”Det är likgiltigheten som dödar en människa”

Summary: Den glatt skämtande, rundmagade gentlemannen förvandlades snabbt till avmagrad åldring som vägrar äta och dricka. Nu har Stefan Gurt skrivit en bok om sin fars sista tid i livet på ett boende för dementa.

I september 2010 dog Stefan Gurts pappa Sven, 87 år gammal. En tid efter hans död satt Stefan och bläddrade i hans gamla almanackor. De var använda som dagböcker, fyllda med kortfattade noteringar om middagar med vänner, läkarbesök, födelsedagar. Med åren blev anteckningarna allt glesare. En helg, tre år före sin död, hade pappan skrivit med versaler. På lördagen stod det: ENSAM, ALLDELES ENSAM. På söndagen lite mer lågmält: ENSAM. – Visst var det en spegling av hans tillvaro, jag tror ensamheten var roten till pappas förfall. Säger författaren Stefan Gurt när vi träffar honom hemma i radhuset i Huddinge, just när hans bok ”Så dödar vi en människa”, kommit ut. Det är hans trettonde bok, men ingen har fått ett sådant genomslag som denna, där han skildrar sin pappas sista tid i livet på ett demensboende. Han beskriver faderns snabba förvandling från rundmagad, glatt skämtande men något förvirrad gentleman till avmagrad åldring som förlorat livslusten, vägrar äta och dricka och svälter sig till döds Boken hamnade mitt i den vårdpolitiska debatt som följde efter den så kallade Caremaskandalen och har beskrivits som en uppgörelse med äldrevården. Så är det är också mest frågor om besparingar i äldreomsorgen, inlåsta och neddrogade dementa och girighet i vårdbranschen som Stefan Gurt fått besvara i tv-soffor och radioprogram de senaste dagarna.Och nog är hans bok en anklagelse, en mycket sorgsen sådan. Men det är en anklagelse riktad främst mot honom själv och mot oss alla. För det är likgiltighet och brist på tid som dödar en människa, konstaterar han. Boken handlar om en förnedrande nedbrytningsprocess. Men framför allt om den förtvivlade ensamhet som drabbar den som lever länge. Den handlar om hur vi tar hand om de våra – och om hur vi själva vill åldras och dö. Stefans far hade bott ensam i många år. (Mamma Britt råkade ut för en trafikolycka och låg i koma i elva år, innan hon avled.) På ett plan stod Stefan nära sin pappa, också under den sista tiden. De umgicks regelbundet, även efter det att demensen blivit alltmer tydlig. De åt lunch ibland eller tittade på fotboll. Pappa Sven blev hembjuden på middag till radhuset i Huddinge då och då och Stefan hämtade honom när han åkt vilse med pendeltåget, och lade kisskydd i fåtöljen där pappa skulle sitta. Men det var inte förrän han efter faderns död gick igenom den röriga lägenheten i Solna, med drivor av obetalda (eller tre gånger betalda) räkningar, som han förstod, säger han, vidden av pappans ensamhet. Hans liv hade blivit en väntan på hemtjänsten och telefon från barnen. ”De gånger han och jag sågs eller pratade i telefon var bara korta avbrott i en ensamhet som sträckte ut sig i det oändliga, några timmars avbrott på en resa som ledde allt djupare in i mörkret och kölden” skriver Stefan Gurt i sin bok. I efterhand frågar han sig varför pappan inte ringt oftare, föreslagit att de skulle träffas. – Eller varför gjorde jag det inte själv? Varför tog jag mig inte tid att åka över till honom oftare, för en timmes fika bara, en vardagkväll? Hur kunde jag vara så blind och upptagen? Och hur kunde pappa bli så ensam? Det är de smärtsamma frågor Stefan Gurt ställer. Egentligen, konstaterar han, hade pappan haft det svårt ända sedan han gick i pension. – Hans liv förlorade riktning. Han läste, försökte skriva, tog långa promenader, spelade tennis. Men det räckte inte. Allt fler av hans vänner blev sjuka eller dog. Till sist ägnade han sig mest åt att läsa travguider. Släkten var mycket liten. Och de släktmiddagar som fanns, de försvann någon gång i slutet av sextiotalet, minns Stefan. – Släktumgänge hörde till de gamla plikter man skulle frigöra sig från då, det sågs som föråldrat och lite löjligt. Det var en del av moderniteten, den stora frigörelseprocess som pågick. – Man skulle förverkliga sig själv, umgås med folk man tyckte om i stället för att plåga sig igenom långa middagar med människor man inte hade mer gemensamt med än generna. Så upplöstes släktumgänget, för den generationen. Det lät förnuftigt och bra då, men i dag undrar Stefan om det inte var ett misstag. – Det fanns band där, som det kanske hade varit bra att behålla. Våra familjer i dag är alltför små. Det finns fördelar med att träffa gamla tanter som varje gång man ses utropar: ”Vad lång han har blivit!” För det där påtvingade umgänget säger någonting om vem man är och var man kommer ifrån. Väljer vi bort det blir vi alltmer ensamma. Till sist sitter vi där, var och en i sin lilla etta. Att Sverige är så åldersegregerat kanske också har med vår alkoholkultur att göra, funderar Stefan. – Som tonåring vill man dricka och eftersom man inte får det måste man hålla sig undan från föräldrarna. Jag minns hur man smet i väg och köpte mellanöl, sedan kunde man inte visa sig utan raglade hem på natten först när föräldrarna låg och sov. Man festar på olika håll. Kanske kan en sådan liten detalj forma ett helt samhälle. Stefan Gurt jämför med Kina, landet som hans hustru Chun Lee kommer ifrån och som familjen besöker minst en gång om året. Här är närheten mellan släktingar större och generationerna blandas, säger han. – De gamla håller sig vitala genom att vara behövda och de respekteras på ett helt annat sätt. Svärmor De-Lan, till exempel, sätter sig självklart i centrum. Den livserfarenhet hon har gör henne betydelsefull. – Hennes självklara uppgift är att ge råd i alla sammanhang och åt alla som hon tycker behöver det. Hon är en fantastisk kvinna och näst intill outhärdlig, förstås. Men i Sverige är det som att äldre inte vågar ta plats. Som min pappa, han ville absolut inte tränga sig på och inte vara i vägen. Svärmor De-Lan tycker det är höjden av omänsklighet att äldre i Sverige får leva för sig själva, utan familj eller vänner intill sig. I boken beskriver Stefan hur hon började gråta när hon första gången träffade hans mormor på ett servicehus. Men skulle du då ha velat att din pappa hade bott hemma hos er? – Nej, jag tror inte att man kan gå tillbaka till den tid då flera generationer bodde tillsammans. Det skulle göra livet väldigt begränsat, och det skulle ingen stå ut med. Men jag skulle önska att vi inte hade så stora klyftor mellan generationerna, att vi kunde bo närmare varandra, ha nära kontakt. I boken beskriver Stefan hur det känns att vara barn till en människa som plötsligt är gammal och håller upp en skrämmande spegelbild av ens egen framtid: ”minnesluckorna, kisslukten, ilskan mot allehanda företeelser man helt enkelt inte förstår … … det var som att känna min egen lukt om trettio år, höra min egen allt knarrigare röst.” Det vilar någon sorts vemod över medelåldern, menar Stefan Gurt. – När man är ung är världen full av möjligheter. Och nog tycker jag att jag har gjort en hel del av det jag ville. Jag har rest, skrivit några böcker som fått hyggliga recensioner. Ändå har man känslan av att man inte riktigt nått ända fram. I boken skriver han: ”En dag vet man att det är så här livet är. Det är inte direkt dåligt, men inte mer än så här och det rinner i väg allt fortare. Man ser sina föräldrar åldras och vet att nästa gång är det ens egen tur, kanske inte i morgon men inom en tidsrymd som börjar bli överskådlig.” Stefan Gurt Yrke: Författare. Ålder: 57 år Familj: Hustrun Chun Lee, som är konstnär. Dottern Filippa, 18, och sonen Anton, 14. Bor: Radhus i Huddinge. Uppvuxen: I Solna och Huddinge. Aktuell: Med nya boken ”Så dödar vi en människa” (W & W). Har tidigare gett ut: Tolv böcker sedan debuten 1979 med ”Sara” – bland andra: ”Det var en sorts kärlek”, ”På natten korsar båten floden”, ”49 dagar i Bardo”, ”Minnen av framtiden” och ”Kvällarna på San Siro”. Bakgrund: Har, parallellt med skrivandet, jobbat i ett trettiotal olika yrken. Har periodvis bott utomlands – i bland annat USA, Hongkong och Australien. Arbetar deltid som lärare på Ölands folkhögskolas skrivarskola.


”Sverige skeppade nyligen tre kilo plutonium till USA”

Summary: Hemligt samarbete med USA om kärnsäkerhet. Efter beslut av regeringen lämnade nyligen en unik fartygslast Sverige med tre kilo plutonium ombord. Detta högt skyddsklassade ämne har förts över Atlanten till USA och kommer att omhändertas inom ramen för det amerikanska icke-spridningsprogrammet Global Threat Reduction Initiative. Sverige har på detta sätt lämnat ett mycket konkret bidrag för att förhindra att nukleärt material sprids och används i kärnvapen eller vid terrordåd. Vi har fått garantier av USA att plutoniumet inte kommer att användas militärt, skriver Carl Bildt.

Nyligen lämnade ett fartyg Sverige under stor diskretion och med en unik last ombord. Efter beslut av regeringen skeppades det sista vårt land hade av ur spridningssynvinkel farligt kärnämne iväg för slutligt och säkert omhändertagande. Vad det handlar om är i första hand cirka 3 kilo plutonium som har sin bakgrund i svenska forsknings- och utvecklingsprogram på det nukleära området, främst under 1950- och 1960-talen. Huvuddelen av materialet kommer från upparbetat bränsle från den sedan länge nedlagda Ågestareaktorn i Huddinge. Materialet har använts i bränsleforskning. Övriga mängder plutonium skaffades på ett tidigt stadium från USA och Storbritannien, och användes delvis i det arbete som dåvarande Försvarets forskningsanstalt (FOA) bedrev på kärnvapenområdet. Detta högt skyddsklassade material har nu i största säkerhet – och efter en tekniskt komplicerad process av omvandling, packning och transport över Atlanten – förts till USA för omhändertagande inom ramen för det amerikanska icke-spridningsprogrammet Global Threat Reduction Initiative (GTRI). Programmet syftar till att säkra och skydda särskilt känsligt kärnämne för att förhindra att det används för tillverkning av kärnladdningar eller i terroristhandlingar. Flera stater har tidigare överfört höganrikat uran, men det svenska bidraget bryter ny mark eftersom det är första gången som upparbetat plutonium överlåts inom ramen för GTRI. Materialet kommer att omhändertas tillsammans med liknande nukleärt material som USA självt har – och med sådant material som förhoppningsvis kommer att överlämnas av andra länder. Från amerikansk sida har vi fått garantier om att materialet inte kommer att användas för något militärt ändamål, vilket naturligtvis varit ett krav vi ställt. Sverige har på detta sätt lämnat ett mycket konkret bidrag till det viktiga arbetet att förhindra spridning av teknologier och material som i orätta händer skulle kunna användas för olika typer av kärnvapen, och jag kommer i dag, tisdag, att kunna redovisa vårt samarbete med USA på toppmötet om kärnsäkerhet i Seoul i Sydkorea. Stats- och regeringschefer och utrikesministrar från ett drygt 50-tal länder finns på plats, tillsammans med bland andra FN:s generalsekreterare, chefen för Internationella atomenergiorganet IAEA och företrädare för EU och Interpol. Mötet är en uppföljning av det toppmöte som ägde rum i april 2010 i Washington under president Obamas ledning. Såväl Fredrik Reinfeldt som jag själv var då där och bekräftade Sveriges beredskap att sluta upp bakom målsättningen att säkra allt känsligt kärnämne inom ramen av en fyraårsperiod. Bakgrunden till detta arbete är tyvärr välkänd: Spridningen av kärnvapen och andra massförstörelsevapen utgör fortfarande ett av vår tids allvarligaste hot. Det handlar om staters agerande och ambitioner, men också om risken för att nukleärt material ska falla i orätta händer och användas i terrordåd. Konsekvenserna av en sprängning av en rudimentär kärnladdning i stadsmiljö – eller en detonation av en så kallad smutsig bomb som sprider radioaktivt material över ett tättbebyggt område – skulle vara ödesdigra. Hotet och riskerna för ett sådant scenario måste minimeras och vi har ett viktigt bidrag att lämna. Sverige uppmärksammade på ett tidigt stadium hotet från terroristattacker mot kärntekniska anläggningar. På 1970-talet inleddes arbetet med nationella regler för fysiskt skydd. Stöld av klyvbart material, sabotage och terrorism inkluderades i hotbilden. Våra nationella föreskrifter har över tiden utvecklats för att ta hänsyn till omvärldsutvecklingen. Efter terroristattackerna i USA den 11 september 2001 genomförde Sverige en översyn som ledde fram till skärpta krav. Strålsäkerhetsmyndigheten har nyligen till regeringen överlämnat en rapport om samhällets förmåga att skydda kärntekniska anläggningar och transporter av kärnämnen mot hot. Regeringen behandlar nu de förslag som myndigheten har lämnat. Sverige har också en lång tradition av engagemang för rustningskontroll och för att förhindra ytterligare spridning av kärnvapen. Vi deltar i internationella ansträngningar att förhindra att terrorister får tillgång till kärnvapen eller klyvbart material. Vi har ett intresse av att minska förekomsten av högriskmaterial som höganrikat uran och upparbetat plutonium i vår omgivning. Och vi driver frågan om ökad internationell transparens också vad gäller militära lager. Ett konkret bidrag har varit det samarbete som Sverige, genom Strålsäkerhetsmyndigheten, sedan Sovjetunionens upplösning bedrivit med bland annat Ryssland, Ukraina, Georgien och Moldavien för att stärka kärnsäkerhet och det fysiska skyddet kring kärntekniska anläggningar. Samarbetet har till exempel omfattat stöd till fysiskt skydd av kärnämne vid avveckling av atomdrivna ubåtar. Det unika svensk-amerikanska samarbete som jag i dag för första gången kan redovisa utgör ytterligare en del av detta engagemang. Tillsammans har vi visat hur det kan gå till att samla ihop, säkra och skydda plutonium av detta slag. Förhoppningsvis kan våra erfarenheter tjäna till stöd och inspiration också för andra länder. Gemensamt måste vi göra allt för att minska antalet kärnvapen i världen, för att förhindra att de får ytterligare spridning och för att de aldrig någonsin ska komma till användning. Carl Bildt (M), utrikesminister


