Summary: Professor i nationalekonomi: EU bör inte ställa upp med lån till Grekland, Irland och andra länder i kris. Billigare att låta dem skriva ned skulderna och i stället rädda bankerna.Vad finns det egentligen för ekonomiska argument för att EU och EMU ska rädda Grekland, Irland och andra länder med stora statsskulder? Vad skulle hända om vi inte ställde upp utan lät exempelvis Grekland ensidigt skriva ned sina skulder med 20–30 procent? Detta diskuteras konstigt nog inte alls i medierna. De två vanligaste argumenten för att hjälpa skuldländerna – att euron annars skulle falla, och att en massa banker skulle gå i konkurs – är båda ganska tvivelaktiga. Det bästa och billigaste sättet att hantera skuldkrisen är att staten på ett välordnat sätt tar över de banker som skulle drabbas av skuldnedskrivningen, skriver Mats Persson.

Alla nyhetsmedier ger stort utrymme åt de stora budgetunderskotten i Grekland, Irland, Spanien och Italien med flera EMU-länder. Och alla skribenter tycks vara eniga om att EU (eller EMU) måste gå in och ”rädda” dessa länder – för annars ... ja, vadå? Konstigt nog finns det ingen diskussion i pressen om vad som skulle hända om inte EU eller EMU gick in och räddade dessa länder. Och här betyder ”rädda” detsamma som att låna ut pengar till dem till en ränta som är lägre än den marknadens normala aktörer (banker och försäkringsbolag) skulle kräva med hänsyn till de risker som föreligger. Trots att det inte finns någon diskussion om vad som egentligen skulle hända om dessa länder inte får någon hjälp är åtminstone alla svenska medier eniga om att underskottsländerna måste ha hjälp. Och alla skribenter är eniga om att fördöma Tysklands Angela Merkel för att hon inte så gärna vill ställa upp med den hjälpen. Eftersom det rör sig om väldigt mycket pengar – hundratals miljarder kronor – är frånvaron av en allsidig diskussion ganska märklig. Mitt syfte med denna artikel är att försöka starta en sådan diskussion. Vad finns det egentligen för ekonomiska argument för att EU eller EMU ska låna ut pengar till de medlemsländer som inte har ordning på sina statsfinanser? Vad skulle hända om vi inte ställde upp, utan i värsta fall lät exempelvis Grekland göra en ensidig nedskrivning av sina skulder med kanske tjugo eller trettio procent? Observera att jag skriver ekonomiska argument. Det finns säkert en massa politiska skäl till att olika länder (till exempel Kina) vill låna ut pengar till Grekland eller de andra så kallade PIIGS-länderna (Portugal, Irland, Italien, Grekland, Spanien), men här ska vi alltså begränsa oss till de ekonomiska skälen. Det första argumentetman brukar få höra är att om något eller några av PIIGS-länderna skulle skriva ner sin statsskuld, så skulle detta leda till att euron faller på de internationella valutamarknaderna. Ett sådant scenario saknar dock stöd i ekonomisk teori. Nu kan naturligtvis en massa saker hända på valutamarknaderna som saknar stöd i ekonomisk teori, men om man argumenterar för att marknaden beter sig helt irrationellt skulle man ju lika gärna kunna argumentera för att en skuldnedskrivning skulle leda till att euron stiger. Nej, euron påverkas nog inte så mycket, varken uppåt eller nedåt, om ett eller ett par PIIGS-länder skriver ner sina skulder. Däremot kommer euron att falla om det finns anledning att tro att den europeiska centralbanken (ECB) börjar trycka sedlar i stor skala. Och det är just detta som skulle kunna hända om man går in och hjälper underskottsländerna. Därför skulle en sådan hjälp knappast rädda euron från att falla – snarare tvärtom. Men även om argumentet vore korrekt – vilket det alltså inte är – så kanske inte ett euro-fall vore helt fel i dagens konjunkturläge. Vad gäller Sverige behövs naturligtvis ingen konjunkturstimulans just nu (vår konjunktur är tillräckligt stark ändå) men i övriga Europa skulle det kanske inte vara helt fel med den draghjälp åt konjunkturen som en fallande euro skulle föra med sig. Det andra argumentetman ibland får höra är att om något PIIGS-land skulle skriva ner sina skulder, så skulle en rad europeiska banker, som lånat ut pengar åt PIIGS-länderna, gå i konkurs. Det kan ligga något i detta. Vissa banker har nog chansat och köpt grekiska statsobligationer med hög ränta, i stället för att köpa trygga och tråkiga tyska eller svenska obligationer med låg ränta. Men detta har varit en medveten risk. Om nu det risktagandet inte går hem – ska vi då rädda dessa bankers aktieägare genom att låna ut ”billiga” pengar till Grekland? Det finns många goda skäl för varför man inte bör låta banker gå i konkurs; erfarenheterna av alla problem som uppstod i världens betalningssystem när den amerikanska investmentbanken Lehman Brothers gick i konkurs 2008 talar sitt tydliga språk. Men om man nu vill rädda en bank – är det då verkligen effektivt att göra detta genom att subventionera låntagaren? Om man i stället bara skjuter till pengar till de banker som verkligen skulle riskera att gå i konkurs, så måste ju detta bli betydligt billigare för skattebetalarna än att skjuta till pengar till låntagaren. Om man stödjer låntagaren stödjer man ju alla typer av långivare – banker och försäkringsbolag, pensionsfonder och privatpersoner, systemviktiga och icke systemviktiga. Nej, för skattebetalarna vore det naturligtvis billigare om staten bara räddar bankerna från konkurs, och om man dessutom gör det på ett sådant sätt att man inte räddar dessa bankers aktieägare, utan bara den systemviktiga verksamheten. Ett välordnat övertagande av konkursmässiga banker på samma sätt som när svenska staten tog över Nordbanken under 1990-talets svenska bankkris – det är det bästa och billigaste sättet att hantera en skuldkris. Att subventionera låntagarna i stället för att bara rädda systemviktig bankverksamhet har två nackdelar, vilka sammantagna kan bli väldigt kostsamma. För det första signalerar man till låntagarna att det inte är så viktigt med budgetsanering; EMU ställer upp och hjälper om det skulle knipa. För det andra signalerar man till de internationella bankernas aktieägare att det inte är så farligt att satsa på riskabla statsobligationer; en sådan satsning har bara en uppsida och ingen nersida. EMU ställer upp och hjälper om det skulle knipa. De två vanligaste argumenten för att hjälpa skuldländer – att euron annars skulle falla, och att en massa banker skulle gå i konkurs – är alltså ganska tvivelaktiga. Det kanske finns andra argument för att hjälpa PIIGS-länderna, argument av politisk natur. Men ekonomiska argument är det ont om. Mats Persson professor i nationalekonomi vid Institutet för internationell ekonomi, Stockholms universitet, ledamot av Kungl Vetenskapsakademien och Nobelkommittén för Ekonomipriset


”Elever med läshandikapp diskrimineras i grundskolan”

Summary: Experter på läs- och skrivsvårigheter: Flertalet av Sveriges skolor bryter mot lagen eftersom de inte tillhandahåller hjälpmedel till dyslektiker.Trots alla datorer och andra hjälpmedel som finns – och trots att det i dag går att köpa ljudböcker i varje bokhandel – är det inte självklart att grundskoleelever med dyslexi/läs- och skrivsvårigheter får hjälp. Eftersom många inte får de rätta förutsättningarna för inlärning, tvingas de sitta av sin skoltid under psykiskt lidande. Det här är inte bara en katastrof för den enskilda eleven utan också ett samhällsekonomiskt slöseri. I en modern skola borde assisterande teknik vara en självklarhet. Att inte använda sådana hjälpmedel är diskriminering och ytterst en demokratifråga, skriver Helena Bross och Ulla Föhrer.

Kryp uppför trappan! Du får en rullstol när du kommer upp. Så skulle ingen säga till elever med rörelsehinder. Men för den som har ett läshandikapp är det ingen självklarhet att få hjälpmedel i grundskolan. Dyslexi/läs- och skrivsvårigheter är en funktionsnedsättning, men många elever får tillgång till hjälpmedel först på gymnasiet eller universitetet. Det är inte ovanligt att elever knäcks innan hjälpen kommer och många begåvade ungdomar med läsproblem når aldrig högre studier. Det är en katastrof för den enskilda eleven att inte få rätt förutsättningar att utvecklas. Men det är också ett samhällsekonomiskt slöseri att låta barn och ungdomar misslyckas i skolan. För gruppen med läs- och skrivsvårigheter finns mycket att göra. Att inte använda den kunskap och den långt utvecklade assisterande teknik som finns, är diskriminering. Vi vill här peka på några sätt att ”handikappanpassa” i skolan så att elever med dyslexi/läs- och skrivsvårigheter får en vettig chans. Barn som börjar skolan i dag har redan erfarenhet av datorer. Bokstavsinlärningen och den första skrivningen kan ske med hjälp av datorer. Då slipper barnen det krångliga momentet med att forma bokstäverna och kan helt koncentrera sig på hur bokstäverna ser ut och hur de låter. Texten blir klar och tydlig och med hjälp av talsyntes kan eleverna också lyssna på texten de skrivit. Det här arbetssättet stimulerar alla barn, men är till särskilt stor hjälp för elever med läs- och skrivsvårigheter. Att det är bra att lära sig använda ett tangentbord och rätt fingersättning visste man redan på 60-talet. Eve Malmqvist, professor emeritus i pedagogik, gjorde då försök där elever med dyslexi fick använda skrivmaskin. De förbättrade sin stavning och blev mer intresserade av att skriva. Efter några år i skolan förväntas alla elever kunna ta till sig ny kunskap genom att läsa. Många elever med dyslexi drabbas av så stora textmängder att det blir övermäktigt. Det är inte ovanligt att elever som fortfarande har stort behov av lästräning samtidigt förväntas klara av att läsa samma faktatexter som sina klasskamrater. De hamnar i ett moment 22 där de varken klarar texten eller har en chans att inhämta kunskaperna de behöver. För dem som vägrar ge upp kan läxläsningen uppta större delen av fritiden. Det finns elever med dyslexi som under tonårstiden avstår från normalt kompisumgänge för att i stället sitta instängda med skolböckerna. Trots att vi i dag kan gå in i varje bokhandel och köpa ljudböcker och trots att många vandrar omkring med mp3-spelare fulla med ljudfiler, är det fortfarande ovanligt att elever får sina läroböcker i inläst form. I Skollagen kap 2 står det ”I utbildning skall hänsyn tas till elever med särskilda behov” och i kap 3 ”Särskilt stöd skall ges till elever som har svårigheter i skolarbetet.” Man kan konstatera att flertalet av Sveriges skolor bryter mot Skollagen då de inte tillhandahåller inlästa läroböcker och annan assisterande teknik till dyslektiker. Skolan är fortfarande full av skriftliga prov. Eleverna ska läsa frågor och producera skriftliga svar med hjälp av papper och penna. Det är en situation som starkt missgynnar den som har svårt med läsning och skrivning. Det eleven får ner på papperet motsvarar inte alls de faktiska kunskaperna. Proven blir i stället en mätare av läs- och skrivsvårigheterna. Läraren tror att eleven inte kan något och den ungas självförtroende knäcks. Redan för hundra år sedan beskrev den engelske ögonläkaren Pringle Morgan i British Medical Journal en 14-årig pojke som inte ansågs underlägsen sina jämnåriga i något annat avseende än i läs- och skrivförmåga. Hans lärare menade till och med att om all undervisning och kunskapsredovisning vore muntlig skulle pojken vara bäst i klassen. Vi har tydligen inte kommit mycket längre i dag. Trots all modern teknik är det ännu inte självklart att elever med läs- och skrivsvårigheter får det stöd de behöver. I dag finns stora möjligheter att ge prov i annan form. Om provet finns i datorn kan eleven lyssna på frågorna med hjälp av talsyntes. Svaren skrivs sedan på datorn och eleven kan själv kontrollera stavningen med hjälp av stavningsprogram avsedda för dyslektiker. En elev med läsproblem får ofta svårt att visa vad den kan i matematik. Inför ett matteprov med både lästal och andra uppgifter väljer en elev med dyslexi ofta bort de tal som har mycket text. Tiden räcker inte till att både läsa allt och sedan lösa uppgifterna. Det är naturligtvis mycket frustrerande att inte få visa sina verkliga kunskaper. Men det går ju lätt att lösa om det är möjligt att lyssna på texten och om provtiden kan förlängas. Att föra anteckningar blir mer och mer aktuellt ju högre upp i skolåldern man kommer. Men för den som har läs- och skrivsvårigheter är det praktiskt taget en omöjlighet. Skriva och lyssna samtidigt är helt uteslutet. Att skriva av från tavlan är inte heller enkelt. Det ska gå fort och många ger upp, eftersom de bara hinner skriva fragmentariskt. Att till exempel behöva skriva av veckans engelska glosor från tavlan är helt förkastligt. Då kanske eleven med dyslexi stavar fel redan från början och sedan pluggar in ett felstavat ord. Lärare som förstår problematiken kan se till att elever med läs- och skrivproblem får tillgång till viktiga ord från tavlan. De kan mejlas eller överlämnas till eleven på usb-minne. Nu har en del skolor digitala skrivtavlor där det som antecknats kan sparas och återanvändas på olika sätt. I Läroplanen, Lpo 94, s 6, står det: ”Skolan har ett särskilt ansvar för de elever som av olika anledningar har svårigheter att nå målen för utbildningen. Därför kan utbildningen aldrig göras lika för alla.” På Skolverkets hemsida kan man läsa om skolans skyldighet att anpassa undervisningen till elever med funktionshinder. ”För en elev med dyslexi kan användningen av hjälpmedel som ordbehandlare, talsyntes, taligenkänningsprogram eller digital talbok vara ett sätt att anpassa undervisningen. För en elev som är rullstolsburen kan undervisningen i till exempel idrott och hälsa behöva anpassas.” Det senare anses nog i de flesta skolor vara en självklarhet, men anpassningen för barn och ungdomar med läshandikapp fungerar fortfarande dåligt. Elever med dyslexi/läs- och skrivsvårigheter tvingas i dag slösa bort värdefull tid i skolan. Många sitter av sin skoltid under psykiskt lidande, eftersom de inte ges de rätta förutsättningarna för inlärning. I en modern skola borde assisterande teknik vara en självklarhet. Både individen och samhället tjänar på att ge alla förutsättningar för utbildning. Att ha tillgång till det skrivna språket är en demokratifråga. Helena Bross lågstadielärare och författare med dyslexi Ulla Föhrer leg logoped, med dr hc


