”Stor risk för ekonomisk nedgång om räntan höjs”

Summary: TCO och Fastighetsägarna: Förtroendet för räntepolitiken riskerar att raseras om Riksbanken fortsätter höja räntan.Det verkar som om Riksbanken övergivit den tankeram om räntepolitiken som gällt sedan 90-talet. Oron för bland annat stigande bostadspriser gör att banken anser att räntan måste höjas snabbt – trots hög arbetslöshet och obefintligt inflationstryck. Men reporäntan är ett mycket trubbigt instrument för att styra bostadspriserna, skriver Tomas Ernhagen och Göran Zettergren.

Den framgångsrika svenska penningpolitiken har byggt på ett tydligt inflationsmål och en förutsägbarhet i Riksbankens agerande. Att Riksbanken låter hushållens skuldsättning och bostadspriserna styra penningpolitiken är allvarligt; det hotar inte bara den pågående återhämtningen, det kan också rasera allmänhetens förtroende för penningpolitiken. Sedan mitten av 1990-talet har det överordnade målet för den svenska penningpolitiken varit låg och stabil inflation, definierat som en ökningstakt i konsumentprisindex på två procent. Genom öppenhet och förutsägbarhet har inflationsmålet sjunkit in i det svenska folkmedvetandet och fungerar numera som ankare för många ekonomiska beslut; investeringar i fastigheter och lönebildningen är två exempel som direkt berör de medlemmar vi företräder. Under senare tid verkar det dock som om denna tankeram har övergivits. Trots att arbetslösheten fortfarande är mycket hög och inflationstrycket i svensk ekonomi är obefintligt har Riksbanken redan börjat höja räntan. Riksbanken menar att räntan måste höjas mycket snabbt, betydligt snabbare än många andra prognosmakare anser vara nödvändigt och betydligt snabbare än marknaden anser vara troligt. I slutet av 2012 ska reporäntan ligga på 3,5 procent och drygt ett halvt år senare på en ”normal” nivå runt fyra procent. Detta trots att Riksbankens egna analyser visar att en långsammare räntehöjning både skulle leda till ett snabbare fall i arbetslösheten och en bättre måluppfyllelse av inflationsmålet. Av de publicerade penningpolitiska protokollen framgår att orsaken till att majoriteten av direktionens medlemmar vill gå fram så hårt är oron för stigande bostadspriser och hushållens ökande skuldsättning. Det är oklart om man betraktar dessa fenomen som hot mot inflationsmålet, mot stabiliteten i det finansiella systemet eller både och. Inte heller framgår det hur höjda räntor skulle avhjälpa dessa problem. Reporäntan är ett mycket trubbigt instrument som knappast lämpar sig för att korrigera obalanser på enskilda marknader. Vi känner inte till något framgångsrikt exempel där en centralbank lyckats styra bostadspriserna på detta sätt. Ingen vet hur stora räntehöjningar som skulle krävas för att tvinga ner bostadspriserna. Risken för att ”lyckas för väl” och därmed förorsaka en rejäl nedgång är också betydande. Hushållens skuldsättning utgör förvisso en risk för den svenska ekonomin men den utgör bara en av många risker och knappast den som för närvarande förefaller vara mest överhängande såsom risken för en ny recession i USA och risken för en förvärrad skuldkris i Europa. Effekterna av en alltför aggressiv räntehöjning är dock tämligen väl kända. Tillväxten blir svagare, nedgången i arbetslöshet långsammare, löneutvecklingen svagare och perioden längre då Riksbanken underträffar sitt primära mål, inflationsmålet. Samtidigt som Riksbanken höjer de svenska räntorna bedöms flera andra centralbanker, såsom Federal Reserve, ECB och Bank of England, avvakta. Detta riskerar att få betydande effekter på växelkursen. Sverige är en liten och mycket öppen ekonomi som exporterar närmare 60 procent av sin bruttonationalprodukt. Risken för att återhämtningen kommer av sig helt är betydande. Om en fortsatt snabbt stigande skuldsättning bland hushållen bedöms vara långsiktigt ohållbar, måste andra instrument än räntan användas. I dag är Riksbankens möjligheter att agera i det syftet små. I Sverige är det i stället Finansinspektionen som kan påverka de finansiella företagens verksamhet bland annat genom att utfärda allmänna råd. Det omtalade lånetaket är ett sådant exempel. Det skulle vara önskvärt att även Riksbanken hade andra instrument att påverka utvecklingen på enskilda marknader, om detta bedömdes hota den finansiella stabiliteten. Riksbanken är ju trots allt den myndighet i Sverige som har det övergripande ansvaret för det finansiella systemets funktionssätt. Men att med höjd ränta försöka kompensera denna brist på direkta möjligheter att påverka hushållens skuldsättning och bostadsprisernas utveckling är direkt skadligt. Det påverkar inte bara den ekonomiska utvecklingen på kort sikt. Det påverkar också allmänhetens förtroende för Riksbanken. Det har tagit lång tid att vinna detta förtroende. Det vore dumt att rasera det nu. På måndag sätter sig direktionsledamöterna ned för att fatta ett nytt penningpolitiskt beslut. Då har de chansen att återupprätta förtroendet. Vår förhoppning är att de ska ta den chansen. Tomas Ernhagen chefsekonom, Fastighetsägarna Göran Zettergren chefsekonom, TCO


”Man måste brinna för att nå framgång”

Summary: Riktigt framgångsrika människor tycker ofta att jobbet är det roligaste som finns. ”Nyckeln till stor framgång är passion för det man gör”, säger ledarskapsforskaren Ingrid Tollgerdt-Andersson. Hennes nya bok handlar om vad framgångsrika människor har gemensamt.

Nyfikenhet, hög energi, god självkänsla. Självständighet, optimism, mod och lite talang. En kombination av sådana egenskaper ligger bakom stor framgång i yrkeslivet, menar ledarskapsforskaren Ingrid Tollgerdt-Andersson. Och det låter kanske inte så konstigt. – Men allra viktigast är nog ändå passionen. Att man brinner för det man gör är helt nödvändigt för att man ska bli framgångsrik, säger hon. Ingrid Tollgerdt-Andersson disputerade på Handelshögskolan i Stockholm för drygt tjugo år sedan. Avhandlingen handlade om vad som utmärker ett gott ledarskap. Sedan dess har hon ägnat sig åt ledarskapsfrågor som forskare och konsult, både i offentlig verksamhet och inom näringslivet, och hon har skrivit flera böcker i ämnet. Hennes nya bok handlar om vad som kan tänkas förena de människor som är mycket, och varaktigt, framgångsrika inom sina yrkesområden. ”Passion. Nyckeln till framgång” heter boken (Tollgerdt förlag). Där har hon intervjuat en rad personer som haft, och har, stor framgång inom helt olika områden. Företagsledare som Mats Paulsson och Lena Olving (utsedd till Sveriges mäktigaste affärskvinna 2010), politikern Ilija Batljan, operasångerskan Kjerstin Dellert och ”tidningsdrottningen” Amelia Adamo är några exempel. – Det överraskade mig att likheterna mellan dem var så stora, trots att de ägnar sig åt så olika saker, säger Ingrid Tollgerdt-Andersson. – Viljan till utveckling, vetgirigheten, är en av de saker de har gemensamt. De drar sig inte tillbaka och slår sig till ro, även om de skulle ha möjlighet till det. Och så är de energiska. Alla berättar att de haft en hög energinivå ända sedan de var barn, säger Ingrid Tollgerdt-Andersson. – En del av dem beskriver sig själva som arbetsnarkomaner, de får en kick av att hålla på med jobbet. De har svårt att dra gränsen mellan arbete och fritid, det tycks snarare vara så att arbetet är det främsta fritidsintresset. Semester och pension är inget som känns intressant, de vill hinna så mycket som möjligt. Men i dag brukar man betona hur viktigt det är att verkligen koppla bort jobbet när man är ledig, skilja på arbete och fritid. Vissa forskare har varnat för den ökade stressen som datorerna och mobilerna för med sig, där man aldrig riktigt släpper jobbet? – Ja, det är nästan lite fult numera att ägna sig så mycket åt sitt arbete. Men människor är olika, alla måste inte vara på ett och samma sätt. När jag har talat med personerna om detta säger de ”ja, men vi tycker ju att det är så kul”. Och det kan de väl få tycka. Det här har med passionen att göra. När man brinner för något är man hela tiden nyfiken på att lära sig mer, lära nytt. Och det är en stor gåva i livet. Hur går det att förena en sådan passion för jobbet med familjeliv? – Man kan tänka sig att det kan bli krockar. Men de personer jag talat med, och deras partner, verkar inte ha upplevt det som något problem. Även som partner väljer man ju, säger Ingrid Tollgerdt-Andersson. Hennes intervjuobjekt har växt upp under olika förhållanden och det går inte att säga att en osedvanligt ”lycklig” barndom med mycket stöd och uppmuntran hemifrån är en förutsättning för framgång, menar hon. – Det kan kännas lite uppmuntrande, både för föräldrar och barn, att inte uppväxten är avgörande. Det som verkar tydligt är att personerna har haft sina egenskaper redan från början, inte minst den höga energinivån. De har haft en egen ”drive” och de har också på något vis lyckats tidigt i livet. De har kämpat för att uppnå något och har tidigt insett att det också krävs mycket arbete och envishet för att lyckas, det handlar inte om ”tur”. Typiskt för dessa stjärnor är även att de tar ganska lätt på motgångar och misslyckanden, berättar Ingrid Tollgerdt-Andersson. – De deppar och suckar inte, de tar nya tag i stället, de blir sporrade. När jag frågade om de upplevt motgångar svarade de att jo, det hade de, men oftast hade de snabbt glömt bort dem. Många av egenskaperna som beskrivs i boken handlar om läggning och personlighet, påpekar Ingrid Tollgerdt-Andersson. Men hon hoppas ändå att berättelserna ska kunna uppmuntra och inspirera andra. – Man kan påverka mycket själv också, inte minst med sitt förhållningssätt. Öva sig på att se att det finns en sol bakom molnen i stället för moln framför solen. Man kan lära sig att ta vara på den talang man har, och att förstå att det krävs hårt och målmedvetet arbete för att nå toppen. – En av personerna uttryckte sitt mottto som ”man kan om man vill”. Det är en bra inställning. Men man kan förstås också fråga sig om man verkligen vill tillräckligt mycket, om man är beredd att lägga ner så mycket tid och energi som behövs. Leder stor framgång till större lycka? – Jag tror att människor som får leva ut sina passioner är lyckliga. Det handlar inte om pengar, utan om just passion. Och jag tror att de personer som jag intervjuat skulle ha blivit framgångsrika vad de än hade ägnat sig åt. De har förmågan att brinna för något. Ingrid Tollgerdt-Anderssons framgångstips Ta vara på den talang du har och se hur du kan utveckla den. Arbeta hårt och målmedvetet, det handlar väldigt lite om ”tur”. Tro på dig själv. Stärk självkänslan genom att alltid försöka ha ett positivt förhållningssätt. Omge dig med människor du gillar och som gillar dig. Positiv respons stärker självkänslan, men lyssna också till kritik. Tänk att det omöjliga kan göras möjligt om man vill tillräckligt mycket.


”EU-debatten kvävs av medier och toppolitiker”

Summary: Socialdemokratisk EU-parlamentariker: Vi måste få stopp på det mediala och politiska nejsägarmaskineri som betraktar alla EU-initiativ som idiotiska tills motsatsen bevisats.Mer än 15 år efter inträdet har den svenska EU-debatten ännu inte blivit en normal del av det nationella politiska samtalet. Huvudorsaken är att svenska toppolitiker och journalister tillsammans utvecklat ett navelskådande nejsägarmaskineri som automatiskt kväver de flesta tendenser till konstruktiv dialog. Vissa journalister skyr positiva EU-nyheter som pesten medan vissa EU-parlamentariker gjort till en slags affärsidé att på lösa grunder såga och förlöjliga olika EU-förslag. Svenska folket förtjänar en betydligt bättre EU-debatt än den de i dag blir påprackade från ovan, skriver Olle Ludvigsson.

