”Viktigt uppmärksamma alla övergrepp mot barn”

Summary: Retorikexperten Elaine Eksvärds nya bok har väckt stor uppmärksamhet. I den anklagar hon sin pappa för sexuella övergrepp. Själv nekar han till alla anklagelser om att ha gjort något otillbörligt och vill att boken dras in.

När Elaine Eksvärd blev mamma mindes hon sin egen utsatta uppväxt och insåg hur den har format hennes liv. Nu har hon skrivit en bok som hon menar är ett försvarstal för barnets rätt. Elaine Eksvärd är en av landets mer kända retoriker och brukar i tidningar, radio och tv till exempel kommentera partiledarnas insatser under valdebatterna. Böckerna ”Härskartekniker” och ”Vardagsmakt” har nått många läsare. I den nu aktuella boken ”Medan han lever” (Forum) skriver hon om sexuella övergrepp. Boken handlar inte om grova våldtäkter eller om fysisk misshandel och den är ingen hämnd, menar Elaine Eksvärd. Snarare handlar den om ett litet barns villkorslösa kärlek till sin pappa – och vad som händer när han i hennes ögon sviker. – I varje skolklass finns det enligt Rädda barnen två flickor och en pojke som blir sexuellt utnyttjade på något sätt. Jag skriver för dem och för att vuxna ska få upp ögonen för det här problemet. Ingen ska behöva uppleva det jag fick göra, säger Elaine Eksvärd. Barn som i vuxen ålder skildrar sina tidiga år i dystra ord är inget nytt. Författaren Felicia Feldt uttryckte i boken ”Felicia försvann” sin ilska och besvikelse över uppväxten hos mamman Anna Wahlgren, och kritiserade moderns livsstil och uppfostringsmetoder. För tre år sedan skrev Johanna Ekström, dotter till akademiledamoten Per Wästberg och författaren Margareta Ekström, boken ”Om man håller sig i solen”. I den skildrar hon en svår uppväxt. Ofta står ord mot ord i de här sammanhangen, särskilt om någon anklagas för att ha begått ett brott eller någon form av övergrepp. I ”Medan han lever” skriver Elaine Eksvärd att hennes pappa tvingade henne att titta på porrfilmer när hon var liten. Och på kvällarna placerade han handen under hennes trosor, berättar hon. – Länge tänkte jag att det var normalt för en liten flicka att titta på porrfilm tillsammans med en förälder på det här sättet. Jag trodde att alla barn hade det som jag, säger Elaine Eksvärd. Enligt Elaine var hon utsatt mellan två och tio års ålder. Då förstod hon inte att det hon säger att pappan gjorde var fel – och hon säger att det som hände kom att påverka hennes syn på sexualitet långt upp i åren. Först när Elaine Eksvärd var tjugo år tog hon under en bilfärd upp sina minnesbilder. Hon säger att pappan blev chockad och förnekade allting, något han fortfarande gör. – Jag blev så förbannad att jag började slå honom och till slut hoppade jag ut ur bilen. Han hotade mig och vi har bara setts ett par gånger sedan dess. Den nu bortgångne brittiske pedofilen och BBC-programledaren Jimmy Savile misstänktes för att ha förgripit sig på fler än 300 minderåriga flickor och några pojkar. Han anmäldes åtta gånger, men varje fall lades ned i brist på bevis. Många som utsätter barn för sexuella övergrepp anmäls först långt efter själva händelserna – och då kan de till och med ha avlidit. När det blev känt vad Jimmy Savile gjort trädde flera pensionerade BBC-medarbetare fram och erkände att de känt till vad som pågått. – De, liksom många anhöriga, tittar bort och tar inte de sexuellt utnyttjade barnen på allvar. För många utsatta