”Alla kan ta sig lite längre, bara de anstränger sig ”

Summary: Få har lyckats reta upp så många på så kort tid som Alice Teodorescu. Själv är hon oförstående inför kritiken. Lördagsmagasinet har följt en av vår tids mest kontroversiella debattörer för att ta reda på varför hon är orolig för Sverige.

Alice Teodorescu ler och klackarna klapprar mot det ljusa trägolvet på Auktionsverket kulturarena på Tredje långgatan i Göteborg. Det är regnig november i landets näst största stad och Göteborgs-Postens politiska redaktör ska tillsammans med Per Schlingmann, en av hjärnorna bakom Nya Moderaterna, tala om ”framtidens kommunikation” under ett evenemang ordnat av ett privat företag. De ställer upp och låter sig fotograferas, innan hon går in i stora salen för att mickas på. Flera män i övre medelåldern avbryter för att prisa hennes texter och hon ser varje person som hon talar med i ögonen och tackar artigt. Det kan låta trivialt, men är inte alltid självklart. Alice Teodorescu har beklagat sig över avsaknaden av höviskt uppförande, till exempel i en tweet där hon undrar hur man vet att man har flugit hem till Sverige? ”Ingen hjälper en med resväskan.” Det är så illa att hon ”noterar” att jag frågar om hon vill ha vatten. – Jag är en ganska privat person, säger hon när den senaste beundraren har gått. Nuförtiden tittar jag ned i marken när jag är ute, det gjorde jag inte för ett år sedan. Hon är kluven inför att bli igenkänd, men uppskattar när människor vill diskutera hennes argument och inte hennes person. Det är mestadels män som kommer fram, men hon får många mejl från unga kvinnor. När det är Alice Teodorescus tur att tala har hon tagit på sig en grön kavaj och berättar om den stora lyckan i att lämna Rumänien och att få växa upp i Sverige. Hon pratar om sin oro för att många inte vågar uttrycka sina åsikter, liksom för att skolan inte tar sitt ansvar för att kompensera för de skillnader som följer med hemifrån. Hon konstaterar att Sverige är bäst på att misslyckas med integration och att det inte finns några fula jobb. Det blir även en känga till Socialdemokraterna, som ”en gång i tiden tyckte att man skulle göra rätt för sig” och som värnade bildningsidealet. I övrigt vill hon bli kallad ”politisk redaktör” och inte ”ung invandrartjej”, som en del vill etikettera henne, och anser att nationalism baserad på inkluderande symboler är något som skapar gemenskap. Att Rättviseförmedlingen räknar utländska namn i medierna retar henne: ”Jag blir därmed invandrare – och kallas husneger.” När hon är klar får hon applåder. En deltagare undrar, apropå den jobblinje hon förordar: Vad händer med de barn som ser andra städa deras toaletter? – Frågan är snarare vad som händer med barn som aldrig ser vuxna jobba, svarar hon. Därefter blir hon irriterad på moderatorn Anders Westgårdh som antyder att hennes språkbruk minner om... – Jag står här och säger att jag är för fri invandring men du insinuerar att det påminner om Sverigedemokraternas retorik? Det är sällan hon blir arg och den ouppmärksamme lär inte registrera tonförskjutningen, men hennes röst vibrerar något av återhållen vrede. En av få gånger hon har exploderat i offentligheten stod hon i Aftonbladet-tv i Almedalen och debatterade med vänsterpartisten Ali Esbati. Det lät ungefär så här: Esbati: ”Jag vill ha så bred uppslutning som möjligt runt den antirasistiska kampen.” Teodorescu: ”Varför får jag inte vara med då?” Esbati: ”För du inte håller med om att rasism existerar!” Teodorescu (skriker till Esbati): ”Det har jag aldrig sagt! Men människa, lyssna på vad jag säger i stället.” Esbati: ”Oavsett vilken hudfärg man har måste man vara beredd att kämpa för att alla människor ska ha lika stor möjlighet i det svenska samhället.” Teodorescu: ”Men vem har sagt emot det?” Esbati: ”Du har sagt emot det.” Teodorescu: ”Nej!” (Ali Esbati dricker vatten) ”Det är helt meningslöst.” Under panelsamtalet i Göteborg, när Per Schlingmann berättar varför han är för kvotering, räcker hon upp handen och beskriver att hon ”ryser” när hon hör hans argument. Salongen skrattar. – Jag vill aldrig få ett jobb för vad jag har mellan benen, säger hon och publiken, framför allt kvinnorna, klappar händerna. Vi traskar raskt fram över asfalt och spårvagnsspår lagda i blöt och Alice Teodorescus lila kappa är ett intensivt riktmärke i kvällningen. Tåget mot Stockholm går snart och i köerna har vi tvingats överge fotografens bil. Hon bär buketten som hon fick i handen och klagar över ont i fötterna, skorna är inte konstruerade för detta. Mycket har förändrats i Alice Teodorescus tillvaro sedan januari 2015, då det offentliggjordes att hon skulle ta över GP:s ledarredaktion – och det uppstod en storm i det vattenglas som är mediebranschen. Ledarskribenterna på då socialliberala GP var bestörta, det kom fördömanden – men också support. Hon hade inte räknat med reaktionerna och när den ena efter den andra på avdelningen valde att kliva av blev hon tvungen att bygga sitt eget lag. – Det blev ju väldigt bra till slut, säger hon. Men kritiken har kommit i en strid ström. Lisa Bjurwald gick längst, redan i samband med utnämningen (Medievärlden, 13 januari: ”GP blir konservativ”): ”Tidigare tveklöst liberala ledarredaktioner har redan börjat böja sig för samtidens ultrakonservativa strömningar. Nu skyndas utvecklingen på av värvningen av SD-omhuldade Teodorescu.” I en krönika i Journalisten (20 juli: ”En högersväng att prata om”) skrev Sydsvenskans Andreas Ekström att Dagens Industri, Expressen och GP hade tagit ett steg åt höger. Han frågade sig om ägarna, familjerna Hjörne och Bonnier, funderade över saken: ”Det tycks främst vara de tre redaktörerna som personligen driver ändringarna. Alice Teodorescu, PM Nilsson och Anna Dahlberg skriver texter på sina liberala ledarsidor som bara med svårighet kan pressas in under det liberala paraplyet.” Alice Teodorescu håller, förstås, inte med: – Stödet från läsarna har varit massivt vilket syns inte minst i mejlkorgen. Dessutom hade jag aldrig tagit jobbet om jag inte hade haft ett starkt stöd och en viktig del var ett långt samtal mellan mig och GP:s ägare. Det finns en väldigt tydlig skrivning i GP:s bolagsordning om de värden ledarsidan ska definieras av. Jag väntar fortfarande på den som kan gräva fram en artikel som visar på att jag någon gång har skrivit i strid med det. – Jag tycker det är intressant att följa hur det politiska samtalet svängt på mycket kort tid. Om det jag skrev tidigare av vissa ansågs vara en ”högergir” vore det spännande att få veta vad de anser om den ”högergir” som i princip alla riksdagens partier nu ställt sig bakom, inklusive den rödgröna regeringen. Varför är det så tyst om det? Vi har tagit oss till Göteborgs central och klivit ombord. I bistron väljer hon en sallad och en sötsak och hon är trött. Hon äter i stolen medan tåget rusar mot huvudstaden. Vi pratar om hennes barndom i kommunismens Rumänien, en tid från vilken hon har fragmentariska minnen, mer känslor än direkta händelser. – Jag var lillgammal och mina föräldrar hade stort umgänge. Det var alltid folk och rörelse hemma. Jag tyckte att det var väldigt roligt med vuxna och att få vara med. Sådant minns jag, att jag tyckte om att leka doktor. Jag brukade alltid undersöka våra gäster, säger hon och skrattar. – En jämnårig killkompis skulle jag gifta mig med. Vi tjafsade alltid om vem som skulle städa. Hemma hos honom städade pappan och jag tyckte att ”det ska kvinnor göra”. Sedan var vi tre flickor som lekte på dagis och så hade jag två låtsaskompisar som jag hade långa monologer med. De var ständigt närvarande. Mamma jobbade på labb och pappa, som var tandläkare, arbetade på annan ort. Han var endast hemma på helgerna och dyrkades när han dök upp. Och så var det mormor, hos vilken familjen bodde mycket efter att morfar hade dött 1982. Minnet av den lägenheten sitter djupare. – Jag kommer ihåg att vi på dagis fick konserver till mat hela tiden och att jag var ständigt sjuk. Och sedan vi kom till Sverige har jag i princip varit frisk. Exakt hur tågresan till Sverige började, några månader före revolutionen 1989 – när diktatorn Nicolae Ceausescu avrättades tillsammans med sin hustru Elena – minns hon inte. Pappa hade tagit sig hit 1987, efter att ha flytt från en läkarkongress i Italien, då mamma precis hade blivit gravid med lillasystern som föddes i juli 1988. – Vi pratade i telefon med honom en gång i månaden. Regimen var inte så glad över att han hade lämnat landet. Ett par fick inte åka på smekmånad, en hel familj kunde aldrig göra något tillsammans, om det inte fanns något ankare kvar. Hon var rädd på tågresan, för mamma var rädd. Systern var ett år gammal och mormor var med. Alice Teodorescu minns ryggsäckar och smycken nedsmusslade i rör, det enda man enkelt kunde få med sig. Det tog flera dagar och hon längtade efter att få återse sin pappa. Slutligen träffades de på färjan från Tyskland till Sverige. Hur kändes det? – Jag vet inte, varmt. Mitt vuxna jag tänker att det måste ha känts så overkligt. Två år i ett barns liv är lång tid. Familjen angjorde Trelleborg och flyttade till Lund. Alice Teodorescu var väldigt ledsen och kände sig ensam men har få hågkomster: flyktingdagis i gula baracker, oron hemma. – Jag tänker på mamma som var född och uppvuxen mitt i Bukarest och sedan hamnade i en liten stadsdel i Lund där det fanns en åker inte så långt bort. Det måste ha varit så otroligt påfrestande och jag sniffade nog upp den här känslan av att det inte var så lätt. Jag satt i fönstret och tittade på grannbarnen som lekte men gick inte ut. När jag inte förundrades över överflödet av mat i affärerna lekte jag inomhus med min syster. Hon skrattar ofta, även när hon pratar om sådant som är mindre roligt. Saknade du Rumänien? – Nej, men jag tror att jag saknade ett sammanhang. Det var ju inte tryggt i och med att mina föräldrar förmodligen inte var trygga. Vi umgicks med några andra från Rumänien och alla var akademiker men tvingades verkligen börja om. Och på den tiden, tack och lov, kunde man börja om. Det fanns enkla jobb och folk var beredda att ta dem, men efter 90-talskrisen rationaliserade man bort ganska många sådana arbeten vilket gjorde att den naturliga inkörsporten i mångt och mycket försvann. Familjen Teodorescu flydde, som så många i detta land, från en repressiv stat. Här skämdes hon för sitt namn (och ville byta till Anna) och mamma undersökte möjligheten att ta ett nytt efternamn, för att underlätta etableringen. Alice Teodorescu fick börja i förskolan med tolk, hösten 1990. – Det var hemskt. Och så skulle jag gå på hemspråk men ville ju inte vara där. I min klass var det bara barn födda i Sverige, bortsett från en halvgrek som förstås var glad över att det hade kommit någon som var mer utlänning än han var. Min fröken var från Norrland medan min systers dagisfröknar var från Malmö, så vi pratade helt olika. Hon sa ”maj” och ”daj” medan jag pratade någon form av norrländska. Jag hade bara svenska kompisar och mitt gäng, vi kallade oss Järngänget, var alla duktiga i skolan. Men jag kände mig annorlunda. Det var så mycket som påminde om det, som att vi inte hade råd att åka på bilsemester genom Europa utan åkte till Rumänien någon enstaka gång. Språket blev hennes livlina. Fattigdom var ingen ursäkt för att inte vara bildad – före flykten skickade mamma deras böcker till Sverige. Böcker på rumänska som sedan stod olästa. När började du känna dig svensk? – Jag tror att första steget mot det var när jag valdes till klassens lucia i ettan, för att jag var mörkhårig. Jag kunde inte så mycket svenska men jag förstod ju att det här var stort, för jag blev inkluderad i någonting som jag uppfattade som otroligt svenskt. Det är något av en vattendelare i hennes historia. Som Alice Teodorescu betraktar världen är det genom vanor som dessa, som inte alltid är så lätta att förklara, man blir del av ett nytt land. Den människa som hävdar att traditioner exkluderar menar hon missar något centralt. Hon har alltid tyckt om traditioner, det högtidliga. Föräldrarnas äktenskap skulle inte överleva påfrestningarna i Sverige och Alice Teodorescu minns skilsmässan som ”fruktansvärd”. – Den var utdragen och infekterad. Vi var hos pappa varannan helg, men det fungerade inte så då blev det att vi bara bodde hos mamma. Jag var väldigt otrygg. Gud, är det någonting som har präglat mig så är det mina föräldrars skilsmässa. Jag var ledsen och... rädd, tror jag. I min värld försvann han en dag, när han åkte till Sverige. Sedan skilde de sig. Det var ingen i min klass som hade skilda föräldrar. Jag älskade att äta hos kompisar när hela deras familj var samlad, det var otroligt symboliskt laddat. På julaftnarna, när Alice Teodorescu och hennes syster hade följt mormor till hennes lägenhet, tittade de in hos folk. De stirrade på människorna som hade samlats för att fira tillsammans. Där fanns det som hon saknade; familjen som en enhet. – För mig blev längtan efter kärnfamiljen väldigt stark, förmodligen till stor del på grund av att de skilde sig. En av de finaste saker man kan ge sina barn är vetskapen om att många konflikter går att lösa, att det finns ett värde i att inte ge upp. Man ska aldrig vara i destruktiva relationer, men jag är väldigt skeptisk till folk som aldrig bråkar inför sina barn. Ser man inte sina föräldrar bråka och bli sams blir man konflikträdd och lär sig att det är läskigt med oenighet och stora känslor. Hur kommer det sig att du inte har blivit trygghetssökande? – Hur vet du att jag inte är det? säger hon och tittar upp. Jag tror att det krävs en viss känslighet – en sårbarhet – för att man ska engagera sig politiskt och i samhället. Det är drivkraften. Samtidigt behövs det en styrka för att stå ut med att man har stuckit ut huvudet. Blir du ledsen? – Jag blir ledsen när jag upplever att jag inte når fram eller blir missförstådd och det kan ju delvis bero på saker som jag kan styra över men också på att man vill missförstå, för att man vill ha konflikten och polemiken. Personligen strävar jag alltid efter att försöka förstå den jag möter. Det finns debattörer på vänstersidan som jag har väldigt stor respekt för. Även om jag inte håller med dem så kan jag ändå förstå logiskt hur de resonerar och en sådan person är Jonas Sjöstedt. En stor soffa på Grand hotell i Stockholm, några dagar senare. Det är anrika lokaler mitt i staden och en plats där Alice Teodorescu trivs. Hon önskar endast ett bakverk och väljer en tung, mörk pjäs till vilken hon dricker jasminte. Vi pratar om hennes skolkarriär, som var rak men som har kostat mycket arbete och tid. Förväntningarna hemifrån var tydliga. Hon målade, studerade teckenspråk och läste mängder av böcker på svenska. Hon sjöng i kör, spelade piano, skrev noveller och ville bli diplomat. Som 12-åring kom hon in på Svenska balettskolan i Malmö och drömmen var att gå på Katedralskolan – ”Katte” är en institution i Lund. Alice Teodorescu träffade sin första pojkvän på en fest för Moderat skolungdom men gick aldrig med i något ungdomsförbund. Som vuxen gjorde hon ett högst medvetet val att inte heller gå med i ett politiskt parti. – När jag studerade juridik och ville bli försvarsadvokat var det en advokat som sa till mig att jag skulle tänka mig för innan jag gick med i ett borgerligt parti, ”dina klienter kommer sannolikt inte att vara borgerliga”. Jag tror att jag är mer intresserad av idéerna bakom än politiken i sig. Jag vet inte om jag skulle vara så himla duktig på det politiska spelet, att vara taktisk. Det partipolitiska intresset hade vaknat 1998, i sjuan. En tjej i klassen var vänster och ”sjukt duktig på argumentation” och det var mot denna kombattant Alice Teodorescu slipades. Då som nu kände hon väldigt starkt för individen och dennes rättigheter, kom till insikt om att hon är liberal och röstade på Folkpartiet i skolvalet. Diktatorn Ceausescus kommunistiska Rumänien är den grund utifrån vilken man måste förstå hennes åsikter. Hon tror själv inte att det är svårare än så. – Kommunismen har i alla länder där den har funnits skördat liv, lett till ofrihet och fattigdom. Jag har svårt att se något positivt med nazismen av exakt samma skäl. Det är kollektivistiska ideologier som inte ser människan. Tack vare det fria skolvalet, som infördes under regeringen Bildt 