Något är ruttet i den svenska EU-debatten. Mer än 15 år efter EU-inträdet har den ännu inte blivit en normal del av det nationella politiska samtalet. EU-frågor framställs alltjämt som något som ligger vid sidan av den riktiga politiken. Svenska positioner beskrivs slentrianmässigt som kloka i förhållande till de avvikande dumheter som anses komma från Bryssel. Sverige är bra och EU är dåligt – det är den fastetsade schablonen. Efter att under ett år ha arbetat som EU-parlamentariker har det blivit tydligt för mig att anledningen till det karga debattklimatet inte alls är att det svenska folket skulle vara okunnigt eller ointresserat. Hos vanliga människor finns tvärtom en stor portion nyfikenhet och vilja att söka efter europeiska lösningar på gränsöverskridande problem. På verkstadsgolv, hos föreningar och i butiksköer möter jag en positiv syn på EU. De allra flesta som jag träffar har åtminstone ett par högst relevanta frågor på lager och oftast även kloka synpunkter på hur EU bör utvecklas framöver. Nästan alla diskussioner kommer förr eller senare in på temat hur vi i Sverige bättre skall utnyttja EU-medlemskapets möjligheter. Huvudorsaken till den haltande och bristfälliga EU-debatten är i stället att svenska toppolitiker och journalister tillsammans har utvecklat ett nationellt navelskådande nej-sägarmaskineri som automatiskt kväver de flesta tendenser till konstruktiv dialog. Alla EU-initiativ betraktas som idiotiska tills motsatsen har bevisats och de svenska politiker som stoppar påstådda EU-stolligheter framställs som nationella hjältar. Vi har vissa journalister som skyr positiva EU-nyheter som pesten och som aldrig missar att lägga till några kommentarer om konstigheter från Bryssel när ett EU-initiativ skall beskrivas. Vi har vissa EU-parlamentariker som har gjort det till ett slags affärsidé att på lösa grunder såga och förlöjliga olika EU-förslag. Mina S-kolleger arbetar aldrig på det sättet, men i andra partier finns det de som gör det. De får som regel utmärkt genomslag i svenska medier eftersom de säger precis vad journalister på hemmaplan förväntar sig och vill höra. Vi har en EU-minister som under det första året inte gjort mycket annat än att i drastiska ordalag förklara hur dåligt Europa är på olika områden och hur skadliga delar av EU-lagstiftningen är för Sverige. Hon gör i och för sig ett undantag i och med att hon konsekvent hyllar eurosamarbetet som en universallösning på alla tänkbara problem, men där handlar det snarast om ett undantag som bekräftar regeln. Ett utmärkt exempel på hur maskineriet fungerar är veckans rapportering och debatt gällande förslaget till nya EU-regler för föräldraledighet. Även om det inte handlar om någon särskilt radikal förändring, flyttar de föreslagna minimikraven tydligt fram positionerna på jämställdhetsområdet i så gott som hela EU. Att förlänga mammaledigheten från 14 till 18 veckor, att öka antalet veckor som måste tas ut direkt efter födseln från 2 till 6, att höja ersättningen till uppemot 100 procent av lönen samt att stärka mammors ställning gentemot arbetsgivaren vore alla nyttiga förstärkningar som skulle göra livssituationen bättre för mammor, pappor och barn över hela Europa. Den konsekvensanalys som gjorts av förslaget visar att det inte bara skulle vara positivt för kvinnors sysselsättning och ställning på arbetsmarknaden, utan att det även skulle ge klara samhällsvinster. Ökad jämställdhet är lönsamt för samhället. Det mediala och politiska Sverige har dock reagerat med de vanliga ryggmärgsreflexerna på detta EU-initiativ. Trots att det handlar om en svensk hjärtefråga och ett initiativ som har stöd av kvinnoorganisationer i hela Europa är de enda aspekter som lyfts fram de negativa effekter som förslaget möjligen skulle kunna få på begränsade delar av den svenska föräldraförsäkringen. Att dessa negativa effekter med största sannolikhet skulle kunna arbetas bort i en fortsatt konstruktiv dialog i frågan i parlamentet, rådet och implementeringsprocessen har inte alls nämnts. I stället har en rad snävt svenska argument ställts upp för att förslaget borde kasseras. Även jag själv hamnade mitt i detta maskineri. I ett sammanhang var det uppenbarligen så självklart att jag som svensk måste vara negativt inställd till förslaget – vilket jag absolut inte är – att jag framställdes som kritiker utan att ens ha tillfrågats om hur det verkligen ligger till. Mallen fanns redan där från början – Sverige är bra och EU är dåligt – och nu var det bara frågan om att böka in ytterligare en EU-nyhet i den. För att verkligen komma framåt i det svenska EU-arbetet måste dessa stereotyper och destruktiva rutiner en gång för alla läggas åt sidan. Vi måste även i Sverige kunna komma till ett läge där vi förutsättningslöst värderar alla EU-förslag med utgångspunkt från förslagens faktiska för- och nackdelar. Hur bra eller dåligt är förslaget för Sverige och Europa? Vad kan göras för att förbättra förslaget i fråga om det inte är tillfredställande i sin ursprungliga form? Hur kan vi för svensk del bidra positivt och aktivt till processen? Även en större dos ödmjukhet vore på sin plats. Vi är inte bäst på allt, utan har faktiskt en hel del att lära av våra europeiska grannar. Vi är faktiskt ingen isolerad ö, utan ett litet och exportorienterat land som är synnerligen beroende av att hela Europa utvecklas på ett positivt sätt. Vi kan inte heller rutinmässigt blunda för att det finns hundratals miljoner människor utanför våra nationella gränser som faktiskt behöver vårt stöd när det gäller att verka för ökad jämställdhet, bättre integration, renare luft etcetera. Kort sagt; vi kan inte ha en svensk EU-dialog där vi i flera avseenden stänger Europa ute. För mig är det uppenbart att vi måste få stopp på det mediala och politiska nej-sägarmaskineriet i EU-frågor. Svenska folket förtjänar en betydligt bättre EU-debatt än den som de nu blir påprackade från ovan. Olle Ludvigsson EU-parlamentariker (S)


Summary: Socialdemokratisk EU-parlamentariker: Vi måste få stopp på det mediala och politiska nejsägarmaskineri som betraktar alla EU-initiativ som idiotiska tills motsatsen bevisats. Mer än 15 år efter inträdet har den svenska EU-debatten ännu inte blivit en normal del av det nationella politiska samtalet. Huvudorsaken är att svenska toppolitiker och journalister tillsammans utvecklat ett navelskådande nejsägarmaskineri som automatiskt kväver de flesta tendenser till konstruktiv dialog. Vissa journalister skyr positiva EU-nyheter som pesten medan vissa EU-parlamentariker gjort till en slags affärsidé att på lösa grunder såga och förlöjliga olika EU-förslag. Svenska folket förtjänar en betydligt bättre EU-debatt än den de i dag blir påprackade från ovan, skriver Olle Ludvigsson.

Något är ruttet i den svenska EU-debatten. Mer än 15 år efter EU-inträdet har den ännu inte blivit en normal del av det nationella politiska samtalet. EU-frågor framställs alltjämt som något som ligger vid sidan av den riktiga politiken. Svenska positioner beskrivs slentrianmässigt som kloka i förhållande till de avvikande dumheter som anses komma från Bryssel. Sverige är bra och EU är dåligt – det är den fastetsade schablonen. Efter att under ett år ha arbetat som EU-parlamentariker har det blivit tydligt för mig att anledningen till det karga debattklimatet inte alls är att det svenska folket skulle vara okunnigt eller ointresserat. Hos vanliga människor finns tvärtom en stor portion nyfikenhet och vilja att söka efter europeiska lösningar på gränsöverskridande problem. På verkstadsgolv, hos föreningar och i butiksköer möter jag en positiv syn på EU. De allra flesta som jag träffar har åtminstone ett par högst relevanta frågor på lager och oftast även kloka synpunkter på hur EU bör utvecklas framöver. Nästan alla diskussioner kommer förr eller senare in på temat hur vi i Sverige bättre skall utnyttja EU-medlemskapets möjligheter. Huvudorsaken till den haltande och bristfälliga EU-debatten är i stället att svenska toppolitiker och journalister tillsammans har utvecklat ett nationellt navelskådande nej-sägarmaskineri som automatiskt kväver de flesta tendenser till konstruktiv dialog. Alla EU-initiativ betraktas som idiotiska tills motsatsen har bevisats och de svenska politiker som stoppar påstådda EU-stolligheter framställs som nationella hjältar. Vi har vissa journalister som skyr positiva EU-nyheter som pesten och som aldrig missar att lägga till några kommentarer om konstigheter från Bryssel när ett EU-initiativ skall beskrivas. Vi har vissa EU-parlamentariker som har gjort det till ett slags affärsidé att på lösa grunder såga och förlöjliga olika EU-förslag. Mina S-kolleger arbetar aldrig på det sättet, men i andra partier finns det de som gör det. De får som regel utmärkt genomslag i svenska medier eftersom de säger precis vad journalister på hemmaplan förväntar sig och vill höra. Vi har en EU-minister som under det första året inte gjort mycket annat än att i drastiska ordalag förklara hur dåligt Europa är på olika områden och hur skadliga delar av EU-lagstiftningen är för Sverige. Hon gör i och för sig ett undantag i och med att hon konsekvent hyllar eurosamarbetet som en universallösning på alla tänkbara problem, men där handlar det snarast om ett undantag som bekräftar regeln. Ett utmärkt exempel på hur maskineriet fungerar är veckans rapportering och debatt gällande förslaget till nya EU-regler för föräldraledighet. Även om det inte handlar om någon särskilt radikal förändring, flyttar de föreslagna minimikraven tydligt fram positionerna på jämställdhetsområdet i så gott som hela EU. Att förlänga mammaledigheten från 14 till 18 veckor, att öka antalet veckor som måste tas ut direkt efter födseln från 2 till 6, att höja ersättningen till uppemot 100 procent av lönen samt att stärka mammors ställning gentemot arbetsgivaren vore alla nyttiga förstärkningar som skulle göra livssituationen bättre för mammor, pappor och barn över hela Europa. Den konsekvensanalys som gjorts av förslaget visar att det inte bara skulle vara positivt för kvinnors sysselsättning och ställning på arbetsmarknaden, utan att det även skulle ge klara samhällsvinster. Ökad jämställdhet är lönsamt för samhället. Det mediala och politiska Sverige har dock reagerat med de vanliga ryggmärgsreflexerna på detta EU-initiativ. Trots att det handlar om en svensk hjärtefråga och ett initiativ som har stöd av kvinnoorganisationer i hela Europa är de enda aspekter som lyfts fram de negativa effekter som förslaget möjligen skulle kunna få på begränsade delar av den svenska föräldraförsäkringen. Att dessa negativa effekter med största sannolikhet skulle kunna arbetas bort i en fortsatt konstruktiv dialog i frågan i parlamentet, rådet och implementeringsprocessen har inte alls nämnts. I stället har en rad snävt svenska argument ställts upp för att förslaget borde kasseras. Även jag själv hamnade mitt i detta maskineri. I ett sammanhang var det uppenbarligen så självklart att jag som svensk måste vara negativt inställd till förslaget – vilket jag absolut inte är – att jag framställdes som kritiker utan att ens ha tillfrågats om hur det verkligen ligger till. Mallen fanns redan där från början – Sverige är bra och EU är dåligt – och nu var det bara frågan om att böka in ytterligare en EU-nyhet i den. För att verkligen komma framåt i det svenska EU-arbetet måste dessa stereotyper och destruktiva rutiner en gång för alla läggas åt sidan. Vi måste även i Sverige kunna komma till ett läge där vi förutsättningslöst värderar alla EU-förslag med utgångspunkt från förslagens faktiska för- och nackdelar. Hur bra eller dåligt är förslaget för Sverige och Europa Vad kan göras för att förbättra förslaget i fråga om det inte är tillfredställande i sin ursprungliga form Hur kan vi för svensk del bidra positivt och aktivt till processen Även en större dos ödmjukhet vore på sin plats. Vi är inte bäst på allt, utan har faktiskt en hel del att lära av våra europeiska grannar. Vi är faktiskt ingen isolerad ö, utan ett litet och exportorienterat land som är synnerligen beroende av att hela Europa utvecklas på ett positivt sätt. Vi kan inte heller rutinmässigt blunda för att det finns hundratals miljoner människor utanför våra nationella gränser som faktiskt behöver vårt stöd när det gäller att verka för ökad jämställdhet, bättre integration, renare luft etcetera. Kort sagt; vi kan inte ha en svensk EU-dialog där vi i flera avseenden stänger Europa ute. För mig är det uppenbart att vi måste få stopp på det mediala och politiska nej-sägarmaskineriet i EU-frågor. Svenska folket förtjänar en betydligt bättre EU-debatt än den som de nu blir påprackade från ovan. Olle Ludvigsson EU-parlamentariker (S)


”Inga nämnbara verkningar om vi lämnar Afghanistan”

Summary: Robert Egnell presenterar på DN Debatt 13/10 fem “strategiska och taktiska skäl” till att svenska trupper bör stanna i Afghanistan på obestämd tid, men dessa argument bekräftar i stället hur bräckligt, fåfängt och kontraproduktivt västvärldens krig i Afghanistan är, skriver journalisten Felix Holmgren i en replik.