”Svenskt bistånd sponsrar kapprustning i södra Sudan”

Summary: Journalist och Sudanexpert: Sverige måste sluta underlätta den militära upprustningen i södra Sudan.Svenska skattebetalare har under decennier sponsrat väpnade konflikter i Afrika. Etiopien, Rwanda och Uganda är några aktuella exempel där svenska biståndspengar direkt eller indirekt har underlättat för regeringar att föra krig. Nu håller vi på att upprepa samma misstag i södra Sudan. Sverige och andra länder bidrar med bistånd till skolor, vägar, sjukvård med mera. Det kan tyckas berömvärt, men det betyder att regeringen i södra Sudan kan satsa sina oljepengar på vapenköp. Det är extremt illavarslande att den svenska regeringen utan betänkligheter ägnar sig åt detta. Den historiska skulden kan bli tung att bära, skriver Bengt Nilsson.

På söndag kommer folket i södra Sudan att rösta för självständighet. Sudan kommer att delas, en ny stat föds i Afrika. Sedan fredsavtalet mellan regeringen i Khartoum och gerillan SPLA i södern undertecknades 2005 har en regering installerats i den blivande huvudstaden Juba. Den får del av Sudans stora oljeinkomster. Det rör sig om väldigt mycket pengar. Nu pågår en intensiv kapprustning mellan de forna fienderna i landet. Det sker med hjälp av biståndspengar, bland annat svenska. En regering som vill skaffa sig legitimitet inför folket bör naturligtvis lägga nationens resurser på det som folket allra mest behöver. Sjukvård, skolor, vägar och sanitet. Allt detta saknas nämligen i södra Sudan. Men i en tyst överenskommelse har detta i stället överlåtits åt utländska biståndsgivare. Svenska Sida skriver på sin hemsida: ”Bland resultaten i södra Sudan kan nämnas rehabilitering av infrastruktur i Juba, bland annat ministeriebyggnader, vägar samt sjukhuset”. Vidare nämns utbildning av hälsovårdspersonal samt leverans av vacciner och skolutrustning. Vid första påseende kan detta kanske tyckas berömvärt. Men det finns en mörk baksida av denna biståndsgenerositet. Den betyder nämligen att regeringen kan satsa sina oljepengar på att köpa vapen. Fyrtio procent av södra Sudans budget går till ”säkerhet”, läs militär upprustning. Fyrtio procent! De senaste tre åren har regeringen i södra Sudan köpt vapen för motsvarande 18 miljarder kronor, enligt internationella observatörer. Det mesta kommer från länder i det forna Sovjetunionen. Det rör sig bland annat om stridsvagnar och attackhelikoptrar. Hur ser då krigshotet ut? Alla vet att Khartoumregeringen är olycklig över att behöva släppa ifrån sig kontroll över oljefälten, och detta kan utlösa strider. Men ett lika troligt krigsscenario i södra Sudan är att starka grupper som ställdes utanför fredsuppgörelsen och inte får sitta med vid köttgrytorna i Juba kommer att ta till vapen. Under inbördeskriget skapades en mängd milisgrupper som alla har sina särintressen att bevaka. Det svenska biståndet till Sudan uppgår till cirka en miljard kronor mellan åren 2008 och 2011. Sverige samarbetar med fem andra givarländer i det som kallas Joint Donor Team. Kontoret finns i staden Juba, längst ner i söder. Redan vid anblicken av byggnaden där 25 personer arbetar blir man fundersam över hur biståndspengarna används. Huset byggdes i Holland, fraktades med flyg till Juba och monterades på plats. Kostnad: 100 miljoner kronor. Michael Elmquist, chef för kontoret, håller med om att biståndet gör det möjligt för regeringen att rusta för krig, eftersom Sverige och andra biståndsgivare finansierar den grundläggande samhällsservicen. Men, tillägger han, detta är inget ovanligt. Tyvärr har han rätt i detta. Det svenska biståndet har en sorglig historia som finansiär av krig i Afrika. Svenska skattebetalare har under decennier sponsrat väpnade konflikter. Etiopien, Rwanda och Uganda är några aktuella exempel där biståndspengar direkt eller indirekt har underlättat för regeringen att föra krig. Nu håller vi på att upprepa samma misstag i södra Sudan, landet som ännu inte finns men som kommer att födas under 2011, kanske med blodiga strider som följd. Michael Elmquist i Juba, som administrerar svenska skattebetalares pengar där, medger att situationen i landet är prekär. ”Det kan gå snett”, säger han, ”och därför accepterar vi att regeringen (i södra Sudan, min anm.) upprätthåller en hög säkerhetsnivå.” Det är en intressant kommentar. Den är nämligen närmast identisk med det som Ian Lundin, dåvarande vd för Lundin Petroleum, sa till mig när jag intervjuade honom för några år sedan. De oljepengar Lundin bidrar med till regeringen i Khartoum går ju bland annat till vapenköp, påpekade jag. ”Visst, men en regering måste kunna försvara sitt land och upprätthålla lag och ordning”, svarade han. Jag tycker det är anmärkningsvärt att biståndsgivarna och vd:n för Lundin Petroleum gör exakt samma bedömning och försvarar sina bidrag till landets krigsbudget med identiska argument. För att bistånd ska fungera krävs det att givare och mottagare är överens om prioriteringarna för landets utveckling. I det här fallet vill givarna satsa på grundläggande samhällsservice, samtidigt som man tyst accepterar att regeringen i södra Sudan prioriterar helt annorlunda. Den rustar för krig. Det är ett skolexempel på det som i biståndssammanhang benämns fungibilitet. Så kallas det när en givare tar på sig kostnaden för de mest grundläggande behoven i mottagarlandet, och därmed gör det möjligt för mottagaren att använda sina egna pengar till exempelvis vapenköp. Att den svenska regeringen till synes utan betänkligheter ägnar sig åt detta är naturligtvis extremt illavarslande. Sverige måste sluta underlätta militär upprustning i Afrika. Nu skall en ny nation födas. Den styrs av det som tidigare var gerillan SPLA. Den var känd för sitt diktatoriska styre, sitt tvångsrekryterande av barnsoldater, sitt beroende av stöd från den afrostalinistiska regimen i Etiopien och fruktansvärda övergrepp mot civila i södra Sudan. De som nu leder södra Sudan fick sitt politiska tänkande format i ett 23 år långt och mycket hänsynslöst krig. Det finns anledning att vara mycket, mycket försiktig i umgänget med en sådan regering. Svenska skattebetalare bör inte acceptera att deras pengar används till att frigöra medel för vapenköp i södra Sudan. Den historiska skulden för detta kan bli tung att bära. BENGT NILSSON journalist och författare


Värt att betala för

Summary: Svenska högskoleutbildningar måste hålla så hög kvalitet att utländska studenter är beredda att betala för dem. Felet är inte att avgifter införs utan att för lite satsas på stipendier.

Utländska studenter är en tillgång, inte en finansiell belastning, hävdade den tidigare utrikesministern Jan Eliasson i går på DN Debatt. Tyvärr har han inte bara rätt utan också fel. Kunskapen har inget hemland och känner inga gränser. Att det finns människor med olika bakgrund och erfarenheter är självklart en tillgång för universitet och högskolor. Men att Sverige från och med höstterminen inför studieavgifter för utomeuropeiska studenter – eller mer formellt: för dem som inte kommer från EU, EES eller Schweiz – innebär inte att Sverige förvandlas från ett öppet land till ett slutet. Inte heller innebär det att något som varit gratis plötsligt blir mycket dyrt. Det har alltid varit dyrt att bedriva högre studier, såväl för svenska som utländska studenter. Den som studerar har levnadsomkostnader. En ännu större kostnad ligger i att tid som hade kunnat användas till yrkesarbete inte gör det. Att resa till Sverige för att bedriva högskolestudier var därför redan tidigare en stor satsning. Nu när en avgift för själva studieplatsen läggs ovanpå blir den ännu större, vilket kan avskräcka en del utländska studenter. Självklart blir det också omställningsproblem för högskolor som plötsligt får betydligt färre studenter. Men alternativet att Sverige som ett av få länder skulle ha hållit fast vid avgiftsfrihet för studenterna på den globala utbildningsmarknaden hade inte varit bättre. Det är en tydlig trend att antalet studenter som söker sig över nationsgränserna ökar. Inför höstterminen 2009 sökte 120 000 studenter från länder utanför EU/EES till högskoleutbildningar i Sverige. Avgiftsfrihet har tidigare varit det normala i Europa och är det alltjämt för studenter som flyttar inom EU. Länder som erbjuder de egna medborgarna avgiftsfrihet får inte göra undantag för andra EU-medborgare. Av studenter som inte omfattas av EU-rätten däremot har land efter land valt att börja ta betalt. Det finns två, delvis sammanhängande, skäl. Den första är att det verkligen är en finansiell belastning att ta emot stora grupper utländska studenter. Resurserna för högre utbildning är inte oändliga. Om allt fler studenter ska dela på samma summa urholkas med tiden kvaliteten på utbildningen. Det andra skälet att inte behålla avgiftsfriheten är att vi vill kunna konkurrera i kraft av hög kvalitet snarare än låga kostnader. Om utländska studenter betalar för sig kan intäkterna användas till förbättringar som gör svenska högskoleutbildningar mer internationellt konkurrenskraftiga. Men samtidigt som det finns goda skäl att införa avgifter gäller det att se upp så att trösklarna inte blir för höga. Det vi eftersträvar är ju inte en minskning av antalet utomeuropeiska studenter utan att de ska tillföra systemet resurser. Länder som tar ut avgifter brukar ha generösa stipendiesystem. Jan Eliasson ger inte hela bilden när han i sin artikel ifrågasätter varför man måste komma från ett av de länder som Sverige ger utvecklingsbistånd till för att kunna få stipendium. Systemet är nämligen tudelat. Från och med nästa år kommer inte bara 30 miljoner att gå till sökande från biståndsländer utan också 60 miljoner till andra ”särskilt kvalificerade tredjelandstudenter”. Ändå är det just här det finns fog för kritik. Summorna som går till stipendier är alldeles för snålt tilltagna. Om nivån inte kraftigt höjs är risken att Sverige går miste om utländska toppstudenter. Och då tappar vi en del av poängen med reformen, att svenska universitet och högskolor ska tillhöra världens mest attraktiva.


Här får unga sexförövare hjälp att sluta

Summary: En unik intervjustudie visar att tonårspojkar som gjort sig skyldiga till sexuella övergrepp nästan alltid har haft en mycket trasslig uppväxt. På Tunagår-den i Malmö arbetar personalen med en ny behandlingsmodell för denna grupp tonåringar.