”Ingen effekt av att Sverige går före i klimatpolitiken”

Summary: Förebilder utan verkan. Inte sällan heter det att mindre länder som Sverige bör ta ledningen och ensidigt föra en mer ambitiös klimatpolitik. Tanken är att andra länder ska ta efter. Men inom beteendevetenskapen saknas i stort sett stöd för en sådan effekt. Att länder går före påverkar inte heller sannolikheten att uppnå ett heltäckande klimatavtal. Även effekten av ett högre svensk utsläppspris än internationellt – till exempel via en hög allmän koldioxidskatt – riskerar att gå förlorad, skriver Michael Hoel.

Ambitiösa internationella klimatavtal har visat sig svåra att förhandla fram. I avsaknad av sådana avtal förespråkas inte sällan att enstaka länder ska ta ledningen genom att föra en unilateral mer ambitiös klimatpolitik än vad redan befintliga internationella överenskommelser kräver. En tanke bakom detta, vid sidan av uppfattningen att det finns en moralisk skyldighet, är att andra länder ska följa efter. Eftersom klimatpolitiken i ett litet land – och även i en större grupp av länder som till exempel EU:s medlemsstater – har försumbar direkt effekt på klimatförändringen, och eftersom det finns kostnader förknippade med ambitiösa utsläppsåtaganden kan man ställa sig frågande till varför ett litet land som Sverige skulle vilja föra en sådan politik. I min studie för Expertgruppen för miljöstudier (EMS) som presenteras i dag försöker jag besvara denna fråga baserat på en detaljerad genomgång av den vetenskapliga litteraturen kring de indirekta effekterna av en sådan gå före-politik. Den direkta effekten av att ett enskilt land genomför åtgärder utan att få med resten av världen är sannolikt mindre än de flesta vill tro. Det är till och med så att de länder som antagit utsläppsbegränsningar i Kyotoavtalet sammantaget – även om de fullkomligt eliminerar sina utsläpp – inte kan påverka den globala klimatutvecklingen i någon avgörande utsträckning. Den oansenliga påverkan som till och med en så stor krets av länder som Kyotoländerna skulle kunna ha på klimatets utveckling gäller dock under förutsättning att utsläppsminskningarna i de här länderna inte påverkar utsläppen i resten av världen via indirekta effekter. Mot denna bakgrund undersöker jag i rapporten de möjliga indirekta effekterna av en ambitiös klimatpolitik. De gynnsamma indirekta effekterna kan sorteras in i följande tre kategorier: 1. Effekter av att vara pådrivande och en förebild. 2. Effekter på förhandlingar om ett klimatavtal. 3. Effekter på teknikutvecklingen. Politik som syftar till att uppnå ovanstående ger olyckligtvis ofta även upphov till oönskade effekter. Ett tydligt exempel är så kallat koldioxidläckage, vilket är en negativ indirekt effekt. Koldioxidläckage kan uppstå om klimatstyrmedlen blir strängare enbart i ett land eller en region. Kostnadsökningar som inte sker i andra regioner kan då leda till att verksamheter med koldioxidutsläpp flyttas till de regionerna utan att de globala utsläppen minskar. De kan till och med öka. Det finns en omfattande litteratur som analyserar koldioxidläckage, men ingen tydlig slutsats om hur stark denna effekt är. Tyvärr är det svårt att hitta vetenskapligt stöd för de första två kategorierna redan innan hänsyn tas till en eventuellt motverkande effekt av koldioxidläckage. Även om vissa hävdar att en ambitiös klimatpolitik i ett land kan fungera som förebild för andra länder så saknas i stort sett underlag inom beteendevetenskapen som stödjer existensen av en sådan effekt. Stundtals hävdas också att en politik med ensidiga och villkorslösa nedskärningar i utsläppen från ett land eller en grupp av länder kan påverka sannolikheten att uppnå ett heltäckande klimatavtal. Vidare skulle sådana åtgärder dessutom kunna påverka innehållet i avtalet. Rapporten finner dock endast obetydliga belägg för att det finns positiva effekter av denna typ. Den tredje kategorin ingjuter möjligen något större förhoppning i litteraturen. I vissa fall kan effekten av en ambitiös klimatpolitik för att påskynda utvecklingen av klimatvänlig teknik i landet vara tillräckligt stor för att uppväga den motsatta effekten genom koldioxidläckage. Som ett resultat av kunskapsöverföring mellan länder kan teknikgenombrott ge en positiv utveckling i andra länder. Detta kan i sin tur resultera i lägre utsläpp i dessa länder eftersom kostnaderna för utsläppsminskningar kommer att minska. Men även om sådan teknik går att påskynda är det svårt att uppskatta politikens effekt, inte minst för att effekten kan vara diskontinuerlig och därmed väldigt svår att på förhand bilda sig en uppfattning om. I de allra flesta fall har strikt klimatpolitik obetydlig effekt, men för ett mindre antal teknikgenombrott kan politiken ha varit en bidragande orsak. Det är ställt utom allt tvivel att direkta effekter av svenska ambitioner på klimatområdet har en i det närmaste omätbar effekt på klimatutvecklingen. Således är en ambitiös klimatpolitik hänvisad till att inrikta sig på eventuella indirekta effekter. Det finns emellertid exempel på indirekta effekter som verkar åt olika håll. Förståelsen för dessa mekanismer och orsaken till att ett litet land söker en ledarroll i den internationella klimatpolitiken är central för att kunna göra en bedömning av det samhällsekonomiska värdet av en sådan politik. En viktig slutsats av min analys är att de indirekta effekterna av en ensidig ambitiös klimatpolitik med stor sannolikhet inte heller ger något betydande bidrag. Möjligen kan politikens påverkan på utvecklingen av klimatvänlig teknik ha en viss betydelse. Men det kräver i så fall en annorlunda politik än dagens, som med bättre precision påverkar sannolikheten för ett teknikgenombrott av global betydelse. Med en generell politik i form av ett högre svenskt utsläppspris än internationellt (till exempel via en hög allmän koldioxidskatt) riskerar även denna effekt att gå förlorad i försämrad svensk konkurrenskraft och tillhörande koldioxidläckage. Michael Hoel, professor i nationalekonomi vid Oslos universitet


”Det är dags att förstatliga den svenska grundskolan”

Summary: Misslyckad reform. Kommunaliseringen 1991 gjorde att skolan under kort tid utvecklades till en av de mest decentraliserade i Europa. Tyvärr nåddes inte de uppsatta målen. Utvecklingen under 00-talet visar att det är svårt att upprätthålla likvärdigheten med kommunalt huvudmannaskap. Själva motivet för kommunala huvudmän är lokal variation och skillnader i utförande. Jag menar därför att grundskolan ska vara statlig. Vi bör aldrig acceptera att elevernas bakgrund och bostadsort avgör hur väl de lyckas, skriver Per Thullberg.

Kommunaliseringen av skolan 1991 var ett resultat av en alltmer utbredd skepsis rörande statens förmåga att detaljstyra stora välfärdssystem. Lösningen uppfattades ligga i att överföra beslutsmakt till kommunen. En annan lösning – som självfallet kunde kombineras med den föregående – var att öppna en konkurrerande marknad med friskolor och skolpeng. Det skedde i Sverige parallellt med kommunaliseringen. Friskolereformen fick emellertid en utveckling som på sikt kom att förändra förutsättningarna radikalt och på ett sätt knappast någon kunnat förutse när den beslutades. Jag menar att vi måste dra lärdom av hur decentraliseringen har påverkat svensk skola med ökande orättvisa och minskad likvärdighet – och orka lyfta blicken. Vi bör erkänna att, trots ett gott uppsåt, gick inte decentraliseringen av skolan något vidare. I dag är skolan inte likformig, men inte heller likvärdig. Skolöverstyrelsen ersattes med Skolverket, en myndighet som skulle följa upp och utvärdera samt kontinuerligt se över de statliga målen för skolan. Tanken var att kommunerna ständigt skulle förbättra sig i den nya huvudmannarollen. Den svenska skolan utvecklades under kort tid från en av de mest centralt reglerade till en av de mest decentraliserade. EU-kommissionens analysenhet inom skolväsendet visade i en komparativ sammanställning, att den svenska skolan när det gällde lokalt ansvar och beslutsutrymme tillhörde Europas mest decentraliserade. Men hur gick det? Nåddes de uppsatta målen? Blev skolan mer effektiv i förhållande till elevernas kunskapsresultat? Tyvärr är svaret ett klart: Nej. De så kallade utvecklingsdialogerna som Skolverket hade med ett antal kommuner och som syftade till att utveckla kommunernas eget ansvar för uppföljning och utvärdering av skolan för att höja måluppfyllelsen, det vill säga se till att alla barn klarade grundskolan, nådde inte målet. De svenska grundskoleeleverna har sannolikt aldrig presterat sa bra som vid 1990-talets mitt – innan konsekvenserna av decentraliseringsreformerna gav sig till känna! Ett gott betyg åt den hårt reglerade och av Skolöverstyrelsen klavbundna likvärdighetsgrå svenska grundskolan med statligt ”huvudmannaskap”! Jag menar givetvis att det var rätt av oss i Skolverket att dra i nödbromsen och varna för utvecklingen i svenska skolan som vi gjorde flera gånger under 00-talet. Vi kunde inte längre vänta ut de goda resultaten av 1990-talets reformer. Nu väntar jag och mina gamla kolleger – och alla som värnar den svenska skolan – otåligt på de goda resultaten av de senaste fem årens skolreformer, varav de flesta börjat gälla från den 1 juli 2011. Allt tyder på att staten återigen har flyttat fram positionerna när det gäller grundskolan. En centralisering är på gång. Den decentralisering som 1990-talets reformer innebar är på väg att utarmas. Vi har genom de senaste årens reformer fått en allt hårdare reglering. Det gäller nationella prov, kursplaner, betygsystem, lärarbehörighet med mera. Kommunernas frihet och lärarnas – de professionellas – rörelseutrymme har kraftigt beskurits. Trots detta sägs vi ha ett decentraliserat, målstyrt system till skillnad från det gamla regelstyrda. Men när kunskapsmätningar och nationella utvärderingar på ett övertygande sätt visar att elevernas kunskaper i grundläggande ämnen försämras har trycket för ökad reglering blivit så starkt att man kan ifrågasätta om det inte behövs en tydlig förändring av styrsystemen – snarare än en modifiering. Väljer staten att utnyttja kommunerna som en förvaltningsnivå för ”produktion” av välfärdstjänster, väljer den samtidigt att acceptera lokala variationer. Det måste då finnas utrymme för de folkvalda kommunpolitikerna att forma den lokala verkligheten efter egna värderingar och prioriteringar. Motsvarande gäller om staten väljer att låta lärarna få stort ansvar för att tolka kursplaner och ämnesinnehåll – stoffet – då väljer man samtidigt stor variation i kunskapsresultaten. Frågan kan ställas om den svenska politiska majoriteten någonsin kommer att acceptera stora grundläggande skillnader i skolors kvalitet och elevernas möjlighet att nå de fastställda målen. Hittills har grundskolan präglats av ett likvärdighetsideal. Riksdagen har betonat att grundskolan ska ge likvärdig utbildning. Detta är ingen självklarhet utan uttryck för en ideologisk ståndpunkt, nämligen den att elever i ett obligatoriskt skolsystem har rätt att kräva hög kvalitet oberoende av var de bor eller vilka de råkar ha till föräldrar. 00-talets skolutveckling visar att det är svårt att upprätthålla likvärdigheten i ett decentraliserat system med kommunerna som huvudman, kompletterat av ett allt större antal fristående skolor. Lägg därtill otydliga, abstrakt hållna styrdokument. Jag är övertygad om att de senaste reformerna kommer att betyda mycket för att återställa kvaliteten i grundskolan. Samtidigt betyder alla de nya regleringarna – väl behövliga – att kommunernas och de professionellas rörelsefrihet kringskärs alltmer. Frågan måste då ställas: Är det meningsfullt med ett kommunalt huvudmannaskap? I vår nya regeringsform (RF 14:3) sägs följande om relationen stat–kommun: ”En inskränkning i den kommunala självstyrelsen bör inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har föranlett den.” Det innebär att själva motivet för kommunalt huvudmannaskap är lokal variation och skillnader i prioriteringar och utförande. Därför menar jag att grundskolan ska vara statlig. Vi bör aldrig acceptera att det är elevernas bakgrund och bostadsort som blir avgörande för hur väl skolan – och eleverna – lyckas! Per Thullberg, professor i historia, f d rektor vid Södertörns högskola och generaldirektör vid Skolverket 2003-2010