1992, kunde Alice Teodorescu börja på Katedralskolan. Hon älskar denna valfrihet och slåss med näbbar och klor mot varje person som på något sätt vill begränsa den. Du hade inga negativa känslor kring att din tillvaro var så målinriktad? – Jag tvekade inte. Däremot hade jag alltid prestationsångest. Mindre i dag, för jag har nischat mig så hårt mot det jag vet att jag är duktigast på, men jag brottades jättemycket med det på både högstadiet och gymnasiet. I att vara duktig finns hela tiden en skräck för att inte vara duktig nog. Men jag tror också att det är sunt, att man ibland känner så. Det får inte bli hämmande, men det är viktigt att inte ta saker för givna. Man ska vara ödmjuk. Jag tror att det var kolossalt viktigt att du hamnade i Lund. – Det tror jag också. Mina föräldrar ansåg att det var viktigt att vi bodde i ett område där majoriteten hade svensk bakgrund. Jag skulle hela tiden vara i sammanhang där jag tvingades bli en del av det nya. Och det berodde också på att de säkert mådde dåligt över att de inte kunde erbjuda mig det. Sverige är ett land där väldigt mycket avgörs av kontakter och som invandrad har du ett handikapp. Det är säkert så att jag var osedvanligt lydig och gjorde det som förväntades av mig och jag har säkert gått miste om en massa roliga saker, men jag är helt övertygad om att jag aldrig hade suttit där jag sitter i dag annars. Och det är sorgligt men jag tror att det är bättre att man är ärlig med att det är det som krävs, än att man förlitar sig på talang eller tur. Vi diskuterar huruvida det är rimligt att tro att alla kan ha en lika framåtsträvande uppväxt. Hon säger leende att hon ”hoppas att inte alla har det”. Teoretiskt har alla som växer upp i Sverige samma – eller extremt många – valmöjligheter. Ser du att vissa val ligger väldigt långt bort för en del, beroende på uppväxt? – Ja, fast det centrala är att de finns. Det är klart att det är lättare att göra informerade val om du har informerade föräldrar. Men alla kan ta sig lite längre, bara de anstränger sig – det betyder inte att alla kommer bli Zlatan. Det kan tyckas orättvist, men så är det. Du stör dig väldigt mycket på ordet ”strukturer”? – Strukturdiskursen är ju inte ett svenskt påfund utan är ett sätt att beskriva den verklighet som finns i till exempel USA och Sydafrika, som har en helt annan historia. Där kan det ha en relevans. Jag tycker inte att man kan säga att Sverige är genomsyrat av strukturell rasism, som ju på något sätt blir utgångspunkten för hela diskussionen. Jag tror att det förenklar ett komplext problem. Skulle jag till exempel vara underordnad en outbildad vit man i glesbygden? Men strukturer handlar inte om individperspektivet? – Jo. Om man säger att det är strukturellt då är konsekvensen av det att den ordningen råder. Och ett väldigt bra exempel som inte handlar om etnicitet är våld i nära relationer där utgångspunkten i vissa kretsar är könsmaktsordningen, att män slår kvinnor. Men om man tittar på homosexuella relationer, där det också finns partnervåld, eller kvinnor som slår män, så ser man att de har väldigt svårt att få hjälp av myndigheterna. Där får vi problem. Vi fastnar i huruvida något är strukturellt och då missar vi det som hamnar utanför den bilden. Hon ser dock att rasism existerar i Sverige. – Det finns väldigt många olika sorters rasism. Det finns en rasism på arbetsmarknaden som är namnbaserad, där det finns människor som aldrig får komma till anställningsintervjuer. Det finns en rasism som drabbar etniska svenskar, från invandrade. Det finns rasism bland invandrade mot andra invandrade, baserat på religion eller på kulturella spänningar som kan ha funnits i hemlandet. Och den rasism eller fördomar som jag drabbas av när jag får höra att jag har lyfts fram på grund av min etnicitet, min ålder eller mitt kön. Som liberal skulle man kunna tänka sig att hon är emot anonymiserade jobbansökningar, vilket innebär att en arbetsgivare inte vet om det är en Ahmed eller en Sofia som söker, men hon är positiv. Ska man lagstifta så att det gäller även privata företag? – Det skulle jag kunna tänka mig. Är det ett problem att kvinnor tjänar mindre? – Absolut, men jag tror att det finns ganska många förklaringar som inte handlar om diskriminering. Till exempel finns det mycket som tyder på att kvinnor är ganska dåliga på att löneförhandla. Flickor uppfostras inte till att ta risker och ta plats på samma sätt som pojkar gör. Jag tror att det är en attitydfråga. Män tenderar att övervärdera sig själva och får lön i enlighet med det, tvärtemot kvinnor som undervärderar sig själva. Varför gör kvinnor det? Skärp er och inse hur meriterade och värdefulla ni är! Alice Teodorescu pratar om lika rättigheter, att ge alla samma förutsättningar, att ingen ska diskrimineras. En ”likvärdig skola” återkommer i hennes resonemang. Får man inte sunda värderingar med sig hemifrån är det samhällets, i första hand skolans, ansvar att sörja för att alla har en möjlighet att bli goda medborgare. Skolan måste ställa krav och lärarna behöver vara auktoriteter. Hon vill inte att skolan ska göra undantag för någon, av religiösa eller andra skäl. – Det meritokratiska synsättet är en högst liberal värdering, att man oavsett förutsättningar ska kunna ta sig någonstans. Socialdemokratin i Sverige förvaltade det väldigt väl, fram till att man slutade göra det, det beklagar jag. Socialdemokratin har i vissa frågor nästan haft ett ”det löser sig”-synsätt? – Det gör det inte! Det löser sig för dem som får hjälp hemifrån, alla andra behöver ett system som ställer upp de kraven. Därför tror jag att det för sådana som mig och Daniel Suhonen (känd socialdemokratisk debattör), vilket han har sagt i någon intervju, var viktigt med läxor och betyg. Det blev ett sätt att på papperet visa att vi är lika duktiga som alla andra. Det kanske största sveket i den moderna skolan är att vi har gått över till att man ska lära sig och lägga upp sin undervisning själv. Skolfrågan är också högst instrumental i frågor om integration, som hon vurmar för. Men hon är bekymrad. ”Jag har sällan känt sådan uppgivenhet som i dag. Det Sverige min familj sökte sin tillflykt till för 26 år sedan finns i mångt och mycket inte kvar”, skrev hon nyligen (GP, 2 november: ”Det som inträffar nu är ett enormt svek”). Texten handlar om de parallella samhällen svensk politik har skapat och cementerat, där skottlossning och andra former av kriminalitet är återkommande problem. – Det ska inte behöva vara skillnad på att växa upp i Lund eller i en förort till Stockholm eller Göteborg. Jag känner uppgivenhet inför att politikerna är så handlingsförlamade och att uppdelningen bara blir större och större. Jag är orolig för vad det kommer göra med ett Sverige där vi alltid har strävat efter att vi ska vara jämlika och jämställda. De reformer som skulle krävas finns inte. Jag vet inte längre vad man ska göra. De samordnade terrordåden i Paris natten mellan 13 och 14 november, där omkring 130 personer dödades, har fått henne att misströsta än mer. – Det är klart att man blir rädd. Om det kan hända i Frankrike, som har mycket bättre beredskap, hur ska det då gå här? Det är en fråga om när och inte om vi också drabbas. Att självmordsbombaren på Drottninggatan i Stockholm 2010 endast dödade sig själv var bara tur. – Den här oron spär på polariseringen och skapar en otrygghet bland de människor som kommer hit och har asylskäl men också ute i samhället. Vi blir mer misstänksamma mot varandra och sluter oss och får mer av de här parallellsamhällena. Även här är Alice Teodorescu väldigt kritisk till landets politiker och hur de har hanterat situationen. – Den första IS-videon med svenskar tror jag dök upp 2012. Det är ett väldigt sent uppvaknande, inte minst i Göteborg som har en väldig radikalisering i de här grupperna. Man kan inte blunda och hoppas att det ska gå över. Politikernas uppgift är inte bara att hantera uppkomna situationer utan också se till att de inte uppstår. Resorna från Sverige till Syrien uppstod inte i går och inte heller flyktingströmmen till Sverige. Vi måste kunna föra teoretiska resonemang om vilka våra möjligheter är, det har man inte kunnat göra utan att bli stämplad som alarmist eller som en person som legitimerar SD. Politiker kan inte stå och säga att ”vi har varit naiva”. Ni är inte satta för att vara naiva, då tycker jag att ni ska avgå. I samband med Husbykravallerna 2013 var du upprörd och menade att ungdomarna borde vara tacksamma. Har du lättare att vara tacksam för att du inte är född i Sverige? – Det tror jag absolut. De som tycker att vi som har kommit hit inte behöver vara tacksamma förstår inte hur mycket de själva har att vara tacksamma för. Jag tycker att det är en självklarhet. Samtidigt, det här är ofta människor som känner sig otroligt utsatta. Som misstänkliggörs i butiker, får glåpord kastade efter sig, kanske aldrig har fått det stöd de skulle ha behövt i skolan. Ser du att det finns någon skillnad? – Jag har aldrig ifrågasatt deras erfarenheter. Jag har aldrig gjort anspråk på att mina erfarenheter är de enda som existerar. Det jag invänder emot är förklaringsmodellen, eftersom den tenderar att åtföljas av en viss sorts lösningar. Därifrån till att kategoriskt säga: ”Du tycker som du tycker bara för att du inte har erfarit det här.” Nej, för mig handlar inte mina principer om vad jag har varit med om. Det är lätt att säga, men vi kommer knappast ifrån våra erfarenheter och hur mängden av dessa osynligt påverkar oss. – Okej, så konstaterar vi det. Vad händer sedan då? Vad är deras lösning? Fast lösningen ligger kanske inte hos den enskilde utan i samhällsordningen? – Absolut. Och vad är samhällets lösning? Det är det vi aldrig kommer till eftersom vi hela tiden fastnar i om det är strukturellt eller inte. Jag har aldrig sagt att ansvaret enbart ligger hos individen, däremot att vi också behöver prata om individen. Vi pratar om allt annat än det individuella ansvaret. Det är ett enormt svek, inte minst från vänstern, att man inte längre pratar om klass och social rörlighet utan om rasifiering och strukturer. Berättelsen om Sverige behöver uppdateras, menar hon. I Alice Teodorescus Sverige ska man tala om att människor kan bli något. Det, tycker hon, är en mycket mer inspirerande skildring än den om ett land genomsyrat av strukturell rasism. – Där måste skolan ta sitt ansvar och kompensera för skillnaderna. I dagens Sverige går fattigdom och utanförskap i arv, precis som rikedom. Båda delarna är lika problematiska. Bakelsen är halvt uppäten och hon lämnar den så. Grand är inte tomt men någorlunda tyst och hon lutar sig tillbaka i soffan. Om någon vecka kommer tidningen Fokus lista över Sveriges 100 mäktigaste, där Alice Teodorescu har placerats som nummer 92. Hennes princip om fri migration har fått sig en törn under det senaste halvåret, med massflykten från oroshärdar världen över. Jag säger att jag tror att det land hon önskar, där alla tar sig upp och vidare utan att tära särskilt länge på välfärdssystemet, inte existerar. Hon suckar. – Det är därför jag är så uppgiven. Jag tycker att det är ett väldigt svårt moraliskt dilemma inbyggt i det här. Skälet till att människor kommer till Sverige är att det inte är Jordanien men om Sverige blir Jordanien har vi uttömt vår möjlighet att vara ett land som tar emot människor i nöd. Någonstans blir det en fråga om var man ska lägga sin lojalitet. Gentemot alla människor som potentiellt skulle behöva komma eller mot de människor som redan finns här och som sviks gång på gång? – Vi som kan sätter ju inte våra barn i skolor som inte fungerar, vi bor inte i områden där det skjuts varannan kväll. Den här humanismen som det ges sken av i Sverige, där folk står och fotar sig själva när de gör goda saker – den har också en gräns. Problemet är att vi inte har klarat av att föra en ärlig diskussion om vad de olika alternativen innebär, att vi faktiskt står inför ett val. Det håller inte som alltfler politiker gör i dag, att kasta ur sig desperata nödlösningar när krisen är ett faktum. Vilka förändringar skulle krävas för att vi skulle kunna ha fri invandring och hur tar ett sådant samhälle ansvar för sina svaga? – Det är en vision. Tyvärr låtsas delar av politikerkåren att den är möjlig, det är den inte. För att det ska kunna gå att genomföra så behöver de stora skillnaderna mellan rika och fattiga länder minska. Sverige kan inte ensamt ha fri invandring, det behövs många fler länder, vilket flyktingkrisen med all tydlighet visar. Ungefär som EU, men för hela världen. – Fri rörlighet är inte detsamma som att man har rätt att bli försörjd. En modell skulle kunna vara att man som invandrad får lån och samtidigt slipper betala skatt i fem år, men det förutsätter att människor kan få jobb. Sedan får man kvalificera sig till välfärdssystemet, ungefär som ett försäkringsbolag, men man ska ha rätt till skola och basal och akut sjukvård. Får vi inte mycket större hemlöshet? Vem kommer vilja bygga bostäder för de här människorna? – Och det är därför det här är en vision som inte går att förena med verkligheten och anledningen till att jag har blivit så himla upprörd över vissa liberaler som går ihop med Aftonbladets ledarsida och säger att det inte finns någon konflikt mellan fri invandring och välfärd, för det gör det visst. I det valet tror jag att svenskar i allmänhet väljer att behålla sin välfärd framför att öppna gränserna. Så då kommer vi aldrig kunna ha fri invandring? – Nej, det tror jag inte. Karriären är viktig för henne, men inte allt. Hon har kritiserat sin egen generation för att den önskar allt på en gång – vid 30 ska man ha lyckats inom sin profession, träffat den människa man ska dela livet med och skaffat barn. Men det är inte livskvalitet, har hon kommit fram till. Hon vill inte stressa sig själv i onödan, vill hinna med sin familj. – Jag har alltid haft en stark barnlängtan vilket säkert beror på att jag formades väldigt mycket av mina föräldrars skilsmässa. Jag har alltid drömt om att få göra allting rätt själv. Det är väl ganska vanligt att man vill kompensera för det man själv inte fick och i det ligger i mitt fall att få skapa den där lyckliga familjen. Hur lätt tror du att det är? – Det är jättesvårt. Desto större anledning att anstränga sig och våga drömma. Alice Teodorescu går helst inga längre sträckor inne i stan. ”Mina skor är inte gjorda för det här.” text foto Jonas Lindstedt Född: 2 maj 1984 i Bukarest. Aktuell med:Politisk redaktör och chef för ledarsidan på Göteborgs-Posten. Karriär: Juristutbildad i Lund, har skrivit för bland annat Skånska Dagbladet, Barometern, Aftonbladet och Svenska Dagbladet. Fritiden: Målar akvarell, dansar balett, reser och har en stor fäbless för vackra klänningar. Min politiska profil: ”Ideologiska etiketter betyder föga när begreppsförvirringen blivit allmängods.” Det värsta jag blir kallad: Husblatte. Gör jag om tio år: ”Skriver romaner, idéutvecklar i någon form och njuter av en stor familj.” Alice Teodorescu om: Insemination av ensamstående kvinnor: ”Det är inte statens uppgift att göra barn föräldralösa. Alla barn behöver två föräldrar, oavsett kön.” Bibliotek: ”De ska vara tysta och skötsamma, bland annat för att barn som inte har en lugn hemmiljö ska ha en plats att studera på.” Pridetåg: ”Homosexuella är som alla andra. Löser vi problemen med diskriminering genom att springa runt med en boa på stan?” Att inte ställa samma krav på människor, oavsett bakgrund: ”Det är en mycket värre form av rasism, att indirekt säga att vissa människor inte kan på grund av sin etnicitet.” ”Fuck off-kapital”: ”Jag vill att Sverige ska vara ett land där man kan skaffa sig en buffert men det kräver lägre skatter.” Hans Rosling: ”Han skulle kunna ses som nyliberal, eftersom han tycks förespråka en värld utan gränser, vilket vänstern verkar missa.” Om borgerligheten bör samarbeta med SD för att säkra makten: ”Borgerligheten ska sträva efter att säkra eget mandat, det är givet dagens läge svårt, varför man i frågor där en gemensam agenda föreligger bör försöka hitta partiöverskridande överenskommelser.” Stefan Löfven som statsminister: ”Sällan har en statsminister ställts inför så många svåra problem och haft så få lösningar.” Sin roll i samhällsdebatten: ”Att bidra till att öppna tankerummet.”