Många av de tonårspojkar som begår sexuella övergrepp har själva blivit utsatta för psykiska, fysiska eller sexuella övergrepp. Det framgår av rapporten ”Det känns som jag inte har haft nåt riktigt liv än” som presenteras i dag av Statens institutionsstyrelse. Mellan 2002 och 2007 intervjuade psykologen Inga Tidefors sammanlagt 45 ungdomar som gjort sig skyldiga till våldtäkt eller andra sexualbrott när de var tonåringar. Hon är docent vid psykologiska institutionen på Göteborgs universitet, och arbetade under många år inom kriminalvården med vuxna som begått sexuella övergrepp. I samband med sina intervjuer fann Inga Tidefors flera riskfaktorer som påverkar varför en ung människa begår övergrepp. – Det är mycket slående hur utsatta de här ungdomarna har varit med en ofta mycket svår uppväxt. Enligt Inga Tidefors har samhället dåliga instrument för att uppfatta hur den här gruppen faktiskt mår och för att kunna hjälpa dem. Hon tycker också att forskningen på området har varit försummad sedan länge. I ett samtalsrum på Tunagården, en mil från Malmö, talar psykologen Susanne Durehed med några tonårspojkar som vistas på behandlingshemmet. De har alla begått sexuella övergrepp och är nu omhändertagna. Susanne Durehed berättar att det finns gemensamma drag hos pojkarna som kommer till Tunagården. De har svårt med sociala relationer och är ofta känslomässigt omogna – flertalet har fått klara sig väldigt mycket själva. – Nästan alla har en extremt låg kunskap om sex och samlevnad, om hur man ska bete sig. Ibland händer det att deras föräldrar bagatelliserar det som hänt, inte tar övergreppen på allvar. Sedan mars i fjol är Susanne Durehed avdelningschef på Tunagården. De nio tonårspojkar som bor på behandlingshemmet i dag får terapi, deltar i gruppsamtal och tar igen den skolundervisning de missat. Personalen på Tunagården använder en behandlingsmodell som bygger på ett program som kallas ROS, relation och samlevnad. Susanne Durehed har tidigare arbetat med modellen inom kriminalvården med vuxna sexbrottslingar – nu anpassas den för unga som begått sexuella övergrepp. Behandlingen börjar direkt och ungdomarna får under det första halvåret inte röra sig utom synhåll för personalen. Det tar lång tid innan de får besöka sina hem igen, och då först sedan en riskbedömning har ägt rum.På Tunagården är personalen – psykologer, socionomer och lärare – särskilt fokuserad på övergreppet och dess konsekvenser. Susanne Durehed talar om en ”övergreppsspecifik behandling” där terapi i grupp och individuellt är väldigt viktig. Pojkarna får också extra undervisning i sex och samlevnad samt lektioner i skolan. – Målet är att förändra pojkarnas beteende, och att de ska lära sig att tyda andra människor. Föreställa sig hur de tänker och känner för att kunna skapa fungerade sociala relationer, säger Susanne Durehed. Några veckor före jul kom en tonårspojke som tidigare varit på Tunagården på besök. Han ville berätta att det gick bra för honom och tacka för att han fått en ny chans. Inte förrän i början på 1990-talet började barn och ungdomar som begått sexuella övergrepp att uppmärksammas. Innan dess sopades problemen under matten. År 1999 blev Tunagården det första behandlingshemmet i Sverige att enbart ta emot unga pojkar som begått sexövergrepp. I den nya studie som Statens institutionsstyrelse presenterar i dag pekar Inga Tidefors på en rad faktorer som inte var för sig kan förklara varför en ung tonåring begår sexuella övergrepp. – Men om de samverkar tycks risken öka för att en pojke ska göra sig skyldig till sådana övergrepp. Inga Tidefors fann att tonårspojkar som begår sexuella övergrepp skiljer sig från jämnåriga på flera punkter. De är oftare placerade i fosterhem och deras föräldrar missbrukar ofta alkohol och narkotika. – Det visade sig också att betydligt fler pojkar i min undersökningsgrupp blivit utsatta för sexuella övergrepp än andra jämnåriga. Men sambanden är inte så enkla. Över hälften av pojkarnas som Inga Tidefors intervjuade har inte utsatts för sexuella övergrepp. – Det visar att den här frågan är komplex och att det därför är viktigt med fortsatta studier om de komplicerade orsakssambanden. Under de senaste åren har flera fall där mycket unga pojkar utsatt andra ungdomar för sexuella övergrepp väckt stort uppseende. Även många experter reagerar över pojkarnas ålder och har svårt att hitta förklaringar till deras beteende. Inga Tidefors skulle gärna följa upp vad som hänt med de pojkar och unga män hon intervjuat. – Hur ser deras liv ut nu? Har de blivit pappor? Hur har de påverkats av att som unga ha begått sexuella övergrepp? THOMAS Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34


”Tusentals ungdomar stängs ute från studier i Sverige”

Summary: Förre utrikesministern Jan Eliasson: Fel att avgiftsbelägga utländska studenter. De är en tillgång – inte en finansiell belastning.De höga avgifter som svenska universitet och högskolor från hösten 2011 kommer att ta ut av studenter utanför EU-området kommer att bli ett oöverstigligt hinder för tusentals ungdomar, främst från Asien, Latinamerika och Afrika. Genom detta – och utan någon egentlig debatt – tar Sverige ett steg bort från internationellt samarbete och kontakter med världen utanför Europa. Det är svårförståeligt. Sverige mister ett nätverk av Sverige-intresserade personer i en tid av växande ömsesidigt beroende. Vi måste göra om denna så kallade reform – eller åtminstone sänka avgifterna, skriver Jan Eliasson.

Om inte regering och riksdag gör något åt det kommer vi att se en drastisk minskning av studenter från världen utanför Europa vid våra svenska universitet och högskolor i september nästa år. Införandet av höga avgifter för studenter utanför EU-området kommer att bli ett oöverstigligt hinder för studier i Sverige för tusentals ungdomar, främst från Asien, Latinamerika och Afrika. Utan någon egentlig debatt tar Sverige ett steg bort från internationellt samarbete och kontakter med världen utanför Europa. Vi kommer att kraftigt minska vår internationella kontaktyta och mista ett nätverk av Sverige-intresserade personer i en tid av växande ömsesidigt beroende. När Danmark införde ett liknande system för tre år sedan tappade man cirka hälften av sina utomeuropeiska studenter. På mastersnivån förlorade man 80 procent av studenterna. Göteborgs universitet räknar med att tappa cirka 60 procent av de utomeuropeiska studenterna och kommer att behöva bygga upp en omfattande byråkrati för att hantera den nya situationen. Under de senaste två åren har jag varit gästprofessor vid Göteborgs och Uppsala universitet och då upplevt den vitaliserande inverkan på studiemiljön som de utländska studenterna haft. Verkligheten i Kina, Brasilien eller Uganda och andra delar av världen har kommit in i föreläsnings- och seminariesalarna. Vänskapsband har knutits mellan studenter med helt olika kulturell, etnisk eller religiös bakgrund. En del av de utländska studenterna kommer säkerligen att stanna kvar, i varje fall en tid, i Sverige. Men merparten återvänder till sina hemländer. Med sig har de då en svensk utbildning och kunskap om det svenska samhället. Många av dem ser sig som framtida ”ambassadörer” för Sverige när de återvänt hem. En svensk företagsledare sade mig att dessa studenter är en viktig rekryteringsbas för svenska dotterbolag eller representationskontor i utlandet. Vi har i Sverige inte heller tillräckligt uppmärksammat att det råder internationell konkurrens om utländska studenter. I USA är man bekymrad över att mängder av utländska studenter nu i stället väljer att studera i till exempel Australien, Nya Zeeland eller Kanada, där avgifterna är betydligt lägre och byråkratin mer flexibel. Dessa länder har insett att internationella studenter på sikt är en tillgång, inte en finansiell belastning. Den svenska inställningen framstår än mer svårförståelig när man betraktar storleken på de avgifter som kommer att tas ut hösten 2011 – cirka 100 000 kronor per läsår för en humanistisk eller samhällsvetenskaplig utbildning och uppemot 200 000 för en civilingenjör- eller läkarutbildning. En miljon kronor för en avslutad utbildning är astronomiska belopp också för oss svenskar. Det motsvarar vad många välrenommerade universitet i USA skulle ta ut. Hur stort hinder för studier i Sverige innebär då inte dessa kostnader för studenter från fattiga länder i Afrika, Asien eller Latinamerika? I min idealvärld skall alla studenter i Sverige studera på samma finansiella villkor. Jag blev själv min släkts förste student 1960 just därför att utbildning var fri och en rättighet för alla. Men finans- och utbildningsministrar liksom en riksdagsmajoritet i Sverige har kommit till slutsatsen att utbildning i Sverige i likhet med många andra länder i Europa skall avgiftsbeläggas för utländska studenter. Undantaget är att studenter från relativt välmående länder i Europa (EU-länderna plus Norge och Schweiz) fortsatt får studera på samma villkor som sina svenska kamrater beroende på de regler som råder inom den Europeiska Unionen. För att möjliggöra för studenter utanför Europa att studera i Sverige planeras nu ett stipendieprogram, inte minst för mindre bemedlade studenter. Detta är välkommet. Problemet med detta stipendieprogram är att det är helt otillräckligt (60–90 miljoner kronor). Det är dessutom främst avsett för studenter från de länder som Sveriges regering bestämt skall vara våra prioriterade samarbetspartner i den fattiga delen av världen. Mig förefaller det orimligt att enbart öppna denna möjlighet för ett begränsat antal studenter och därtill endast från Sveriges programländer. Det är väl ändå den enskilde studentens behov och kvalifikationer vi skall beakta, inte varifrån han eller hon kommer? Bäst vore om vi kunde göra om denna så kallade reform så snart som möjligt och då beakta vad den verkligen innebär för Sverige i internationaliseringens tid. Om detta inte är möjligt eller realistiskt är det angeläget och bråttom att sänka de avgifter som aviserats och genom extra medel kraftigt utvidga det stipendieprogram som nu planeras för Sveriges universitet och högskolor. Detta skulle öppna för fortsatt utbyte med världen utanför Europa. Dessutom skulle denna satsning utgöra en form av bistånd som utesluter korruption och felanvändning av biståndsmedel – utbildning av unga människor från den fattiga delen av världen. Jan Eliasson f d utrikesminister


Så kan striden om barnen vändas till samarbete

Summary: Tänk dig att vårdnadstvister inte längre avgörs i domstol. Föräldrar som skiljer sig och inte kan komma överens om var barnen ska bo får i stället professionell hjälp för att lösa sin inbördes konflikt.