”68-vinden blåste bort lärarnas auktoritet, status och löner”

Summary: Ofantligt svårt vända utvecklingen. Det var inte friskolereformen 1992 som gjorde den svenska skolan dålig. Förändringen började när vinden från 1968 blåste rakt genom skolpolitik och skolmyndigheter. Den kom att prägla institutionerna i Sverige. Det är den avgörande förklaringen till skillnaderna i skolresultat mellan Finland och Sverige i dag. I Finland upprätthölls rektorernas auktoritet, läraryrkets status och föräldrarnas förtroende för den offentliga skolan. Att återskapa detta arv är Sveriges ofantligt svåra uppgift, skriver Hans Bergström.

Debattörer försöker nu vända verkligheten upp och ner, i förlitan på att läsarnas minne är kort. De hävdar att valfriheten, särskilt med friskolereformen 1992, gjorde den svenska skolan dålig. Sanningen är den helt omvända: försämringen av den offentliga skolan under 1970- och 80-talen skapade ett föräldramissnöje som fick sitt utlopp i friskolereformen. Friskolorna hade aldrig kunnat växa så som skett, om inte många, många föräldrar haft egna erfarenheter av brist på ordning, struktur, arbetsro och ambition i de offentliga skolorna! Hade inte friskolereformen kommit, skulle i stället privatskolorna ha växt i Sverige. Då hade vi fått ett delat skolväsende, i stället för som nu att alla kan välja skola gratis. Det är möjligt att Sverige hade kunnat behålla sitt skolväsende ungefär som det såg ut på 1960-talet, som ett relativt enhetligt offentligt monopol i vilket familjer accepterade att tilldelas en skola. Men det hade krävt att vi, liksom Finland, gjort allt för att upprätthålla respekten och statusen för lärarna samt i huvudsak bevarat de tidigare normsystemen – däribland betyg tidigt samt betydande makt hos rektorerna. Nu gick Sverige i stället i rask takt in för att bryta ner allt det gamla. Vinden från 1968 stannade inte vid tidningarnas kultursidor utan blåste rakt genom skolpolitik och skolmyndigheter. I Finland skedde inte något motsvarande. 1968 blåste över i Finland men kom att prägla institutionerna i Sverige. Det är den avgörande förklaringen till skillnaderna i skolresultat i dag mellan de båda länderna. Per Kornhall skriver på DN Debatt (17/3) att principen om en bra skola för alla upphävdes på 1990-talet. Metta Fjelkner, ordförande för Lärarnas Riksförbund, har historien mer klar för sig när hon (DN 20/3) går tillbaka till tidigt 1970-tal för att påvisa skillnaden i intresse för läraryrket – då ofta 24 sökande per plats i lärarutbildningen, nu i bästa fall en. Den fulla historien om när Sverige och Finland gick skilda vägar återstår att skriva. Folkbildaren och vänstermannen Arne Helldén gick med boken ”Platon eller soptippen” (1982) konkret igenom något av det förstörelseverk i Sverige som genomfördes långt före 1990-talets kommunalisering och friskolereform. Karin Hadenius visar i sin betydelsefulla doktorsavhandling ”Jämlikhet och frihet” (1990) hur det grundskolebeslut 1968 som bar Olof Palmes signum som utbildningsminister dramatiskt nedrustade ämnesundervisningen. Viktigast av allt i skolan är dock rektorerna och lärarna. Hela inriktningen från 1968 och framåt blev att sänka deras auktoritet, status och löner. I det nya samhället skulle alla vara ”du”. Ingen vuxenauktoritet skulle få finnas. Rektorer som ingripit för att skapa ordning har under dessa år regelmässigt tagits i örat av skolmyndigheterna. Krav på ansträngning ansågs reaktionärt. Betyg skulle bort. Alla symboler för framgång och erövrad kunskap – som studentexamen och beteckningen ”lektor” för lärare med doktorsexamen – skulle avskaffas. Vi var många medskyldiga i denna tidsanda. Skillnaden mot Finland var att den i Sverige inte stannade vid en vindpust av ungdomlig galenskap utan följdes av galenskaparnas ”marsch genom institutionerna”, än i dag präglande våra skolmyndigheter. Landsorganisationen, till dess ovanskliga ära, försökte hålla emot – väl vetande att arbetarnas barn är mest betjänta av en krävande skola. Till 68-vågen hörde en extremt formulerad jämlikhetssyn, för vilken socialdemokratin bär huvudansvaret. Varje lönerörelse inom den offentliga sektorn kom nu att gå ut på att höja lönerna för ”låginkomsttagarna”, på bekostnad av dem med högre löner, och pressa ihop löneskillnaderna. Det gick ut över yrkeskårer som ämneslärare och vidareutbildade sjuksköterskor. Deras relativa lönenivåer sänktes drastiskt. Denna bruttolönesänkning förstärktes genom vad som hände med inkomstskatten. 1970 års skattereform skärpte progressionen i skatteskalorna. Hög inflation under 1970-talet förde samtidigt upp den välutbildade medelklassen, däribland lärarna, i allt högre skatteskikt. En läroverkslärare fann sig snart i en situation med 80 procents marginalskatt. Till kombinationen av drastiskt sänkt relativlön och sänkt status för läraryrket lades så det kaos i lärmiljön som följde av att ”disciplin” blev ett fult ord (samt att alla alternativ till skolbänken togs bort för skoltrötta 15–16-åringar, i namn av ”likhet”). Ungdomar som valt lärarbanan blev vettskrämda när de kom ut på praktik och fann att de tvingades ägna det mesta av sin tid åt att försöka få ordning i klassrummet. Många av dem hoppade av. Andra såg skriften på väggen och valde andra yrkesbanor än läraryrket. Så förstärktes utförslöpan. Som McKinsey-rapporterna visat kräver en verkligt bra skola i ett land att en stor andel av de mest begåvade i varje generation väljer läraryrket. Så skedde nu inte i Sverige. Finland har än i dag inte nämnvärt högre lärarlöner, men har kompenserat det med bevarad hög status för läraryrket, respekt för lärmiljön samt goda förutsättningar att självständigt utöva yrket i klassrummet (I Sverige kom Skolverket häromveckan med 47 sidors direktiv om hur lärarna ska planera och genomföra undervisningen!). I skolans värld gäller långa cykler. Ett bra tag går det att leva på ett arv, men inte i längden om arvet förstörs. I internationella mätningar fortsatte länge det långa arvet att verka, i förening med en stark svensk civil kultur av läsning (barnböcker, textning av tv-program, tidningsläsning i hemmen). Så småningom slog dock den nya skolan igenom. Den svenska skolan i dag är inte mindre ”jämlik” än den finska vad gäller skillnad i elevsammansättning mellan skolor. Finländska kommentatorer om Sverige har fått detta om bakfoten. Senaste PISA-studien visar att Sverige har något mindre skillnad i fråga om elevkårens sammansättning mellan skolor än Finland (vilket i sig är anmärkningsvärt, givet att Sverige till skillnad från Finland har haft en omfattande invandring). Att av myndigheter tilldelas en skola där man bor, till exempel i en förort av övre medelklass i Helsingfors, leder inte till lika social sammansättning. Tillsammans med Norge har Sverige i dag den minsta skillnaden mellan skolor i socioekonomisk sammansättning av elevkåren bland 44 undersökta OECD-länder, detta 20 år efter friskolereformen. Nej, den väsentliga skillnaden mellan Sverige och Finland är att Finland aldrig bröt med sin goda lärtradition. Därmed upprätthöll Finland rektorernas auktoritet, läraryrkets höga status samt föräldrarnas förtroende för den offentliga skolan. Att återskapa ett sådant arv när man gjort sig av med det är en ofantligt svår uppgift. Den är Sveriges. Det är lätt att göra fisksoppa av fisk. Det är svårare att åter göra fisk av fisksoppa. Hans Bergström, liberal debattör, f d chefredaktör för DN och engagerad i friskolekoncernen Internationella engelska skolan.


”Varför ska allmänheten tro på Lundingruppens version?”

Summary: Upp till bevis, Ian och Lukas Lundin! Den bild som bröderna Lundin presenterar (DN Debatt 18/3) stämmer inte överens med den bild jag skaffat mig efter att ha forskat om Sudan de senaste sju åren. De hävdar att anklagelserna mot Lundingruppen är ”ogrundade och orättvisa”. Men de framför inga bevis för detta påstående. Varför ska jag och allmänheten tro på deras version i stället för att tro på Amnesty, FN, Human Rights Watch, ICG och världsledande Sudanexperter, skriver Johan Brosché.