Hittills har svenska anhängare av NATO:s och USA:s krigföring i Afghanistan kunnat nöja sig med att hänvisa till att FN sanktionerat Isafs operationer, som Sverige deltar i. Men i takt med att allt fler svenskar med ogillande insett att Sverige blivit en krigförande nation har krigsförespråkarna sett sig tvungna att anföra argument med lite mer substans. På DN Debatt 13/10 säger Robert Egnell rakt ut det som våra politiker inte kan kosta på sig att uttala: att svenska trupper skickats till Afghanistan för att imponera på andra västerländska stater. Egnell använder upprepade gånger ordet “trovärdighet” för att beskriva denna målsättning: Sverige ska “inte minst i USA:s ögon” räknas till de länder som ställer upp när det ska krigas. Afghanistankriget är för Sverige och andra västländer främst ett tillfälle att spänna musklerna inför varandra, visa upp sina vapensystem och prova på att strida under USA:s kommando. De flesta genuina FN-insatser opererar under knappa resurser, och bemannas av soldater hämtade nästan uteslutande från fattiga länder i Asien, Afrika och Sydamerika. Men när Afghanistan skulle attackeras var det inga problem att få västvärldens stater att ställa upp: alla ville bli en i gänget. Egnell kallar detta gäng “det internationella samfundet”, men det han syftar på är USA och NATO. För Egnell är detaljer som Isafs syfte och “brist på framgång” inte något som bör bekymra oss. Han presenterar fem “strategiska och taktiska skäl” till att svenska trupper bör stanna i Afghanistan på obestämd tid, men dessa argument bekräftar i stället hur bräckligt, fåfängt och kontraproduktivt västvärldens krig i Afghanistan är. 1. Egnell påpekar att Isaf står i begrepp att intensifiera sin krigföring, förbryllande nog för att kunna dra sig ur landet redan nästa år “om situationen så tillåter”. Denna motsägelse är typisk för krigets förespråkare, som alltid är oresonligt optimistiska om vad som kan uppnås med vapenmakt, samtidigt som de saknar en tydlig uppfattning om vad en seger skulle innebära. Situationen i Afghanistan nästa år kommer utan tvekan, liksom efter tidigare upptrappningar, inte att “tillåta” att Sverige avvecklar sin närvaro på det sätt som Egnell vill, alltså med den så kallade trovärdigheten i behåll. Om vi ska tillåta oss att dra slutsatser från det nioåriga kriget i Afghanistan så är det att upptrappningar skapar fler fiender, får stridigheter att sprida sig till nya områden och medför mycket lidande och minimala konkreta förbättringar för landets befolkning. 2. Egnell tror att “Sveriges trovärdighet som internationell aktör inom fred och säkerhet” betingas av att vi visar vår ståndaktighet i Afghanistan. Men den respekt Sverige åtnjutit som en röst för fred är förenad med vår relativt neutrala försvarspolitik och motvilja mot att delta i militära äventyr. Att, i enlighet med Egnells önskan, låta USA och Storbritannien besluta när våra trupper ska sändas i strid och när de ska få åka hem kan enbart bidra till att urholka denna respekt. Ingen, inklusive USA:s militära ledning, tror att fortsatt krigföring i Afghanistan kan etablera “god samhällsstyrning”, och en “professionell överlämning till den afghanska regeringen” är en ren fantasi. 3. Enligt Egnell har de svenska soldaterna “en unik lokal förståelse” för kulturen i norra Afghanistan - så unik att den är oumbärlig för Isaf, fast Egnell inte förklarar på vilket sätt. Det är förstås löjeväckande att tänka sig att några hundra svenskar som äter importerad mat i en tungt befäst militärbas skulle spela någon avgörande roll för Afghanistans säkerhet, eller landets politiska och sociala liv. Liksom Egnells övriga argument är detta ett cirkelresonemang: nu när vi har varit där så länge och gjort allt vi kan för att framstå som en viktig koalitionspartner, så kan vi inte bara åka hem. 4. Egnell bedyrar att de svenska trupperna spelar en “helt avgörande” och “unik” roll, men hävdar samtidigt att deras handlingskraft är starkt begränsad - verksamheten skulle tydligen kollapsa om vi drog tillbaka en enda soldat. Det är typiskt för Afghanistanskrigets försvarare att ständigt samtidigt hävda att segern är förestående och att situationen är kritisk. Det är därför de inte längre ser skillnaden mellan upptrappning och tillbakadragande. För oss för vilka logikens lagar fortfarande är aktuella är ett misslyckande dock inte liktydigt med seger, och krig är inte en studieresa för kulturellt utbyte. 5. Egnell har av Afghanistans försvarsminister Abdul Rahim Wardak och parlamentets talesman Yunis Qanooni blivit upplyst om att “Isaf behövs mer än någonsin just nu”. Detta kan inte överraska någon: Wardak och Quanooni ingick båda i Norra alliansen, den sammanslutning av krigsherrar som var USA:s allierade vid invasionen av Afghanistan. Den regering de tillhör är helt beroende av främmande nationers militära närvaro och saknar all relevans för majoriteten av Afghanistans befolkning, medan talibanernas inflytande är starkt i större delen av landet. Det är tydligt att det enda de västerländska trupperna uppnått, och kan uppnå, är att skapa nya fantasiregeringar som bekräftar hur viktig vår närvaro är, samtidigt som Afghanistans verkliga problem kvarstår. Ett svenskt tillbakadragande kommer inte att få några märkbara verkningar, varken positiva eller negativa, men skulle visa att vi värdesätter förnuft och ansvar högre än ett klubbmedlemskap i världens största krigsorganisation. Felix Holmgren frilansjournalist, som bland annat skrivit artiklar om Sveriges deltagande i Operation Artemis i Kongo 2003, samt om konflikten i Afghanistan. Dessa har publicerats i Arena, Mana och andra tidskrifter.


”Svensk myndighet behövs för mänskliga rättigheter”

Summary: Delegationen för mänskliga rättigheter: Sverige behöver skapa ny struktur för att skydda bland annat romerna. Sverige måste arbeta mer målmedvetet för att säkerställa de mänskliga rättigheterna. Det handlar bland annat om minoriteters, inte minst romers, rättigheter, om funktionshindrade och gamla på äldreboenden. Vi föreslår därför att det under riksdagen inrättas en ny nationell kommission som ska se till att Sverige lever upp till sina åtaganden, skriver delegationen som i dag överlämnar sitt slutbetänkande till regeringen.

Internationella undersökningar brukar visa att de allra flesta av Sveriges invånare ser det som självklart att diskriminering ska motverkas, att skyddsbehövande från andra länder ska ges skydd i Sverige och att enskilda människors frihet och jämlikhet ska garanteras, oavsett individuella skillnader och livsval. Under senare år har vi emellertid sett allt mer oroande tendenser runt om i Europa bland annat vad gäller synen på, och behandlingen av, minoriteter. Rasism och intolerans kommer till uttryck i uttalanden även på hög politisk nivå i flera europeiska länder. Den ekonomiska och politiska stabilitet, som nu är en självklar grund för det svenska samhället, behöver inte alltid vara självklar. Delegationen för mänskliga rättigheter menar att det nu är nödvändigt att vi i Sverige på alla nivåer arbetar mer aktivt och målmedvetet för att säkerställa de mänskliga rättigheterna. Det handlar bland annat om att komma till rätta med minoriteters, inte minst romers, utsatthet, om att skapa tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning och om att förhindra kränkningar av enskilda som lever utanför det egna hemmet, till exempel gamla på äldreboenden och unga på institutioner. När mänskliga rättigheter åsidosätts i Sverige brukar det ses som misstag eller undantag. Enligt vår mening är det dock nödvändigt att samhället har ett inbyggt skydd mot sådana åsidosättanden, vilken mänsklig rättighet det än är fråga om. Skyddet av de mänskliga rättigheterna är grundat i internationella överenskommelser som ingen stat ensam förfogar över eller ensidigt kan ändra sedan de tillträtts. Skyddets internationella dimension gör det uthålligt i förhållande till maktskiften, motsättningar och andra inre och yttre påfrestningar. Delegationens förslag syftar till att skapa en struktur för skydd av de mänskliga rättigheterna i Sverige med tydlig koppling till de internationella konventionerna om mänskliga rättigheter. Vi föreslår: " att Sveriges internationella åtaganden om mänskliga rättigheter ska tydliggöras i flera lagar, i första hand sådana som reglerar situationer där den enskilde är särskilt utsatt eller beroende av det allmännas stöd. • att en satsning på utbildning och forskning om mänskliga rättigheter görs, för att skapa ett förbättrat kunskapsunderlag för det nödvändiga förändringsarbetet. • att en nationell institution för mänskliga rättigheter ska inrättas, Kommissionen för mänskliga rättigheter, med uppgift att utifrån de internationella konventionerna främja säkerställandet av de mänskliga rättigheterna i Sverige. Nationella institutioner för mänskliga rättigheter, finns redan i ett stort antal länder, även i Europa, och Sverige har av bland annat olika FN-organ upprepade gånger uppmanats att inrätta en sådan. Kommissionen för mänskliga rättigheter ska skapa överblick, utveckla en samlad kunskap inom området och vara pådrivande för de olika insatser som kan behövas. Den ska systematiskt undersöka och rapportera om hur det allmänna lever upp till Sveriges internationella åtaganden och främja ett aktivt arbete för de mänskliga rättigheterna. Kommissionen ska också vara aktiv i den allmänna debatten för att tydliggöra de mänskliga rättigheterna som en gemensam värdegrund för oss alla, oavsett könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionshinder, sexuell läggning eller ålder. Denna värdegrund innebär att det allmänna har det yttersta ansvaret för att individens mänskliga rättigheter respekteras, men också att var och en enskilt har ett ansvar för att respektera andra människors rättigheter. För att garantera Kommissionen för mänskliga rättigheter största möjliga självständighet föreslår delegationen att den inrättas under riksdagen. Kommissionen ska dock självklart samverka med regeringens olika myndigheter, såsom Diskrimineringsombudsmannen, Barnombudsmannen, Socialstyrelsen och Handisam. Blir delegationens förslag verklighet kan de mänskliga rättigheterna få samma centrala plats i den svenska inrikespolitiken, som de har i utrikespolitiken. Det är på tiden. Elisabeth Abiri universitetslektor, delegationens ordförande, Adam Axelsson borgarrådssekreterare, ledamot, Bahare Haghshenas vice ordförande i Svenska Röda Korset, ledamot, Kajsa Lindståhl civilekonom, ledamot, Anna-Karin Lundin regeringsråd, ledamot, Soraya Post lärare, Elisabet Qvarford journalist och pr-konsult, ledamot, Lars Stjernkvist kommunalråd, ledamot, Bengt Westerberg ordförande i Svenska Röda Korset, ledamot, Hans Ytterberg generaldirektör, Anna-Karin Lindblom huvudsekreterare, Kerstin Jansson sekreterare Anna Gränsmarker sekreterare Fotnot. Ledamoten Anders Knape, ordförande i Sveriges Kommuner och landsting, ställer sig bakom förslaget, men lämnar ett särskilt yttrande. Han anser att uppgiften att utgöra en nationell institution för mänskliga rättigheter i Sverige bör läggas på Diskrimineringsombudsmannen, i stället för på en ny myndighet. Delegationens slutbetänkande ”Ny struktur för skydd av mänskliga rättigheter” (SOU 2010:70) överlämnas i dag till den ansvarige ministern Erik Ullenhag.


