut grundläggande läs- och skrivfärdigheter. Detta är inte enbart en kostnadsfråga utan även en rättvise- och jämlikhetsfråga. Ifall stora resurser läggs på vissa studenters skrivutveckling kommer det att drabba ämnesutbildningen för andra studenter. Dessutom kommer ett implicit uppdrag som inte ingår i tjänstebeskrivningen att drabba universitetslärarnas arbetsmiljö och kanske även välbefinnande. Det är skäl att särskilt lyfta fram att ifall vi utbildar lärare som inte behärskar språket riskerar vi i förlängningen att reproducera bristande kunskaper. Därtill kommer att vi också riskerar att en viss grupp utexaminerade lärare hamnar i skolor där andra lärare inte vill undervisa. Då försämras dessa skolors resultat ytterligare, det vill säga de elever som verkligen skulle behöva de bästa lärarna får dem inte. Många tekniska och naturvetenskapliga linjer har sedan 1992 infört ett akademiskt basår för att de har insett att deras studenter saknar grundläggande verktyg för att klara av högskolestudier. Borde vi inte inse att på motsvarande sätt som matematiken är en naturvetares eller ingenjörs främsta verktyg är det svenska språket i tal och skrift en lärares främsta verktyg? För att det nu aktuella förslaget om ett breddat deltagande ska kunna genomföras på ett konstruktivt sätt måste ett motsvarande basår inrättas vid lärarutbildningarna. I en skola som länge har haft problem med sjunkande resultat och där snart en fjärdedel av eleverna har ett annat språk än svenska som sitt modersmål är det en rättvisefråga att alla lärare vi utbildar har hög kompetens i svenska språket. Utan hög kompetens i svenska kan ingen lärare utföra sitt uppdrag. Tünde Puskás, universitetslektor, Linköpings universitet I en skola som länge har haft problem med sjunkande resultat och där snart en fjärdedel av eleverna har ett annat språk än svenska som sitt modersmål är det en rättvisefråga att alla lärare vi utbildar har hög kompetens i svenska språket.