Barns bästa är i de allra flesta fall lika med samarbetande föräldrar. Ändå leder omkring var tionde separation till att föräldrarna strider om barnen inför domstol. En juridisk vårdnadstvist är en process som skapar förlorare. Dess väsen är strid, dess följd hat och dess offer barn. Domstolen är fel arena för samtal om hur barnen ska ha det. Där är det omöjligt för de ytligt sett förbannade men i grunden förtvivlade föräldrarna att lösa sin konflikt. Där undermineras deras självförtroende, där saboteras deras framtida möjligheter att samverka. Där blir barnen vapen. Det är vanligt att den som förlorar vårdnaden blir bitter. Han eller hon är förödmjukad och vill inte längre samarbeta. Och den som vinner är inte heller inställd på att ge och ta. Sedan 1998 kan domstolarna döma till gemensam vårdnad mot den ena partens vilja. Rätten kan också bestämma att barnen ska bo växelvis hos båda föräldrarna även om den ena protesterar mot den ordningen. Meningen är att även ovilliga föräldrar ska förmås att samarbeta. Men det är inte särskilt troligt att en sådan dom leder till vänskap och god samverkan. Risken är stor att barnen år efter år tvingas att leva under terrorbalans i stället för fred. Mot denna bakgrund presenterar nu Insidan följande alternativa modell för konfliktlösning. Den är utformad i samarbete med Anna Singer, forskare i familjerätt och lektor i juridik vid Uppsala universitet, tidigare jurist på Bris (Barnens rätt i samhället), och Annika Rejmer, rättssociolog och familjeforskare vid Lunds universitet. Modellens utgångspunkt är att barn har rätt till två föräldrar. Den förutsätter därför gemensam vårdnad. Varje barn bör få behålla en nära kontakt med båda föräldrarna - såvida inte den ena är uppenbart olämplig eller rent av farlig för sitt barn. Om allvarliga missförhållanden som svåra drogproblem, psykisk sjukdom, grovt våld eller incest har förekommit inom familjen - då bör inte konflikten mellan föräldrarna behandlas inom ramen för denna modell. Då bör rättsväsendet ta över. Det är viktigt att barn inte tvingas leva med föräldrar som skadar dem. Men faktum är att även vanliga, goda föräldrar går vilse i vreden efter skilsmässan. De behöver hjälp. Så här blir det i framtiden om modellen införs: Lagen ändras. Det blir inte längre möjligt att som förr strida om vårdnaden inför domstol. De föräldrar som är så förbittrade på varandra att de inte längre vill ha gemensam vårdnad och inte kan enas om var barnen ska bo - de måste enligt den nya lagen vända sig till Byrån för barns bästa, en ny myndighet som finns i varje kommun. Där arbetar lämpliga, erfarna och psykologiskt välutbildade personer med mycket goda insikter i barns och föräldrars behov. En av dessa kloka människor blir kvinnans egen mentor och tränare i konsten att skilja sig utan att barnen far illa. En annan blir mannens. Byrån utser också genast en så kallad god man för barnen, en klok och kunnig man eller kvinna som undersöker deras situation och i första hand ser till deras behov. Den gode mannen har rätt att gripa in om inte föräldrarna klarar av att ordna det bra för barnen under den turbulenta tiden efter skilsmässan. Han eller hon kan i sådana fall bestämma var barnen ska bo till dess att konflikten är löst. Barnen måste få lugn och ro. De behöver också en fast punkt. Grundregeln är att de tills vidare får bo kvar i sitt invanda hem tillsammans med den förälder som bor kvar där. Om båda föräldrarna har flyttat bör de få bo hos den som bor närmast skolan och kompisarna. Självklart får barnen ofta umgås med den förälder som har flyttat. Och om de behöver professionell hjälp för att klara krisen ska de genast få komma till en av byråns psykologer. Om det är möjligt ska barnens gode man fatta sina beslut i nära samråd med både föräldrarna och barnen. Men om detta inte går - då bestämmer han eller hon själv, med barnens önskningar och behov längst fram i sinnet. De nyskilda får träffa var sin mentor till dess att förtroende och tillit uppstår, kanske en gång i veckan under ett halvår eller ännu längre. Dessa samtal fungerar som en stärkande och stabiliserande terapi där alla de svåra känslorna kan uttryckas och bearbetas. Det första målet för dessa träffar är att både mannen och kvinnan på var sitt håll vaskar fram kärnan i konflikten. Den handlar nämligen i ytterst få fall om barnen. Den gäller vanligtvis något helt annat. Många som skiljer sig har inte förmått att avsluta den havererade kärleksrelationen på ett bra sätt; kanske är både mannen och kvinnan i själva verket livrädda för att lämna varandra; gång på gång river de bort varandras sårskorpor för att behålla ett slags förtvivlad närhet; hellre en destruktiv kontakt än ingen alls. Kanske handlar det om svartsjuka och hämndbegär. Kanske väcktes outhärdliga känslor av maktlöshet och övergivenhet från barndomen i den enas inre när den andra meddelade att familjen skulle spricka. Eller också är det egentligen pengar eller egendomar de forna älskande strider om. Under alla förhållanden är det viktigt att de urskiljer, bearbetar och försöker lösa den verkliga konflikten utan att använda barnen som vapen mot varandra. Efter denna första tid av samtal bör både mannen och kvinnan ha blivit mindre rädda och misstänksamma. Båda har sänkt garden och börjat förstå vad fejden egentligen handlar om. I detta läge ställer byrån upp med rejäla resurser så att de verkligen kan lösa konflikten. Handlar den om pengar och ägande vidtar förhandlingar med stöd av en ekonomiskt kunnig jurist. Gäller den svåra känslor får den ena eller båda hjälp genom fortsatta stödsamtal eller psykoterapi. Båda har förhoppningsvis också börjat tänka på vad som faktiskt är bäst för barnen; nu är de mogna för prestigelösa samtal om var barnen ska bo. Om de i detta läge kan komma överens om en lösning som är bra för barnen - då får den gälla; då har arbetet vid Byrån för barns bästa lyckats. Men om de inte kan enas går arbetet in i nästa skede: beslutsfasen. Det beslut som ska fattas gäller inte den juridiska vårdnaden, den är även fortsättningsvis gemensam - om inte samtalen har avslöjat allvarliga missförhållanden inom familjen. I sådana fall måste rättsväsendet pröva frågan om vårdnaden. Men om inget sådant finns med i bilden är det nu dags för gruppen att avgöra var barnen ska bo. Kvinnan, mannen, deras två mentorer och barnens gode man inleder en serie möten. Det är gott om tid och alla får tala till punkt. Barnen får också vara med vid vissa möten. Deras vilja väger tungt för beslutet. Om de är 10-12 år eller äldre krävs mycket starka argument för att de inte ska få bo där de vill bo. Samtalen fortsätter tills alla känner sig förstådda. Sedan bestämmer de fem i gruppen tillsammans vad som ska gälla. Arbetet avslutas med att föräldrarna skriver på ett juridiskt bindande avtal enligt gruppens gemensamma beslut. Avtalet gäller i två år. Om föräldrarna under tiden vill ändra avtalet kan de i samförstånd skriva ett nytt. Då ska dock den gode mannen granska det nya avtalet med tanke på barnens intresse och godkänna det innan det blir giltigt. I vissa fall får barnen bo växelvis hos båda föräldrarna. Men en sådan lösning förutsätter att mamman och pappan verkligen kan och vill samarbeta i vardagen. Andra barn mår bättre av att bo hos den ena och umgås med den andra. Då måste givetvis den förälder hos vilken barnen bor få bestämma i praktiska frågor som rör vardagen. Men de stora linjerna i barnens liv ska föräldrarna komma överens om, och det juridiska ansvaret för barnen bär de gemensamt. Men vad händer om de fem i gruppen trots stora ansträngningar inte kan enas? Då avgörs det hela genom omröstning. Vad sker då om den ena eller båda föräldrarna känner sig orättvist behandlade eller överkörda av byråns experter? Ja, då får en domstol granska gruppens beslut. Det är viktigt med tanke på rättssäkerheten att denna möjlighet finns. Både föräldrarna och barnen kan begära överprövning av gruppens beslut i domstol. Domstolen undersöker då om någons rätt har kränkts eller om något viktigt har förbigåtts. Om det är så - då ger domstolen byrån order att ta upp fallet igen; gruppen måste hitta en ny lösning enligt domstolens synpunkter. Men om domstolen anser att detta inte behövs - då gäller gruppens tidigare beslut i två år. Hur blir det om någon av föräldrarna från början helt enkelt vägrar att komma till samtalen på Byrån för barns bästa? I så fall avstår han eller hon från sin möjlighet att påverka beslutet om var barnen ska bo. Det fattas då av en grupp som består av den andra föräldern, hans eller hennes mentor samt barnens gode man. Även detta beslut kan överprövas. Men om inte domstolen anser att någons rätt har kränkts - då gäller gruppens beslut. Först efter två år är det åter möjligt att begära nya samtal om en ny lösning. Den förälder som inte deltog i samtalen kan dock få träffa sin mentor tidigare än så. Och hur blir det om något oförutsett händer som innebär en stor förändring för barnen eller föräldrarna? Då ska byrån ta upp saken igen för att hitta en ny lösning. Varje beslut vid Byrån för barns bästa ska utvärderas efter två år. Då träffas de fem i gruppen igen. Om både föräldrarna och barnen då förklarar sig nöjda är byråns arbete avslutat. Men om konflikter eller missförhållanden kvarstår vidtar nya samtal och eventuellt ett nytt beslut om hur barnen ska ha det. Ett barn eller en förälder kan också begära byråns hjälp om umgänget inte fungerar. Båda föräldrarna är skyldiga att komma om byrån kallar till sådana samtal. Det ska inte längre vara möjligt att utan vidare abdikera från sitt föräldraskap eller sabotera den andra förälderns umgänge med barnen. Alla samtal är gratis för föräldrarna. Det är samhället som betalar. De skattepengar som går åt är väl använda. Byrån för barns bästa kan kanske till och med ge en samhällsekonomisk vinst. Vuxna som gräver ner sig i en konflikt och mår psykiskt illa arbetar dåligt och sjukskriver sig ofta. Barn vars föräldrar hatar varandra lever i en känslomässig atmosfär som kan vara mycket skadlig. I värsta fall far de så illa att de börjar missbruka droger och blir kriminella, och då hamnar de i en ond spiral som är både förödande för dem själva och dyr för samhället. Dessutom bortfaller kostnaden för många rättsliga vårdnadstvister. Så skulle det alltså gå till om denna modell infördes i Sverige. Den skulle dramatiskt öka chansen att de viktiga beslut som måste fattas efter svåra separationer leder till barnens bästa. Det anser både rättssociologen Annika Rejmer och juristen Anna Singer. - Inom den ordning som nu gäller erbjuds inte föräldrar med en svår konflikt någon möjlighet till verklig konfliktlösning - den rättsliga processen snarare fördjupar striden. Detta är ett stort problem för många barn. Det är inte ovanligt att de lägger ner en så väldig energi på att förhindra bråk och medla mellan föräldrarna att deras egen personliga utveckling avstannar, säger Annika Rejmer. Visst finns det problem med en modell av detta slag. Den innebär till exempel att samhället lägger sig i familjernas inre liv på ett sätt som vissa föräldrar kan uppfatta som integritetskränkande. Samhället tar också mindre hänsyn till de vuxnas intressen - till förmån för barnens. Men både Annika Rejmer och Anna Singer anser att fördelarna överväger starkt. - Jag tror att nio av tio par som med dagens system hamnar i rättsliga vårdnadstvister skulle komma överens om barnen och lära sig att samarbeta om de fick detta rejäla stöd. Alla föräldrar har en grundläggande vilja att göra vad som är bäst för deras barn. Och denna goda vilja lyfts fram med denna modell, säger Anna Singer.


Lönsamt att bygga nytt i Stockholm

I storstadsregionerna lönar det sig att bygga nytt. På mindre orter och i glesbygden är det bättre att köpa ett begagnat hus. Åtminstone enligt värdemätaren Tobin q som Institutet för bostads- och urbanforskning använder. - Vi gör jämförelsen för att se hur priserna förändras över tiden och för att se hur heta de lokala marknaderna är. I attraktiva lägen ska man bygga nytt, där kan man vara säker på att få igen kostnaden om man säljer, säger Bengt Turner, professor i nationalekonomi vid Institutet för bostads- och urbanforskning i Gävle. Lönsamhetsmåttet Tobin q utgår ifrån indextalet 1 och bygger på överlåtelsestatistik, det vill säga vilket pris de begagnade husen sålts för, samt byggkostnader för de nya husen regionalt. I en kommun med index 1,0 är det lika lönsamt att bygga nytt som att köpa ett begagnat hus med motsvarande standard. Ju högre tal desto lönsammare att bygga nytt. Lägre tal - satsa på begagnat. Inte oväntat hamnar Stockholmskommunerna Danderyd (2,66), Solna (2,64), Sundbyberg (2,47), Lidingö (2,42), Vaxholm (2,13) och Nacka (2,12) i topp i senaste kvartalsmätningen. Göteborg, Malmö och Uppsala ligger också över ettan medan Norsjö, Åsele (0,22), Jokkmokk, Bjurholm och Ragunda (0,23) står för bottennoteringarna. - Du kan köpa fyra gamla hus i Norsjö för samma pris som det kostar att bygga ett nytt där. Ett begagnat hus i Stockholm kostar tio gånger så mycket som i Norsjö, men om man har en tomt i Stockholm och bygger nytt gör man en bra affär, säger Bengt Turner. Trots bristen på tomter i storstadsregionen byggdes 12.000 nya hus i Stockholm 1999. Priserna i de heta områdena har gått stadigt uppåt de senaste åren. Men Bengt Turner tror att storstadspriserna snart kommer sätta sig. - Om lågkonjunkturen blir djupare så vänder bostadspriserna neråt eller planar ut. Det gäller både tomter och hus, säger han. Uppdelningen mellan mer eller mindre attraktiva lägen har lett till en drastisk uppsortering av folk med låga och höga inkomster. Den uppdelningen kommer hålla i sig, tror Bengt Turner. Enligt Statistiska Centralbyrån sjönk priserna på småhus med fyra procent under september jämfört med augusti. Jämfört med samma period förra året har priserna ökat. Allra mest i Uppsala (12 procent) och Gotlands län (11 procent) men även i Stockholms, Jönköpings, Blekinge, Västmanlands och Jämtlands län (8-9 procent).