Summary: Delegationen för mänskliga rättigheter: Sverige behöver skapa ny struktur för att skydda bland annat romerna.Sverige måste arbeta mer målmedvetet för att säkerställa de mänskliga rättigheterna. Det handlar bland annat om minoriteters, inte minst romers, rättigheter, om funktionshindrade och gamla på äldreboenden. Vi föreslår därför att det under riksdagen inrättas en ny nationell kommission som ska se till att Sverige lever upp till sina åtaganden, skriver delegationen som i dag överlämnar sitt slutbetänkande till regeringen.

Internationella undersökningar brukar visa att de allra flesta av Sveriges invånare ser det som självklart att diskriminering ska motverkas, att skyddsbehövande från andra länder ska ges skydd i Sverige och att enskilda människors frihet och jämlikhet ska garanteras, oavsett individuella skillnader och livsval. Under senare år har vi emellertid sett allt mer oroande tendenser runt om i Europa bland annat vad gäller synen på, och behandlingen av, minoriteter. Rasism och intolerans kommer till uttryck i uttalanden även på hög politisk nivå i flera europeiska länder. Den ekonomiska och politiska stabilitet, som nu är en självklar grund för det svenska samhället, behöver inte alltid vara självklar. Delegationen för mänskliga rättigheter menar att det nu är nödvändigt att vi i Sverige på alla nivåer arbetar mer aktivt och målmedvetet för att säkerställa de mänskliga rättigheterna. Det handlar bland annat om att komma till rätta med minoriteters, inte minst romers, utsatthet, om att skapa tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning och om att förhindra kränkningar av enskilda som lever utanför det egna hemmet, till exempel gamla på äldreboenden och unga på institutioner. När mänskliga rättigheter åsidosätts i Sverige brukar det ses som misstag eller undantag. Enligt vår mening är det dock nödvändigt att samhället har ett inbyggt skydd mot sådana åsidosättanden, vilken mänsklig rättighet det än är fråga om. Skyddet av de mänskliga rättigheterna är grundat i internationella överenskommelser som ingen stat ensam förfogar över eller ensidigt kan ändra sedan de tillträtts. Skyddets internationella dimension gör det uthålligt i förhållande till maktskiften, motsättningar och andra inre och yttre påfrestningar. Delegationens förslag syftar till att skapa en struktur för skydd av de mänskliga rättigheterna i Sverige med tydlig koppling till de internationella konventionerna om mänskliga rättigheter. Vi föreslår: • att Sveriges internationella åtaganden om mänskliga rättigheter ska tydliggöras i flera lagar, i första hand sådana som reglerar situationer där den enskilde är särskilt utsatt eller beroende av det allmännas stöd. • att en satsning på utbildning och forskning om mänskliga rättigheter görs, för att skapa ett förbättrat kunskapsunderlag för det nödvändiga förändringsarbetet. • att en nationell institution för mänskliga rättigheter ska inrättas, Kommissionen för mänskliga rättigheter, med uppgift att utifrån de internationella konventionerna främja säkerställandet av de mänskliga rättigheterna i Sverige. Nationella institutioner för mänskliga rättigheter, finns redan i ett stort antal länder, även i Europa, och Sverige har av bland annat olika FN-organ upprepade gånger uppmanats att inrätta en sådan. Kommissionen för mänskliga rättigheter ska skapa överblick, utveckla en samlad kunskap inom området och vara pådrivande för de olika insatser som kan behövas. Den ska systematiskt undersöka och rapportera om hur det allmänna lever upp till Sveriges internationella åtaganden och främja ett aktivt arbete för de mänskliga rättigheterna. Kommissionen ska också vara aktiv i den allmänna debatten för att tydliggöra de mänskliga rättigheterna som en gemensam värdegrund för oss alla, oavsett könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionshinder, sexuell läggning eller ålder. Denna värdegrund innebär att det allmänna har det yttersta ansvaret för att individens mänskliga rättigheter respekteras, men också att var och en enskilt har ett ansvar för att respektera andra människors rättigheter. För att garantera Kommissionen för mänskliga rättigheter största möjliga självständighet föreslår delegationen att den inrättas under riksdagen. Kommissionen ska dock självklart samverka med regeringens olika myndigheter, såsom Diskrimineringsombudsmannen, Barnombudsmannen, Socialstyrelsen och Handisam. Blir delegationens förslag verklighet kan de mänskliga rättigheterna få samma centrala plats i den svenska inrikespolitiken, som de har i utrikespolitiken. Det är på tiden. Elisabeth Abiri universitetslektor, delegationens ordförande, Adam Axelsson borgarrådssekreterare, ledamot, Bahare Haghshenas vice ordförande i Svenska Röda Korset, ledamot, Kajsa Lindståhl civilekonom, ledamot, Anna-Karin Lundin regeringsråd, ledamot, Soraya Post lärare, Elisabet Qvarford journalist och pr-konsult, ledamot, Lars Stjernkvist kommunalråd, ledamot, Bengt Westerberg ordförande i Svenska Röda Korset, ledamot, Hans Ytterberg generaldirektör, Anna-Karin Lindblom huvudsekreterare, Kerstin Jansson sekreterare Anna Gränsmarker sekreterare Fotnot.LedamotenAnders Knape, ordförande i Sveriges Kommuner och landsting, ställer sig bakom förslaget, men lämnar ett särskilt yttrande. Han anser att uppgiften att utgöra en nationell institution för mänskliga rättigheter i Sverige bör läggas på Diskrimineringsombudsmannen, i stället för på en ny myndighet. Delegationens slutbetänkande ”Ny struktur för skydd av mänskliga rättigheter” (SOU 2010:70) överlämnas i dag till den ansvarige ministern Erik Ullenhag.


”Ambulansen i Stockholm är mest som en snabbtaxi”

Summary: Specialister på akutvård: Stockholms ambulanssjukvård håller inte måttet. Nu måste politikerna vakna. Ambulanssjukvården har utvecklats runt om i världen under senare år – men i Stockholm är den betydligt sämre än i våra grannländer. Det här är bokstavligt talat livsfarligt. Bland annat riskerar patienter som fått hjärtstopp utanför sjukhusen att drabbas. Ledningen för Stockholms sjukvård måste vakna och ta problemen på allvar, skriver artikelförfattarna.

Invånarna i Stockholm har i dag tillgång till en betydligt sämre ambulanssjukvård än invånare i våra nordiska grannländer. Trots att vi har bättre utbildad personal i våra ambulanser jämfört med de flesta andra länder ses ambulansen här mer som en snabb taxitransport till sjukhuset, och mindre som en integrerad del av den högspecialiserade akutsjukvården. Hur är detta möjligt Kompetensen finns hos ambulanspersonalen, likaså viljan att omhänderta patienten på bästa sätt. Problemet i Stockholm är att det saknas strukturerad ledning, ordentlig uppföljning och fungerande stödfunktioner. Detta leder till att en ambulanssjukvård som borde vara i världsklass i stället hamnar ohjälpligt efter jämförbara storstäders organisationer. Under senare år har ambulanssjukvården utvecklats runt om i världen och är nu ofta en väl fungerande del av akutsjukvården. Tidig insats med kvalificerad utrustning och läkemedel vid svåra och akuta tillstånd kan innebära skillnaden mellan liv och död. Att vårdkedjan utanför sjukhuset är välorganiserad och professionell är en förutsättning för att det ska finnas levande patienter att behandla på sjukhuset. I Stockholm pekar mycket på att utvecklingen av ambulanssjukvården står och stampar. Trots satsningar lyckas inte den akuta ambulanssjukvården med sitt uppdrag i samma utsträckning som i andra länder. Flera konkreta exempel på detta: " Vid den tragiska branden i Rinkeby förra året, då sju personer omkom, användes inte ett potentiellt livräddande motmedel mot cyanidförgiftning – trots att det fanns på plats vid olycksplatsen. • Överlevnaden för patienter som drabbas av hjärtstopp utanför sjukhus är betydligt sämre i Stockholm än i våra grannländers huvudstäder – Köpenhamn, Oslo och Helsingfors. • I dag är målet i Stockholms läns landsting att 75 procent av patienter med livshotande tillstånd ska nås av en ambulans inom 10 minuter. För närvarande uppnås detta i cirka 30 procent av ambulansuppdragen. • I övriga Norden finns läkare som är verksamma dygnet runt i ambulanssjukvården. Stockholm har en läkarbemannad akutbil mellan klockan 07 och 21. Det finns många frågor som alltid behöver ställas inom en akutvårdsorganisation, men som här i Stockholm allt som oftast varken formuleras eller besvaras: Används ambulanserna på ett för patienterna optimalt sätt, har Stockholm tillräckligt med ambulanser, är de rätt placerade, har de rätt utrustning och är de rätt disponerade under olika tider av dygnet Utgår man från exemplet med överlevnad vid hjärtstopp så verkar svaret på de flesta frågor bli nej. Ett annat problem är att de riktlinjer sjuksköterskorna i ambulanserna ska arbeta efter inte är evidensbaserade. Men problemet blir dubbelt, då man inte heller följer upp att de riktlinjer som ska användas, också faktiskt används. Ett exempel på detta var branden i Rinkeby. Det var inte okunskap eller en ekonomisk fråga att inte Cyanokit, motgiftet för cyanidförgiftning, användes som vård för de drabbade. Det var en ledningsfråga. Det finns helt enkelt ingen organiserad uppföljning som säkerställer att den vård som ges är den bästa. Varför åtgärdas då inte problemen, om det nu är så enkelt att konstatera att det är organisationsfel, bristande uppföljning och utvärdering som är orsaken till att Stockholms patienter får en sämre ambulanssjukvård En viktig anledning är att det datasystem för journalskrivning som finns i ambulanserna inte är utformat för att utvärdera insatser. De ansvariga för ambulansverksamheten i Stockholm har helt enkelt inte skapat ett system där man kontinuerligt granskar och utvärderar vilken sjukvård som faktiskt ges. Att den prehospitala vården fungerar professionellt är som sagt ofta en förutsättning för att det väl framme på sjukhuset överhuvudtaget ska finnas någon levande patient att behandla. En effektiv akutsjukvård kräver ständig utvärdering, uppföljning och dokumentering. Att fastna i gamla system och inte hela tiden arbeta för att utvecklas är, när det kommer till ambulans- och akutsjukvård, bokstavligt talat livsfarligt. Det är därför dags att ledningen för Stockholms sjukvård vaknar och tar de problem som finns på allvar. Maaret Castrén professor i akutsjukvård, speciell inriktning på akut omhändertagande, KI SÖS Juhana Hallikainen fd chefsläkare för Stockholms Ambulanssjukvård Veronica Lindström adjunkt, specialistsjuksköterskeprogrammet Ambulanssjukvård, KI SÖS Helena Sjölin-Borovszky adjunkt, specialistsjuksköterskeprogrammet Ambulanssjukvård, KI SÖS


Summary: Specialister på akutvård: Stockholms ambulanssjukvård håller inte måttet. Nu måste politikerna vakna.Ambulanssjukvården har utvecklats runt om i världen under senare år – men i Stockholm är den betydligt sämre än i våra grannländer. Det här är bokstavligt talat livsfarligt. Bland annat riskerar patienter som fått hjärtstopp utanför sjukhusen att drabbas. Ledningen för Stockholms sjukvård måste vakna och ta problemen på allvar, skriver artikelförfattarna.