Tre Askar med skäl att fira

Summary: Familjen Ask från Tallkrogen har haft en riktig jubileums-månad – och det är inte slut än. I dag fyller Mikael 60, tidigare i november fyllde sonen Mattias 40 och pappa Torsten 80.

I lördags firade Mikael sin 60-årsdag i förskott tillsammans med nära vänner och tjocka släkten. I sanningens namn är släkten inte särskilt tjock, men väldigt stor. För att ta det i rätt ordning fyllde Mikaels son Mattias 40 år den 4 november och Mikaels pappa Torsten fyllde 80 den 16. Så nog har det funnits anledning att fira i familjen Ask de senaste veckorna alltid. Torsten firade sin 80-årsdag ordentligt. Dels med familjen, dels med pensionärsgänget. – Dessutom firade Gun och jag diamantbröllop (60 år) i somras, säger farfar Torsten, som träffade sin Gun när han var 18 och hon 17. Sa det klick direkt? – Ja, i alla fall för mig, säger Torsten. Gun nickar. Det var uppenbarligen ömsesidigt. De var tonåringar när de gifte sig och Torsten var 20 nyss fyllda då Mikael gjorde entré. Så småningom kom ytterligare tre barn, åtta barnbarn och sju barnbarnsbarn. Det kanske inte var riktigt planerat att skaffa barn så tidigt, men Torsten har inte ångrat att de började familjebildningen direkt. – Jag började plugga när jag var 20 och var borta mycket på kvällarna. Det är klart att jag kände att jag försummade familjen. Barnen blev ju lidande, säger Torsten allvarligt. Sonen Mikael hör Torstens ord, men understryker att han inte kände sig försummad som barn. Far och son, som alltså båda blev pappor som 20-åringar är överens om att det är betydligt fler för- än nackdelar med att starta tidigt. – Man orkar ju mer när man är ung och börjar man tidigt kommer förhoppningsvis barnbarnen tidigt. Det är positivt, säger Torsten och rabblar upp barnbarnens och barnbarnsbarnens namn och födelsedagar i en aldrig sinande ström. Finns det inget negativt? – Det enda jag kan komma på är att man inte hade någon ekonomi att tala om, säger Torsten, som 15 år gammal började som springsjas på regeringskansliet. Han slutade sin yrkeskarriär som bankdirektör. På banken, på 1970-talet, startade Torsten, med ett förflutet i SSU och som politisk sekreterare i riksdagen, en S-förening, något som inte sågs med blida ögon av Marcus Wallenberg. – ”Vad är det för en dåre”, sa Wallenberg, men han gav mig pluspoäng och sa att man ska stå upp för det man tror på. Även Mattias har ett förflutet inom S-politiken, men hoppade av när han fick tjänsten som chef för omsorgsförvaltningen i Kalmar dit han flyttade med hustru Lisa och äldste sonen 2006. Två år senare flyttade familjen till Öland. – Vi brukar åka upp till Stockholm och hälsa på ett par gånger per år, säger Mattias, som liksom far och farfar är fotbollsfrälsta – förutsatt att Djurgården är ett av de inblandade lagen på plan, men de ser inte så många matcher live. – Jag var på Guldfågeln (Kalmar FF:s hemmaarena) när Djurgården kom dit, säger Mattias och berättar att kompisarna han såg matchen tillsammans med hejade på Kalmar. Han kände sig lite ensam med sina blårandiga sympatier. Ensam, men stark. Djurgården vann med 3–0. Pappa Mikael fyller i apropå fotbollsintresset i familjen, att han har tränat alla fyra barnen i fotboll – Det var ett bra sätt att umgås med barnen på, säger Mikael, dagens födelsedagsbarn som inte behöver ta ledigt från jobbet eftersom det är lördag. Mikael har ett förflutet i trädgårdsbranschen, men tvingades sluta när kroppen sa ifrån. – Jag fick problem med de fintrådiga nerverna i händerna så det gick inte att fortsätta, men jag konsultar lite på frilansbasis. Hur ska du fira födelsedagen? – Jag kommer inte att vara hemma så det är ingen vits att komma hem till oss, säger Mikael bestämt. Den som tror att det vankas kaffe och tårta hemma hos Mikael och Christina i Trångsund i dag blir härmed grymt besviken. Prinsesstårtan med dekorationen ”Grattis Micke 60 år” åts upp i lördags. ”Vad är det för en dåre”, sa Wallenberg, men han gav mig pluspoäng och sa att man ska stå upp för det man tror på. Torsten Ask: 80 år, pensionerad bankdirektör (SE-banken). Familj: Hustru Gun, 4 barn, 8 barnbarn och 7 barnbarnsbarn mellan 1 och 14 år. Bor: Lägenhet i Norra Hammarbyhamnen. Hus på Ljusterö där hela familjen samlas på somrarna. Mikael Ask: Fyller 60 år i dag, vaktmästare på ett konferenscenter i Huddinge. Familj: Hustrun Christina, dagbarnvårdare, barnen Mattias, Sandra, Niklas och Hanna. Bor: Självbyggeri i Trångsund. Mattias Ask: 40 år, förvaltningschef på äldreomsorgsförvaltningen i Kalmar. Familj: Hustru Lisa, gymnasielärare, sönerna Wilmer, Ebbe och Fred plus två katter och akvariefiskar. Bor: Hus i Färjestaden på Öland.