Sverige sätter färg på Chile

Summary: Än är katedralen målad i lysande orange och lila. Men trähusen på ön Chiloé förstörs av regnandet. Det ska svensk rödfärg avhjälpa.

När den chilenska ön Chiloés kulturarv ska räddas kommer hjälpen från Sverige. Unika trähus och kyrkor bevaras tack vare falu rödfärg. Chiloé är ett latinamerikanskt Gotland. Den 18 mil långa ön är berömd för sina 150 träkyrkor och längor av "palafitos". De små pittoreska husen är byggda på höga styltor i vattenbrynet och båtar kan ankra vid bakdörren vid stigande tidvatten. Chiloé är också känt för dåligt väder och den gamla träbebyggelsen har tagit svår skada av ihärdigt regnande och hårda vindar från Stilla havet. På senare år har renoveringsbehovet blivit akut. Av en slump tog Jan Ekstedt från Institutet för träteknisk forskning i Stockholm med sig en rödmålad träbit till Chile i mitten på 1990-talet. Det blev startskottet för samarbetet mellan byggnadsminnesvårdarna på Chiloé och Falu rödfärg. Den svenska färgen har visat sig vara väldigt tålig i det utsatta klimatet. I dag är ett 50-tal palafitos målade med Falu rödfärg och nu står sannolikt några av av de karaktäristiska kyrkorna på tur. Minsta lilla by har en egen kyrka och de äldsta är från 1700-talet. I december 2000 placerades de på FN:s världsarvslista. Ett problem är att få chilenarna att vänja sig vid den svenska färgens stillsamma nyanser. Även om himlen ofta går i grått är Chiloé en färgsprakande ö. Befolkningen är van att måla sina hus i starka, glada färger. I palafitoslängorna ligger turkosa hus vägg i vägg med knallgröna och gula bostäder. Det samma gäller kyrkorna. Den största, katedralen i huvudstaden Castro, är målad i orange och lila och ser ut som en jättelik marsipanbakelse. Katedralen är från 1906 men Kristusstatyn inne i kyrkan är flera hundra år äldre. Det är en av de originalstatyer som de spanska erövrarna hade med sig på 1500-talet och 1600-talet. I samband med koloniseringen räckte Kristusstatyerna inte till. De flyttade runt mellan kyrkorna, nedpackade i kistliknande boxar. För att få plats sågades de utsträckta armarna av. Castro är en lantligt trevlig stad, omgiven av vatten. Ett av de de mest iögonfallande husen är hotell Unicorni Azul. Detta kråkslott i illskärt och rött med blått plåttak klättrar uppför en kulle. Vårt rum ligger högt och har balkong med havsutsikt. Ett underbart ställe att sitta och läsa på och vi passar på mellan skurarna. Det ihärdiga regnandet på Chiloé är väldokumenterat. Både författaren Bruce Chatwin och vetenskapsmannen Charles Darwin har ondgjort sig över vädret i sina böcker. "En vecka med vackert väder är något otroligt", skrev Charles Darwin när han på 1890-talet besökte Chiloé. Trots blötan är ön ett populärt turistmål och många av besökarna tillhör den unga ryggsäcksgenerationen. Stora grupper av unga män med hästsvans och gitarr på ryggen står vid vägkanterna och hoppas på lift till nästa lilla by. Det bästa med Chiloé är maten. Paradrätten heter curanto och det är en smakupplevelse svår att glömma. Anrättningen serveras i långa mörka träfat och består av kyckling, stark korv, potatis och en vetedumpling under ett berg av snäckor och musslor stora som spädbarn. Smakerna har fått blanda sig under långsam tillagning och till och med potatisen är sensationellt god. Allra bäst smakar curanton på restaurang Octavio som ligger på styltor i vattnet. Utsikten är perfekt. Solen är på väg att gå ned och fiskebåtarna ankrar för kvällen. Båtarna är inhöljda i dimslöjor och ser nästan overkliga ut. Det är inte svårt att förstå att mytologi och tron på tomtar och troll fortfarande är stark på Chiloé. - Kände du dig iaktagen där inne, frågar guiden Sergio nästa dag efter en promenad i den täta och spöklika skogen i Chiloés nationalpark. Sergio besöker skogen varje dag och ibland känner han närvaron av osynliga väsen. Han berättar att hans mammas moster är övertygad om att vitlök botade hennes bröstcancer. Det är framför allt den äldre generationen som tror på det ockulta. Det pratas om älvor som dansar nakna på stränderna och förleder sjömän, om ett skepp med enbenta häxor ombord. Följer någon efter skeppet förvandlas det till en klippa eller en trästock. En central figur är en elak dvärg som förför unga kvinnor. Än i dag kan oönskade graviditeter betraktas som hans verk. Den levande mytologin är en av förklaringarna till att befolkningen på Chiloé betraktas som lite korkad i resten av Chile. Fakta/Chiloé Resa dit: Flyg från Sverige till Chiles huvudstad Santiago kostar från 8.000 kronor. Från Santiago till Puerto Montt går det flyg, buss och nattåg. Sista biten från Puerto Montt till Castro på Chiloé tar tre timmar med buss och bilfärja. Resa runt: Från Castro utgår flera dagsutflykter till kyrkor, pittoreska byar och den vildvuxna nationalparken på öns västa sida. Det går också att åka båt till andra öar i skärgården mellan Chiloé och fastlandet. Räkna inte med att guiderna talar andra språk än spanska. För den som vill resa runt på egen hand finns massor av lokalbussar. Shopping: Ingen lämnar Chiloé utan en handstickad tröja. De säljs bland annat på marknaden i Castro och kostar mellan 100 och 200 kronor. De vackra träskålarna är också svåra att motstå. Övrigt: Tänk inte ens på att åka till Chiloé utan regnställ. Kyrkorna på Chiloé är ett av Chiles världsarv.


Vinterväg till Bergen genom berg

Summary: Världens längsta biltunnel, den 2,5 mil långa Lærdalstunneln, invigdes för en månad sedan. Den gör det möjligt att åka bil mellan Oslo och Norges andra stad Bergen även mitt i vintern.

Efter en halvmils körning syns ett intensivt blått ljus på avstånd. Är vi redan på väg ut ur tunneln, ut i friska luften? Nej, än är det långt kvar till dagsljuset. Den nya norska Lærdalstunneln, invigd av kung Harald för drygt en månad sedan, är med sina 24,5 kilometer världens längsta biltunnel. Den slår den tidigare ettan, schweiziska S:t Gotthards-tunneln, med hela 7,5 kilometer. För första gången får Norge också en vinteröppen bilväg mellan huvudstaden Oslo och landets andra stad Bergen. Vi har mer än 30 mils körning på E 16 från Oslo bakom oss. Vägen har passerat den berömda stavkyrkan i Borgund och strukit förbi små gårdar som säljer egentillverkad getost, den har gått över blåsiga vidder och genom trånga dalar där iskalla fjällbäckar kastar sig utför sluttningarna. På sina håll har fjällväggarna skjutit ut över den smala vägen så långt att "høgare vogn må køyre centrisk", som det står på varningsskyltarna. Nu stannar vi i det blå ljuset, i det första av tre stora bergrum som delar upp rekordtunneln i fyra avsnitt. Berghallarna är så stora att en buss eller lastbil lätt kan vända här. Tak och väggar är läckert blå, ner mot vägbanan övergår ljuset i gult. Meningen är att färgerna ska leda tankarna till ett gryningsljus, även om många tycker att färg och rum ger ett rätt isigt och iglooaktigt intryck. Men det är tydligt att bergsalarna fascinerar. Någon har talat om dem som fjällets katedraler. Och möjligen var det sådana associationer som för ett par veckor sedan fick ett ungt lärarpar att gifta sig i en av berghallarna. Fast mest av allt har de blå salarna kommit till för att bryta monotonin för bilförarna. Att köra två och en halv mil i en tunnel är något av det mest enahanda som finns; det är kilometer efter kilometer med en streckad mittlinje och skrovliga bergväggar som underhållning. Bergrummen ska skapa omväxling, pigga upp och därmed öka säkerheten, är det meningen. Av samma skäl går tunneln inte spikrakt genom berget, utan i mjuka svängar och böjar. Norska vägmyndigheter har försett Lærdalstunneln med all den senaste säkerhetsteknik och -utrustning som finns. Men många känner ändå olust inför en lång tunnelfärd, inte minst efter de senaste årens dödliga tunnelolyckor i Europa. Över 200 människor har sedan i mars 1999 omkommit vid olyckor i Mont Blanc-tunneln mellan Frankrike och Italien, i Tauern i Österrike, och nu senast i tågtunneln i österrikiska Kaprun. Samma dag som Lærdalstunneln invigdes började det ryka ur en fläkt på en buss som befann sig i tunneln. Röken hejdades snart och bussen kunde fortsätta, men händelsen fick stor uppmärksamhet och spädde på obehaget hos många. Kanske ska man inte heller tänka alltför mycket på att man har 1.400 meter fjäll ovanför sig när man susar fram genom Lærdalstunneln. En färsk opinionsmätning visar för övrigt att var fjärde norrman är rädd för att åka in i en lång tunnel. Rekordtunneln innebär en revolution för alla som vintertid kör bil mellan Oslo och Bergen, men mest betyder den förstås för lokalbefolkningen. Småorterna Lærdal och Aurland, med vardera 2.000 invånare, ligger vid var sin tunnelmynning. Tidigare var man tvungen att åka en slingrig fjällväg mellan de båda samhällena - men vägen var stängd på vintern. Alternativet var en tretimmars färjeförbindelse - om vädret inte var alltför tufft. Nu tar resan mellan grannorterna 20 minuter - oavsett väder. - Äntligen är det enkelt att hälsa på bekanta, säger Helga Skarsbø som bor granne med tunneln. Hon är pensionär och vet hur besvärligt det kan vara med kommunikationerna vintertid i den här delen av Norge. På turistmyndigheterna i trakten gnuggar man också händerna. Lærdal och Aurland ligger vid utstickare till den vackra Sognefjorden, Norges längsta fjord. I närheten finns också flera historiska stavkyrkor, liksom den spektakulära Flåmbanan, en järnväg som klättrar djärvt i det branta fjällandskapet. Nu hoppas man att tunneln ska bli ytterligare en attraktion, och att åtminstone en del av tunnelturisterna ska övernatta. När Lærdalstunneln äntligen tar slut möter snart en ny tunnel, och sedan ännu en och ännu en innan det är dags för Gudvangstunneln som med sina 11,4 kilometer är den sjätte längsta i världen. Vägsträckan är ett eldorado för tunnelfantaster - och rena skräcken för tunnelhatare. Av fem mils körning går fyra i tunnlar. När vi till slut kommer ut ur Gudvangstunneln möter åter ett dånande vackert fjällandskap. Framför oss reser sig snöklädda bergstoppar. Till höger speglar sig solen i Nærøyfjordens vatten. Det är 146 kilometer kvar till Bergen. Fakta/Lærdalstunneln Längd: 24,5 kilometer. Kostnad: 1,1 miljarder kronor (40.000 kr/meter). Byggtid: 1995-2000. Vändplatser: 15 stycken, därav 3 stora berghallar. Trafik: I genomsnitt 1.000 fordon per dygn. Övrigt 1: Drygt 200.000 upp till 5 meter långa stålbultar har borrats in i väggarna för att bemästra tryck och spänningar i bergsmassivet. Övrigt 2: Mer än 35.000 kubikmeter betong har sprutats på tunnelns buckliga väggar.