står valet mellan att fortsätta att vara tysta livet igenom eller att berätta sanningen och kanske stå där ensamma. Jag valde att berätta. Hur reagerade omgivningen? – Först när jag var tjugo år berättade jag för släkten och några vänner. Nästan alla har stöttat mig. Som liten sov Elaine Eksvärd ofta över hos sin pappa. De gick till videobutiken. Han hyrde porrfilmer och hon oftast ”My little pony”, berättar hon. – På morgnarna satt jag ofta framför teven. Men jag tittade inte på Kalle Anka utan på porrfilmerna. Ibland tittade vi tillsammans bakom stängda persienner så att grannarna inte skulle se. – Jag fick lova att inte berätta för någon om de här filmerna. Om jag skvallrade skulle jag aldrig få träffa pappa igen. Då förstod jag inte varför, men eftersom jag ville träffa honom höll jag tyst. Elaine Eksvärd säger att sexuella övergrepp inte bara orsakar psykiskt och fysiskt lidande hos den utsatta. Även beteendet, vad som anses normalt och inte normalt, kan bli snedvridet. I mitten av 1980-talet var Elaine och pappan bjudna på en nyårsfest, berättar hon. Den ägde rum hos två av hans nyfunna vänner, ett par. Elaine berättar att hon tyckte att mannen var så snygg. Han såg ut som prinsen i Askungen. Hon ville leka med honom och sökte sig till honom, kramades och pratade. – Så hamnade vi i ett rum och jag stängde snabbt dörren. Jag ville leka flygplan och sa att på dagis skulle den vuxne ligga på golvet och så flyger barnet över. Till slut hamnade Elaine gränsle över ”prinsens” bröstkorg och började gnugga sig frenetiskt mot den. – Han undrade generat vad det här var för en flygplanslek, men verkade inse vad jag sysslade med. Så han lyfte snabbt bort mig och skrek ”nej”, reste sig och sa ganska snart att vi måste gå. Vi träffade aldrig prinsen eller hans flickvän någon mer gång. Hur reagerade andra vuxna, till exempel din mamma och förskolepersonalen, på ditt beteende? – Jag tror att en del anade att allt inte var som det skulle. Mamma frågade flera gånger om pappa gjorde något tokigt med mig, men jag nekade och sa att allt var som det skulle. – En gång kom hon plötsligt in i mitt rum och då hann jag inte ta bort det gosedjur jag stoppat innanför trosorna. Mamma tittade bekymrat på mig. Efteråt skämdes jag. Mamman kämpade för att Elaine inte skulle behöva träffa sin pappa, säger Elaine. Och när Elaine var tio år blev hon och föräldrarna, de levde då inte ihop, kallade till ett möte hos socialtjänsten. Efter mötet blev beslutet att Elaine bara fick träffa sin pappa när kontaktmannen Gunnar var närvarande, och aldrig vara ensam med honom i ett rum. – När jag började gymnasiet upphörde min kontakt med pappa. Vi har setts någon gång då och då sedan dess, som på begravningar. Men så i februari för två år sedan kom det en porrfilm till min mobil via en app. Elaine Eksvärd gjorde en polisanmälan och hennes pappa dömdes senare för ofredande. En anmälan hon gjort några år tidigare om sexuella övergrepp hade inte föranlett någon åtgärd eftersom flera av de påstådda brotten preskriberats. Många sexuella övergrepp sker inom familjen eller den nära bekantskapskretsen. Men även i skolan och förskolan händer det att barn och unga råkar illa ut, säger Elaine och berättar om en lärare hon hade i fyran. På en resa fick eleverna tävla om att lägga den längsta linjen med sina kläder. Alla började klä av sig och placerade ut kläderna på marken. Läraren