På DN Debatt 18/3 inbjuder Ian och Lukas Lundin till debatt om situationen i Sudan och Lundingruppens roll i detta. Som freds- och konfliktforskare med fokus på Sudan välkomnar jag en sådan diskussion. Men startpunkten i en sådan debatt måste vara en korrekt kartläggning av den information som finns tillgänglig för närvarande. Den bild som Ian och Lukas Lundin presenterar stämmer inte överens med den bild jag skaffat mig efter att ha forskat om Sudan de senaste sju åren, besökt landet sex gånger och totalt vistas närmare fem månader i Sudan och Sydsudan. Den bild som bröderna påvisar stämmer inte heller med den bild som FN, Amnesty, Human Rights Watch, och International Crisis Group (ICG) målar upp. I Ian och Lukas Lundins debattartikel påstår de att Aftonbladet i sin rapportering om företaget saknar konkreta sakuppgifter. Dessutom skriver bröderna Lundin att: ”Vi är övertygade om att vi – genom att vara en ansvarsfull och aktiv investerare – är en del av en utvecklingsprocess som bidrar till att göra livet lättare för människorna i Etiopien, Sudan och Demokratiska Republiken Kongo. Det finns mängder av praktiska exempel på detta, men i stället för att redovisa dem i detalj tror vi att det är mer meningsfullt att ta en närmare titt på den anmärkningsvärde man som skapade företagsgruppen som bär vår familjs namn.” I och med detta val av fokus gör Ian och Lukas precis det de anklagar Aftonbladet för att göra – framför inga konkreta sakuppgifter. På vilket sätt bidrar detta till den debatt som bröderna Lundin säger att de vill initiera? Vad menas med att göra livet lättare för människor? Det är en vag formulering och därmed svår att diskutera. Fredsforskningen ger dock inget stöd för att livet är lättare i länder med olje- eller mineraltillgångar. Tvärtom, att ha sådana tillgångar ökar risken för konflikt och en icke-demokratisk utveckling. I artikeln skriver bröderna Lundin även att freden sprider sig över den afrikanska kontinenten. Detta är ett korrekt konstaterande – antalet konflikter i Afrika har minskat från slutet av 1990-talet fram till i dag. Men det är inte i de länder där Lundin är, eller har, varit verksamma som den afrikanska freden sprider sig i. Afrikas positiva utveckling inkluderar inte Etiopien, Sudan, eller Demokratiska Republiken Kongo utan länder som Mocambique, Angola och Liberia. Argumentet om spridning av fred i Afrika är därmed inte applicerbart på de länder där Lundin Petroleum är verksamma. Så hur ser det nuvarande kunskapsläget ut rörande Lundingruppen och deras verksamhet i Sudan? I juni 2010 presenterade European Coalition on Oil in Sudan (ECOS) – ett nätverk bestående av mer än 50 olika frivilligorganisationer – en rapport vid namn ”Unpaid Debt”. I denna rapport hävdar ECOS att tusentals människor dödades och närmare 200 000 människor fördrevs som del av den sudanesiska regeringens försök att ta kontroll över oljefält Block 5 a, där Lundin Oil ägde prospekteringsrätterna. Uppgifterna stöds av satellitbilder över odlingsmark som visar hur civilbefolkningen fördrevs från sina områden. Rapporten menar också att det finns tydliga kopplingar mellan regeringen och Lundin Oil. Bland annat beskriver rapporten att regeringssoldater var anställda av Lundin Oil. Som svar på denna rapport hävdade Lundin Petroleum – i ett brev till sina aktieägare – att denna bild var felaktig samt att andra rapporter påvisade en helt annan bild. I brevet hänvisade Lundingruppen till två rapporter. Båda dessa kortfattade rapporter var framtagna av Lundingruppen själv. Mig veterligen är de här de enda rapporterna som påvisar en bild som liknar den som Ian och Lukas Lundin framför i sin artikel. Möjligen finns det fler källor som stödjer deras beskrivning och i så fall uppmuntrar jag företrädare för Lundingruppen att visa upp dem för allmänheten så att vi kan bedöma deras trovärdighet. Rapporter framtagna av Lundin Petroleum för att frånsäga Lundin Petroleum ett ansvar kan knappast sägas väga lika tungt som fristående organisationers arbete. För Sudankännare var inte informationen i rapporten ”Unpaid Debt” överraskande. Rapporten tar fram en del ny intressant information, såsom de ovan nämnda satellitbilderna, men den generella informationen har funnits i omlopp under lång tid. Det finns en mängd andra rapporter som påvisar oljans och oljebolagens negativa inverkan på konflikten i Sydsudan. Den mest noggranna genomgången om oljans roll för kriget i Sydsudan är Human Rights Watchs (HRW) rapport ”Oil, Sudan and Human Rights”. I denna 657-sidiga rapport använder författaren sig av över 1 600 fotnoter och Lundin Oil nämns 513 gånger. Den bild som framgår i rapporten är diametralt motsatt den som Ian och Lukas Lundin beskriver i sin debattartikel. Givetvis säger inte sidantal och fotnoter allt, men rapporten anses bland Sudankännare vara resultatet av mycket gedigen forskning. En likartad bild framkommer i flera rapporter från ICG och Amnesty. En av de mest problematiska bitarna inom freds- och konfliktforskningen är tillförlitligheten hos olika källor. HRW, Amnesty, och ICG anses vara bland de mest tillförlitliga källorna som finns tillgängliga inom detta forskningsfält. I linje med den bild som presenteras i ovan nämnda rapporter anser FN:s rapportör för mänskliga rättigheter att oljeexploatering intensifierar konflikten med allvarliga konsekvenser för civilbefolkningen, samt anser det oroande att oljeindustrins flygfält används för militära syften. Professor Douglas Johnsson, som anses vara världens ledande expert på konflikterna i Sydsudan, skriver i sin bok ”The Root Causes of Sudan’s Civil War” om oljans roll för kriget. Han menar att oljebolagen – för att undvika kritik – påstår att deras inblandning är positiv för civilbefolkningen. Men han anser att det finns övertygande bevis för kränkningar av de mänskliga rättigheterna i oljefälten och att oljeintäkterna intensifierat regeringens krigföring. Ian och Lukas Lundin hävdar i DN Debatt-artikeln att de anklagelser som riktats mot Lundingruppen är ”ogrundade, orättvisa och i några fall till och med absurda”. Men de framför inga bevis för detta påstående. Varför ska jag och allmänheten välja att tro på deras version i stället för att tro på Amnesty, FN, Human Rights Watch, ICG och världsledande Sudanexperter? Varför ska vi avfärda noggranna forskningsrapporter till förmån för egenförfattade rapporter? Ian och Lukas Lundin hävdar att de har en mängd bevis på Lundin Petroleums positiva påverkan i länder som till exempel Sydsudan. Om så är fallet så är det hög tid att allmänheten får ta del av denna information. Ett personporträtt av Adolf H. Lundin kan knappast sägas vara speciellt informativt. Johan Brosché, freds- och konfliktforskare, Uppsala universitet, för närvarande gästforskare vid New York University


97-åriga Brita har varit vegetarian sedan 30-talet

Summary: En dag i mitten av 1930-talet berättade Brita Nordström att hon och fästmannen Lennart i fortsättningen bara tänkte äta grönsaker. Då suckade hennes mamma: ”Oh, så synd på två så rara människor”.

När Brita Nordström för nästan sjuttiofem år sedan började med vegetarisk kost tyckte många att vegetarianer var lite suspekta. Sallad, morötter och andra grönsaker var ju mest något för kaniner att knapra i sig. Kött och fisk tackade få nej till på den tiden. – Tänk vilka starka känslor det väckte när jag och min fästman Lennart blev vegetarianer och hälsokostare. I dag är det ju något helt naturligt att säga att grönsaker är nyttiga och att för mycket socker är skadligt, säger Brita Nordström. Hon är 97 år i dag och bor fortfarande hemma i villan i Täby norr om Stockholm. Till lunch äter hon fil med skivad banan. På kvällen blir det kokt potatis med kanske broccoli eller blomkål samt färska råa grönsaker. Plus ett par fullkornssmörgåsar med ost. En dag i mitten av 1930-talet ”lurade” en blivande svåger med Brita och Lennart till ett föredrag i Konserthuset i Stockholm. Talare var Are Waerland som förordade en så kallad laktovegetarisk kosthållning, det vill säga att mjölkprodukter var tillåtna medan resten av födan skulle vara vegetarisk. – Are var en skicklig talare och jag blev fascinerad av hans budskap. Han menade att sjukdomar beror på att kroppen är i obalans eftersom vi äter fel kost. Jag hade haft halsfluss flera gånger under åren dessförinnan, men blev besvärsfri efter att ha börjat äta enbart grönsaker. Brita och Lennart flyttade senare till Jokkmokk vid polcirkeln i Lappland. Där hade han fått arbete som jägmästare. Vintrarna var mycket kalla och ortsbefolkningen skakade på huvudet när de fick reda på att nykomlingarna inte åt fisk och kött. – Min mans chef, kronojägmästaren, menade att vi inte skulle ha en chans att överleva på bara grönsaker. Vi skulle bli sjuka, trodde han. Men när våren kom var det han som blev dålig i magsår, berättar Brita. – Vi sågs nog som lite småtokiga av folk där uppe. Vi åt våra grönsaker och så gick vi ut och vandrade i skog och mark för nöjes skull, för att vi mådde bra av det. Det var inget andra gjorde, det skulle ju vara någon nytta med allt. När Brita väntade barn undrade hennes kvinnliga vänner i Jokkmokk hur hon vågade fortsätta att vara vegetarian. ”Tänk på barnet”, beklagade de sig. – Men det blev ett praktbarn! skrattar Brita. När hon och Lennart var på middag hos vänner åt de ofta grönsakerna som fanns med på serveringsfatet som dekoration. De såg att andra tittade och undrade, men det var få som sa något. – Ibland fick vi några kommentarer, men det var på en skämtsam nivå. Jag tror att en del också var nyfikna på varför vi åt som vi gjorde. Så berättar Brita om när hon och Lennart var på middag hos makens chef. Huvudrätten var kött – och de kände sig tvingade att äta lite grann. – När vi kom hem på kvällen kokade det i våra kroppar, vi var ju avvanda från kött. Vi satte på oss pälsarna och gick upp på ett högt berg i närheten och där lade vi oss på rygg i snön och tittade upp mot stjärnorna tills vi ”kokat” färdigt. I dag lever Brita ensam, och hon fortsätter att bara äta grönsaker och mjölkprodukter. Varje dag går hon ut en timme med sin rullator, även i dåligt väder och på vintern när det kan vara halt. – Mat väcker starka känslor. I dag är det inte så konstigt att vara vegetarian, fast då finns det andra saker som folk retar sig på. Alltid är det någon som äter ”fel” kost, som äter för mycket av det ena eller det andra. Själv mår jag i alla fall bra, säger Brita. Ordföranden i Svenska vegetariska föreningen, med 700 medlemmar, heter Henrik Sundström. Han började äta enbart grönsaker och mjölkprodukter i början av 1970-talet efter att en dag nyfiket ha gått in i en av de två hälsokostaffärer som fanns i Uppsala. I en hylla upptäckte han flera böcker av Lilly Johansson, som under flera år drev hälsohemmet Föllingegården i Jämtland. Basen i den kost hon rekommenderade var grönsaker, främst olika slags sallader och varmrätter baserade på bovete, hirs och linser. Bröd, sädesslag och sojaprodukter var uteslutna. – Efter att ha läst ett par av Lilly Johanssons böcker ville jag, av moraliska och etiska skäl, inte längre äta kött. Sedan spelade hälsoaspekten en stor roll i mitt val. Jag drog slutsatsen att grönsaker verkade vara nyttigare än kött. Henrik Sundström är uppvuxen i en bondefamilj vid Höga kusten i Ångermanland. Efter beslutet att bli vegetarian åkte han hem för att fira jul, men bestämde sig för att äta skinkan, sillen, syltan, revbensspjällen och allt det andra hans mamma lagat till. – Men när jag kom tillbaka till Uppsala igen började mitt liv som grönsaksätare, säger Henrik. Hur reagerade dina föräldrar? – Det förstod nog inte vad jag sysslade med och skakade på huvudet, fast de kritiserade mig aldrig. När jag senare hälsade på hemma lagade jag min egen mat och det var inget de reagerade på. De fortsatte att äta som de alltid gjort. – Mina gamla ungdomskompisar där uppe sa inte heller så mycket, men jag kan föreställa mig att deras föräldrar kanske tyckte att jag var lite ”smågalen”. På den tiden förknippades vegetarisk mat främst med sönderkokta morötter. Efter att ha studerat klart började Henrik Sundström arbeta som ekonom i Stockholm. På luncherna var han ensam om att enbart äta grönsaker och en del kolleger tyckte nog att han var konstig som föredrog ”kaninmat”. – Men på det stora hela har folk alltid accepterat att jag inte äter kött, fisk och skaldjur. Däremot tycks folk reagera mer på alla olika dieter som lanseras, som att en del säger man ska äta mycket fett och lite kolhydrater. Där verkar stämningen nästan bli lite hatisk mellan förespråkare och kritiker. Varför väcker mat känslor? – Mat upptar en stor del av vår vakna tillvaro. Vi äter minst tre gånger och vi fikar eller tar mellanmål. Både att handla och att laga mat tar också tid. De flesta av oss har en bestämd uppfattning om vad som är gott och nyttigt, svarar Henrik. I dag är det accepterat att många väljer bort kött och fisk – även om det fortfarande finns de som fnyser om det ligger för mycket gröna salladsblad på tallriken tillsammans med den blodiga biffen. – Den ökade invandringen har också förändrat matkulturen i Sverige. Folk från andra länder har tagit med sig sina maträtter och sin kost. Därigenom har det också blivit mer accepterat att människor äter olika. Svenska vegetarianer Emanuel Swedenborg (1688–1772) betraktas som en vegetarisk föregångsman. På grund av sin religiösa uppfattning betraktade han köttätandet som ett tecken på människans förfall sedan hon tvingades lämna paradiset. Men Swedenborg åt ändå fisk. År 1903 bildades Svenska vegetariska föreningen av J L Saxon. Strax före första världskriget hade den cirka 15 000 medlemmar. Are Waerland fick stor betydelse för den vegetariska kosthållningen i Sverige och övriga Norden. Han skrev flera böcker om hälsoriktig vegetarisk mat, de som följde hans råd kallades waerlandister. Under 1970-talet fick vegetarianismen ett uppsving. Hälsa och solidaritet med tredje världen var två argument som användes av förespråkarna. De senaste tjugo åren har vegetarianismen brett ut sig till större grupper. År 2009 undersökte Demoskop (på uppdrag av djurrättsorganisationen Djurens rätt) svenska folkets inställning till vegetarisk kost. Man kom fram till att det fanns ungefär 300 000 vegetarianer som var 15 år eller äldre. Det motsvarade 3,5 procent av befolkningen. Dessutom fanns det 150 000 veganer, eller 1,6 procent av befolkningen. Brita Nordström Ålder: 97 år. Familj: Tre barn, åtta barnbarn och tio barnbarnsbarn. De är också intresserade av hälsokost, och flera av dem är vegetarianer. Bor: Sedan 65 år i villa i Täby norr om Stockholm. Där bor också ett barnbarn i en separat lägenhet. Gör: Pensionär, arbetat många år som pianolärare. Äter helst: Grönsaker, gärna rårivna. Äter inte: Kött och fisk. Bästa matminnet: När jag och min man Lennart var på middag i Blå hallen i Stockholms stadshus. Jag kommer inte ihåg menyn, men minns atmosfären, miljön och umgänget med de andra kring bordet. Henrik Sundström Ålder: 65 år. Bor: I Nacka sydost om Stockholm. Familj: Sambo. Gör: Har arbetat som ekonom, ska pensioneras. Äter helst: Grönsaker, gärna morötter. Äter inte: Kött och fisk. Bästa matminnet: Bufféerna på restaurang Pinocchio i Stockholm, den är nedlagd i dag. Det var ett överdåd av vegetariska rätter med kakor och glass till efterrätt.