Invånarna i Stockholm har i dag tillgång till en betydligt sämre ambulanssjukvård än invånare i våra nordiska grannländer. Trots att vi har bättre utbildad personal i våra ambulanser jämfört med de flesta andra länder ses ambulansen här mer som en snabb taxitransport till sjukhuset, och mindre som en integrerad del av den högspecialiserade akutsjukvården. Hur är detta möjligt? Kompetensen finns hos ambulanspersonalen, likaså viljan att omhänderta patienten på bästa sätt. Problemet i Stockholm är att det saknas strukturerad ledning, ordentlig uppföljning och fungerande stödfunktioner. Detta leder till att en ambulanssjukvård som borde vara i världsklass i stället hamnar ohjälpligt efter jämförbara storstäders organisationer. Under senare år har ambulanssjukvården utvecklats runt om i världen och är nu ofta en väl fungerande del av akutsjukvården. Tidig insats med kvalificerad utrustning och läkemedel vid svåra och akuta tillstånd kan innebära skillnaden mellan liv och död. Att vårdkedjan utanför sjukhuset är välorganiserad och professionell är en förutsättning för att det ska finnas levande patienter att behandla på sjukhuset. I Stockholm pekar mycket på att utvecklingen av ambulanssjukvården står och stampar. Trots satsningar lyckas inte den akuta ambulanssjukvården med sitt uppdrag i samma utsträckning som i andra länder. Flera konkreta exempel på detta: • Vid den tragiska branden i Rinkeby förra året, då sju personer omkom, användes inte ett potentiellt livräddande motmedel mot cyanidförgiftning – trots att det fanns på plats vid olycksplatsen. • Överlevnaden för patienter som drabbas av hjärtstopp utanför sjukhus är betydligt sämre i Stockholm än i våra grannländers huvudstäder – Köpenhamn, Oslo och Helsingfors. • I dag är målet i Stockholms läns landsting att 75 procent av patienter med livshotande tillstånd ska nås av en ambulans inom 10 minuter. För närvarande uppnås detta i cirka 30 procent av ambulansuppdragen. • I övriga Norden finns läkare som är verksamma dygnet runt i ambulanssjukvården. Stockholm har en läkarbemannad akutbil mellan klockan 07 och 21. Det finns många frågor som alltid behöver ställas inom en akutvårdsorganisation, men som här i Stockholm allt som oftast varken formuleras eller besvaras: Används ambulanserna på ett för patienterna optimalt sätt, har Stockholm tillräckligt med ambulanser, är de rätt placerade, har de rätt utrustning och är de rätt disponerade under olika tider av dygnet? Utgår man från exemplet med överlevnad vid hjärtstopp så verkar svaret på de flesta frågor bli nej. Ett annat problem är att de riktlinjer sjuksköterskorna i ambulanserna ska arbeta efter inte är evidensbaserade. Men problemet blir dubbelt, då man inte heller följer upp att de riktlinjer som ska användas, också faktiskt används. Ett exempel på detta var branden i Rinkeby. Det var inte okunskap eller en ekonomisk fråga att inte Cyanokit, motgiftet för cyanidförgiftning, användes som vård för de drabbade. Det var en ledningsfråga. Det finns helt enkelt ingen organiserad uppföljning som säkerställer att den vård som ges är den bästa. Varför åtgärdas då inte problemen, om det nu är så enkelt att konstatera att det är organisationsfel, bristande uppföljning och utvärdering som är orsaken till att Stockholms patienter får en sämre ambulanssjukvård? En viktig anledning är att det datasystem för journalskrivning som finns i ambulanserna inte är utformat för att utvärdera insatser. De ansvariga för ambulansverksamheten i Stockholm har helt enkelt inte skapat ett system där man kontinuerligt granskar och utvärderar vilken sjukvård som faktiskt ges. Att den prehospitala vården fungerar professionellt är som sagt ofta en förutsättning för att det väl framme på sjukhuset överhuvudtaget ska finnas någon levande patient att behandla. En effektiv akutsjukvård kräver ständig utvärdering, uppföljning och dokumentering. Att fastna i gamla system och inte hela tiden arbeta för att utvecklas är, när det kommer till ambulans- och akutsjukvård, bokstavligt talat livsfarligt. Det är därför dags att ledningen för Stockholms sjukvård vaknar och tar de problem som finns på allvar. Maaret Castrén professor i akutsjukvård, speciell inriktning på akut omhändertagande, KI SÖS Juhana Hallikainen fd chefsläkare för Stockholms Ambulanssjukvård Veronica Lindström adjunkt, specialistsjuksköterskeprogrammet Ambulanssjukvård, KI SÖS Helena Sjölin-Borovszky adjunkt, specialistsjuksköterskeprogrammet Ambulanssjukvård, KI SÖS


Summary: Ambulanssjukvården har utvecklats runt om i världen under senare år – men i Stockholm är den betydligt sämre än i våra grannländer. Det här är bokstavligt talat livsfarligt. Bland annat riskerar patienter som fått hjärtstopp utanför sjukhusen att drabbas. Ledningen för Stockholms sjukvård måste vakna och ta problemen på allvar, skriver artikelförfattarna.


”Etablerade sanningar i politiken gäller inte längre”

Summary: Mellan januari 2008 och valdagen den 19 september svängde väljaropinionen kraftigt och ungefär 13 procent av väljarkåren bytte politiskt block. Hur är det möjligt? Den enskilt viktigaste förklaringen är sannolikt väljarnas låga och sjunkande grad av politisk identitet. Av 1.000 röstberättigade svenskar – som tillfrågades i början av oktober av Demoskop – uppgav 34 procent att de saknar ideologisk grund. Bland dem under 30 år är hälften utan ideologi. De väljare som partierna lyckades övertyga i årets val kan inte förväntas vara lojala. Inför nästa val 2014 måste de övertalas på nytt, skriver Anders Lindholm.

Årets riksdagsval tydliggjorde att historiskt etablerade sanningar om väljarkåren inte längre gäller. Profetior från erfarna statsvetare om hur stora försprång som är möjliga att hämta in kom på skam, liksom vilka slutsatser som kan dras av SCB:s stora vårmätning under valåret. Det finns inget skäl att klandra profeterna för att förutsägelserna inte slog in, men man måste däremot ställa sig frågan om vad väljarnas ombytlighet egentligen beror på och vad den innebär för svensk politik. I januari 2008 hade De rödgröna – vilket då ännu inte var ett etablerat begrepp – ett försteg i opinionen på 18 procent- enheter, enligt SR:s sammanvägning av de olika undersökningarna. Det förbyttes i underläge på cirka 8 procentenheter ett par veckor före valet, för att slutligen på valdagen landa i 5,7 procentenheters övervikt för Alliansen. Den höga precisionen i mätningarna i samband med valet ger inte några större skäl att tvivla på att de tidiga mätningarna väl skildrade de faktiska opinionssvängningarna. Hur är det då möjligt att ungefär 13 procent netto av väljarkåren kan röra sig från ett politiskt block till ett annat? Alldeles bortsett från hur partierna hanterade valrörelsen finns fyra huvudsakliga förklaringar: 1) Opinionsmätningarna är inte prognosinstrument. Under den förra mandatperioden fanns länge en fråga som inte gavs ett tillfredsställande svar – hur kan Alliansens statsministerkandidat och Alliansen som helhet ha ett så tydligt försprång i förtroende utan att det återspeglas i väljarsympatierna? Opinionsmätningar ska inte betraktas som prognoser, utan snarare som instrument att fånga det rådande stämningsläget. Därmed kan sägas att de, framför allt långt ifrån valet, mäter det som ligger i begreppet partisympatier snarare än agerande. Det innebär att resultaten inte bara belyser intentioner utan fångar upp även mer emotionella värden, attityder och reaktioner. När vi närmar oss valet och det konkreta agerandet, så får emellertid också valets mer generella konsekvenser som exempelvis valet av statsminister och en trovärdig regering ett större genomslag. Det innebär att förtroendeförsprånget för Alliansen också till slut kom att avspeglas i opinionen. 2) Väljarnas avsaknad av politisk identitet. Den enskilt viktigaste förklaringen till de stora opinionssvängningarna är sannolikt väljarnas låga och sjunkande grad av politisk identitet. Fundamentet för vilket val man gör har alltid varit vilken politisk ideologi man själv är anhängare av. Den utgångspunkten börjar alltmer ersättas av sak och person och därmed en ökad flyktighet. I början av oktober ställde Demoskop följande fråga till 1.000 röstberättigade svenskar: ”En del människor har en politisk identitet. Är det något av följande du anser stämmer in på dig?” Svaren fördelade sig enligt följande: • Liberal 27 procent • Socialdemokrat 23 procent • Socialist 8 procent • Konservativ 6 procent • Nationalist 2 procent • Inget av dem/vet ej 34 procent Att en tredjedel av väljarna saknar ideologisk grund indikerar hur stor del av väljarkåren som inte heller har en tydlig partipolitisk hemvist. Bland dem under 30 år är hälften utan ideologi. Osäkerheten understryks ytterligare av att inte heller anhängare till de enskilda partierna har någon större grad av enhetlighet i sin ideologiska övertygelse. Tydligast blir ideologin inom Folkpartiet där 79 procent säger sig vara liberaler. Liberalismen är den dominerande ideologin även bland övriga alliansväljare. Bland de socialdemokratiska väljarna är det 67 procent som uppger sig vara socialdemokrater, vilket måste sägas vara en låg andel, särskilt i ett skede då partiet storleksmässigt närmar sig den hårda kärnan. Endast 53 procent av Vänsterpartiets väljare betraktar sig som socialister. Miljöpartiets och Sverigedemokraternas väljare fördelar sig över hela kartan av ideologier, men är spridda även i ett vänster-högerperspektiv. Ett uttryck för sakpolitikens växande betydelse är att Sverigedemokraterna nu kommit in i riksdagen. Även andra relativt senkomna riksdagspartier som Ny Demokrati och Miljöpartiet kan sägas vara mer sakfrågeorienterade än ideologiskt burna partier. Ytterligare ett exempel är Piratpartiet, som i det senaste Europaparlamentsvalet lyckades få totalt två mandat. 3) Det rödgröna misslyckandet. När Socialdemokraterna öppnade famnen för Vänsterpartiet var det början till slutet för oppositionens opinionsmässiga försprång. Vid tidpunkten för det officiella tillkännagivandet av trepartisamarbetet låg De rödgröna 9 procentenheter före Alliansen. Under det efterföljande kvartalet utraderades den skillnaden helt. Mona Sahlin har fått beröm för sin förmåga att kompromissa och kontrasten gentemot den tidigare ledaren uppfattades säkert av många som förlösande. Eftergifterna gentemot de övriga samarbetsparterna har emellertid tydligt reducerat partiets politiska räckvidd. Sympatisörerna har rört sig åt såväl vänster som höger. Även Miljöpartiet, som länge såg ut att nå ett resultat på uppemot 10 procent, tappade till slut just de väljare man tidigare lyckats locka över blockgränsen, sannolikt för att blocket som helhet blev en belastning för partiet. I det rödgröna samarbetet har summan av delarna blivit mindre än de ingående partiernas egen attraktivitet. 4) Partiernas konvergens. De partipolitiska företrädarna hävdar ofta med emfas hur väsentligt skild den egna politiken är från motståndarsidans, och vilken samhällelig misär vi kommer att få om man inte väljer den enda rätta vägen. Men i realiteten är skillnaden mellan partierna exakt så stor som den uppfattas av väljarna. Moderaternas framgång beror förstås på att man breddat väljarbasen genom att röra sig mot den politiska mittfåran. Den rörelsen har väsentligt reducerat utrymmet såväl för de övriga Allianspartierna som för Socialdemokraterna. När man sedan tagit epitetet det enda arbetarpartiet, så ändras spelplanen. Ett resultat är att skiljelinjen mellan väljargrupper inte längre går mellan olika kategorier av förvärvsarbetande. Som exempel kan nämnas att andelen LO-medlemmar som röstade på Socialdemokraterna stadigt har sjunkit sedan valet 1994, samtidigt som Moderaterna under samma period i stort har fördubblat sin andel väljare i LO-kollektivet. Inför valet 2014 kommer många av svårigheterna inför årets val att accentueras ytterligare. De väljare man nu lyckades övertyga kan inte förväntas vara lojala. De måste övertalas på nytt i sakpolitiken och genom trovärdiga företrädare, samtidigt som den politiska integriteten och den långsiktiga inriktningen säkras. Det är en utmaning som kräver stor lyhördhet parallellt med en tydlig strategi och övertygelse. Nu påbörjas det arbetet, som bland några av de etablerade partierna sannolikt innebär obekväma ifrågasättanden och rejäla omdaningar. Anders Lindholm vd Demoskop Demoskop Demoskop är ett svenskt konsultföretag som sysslar med marknads- och samhällsinformation. Det grundades av Kreab 1989 och är mest känt för sina opinionsundersökningar som sedan september 2005 publicerats i Expressen. Tillsammans med systerföretaget Kreab Gavin Anderson ingår Demoskop i företagsgruppen Magnora AB. Demoskops information och rådgivning baseras i huvudsak på kvalificerade intervjuundersökningar. Bland kunderna återfinns såväl privata företag som offentliga aktörer och intresseorganisationer. Källa: Demoskop m fl.