Berusande goda bubblor till festen

Summary: Champagne kan vara förföriskt gott - och fruktansvärt dyrt. Men lagom till nyår finns också mousserande lågprisalternativ som aldrig tidigare varit så bra som nu

Nio år av tio är champagne ett vin som saknar konkurrens. Skälet är en kombination av kvalitet, pris och status. Framställningen är lång, omständlig och dyrbar. Att göra ett lika bra vin kostar lika mycket och följden blir ett som oftast är lika dyrt. I valet mellan originalet och kopian väljer de allra flesta äkta vara. Inte för att det är godare, utan för att det är finare. Ändå är det inte hela sanningen. En god champagne har nämligen helt egna egenskaper. Hemligheten handlar både om råvara, jordmån och framställning: I ena hörnet har vi druvans frukt, i den andra den krita som är unik för området och i den tredje en jästig brödton av den andra jäsningen i flaska. Det är då kolsyran bildas och ju längre vinet lagras med sin jäst, desto finare blir bubblorna och desto mer integrerade blir de olika egenskaperna. Problemet är bara att Champagne ligger i ett område nära gränsen för de lågtryck som regelbundet drar in över Sverige och gör livet surt för oss. Knappast någonstans är skillnaden mellan ett gott år och en katastrof lika dramatisk som här. Läget kan förvisso synas bättre än förr: dels har klimatet det senaste decenniet blivit varmare än i mannaminne, dels är det numera lättare att förutspå vädret med hjälp av nätets alla vädersajter. Men riskerna är ändå stora. Det är heller inte så att den sommar och höst som vi tycker är bra är den bästa för champag-nen. När druvorna mognar ökar sockerhalten, samtidigt som syrorna dalar. Följden blir då alkoholrikare viner utan bett och skärpa. Bit i en citron och känn hur saliven rinner till! Där har du skälet till att champagne omgående väcker aptit på mer, både mat och dryck. Lägg därtill bubblorna, det vill säga kolsyran som letar sig rakt ut i blodomloppet och ger hela kroppen en pirrande känsla. I samma sekund som bubblorna stiger, försvinner det ena problemet efter det andra. Nog är champagne berusande, men inte bara på grund av alkoholen. Och så har vi kritan. För mig som är skåning är skillnaden mellan min barndoms grundvatten och Stockholms kranvatten påtaglig. Det första rinner genom kalksten och sand, det andra hämtas ur Mälaren. Båda är goda, men det första är mer svalkande. Stockholms vatten smakar sött i förhållande till det jag växte upp med. Likadant är det med champagnen. Allt sammantaget blir denna dryck en vidunderlig kombination av syra och svalka. I jord, druva och jäst finns allt det som gör champagne till det mest aptitretande, det mest festliga vin som över huvud taget existerar. Så långt är allt gott, men också teori. Uppfylls inte treenigheten, så blir champagne inte mer märkvärdigt än ett glas mousserande vin. Och det var precis vad som hände vid årets stora bubbelprovning inför den stundande nyårskvällens champagnegalopp: I de flesta standardchampagner som nu bubblar på Systemet är mineraltonen mer jordig, det vill säga besk. Samtidigt är fruktsyran mer kartig än äpplig och brödigheten i de flesta fall frånvarande. Det märks att Champagne haft en del mediokra skördar som nu utgör basen i den årgångslösa skumpan. Därav kan i en del fall också misstänkas att vinhusen ökat på den lilla sockerdosagen i flaskan för att dölja en störande beska. Då blir avståndet till cava, franciacorta och de andra mousserande uppkomlingarna inte lika stort som prisskillnaden. Vi fick ge oss ända till det, efter Systembolagets mutskandal, så beryktade beställningssortimentet, för att hitta en champagne som ger den rätta smaksensationen till överkomligt pris. Två årgångslösa toppviner hittar vi i Comte Audoin de Dampierre Cuvée des Ambassadeurs (nr 87313, 219 kr) och den matigt fullsmockade Mailly Grand Cru Blanc de Noirs (nr 86916, 259 kr). Tyvärr lär dessa flaskor inte räcka långt när klockan klämtar om tio dagar, om du ens hinner få dem levererade med Systembolagets snigelpost. Lägg i så fall din order redan i dag. Det bästa rådet blir därför i år något jag själv aldrig trodde att jag utan hyckleri skulle säga: köp ett vanligt mousserande till tolvslagets fyrverkeri! Poängen är nämligen uppenbar. Det du sparar in på midnattsskumpan kan du i stället satsa på en lyxchampagne till festmåltiden. Då är både smak och uppmärksamhet på topp. Inget vin är så aptitretande som 1996 R de Ruinart (nr 7637, 345 kr), inget lika smaskigt till nyårshummern eller hummersoppan som 1996 Bollinger Grande Année (nr 7579, 585 kr) och 1995 La Grande Dame (nr 7526, 849 kr). Lägg därtill den fullkomligt makalösa 1988 La Grand Dame Rosé (nr 7653, 1 500 kr), så har du viner långt bortom både sans och reson. Fruktansvärt dyrt, lyxigt också. Ändå visar statistiken att sju av tio svenskar dricker champagne minst en gång om året. Med vår blygsamma försäljning här i landet gör det att varje flaska räcker till ett tiotal personer. Fördelat på så många blir priset inte lika avskräckande. Kan alltså champagne vara billig? Naturligtvis inte, men så är detta vin också ett av de dyrbaraste att tillverka. En familj på fyra kan i Champagne försörja sig hyggligt på två futtiga hektar vinmark i bästa läge. Det säger lite om exklusiviteten: redan råvaran går lös på en femtilapp per flaska, tio gånger mer än i Spanien! Därtill kommer en lång och komplicerad framställning. En flaska champagne genomgår över två hundra arbetsmoment innan den lämnar källaren. Tre, ofta fem år och med fördel ännu längre tid hinner som regel gå mellan skörd och uppkorkning. Exklusiva varianter kan ligga ända upp till tio, femton år i källaren innan de är färdiga att skeppas ut till törstande festprissar jorden runt. Tyvärr kostar det då därefter, men listan är lång med champagner som ger nästan lika mycket som de ovanstående, i en avvägning mellan pris och kvalitet: Jeanmaire Blanc de Blancs (nr 7434, 219 kr) och Delamotte Blanc de Blancs Sélection Nobis (nr 7722, 269 kr) kan snabbt få fart på vilka tråkmånsar som helst. Och 1998 L Aubry Premier Cru Cuvée Mannerström (nr 7465, 314 kr) kan få den enklaste fiskrätt att förvandlas till ett mästerverk av den skickliga kock som står som garant för vinet. Detsamma gäller 1996 Moët & Chandon (nr 7545, 369 kr), men därefter blir det i år mousserande för hela slanten. Närmast sensationellt är det ungerska Chapel Hill Sparkling Chardonnay (nr 7649). För det skrattretande låga priset av 54 kronor får du ett vin som i vårt smakprov var förbluffande. Här fanns faktiskt lite av just de kännetecken jag söker i champagnen. Och denna ungerska storsäljare är inte det enda som överraskar med att smaka bättre än någonsin tidigare. Flera av de spanska cavorna börjar få ordning på sin jordbeska och hittar då en balans och finess som vi inte varit vana vid, framför allt Codorníu Cuvée Raventós (nr 7778, 99 kr), Raimat Brut Chardonnay (nr 7739, 79 kr) och Ana de Codorníu (nr 7369, 89 kr). Alsace visar också att de kan producera bubbelvin av klass med hjälp av den gamla, men ofta bortglömda trotjänaren Dopff Brut (nr 7410, 95 kr). Detsamma gäller som vanligt italienska 1996 Rotari Brut Riserva (nr 7567, 95 kr), en stående favorit i dessa sammanhang. Så nog finns det förutsättningar för en bubblande fest även denna nyårsafton. Men vänta inte till sista dagen med att köpa din skumpa. I januari sinar försäljningen och dessförinnan länsas hyllorna på Systemet från allt som bubblar. Nu gäller det att komma i tid. När nyårsklockan klämtar ska lagret vara tömt. Fast helst inte där hemma, få viner mår nämligen lika bra av att sparas som champagne. Några års lagring minskar bubbeleffekten och breddar smaknyanserna. Så kanske är det redan nu dags att planera för kommande nyårsbalunser. Den enda flaska champagne du behöver ångra är den du inte köpt! Tabell Champagne - tabell


Diagnosen hjälp att ringa in problem

Borderline, psykopatisk, narcissistisk, schizoid, paranoid, antisocial - inom begreppet personlighetsstörning ryms många olika diagnoser. På Psykiatricentrum på Karolinska sjukhuset i Stockholm har man specialiserat sig på borderlinepatienter. Personlighetsstörning, det är en rätt tråkig benämning. Men kan man ringa in ett problem med hjälp av en sådan diagnos så är det vettigt att göra det, tycker Eva Andersson, läkare vid Psykiatricentrum på Karolinska sjukhuset. - Patienten har rätt till en diagnos. Vi måste lägga papperen på bordet, säga att "utifrån vad vi vet i dag, så tror vi att det är på det här viset". Att tala om vad man tänker är att visa patienten respekt. Psykiatrin har varit så mycket för att mystifiera, det måste vi bort ifrån, det är destruktivt. Numera har patienter i vården laglig rätt att få information om sitt tillstånd. Men i psykiatrin fungerar det inte alltid så. Eva Andersson får fortfarande patienter som har en personlighetsstörningsdiagnos i sin journal, men som själva inte har en aning om det. - Om vi inte talar om för patienterna vad vi tror att de har ger vi dem ingen chans att greppa situationen. I dag kan människor skaffa så mycket kunskap själva, och ta ställning. Det finns inte en behandling som passar alla. Eva Andersson har ägnat sig åt personlighetsstörningar sedan mitten av 1980-talet, och arbetar både med forskning och klinisk verksamhet. Vid Psykiatricentrum, där Eva Andersson är överläkare, finns Sveriges enda specialenhet för borderlinepatienter. Många har varit kritiska mot begreppet personlighetsstörning och mot den indelning som finns i de psykiatriska diagnosmanualerna. Tanken från början var bland annat att skilja mellan "sjukdom", till exempel depression, som har en början och ett slut, och mer varaktiga tillstånd - personlighetsstörningar. Men i verkligheten är gränserna suddiga. Mer och mer ser man att olika syndrom inom psykiatrin, som till exempel ångestsyndrom och återkommande depressioner, också handlar om något man har under lång tid - kanske om en läggning - men som kan ta sig olika starka uttryck i olika perioder. Borderline, schizoid, narcissistisk, paranoid, antisocial, osjälvständig personlighetsstörning ... De personlighetsstörningar som finns i diagnosmanualerna är sinsemellan väldigt olika, och utifrån dagens kunskaper finns egentligen ingen anledning att klumpa ihop dem under ett och samma begrepp. Med ökade kunskaper ändras hela tiden diagnosklassifikationer, och det kan vara så att vissa av dagens personlighetsstörningar kommer att finnas kvar, kanske ändra beteckning, medan andra kan komma att försvinna som diagnoser. Vad är då egentligen en personlighetsstörning? Det kan beskrivas som ett varaktigt mönster av upplevelser och beteenden som avviker påtagligt från det "normala" i den sociala och kulturella miljö som patienten lever i. Upplevelserna/ beteendena kan gälla hur man tolkar sig själv, andra människor eller händelser, de kan gälla känslolivet, samspelet med andra eller förmågan att kontrollera impulser. - Ett viktigt kriterium är att symtomen ska leda till ett påtagligt lidande eller försämrad funktion inom viktiga områden, som jobb eller socialt liv, säger Eva Andersson. Vid personlighetsstörningar har mönstret funnits med sedan barndomen, ungdomen eller tidig vuxenålder. Mönstret ska inte kunna förklaras bättre med något annat psykiatriskt tillstånd eller syndrom. Det har till exempel förekommit att personer med Aspergers syndrom eller adhd felaktigt har uppfattats ha narcissistisk personlighetsstörning eller borderline. "Schizoid" eller "schizotyp" personlighetsstörning kan också förväxlas med Aspergers syndrom. Sedan kunskaperna om Asperger ökat har en del forskare ifrågasatt om schizoid och schizotyp personlighetsstörning över huvud taget finns. Men man kan självklart ha andra psykiatriska problem jämte en personlighetsstörning. I själva verket är det ovanligt att man inte har det. Oftast förekommer andra problem samtidigt, som missbruk, ångestsyndrom, ätstörningar, depression, fobier. Av exempelvis borderlinepatienterna har uppemot 90 procent någon form av ångestsyndrom, berättar Eva Andersson. - Personlighetsstörningar ökar sårbarheten för andra psykiska problem och sjukdomar, och gör det svårare att behandla dessa, fler drabbas till exempel av återfall. Vi gjorde en undersökning här på Karolinska som visade att omkring en fjärdedel av patienterna i den psykiatriska slutenvården hade personlighetsstörningar. Ingen kan i dag säga vad personlighetsstörningar "beror på". Dels är störningarna som sagt så olika, dels finns inte mycket forskning, ofta handlar det bara om spekulationer. Men de flesta i modern psykiatri tror att personligheten formas både av gener, biologisk och psykologisk miljö, säger Eva Andersson. Sårbarhetsteorin, det vill säga att en medfödd sårbarhet samspelar med miljön på olika sätt, kan användas för att förstå olika psykiatriska problem, inklusive personlighetsstörningar. - Även om det är mycket vi inte vet, är det viktigt att sprida de kunskaper som finns, för att kunna förstå och hjälpa patienterna så bra som möjligt.