”Nytänkande ska ge bättre vård av våra folksjukdomar”

Summary: Överenskommelse i dag. Som ett resultat av avvecklingen av Astra Zenecas forskning i Södertälje, inleder Karolinska institutet och Stockholms läns landsting nu ett samarbete. Syftet är att resultaten från den kliniska forskningen snabbare ska leda till nya och bättre behandlingar av hjärt- och kärlsjukdomar, bröstcancer, diabetes och reumatiska sjukdomar. Patienterna ska kunna följas under hela sin sjukdomsutveckling, skriver Harriet Wallberg Henriksson och Torbjörn Rosdahl.

I dag presenterar vi en överenskommelse mellan Karolinska institutet och Stockholms läns landsting för att göra Stockholm ledande inom klinisk forskning och hälso- och sjukvård. Detta samarbete är ett resultat av de förändringar som har skett inom den forskande läkemedelsindustrin i vår region – nu senast Astra Zenecas beslut att avveckla den kliniska forskningen i Södertälje där 1.200 personer friställs. Svensk medicinsk forskning har hållit allra högsta klass i 100 år. LifeScience-industrin exporterar för 210 miljarder kronor om året och har över 50.000 anställda i Sverige. Nu är den hotad – de stora läkemedelsbolagen lämnar Sverige och vi får svårare att ta fram nya läkemedel och vaccin. Klinisk forskning har målet att ta fram nya behandlingsmetoder och läkemedel. Det innebär att vi på ett strukturerat sätt prövar nya behandlingar på patienter med diagnosticerad sjukdom och jämför resultaten med gamla etablerade behandlingar. För att stärka konkurrenskraften i den kliniska forskningen krävs att samverkan mellan forskningen, industrin och hälso- och sjukvården fungerar bättre än i dag. För närvarande utnyttjas heller inte fullt ut den potential som finns i kvalitetsregister, biobanker och de stora forskningsinvesteringar som görs. Investeringar görs nu för att återskapa Sveriges förmåga att ligga vid den internationella fronten för medicinsk utveckling. Det handlar exempelvis om ämnesomsättningsforskning i Umeå och magnetkamerautveckling för strukturkemi i Göteborg. Några av regeringens satsningar är den världsunika Max 4-anläggningen som byggs i Lund och som kan strukturbestämma ett protein ner till en miljondels millimeter samt SciLifeLab i Stockholm-Uppsala som kan revolutionera våra möjligheter till storskaliga analyser av gener och proteiner. Med rätt förutsättningar gör dessa investeringar att vi kommer att kunna identifiera sjukdomsorsaker på ett mer exakt sätt. Vi kommer till exempel att kunna dela upp folksjukdomar som diabetes, cancer och reumatologiska sjukdomar i undergrupper med olika orsaker och olika sjukdomsförlopp. Men för att nå dit, och för att kunna dra säkra slutsatser, måste vi kunna studera många patienter med samma sjukdom. Vi måste också kunna studera enskilda sjukdomsförlopp under lång tid för att kunna avgöra om specifika gen- eller proteinmönster är kopplat till bra eller dålig sjukdomsprognos. Därför blir uppföljning av patienter i noggranna kvalitetsregister kopplade till biobanker morgondagens viktigaste resurser i den nya kliniska forskningen. Stockholms läns landsting och Karolinska institutet vill nu ta ett större ansvar och skapa bättre möjligheter för denna kunskapsutveckling. Vi tar fram en gemensam handlingsplan som ska ge förutsättningar för att den kliniska forskning som bedrivs i Stockholms län också resulterar i bättre vård och folkhälsa. Vi skapar förutsättningar för en medicinsk informatik som bärare av all patientdata. I ett förändrat vårdlandskap med flera olika vårdgivare inom samma sjukdomstillstånd tar vi fram en sammanhållen informationsstruktur, oavsett vem som ger vården. Patienten ska, efter sitt godkännande, kunna följas under hela sin sjukdomsutveckling. Patienterna kommer att erbjudas regelbundna provtagningar och resultaten sparas i biobanker och rapporteras till kvalitetsregister. Genom långsiktiga personliga uppföljningar av sjukdomstillstånd kopplade till biobanksprov får Sverige unika möjligheter att utveckla hälso- och sjukvården. Dessutom skapar detta sammanhållna informationssystem ökat intresse hos industrin för ny samverkan inom läkemedelsutvecklingen i vårt land. Inom det närmaste halvåret inleder vi arbetet med att ta fram metoder för hur systemet för kunskapsbildning inom sjukvården ska kunna förbättras, så att resultaten från den kliniska forskningen snabbare leder till nya och förbättrade behandlingar. Vi börjar med de vanligaste folksjukdomarna i Sverige i dag: • Hjärt- kärlsjukdom. Hjärtinfarkt, stroke och andra sjukdomar i cirkulationsorganen står för drygt 40 procent av alla dödsfall och tar stora sjukvårdsresurser i anspråk. • Bröstcancer. Den vanligaste cancerformen bland kvinnor. Närmare 8 000 insjuknar varje år, varav cirka 1.800 i Stockholm. • Diabetes typ 2. Cirka 300.000 svenskar har diagnosticerats med typ 2-diabetes. Dessutom har många sjukdomen utan att ens veta om det. Bland dem som är över 75 år beräknas minst tio procent ha typ 2-diabetes. • Reumatologi. Ungefär 80.000 personer i Sverige, varav cirka 20.000 i Stockholm, har kronisk reumatologisk sjukdom. För väldigt många innebär detta stora besvär och lidande. Andra delar som ska belysas är hur förändringarna av sjukvårdssystemet kan ske i samklang med forskning, utveckling och utbildning. Satsningen syftar också till att ny kunskap snabbare ska komma patienterna till del samt ge underlag till arbetet med att ta fram en långsiktig plan för framtidens hälso- och sjukvård i Stockholms län. Ett stärkt samarbete mellan universitet, företag och landsting är även ytterst betydelsefullt för att utveckla Stockholms län till en ledande arena för life science. För att få ut bästa effekt av de investeringar som görs krävs förbättringar på följande områden: • Samarbetet kring forskning och utveckling ska förstärkas inom den framtida strukturen för hälso- och sjukvård. • Fokus ska vara på frågor som är särskilt viktiga ur ett patient- och medborgarperspektiv med inriktning mot de stora folksjukdomarna. • Patientnära klinisk forskning ska kunna bedrivas i hela sjukvårdsstrukturen oberoende av driftsform. • Forskningsresultat ska effektivt överföras till hälso- och sjukvården för att förbättra vården för dagens och framtidens patienter och även stärka patientsäkerheten. • Stödet till forskning, utveckling och utbildning ska utvecklas, så att dessa områden i större utsträckning integreras i hälso- och sjukvården. • Forskningen måste få tillgång till tillräckligt stora patientpopulationer. Stockholms läns landsting och Karolinska institutet har också nyligen tagit ett gemensamt ansvar för etablerandet av kvalitetsregistercentra i Stockholm, för att förstärka arbetet med att utveckla hälso- och sjukvårdens kvalitet och forskningen inom hälso- och sjukvårdsområdet. Vi vill också göra patientdata och biobanker mer tillgängliga för forskning på universitet och inom näringsliv. Stockholms läns landsting och Karolinska institutet kommer att, med hjälp av de kraftfulla nya forskningsredskap som nu byggs upp i Sverige, kunna utveckla ett bättre omhändertagande och nya behandlingar för patienternas bästa. Harriet Wallberg Henriksson, rektor Karolinska institutet Torbjörn Rosdahl (M), finanslandstingsråd och landstingsstyrelsens ordförande, Stockholms läns landsting


”Finland kan också lära sig av den svenska skolan”

Summary: Per Kornhall skriver att alla finska skolor är bra. Man tänk om det är så, att alla finska skolor inom vissa områden är lika dåliga som de är bra inom andra? Säkert har Finland även mycket att lära av Sverige vad gäller skolans inre arbete, skriver programrektor Eva Alderborn i en replik.

Tack, Per Kornhall (DN Debatt 17/3), för att du tydliggör en av vår tids stora orättvisor inom utbildningsområdet. För det är ju precis så cyniskt, att den som drabbas av att den svenska skolan inte är sammanhållen, är den enskilda eleven, inte skolhuvudmannen, oavsett kommunal eller ”fri”. För det finns ingen garanti att den framgångsrika skolan tar emot eleven som halkat efter. Särskilt inte om skolan bygger sin framgång på ett urval av högpresterande elever. Det tar dessutom tid och kräver resurser att rusta en skola i förfall, och under den tiden och i den resursbristen fortsätter eleven att drabbas. Detta är inbyggt i systemet och det är djupt orättvist. Finland gjorde inte vad vi gjorde, och inte heller i det inre pedagogiska arbetet. Det betyder att Finland har en betydligt mer mätbar skola, som passar väl in i statistiken. Per Kornhall skriver att alla finska skolor är bra. Man tänk om det är så, att alla finska skolor inom vissa områden är lika dåliga som de är bra inom andra? Vad vet vi om den finska skolans förmåga att utveckla beredskaper som är svårare att mäta – elevens kreativitet, problemlösnings- och samarbetsförmåga, inre motivation och personliga drivkrafter? Sverige kastade sig ut – på gott och på ont – vilket gör att vi i dag 2012 har många skolor som mycket skickligt stimulerar just dessa egenskaper. Varför? Förmodligen för att våra lärare fått ”tänka själva”, formulera egna lösningar. Detta är den positiva effekten av mindre central styrning, mindre sammanhållning. Och de mindre mätbara beredskaperna behövs, eftersom vi inte utbildar för industrisamhället utan för ett snabbt föränderligt och oförutsägbart samhälle, där mätbara faktakunskaper gäller i dag, men inte nödvändigtvis i morgon. Självklart är läs- och skrivförmåga och grundläggande matematikkunskaper universella, och det är möjligt att vi, när det gäller dessa ämnen, bör tjuvkika över Östersjön. Men även en hubbott kan bli en hejare på multiplikationstabellen. Och Nokia är inte längre världsledande. Det är bra att lärarna har rimliga lönenivåer. Det är bra att läraryrket är populärt. Men är gemensamma timplaner en garanti för att ett bra arbete sker? Säkert har Finland även mycket att lära av Sverige vad gäller skolans inre arbete. En framkomlig väg skulle kanske kunna vara att ta det bästa från båda världarna i stället för att återigen kasta ut barnet med badvattnet. Eva Alderborn Programrektor med ansvar för Gymnasiesärskolan (GYSÄR), Språkintroduktion (SPRINT) och Aspergerenheten, Lundellska skolan


”Dags att Reinfeldt visar ledarskap i klimatfrågan”

Summary: Klimatmålen kan nås. Vi representerar stora välkända företag och har påtagit oss att minska vår klimatpåverkan med minst 40 procent till år 2020. Nu behöver vi ett politiskt ledarskap i klimatfrågan. Det kan lösa den gordiska knut som uppstått på högsta nivå i EU, skriver företrädare för Hagainitiativet.