”Den illegala handeln med läkemedel måste stoppas”

Summary: Läkemedelsverkets generaldirektör: Tusentals svenskar riskerar varje år sin hälsa när de handlar olagliga läkemedel via nätet. Läkemedel med förbjudna eller giftiga substanser – eller godkända substanser i felaktiga doser – bjuds i dag ut via nätet. Handeln växer och 20 procent av svenskarna har redan köpt olagliga preparat den vägen. Bland storsäljarna finns potenshöjande piller och bantningspreparat, men läkemedel mot depression, allergier, influensa och cancer blir allt vanligare. Personer med hjärtsjukdomar riskerar livet om de tar till exempel feldoserade potensmedel. Vi måste nu stoppa handeln och hjälpa köparna att handla på säkra ställen, skriver Christina Åkerman.

Under den senaste veckan har tull-en och polisen genomfört Sveriges största aktion hittills mot olagliga läkemedel. Elva personer har gripits och 40 000 illegala tabletter har beslagtagits. Operationen ingår i en internationell aktion mot olagliga läkemedel där 40 länder deltar. Handeln med illegala läkemedel i Sverige beräknas uppgå till cirka 900 miljoner kronor per år. Stora delar av dessa pengar återinvesteras i annan grov kriminalitet såsom narkotikahandel. Läkemedelsverket har under de senaste åren hjälpt polisen med analyser av ett stort antal beslagtagna preparat som sålts på nätet. De vanligaste produkterna är bantningsmedel och potenshöjande medel. Men det blir också allt vanligare med antidepressiva medel, allergimedicin, influensa- och cancermedicin. Så många som 70 procent av svenskarna kan tänka sig att handla läkemedel eller vad som ofta men felaktigt kallas naturprodukter på nätet. Och 20 procent har redan gjort det. Men att handla läkemedel från oseriösa aktörer kan medföra stora hälsorisker för tusentals svenskar varje år. Preparaten kan innehålla förbjudna eller giftiga substanser, eller godkända substanser men i fel doser.Oavsett vilket är det farligt, inte minst för att preparaten köps utan recept och utan att en utredning av en läkare har gjorts. Potensmedel för män är nätets storsäljare och står för 90 procent av polisens senaste tillslag. Ofta saluförs de som naturprodukter men innehåller ofta samma läkemedelssubstanser som finns i till exempel Viagra eller Cialis. Ofta i andra doser än i de godkända medicinerna. I ett beslagtaget preparat var dosen åtta gånger högre än den dos som rekommenderas för det godkända läkemedlet. Personer med till exempel hjärtsjukdom kan riskera livet om de tar den här typen av potensmedicin. Risken för till exempel hjärtinfarkt ska vägas mot besväret att uppsöka läkare för att få rätt behandling. Till kvinnor säljs potens- och njutningshöjande medel ofta som ”örtpreparat”. Men det är inte helt ovanligt att dessa är spetsade med läkemedelssubstanser. Vid en analys av en tablett – ”Via max sensitive desire” – hittades höga halter av ett manligt könshormon som bland annat används för att behandla prostatabesvär.Om en kvinna tar den dos som rekommenderas på förpackningen får hon i sig fem gånger högre dos av det manliga könshormonet än vad som ges vid en normal dos till en man. Biverkningar som huvudvärk, ansiktsrodnad, yrsel, nästäppa och synrubbningar kan bli följden.Om man tar sådana höga doser upprepade gånger kan det i värsta fall leda till fertilitetsproblem och ett manligare utseende. Men även bantningsmedel visar sig ofta innehålla en rad olika läkemedelssubstanser, till exempel synefrin. Den substansen liknar efedrin och kan i högre doser leda till allvarliga hjärtrytmrubbningar. Men att preparaten innehåller den typen av läkemedelssubstanser framgår inte alltid av innehållsförteckningen. Andra ämnen som hittats i bantningsmedel är koffein och extrakt av grönt te. Det senare kan ge allvarliga leverskador och koffein kan i för höga doser leda till hjärtklappning, huvudvärk, illamående och sömnsvårigheter. Båda dessa ämnen kan i kombination med till exempel efedrin och liknande ämnen öka hälsorisken ytterligare. Även här är det personer med hjärtproblem som löper de största riskerna. För medborgaren är det omöjligt att bedöma vad som är en säker produkt eller inte. Lagliga läkemedel produceras, distribueras och marknadsförs i en – av läkemedelsmyndigheterna – noga kontrollerad process. Illegala läkemedel kontrolleras inte alls, och produkternas spårbarhet är i princip obefintlig, innehållet är många gånger okänt och i värsta fall farligt. Konsumenternas kunskap om läkemedel och deras effekter på kroppen och hälsan är i dag inte tillräckligt stora för att man ska kunna göra ett korrekt val av läkemedelsbehandling. Ett läkemedel som används fel eller i för hög dos kan vara farligt. Det är därför vi har en läkarkår som är utbildad för att diagnostisera sjukdomar och som kan avgöra vilka läkemedel och vilka doser som är lämpliga att använda för att bota och lindra sjukdom. Dock är det viktigt att ta människors behov på största allvar. Säkert finns det många gånger mycket lidande, skam och ibland också desperation bakom ett inköp av till exempel potenshöjande medel via nätet. Här har läkarkåren ett stort ansvar för stöd och rådgivning. En viktig faktor för att motverka felaktiga läkemedelsinköp på nätet är att patienten känner sig nöjd med den behandling som getts. Det är också mycket viktigt att läkarkåren inser problemen med läkemedelshandel på nätet och upplyser sina patienter om riskerna med sådant. Behovet och intresset hos konsumenterna att handla på nätet är mycket stort och det växer. De nya apoteksaktörerna kan bidra till att motverka den illegala läkemedelshandeln genom att själva finnas tillgängliga för näthandel. I dag är det bara en aktör som bedriver laglig näthandel av receptbelagda läkemedel. Det är önskvärt att fler godkända apotek startar internetförsäljning för att svara upp mot de nya köpvanor vi har. Det är ofta hos distriktssköterskan, husläkaren eller sjukhusspecialisten som diskussioner om läkemedel blir aktuella. Alla de som har professionell kontakt med patienter måste vara medvetna om att illegal näthandel förekommer och inte tveka om att ta upp diskussionen om detta med sina patienter. Under hösten kommer regeringen att presentera en nationell läkemedelsstrategi i syfte att förbättra användningen och förskrivningen av läkemedel i Sverige. I den bör också ingå en strategi för hur vi ska begränsa handeln med illegala läkemedel. Att handla läkemedel på nätet kommer att bli allt vanligare i takt med att allt fler inser fördelarna med denna distributionsform. Men då måste vi också stoppa den illegala handeln och hjälpa köparna att välja rätt och handla på säkra ställen. Läkemedelsverket är ansvarig myndighet i arbetet för att förhindra den olagliga handeln med läkemedel. Vi vill gärna involvera övriga aktörer i detta viktiga arbete. Christina Åkerman Generaldirektör Läkemedelsverket


”Tv-serien gör att vi längtar till engelskan”

Summary: Den populära tv-serien ”Glee” ligger till grund för undervisningen i engelska i klass 9B i Djurö skola. Serien är ironisk och sarkastisk — men det ligger så mycket mer under ytan, menar eleverna Amanda Bladh och Alexander Larsson.

På Djurö skola på Värmdö utanför Stockholm använder läraren Jennifer Österman sig av den amerikanska tv-serien ”Glee” i undervisningen. Med serien som utgångspunkt täcker hon in allt det som ingår i läroplanen för engelska i årskurs nio. ”Glee” är en blandning av drama, musikal och komedi och har starka inslag av satir. Den är omåttligt populär både i Sverige och USA och likt många serier av den här typen har den engagerade fans, tusentals sidor på nätet och mängder av så kallad kringkultur. Amanda Bladh och Alexander Larsson går i klass 9B. Ingen av dem hade tittat på ”Glee” innan de fick se den på engelskan, men nu är båda ”sålda” på serien. Vad är det som är så bra med ”Glee”? – Det är väldigt mycket sarkasm och det gillar jag, säger Amanda som köpt hela första säsongen på dvd. Alexander skrattar åt de överdrivna karaktärerna. – Om någon ska föreställa en tönt är han jättetöntig och de coola är också överdrivna så att det blir komiskt. Vad lär man sig av att titta på en amerikansk tv-serie? – I läroplanen står det att man ska lära sig om kulturer i engelsktalande länder, och det är lite därför vi får se på ”Glee”. Man fattar ju att det inte är exakt så här på riktigt, men en liten del av det kanske skulle kunna hända, tror Alexander. – Slang, säger Amanda. Det är ju jättebra att ha när man reser. Dessutom är det är kul att lära sig en mer ungdomlig engelska. Läraren Jennifer visar hur hon arbetat fram ett schema för projektet ”Glee”. Varannan lektion tittar eleverna på ett avsnitt. Till lektionen efter har Jennifer förberett diskussionsunderlag och övningar. – Eleverna är indelande i grupper. För ”speaking exercises” har jag förberett frågor som handlar om det som händer i avsnittet eller hur de olika karaktärerna beter sig. I olika ”quiz” får eleverna visa att de förstår innebörden av glosorna. Det är ett mycket bättre sätt att träna ordförståelse på, än att lära in saker utantill, säger Jennifer Österman. Eftersom klassen diskuterar kring varje avsnitt, får eleverna inte bara träna glosor och förståelse. De får också möjlighet att reflektera över etiska dilemman, psykologi eller relationer. Vad får ni ut av ”Glee”, förutom att det är ett roligt sätt att lära sig på? – Nu längtar man till lektionerna. Och när vi pratar om avsnittet börjar man ofta tänka efter. Det är ironi på ytan, men när vi pratar om det i klassen förstår man att det ofta ligger något bakom humorn, svarar Alexander. Kännetecknande för många av samtidens kulturyttringar är att de glider över i varandra. De som följer ”Glee” kallas lite skämtsamt för ”gleeks”. På nätet finns otaliga Glee-sidor som drivs av seriens fans. Amanda och Alexander tillhör dock inte den skaran som söker gleek-gemenskap via internet och sociala medier. Vad engagerar Amanda och Alexander? – Jag gillar ”Twilight” som hand-lar om kärleken mellan Bella och vampyren Edward, berättar Amanda. Det är ju inte en tv-serie, utan böcker och filmer. Jag föredrar böckerna eftersom de är mer detaljerade och man får veta hur personerna tänker. Jag fascineras av hur man kan älska någon som Edward älskar Bella och av hela vampyr-grejen, säger hon. Nu har Amandas intresse lagt sig lite, men när det var som störst klädde hon sig gärna i kläder refererade till ”Twilight”. – Ett tag ville jag gärna vara som huvudpersonerna. Jag var nästan avundsjuk på Bella och hade tröjor där det stod ”I love vampires” och sånt. Alexander är involverad i en lajv-förening som hämtar inspiration från Tolkiens ”Sagan om ringen”. – När vi inte chattar via vår sajt så träffas vi på sykvällar och tillverkar medeltidskläder eller tränar på svartiska, det språk som vättar talar. Att låta elevernas intressen styra delar av undervisningen är både ett sätt att närma sig deras egen värld och att göra dem intresserade av undervisningen. Det som från början skulle röra sig kring fyra avsnitt av ”Glee” har nu, efter elevernas önskemål, blivit ett betydligt längre projekt. Exakt vad det ska utmynna i har man inte bestämt än. – Kanske får de skriva en egen episod, säger Jennifer Österman. Senare under terminen ska klassen arbeta kring en annan serie. David Attenboroughs naturserie ”Life” kommer att ligga till grund för engelskaundervisningen. – Jag märker ju att eleverna tycker att det här är ett roligare sätt att lära sig på. De är otroligt entusiastiska. Själv tycker jag att det är helt underbart, jag blir själv inspirerad av att jobba på det här viset. Har man som jag varit lärare i tolv år måste man hitta på nya saker. Populärare ladda ned än att se på tv direkt Det är skillnad att titta på tv och att titta på ”tv-tv”, berättar Karin Geiger på analysföretaget The Tomorrow story. I dag ser ungdomar mycket på tv, men det sker via nedladdade program eller dvd-boxar och tv-kanalernas play-funktioner. ”Tv-tv-tittande” däremot sker på den vanliga tv:n och är inte lika populärt. Dagens tv-tittande är också individualiserat. – Ungdomarna plockar ut exakt vad de vill se, precis när de vill se det. De styr sitt eget tittande. Skillnaden är otroligt stor jämfört med hur det var för bara några år sedan och utvecklingen går i rasande fart, säger Karin Geiger. DN


Karin vågade slå larm

Summary: Hon avslöjade myglet och maktmissbruket på Göteborg Energi, men Karin Törnqvist känner sig inte nöjd förrän hennes ingripande får tydliga konsekvenser. ”Annars är ju allt till ingen nytta”, säger hon.