hejade på och uppmanade tjejerna som redan kommit i puberteten att ta av sig sina behåar. – Till slut satt vi där i trosor och kalsonger. Då tog läraren bilder av oss. Senare delade han ut dem till oss. När det kom fram att läraren nakenbadat med de populäraste tjejerna i klassen fick han sluta. Elaine Eksvärd säger att det alltid blir stor uppmärksamhet när en pedofilhärva avslöjats, men hon vill rikta ljuset mot ”vardagsövergreppen”. – De är ofta lika allvarliga och kan skada ett barn på djupet. Själv har jag gått i terapi i flera år. I dag mår jag bra, är gift och har två underbara barn. Nyligen var Elaine och förre höjdhopparstjärnan Patrik Sjöberg på samma tillställning. För några år sedan berättade han om att hans förre tränare och styvfar utsatt honom för sexuella övergrepp. Avslöjandet fick stor uppmärksamhet. Elaine gick fram till Patrik och bad om att få några minuter för att höra om hans erfarenheter av och tankar kring sexuella övergrepp. – Vi samtalade en timme och han vittnade om den tystnadskultur och den rädsla som omger den är typen av brott. – Kanske kan min bok öppna ögonen hos anhöriga, personal inom skola och förskola och andra som kommer i kontakt med barn. Det är i alla fall en stilla förhoppning. Fotnot. En social distriktsnämnd beslutade 1992 att en kontaktperson skulle närvara vid umgänget mellan Elaine Eksvärd och hennes pappa. För två år sedan dömdes han för att ha ofredat henne. Pappan är inte dömd för att ha förgripit sig på henne. Läs även: ”Pappan: Anklagelserna är gripna ur luften” Hjälp och stöd vid sexuella övergrepp. Rädda Barnen. I till exempel handboken #nätsmart finns tips och råd för hur vuxna kan förebygga sexuella övergrepp mot barn på nätet. Mer info: raddabarnen.se Barnombudsmannen. Går att nå på telefon. Mer info: barn ombudsmannen.se Barnens rätt i samhället (BRIS). Telefonjour och chatt. Mer info: bris.se Barn- och ungdomspsykiatrin (BUP). Hit går det att ringa eller få en remiss från till exempel skolkurator. Det går att mejla om man inte vill ringa. Mer info: bup.nu ”1000 möjligheter”. En tjej- och killjour i Stockholm. Chattjour. Mer info: 1000mojligheter.se Novahuset. Vänder sig till killar och tjejer som utsatts för någon form av sexuella övergrepp, kränkningar eller behöver någon att prata med. Mer info: novahuset.com Tjejouren. Webbplats där alla som känner sig som tjej kan chatta med, ställa frågor i frågelådan eller läsa i Tjejguiden. Mer info: tjejjouren.se ”Killfrågor”. En webbplats där alla som känner sig som killar (i åldrarna 10–18 år) kan diskutera och chatta. Mer info: killfragor.se Ungdomsmottagning på nätet. Hit kan alla unga mellan 12 och 25 år vända sig. Mer info: umo.se Elaine Eksvärd Ålder: 34 år. Familj: Man och två barn, fyra och ett år. Bor: Stockholm. Bakgrund: Uppväxt i Stockholms förorter. Gör: Retoriker och språkexpert. Föreläser, håller kurser och skriver böcker. Aktuell: Med boken ”Medan han lever” (Forum). Den handlar om sexuella övergrepp under barndomen.


”?Omgivningen ser inte våldet mot äldre kvinnor”

Summary: Rapport i dag. Tusentals äldre kvinnor utsätts för våld i nära relationer varje år. Förutfattade meningar och generaliseringar, som att sexuellt våld upphör med åldern, försvårar för utsatta kvinnor att få den hjälp de har rätt till. Att fortsätta blunda för problemet är ett svek, skriver Gun Heimer, Madelene Sundström och Barbro Westerholm.