Slutet nära för etanolbilarna

Summary: Försäljningen av nya etanolbilar är på väg att upphöra. Volvo drar in sina modeller, liksom Ford och Audi. Nu finns bara en enda modell kvar – Volkswagen Golf.

Slutet ser ut att närma sig för nya bilar som tankas med bränslet E85. Försäljningen har fallit under lång tid och är nu så svag att alla utom en tillverkare stoppar försäljningen. Dit räknas Volvo Cars, som tidigare erbjöd fyra versioner: S80, V70, S60 och V60. – Etanolmotorer finns inte med i Volvos utbud från och med modellår 2016, meddelar Bjarne Darwall, presschef på Volvo Car Sverige. Samma besked kommer från amerikanska Ford, som var först med en liten serie etanolbilar i Sverige redan 1994. Genom ett lokalt initiativ togs tre bilar av typen Ford Taurus Flexifuel in till Örnsköldsvik för prov. Bilarna tankades vid kemikoncernen Sekab. Men nu är den epoken slut. Den utgående modellen Ford Focus Flexifuel får ingen ersättare i den nya Focusfamiljen. En titt i branschföreningen Bil Swedens statistik över registreringarna av miljöbilar hittills i år (januari–oktober) ger förklaringen: Ford Focus Flexifuel hamnar på plats 85 efter ett ras på hela 92 procent till endast 34 bilar. År 2008, som var ett toppår för etanolbilar, såldes 7 492 Focus. – Ford för inte längre några E85-versioner i det nuvarande modellprogrammet för Europa på grund av den låga efterfrågan, säger Fredrik Nilsson, pressansvarig vid Ford Sverige. Audi, som ingår i VW-koncernen, väljer samma väg när den nya modellserien A4 nu lanseras. De utgående etanolversionerna av A4 kombi och A4 sedan har hittills i år tappat 81 respektive 86 procent. Som jämförelse har den totala försäljningen av miljöklassade bilar ökat med sju procent, varav elbilar och laddhybrider med 42 procent. Även Volkswagen rensar i etanolutbudet. Modellerna Passat och VW CC försvinner. Kvar finns endast VW Golf . Frågan är hur länge VW kan fortsätta försäljningen med så låga volymer. – Det är en bra fråga. Vi för diskussioner om det internt, men slutsatsen är att vi tills vidare fortsätter med Golf, säger informationschefen Marcus Thomasfolk. Totalt fanns 229 621 etanolbilar i trafik 2014, enligt Bil Sweden. Men en stor andel tankas med bensin i stället för E85, enligt Energimyndigheten. Hur stor andelen är varierar från år till år och beror på priset på E85 vid pumpen. Trenden är att försäljningen viker kraftigt nedåt. I oktober såldes endast 6,4 miljoner kubikmeter E85, en halvering jämfört med oktober i fjol. Dagens prisbild väntas ytterligare pressa efterfrågan. En liter E85 kostar i dag drygt 11 kronor. Tar man hänsyn till det lägre energiinnehållet motsvarar det ett så kal-lat bensinekvivalent pris på cirka 15 kronor. En liter 95-oktanig bensin kostar 12,80 kronor. Det innebär en ekonomisk förlust som ökar för varje körd mil med E85 i tanken. Redan den 1 december ökar skillnaderna ännu mer. Då träder regeringens beslut om energiskatt på höginblandad etanol i kraft. Vid årsskiftet kommer ytterligare en höjning. – Det blir energiskatt med 22 procent på etanolen i E85 från den 1 december. Den är i dag skattebefriad. Det betyder 67 öre per liter inklusive moms. Vid årsskiftet höjs skatten till 27 procent och det betyder en total höjning med 1,08 per liter om skatterna slår igenom fullt ut vid pumpen, säger Göran Lindell, biträdande direktör och skatteexpert vid SPBI, Svenska Petroleum och Biodrivmedelinstitutet.


Därför borde vi bry oss lika mycket om Beirut som Paris

Summary: Vi borde bry oss lika mycket om terrorattacken i Beirut som den i Paris eftersom det inte finna några rationella eller legitima argument för att de liv som mistes i Libanon skulle vara av mindre värde än de i Frankrike.

Elaf Ali skriver att hon bryr sig mer om terrorattacken i Paris än den i Beirut. Hon anger flera orsaker till varför hon känner på det viset. För det första är terroristattacker en del av vardagen i Beirut medan de är mer sällsynta i Paris. Dessutom engagerar Paris mer eftersom det geografiskt ligger närmare Sverige än Beirut. Till sist så är Paris en mer internationellt känd turiststad och fler människor från hela världen har anknytning till platsen än Beirut. Elaf har rätt i att dessa faktorer bidrar till en starkare engagemang i Paris än i Beirut. Problemet är att det inte borde förhålla sig på det viset. Bara för att vi tenderar att göra oss skyldiga till den här typen av partiskhet betyder det inte att det är moraliskt rätt. Dessa argument får inte legitimera det faktum att vi behandlar folk olika baserad på var i världen de befinner sig. Godtyckliga skäl som dessa får inte användas för att värdera människoliv. Det faktum att terroristattacker förekommer oftare i Beirut än i Paris är inget rationellt skäl till att bry sig mindre om de som miste livet i Libanon. Man skulle lika gärna kunna vända på argumentet och hävda att vi borde bry oss mer om Beirut än Paris just därför att de drabbas av terroristattacker i en större utsträckning än den franska huvudstaden. Geografisk läge är inte heller relevant i värderingen av människoliv. Vad spelar det för roll att Paris ligger cirka 1545 km från Stockholm medan Beirut är belägen ungefär 3108 km från Sveriges huvudstad i sammanhanget? Påståendet att fler människor i världen har anknytning till världsmetropolen Paris än Beirut må vara sann men våra känslomässiga band är inte objektiva, tillförlitliga eller legitima instrument för att värdera betydelsen av terroristattacker. Det finns helt enkelt inga goda skäl till att 'vi' tenderar att bry oss mer om Paris än Beirut. Dessa värderingar är partiska och godtyckliga, inte rationella eller fördomsfria. Därför borde 'vi' bry oss lika mycket om Beirut som Paris. Ett sådant synsätt krävs för att skapa ett bättre liv för alla människor, oavsett var i världen de befinner sig.


Därför ska du bry dig om vad som händer utanför Europa

Summary: Terrorism och problem i Europa är ett globalt och inte ett lokalt problem. Vi måste bry oss om kärnan till problemet för att förhindra den. Alltså agera globalt.

Elaf Ali, du ställer en viktig fråga i slutet av din text, "Hur får vi krig att ta slut?" Samtidigt minimaliserar du problemet genom att fokusera lokalt på ett globalt problem. Terrorism är inte lokalt, det är globalt. Att skydda sig bakom journalismens skolboksexempel ”närhetsprincipen” kommer inte hjälpa oss att få slut på globala krig och terror. Vi måste agera globalt, bry oss globalt, sörja globalt. Det kommer göra oss starkare, vi måste vara överallt. Journalister har i uppgift att rapportera alla sidor av en historia, då Paris inte är en slumpmässig händelse utan en tragedi av ett globalt problem, så har jag svårt att se varför fokus skall ligga endast där. Journalister och medierna måste göra det viktiga intressant, även om det sker utanför vårt ”område”, de måste se bortom närhetsprincipen och tänka globalt. Paris var extremt viktigt, Beirut likaså. Det som sker bortom Europa bör vara minst lika intressant, då det är närmare kärnan till problemet, kärnan till början av historien. Att det händer där ”till vardags”, bör göra det än mer intressant att bevaka och stoppa, för att förhindra framtida attacker. När det gäller profilbilder på Facebook så är det ingen tävling i vilken händelse som får flest antal flaggor. Båda händelserna är likvärdigt tragiska, oskyldiga människor omkom. Båda lika orättvisa. Båda bör därför vara likvärdigt möjliga att sörja. Facebook är ett globalt företag och driver verksamhet i både Libanon och Frankrike. De bör använda sin makt och hjälpa världen att tillsammans stå upp mot terrorismen, vi är alla lika offer för terrorn. Deras flaggfunktion kan tekniskt sätt fungera med alla flaggor. Kritiken ligger inte i att folk bytte till en fransk flagga, den ligger i att möjligheten till att ha andra flaggor saknades. De utger sig för att vara ett globalt nätverk, då bör de också bete sig som ett. Europa och Sverige har också verksamheter utanför sina gränser, därför måste vi bry oss längre än så.


Summary: Regeringsrapport i dag, fredag. Inget tyder på att ökningen av sjukfrånvaron som pågått sedan 2010 är på väg att brytas. Regeringens mål är att sänka det från 10,3 till 9 dagar, men vår nya prognos pekar i stället på att sjukpenningtalet år 2020 hamnar kring 13 dagar, skriver Ann-Marie Begler och Lars-Åke Brattlund, Försäkringskassan.