Karin Törnqvist har slutat med sina nattvandringar. De som var resultatet av sömnlösheten, grubblandet och frustrationen över att ingen tycktes vilja lyssna. Det kvittade hur många brister och felaktigheter hon påpekade för sina överordnade på Göteborg Energi. Svaret blev detsamma: ”Karin, det här löser sig. Nu går vi vidare.” Sådana kommentarer gjorde henne bara ännu mer övertygad om att hon måste reagera. När inga samtal med cheferna hjälpte återstod bara en sak att göra. En fredag i april i år kontaktade hon SVT:s Uppdrag granskning. Den 29 september sändes programmet som avslöjade att Karin Törnqvist skulle skrämmas till tystnad av en högre chef. Sedan två veckor tillbaka är hon nu känd som en ”whistleblower”, någon som informerar om misstänkt olaglig verksamhet i ett företag. Svenska folket har fått veta hur slarvigt Sveriges största kommunala energibolag handskas med skattepengar, men Karin är inte nöjd. – Det handlar om minst hundra miljoner och det är skattebetalarnas pengar. Det måste bli konsekvenser av det här, annars är ju allting till ingen nytta, säger hon. Vi sitter i fiket på ett bibliotek i centrala Göteborg. Karin fyller 48 år just denna dag, men hon ser inte det som något hinder för att ge ännu en intervju. Mobiltelefonen ringer inte riktigt lika mycket nu som den gjorde dagarna efter Uppdrag granskning, där hon med en dold mikrofon fick en av Göteborg Energis höga chefer att avslöja hur hon efterforskade vem det var som ”tjallat” på företaget och pratat med Janne Josefsson och hans kollega Nils Hanson. Karin berättar hur osäker hon kände sig den där dagen. – Jag var skärrad. Per, min man, sade till mig: ”Nu tar du fram det norrländska i dig och så är du tyst. Låt henne prata.” Och det gjorde jag. Karin kommer från Malmberget. Hon utbildade sig till civilingenjör i Luleå och har arbetat som projektledare och chef för flera små och stora företag. För fyra år sedan flyttade familjen till Göteborg. När Göteborg Energi skulle införa ett helt nytt system för mätning av hur mycket el kunderna förbrukar och samtidigt byta de gamla mätarna kontaktades Karins och Pers konsultbolag. De fick bland annat i uppdrag att ta fram en kravspecifikation för upphandlingen. Redan vid årsskiftet 2007–2008 märkte Karin att mycket inte stod rätt till. Hon påpekade att kravspecifikationen inte hade följts, att bolaget inte skulle få det man betalat för och att man dessutom låst fast sig i ett dyrt driftsavtal. Det fick inga konsekvenser. För ett år sedan blev hon av med sitt uppdrag som testledare, även om hon fick fortsätta på Göteborg Energi. Ilskan och frustrationen växte. Maken var kvar på Göteborg Energi och försökte få företaget att ”göra rätt”. Karin berättar att familjelivet påverkades. Inte sällan pågick diskussionen om vad som borde göras runt köksbordet. Hennes man och pojkar gjorde sitt bästa för att stötta henne. – De märkte att mamma var trött och grinig, så när jag kom hem helt slut på fredagseftermiddagen hade de städat sina rum och lagat lasagne, säger hon och spricker upp i ett leende. DN läser en text för Karin och undrar om hon känner igen sig: ”Det går inte att ana hur det ska sluta. Du är väldigt liten när allt börjar, oerfaren och rädd. Men du växer och kan bli brutalt respektlös när du vet att du har rätt. Man hoppas bara att det självklara öppnar ögonen på någon högre makt, som kommer till din hjälp. Du vill tro att det finns enkla lösningar, men det finns alltid en baksida, full av oanade konsekvenser.” – Det är ju prick på, säger Karin om texten som Anders Ahlmark lagt ut på sin blogg. Här beskriver han – ”Fången på fyren” som hamnade i en situation lik Karins när han utmanade Sjöfartsverket – hur det känns att bråka med en jätte. Tvivlen kommer. Kan det verkligen vara så här illa? Kan det vara på något annat sätt? Ska man försöka glömma och gå vidare. Vilka blir konsekvenserna? Kan man få andra jobb, eller blir man svartlistad? Efter långa diskussioner kom Karin och Per fram till att priset att bli utan uppdrag var mindre än att gå kvar i funderingarna. – Något litet konsultuppdrag borde jag väl alltid kunna få i framtiden, säger Karin. Hon förklarar att hon har blandade känslor kring hur hennes chef blivit behandlad. – Visst kan jag tycka att hon fått ta mycket skit i medierna, kanske oförtjänt mycket, men hon har ju kvar sin anställning, säger Karin. Karin har fått mängder av samtal och sympatiyttringar. Grannarna har kommit med blommor och vänner från hela landet har ringt. Däremot har hon inte hört något från de ansvariga. – Jag tycker att politikerna i Göteborg ska ta sitt ansvar och göra rätt. Inte vänta på att stormen ska bedarra och ta på sig den berömda kappan som man kan vända efter vinden. Man måste se till att det blir så högt i tak att anställda kan vara trygga på sina jobb, säger hon. Karin Törnqvist Ålder: 48 år. Bor: Partille utanför Göteborg. Familj: Maken Per och fyra söner. Yrke: Civilingenjör, driver ett eget konsultbolag tillsammans med maken. Detta har hänt Karin Törnqvist arbetade som konsult åt kommunala Göteborg Energi. Staden hade efter offentlig upphandling gett norska Embriq och sydkoreanska Nuri Telecom i uppdrag att byta ut alla elmätare och leverera ett system – en affär på 700 miljoner kronor. För sina chefer påpekade Törnqvist stora brister i avtalet och att företaget inte fått vad man betalat för, samt att en annan konsult satt på dubbla stolar och tjänade storkovan. Hon fick inget gehör. I april gick Törnqvist till SVT:s ”Uppdrag granskning” med sina uppgifter. I progammet, som visades för två veckor sedan, avslöjar Törnqvist med hjälp av en dold mikrofon hur en av cheferna efterforskar om hon pratat med journalister. Chefen lämnade sin tjänst efter att ha blivit anmäld till justitiekanslern, men i förra veckan bestämde denne att inte väcka åtal eftersom kommunala bolag inte lyder under tryckfrihetsförordningen. Karin Törnqvist arbetar inte längre åt Göteborg Energi.


”Därför måste svensk trupp stanna i norra Afghanistan”

Summary: Svensk militärstrateg i Afghanistan: Fem strategiska och taktiska skäl talar för att Sverige ska vara kvar. Styrkan i Afghanistan måste stanna – och snarare förstärkas – för att inte äventyra säkerhetsläget i norra Afghanistan. Sveriges trovärdighet som internationell aktör står på spel. Även ett begränsat tillbakadragande på 100 soldater sänker fullständigt förbandets operativa förmåga. Sverige har ett ansvar gentemot de soldater som offrat och riskerat sina liv för svenska och afghanska intressen, skriver Robert Egnell.

Det pågår för närvarande en livlig internationell debatt om det internationella samfundets insats i Afghanistan. Även om insatsens natur och brist på framgång är två ämnen som är väl värda att diskutera är det varken dessa eller partipolitik som bör vara vägledande för ett svenskt beslut. I stället finns det fem starka strategiska och taktiska skäl till att Sverige bör stanna i Afghanistan utan ett tidsschema för svenskt tillbakadragande: 1. Säkerhetsläget tillåter inte ett tillbakadragande. Isaf går just nu in i sin viktigaste operationsfas då den militära insatsen mot talibanerna trappas upp till en grad som inte skådats sedan invasionen 2001. Syftet är att skapa förutsättningar för den överlämningsfas som påbörjas 2011 om situationen så tillåter. Just nu har Isaf ett enormt högt operationstempo, vilket momentant ökar oroligheterna i hela landet och som även tycks leda till att upproret sprider sig norrut mot det svenska ansvarsområdet. Detta är i sin tur en orsak till den omdebatterade ökningen av attacker mot det svenska förbandet. Att den svenska styrkan står emot med kraft och trovärdighet under denna fas – vilket den just nu gör med stor professionalism – är helt centralt för att inte säkerhetsläget i norra Afghanistan skall äventyras. 2. Sveriges trovärdighet som internationell aktör inom fred och säkerhet. Ett av de främsta skälen till den svenska militära insatsen i Afghanistan var att vi ville uppfattas som en trovärdig aktör inom internationell säkerhet, inte minst i USA:s ögon. Ett ensidigt svenskt tillbakadragande – eller en tidsplan för tillbakadragande, som inte bygger på situationen i det svenska insatsområdet eller som inte stämmer överens med Isafs strategi – skulle innebära att vi misslyckas med att uppnå våra två huvudmål i Afghanistan. Målen är att skapa förutsättningar för återuppbyggnad och god samhällsstyrning och att ses som en trovärdig internationell aktör inom fred och säkerhet. Vi åkte till Afghanistan i en bred internationell koalition och vi bör också lämna landet som en koalition efter en professionell överlämning till den afghanska regeringen när läget tillåter det. 3. Den svenska kompetensen behövs och behöver snarare förstärkas. 500 soldater låter inte mycket i en insats som omfattar sammanlagt cirka 120 000. I det svenska ansvarsområdet har dock den svenska styrkan byggt upp unik lokal förståelse, förtroende och relationer med lokala ledare och befolkningen i allmänhet. Detta går inte att ersätta med ett förband från en koalitionspartner och ett svensk tillbakadragande vore därför ett allvarligt avbräck för Isafs arbete i norra Afghanistan. Det behövs snarare en svensk förstärkning med fler utbildare och mentorer, vars arbete är helt avgörande för en framtida överlämning till afghanska säkerhetsstyrkor. 4. Även ett begränsat påbörjat tillbakadragande sänker fullständigt förbandets operativa förmåga. Även med drygt 500 soldater är den operativa delen av det svenska förbandet mycket begränsat. Att dra tillbaka 100 soldater innebär kort och gott att förbandets uppgifter inte kan lösas. Så länge vi är i Afghanistan måste förbandets effektivitet maximeras för att uppnå de mål som Sverige och Isaf satt upp. 5. Den afghanska regeringen ber oss att inte signalera ointresse genom en tidsplan för tillbakadragande. I samtal med undertecknad har försvarsminister Abdul Rahim Wardak och parlamentets talesman Yunis Qanooni med stor tydlighet uttryckt att Isaf behövs mer än någonsin just nu och att alla signaler om tillbakadragande ses som tecken på bristande intresse för Afghanistans framtid. Sådana signaler anses underminera både den internationella insatsen och den afghanska regeringens legitimitet vid en tidpunkt då upprorsmotverkande insatser står och väger. Här har Sverige ett ansvar gentemot det afghanska folket och de soldater som offrat och riskerat sina liv för svenska och afghanska intressen. Självklart skall ett tillbakadragande diskuteras, men det måste ske gemensamt inom det internationella samfundet och i dialog med Afghanistans regering. Det måste också vara baserat på situationen i Afghanistan. I stället för att diskutera tillbakadragande bör därför fokus just nu ligga på att maximera effekten av det svenska bidraget. Att se på Kanada och Nederländerna som exempel på att allt fler drar sig ur är olämpligt. Dels fattades dessa länders beslut inte på taktiska eller strategiska grunder utan på grund av inrikespolitiska hänsynstaganden, dels har de genom detta förlorat trovärdighet inom det internationella samfundet. Sverige bör ha ambitionen att vara bättre än så. Robert Egnell fil dr, lektor i militärstrategi vid Försvarshögskolan Robert Egnell skriver från Afghanistan. Han är på forskningsresa i Kabul, Kandahar och Mazar-e Sharif. Hans reflektioner bygger därför på dagsfärsk information om det militära läget. Beslut om Afghanistan inom kort Om några veckor väntas riksdagen fatta ett nytt beslut om den svenska styrkan i Afghanistan. Regeringen har förklarat att den vill behålla trupperna, men har i nuläget inte stöd i riksdagen. De rödgröna kom i augusti överens om att påbörja tillbakadragandet i juli 2011. Senast första halvåret 2013 ska all svensk militär vara borta. Sverigedemokraterna vill också ha ett slutdatum för den svenska insatsen. Sedan hösten 2003 är Isaf en insats som leds av Nato på uppdrag av FN:s säkerhetsråd. Isaf verkar i Afghanistan med uttryckligt samtycke av den afghanska regeringen. Sverige har deltagit sedan styrkan inrättades. Sedan sommaren 2004 finns huvuddelen av det svenska förbandet på omkring 500 personer i norra Afghanistan. 2006 godkände riksdagen att Sverige tog över ledningen för en regional enhet för säkerhet och återuppbyggnad omfattande fyra provinser med högkvarter i staden Mazar-e Sharif. Källa: sweden.gov.se M FL


Hur påverkar tv-serierna våra könsroller?