I fjol ökade Sveriges klimatpåverkan med 11 procent, trots att riksdagen beslutat att utsläppen ska minska med 40 procent till 2020. På samma sätt som statsminister Fredrik Reinfeldt tagit ledarskap i frågan om pensionsåldern, skulle han nu kunna ta ledarskap även i klimatfrågan. Frågorna om flexibel pensionsålder och skärpt klimatarbete är mer relaterade än vad man kan tro. Båda gäller hur allt fler ska dela på en kaka som inte är obegränsad, båda kräver ofta kontroversiella beslut på kort sikt för att garantera en långsiktigt hållbar lösning, och båda kräver en stark politisk ledning. Vi undertecknare, medlemmar i företagsnätverket Hagainitiativet, har åtagit oss att minska vår klimatpåverkan med minst 40 procent till år 2020 med egna åtgärder. Detta uppnås med förnybara bränslen vid energiproduktion, energieffektiviseringar av byggnader, byte till biobränslen och el i våra fordonsflottor, ändrat innehåll i våra produkter, ny teknisk utrustning i våra anläggningar och en lång rad andra initiativ. För att nå resultat är det viktigt att mäta och följa upp och inte minst att engagera företagens medarbetare. Därtill bistår vi alltifrån kunder till konkurrenter med konkreta förslag på hur deras klimatmässiga fotavtryck kan krympas. Många är entusiastiska över vårt arbete, men många företag tvekar att ta efter och utmana oss. Med dagens ekonomiska spelregler är det alltför lätt att hävda att det är mer lönsamt att ligga kvar på gårdagens utsläppsnivåer. För att det ska vara lönsamt med ambitiösa klimatmål krävs inte bara att framtidens kunder ställer tuffare krav, utan också en politik som tar ledningen med ekonomiska styrmedel och långsiktiga mål. Vi har planer och konkreta åtgärder som visar hur vi kan minska vår klimatpåverkan med minst 40 procent till 2020, och vi ser att detta kan ske på ett affärsmässigt sätt. Procentsiffran är inte allt, minst lika viktigt är hur målet ska uppnås. Vi ser att förändringar är nödvändiga och att det ger oss nya spännande affärsmöjligheter. Minskad klimatpåverkan blir en deleffekt av att vi väger in klimat- och resursfrågan i företagets strategi. ”Business as usual” är inte en hållbar strategi och det vill vi kommunicera till andra företag. Denna approach till klimatfrågan kan lösa den gordiska knut som uppstått på högsta nivå i EU, där industrikommissionären hävdar att 30 procents minskning skulle ”avindustrialisera Europa”. Vi ser i stället att detta kan industrialisera Europa hållbart och göra Europa konkurrenskraftigt. Vi representerar stora, välkända företag med ett direkt engagemang från högsta ledningen. Vi känner av ett ökat intresse för klimatfrågan och vi får allt oftare visa upp hur vi med bibehållen och i vissa fall ökad lönsamhet, gjort satsningar på klimatsmarta och energieffektiva lösningar. Klimatfrågan är inte död, men den behöver ledarskap. Ett politiskt ledarskap i klimatfrågan är efterlängtat. Vi bidrar gärna till att det blir svenskt. Anders Strålman, koncernchef och vd Axfood Anders Egelrud, vd Fortum Värme Denis Mattsson, vd HKScan Sverige Fredrik Wirdenius, vd Vasakronan Göran Holm, vd, Coca-Cola Enterprises Sverige Johan Skoglund, vd JM Lars Appelqvist, vd Löfbergs Lila Per Olof Nyman, tf vd och koncernchef, Lantmännen


”Principen om en bra skola för alla gäller inte längre”

Summary: Olikvärdig skola. Förr var principen en enhetsskola där villkoren för alla barn skulle vara lika och alla ha samma chans. Men sedan 1990-talet har skolans likvärdighetsuppdrag blivit alltmer uppluckrat. Skolan blir helt enkelt allt mindre en skola för alla och alltmer en skola för dem som har föräldrar med resurser. Det är nu dags att dra i nödbromsen och utan ideologiska skygglappar fundera över hur vi skapar en skola som är bra för alla barn, skriver Per Kornhall.

Rubrikerna är svarta. Skolan är i kris. Det är ingen ordning. Ungdomar flyr läraryrket. Vi känner igen bilden. Men många gör det inte. Skoldebatten är nämligen full av motstridiga bilder. Ibland är det en förälder som vittnar om en fantastisk skola och lärare som gör banbrytande saker med sina klasser. En annan gång är det en bild från en skola i ett ytterområde till en storstad där inte ens tjugo procent når gymnasiebehörighet. Vad som kanske inte gjorts tydligt i debatten är att det är just detta som är svensk skolas stora problem. Vår skola trasas sönder. Det finns inte en enhetlig svensk skola längre utan det finns mångfald – mångfald i kvalitet, kvantitet och resultat. Låt oss börja från början, eller i alla fall för ganska länge sedan. Efter flera utredningar och en skolkommission på fyrtiotalet skapades den svenska enhetsskolan. Målet var bestämt. I bygget av välfärdsstaten skulle alla barn ha samma chans att komma vidare i systemet. Samma utveckling skedde i våra nordiska grannländer. En skola för alla var principen. En skola som gav samma chans för fattig som för rik (med några undantag för de extremt rika och kungars barn). En skola där regler fanns för vem som fick bli lärare och hur mycket de skulle undervisa i varje ämne, vilken utrustning en skola skulle ha och hur stora klasserna skulle vara. Detta för att villkoren verkligen skulle bli samma för alla. Men in kommer förändringens vindar. Nu, från och med 1990-talet, skulle skolan decentraliseras/kommunaliseras. Men det räckte inte. Den skulle också målstyras – bort med tråkiga regler som begränsar friheten! (Skolverket skriver stolt år 2000 att man nu tog bort det sista ämnesinnehållet i vissa kursplaner). Den skulle göras valfri – bort med all byråkrati! Den skulle bli friare, roligare och på samma gång effektivare – in med friskolor och ett generöst system för utdelning av pengar till dessa och fram för marknadskrafterna. Bort med katederundervisning och ett snävt kunskapsfokus. Det är nu viktigare hur man undervisar än vad ungarna lär sig. Ideologin har tagit över och lärare får kritik av Skolverket för att de är för kunskapsorienterade. Kommuner som helt plötsligt blivit huvudmän för skolan ringer till det nybildade Skolverket och undrar hur de ska göra med olika saker men får inga svar. Generaldirektören har nämligen gett order om att man inte får svara på frågor från kommunerna. Pasi Sahlberg berättar i sin bok ”Finnish lessons” om hur Utbildningsstyrelsen (Finlands motsvarighet till Skolverket) 1990 kommer till Skolverket på besök. Delegationen får höra att nu ska svensk skola bli bäst i världen! Visst, stanna ni kvar i den gamla skolan (kan Pasi tycka sig höra de dryga svenskarna säga) så får ni se hur det går. Vi i Sverige, vi är moderna och på väg mot den nya skolan. Tjugo år senare sitter vi med facit i hand. Sverige sjunker i de internationella mätningarna. 24 procent av de 15-åriga pojkarna i Sverige hade inte funktionell läsförmåga i senaste PISA-undersökningen. På senaste nationella provet hade 19 procent av eleverna inte godkänt i matematik (jämfört med 9 procent 2003). Det innebär att tiotusentals barn har tillbringat nio år i skolan utan att lära sig räkna eller läsa. Den svenska försämringen i PISA förklaras mest av att våra sämsta elever har blivit sämre. Det beror på att skolans likvärdighetsuppdrag blivit allt mera uppluckrat. Den svenska skolan blir helt enkelt allt mindre en skola för alla och allt mer en skola för dem som har föräldrar med resurser och det i ett allt mer segregerat skolsystem. Detta är något som flera rapporter – senast OECD:s rapport ”School choice and equity” – slår fast. Utvecklingen är en logisk följd av de incitament för skolval som Sverige infört. Sverige låg, tillsammans med de övriga nordiska länderna, högt upp när det gällde likvärdighet i tidigare PISA-undersökningar. Alla de andra ligger kvar på en hög nivå medan Sverige nu har sjunkit ner till en genomsnittlig nivå. Finland ligger i topp i världen både när det gäller likvärdighet och kunskaper. Få länder tar så väl hand om sina barn i skolan som Finland gör. Få länder har så låg mellanskolevariation. Den är i Finland 7 procent medan den i Sverige fördubblades mellan 2000 och 2006 och i senaste PISA 2009 var 22 procent. Det betyder att i Finland är alla skolor bra. Vad blev det av den svenska kaxiga attityden? Och vad gjorde Finland i stället? Man kan sammanfatta det med att de inte gjorde vad vi gjorde. De har behållit regler och statligt fastställda löner för lärare (en finsk lärare har mer än 10.000 kronor mer än en svensk lärare i slutlön och den är inte prestationsbaserad). Man har tydliga timplaner och fastställd undervisningsskyldighet för lärare. Man har inga nationella prov. När Pasi Sahlberg ska sammanfatta vad Finlands skolsystem gör säger han att ”vi har bra lärare som vi litar på. Så är också antalet sökande till lärarutbildningarna i Finland tio på varje plats till skillnad från i Sverige där det är en sökande per plats, och mycket mindre än så när det gäller lärare i naturvetenskap (vi har de senaste åren haft en handfull sökande till kemilärarutbildningarna för gymnasiet, Helsingfors hade 900 sökande till sin kemilärarutbildning i höstas). Finland har en sammanhållen skola där alla skolor är bra. Vi i Sverige har medvetet skapat ett system som bygger på att skolor ska vara bra och dåliga och att de dåliga ska slås ut. Men så kan man faktiskt inte göra. Har man skolplikt – det vill säga att om staten tvingar alla barn att gå i skolan – då har staten en plikt att se till att varenda en av dessa ungar får en bra utbildning och staten kan faktiskt aldrig avhända sig det ansvaret (i alla fall inte om man vill bygga ett hållbart demokratiskt och meritokratiskt samhälle). Man skulle kunna fortsätta att rabbla siffror om hur olikvärdigheten förstärks genom alla reformer, om hur olika man satsar hos olika huvudmän, om hur slentrianmässigt skolan sköts av många kommuner och om hur vissa friskolor har bedrövlig kvalitet på grund av vinstintresse från ägare. Men den viktiga poängen är att vi medvetet har skapat en olikvärdig skola och att många barn drabbas nu hårt av detta. Det är dags för en nationell samling runt skolan. Det är dags att sluta käbbla och inse att vi har skapat något vi inte har kontroll över. Dags att dra i nödbromsen och utan ideologiska skygglappar av något slag sätta sig ner och fundera över hur vi ska skapa en skola som är bra för alla barn – och det i verkligheten och inte i någon glassig försäljningsbroschyr eller i en skollag som ingen tycks bry sig om. När en femtedel inte kan räkna eller förstå en dagstidningstext – vad tror ni att vi får för land om tio år, om tjugo, om trettio? Per Kornhall, undervisningsråd vid Skolverket


”15 000 traineeplatser ska ge unga arbetslivserfarenhet”

Summary: Nytt MP-program för unga arbetslösa. Den moderatledda regeringen har misslyckats totalt med att få unga människor i arbete. Därför kommer Miljöpartiet i vårbudgetmotionen att presentera ett brett paket med förslag för att ge unga bättre möjligheter att komma in på arbetsmarknaden. Bland annat avsätter vi resurser som motsvarar cirka 15.000 traineeplatser i näringsliv och välfärd. På så sätt får arbetsgivare råd att låta en ung person gå bredvid en som är på väg att gå i pension och lära sig jobbet, skriver Per Bolund.

En vanlig vardag i Sverige är det 127.000 unga som varken går till skolan eller till ett arbete. Det är orimligt att en sådan stor andel av alla unga fråntas känslan av att vara behövda, bidra till samhället och möjligheten att visa vad de går för på arbetsmarknaden. Det är dags att summera snart sex år med den moderatledda regeringen och konstatera att den har misslyckats totalt med att få unga människor i arbete. Sedan regeringen tillträdde har antalet unga utan arbete ökat med 42.000 personer, vilket motsvarar en ökning med 50 procent. Till och med enskilda ministrar diskuterar nu öppet regeringens misslyckande. Frågan är när statsministern och finansministern ska vakna. För Miljöpartiet de gröna är ungdomsarbetslösheten en av de största utmaningar vi står inför. Det finns flera orsaker till att unga inte kommer in i arbetslivet. Ett avgörande problem är att många unga inte har den utbildning som arbetsmarknaden i dag kräver. Det är ett stort politiskt misslyckande att nästan vara fjärde elev i dag går ut gymnasiet utan fullständiga gymnasiebetyg. Skolan måste förstärkas så att dessa elever kan fångas upp och avsluta sina studier med betyg som för dem vidare till arbete eller utbildning. För de 120.000 unga som inte har någon avslutad gymnasieutbildning behövs särskilda satsningar. För denna grupp är möjligheten att läsa upp till fullständiga gymnasiebetyg avgörande i resan mot ett jobb. Miljöpartiet föreslog därför i höstas en satsning på 6 miljarder på skolan, komvux och högskola för att ge alla unga en chans till en god utbildning. En annan grupp unga utanför arbetsmarknaden har gymnasieutbildning eller högskoleutbildning, men saknar praktik och arbetslivserfarenhet. Från politiken behövs nu snabba och kraftfulla åtgärder för att göra unga människor anställningsbara och då är möjlighet till praktik, att få arbetslivserfarenhet och bygga upp egna kontaktnät av stor vikt. I Miljöpartiets vårbudgetmotion kommer vi därför att föreslå en mycket stor satsning på traineeplatser i näringslivet och välfärden. Genom en traineeplats ges unga möjligheten att skaffa sig den erfarenhet och kunskap som i slutändan leder fram till ett jobb. Reformen ger också arbetsgivarna ett verktyg att klara av den stora generationsväxling som kommer att ske de närmaste åren. Med traineeplatser får de råd att låta en ung person gå bredvid den som är på väg att gå i pension och lära sig jobbet. De arbetsgivare som öppnar för traineeprogram för unga kommer inte bara att få nya krafter i företaget utan även vara en del av lösningen på ett stort samhällsproblem. Vårt förslag är att arbetsgivarens lönekostnad sänks med 25 procent för arbetslösa under 26 år som får en traineeplats. För en ung långtidsarbetslös blir nedsättningen 50 procent. Tillsammans med förslaget i vår senaste budget om slopad arbetsgivaravgift för den som anställer en ung arbetslös ger detta mycket starka incitament för arbetsgivare att anställa arbetslösa ungdomar. Sammantaget kommer Miljöpartiet att avsätta resurser som motsvarar cirka 15.000 traineeplatser i näringsliv och välfärd för unga arbetslösa. Samtidigt som vi har en rekordstor ungdomsarbetslöshet har företag i Sverige svårt att hitta arbetskraft med rätt kompetens. För att bättre matcha de ungas kunskaper mot arbetsmarknadens efterfrågan föreslår vi en satsning som ger Arbetsförmedlingen större möjligheter än i dag att erbjuda korta arbetsmarknadsinriktade yrkesutbildningar för unga som gör dem anställningsbara. Det handlar om utbildningar till yrken där behovet att anställa i dag är stort, som lokförare, apotekstekniker eller VVS-projektör. Miljöpartiet föreslår 5.000 nya platser i yrkesutbildning och på yrkeshögskola för att möta detta behov. Det behövs också bättre förutsättningar för näringslivet att anställa. Genom att förbättra villkoren för små och medelstora företag kan vi ge större möjlighet för dessa företag att kunna och våga anställa unga. Studier visar att Sveriges småföretagare gärna vill anställa men att de hindras av brist på kompetent arbetskraft och av för höga kostnader. Genom vårt förslag om ett slopat sjuklöneansvar minskar småföretagarnas osäkerhet och ger dem större utrymme att nyanställa. Dessutom föreslår Miljöpartiet en sänkning av arbetsgivaravgifterna för de mindre företagen för att sänka trösklarna att anställa. De senaste decennierna har nio av tio nytillkomna jobb skapats i små och medelstora företag. Allt pekar på att det kommer att vara så även i framtiden. Den regering som inte förmår skapa goda villkor för små och medelstora företag har inte heller någon lösning på arbetslösheten. Vi kan nu konstatera att regeringen misslyckats med sitt viktigaste vallöfte, att minska utanförskapet. Särskilt bland Sveriges unga är det tydligt att antalet som står utanför arbetsmarknaden har ökat med regeringens politik. Den generella nedsättningen av arbetsgivaravgiften för unga som varit flaggskeppet i regeringens politik kan inte beskrivas som annat är ett stort magplask som stått skattebetalarna dyrt. Tunga instanser som Institutet för arbetsmarknads- och utbildningspolitisk utvärdering (IFAU) och Riksrevisionen har påtalat sänkningens dåliga träffsäkerhet. Reformen kostar över 16 miljarder kronor per år samtidigt som inga utvärderingar kunnat visa att det lett till ett enda nytt jobb. En god regering måste inte bara visa handlingskraft utan måste också kunna erkänna sina misstag och ompröva dåliga beslut. Det är dags att Fredrik Reinfeldt och Anders Borg nu erkänner att pengarna gör betydligt större nytta genom riktade insatser mot de ungdomar som faktiskt är arbetslösa. Miljöpartiet kommer i vår vårbudgetmotion presentera ett brett paket med förslag som sammantaget ger unga människor betydligt bättre möjligheter att komma in på arbetsmarknaden. Några av dem presenterar vi här i dag. Miljöpartiet tar ansvar där regeringen misslyckats. Vi antar utmaningen att utveckla de redskap som behövs för att ge Sveriges unga möjlighet att stå på egna ben. Per Bolund, ekonomiskpolitisk talesperson (MP)