Myntet är kastat

Summary: Svenska folket röstade nej till euron, men frågorna om valresultatets legitimitet är oundvikliga.

En uppslitande vecka, fylld av sorg och vrede, fick i går sin avslutning med folkomröstningen om euron. Att döma av prognoserna sade svenska folket nej till den gemensamma valutan. Enligt SVT:s vallokalsundersökning röstade 46,2 procent ja och 51,8 procent nej. Blankrösterna uppgick till 2,0 procent. Och valdeltagandet blev högt, vilket är en viktig bekräftelse av partiledarnas beslut att fullfölja den demokratiska processen. För dem som i likhet med DN vill att Sverige ska delta fullt ut i det europeiska samarbetet är valresultatet en besvikelse. Först attentatet som kostade Anna Lindh livet, sedan det frivilligt valda utanförskapet. Mordet på Sveriges utrikesminister förändrade i ett slag förutsättningarna för söndagens omröstning. Med nyheten om händelserna på NK kom chocken och bedrövelsen. Frågan om krona eller euro kändes plötsligt mindre viktig. Både ja- och nejsidan ställde in sina arrangemang i det normalt så kritiska slutskedet av en valrörelse; väljarna fick i stället söka information på egen hand. Även valnatten präglades av Anna Lindhs hastiga bortgång: inställda valvakor, få offentliga kommentarer, lite om ens något firande. Svenska folket har nu sagt nej till euron, men frågorna om valresultatets legitimitet är ändå oundvikliga att ställa. Juridiskt sett är bilden klar. Det finns ingen anledning att göra någon annan tolkning av folkomröstningen än den självklara: väljarna har fått säga sitt. De har gett politikerna ett avgörande råd. Samtliga röster har varit lika mycket värda, och det finns alla skäl att tro att själva valprocessen följde lagarna. Den politiska legitimiteten torde också finnas. Samtliga partiledare har i ett gemensamt uttalande lovat att respektera valet, oavsett utgång. Med en sådan bred uppslutning i riksdagen innebär söndagens nej att Sverige behåller kronan, även om en framtida riksdag måste vara fri att fatta ett annat beslut. Det svåra gäller folkomröstningens moraliska legitimitet. Vilken fråga svarade egentligen svenska folket på? Var det valet mellan krona och euro? Gällde det avståndstagandet från våldet? Sade väljarna nej till själva EU-medlemskapet? Vi vet inte. Och kanske kommer vi heller aldrig att få veta. Klart är att nejsidan hade ett stort försprång i samtliga opinionsmätningar före onsdagens tragiska händelse. Enligt DN/Temo-mätningen som publicerades den 9 september skulle 50 procent av väljarna rösta nej, 39 procent ja medan 11 procent ännu inte bestämt sig eller skulle rösta blankt. Det hette att jasidan var tvingad att slå rekord den sista veckan. Samtidigt talade mycket för att Persson, Lindh, Bildt och de andra skulle göra en stark slutspurt. På fredagskvällen väntade till exempel en avgörande debatt i Sveriges Television. Några av svensk politiks mest respekterade ledare skulle då ställas mot nejsidans mindre kända namn. Utgången av folkomröstningen var alltså inte given. Ändå tyder mycket på att mordet på Anna Lindh skapade en våg av sympati som gynnade jasidan. Särskilt socialdemokratiska väljare kan ha haft svårt att rösta emot sin egen partiordförande, i synnerhet om de tillhört gruppen osäkra. Å andra sidan har det sagts att känslor spelar en roll i alla val. Och så är det naturligtvis. Men då handlar det om andra känslor än dem som uttrycks vid ett mord på en ledande politiker. Sorg är klargörande, men inte direkt. I dödens och förödelsens omedelbara närhet är det, för att citera den amerikanske publicisten Leon Wieseltier, lättare att känna skarpt än att tänka skarpt. Anna Lindh var jasidans mest profilerade företrädare. När nejsidan nu vunnit har den gjort det trots det fasansfulla dådet; inte på grund av det. Debatten om euron var tydlig men inte övertygande. I sina sämsta stunder reducerade den valet mellan krona och euro till ett val mellan promillen i vår ekonomiska tillväxt. Jämförelser med Hitler, Stalin och Saddam smutsade ner diskussionen. I sina bästa stunder kan diskussionen inför folkomröstningen beskrivas som en mognadsprocess. Etnologiprofessorn Åke Daun beskrev på DN Debatt (24/8) det svenska EU-motståndet som en kombination av högmod och självtillräcklighet: "Enligt det svenska mentala kulturarvet anses det icke-nordiska Europa hålla sig med hemmafruar och hembiträden, klassklyftor och tiggare, egoism, cynism, katolicism och nationalism, nattklubbar och bordeller och rödvin till lunchen." Att detta är vanföreställningar torde åtskilliga svenskar vara överens om. Efter det andra dödliga attentatet mot en ledande svensk politiker på mindre än tjugo år kommer förhoppningsvis fler, många fler, att ompröva sin bild både av vad Sverige är och borde vara.


"Vi förväntas vara på ett visst sätt"

Summary: Vad är egentligen manlighet? Med filmen "Pittbullpojkarna" hoppas Lennart Svensson och Ann Zacharias kunna skapa en grund för diskussioner om män och machoideal.

En brun boxboll att slå på. Hårt. Målet är att den ska fara in i väggen bakom med så stor kraft som möjligt. Boxbollen heter "El macho" och finns på Gröna Lund. Ju våldsammare man slår, desto fler machopoäng får man. I en av de inledande scenerna i dokumentärfilmen "Pittbullpojkarna - myten om stålmannen" slår några unga män på säcken. Med röda, lysande siffror tickar machopoängen mot nya rekord. Några scener senare misshandlar samma pojkar en ung man på gatan. Är det macho att slåss? Är det manligt? Vad är egentligen manlighet? Hur är det att vara ung och man? Det är frågor som filmarna Lennart Svensson och Ann Zacharias vill väcka genom filmen. Under hösten ska den visas i gymnasieskolor i sextio av landets kommuner. I filmen varvas samtal med unga män, gamla män, forskare och jämställdhetsombudsmannen med spelfilmssekvenser, som scenerna då pojkarna först slår på "El macho" och sedan deltar i misshandeln. Syftet med filmen är att skapa en grund för diskussioner om mansrollen och machoideal. Ämnen som tas upp i filmen är bland annat om ensam är stark, massmediernas inflytande över mansidealet, fysisk närhet och förmåga att visa känslor. Föreningen Manliga nätverket ska sammanställa ett diskussionsmaterial och flera ungdomar deltar i filmen och gör egna reportage för webb-teve om manliga attityder och beteenden. Projektet stöttas ekonomiskt av bland andra regeringen och flera kommuner. Lennart Svensson fick idén till filmen efter att ha läst en bok om mansrollens risker. Flera av de man- liga handlingar som presenterades i boken kände han igen hos sig själv; han hade svårt att be om hjälp för att han ville klara sig själv, han ville hävda sig och vinna diskussioner även om han innerst inne tvivlade på sig själv. Däremot kände han inte igen sig i den aggressiva bilden av män som löser konflikter med våld. - Kanske beror det på att jag blev mobbad i skolan, säger han. Han vände sig till sin vän och kollega Ann Zacharias. Hon var först skeptisk. Hon har sysslat med frågor om manlighet och kvinnlighet sedan sjuttiotalet och undrade om en sådan film verkligen behövdes, om vi inte kommit längre i dag. För att ta pulsen på hur ungdomar ser på manlighet besökte de flera gymnasieskolor. Överallt blev det intressanta, ibland vilda, diskussioner. - Det visade sig att vi snarare har tagit två steg tillbaka än framåt sedan sjuttiotalet, konstaterar Ann Zacharias. - Unga män har svårt att förhålla sig till det komplicerade manlighetsideal som finns i Sverige i dag. Man ska vara hård och mjuk samtidigt. Det är viktigt att diskutera mansrollen, men ofta börjar man för sent. Genom filmen vill vi nå ungdomarna tidigare, forsätter hon. Manne Forssberg, 20 år, och Predrag Selimanovic, 19 år, deltar i filmen. De medverkar för att de båda representerar en alternativ manlighet. Manne Forssberg har intresserat sig för mansrollen i flera år. Han har hållit föredrag, skrivit artiklar och krönikor. I vinter kommer hans bok om kärlek, sex och mansrollen ut. När han var 15 år startade han en diskussionsgrupp om mansrollen i skolan. Lennart Svensson kontaktade honom för att han ville ha med ungdomar som kan fungera som positiva förebilder. I filmen berättar Manne Forssberg hur samtalsgruppen fungerade och hur populär den blev. Predrag Selimanovic hade inte funderat på mansrollen särskilt mycket innan han blev involverad i filmen. Han säger att han reagerar på det han ser och hör, men att han inte bearbetar och analyserar så mycket. Under researcharbetet deltog han i diskussionerna om mansrollen och ifrågasatte många av de "politiskt korrekta" bilder som Lennart Svensson presenterade. Några dagar senare fick han frågan om han ville medverka i filmen. I den berättar han varför han tror att killar som är macho ofta är populärare bland tjejerna. Manne Forssberg och Predrag Selimanovic är eniga om att det är ganska svårt att var ung och man på grund av alla förväntningar. Båda definierar manlighet som sättet de förväntas vara på. - Det finns så många krav på hur jag ska vara bara för att jag har snopp. När jag var liten upplevde jag ett utanförskap för att jag inte var duktig på fotboll och inte tyckte om att slåss, säger Manne Forssberg. - Det är svårt att alltid tänka på det sätt som jag egentligen vet är rätt. Ibland tar jag för givet att killar är killar och tjejer är tjejer, fast jag vet bättre. Ibland skulle det vara skönt att slippa tänka. Machokillarna verkar vara så bekymmerslösa, säger Predrag Selimanovic. Båda ungdomarna säger att de har en förmåga att provocera genom sina åsikter. Predrag gör det för att han erkänner att han inte alltid tycker och tänker som man "ska". Manne gör det för att han vågar säga att han kan krama andra män för att han tycker om det, utan att det finns någon speciell anledning, som att fotbollslaget vunnit den viktiga matchen. Det är tydligt att ämnet engagerar dem. Flera gånger under intervjun glider samtalet i väg i intensiva diskussioner. Om manligheten formas av gener eller social miljö och uppfostran, om löneskillnader är en könsfråga eller en individfråga, och om damidrott verkligen ska ha företräde framför mer populära idrotter med män bara föra att det ska vara jämställt i teve. Sådana diskussioner hoppas Len- nart Svensson och Ann Zacharias ska sprida sig i landets skolor under de kommande månaderna. I våras förhandsvisade de filmen för hundra pojkar på ett gymnasium i Helsingborg. Då var den inte helt färdig, filmarna ville ha reaktioner på innehållet och testa om den intresserade ungdomarna. Det blev uppenbart att den väckte känslor till liv. - Vissa kom fram och tackade efteråt och sa att de fått en aha-upplevelse. Andra gick till rektorn och klagade, säger Lennart Svensson. Är en sådan här film ett bra redskap att nå ungdomar med? - Ja, det hoppas jag, säger Lennart Svensson. - Nej, det tror jag inte, säger Predrag Selimanovic i samma sekund. De två filmarna hoppas att unga män ska bli inspirerade av Mannes initiativ och starta egna samtalsgrupper. Men Predrag Selimanovic är skeptisk. - De som redan är intresserade kommer kanske att engagera sig mer. Men jag skulle aldrig starta eller söka mig till en samtalsgrupp om mansrollen, säger han och får delvis medhåll av Manne Forssberg. Han tror att de värsta machokillarna inte kommer att bry sig, men att filmen kan påverka majoriteten så att de törs säga vad de tycker. Predrag Selimanovic hoppas ändå att resurserna som lagts ner på filmen ändrar på något. Att det inte blir ytterligare en av alla filmer han såg i skolan och som inte satte några spår. - Filmen är mycket bättre än jag förväntade mig. Det märks att det finns ett verkligt engagemang bakom den.


Madeleines dotter försvann

Summary: För ett år sedan förlorade Madeleine sin dotter. För hur länge vet hon inte. Dottern gömmer sig någonstans i Sverige och vill inte ha kontakt med sin familj.