Försäkringskassan kan inte ensam bromsa den ökande sjukfrånvaron. För att nå regeringens mål om ett sjukpenningtal på 9 dagar krävs både färre och kortare sjukskrivningar. Försäkringskassan kan påverka sjukfallens längd, men inflödet av nya fall påverkas av faktorer som till stor del ligger utanför vår kontroll. Ska vi nå regeringens mål krävs därför att arbetsgivare och läkare kliver fram på ett helt annat sätt än i dag och att samhällets inställning till sjukskrivning förändras i grunden.   Sjukfrånvaron fortsätter att öka i snabb takt. Det visar Försäkringskassan i en rapport om utvecklingen av sjukfrånvaron 2015 som lämnas till regeringen i dag. Resultaten visar att regeringens mål för sjukfrånvaron är en stor utmaning. Att gå från ett sjukpenningtal på 10,3 till regeringens mål om 9 dagar 2020 kan vid en första anblick ses som en överkomlig uppgift. Men inget tyder på att ökningen av sjukfrånvaron som pågått sedan 2010 är på väg att brytas. Försäkringskassans senaste prognos pekar istället på att sjukpenningtalet 2020 hamnar kring 13 dagar. Att vända utvecklingen och därmed minska sjuktalet ställer således stora krav på såväl Försäkringskassan som andra aktörer. Det gör inte uppgiften mindre angelägen. Om vi som bor i Sverige ska få den välfärd vi förväntar oss även i framtiden finns inget alternativ. Vi måste vända utvecklingen – för samhällets skull, men också för individens. För samhället innebär utgiftsökningarna inom sjukförsäkringen allt djupare hål i statsbudgeten. Sedan 2010 har utgifterna för sjukpenningen ökat med nästan 16 miljarder kronor och vi räknar med att de ökar med ytterligare 4,5 miljarder fram till år 2016. För individen innebär en sjukskrivning ofta ett rejält ekonomiskt avbräck. De flesta sjukskrivna människor vill inget hellre än att komma tillbaka till sitt arbete och sin sociala gemenskap. All tillgänglig forskning pekar också på att arbetet är en av de viktigaste faktorerna för bra hälsa och god livskvalitet. Försäkringskassan fokuserar i år därför på en aktivare handläggning. Sammantaget tyder resultaten i vår rapport på att satsningen ger effekt, och sedan i våras görs det allt fler bedömningar av arbetsförmåga vid rehabiliteringskedjans tidsgränser. Vi är alltså på rätt väg, även om det ännu inte går att se att sjukskrivningarna har blivit kortare. Arbetet kommer att förstärkas ytterligare under 2016 och beräknas då förkorta sjukskrivningarna. Försäkringskassan lovar alltså att kraftsamla i sjukförsäkringshandläggningen. Genom ett aktivt och kvalitativt utredningsarbete kommer vi att kunna ta till vara arbetsförmåga och stödja fler sjukskrivna tillbaka till arbete. Vi ska också se till att rätt person får rätt ersättning redan vid det första beslutet om sjukpenning. Men detta kommer inte att räcka för att nå regeringens mål. Vi vet att Försäkringskassans arbete ger effekt på sjukfallens längd, men inflödet av nya fall påverkas av faktorer som till stor del ligger utanför vår kontroll. Arbetsgivarna, läkarna och samhällets inställning till sjukskrivning är minst lika viktiga för att få ner sjukfrånvaron. Arbetsgivarna behöver kliva fram och börja ta både sitt fysiska och psykosociala arbetsmiljöansvar på allvar. De har unika möjligheter att fånga tidiga tecken på ohälsa och vidta åtgärder för att undvika sjukskrivning helt och hållet. Om den anställde trots detta blir sjukskriven, behöver man redan från början skapa hållbara förutsättningar för att just den personen ska kunna komma tillbaka till jobbet. Inom läkarkåren behövs ansvarstagande och samsyn. Om en patient nekas läkarintyg, är det i dag alldeles för enkelt att bara gå vidare till nästa läkare. Här behöver man enas om när sjukskrivning är en lämplig behandling, men kanske framför allt när det inte är en lämplig behandling. Läkarna ska i sina intyg också ta ställning inte bara till patientens sjukdom utan också till förmågan att arbeta. Ju bättre kvalitet intygen har i det avseendet, desto lättare blir det för oss. Vårt uppdrag är nämligen inte att pröva hur sjuk någon är, vi bedömer möjligheten att arbeta. Den historiskt höga sjukfrånvaron i början av 2000-talet ledde till att den dåvarande regeringen lanserade det så kallade halveringsmålet. Det innebar att man skulle halvera sjukfrånvaron från 2003 till 2008, ett mål som också nåddes. Allt gick inte bra den gången, bland annat så förtidspensionerades alldeles för många människor. Men man lyckades med en viktig sak: att sätta sjukskrivningarna i fokus för samhällsdebatten. De flesta insåg att det var något konstigt med att världens friskaste folk samtidigt hade den högsta sjukfrånvaron. Nu ökar sjukskrivningarna igen utan att vi ser samma förändringar i folkhälsan. Detta talar för att det också i dag är möjligt att få ner sjukfrånvaron. På måndag nästa vecka samlas drygt 60 ledande företrädare med en central roll i sjukskrivningsprocessen, för att ta del av Försäkringskassans rapport om sjukfrånvarons utveckling och fortsätta dialogen om hur vi ska ta oss an den här utmaningen på bästa sätt. Men det kan och får inte stanna vid diskussionsforum. Det krävs att alla lyfter fram vinsterna med att förebygga sjukfrånvaro på sitt håll. Det krävs att alla går från ord till handling och faktiskt tar sitt ansvar, oavsett om man arbetar på berörda myndigheter eller i vården, om man är arbetsgivare eller facklig företrädare. Det krävs att samhället än en gång samlas kring en av grundbultarna i det svenska välfärdssystemet: den allmänna sjukförsäkringen. Först då kommer vi gemensamt att lyckas bromsa den ökande sjukfrånvaron. 27 November 2015 Debattartikel Ann-Marie Begler och Lars-Åke Brattlund, Försäkringskassan: ”Sjukfrånvaron fortsätter att öka i snabb takt” Bakgrund. Sjukfrånvarons utveckling • Den samlade sjukfrånvaron fortsätter att öka. Ökningen finns inom samtliga diagnoser, men den är extra kraftig i psykiatriska diagnoser. Hittills har 2015 uppvisat ett stort inflöde av nya sjukfall. Sjukpenningtalet har ökat sedan slutet av 2010 och var i oktober 10,3 dagar, 13,5 för kvinnor och 7,2 för män. Längden på sjukfallen fortsätter också att öka, men i långsammare takt än under 2014. • Antalet personer som får aktivitetsersättning, en tidsbegränsad ersättning för unga i åldern 19-29, ökar i snabb takt. • Antalet personer som får sjukersättning, det som förr kallades förtidspension, ökar svagt men ligger på en stabil och historiskt sett låg nivå. • Sjukpenningtalet anger antalet dagar per person om alla sjuk- och rehabiliteringspenningdagar under ett år slås ut på alla försäkrade individer. Källa: Artikelförfattarna Repliker Svenskt näringsliv: ”?Försäkringskassan försvårar för företagen” 13 debattörer: ”Ökad fysisk aktivitet viktigt för att bromsa sjukfrånvaron” Joachim Morath, Feelgood: ”Företagshälsovården kan bidra till lägre sjukfrånvaro” Johan Forssell (M): ”Regeringen har tappat kontrollen över sjukskrivningarna” Företrädare för Wemind psykiatri: ”?Brist på psykologisk behandling förlänger sjukskrivningarna” Slutreplik från Ann-Marie Begler och Lars-Åke Brattlund, Försäkringskassan: ”?Försäkringskassan vill förenkla för arbetsgivare” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Summary: Regeringsrapport i dag. Inget tyder på att ökningen av sjukfrånvaron som pågått sedan 2010 är på väg att brytas. Regeringens mål är att sänka det från 10,3 till 9 dagar, men vår nya prognos pekar i stället på att sjukpenningtalet år 2020 hamnar kring 13 dagar, skriver Ann-Marie Begler och Lars-Åke Brattlund, Försäkringskassan.

Försäkringskassan kan inte ensam bromsa den ökande sjukfrånvaron. För att nå regeringens mål om ett sjukpenningtal på 9 dagar krävs både färre och kortare sjukskrivningar. Försäkringskassan kan påverka sjukfallens längd, men inflödet av nya fall påverkas av faktorer som till stor del ligger utanför vår kontroll. Ska vi nå regeringens mål krävs därför att arbetsgivare och läkare kliver fram på ett helt annat sätt än i dag och att samhällets inställning till sjukskrivning förändras i grunden. Sjukfrånvaron fortsätter att öka i snabb takt. Det visar Försäkringskassan i en rapport om utvecklingen av sjukfrånvaron 2015 som lämnas till regeringen i dag. Resultaten visar att regeringens mål för sjukfrånvaron är en stor utmaning. Att gå från ett sjukpenningtal på 10,3 till regeringens mål om 9 dagar 2020 kan vid en första anblick ses som en överkomlig uppgift. Men inget tyder på att ökningen av sjukfrånvaron som pågått sedan 2010 är på väg att brytas. Försäkringskassans senaste prognos pekar istället på att sjukpenningtalet 2020 hamnar kring 13 dagar. Att vända utvecklingen och därmed minska sjuktalet ställer således stora krav på såväl Försäkringskassan som andra aktörer. Det gör inte uppgiften mindre angelägen. Om vi som bor i Sverige ska få den välfärd vi förväntar oss även i framtiden finns inget alternativ. Vi måste vända utvecklingen – för samhällets skull, men också för individens. För samhället innebär utgiftsökningarna inom sjukförsäkringen allt djupare hål i statsbudgeten. Sedan 2010 har utgifterna för sjukpenningen ökat med nästan 16 miljarder kronor och vi räknar med att de ökar med ytterligare 4,5 miljarder fram till år 2016. För individen innebär en sjukskrivning ofta ett rejält ekonomiskt avbräck. De flesta sjukskrivna människor vill inget hellre än att komma tillbaka till sitt arbete och sin sociala gemenskap. All tillgänglig forskning pekar också på att arbetet är en av de viktigaste faktorerna för bra hälsa och god livskvalitet. Försäkringskassan fokuserar i år därför på en aktivare handläggning. Sammantaget tyder resultaten i vår rapport på att satsningen ger effekt, och sedan i våras görs det allt fler bedömningar av arbetsförmåga vid rehabiliteringskedjans tidsgränser. Vi är alltså på rätt väg, även om det ännu inte går att se att sjukskrivningarna har blivit kortare. Arbetet kommer att förstärkas ytterligare under 2016 och beräknas då förkorta sjukskrivningarna. Försäkringskassan lovar alltså att kraftsamla i sjukförsäkringshandläggningen. Genom ett aktivt och kvalitativt utredningsarbete kommer vi att kunna ta till vara arbetsförmåga och stödja fler sjukskrivna tillbaka till arbete. Vi ska också se till att rätt person får rätt ersättning redan vid det första beslutet om sjukpenning. Men detta kommer inte att räcka för att nå regeringens mål. Vi vet att Försäkringskassans arbete ger effekt på sjukfallens längd, men inflödet av nya fall påverkas av faktorer som till stor del ligger utanför vår kontroll. Arbetsgivarna, läkarna och samhällets inställning till sjukskrivning är minst lika viktiga för att få ner sjukfrånvaron. Arbetsgivarna behöver kliva fram och börja ta både sitt fysiska och psykosociala arbetsmiljöansvar på allvar. De har unika möjligheter att fånga tidiga tecken på ohälsa och vidta åtgärder för att undvika sjukskrivning helt och hållet. Om den anställde trots detta blir sjukskriven, behöver man redan från början skapa hållbara förutsättningar för att just den personen ska kunna komma tillbaka till jobbet. Inom läkarkåren behövs ansvarstagande och samsyn. Om en patient nekas läkarintyg, är det i dag alldeles för enkelt att bara gå vidare till nästa läkare. Här behöver man enas om när sjukskrivning är en lämplig behandling, men kanske framför allt när det inte är en lämplig behandling. Läkarna ska i sina intyg också ta ställning inte bara till patientens sjukdom utan också till förmågan att arbeta. Ju bättre kvalitet intygen har i det avseendet, desto lättare blir det för oss. Vårt uppdrag är nämligen inte att pröva hur sjuk någon är, vi bedömer möjligheten att arbeta. Den historiskt höga sjukfrånvaron i början av 2000-talet ledde till att den dåvarande regeringen lanserade det så kallade halveringsmålet. Det innebar att man skulle halvera sjukfrånvaron från 2003 till 2008, ett mål som också nåddes. Allt gick inte bra den gången, bland annat så förtidspensionerades alldeles för många människor. Men man lyckades med en viktig sak: att sätta sjukskrivningarna i fokus för samhällsdebatten. De flesta insåg att det var något konstigt med att världens friskaste folk samtidigt hade den högsta sjukfrånvaron. Nu ökar sjukskrivningarna igen utan att vi ser samma förändringar i folkhälsan. Detta talar för att det också i dag är möjligt att få ner sjukfrånvaron. På måndag nästa vecka samlas drygt 60 ledande företrädare med en central roll i sjukskrivningsprocessen, för att ta del av Försäkringskassans rapport om sjukfrånvarons utveckling och fortsätta dialogen om hur vi ska ta oss an den här utmaningen på bästa sätt. Men det kan och får inte stanna vid diskussionsforum. Det krävs att alla lyfter fram vinsterna med att förebygga sjukfrånvaro på sitt håll. Det krävs att alla går från ord till handling och faktiskt tar sitt ansvar, oavsett om man arbetar på berörda myndigheter eller i vården, om man är arbetsgivare eller facklig företrädare. Det krävs att samhället än en gång samlas kring en av grundbultarna i det svenska välfärdssystemet: den allmänna sjukförsäkringen. Först då kommer vi gemensamt att lyckas bromsa den ökande sjukfrånvaron. Ann-Marie Begler, generaldirektör, Försäkringskassan Lars-Åke Brattlund, försäkringsdirektör för sjukförsäkringen, Försäkringskassan Sedan 2010 har utgifterna för sjukpenningen ökat med nästan 16 miljarder kronor och vi räknar med att de ökar med ytterligare 4,5 miljarder fram till år 2016. Den samlade sjukfrånvaron fortsätter att öka. Ökningen finns inom samtliga diagnoser, men den är extra kraftig i psykiatriska diagnoser. Hittills har 2015 uppvisat ett stort inflöde av nya sjukfall. Sjukpenningtalet har ökat sedan slutet av 2010 och var i oktober 10,3 dagar, 13,5 för kvinnor och 7,2 för män. Längden på sjukfallen fortsätter också att öka, men i långsammare takt än under 2014. Antalet personer som får aktivitetsersättning, en tidsbegränsad ersättning för unga i åldern 19-29, ökar i snabb takt. Antalet personer som får sjukersättning, det som förr kallades förtidspension, ökar svagt men ligger på en stabil och historiskt sett låg nivå. Sjukpenningtalet anger antalet dagar per person om alla sjuk- och rehabiliteringspenningdagar under ett år slås ut på alla försäkrade individer.


Summary: Vi känner inte igen bilden som skolpsykologen Soma Amin förmedlar (DN Debatt 25/11). Det råder inte någon tvekan hos oss om att barnets bästa är domarens rättesnöre i familjemål, skriver tre representanter för Domstolsakademin.