Summary: Nytt MP-program för unga arbetslösa. Den moderatledda regeringen har misslyckats totalt med att få unga människor i arbete. Därför kommer Miljöpartiet i vårbudgetmotionen att presentera ett brett paket med förslag för att ge unga bättre möjligheter att komma in på arbetsmarknaden. Bland annat avsätter vi resurser som motsvarar cirka 15 000 traineeplatser i näringsliv och välfärd. På så sätt får arbetsgivare råd att låta en ung person gå bredvid en som är på väg att gå i pension och lära sig jobbet, skriver Per Bolund.

En vanlig vardag i Sverige är det 127 000 unga som varken går till skolan eller till ett arbete. Det är orimligt att en sådan stor andel av alla unga fråntas känslan av att vara behövda, bidra till samhället och möjligheten att visa vad de går för på arbetsmarknaden. Det är dags att summera snart sex år med den moderatledda regeringen och konstatera att den har misslyckats totalt med att få unga människor i arbete. Sedan regeringen tillträdde har antalet unga utan arbete ökat med 42 000 personer, vilket motsvarar en ökning med 50 procent. Till och med enskilda ministrar diskuterar nu öppet regeringens misslyckande. Frågan är när statsministern och finansministern ska vakna. För Miljöpartiet de gröna är ungdomsarbetslösheten en av de största utmaningar vi står inför. Det finns flera orsaker till att unga inte kommer in i arbetslivet. Ett avgörande problem är att många unga inte har den utbildning som arbetsmarknaden i dag kräver. Det är ett stort politiskt misslyckande att nästan vara fjärde elev i dag går ut gymnasiet utan fullständiga gymnasiebetyg. Skolan måste förstärkas så att dessa elever kan fångas upp och avsluta sina studier med betyg som för dem vidare till arbete eller utbildning. För de 120 000 unga som inte har någon avslutad gymnasieutbildning behövs särskilda satsningar. För denna grupp är möjligheten att läsa upp till fullständiga gymnasiebetyg avgörande i resan mot ett jobb. Miljöpartiet föreslog därför i höstas en satsning på 6 miljarder på skolan, komvux och högskola för att ge alla unga en chans till en god utbildning. En annan grupp unga utanför arbetsmarknaden har gymnasieutbildning eller högskoleutbildning, men saknar praktik och arbetslivserfarenhet. Från politiken behövs nu snabba och kraftfulla åtgärder för att göra unga människor anställningsbara och då är möjlighet till praktik, att få arbetslivserfarenhet och bygga upp egna kontaktnät av stor vikt. I Miljöpartiets vårbudgetmotion kommer vi därför att föreslå en mycket stor satsning på traineeplatser i näringslivet och välfärden. Genom en traineeplats ges unga möjligheten att skaffa sig den erfarenhet och kunskap som i slutändan leder fram till ett jobb. Reformen ger också arbetsgivarna ett verktyg att klara av den stora generationsväxling som kommer att ske de närmaste åren. Med traineeplatser får de råd att låta en ung person gå bredvid den som är på väg att gå i pension och lära sig jobbet. De arbetsgivare som öppnar för traineeprogram för unga kommer inte bara att få nya krafter i företaget utan även vara en del av lösningen på ett stort samhällsproblem. Vårt förslag är att arbetsgivarens lönekostnad sänks med 25 procent för arbetslösa under 26 år som får en traineeplats. För en ung långtidsarbetslös blir nedsättningen 50 procent. Tillsammans med förslaget i vår senaste budget om slopad arbetsgivaravgift för den som anställer en ung arbetslös ger detta mycket starka incitament för arbetsgivare att anställa arbetslösa ungdomar. Sammantaget kommer Miljöpartiet att avsätta resurser som motsvarar cirka 15 000 traineeplatser i näringsliv och välfärd för unga arbetslösa. Samtidigt som vi har en rekordstor ungdomsarbetslöshet har företag i Sverige svårt att hitta arbetskraft med rätt kompetens. För att bättre matcha de ungas kunskaper mot arbetsmarknadens efterfrågan föreslår vi en satsning som ger Arbetsförmedlingen större möjligheter än i dag att erbjuda korta arbetsmarknadsinriktade yrkesutbildningar för unga som gör dem anställningsbara. Det handlar om utbildningar till yrken där behovet att anställa i dag är stort, som lokförare, apotekstekniker eller VVS-projektör. Miljöpartiet föreslår 5 000 nya platser i yrkesutbildning och på yrkeshögskola för att möta detta behov. Det behövs också bättre förutsättningar för näringslivet att anställa. Genom att förbättra villkoren för små och medelstora företag kan vi ge större möjlighet för dessa företag att kunna och våga anställa unga. Studier visar att Sveriges småföretagare gärna vill anställa men att de hindras av brist på kompetent arbetskraft och av för höga kostnader. Genom vårt förslag om ett slopat sjuklöneansvar minskar småföretagarnas osäkerhet och ger dem större utrymme att nyanställa. Dessutom föreslår Miljöpartiet en sänkning av arbetsgivaravgifterna för de mindre företagen för att sänka trösklarna att anställa. De senaste decennierna har nio av tio nytillkomna jobb skapats i små och medelstora företag. Allt pekar på att det kommer att vara så även i framtiden. Den regering som inte förmår skapa goda villkor för små och medelstora företag har inte heller någon lösning på arbetslösheten. Vi kan nu konstatera att regeringen misslyckats med sitt viktigaste vallöfte, att minska utanförskapet. Särskilt bland Sveriges unga är det tydligt att antalet som står utanför arbetsmarknaden har ökat med regeringens politik. Den generella nedsättningen av arbetsgivaravgiften för unga som varit flaggskeppet i regeringens politik kan inte beskrivas som annat är ett stort magplask som stått skattebetalarna dyrt. Tunga instanser som Institutet för arbetsmarknads- och utbildningspolitisk utvärdering (IFAU ) och Riksrevisionen har påtalat sänkningens dåliga träffsäkerhet. Reformen kostar över 16 miljarder kronor per år samtidigt som inga utvärderingar kunnat visa att det lett till ett enda nytt jobb. En god regering måste inte bara visa handlingskraft utan måste också kunna erkänna sina misstag och ompröva dåliga beslut. Det är dags att Fredrik Reinfeldt och Anders Borg nu erkänner att pengarna gör betydligt större nytta genom riktade insatser mot de ungdomar som faktiskt är arbetslösa. Miljöpartiet kommer i vår vårbudgetmotion presentera ett brett paket med förslag som sammantaget ger unga människor betydligt bättre möjligheter att komma in på arbetsmarknaden. Några av dem presenterar vi här i dag. Miljöpartiet tar ansvar där regeringen misslyckats. Vi antar utmaningen att utveckla de redskap som behövs för att ge Sveriges unga möjlighet att stå på egna ben. Under snart sex år med den moderatledda regeringen har antalet unga utan arbete ökat med 42 000 personer. Till och med enskilda ministrar diskuterar nu öppet regeringens misslyckande. För Miljöpartiet är ungdomsarbetslösheten en av de största utmaningarna. Ett avgörande problem är att många unga inte har den utbildning som arbetsmarknaden i dag kräver. Ett annat är att många ungdomar saknar praktik och arbetslivserfarenhet. Därför föreslår Miljöpartiet i sin vårbudgetmotion en mycket stor satsning på traineeplatser i näringslivet och välfärden. Denna reform ger arbetsgivarna möjlighet att klara av den stora generationsväxling som är i antågande. De får råd att låta en ung person gå bredvid den som är på väg att pensioneras och lära sig jobbet. Det finns ett brett paket med förslag i vårbudgetmotionen som sammantaget ger unga betydligt bättre möjligheter att komma in på arbetsmarknaden – något som regeringen misslyckats med.


Nu bygger vi blå linjen till Nacka

Summary: Vi har träffat en överenskommelse om att ta ett historiskt steg för kollektivtrafiken i Stockholms län: att bygga ut tunnelbanans blå linje till Nacka. En förstudie kommer att inledas om en sträckning till Nacka Forum från Kungsträdgården via östra Södermalm, Hammarby sjöstad, Sickla och Järla sjö. Förstudien ska finansieras gemensamt av landstinget, Stockholm stad och Nacka kommun.