Nationellt centrum för kvinnofrid (NCK) vid Uppsala universitet presenterar i dag tisdag en forsknings- och kunskapsöversikt om våld mot äldre kvinnor på ett seminarium vid riksdagen tillsammans med Barbro Westerholm. Kvinnor utsätts oftare för våld av en nuvarande eller tidigare partner och det kan handla om flera olika typer av våld. Män utsätts oftare för fysiskt våld från en för dem okänd man. Det våld som drabbar kvinnorna kan således se annorlunda ut och därför är det viktigt att uppmärksamma skillnaderna mellan könen. Att det ser ut på det sättet generellt finns det i dag en relativt stor medvetenhet om. Kännedomen om våld mot yngre och medelålders kvinnor har ökat på senare år. Samma sak gäller dock inte äldre kvinnor. Samtidigt som de äldre i vårt samhälle blir allt fler, väljer omgivningen ofta att blunda för de olika former av våld som drabbar äldre kvinnor. Det kan handla om kvinnor som levt i destruktiva förhållanden under lång tid, ibland mer än 20 år, där våldet fortsätter även efter pensionsåldern. En man som utövar våld mot sin partner upphör inte med det bara för att hon fyller 65 år. Andra kvinnor utsätts först på äldre dagar när de befinner sig i en särskilt sårbar position. Precis som för yngre kvinnor är förövaren ofta den som kvinnan delar sitt liv med. Men det kan också röra sig om vård- och omsorgspersonal, eller vuxna barn. Ibland handlar det om fysiskt våld som slag och knuffar. Ibland om psykiskt våld som nedsättande kommentarer och hot. I andra fall utövas makt och kontroll genom att kvinnan nekas tillgång till pengar, hjälpmedel, medicin eller den omvårdnad hon är i behov av. Men det förekommer även sexuellt våld. Befolkningsundersökningen Våld och hälsa som NCK presenterade 2014 visade att 0,7 procent av kvinnorna i åldern 65–74 år hade utsatts för sexuellt våld det senaste året. Omräknat till befolkningsnivå kan det vara mer än 3.500 kvinnor som drabbas av sexuella övergrepp med inslag av våld eller hot om våld årligen. För fysiskt våld rör det sig om mer än 5.000 kvinnor i åldersgruppen och för upprepat och systematiskt psykiskt våld fler än 7.000.  Svårt att upptäcka. Men mycket sällan upptäcks det som sker innanför hemmets väggar eller på äldreboendet. Äldre kvinnor kan också ha särskilt svårt att bryta upp ur en relation. Ibland finns det en uppgivenhet över situationen och en känsla av att ”det i alla fall är för sent”. Det händer också att äldre kvinnor som utsätts för våld av sin partner, i högre grad än yngre, upplever att det är skamligt att prata med utomstående om det som sker. De gånger de faktiskt vågar berätta finns en risk att de inte blir trodda eller sedda av sin omgivning. Särskilt äldre kvinnor som bor kvar i hemmet kan vara mycket isolerade och vård- och omsorgspersonal utgör emellanåt enda kontakten med omvärlden. Samtidigt brister kunskapen om våld i nära relationer bland yrkesverksamma inom äldreomsorgen. Utbildning krävs. Här krävs det utbildningsinsatser som lyfter fram att det inte alltid är sämre hälsa eller funktionsnedsättning som gör äldre kvinnor särskilt sårbara för våld, utan att det kan handla om ojämlikheter och diskriminering. Direkt felaktiga föreställningar, som att äldre kvinnor inte utsätts för våld och särskilt inte sexuellt våld, motarbetas bäst genom just information och kunskapsspridning. Hälso- och sjukvården har en viktig roll att spela och äldre kvinnor och män bör alltid få frågan om de utsatts för våld när de söker vård. Det behövs också mer forskning om våld mot äldre kvinnor och män. I dag har forskare som studerat våld mot äldre ofta analyserat resultaten för kvinnor och män gemensamt. I studier som istället handlar om våld mot kvinnor är det vanligt att fokus legat på yngre och medelålders medan äldre kvinnor exkluderats. Lyft upp i ljuset. För att bidra till ökad kunskap på området presenterar Nationellt centrum för kvinnofrid nu rapporten ”Våld mot äldre kvinnor – en forsknings- och kunskapsöversikt”. Det är vår förhoppning att rapportens slutsatser ska göra verklig skillnad för det växande antalet äldre kvinnor i Sverige i dag. Vi måste sluta generalisera och börja se äldre kvinnor som individer med olika förutsättningar och behov. Det borde vara en självklarhet att alla har rätt till stöd och hjälp om de utsätts