Skolpsykologen Soma Amin konstaterar på DN Debatt att antalet vårdnadstvister i domstol ökat. Hon pekar på att lagstiftningen genomsyras av att barnets bästa ska vara avgörande för alla beslut som domstolen fattar när det gäller vårdnad, boende och umgänge. Soma Amin ifrågasätter dock om domstolarna omsätter barnrättsperspektivet i praktiken. Vi, som arbetat som domare i många år, känner inte igen den generaliserande bild hon förmedlar och vill därför bemöta några av hennes påståenden. Soma Amin skriver att vid en vårdnadstvist avgörs ett barns livsöde under några timmars förhandling i rättssalen och att det ”kan gå hur som helst”. Det är inte en rättvisande bild. Inför en huvudförhandling har domstolen oftast gett socialnämnden i uppdrag att göra en utredning. Barnets situation utreds noggrant med hembesök hos båda föräldrarna och samtal med barn som är så stora att de kan uttrycka sig. Risker för barnet analyseras, föräldrarnas samarbetsförmåga bedöms, referenspersoner i barnets omgivning hörs och tidigare socialutredningar lyfts fram. Utredningen utgör ett mycket viktigt beslutsunderlag för domstolen. Huvudförhandlingen sker alltså först efter att domstolen har hämtat in underlag och oftast efter ett eller ett par förberedande sammanträden för att klarlägga barnets situation och föräldrarnas ståndpunkter. Vi anser att domstolarna i sin bedömning tar eventuella risker för barnet på stort allvar. Allt beslutsfattande i domstol ska ske utifrån de omständigheter som finns i det enskilda fallet. Att domstolen i ett visst fall inte följer familjerättens förslag ser vi som ett tecken på domstolens opartiskhet och att domstolen gjort en egen bedömning. Det måste dock framgå hur domstolen resonerat. Ofta är det en fördel för barnen att föräldrarna får hjälp att hitta en lösning som de sedan, enade, håller sig till i sitt föräldraskap. När ena parten är i ett kraftigt underläge, såsom i Soma Amins exempel med en våldsutsatt kvinna, är samförståndslösningar emellertid inte någon utgångspunkt. Att domstolarna, som Soma Amin skriver, då ”förespråkar” medlare är inte en bild vi känner igen. Vi delar givetvis Soma Amins uppfattning att kompetens och utbildning är viktigt. Domstolsakademin, som ansvarar för alla domares vidareutbildning, har familje- och barnrätten som ett centralt utbildningsområde. Kunskapsfält som Soma Amin nämner, barnpsykologisk forskning och riskbedömningar, behandlas i dessa utbildningar. Frågor kring våld mot barn och barn som bevittnar våld tas också upp. Barnperspektivet är alltid centralt. Den absoluta merparten av domare som dömer i familjemål har även bred erfarenhet av brottmål. Det pågår just nu en utvärdering av 2006 års vårdnadsreform i form av en offentlig utredning. Syftet med reformen var att stärka barnrättsperspektivet. Som domare följer vi den utvärdering som görs av vår verksamhet noga. Det är vår uppgift att genom rättstillämpningen ge barnets rätt genomslag i praktiken. Uppgiften är inte alltid lätt när barnen av olika skäl utsatts för svåra påfrestningar före, under eller efter föräldrarnas separation. Men det råder inte någon tvekan hos oss om att barnets bästa är domarens rättesnöre i familjemål. 25 november 2015 Debattartikel Skolpsykologen Soma Amin: ”Låt barnens rättigheter väga tyngre än föräldrarnas” Repliker Domstolsakademin: ”?Barnperspektivet centralt i domstolen” Slutreplik från Skolpsykologen Soma Amin: ”Ofta orimligt höga beviskrav” Läs fler artiklar på DN Debatt


Varje barn, varje elev har rätt till adekvat stöd och stimulans

Summary: Jag förespråkar verkligen inte en egen skola för begåvade elever – det vore att säga emot mig själv och det arbete jag lagt ner. Jag menar bestämt att om det skiljer 25-30 IQ-enheter mellan två personer så har det inget intellektuellt utbyte av varandra. Självklart kan de kan trivas med varandra i andra sammanhang. Men om de skulle se en film tillsammans eller läsa en bok så skulle de uppfatta den och tolka den på väldigt olika sätt.

Jag läser debatten med intresse och glädje även om en del åsikter inte stämmer överens med mina. Många olika personer med olika bakgrunder har getts möjlighet att uttrycka sina åsikter och jag vill nu också ge mina. Min absoluta åsikt är att alla har samma människovårde – oavsett funktionsuppsättning! I Rättvik har jag tillsammans med särskolans rektor och pedagoger startat Samundervisningsgruppen. Där man har en mix med särskoleelever (från IQ 55), elever med läs- och skrivsvårigheter, elever med ADHD, autism samt elever som bedömts vara särskilt eller extremt begåvade upp till c:a IQ 140. På lektionerna undervisas de ibland tillsammans och ibland uppdelade beroende på ämne. Några elever är där på heltid, några bara vissa ämnen beroende på om de behöver stöd eller stimulans.Jag förespråkar verkligen inte en egen skola för begåvade elever - det vore att säga emot mig själv och det arbete jag lagt ner. Jag menar dock bestämt att om det skiljer 25-30 IQ-enheter mellan två personer så har det inget intellektuellt utbyte av varandra. Självklart kan de kan trivas med varandra i andra sammanhang. Men om de skulle se en film tillsammans eller läsa en bok så skulle de uppfatta den och tolka den på väldigt olika sätt. Eftersom ett barn med diagnosen utvecklingsstörning har en långsammare utvecklingstakt och inlärning så ökar skillnaden till normalvariationen hela tiden. I relation till barn med särskild begåvning så märks skillnaden snabbare och blir ännu större. De särskilt begåvade barnen uttrycker att de är synd om de utvecklingsstörda och låter dem vara med på rasterna. Men ibland så orkar dom inte vara sociala och ta hand om andra så då kan frustrationen och impulserna ges asociala uttryck. Några stannar hemma från skolan och vilar upp sig någon dag eller två. Det är annorlunda i en familj med syskon som har olika funktionsuppsättningar – olika begåvningar.. Där känner man varandra väl och vet vad som fungerar och inte. Familjens starka norm och sammanhållning gör att man håller ihop. Jag har arbetat som pedagog med barn i olika sammanhang på förskola och skola. De senaste 20 åren som skolpsykolog där jag handlett skolans personal. Därutöver har jag umgåtts med och kunnat observera barnen på Filurums veckoläger under fyra år och under två år på Recompiles DatorDygnetRunt. I de flesta familjer finns barn med olika funktionsuppsättningar. Det är mycket tydligt hur syskon delar upp sig och umgås med "jämlikar" - alltså andra med liknande funktionsuppsättningar - oavsett ålder under dessa träffar. Det handlar inte om att rangordna vare sig barn eller vuxna utan det handlar om att vi alla har behov av att känna oss bekväma i det sociala och intellektuella umgänget. Vi väljer personer med samma värderingar vad gäller etik, moral och empatisk förmåga samt funktionsuppsättning. Det tar energi att umgås med någon som kan mycket mer än man själv, man måste hela tiden vara uppmärksam och fråga om man inte förstår, man känner sig till besvär. Tvärtom är det för den som kan mer. Det tar energi att anpassa sitt språk, sina sysselsättningar osv till den som kan mindre. Jag tänker på en 9-årig pojke som kom till vårt läger första gången (efter övertalning från föräldrarna) och när man frågade vad han tyckte om lägret, svarade : "Det är så skönt att inte veta bäst jämt!". Han kunde vila i att andra också kunde och han behövde inte hjälpa till hela tiden. Ja, självklart behöver barnen kontakt med verklighetens individer som innebär en variation i funktionsuppsättningar, kunskaper och förmågor - men inte hela tiden. Som elev har jag rätt att inte bli vare sig forcerad, hindrad eller bromsad i min utveckling. Varje barn, varje elev har rätt till advekat stöd och stimulans. De olika funktionsuppsättningarnas behov får inte sättas mot varandra eller värderas olika. De har och måste ges samma betydelse.


Märkligt att Folkpartiet tycks vilja bli mindre känt

Summary: Folkpartiets ledning föreslår att partiet ska byta namn till Liberalerna. Varför? Är det partinamnet som ska vinna nya väljare – inte partiets idéer och program?

Företag och organisationer har behov av förnyelse. Efterfrågan på deras varor eller tjänster drabbas av svackor, och i dag när marknadsföring inte sällan är viktigare än produktion leder det till att man söker förnyelse i namn och logotyper. Det är fyrtiofem år sedan de båda nykterhetsorganisationerna IOGT och NTO gick samman. De heter sedan dess IOGT-NTO, en för de flesta obegriplig bokstavskombination. Rörelsen är trots namnet väl känd – åttiofem procent av de tillfrågade i en undersökning visste vad den stod för. We Effect är däremot en rätt okänd organisation. Att Kooperation utan gränser numera heter så hade jag ingen aning om. Min förundran inför denna strävan efter att bli mindre känd förstärks när jag nu läser att Folkpartiets ledning föreslår att partiet ska byta namn till Liberalerna. Partiet behöver utvecklas för en ny tid, och det kräver att namnet byts ut. Om man bara uppdaterar politiken lite grann, så kommer det inte att räcka för att vända dåliga opinionssiffror. Folkpartiet är ett fint namn, men det känns på något sätt 1900-talet, säger en av förslagsställarna. När den industriella revolutionen gick in i den digitala revolutionen, måste vi förnya oss på riktigt. Partiets namn, inte dess idéer och program, är alltså det som ska vinna nya skaror. Som socialdemokrat har jag alltid varit lite avundsjuk på Folkpartiet som har haft ett så fint namn – folkets parti. Men jag vet att många folkpartister som jag mött under åren inte varit helt bekväma med partinamnet. Jag minns valet 1962. Jag delade ut valsedlar utanför Katarina Norra folkskola. Bredvid mig stod företrädaren för Folkpartiets Stockholmsavdelning, mittemot Frisinnade landsföreningens. Folkpartisten lämnade ut sina sedlar med orden Den liberala listan, den frisinnade sa Folkpartiet. När vi stått där en timme frågade jag folkpartisten varför hon sa Den liberala listan i stället för Folkpartiet: Nu tror ju väljarna att du delar ut en spränglista. En stram blick och en kort replik: Våra väljare vet vad de röstar på! Så kom natten och röstresultatet. De frisinnade hade, säkert därför att de kallade sig folkpartister, tagit hem mer än hälften av mandaten. Depression och upprördhet i Folkpartiets Stockholmsavdelning, där många krävde att de frisinnade som valts in skulle avsäga sig mandat, eftersom de borde förstå att folk hade röstat fel och inte alls ville ha kristna och nykterister som sina fullmäktigeledamöter. Det blev förstås nobben. Men ett resultat blev det. Förhandlingar inleddes mellan de båda partiorganisationerna och inför valet 1964 hade de förenats i en enda organisation som förhandlade om platserna på listan som vilken arbetarekommun som helst där parti och fack gjort upp om turordningen. 2015 är det tydligen dags igen för självmedvetna liberaler att göra valet lite svårare för dem som vill rösta på dem.


Är det "kontraproduktivt" att vara mer begåvad än sina klasskamrater?