Stockholms län växer. Allt fler väljer att bo, arbeta eller vistas i vårt fantastiska län. Med det följer utmaningar – däribland en växande trängsel i kollektivtrafiken. De senaste åren har folkökningen accelererat. Dagens infrastrukturpolitik bygger därför på antaganden som inte längre stämmer. Vi måste nu bygga ett fungerande trafiksystem för ett län med tre miljoner invånare. En förbättrad kollektivtrafik i Stockholms län är av avgörande betydelse för att klara de viktigaste utmaningarna som Stockholms län och Sverige står inför: Arbetstillfällen, bostadsförsörjning och hållbarhet. Stockholms län är en tillväxtmotor. En stor del av de nya arbetstillfällen som skapas i Sverige tillkommer i länet. Detta innebär att länets bostadsförsörjning är viktig, även i ett nationellt perspektiv. I en allt tätare region blir bostadsbyggande mer och mer komplicerat. Utan en parallell utbyggnad av både bostäder och trafiksystem finns en risk att vi inte klarar att hålla uppe bostadsbyggandet eller att vi får bostadsområden med dålig tillgänglighet där vardags- och arbetslivet inte fungerar. Det riskerar att öka andelen arbetsresor med bil, vilket det inte finns utrymme för med denna snabba befolkningstillväxt som nu sker. En utbyggd kollektivtrafik är därför en nyckelfråga för att fler bra boendemiljöer ska kunna förverkligas. Redan i dag är länets kollektivtrafik hårt belastad på flera platser. Samtidigt är det viktigt att vi underlättar för människor att byta bilpendlande mot kollektivt resande. Kollektivtrafiken måste då kunna erbjuda arbetsresor som är snabba, bekväma och hållbara. Därför måste flaskhalsar i kollektivtrafiken byggas bort och nya, attraktiva trafiklösningar erbjudas. Ett växande Stockholm behöver en växande kollektivtrafik som kan ge plats åt såväl en ökad andel av befintliga trafikanter som alla nya stockholmare. Tunnelbanan har inte byggts ut under lång tid. Vi står inför ett behov av att knyta ihop ett växande län med nya spårlösningar, bland annat tunnelbana, som skapar nya och effektiva förbindelser mellan Stockholms stad och omgivande kommuner. I kommunerna runt Stockholm kan stora möjligheter för nya bostäder öppnas upp genom ny kollektivtrafik och dessa kommuner bör därför involveras i arbetet med ny infrastruktur för att bidra till att projekten blir kostnadseffektiva och löser de viktiga utmaningar som länet står inför. Vi har därför träffat en överenskommelse om att ta ett historiskt steg för en växande kollektivtrafik i Stockholms län genom en utbyggnad av tunnelbanans blå linje till Nacka. Överenskommelsen innebär att en förstudie inleds om en prioriterad sträckning till Nacka Forum från Kungsträdgården via östra Södermalm, Hammarby sjöstad, Sickla och Järla sjö. Förstudien finansieras gemensamt av landstinget, Stockholms stad och Nacka kommun. Även Värmdö kommun deltar i förstudien för att involvera alla perspektiv för en förbättring av kollektivtrafiken i länets ostsektor. En tunnelbaneutbyggnad till Nacka är ett viktigt projekt för en växande kollektivtrafik i länet. Både Nacka och Värmdö har haft och har en mycket stark befolknings- och resandeökning och detta område ges nu en ökad tillgång till en snabb och effektiv kollektivtrafik. Projektet kommer att ge betydande tidsvins-ter för resenärerna, göra det mer attraktivt att välja kollektivtrafiken och leda till miljövinster. Men framför allt beräknas projektet öppna möjligheter för nya bostäder åt 40 000 människor med tillgång till en mycket attraktiv kollektivtrafik. En helt ny förbindelse öppnas från Värmdö, Nacka och Hammarby sjöstad till T-centralen, vilket frigör utrymme vid Slussen för den busstrafik som fortsättningsvis blir kvar där. Avlastningen av Slussen och andra delar av tunnelbanenätet innebär att projektet har stor betydelse för hela länets trafiksystem. Det finns en bred enighet i Stockholms län kring behovet av en bättre kollektivtrafik. För att bygga vidare på denna enighet ska arbetet med förstudien följas av en politisk styrgrupp i syfte att säkra att arbetet sker långsiktigt och beaktar olika perspektiv. I denna styrgrupp ska landstinget, Stockholms stad, Nacka och Värmdö ingå. Även oppositionen ska beredas plats i styrgruppen. Det säger sig självt att mycket behöver undersökas och många frågetecken rätas ut kring olika detaljer i projektet. Det är en stor investering som berör många olika intressenter inklusive staten. Men en politisk överenskommelse finns nu på plats och det historiska arbetet med att förverkliga en tunnelbana till Nacka kan påbörjas. En utbyggnad av tunnelbanan till Nacka är en viktig investering, men inte den enda förbättring av kollektivtrafiken som länet behöver. För att klara bostadsförsörjningen och skapa ett hållbart resande krävs fler projekt för att knyta ihop länet. Tunnelbana till Nacka är en bra början. Christer G Wennerholm, trafiklandstingsråd (M) Birgitta Rydberg, landstingsråd (FP), gruppledare Stig Nyman, landstingsråd (KD), gruppledare Gustav Andersson, landstingsråd (C), gruppledare Erik Langby, kommunstyrelsens ordförande (M), Nacka kommun Sten Nordin, finansborgarråd (M), Stockholms stad Lars-Erik Alversjö, kommunstyrelsens ordförande (M), Värmdö kommun


Inga 3-stjärniga restauranger enligt Guide Michelin

Summary: Stockholm har nordens bästa restauranger. I alla fall om man ska tro årets Guide Michelin. Mathias Dahlgren Matsalen och Frantzén/Lindeberg i Stockholm bedöms som bäst med två stjärnor var, liksom förra året.

I dag offentliggjordes årets Guide Michelin. Landets bästa restauranger har utvärderats av hemliga inspektörer. En stjärna är lika med "exceptionellt bra restaurang i sin kategori". Två betyder att restaurangen är ”värd en omväg”. Tre stjärnor, som ingen restaurang ännu lyckats uppnå i Sverige innebär full pott: ”restaurangen är värd en resa i sig". Även förra året belönades Mathias Dahlgren matsalen och Frantzén/Lindeberg i Stockholm med två stjärnor var. Det gör Stockholm till den fortsatt enda nordiska staden med två stycken tvåstjärniga restauranger. Daniel Lindeberg är en av grundarna till Frantzén/Lindeberg. Han är nöjd med Guide Michelins bedömning. – Det känns jättebra, få tilldelas två stjärnor, säger han. När får ni tre stjärnor? – Det får Guide Michelin svara på. Det här betyget förändrar ingenting, vi kommer att fortsätta jobba på samma sätt som tidigare och utveckla verksamheten för vår egen skull. Mathias Dahlgren är grundare av Stockholms andra tvåstjärniga restaurang. – Det är jätteroligt att vi behåller vår status. Michelin är ett slags kvalitetskvitto, det ger en trygghet i det man gör, säger han. Vad krävs för tre stjärnor? – Jag tror absolut det är möjligt att driva en trestjärnig restaurang i Sverige. Michelin jobbar väldigt långsiktigt, jag tror bara att man måste ge det lite tid. Ytterligare åtta restauranger i Stockholm och Göteborg fick i år varsin stjärna. Restauranger belönade med en stjärna i Stockholm: Mathias Dahlgren Matbaren, Esperanto, Fredsgatan 12 och Lux Stockholm. Restauranger belönade med en stjärna i Göteborg: Thörnströms Kök, Kock & Vin, 28+ och Fond. Göteborg har i år en stjärna mindre, det beror på att restaurangen Basement, som förra året fanns med på Michelins lista har stängt. Inga nya svenska kök har tilldelats stjärnor från Guide Michelin.


”Skattefrågan för viktig för att parkeras i väntan på konsensus”

Summary: Om skattefrågorna parkeras i väntan på politisk konsensus, försämras Sveriges möjligheter att möta och ta till vara globaliseringens nya villkor. Allt kan inte ske omedelbart men det finns mycket att vinna om förändringsarbetet sker snabbt. En tumregel bör vara att först åtgärda de skatter som är mest skadliga för tillväxten, skriver Svenskt Näringslivs skattesakkunnige Krister Andersson i en replik.

Ropen på en ny stor skattereform hörs allt oftare, senast från LO och Saco på DN Debatt 11/3. Förhoppningarna att få enighet tycks dock vara något av en tulipanaros – åtråvärt men knappast möjligt i praktiken. En principdiskussion om skatter bör utgå från var resurserna har sitt ursprung. Framtidens skatter behöver därför utformas så att konkurrenskraften för svenska företag stärks. Det går att komma långt i förbättrat företagsklimat om generella skattesatser på arbets- och kapitalinkomster sänks. Men om skattefrågorna parkeras i väntan på politisk konsensus, försämras Sveriges möjligheter att möta och ta till vara globaliseringens nya villkor. Skatternas vällovliga syfte är att finansiera offentliga åtaganden. Samtidigt är det allom bekant att beskattning snedvrider och har skadliga effekter för ekonomin. Utformningen måste därför balansera för- och nackdelar. Flera slagkraftiga uttryck har myntats för att beskriva denna avvägning. Socialdemokraten och socialministern Gustav Möller brukar tillskrivas citatet att varje förslösad skattekrona är en stöld från svenska folket. Redan på 1600-talet lär den franske finansministern Jean-Baptiste Colbert ha liknat beskattningens konst vid att plocka en gås på mesta möjliga fjädrar under minsta möjliga väsen. En principdiskussion om skatter behöver utgå från var resurserna har sitt ursprung. Växande välstånd baseras i grund och botten på dynamiskt och framgångsrikt företagande. Där uppstår investeringar och jobb som genererar resurser. Vi lever i globaliseringens tidevarv där omvandlingen sker allt snabbare och konkurrensen ständigt tilltar. Därför behöver framtidens skatter utformas så att konkurrenskraften för svenska företag stärks. Då kan också välståndet i samhället fortsätta utvecklas. Skatternas betydelse för konkurrenskraften kastar delvis nytt ljus över bland annat principen om likformighet. För att främja företagande behövs goda villkor för aktivt och enskilt ägande av verksamheter i Sverige. Här diskrimineras dock svenskar i dag med väsentligt hårdare beskattning än motsvarande utländska ägare. Även andra skillnader i konkurrenstryck kan ställa frågan om likabehandling i perspektiv och innebära nya krav på skattesystemet. Den svenska kapitalskatten på normalt 30 procent är väsentligt högre än i omvärlden. Svenskt Näringsliv har låtit det välrenommerade institutet IBFD kartlägga 33 konkurrentländers kapitalbeskattning och fann att genomsnittet där var 17 procent. Konsultföretaget Ernst & Young har kommit till snarlika resultat i en helt färsk studie. Samtidigt har den svenska bolagsskattens tidigare försprång mot omvärlden ätits upp och dagens skattesats ligger numera till och med något över snittet i omvärlden. Skatternas betydelse för ägandet av företag, moderbolagens förläggning och därmed konsekvenserna för var forskning bedrivs och vilka underleverantörer som används, måste beaktas bättre i ett framtida skattesystem. När det gäller marginalskatter, särskilt på kvalificerad arbetskraft, står det klart att Sverige har världens högsta beskattningsnivå. Åtskilliga utredningar har pekat ut detta som mycket skadligt. Skattenivån har bland annat tvingat fram särskilda skattenedsättningar för utländska experter med regler som tyvärr inte heller på kort sikt fått någon tillfredsställande utformning. Dessutom har Sverige en hög arbetsgivaravgift, som även belastar inkomster över förmånstaken. Högsta totala marginalskatt är hela 67 procent. Det är allt annat än konkurrenskraftigt. Hela skatteområdet behöver god förutsebarhet, varför politisk enighet är eftersträvansvärt. Dessvärre tycks detta dock vara något av en tulipanaros – åtråvärt men knappast möjligt i praktiken. Problematiken illustreras väl av de fackliga kraven på höjd fastighetsskatt; detta är en av få frågor där politisk konsensus råder om att inte höja skatten. Viktigare att åtgärda är skatten på näringsfastigheter – en godtycklig och principstridig skatt på en enskild produktionsfaktor, som de facto innebär trippelbeskattning. Denna borde givetvis avskaffas men tyvärr saknas politisk enighet. Även fackliga krav på återinförd arvsskatt framstår som besynnerliga om enighet eftersträvas. Det var en socialdemokratisk regering som insåg hur skadlig skatten var för generationsskiften i företagen och som avskaffade skatten. De borgerliga regeringarna har instämt i detta. Den politiska kartan på skatteområdet har åtminstone hittills haft ganska klara skiljelinjer. De senaste 20 åren har konsensus i en större skattefråga knappast nåtts om något annat än nyss nämnda avskaffade fastighets- och arvsskatter. Parentetiskt kan noteras att även 1990-91 års reform hängde på en synnerligen skör tråd och var i slutänden bara en tvåpartiuppgörelse, låt vara med en part från vardera sidan om blockgränsen. Skattereformer diskuteras för närvarande intensivt i en rad länder. Den ekonomiska oron är fortfarande stor, medan den svenska statsfinansiella situationen är relativt gynnsam. Det är både möjligt och nödvändigt att genomföra förbättringar under nästa år för att främja investeringar och jobb. En rad konkreta skattefrågor behöver snara lösningar och får inte skjutas upp. Det går att komma långt i förbättrat företagsklimat om generella skattesatser på arbets- och kapitalinkomster sänks. Visst skulle en omläggning i riktning mot ökade inslag av konsumtionsskatt i stället för att beskatta inkomster, sparande och investeringar vara välkommet men det finns knappast förutsättningar för att nå politisk konsensus kring detta. Diskussioner om en skattereform riskerar i stället att bli en ursäkt för att förhala viktiga skatteförändringar. För att inte förlora tid måste man förmodligen ta sig an uppgiften lite grann som att äta en elefant; man får ta en bit i taget. Om skattefrågorna parkeras i väntan på politisk konsensus, försämras Sveriges möjligheter att möta och ta till vara globaliseringens nya villkor. Allt kan inte ske omedelbart men det finns mycket att vinna om förändringsarbetet sker snabbt. En tumregel bör vara att först åtgärda de skatter som är mest skadliga för tillväxten. Ett viktigt arbete pågår inom ramen för Företagsskattekommittén och förväntningarna på dess resultat är höga inom näringslivet. Sverige behöver åtgärda en rad skatter och ge bättre konkurrenskraft och förutsättningar för nya och växande verksamheter. Tillväxt, investeringar och jobb är nyckeln för fortsatt och utvecklat välstånd. Krister Andersson Näringslivets skattesakkunnige Svenskt Näringsliv