Summary: Tv-serien ”Sex and the city” gör att unga tjejer vågar tala om sin sexualitet. Det menar 21-åriga Hanna Kretz. Men få kvinnor lever i den världen.

Hanna Kretz, 21 år, har växt upp med tv-serien ”Sex and the city”. Hon säger att det känns nästan som om karaktärerna har blivit hennes vänner. Samtidigt poängterar hon att den visar en Barbievärld som inte har mycket med verkligheten att göra. – Inte för att jag själv vill leva det livet. Men de är lätta att tycka om och knyta an till. Redan efter en säsong känns det som om man har fått en relation till karaktärerna. Ingen kan, som huvudkaraktären Carrie, vara kolumnist i en tidning och samtidigt ha råd med väskor för 50 000 kronor och byta outfit mellan varje avsnitt. – Men samtidigt är det lätt att relatera till och prata med sina väninnor om det som händer. Min generation, som är född på 80-talet, har växt upp i den här sexfixerade världen som serien handlar om. Hanna har sett serien flera gånger om tillsammans med sina kompisar, även killar. – Det mest positiva och inspirerande med serien är karaktärernas vänskap. De har sina kompisar som sin närmaste familj och de ställer upp på varandra oavsett vad som händer. Det är ett bra budskap eftersom det utmanar kärnfamiljsidealet, menar hon. – Kärnfamiljen behöver inte vara dålig i sig. Men det behövs andra konstellationer också som inte kommer fram eller tas på allvar. Å andra sidan är det inte många alternativa livsstilar, utöver det kvinnliga urbana singellivet, som ges utrymme i ”Sex and the city”. Hanna Kretz tror att framgången handlar mycket om att singelkvinnor är så kontroversiella i den amerianska hemmafrukulturen. – Carrie och hennes väninnor blev symboler för den moderna tidens kvinnor. Framgångsrika singlar som har varandra i stället för man och barn. Hanna Kretz, som läser genusvetenskap på Stockholms universitet, tror att serien har påverkat många unga tjejer att bejaka sin sexualitet och prata om den. – Bara att Carrie och hennes väninnor säger ”vagina” i typ vartenda avsnitt, i USA, där många inte ens vågar ta ordet i sin mun. Samtidigt tycker hon att det är problematiskt att serien skildrar en drömvärld där man kan få intrycket att kvinnor kan vara så här fria och självständiga, trots att det har litet med den amerikanska verkligheten att göra. – De kanske verkar fria och självständiga till en början. Men ju äldre de blir handlar det alltmer om att hitta den rätta och bilda familj. Den senaste filmatiseringen av serien, ”Sex and the city 2”, vill hon inte ens se. Den första, som kom 2008, handlade mest om hur Carrie skulle hitta den perfekta brudklänningen och var knappast någon hyllning till den självständiga kvinnan. Det kan också vara pressande, resonerar Hanna Kretz, om man som kvinna tror att framgång handlar om att kunna ha nya, dyra märkeskläder varje dag. På Centrum för genusstudier vid Stockholms universitet, diskuteras ständigt frågan huruvida tv-serierna cementerar eller löser upp stela könsrollsmönster. Det finns de som hävdar att serier som visar upp ett jämställt samhälle, till exempel där en kvinna är president, skapar dimridåer och invaggar tittare i en falsk förhoppning. – Man kan förledas tro att samhället är på rätt väg och att inget mer behöver göras, säger Hillevi Ganetz, medieforskare vid Centrum för genusstudier. Hon vill inte uttala sig tvärsäkert utan menar att frågan om hur tittarna reagerar är komplicerad. – Det finns ju också en poäng med att visa utopiska serier där kvinnor har en maktposition. De kan fungera som förebilder. ”Sex and the city” är svåranalyserad ur just den här aspekten, menar Hillevi Ganetz. – Det är en smygfeministisk serie just för den här självständigheten som finns hos de här fyra väninnorna när det gäller vänskap och sexualitet. Men det har riktats kritik mot att den inte problematiserar bilden. Hillevi Ganetz nämner två högkvalitativa serier som framställer kvinnor ur ett motsatt perspektiv: ”The Sopranos”, som handlar om maffiafamiljer i New Jersey, och ”Mad men”, om livet på en reklambyrå i New York på sexiotalet. Här är det tydligt att det är männen som bestämmer. – Jag sätter en slant på att ”Mad men” är det mest feministiska vi har på tv just nu. Just för att den har en så tydlig makstruktur där männen har de höga lönerna. Den får tittaren att göra en maktanalys. – Alla stönar ju högt över att Peggy Olson i ”Mad men” inte får samma lön som sina manliga kolleger. Och man förstår verkligen varför hemmafrun Betty Draper är så deprimerad. Samma engagerade reaktion väcks för det mesta hos den som följer Carmela Sopranos öde, resonerar Ganetz. Hon är hemmafru åt den mäktiga maffiabossen Tony Soprano. – Ganska snart ser man hur fångad hon är. Med små medel försöker hon gång på gång ta sig ut. Men hela tiden studsar hon tillbaka. Mansrollen är minst lika kvävande. Serieskaparna visar upp en traditionell maskulinitet som varken Don Draper eller Tony Soprano klarar av, egentligen utan att veta om det, menar Ganetz. – Nu talar vi om två av de bästa serierna vi har just nu. De flesta är inte gjorda med en sådan tanke. Serien ”CSI” har ju till exempel ingen sådan maktanalys. Varken Hillevi Ganetz eller Hanna Kretz tror dock man ska dra för höga växlar på tv-seriernas politiska betydelse. De är gjorda för att underhålla och det är inte säkert att vi vare sig identifierar oss med karaktärerna eller förväxlar handlingen med verkligheten. – Vi påverkas så klart av det vi ser på tv, säger Hanna Kretz. Men varken ”Sopranos” eller ”Sex and the city” är politiska projekt. De är till för att underhålla. Många identifierar sig förmodligen med Tony Soprano och tycker inte alls att han behandlar kvinnor dåligt, menar hon.


”Fyra av tio hyser misstro mot experter på invandring”

Summary: Ny Novus-mätning: Låg tilltro till dem som forskar om integration och invandring. En stor majoritet tror att forskare och andra experter har de kunskaper som krävs för att Sverige ska kunna hantera frågor om integration och invandring. Men samtidigt – vilket är alarmerande – finns en uttalad misstänksamhet mot dessa experter. De måste nu ta sig tid att möta människor – både direkt och via medierna, skriver Camilla Modéer och Arne Modig.

Främlingsfientlighet och demokratifrågor har kommit i fokus i och med Sverigedemokraternas (SD) intåg i Sveriges Riksdag. En del debattörer hävdar att SD:s framgångar är en följd av att journalister och politiker förtigit fakta och problem med invandringen. Andra menar att det är en omhuldad myt att det skulle finnas ”tabun” i invandringsdebatten. Ytterligare andra diskuterar vad som egentligen är svenskt och varnar för att SD försöker ”kidnappa” kulturarvet. Novus har i en ny opinionsundersökning (30 september till 5 oktober 2010) ställt frågor till sammanlagt 1 000 svenskar om hur de ser på invandring och integration. En stor majoritet (73 procent) anser att integration och invandring är ett stort problem i Sverige. Samtidigt visar undersökningen att det bland många svenskar finns en stor osäkerhet i dessa frågor. Bara drygt en av tre, 35 procent, tycker att de själva har de kunskaper de behöver för att kunna bedöma hur vi i Sverige på bästa sätt ska hantera olika frågor om invandring och integration. Något överraskande visar undersökningen att det samtidigt hos många finns en högt ställd förväntan på expertkunskaper. En stor majoritet, 74 procent, tror att forskare och andra experter helt eller delvis har de kunskaper som behövs för att vi i Sverige på ett bra sätt ska kunna hantera olika frågor om integration och invandring. Mycket alarmerande är att det samtidigt finns en uttalad misstänksamhet mot denna expertis och den verklighetsbild de ger av dessa problem. Fyra av tio menar att forskare och andra experter i dag inte ger en rättvisande bild av vilka problemen är när det gäller integration och invandring. Av dem som själva ser frågor om integration och invandring som ett mycket stort problem är andelen hela 65 procent. Av SD:s sympatisörer svarar fler än nio av tio att den bild forskare och experter ger är felaktig. Vi vet sedan tidigare att många svenskar befinner sig i ett ”kunskaps-utanförskap”. Det visar andra studier från Vetenskap & Allmänhet i samarbete med Novus och med SOM-institutet (i boken ”Känsla för kunskap”, september 2010). Utanförskapet gör människor sämre rustade att göra viktiga val och mindre benägna att delta i det offentliga samtalet. Den här gruppen, som karakteriseras av låg utbildningsnivå, arbetaryrken och låga inkomster, har lägre förtroende för forskare och lägre tilltro till forskningsbaserad kunskap än andra. De är också mindre nöjda med sina liv och med demokratin, och har sämre tillit till andra människor. Många av dem återfinns bland SD:s väljare. Att utbildning och allmänbildning kan bidra till att motverka främlingsfientlighet har lyfts fram av flera debattörer, men också att utbildning i sig inte är något ”vaccin” mot rasism. Kunskap och bildning är viktiga för demokratin, men tycks i mångt och mycket ha tappats bort i den politiska retoriken. Intresse och engagemang för kunskap behöver vårdas för att växa. Många anser alltså att de egna kunskaperna är otillräckliga. Samtidigt finns låg tilltro till forskares och experters förmåga att bidra med sin kunskap. Brist på kunskap skapar rädsla. Rädsla är en grogrund för misstänksamhet, som i förlängningen kan bli till främlingsfientlighet. Såväl politiker som forskare och experter måste våga möta, lyssna på och ta människors oro på allvar. Ett sätt att bemöta misstänksamhet och oro är kontakter och samtal. Det behövs fler möten mellan forskare å ena sidan och såväl enskilda medborgare som politiker å den andra. Genom dialog ökar också förståelsen för vetenskapliga metoder och ett vetenskapligt förhållningssätt, vilket gör det lättare att genomskåda både forskning som inte håller måttet och populistisk retorik baserad på felaktiga antaganden. Samhället har ett stort behov av nya kunskaper liksom av begripliga sammanställningar av den kunskap som redan finns. Forskare och experter kan spela en betydligt större roll i debatten än vad de gör i dag. Men då krävs större lyhördhet och vilja att lyssna på andras synsätt, liksom förmåga att förmedla de kunskaper som finns på ett trovärdigt och begripligt sätt. Forskare och experter – ta er tid att möta människor i samtal om den kunskap ni har, både vid direkta möten och via medierna! Camilla Modéer generalsekreterare, Vetenskap & Allmänhet – en ideell organisation vars syfte är att främja dialog och öppenhet mellan forskare och omvärlden. Arne Modig opinionsanalytiker, Novus


Summary: Ny Novus-mätning: Låg tilltro till dem som forskar om integration och invandring.En stor majoritet tror att forskare och andra experter har de kunskaper som krävs för att Sverige ska kunna hantera frågor om integration och invandring. Men samtidigt – vilket är alarmerande – finns en uttalad misstänksamhet mot dessa experter. De måste nu ta sig tid att möta människor – både direkt och via medierna, skriver Camilla Modéer och Arne Modig.