Jag kan utan att känna att jag överdriver räkna in mig som ett av de som barn som tillhörde de övre 5% på normalfördelningskurvan. Jag avverkade alla läromedel för hela årskurs 1 och 2 under den första terminen i första klass. Efter det fick jag bland annat hjälpa jämnåriga i min egen klass och i parallellklassen. Mina föräldrar fick se ett diagram som visade någon sorts mätning över min begåvning där kurvan försvann utanför de skalor som fanns för barn i min ålder. Efter jullovet i ettan blev jag uppflyttad till årskurs två. Rent kunskapsmässigt befann jag mig sannolikt högre än så om man ser till skolplanen. Jag har dock aldrig gått omkring och framhävt mig själv som mer begåvad och mina föräldrar har heller aldrig krävt att skolan skall erbjuda mig specialhantering. Det finns i dag heller ingen anledning för mig att sitta och önska att det hade funnits någon form av specialskola för begåvade där jag skulle gått istället. Min skolgång var precis så bra som jag kan önska, i en vanlig klass, i en vanlig skola, med helt vanliga lärare. I dag märker jag att det finns en hets i samhället där föräldrar pushar sina barn att lära sig läsa med mera tidigt och där föräldrar på föräldramöten gärna ställer frågor som fokuserar på hur deras "ovanligt intelligenta barn" skall få tillräcklig stimulans (oavsett om det faktiskt är så att deras barn är ovanligt intelligenta eller ej). När Hanna citerar sin 10-åring som använder sig av uttrycket "kontraproduktivt" undrar jag varför ett barn ens använder sig av ett sådant ord (oavsett placering på begåvningskurvan)? När jag läser citatet "Ju mer begåvat ett barn är, desto lägre är barnets självkänsla i det vanliga klassrummet. Den förbättras när barnet placeras med jämbördiga barn i specialklasser.” förundras jag över vilka barn det här egentligen gäller? Jag har själv aldrig suttit i ett klassrum och haft dålig självkänsla på grund av högre begåvning. Förmodligen för att jag var ett högst normalt barn som bara skiljde mig från andra barn om man tittade på begåvningskurvan. Det finns och kommer alltid finnas barn med olika begåvning och det kommer alltid finnas barn som betraktas som mer eller mindre normala (vad som nu är normalt?) i förhållande till sina klasskamrater. Oavsett bör alla dessa typer av barn kunna samsas i samma skolor och samma klasser. Att sedan erbjuda alla typer av barn tillräcklig stimulans beroende på vilken nivå de befinner sig på bör så klart vara en självklarhet. Där finns det säkert en hel del att arbeta med i den svenska skolan. Om jag hade blivit placerad i en specialskola för begåvade barn hade jag kanske blivit serverad en enklare väg till att förstå hur en kärnklyvningsprocess fungerar men jag kan inte se att jag inte hade kunnat lära mig det ändå (om jag nu hade velat fördjupa mig inom det). Jag tror det är mer kontraproduktivt att sätta sina begåvade barn på höga piedestaler och placera dem i specialskolor, jämfört med att låta dem gå i skolan med alla typer av barn. Livet handlar inte bara om att lära sig teoretiska saker utan även att lära sig passa in oavsett sina egna och omgivningens förutsättningar.


”Hundratals liv per år räddas om vården koncentreras”

Summary: Utredningsförslag i dag. Cirka 500 fler patienter årligen skulle vara i livet om komplicerade operationer koncentrerades så att läkarna fått mer träning. Eftersom så lite har hänt de senaste decennierna talar vi om tusentals patienter som har dött eller fått komplikationer på grund av långsamma beslutsprocesser, skriver tre utredare.

I dag överlämnas till regeringen en utredning om hur den högspecialiserade vården bör organiseras och utvecklas. Hundratals liv kan räddas och många hundra komplikationer undvikas varje år om hälso- och sjukvården kan organiseras så att personalen får en möjlighet att specialisera sig i större omfattning än i dag. Den högspecialiserade vården behöver koncentreras och det behövs en tydligare nationell styrning. År ut och år in avlider hundratals patienter i onödan i Sverige för att hälso- och sjukvårdspersonalen inte haft förutsättningar att träna tillräckligt. Tusentals åtgärder görs på svenska sjukhus såsom till exempel diagnostik, operationer, medicinska eller psykiatriska behandlingar och en hel del av dessa är komplicerade och kräver stor erfarenhet för att lyckas. Den vetenskapliga litteraturen visar entydigt att sjukhus och personal som behandlar många patienter har bättre resultat än de som inte får chansen att träna. Generellt minskar risken att dö eller få komplikationer efter operation desto fler ingrepp som gjorts på sjukhuset eller av operationsteamet. Studierna har främst gällt kirurgi, men även när det gäller andra medicinska tillstånd så är det viktigt med träning. Närhet och tillgänglighet till vården är en fråga som diskuteras flitigt i den hälso- och sjukvårdspolitiska debatten, men det är kvalitet som patienter och allmänhet tycker är viktigast. Att träning ger färdighet verkar för de flesta av oss självklart. Bland kirurger och hälso- och sjukvårdspersonal har detta diskuterats länge, men lite har hänt. Det är inte personalens fel utan beror på strukturella problem i den svenska hälso- och sjukvården. En analys av hur mycket av komplicerade kirurgiska ingrepp som koncentrerats sedan år 2000 visar enbart en marginell koncentration av vården efter fjorton år. Ingen har tagit ett helhetsgrepp och med Sveriges decentraliserade hälso- och sjukvårdssystem med 21 fristående landsting har beslutsprocesserna varit långsamma.   För att få en grov uppskattning av konsekvensen för patientsäkerheten har vi tillsammans med Socialstyrelsen analyserat data från de nationella patient- och dödsorsaksregistren. Vi har studerat risken för patienterna att avlida 30 dagar efter operation fördelat på hur många operationer som sjukhuset gjort av respektive typ. För att data ska bli jämförbara har hänsyn tagits till patientens ålder, kön, sjuklighet och operationens svårighetsgrad och om operationen var akut eller planerad. Risken att dö inom 30 dagar var till exempel 23 procent högre om sjukhuset gjorde färre än 10 operationer per år jämfört med sjukhus som gjorde fler än 100 operationer per år av respektive typ. Skulle alla sjukhus göra minst 100 operationer per år av respektive ingrepp skulle uppskattningsvis drygt 370 fler patienter överleva årligen. Betydligt större vinst än om nollvisionen i trafiken realiserades. Dessutom har patienterna en högre risk att avlida om volymen är låg även efter 30 dagar. En försiktig bedömning är att cirka 500 fler patienter årligen skulle vara i livet om volymerna höjdes. Till detta kommer ökade risker för komplikationer och längre vårdtider. Eftersom lite har hänt under de senaste decennierna talar vi om tusentals patienter som har dött eller fått komplikationer. Vårt uppdrag har varit avgränsat till den högspecialiserade vården, men analyserna har visat att inte bara den allra mest högspecialiserade vården vinner på att koncentreras. Träning ger färdighet även för höft- och knäledsoperationer, bröst- och prostatacanceroperationer, det vill säga vanliga åtgärder som kanske inte räknats som högspecialiserad vård. Vi har därför valt att dela in begreppet högspecialiserad vård i nationell respektive regional. Nationell är sådan som bör erbjudas nationellt, men inte i samtliga sex sjukvårdsregioner. Regional högspecialiserad vård är däremot sådan vård som ska finnas i varje sjukvårdsregion, men hos ett begränsat antal vårdenheter. För att räknas som högspecialiserad vård ska vården vara komplex och kräva en viss volym (riktmärke minst 50-100 åtgärder per år och sjukhus samt 30 åtgärder per år och behandlare), multidisciplinär kompetens och/eller stora kostnader/investeringar. Vår bedömning är att nationell högspecialiserad vård kan omfatta upp till 4-5 procent av sjukhusvården och regional högspecialiserad vård upp till 10-15 procent av sjukhusvården. Den högspecialiserade vården är alltså av begränsad omfattning, men är resursintensiv och kostsam. En koncentration behövs därför både med hänsyn till patientsäkerheten och av effektivitetsskäl. Hur ska arbetet med högspecialiserad vård organiseras? Vårt förslag innebär att Socialstyrelsen får ett utökat ansvar för att samordna och styra arbetet med att koncentrera den högspecialiserade vården. Sakkunniggrupper med professionella medicinska experter och patientföreträdare får i uppgift att bedöma vad som ska vara högspecialiserad vård. Medicinska experter och patienter har enligt vår uppfattning bäst möjligheter att bedöma vad som behöver koncentreras. Baserat på detta underlag beslutar sen Socialstyrelsen vad som ska vara nationell högspecialiserad vård, men överlämnar underlagen om vad som ska vara regional högspecialiserad vård till landstingen som rekommendationer. En koncentration av vården innebär inte med nödvändighet att alla resurser ska koncentreras till de stora universitetssjukhusen. De har inte alltid de bästa patientresultaten, sannolikt beroende på svårigheter att leda stora organisationer med väldigt många uppgifter, en högre personalrörlighet och höga kostnader. Forskningen visar att sjukhus med fler än 400-600 vårdplatser har nackdelar ur effektivitetssynpunkt. Mindre sjukhus har alla möjligheter att bedriva god vård, men har svårt att upprätthålla dygnet runt-jour alla årets dagar och har med nödvändighet inte möjlighet att ha högsta kompetens på alla områden. Det är bättre om de fokuserar på färre områden där de har högre volymer. På flera platser i landet har mindre sjukhus fått ett större ansvar för till exempel ortopediska operationer som höft- och knäled. Vi tror denna utveckling måste fortsätta även på andra områden. Utöver huvudförslaget tar vi upp andra förslag som kan underlätta koncentrationen av den högspecialiserade vården, till exempel: • Storregioner istället för många landsting skulle underlätta nivåstruktureringen. Indelningskommittén har också till uppgift att komma med ett sådant förslag. • Kvalitetsdata från högspecialiserade enheter bör vara tillgängliga för allmänheten. En bra hälso- och sjukvård är till för patienterna. Låt egenintressen och regionalpolitik stå tillbaka för patienternas bästa. Vi hoppas att alla kan samlas kring ett förslag som vi är övertygade om årligen kommer rädda hundratals patienters liv och förbättra livskvaliteten för ännu fler. DN Debatt Alla debattartiklar. Till DN:s debattsida


Alla elevers förmågor bör tas till vara

Till att börja med vill jag säga att jag blir glad av att läsa att dina barn har funnit sig till rätta i sin nya skola där ni gemensamt känner er trygga, samtidigt som det är ledsamt att ni som familj känt att ni måste emigrera för att få den utbildning ni anser att era barn behöver. Jag vill också säga att jag helt och hållet är för en skola där elevers individuella förmågor, talanger och intressen värdesätts, tas tillvara och tillåts utvecklas. Det är tråkigt att ni känner att skolan inte kunnat möta de behov som era barn har. Det är också synd att kommunikationen mellan er och de förmodligen pedagogiskt kunniga och utbildade lärarna i den svenska skolan inte verkar ha fungerat. Vi ska dock ej heller glömma att god kommunikation måste ske i minst två riktningar. Här kanske speciellt i samarbetet mellan skolan och familjen. Allt kan inte alltid skyllas på skolan. Hur det ligger till i ert fall vet jag naturligtvis inget om. När du skriver i ditt debattinlägg att ”Alla barn är konstaterat högbegåvade, de vuxna här lär också vara högbegåvade” i den nya skolan, undrar jag vad barnens och deras lärares begåvning består i samt hur detta konstaterande gått till. Jag vill vara tydlig med att jag inte tvivlar på att de är begåvade. Det jag vänder mig mot är (som jag förstår det) att vissa förmågor med en sådan uppfattning skulle kunna värderas högre än andra förmågor och därför få en egen specialanpassad skolform. När man läser ditt inlägg uppstår också frågan om hur du definierar vad ”högbegåvad” innebär. Betyder det att även ett motsatt begrepp finns, d.v.s ”lågbegåvad”? Ett ruskigt ord och ett synsätt som i så fall skulle vara fruktansvärt och som jag inte vill tro att du har. Jag är inte pedagog och skulle därför behöva få begreppen lite mer tydligt utredda. Alla barn (och alla vuxna också) är olika och alla har vi olika styrkor, svagheter och behov. Detta har skolan både att hantera och att värdesätta. Några elever är duktiga i naturkunskap och matematik. Några i samhällskunskap medan andra är mer mer konstnärligt lagda och presterar bäst i slöjd, musik eller bild. Ytterligare några har välutvecklade empatiska förmågor och kan se, och kanske till och med har mod, att förhindra mobbing. Dessutom finns det de som har livlig fantasi och är mer språkligt begåvade. Åter andra är duktiga på att vara ”lagom” duktiga och ”helt okej” på mycket eller strålar som bäst i idrott och hälsa eller hemkunskap. Och vi ska inte glömma en sådan enkel sak som att vissa är duktiga på grupparbete, medan andra klarar individuella arbeten med glans. Alla dessa mångskiftande talanger och begåvningar som barnen besitter borde skolan ha som mål att lyfta fram och låta lysa. De är alla viktiga förmågor för samhället att ta vara på och det är viktigt att erkänna, inte minst för varje elevs självkänsla. Vi kan också se det som något bra för barnen att redan i skolan få uppleva människors olika egenskaper. Kan vi som barn lära oss att hantera våra olikheter, får vi kanske ett mer tolerant samhälle präglat av förståelse? Det du vänder dig mot är att ingen får sticka ut i den svenska skolan, att ingen får vara bättre än någon annan. Det jag undrar är hur vi får en skola där alla tillåts utveckla och lysa med sina speciella styrkor? Varför ska vi ha en elitskola för elever med vissa talanger, medan andra förmågor ska stämplas som medelmåttiga? Frågan blir i förlängningen vad vi vill att vårt samhälle ska utvecklas till.


Begåvade barn bör få egen svensk skolform

Summary: Skolan i Sverige måste acceptera de högt begåvade barnen och i framtiden bör de ges en egen skolform.