"Mamma, jag tänker ta ett sabbatsår." Det var sista meddelandet Madeleine fick från sin dotter Johanna i augusti förra året. Sedan dess har Johanna levt gömd. - Då trodde jag inte att man kunde försvinna i Sverige. Men nu vet jag att det går, säger Madeleine. Det enda hon vet i dag är att Johanna får någon form av stöd från socialtjänsten. Eftersom hon precis hade fyllt 18 år när hon valde att bryta kontakten med familjen är ärendet sekretessbelagt. Om en myndig person söker hjälp hos socialtjänsten måste personen själv godkänna att socialtjänsten kontaktar anhöriga. Det har inte Johanna gjort. - Att bli så drastiskt avvisad av någon man älskar är oerhört smärtsamt. Jag känner en stor sorg över att det redan har gått ett år utan att jag fått vara en del av min dotters liv, säger Madeleine. Hon berättar att deras relation inte har varit konfliktfri. Det här är hennes upplevelse av vad som hänt och av hur det är att leva utan sin dotter. Hon säger att Johannas berättelse sannolikt skulle vara annorlunda eftersom hon tolkar händelserna utifrån sitt perspektiv. När Johanna började i en ny skola på högstadiet träffade hon nya vänner som var flera år äldre än hon själv. Föräldrarna ville sätta gränser för hennes sätt att leva och det ledde till gräl och bråk. Johanna kontaktade socialtjänsten, som utredde familjen. Under en tid bodde Johanna i ett jourfosterhem i närheten av familjens bostad på en mindre ort, men hon fortsatte att ha kontakt med familjen och flyttade efter ett tag hem igen. Under den här tiden fungerade relationen hyfsat bra och familjen fick psykologiskt stöd. När det var dags att börja i gymnasiet valde Johanna att studera i en annan stad. Under de följande åren var relationen fortsatt ansträngd. Ibland var Johanna hemma på loven, men hon ville inte att familjen skulle hälsa på i skolan eller där hon bodde. Under den här tiden separerade föräldrarna. Ungefär samtidigt som Johanna fyllde 18 år ansåg skolan att hon for illa och gjorde en anmälan till socialtjänsten. Under utredningen bad hon om socialbidrag. Det beviljades och Madeleines försörjningsplikt upphävdes. Efter ytterligare ett par månader kom det sista telefonsamtalet, då Johanna berättade om sabbatsåret. - Därefter tog det några månader innan jag förstod att hon försvunnit. Eftersom hon redan börjat ta avstånd försökte jag att inte vara för påträngande. Det gick några veckor då jag inte kom fram på mobilen, sedan fick jag reda på att hon bytt nummer. Först då insåg jag vad som hänt. Madeleine är övertygad om att Johanna brottas med personliga problem. Att dessa, tillsammans med hennes svårigheter att finna sig till rätta i den nya skolan och med nya vänner, är grunden till ilskan och hatet som hon visar. Madeleine tycker att det jobbigaste just nu är att inte veta hur Johanna mår och vad som händer henne. - Det leder till fantasier. Men jag är glad att hon har kontakt med socialtjänsten. Även om jag inte vet varför eller vad hon får för hjälp hoppas jag att hon får det stöd hon behöver. Det hade varit mycket värre om hon bara flackade omkring. Madeleine förstår varför sekretessbestämmelsen hos socialtjänsten finns, men hon önskar att det skulle finnas någon form av övergångsregler för unga vuxna som Johanna. - Jag skulle vilja veta vad för sorts problematik det handlar om och få en motivering till varför hon inte vill ha kontakt med oss anhöriga. Jag skulle nöja mig med en rubrik, som exempelvis missbruksbehandling, eller att hon till exempel förklarade att hon vill jobba med sig själv innan hon tar upp kontakten igen. Madeleine har flera gånger ringt socialtjänsten för att försöka få besked om Johanna. Hon önskar att hon åtminstone hade en adress att skicka ett brev till. - Det enda svar jag får är att min dotter mår bra och att jag inte ska oroa mig. Tyvärr upplever jag att socialsekreterarna inte är helt professionella mot mig. Det har hänt att jag har fått kommentarer som "var inte så kontrollerande" eller "jag förstår att du har skuldkänslor". Egentligen är det fjuttigt att reagera på så små saker, men det har jag gjort. Jag vet att jag har varit påstridig, men jag önskar att de skulle respektera mig som individ, att de någon gång lyssnar på mig och frågar hur vår familj klarar av situationen och vad vi behöver för hjälp. Jag vill ha en dialog med dem - inte tystnad. Madeleine känner sig ensam och utlämnad. Förutom sin syster och några goda vänner har hon ingen att prata med om sin situation. - Om Johanna hade försvunnit på grund av någon olyckshändelse hade en krisgrupp bildats för att ta hand om oss anhöriga. Men när någon själv väljer att försvinna finns ingen instans som hjälper familjen i den traumatiska situationen. Och vad jag vet finns inte heller något nätverk eller någon förening för anhöriga till försvunna. Madeleine har brottats med många känslor under det gångna året. Hon har känt skam för att hennes dotter vände sig till socialtjänsten. Känslan förstärks av att hon är välutbildad, har ordnad ekonomi och ser sig som en bra mamma. Många gånger har hon också känt sig maktlös. Hon vet inte hur mycket hon ska engagera sig och hur mycket hon ska lämna åt ödet. En del vänner och bekanta tycker att hon ska ge sig ut och leta efter dottern, andra att hon ska låta henne vara. Madeleine har valt att försöka kontakta henne varannan månad. - Jag vet inte om det är bra eller dåligt på sikt, men jag måste göra något, säger hon. För att klara av situationen har Madeleine arbetat mycket med sig själv. Hon är ofta ute i naturen, där hon känner ro. Hon har mediterat och övat på att fokusera på en sak i taget; att vara riktigt ledsen när hon är det, men också på att göra roliga saker mitt i sorgen. - Det har tagit tid att inse att jag är en bra mamma, trots att jag har en dotter som inte vill leva med mig. Jag har två andra barn som säger att de tycker om mig, det betyder mycket. Madeleines största rädsla är att Johanna aldrig ska komma tillbaka. Hon har en kvinnlig bekant som sa upp kontakten med sina föräldrar när hon var ung. Trots att många år förflutit har hon fortfarande inte hört av sig till dem. - Jag skulle önska att Johanna gav ifrån sig ett livstecken. Det behöver inte innehålla några löften. Det skulle räcka om hon ringde och sa: "Mamma, jag vill träffa dig igen, men jag vet inte när jag orkar."


Den onda cirkeln kan brytas

Summary: Det kan räcka med att en kvinna har ont vid samlag en enda gång för att en ond cirkel av rädsla och smärta ska komma i gång, säger forskaren Barbro Wijma. Men nu finns terapi som hjälper de flesta.

Att kvinnor känner smärta vid samlag är inte ovanligt. I en studie hade tretton procent av kvinnorna som kom på gynekologisk hälsokontroll haft sådan smärta i mer än sex månader, och i en annan undersökning bland flickor som sökte på ungdomsmottagningar hade nästan en tredjedel ont vid samlag. - Problemet kan få stora konsekvenser för kvinnor som drabbas, säger Barbro Wijma, professor i medicinsk kvinnoforskning i Linköping, som forskar om kvinnors samlagssmärta. - De kan vara rädda för att de kommer att få leva utan partner och utan barn, de kan känna sig mindre värda och bli deprimerade. Att hjälpa unga kvinnor i den situationen ser jag som minst lika angeläget som att hjälpa äldre män som tappar ståndet. I Linköping pågår ett forskningsprojekt där kvinnor med samlagssmärta behandlas med kognitiv beteendeterapi. Några resultat är inte publicerade ännu, men det är bara enstaka kvinnor som inte blivit hjälpta, berättar Barbro Wijma. Det handlar om att bryta en ond cirkel av smärta och rädsla för smärta, som leder till kroppsliga reaktioner som ger ännu mer smärta. Vad beror då smärtan på? Barbro Wijma understryker att det är svårt att säga något generellt utifrån de undersökningar om bakgrunden som gjorts, eftersom de handlar om patienter, om kvinnor som sökt vård - dem som inte söker vet man inget om. - Men jag tror att den allra vanligaste orsaken till att det gör ont när kvinnor har samlag är att de inte är tillräckligt upptända. Hos en del kan smärtan leda till en ond cirkel med slidkramp och ökande rädsla för smärtan. Man kan inte dela upp det här i "psykiskt eller fysiskt". Det kan räcka med att det gör ont en enda gång, till exempel efter ett klipp vid en förlossning, för att den onda cirkeln ska komma igång. Smärtan kan ibland bero på att kvinnan har en inflammation eller infektion i slidan eller i vulva (de yttre könsorganen). Risken att utifrån det hamna i en ond cirkel kan öka om kvinnan inte får behandling för infektionen, och om hon fortsätter att försöka ha samlag trots att det gör ont. - Man får inte glömma att samlagssmärta kan gå över av sig själv också. Kanske går det ibland lättare hos kvinnor som tar det lugnt, som inte har lätt för att bli oroliga och reagera med ångest, och kanske också hos dem som väntar med samlag ett tag när det gör ont, säger Barbro Wijma. Men det är komplext, och vi vet inte säkert. Av de mer än två hundra kvinnorna som ingår i undersökningen i Linköping hade tre fjärdedelar slidkramp, och ungefär hälften hade dessutom vulvavestibulit, det vill säga inflammation/irritation i vulva. Men vilken roll vulvavestibulit spelar för återkommande samlagssmärta är osäkert, säger Barbro Wijma. I en amerikansk studie hade tjugo procent av besökarna vid en gynmottagning andra symtom på vestibulit, som lokal ömhet och rodnad i vulva, men inte smärta vid samlag. Slidkramp, eller vaginism, är antagligen en försvarsreaktion, menar Barbro Wijma. När kvinnan är rädd - till exempel i en övergreppssituation - eller har ont vid samlag, "stänger" kroppen reflexmässigt slidan för att skydda henne. Hos en del kvinnor fortsätter kroppen att reagera med samma krampreflex även i en ny situation där kvinnan inte är rädd eller känner smärta från början, och krampen leder då till ny smärta. - Om kvinnan ändå försöker genomföra samlaget, men tvingas avbryta på grund av smärtan, förstärks den här reflexen, säger Barbro Wijma. Hon kanske till sist avstår helt, och då kan rädslan för att ha samlag öka på sikt. Problemet kan vara mycket svårt att komma ur utan hjälp. Det finns kvinnor med total slidkramp som inte kan ha samlag alls, det går helt enkelt inte. Men många kvinnor har "partiell slidkramp", det gör ont, men slidan "stängs" inte helt och de försöker gång på gång att genomföra samlag. - Båda grupperna blir hjälpta av kognitiv beteendeterapi, säger Barbro Wijma. I terapin börjar man med att kartlägga problemen och vilka situationer kvinnan har mest ont vid och är mest rädd för. En undersökning visar om det finns faktorer som till exempel vulvavestibulit, och även hur kvinnans kropp reagerar vid beröring och inträngande i vulva och slidan. Det är viktigt att gynekologen som undersöker kvinnan är kunnig om vaginism för att kvinnan inte ska skadas, och för att man ska komma fram till rätt diagnos. Behandlingen måste anpassas till kvinnans speciella situation. Vaginismen kan vara som en fobi, där kvinnorna över huvud taget inte klarar att ha samlag, eller mer likna ett smärtsyndrom som utvecklats genom den onda cirkeln av smärta, rädsla och kroppsliga reaktioner. Hos en del kan det finnas andra problem, som till exempel panikångest, som också spelar in, och då kan behandlingen ta längre tid, berättar Barbro Wijma. I kognitiv beteendeterapi tränar man gradvis på det man är rädd för. Under behandlingen i Linköping väntar kvinnorna ofta med att försöka ha samlag tills i slutet av behandlingen. Kvinnorna övar bland annat genom att med sina egna fingrar beröra och efter hand penetrera vulva och slidan. Förutom den gradvisa träningen ger det kvinnan bättre kännedom om de kroppsliga mekanismerna bakom vaginismen. I "kontraktet" ingår att kvinnan själv har kontroll över träningen och för varje steg bestämmer vad hon kan tänka sig att göra. När kvinnan så småningom upplever att hon kan klara beröring och penetration utan rädsla, ångest och smärta börjar den onda cirkeln brytas. Troligen söker många kvinnor aldrig hjälp för sin samlagssmärta. Något som förundrat Barbro Wijma lite är att så pass många kvinnor, enligt de undersökningar som gjorts, fortsätter att ha samlag trots att de upplever det som plågsamt. - Varför betalar de priset? Vad tjänar de på det? Det försöker vi också utreda i en studie, som snart är färdig. Resultaten är inte klara, men de pekar mot att man behöver fungera enligt vissa normer där man ska ha samlag för att ha ett "värde". Där finns kanske en del av problemet, en del av förklaringen till varför kvinnor hamnar i sådana här onda cirklar.