Att vara på en skola som är anpassad till högbegåvade barn är en sådan befrielse! Jag vill berätta det för de som inte tror på en lösning med specialskolor. Våra barn har gått på en specialskola i två månader nu. Vi har emigrerat till Danmark. Det var ett stort beslut. En hård omställning särskilt för det ena barnet, paradoxalt nog det barnet som farit mest illa i det svenska skolsystemet. Trots att våra barn inte kan språket så är de helt i hamn genom att de är förstådda för vilka de är. De är trygga. Alla barn är konstaterat högbegåvade, de vuxna här lär också vara högbegåvade. Det ger en karta av kommunikation som vi känner oss hemma med. Plötsligt är det inte vi som vet bäst för våra barn i skolan, vi behöver inte kämpa för deras rättigheter. Här finns pedagoger med kunskap om och erfarenhet av hög begåvning, som vet vad de gör. Som ser, som är öppna för dialog. Barnen finner en gemenskap, kan läsa av, blir respekterade utan att ännu kunna språket. Den tysta gemenskapen, de sociala koderna, det sociala språket. Det svenska systemet har anpassat det sociala språket efter en norm som ligger i mittfåran. Här på en skola anpassad för våra barn får barnen gemenskap som en grundstomme i stället för utanförskap. De lär sig att förstå att det finns olika koder och att respektera det faktum att de själva är högt begåvade och hur det ter sig inför omvärlden och vad det kan bära med sig. I det svenska jämställdhetssystemet ska alla få vara sig själva men ingen får sticka ut. Jag citerar tioåringen "Sverige är lite tjurigt. Alla ska vara bra men ingen får vara bättre än någon annan, det är kontraproduktivt." Jag vill uppmuntra de som nu sitter på makt och kan bestämma över framtida skolformer i Sverige att acceptera de högt begåvade barnen och ge dem en egen skolform.


Chris Patten: En kinesisk middag för två

Summary: En svagare kinesisk ledare än Xi Jinping hade inte vågat möta Taiwans president Ma Ying-jeou. Men relationen förblir tvetydig.

Mycket vatten har runnit genom Taiwansundet under de 70 år som gått sedan ledaren för Kinas kommunister, Mao Zedong, talade med ledaren för de nationalistiska motståndarna, Chiang Kai-shek. Mötet i Singapore nyligen mellan deras arvtagare, president Xi Jinping från Folkrepubliken och hans taiwanesiska motsvarighet Ma Ying-jeou, kan sannerligen kallas historiskt. De diplomatiska förhandlingar som föregick mötet var enastående invecklade och rörde till och med vem som skulle bekosta middagen (de delade på notan). Men efter ett kort utbyte av åsikter bakom stängda dörrar utfärdades ingen gemensam kommuniké, och bara en mycket urvattnad redogörelse för mötet nådde Kinas statliga medier. Varför ägde då mötet rum och vad innebär det? Ända sedan Maos kommunister vann inbördeskriget (som mötet mellan parterna 1945 var menat att avvärja) och Chiang Kai-sheks Kuomintangstyrkor drog sig tillbaka till Taiwan har relationerna legat och pyrt utan att egentligen fatta eld någon gång. USA och Kuomintangs ledning hade inte mycket till övers för varandra, men USA lovade Taiwan militärt skydd och det avhöll Kina från att med våld försöka förena ön med fastlandet. Maos äventyr på Koreahalvön, där han stödde Nord mot Syd och dess västallierade, cementerade axeln Washington-Taipei som tack vare en del smidigt diplomatiskt fotarbete överlevde president Nixons närmande till Kina i 1970-talets början. USA erkände kommunisterna i Beijing som Kinas legitima regering och hjälpte samtidigt Taiwan att hålla sig kvar i en gråzon mellan suveränitet och inofficiell stat. Ön skötte sina egna angelägenheter och blev en oregerlig demokrati på 1980-talet men krävde aldrig att bli internationellt erkänd som en fullfjädrad självständig stat. Kinas härskare kallade Taiwan en ”överlöparprovins” och bedrev ständigt prickskytte på medlemmar av det internationella samfundet som behandlade det som något mer än så. Men verkligheten fanns där och den kunde de inte blunda för. Mammon talar förstås med stark röst till både Kina och Taiwan och deras ekonomier är nu tätt sammanflätade, med mängder av taiwaneser som bor och arbetar i Kina, särskilt i Shanghai, och väldiga taiwanesiska investeringar i kinesisk tillverkningsindustri. Taiwans Foxconn, världens största elektroniktillverkare, har tolv fabriker i Kina och även en i Shenzhen som sysselsätter hundratusentals personer. Fast Taiwans politik helt naturligt domineras av förhållandet till fastlandet har dessa starka kommersiella band inte haft någon diplomatisk motsvarighet. Kuomintang (eller Kinesiska nationalistpartiet) vill förbättra relationerna utan att ge upp Taiwans självständighet. Dess motståndare, Demokratiska progressiva partiet, vill inta en mer autonom hållning, men att partiet skulle våga gå längre än till att nypa Kina i örat är föga troligt. En opinionsundersökning för tre år sedan visade att 80 procent av Taiwans 25 miljoner invånare skulle ställa sig bakom ett formellt utropande av självständighet, förutsatt att det inte utlöste en invasion från Kina. Det är ett ganska stort förbehåll. Kina varnar regelbundet Taiwan för att göra något så obetänksamt, och USA skärper greppet om öns ledare så fort de ser ut att bli för uppstudsiga mot fastlandet. Xi och Ma träffades av två anledningar. Den första är att de helt klart är oroliga för att Kuomintang, som förlorade förra årets lokalval med bred marginal, också ska förlora parlamentsvalet i januari. Båda hoppas att nationalisterna ska lyckas bättre om Kina och Taiwan visar att de kan dra någorlunda jämnt. Den andra är att Xi verkar angelägen att utstråla fredsälskande ambitioner vid en tidpunkt när Kinas ekonomi mattas av och regionala spänningar stiger på grund av att Kina spänner musklerna i Syd- och Östkinesiska haven. Det har satt många grannar, inte bara amerikanerna, i gungning. Xis annalkande besök i Vietnam och regeringschefen Li Keqiangs besök i Sydkorea ligger helt i linje med hans middagsdiplomati i Singapore. Kinas verkliga, långsiktiga avsikter är höljda i dunkel och det kan mycket väl ingå i dess strategi: mångtydiga signaler spelar en viktig roll i diplomatin. Men på två punkter är läget helt klart. För det första visar Xis initiativ hur starkt han dominerar Kinas politik. En svagare ledare hade inte kunnat ta ett så ambitiöst steg, som utgör en reell brytning med den rena kommunistiska läran. För det andra är en fredlig återförening av fastlandet och Taiwan osannolik, såvida den inte sker – som Kina fortsätter att lova – enligt principen ”ett land, två system”. Men taiwaneserna kan inte bli särskilt lugnade av vad de ser i dag i Hongkong, som utlovades samma sak innan det återgick till Kina 1997. Taiwans system är demokratiskt, Kinas är det inte. Exemplet Hongkong pekar på att Kina skulle få tvinga Taiwan att avstå från demokrati och rättsstat, eller självt införa båda, innan det välkomnar sin ”överlöparprovins” tillbaka i fållan. Översättning: Margareta Eklöf Copyright: Project Syndicate Chris Patten är före detta EU-kommissionär och Storbritanniens siste guvernör i Hongkong.


Filmsuccén skrämde henne

Summary: Hon lockades in i skådespeleriet för 46 år sedan av filmaren Roy Andersson och var länge sinnebilden för ung kärlek. Nu fyller Ann-Sofie Kylin från ”En kärlekshistoria” 60 år.

Roy Anderssons debutfilm ”En kärlekshistoria” från 1970 anses vara en av de bästa svenska filmerna någonsin och en av de finaste skildringarna av tonårsförälskelse som över huvud taget gjorts. En av orsakerna till filmens framgång heter Ann-Sofie Kylin som spelar Annika som blir förälskad i Pär, spelad av Rolf Sohlman. Deras relation är kärnan i filmen som samtidigt är en social skildring av det svenska folkhemmet i en brytningstid. Ann-Sofie var tretton år under inspelningen sommaren 1969. Nu sitter hon mitt emot mig på ett fik i Vasastan, 46 år senare. Hon är skådespelare i dag, men det dröjde länge innan hon bestämde sig för att satsa på yrket hon handplockades till. – Jag var lite för ung för att kunna hantera uppmärksamheten som följde. Rolf och jag blev kändisar över en natt. Det kändes svårt att leva upp till det som biobesökarna hade sett i Annika, folk fick en bild av mig som inte stämde. Rolf och jag blev någon sorts symboler för ung sexualitet som kändes främmande, säger hon. – Annika är en jättefin tjej i filmen, men det är ändå inte jag. Jag förväntades leva upp till något som jag inte alls kände igen mig i. Det begränsade mig. – Och genom att filmen fortfarande ses av många så kommer jag aldrig riktigt ifrån Annika. Det händer fortfarande att jag blir igenkänd från filmen. Ann-Sofie växte upp i Solna och gick i Nybodaskolan när hennes föräldrar fick ett samtal från Europafilm som ville göra provfilmning med Ann-Sofie för ”En kärlekshistoria”. De hade gått igenom ett antal skolkataloger och hittat Ann-Sofie och några andra tonårstjejer de ville testa för rollen som Annika. – Allt var väldigt seriöst och mina föräldrar sa att om jag ville vara med så hade de inga invändningar. Och det ville jag. En blott 26-årig Roy Andersson, som kom direkt från Filmskolan, och övriga inblandade föll direkt för Ann-Sofie. Scenerna i provfilmerna hon gjorde med Rolf Sohlman kom inte med i filmen, men i dvd-utgåvan av den restaurerade ”En kärlekshistoria” som Roy Andersson tog fram för några år sedan, finns de med som extramaterial. Filmen vann några fina filmpriser och hyllades nästan unisont där den visades. Ann-Sofie fick förfrågningar om att vara med i andra filmer, men då sa hennes föräldrar nej. Hon satsade i stället på skolan men helt höll hon sig ändå inte borta från skådespeleriet. – Jag gjorde en tidig tv-serie som Janne Halldoff regisserade, ”Det hemligas ö” som lite grand bygger på ”Flugornas herre” och visades i Sveriges Television 1972. Även Rolf Sohlman var med. Vi hade en kul sommar i Trosa skärgård. Hur var det med dig och Rolf Sohlman? Hade ni någonsin en relation på riktigt? – Nej, nej, inte alls. Vi tjafsade mest med varandra, säger Ann-Sofie och skrattar. Åren efter studenten blev det, förutom universitetsstudier i teatervetenskap, bland annat en del dans, kompletteringsutbildning på teaterhögskolan och faktiskt jobb på Dramaten. – Jag var en så kallad figurant, en avancerad statist. Det sista jag var med i där var Ingmar Bergmans uppsättning av ”Kung Lear”, 1984. Långsamt gled Ann-Sofie in i skådespelaryrket som hon hade lockats in i av Roy Andersson som 13-åring. Hon har genom åren jobbat lite överallt, bland annat för teater Västernorrland i Sundsvall, Helsingborgs stadsteater och Riksteatern. – Ja, till sist blev det skådespeleriet, trots allt. Sedan 1985 har jag frilansat på heltid. Det har inte varit lätt, det finns inte gott om roller för kvinnor som är lite äldre. På senare år har hon arbetet ihop med My Holmsten och bland annat haft framgångar med en uppsättning baserad på Kerstin Thorvalls texter, ”Jag är en grön bänk i Paris” som de spelade ett 60-tal gånger, bland annat som lunchteater och även i samarbete med Riksteatern. – I vår ska vi åter turnera med ”Guldfiskar”, en pjäs av Bengt Järnblad om hustrumisshandel som My regisserar och jag och Beatrice Järås spelar. Det är ett tungt, men angeläget ämne, så jag hoppas att publiken kommer, säger Ann-Sofie. Jag var lite för ung för att kunna hantera uppmärksamheten som följde. Rolf och jag blev kändisar över en natt. Ann-Sofie Kylin Gratuleras till: Fyller 60 år den 14 november. Gör: Skådespelare. Bor: Södermalm, Stockholm. Familj: Särbo, två barn från en tidigare relation, Theodor och Isabel, samt hunden Elvis. Ser fram emot: ”Jag ska gå på agilitykurs med min hund. Han är snygg och smidig, jag tror han passar där” Intressen: Resor, gärna till storstäder: ”Var i Barcelona i helgen, en födelsedagspresent”. Dreja, gillar konst och går ofta på teater. Sånt hon sett och gillar: Tv-serierna ”Breaking bad”, ”Downton Abbey”, ”True detective”, filmen ”The Gift”, ”Och ge oss skuggorna” på Dramaten. Så firar hon födelsedagen: ”En liten fest hemma för de närmaste.”