för våld och hot – oavsett ålder – och det är samhällets ansvar att se till att den hjälpen finns att tillgå. Vissa initiativ har tagits på senare år och våld mot äldre har lyfts i FN. I Sverige har Socialstyrelsen på uppdrag av regeringen gjort en utbildning om våld mot äldre. Men mer måste ske och politiker och myndigheter måste se till att åtgärder får konkret betydelse för dem som utsätts. Åldersdiskriminering är tyvärr vanligt förekommande och att inte ta våld och övergrepp mot äldre kvinnor och män på allvar är en form av åldersdiskriminering. Att fortsätta blunda för problemet är dessutom ett svek mot de tusentals äldre kvinnor som utsätts. Rapporten Den forsknings- och kunskapsöversikt om våld mot äldre kvinnor som Nationellt centrum för kvinnofrid (NCK) vid Uppsala universitet nu presenterar visar att: Forskning om våld mot äldre kvinnor, både i Sverige och internationellt, är begränsad. Olika definitioner av våld och åldersgränser för vilka som tillfrågas i studier gör det svårt att få en klar bild av situationen för äldre kvinnor specifikt. Såväl internationella som svenska studier visar dock att äldre kvinnor utsätts för både psykiskt, fysiskt och sexuellt våld. Våld i nära relationer, till exempel utövat av en partner, upphör inte med automatik för att kvinnorna blir äldre. Kunskapen om våld i nära relationer brister bland annat hos yrkesverksamma inom äldreomsorgen som ofta kommer i kontakt med äldre kvinnor och har en möjlighet att upptäcka våldet. Förutfattade meningar och generaliseringar om äldre kan försvåra för utsatta kvinnor när de söker hjälp eller försöker bryta upp ur en relation där våld förekommer. Nationellt centrum för kvinnofrid (NCK) är ett kunskaps- och resurscentrum vid Uppsala universitet. NCK arbetar på regeringens uppdrag med att höja kunskapen om mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt våld i samkönade relationer. NCK driver även Kvinnofridslinjen, en nationell stödtelefon för utsatta kvinnor och deras anhöriga.


”Man behöver gå in i natten”

Summary: Innan poeten Willy Granqvist tog livet av sig skrev han en lång inre monolog som fick titeln ”Natten”. Nu har regissören Richard Dinter gjort film av nattmonologen.

1987 utkom en tunn svart bok som rymde en enda lång dikt eller monolog som handlade om natten. Den var skriven av poeten Willy Granqvist. Två år innan den gavs ut hade han lämnat sin tjänst på Sveriges radio i Stockholm för att flytta till Malmö. Men någonting hände och han tog livet av sig, 37 år gammal. Vännerna fick aldrig reda på varför han valde att avsluta sitt liv. Men efter hans död hittades alltså ett manus. Det överlämnades till hans vän, poeten och kritikern Magnus Ringgren, som såg till att det gavs ut under titeln ”Natten”. Nu har regissören Richard Dinter gjort film av diktboken som egentligen är en enda lång inre monolog. Den visas i morgon på Tempo dokumentärfestival i Stockholm och har tidigare visats på Göteborgs filmfestival. Snart kommer den också i SVT. – Ja, du kan ju tänka dig att det fanns många fallgropar när jag skulle göra den här filmen: En poet som tar sitt liv och lämnar efter sig ett manus som heter ”Natten”, säger Richard Dinter. Han har velat göra en film som inte handlar så mycket om personen Willy Granqvist som om själva dikten. – Det är hela tiden så många porträtt på tv och i filmer om olika konstnärer och personer. Därför har jag försökt att undersöka vad själva dikten har att säga. Först tänkte Richard Dinter att han var fel person att göra filmen eftersom han i hela sitt liv har varit en sådan extrem morgonmänniska. – Jag är pigg när jag vaknar, det säger pling i hjärnan, och det kan verkligen reta folk till galenskap, till exempel min fru. När hon klagar säger jag att det är något som jag inte kan rå för. – Det är som med ett barn, man vill att det ska sova så att man själv kan ligga och dra sig. Men det går verkligen inte för mig. Richard berättar att han fick idén att göra filmen för något år sedan när han under period trots allt inte kunde sova och trodde att han skulle bli knäpp. Det gjorde att han tog nattliga promenader i Hammarbyområdet i Stockholm. Vid ett tillfälle när han kom hem från en promenad drog han med fingrarna över bokryggarna i hallen. – Plötsligt stod jag där med ”Natten” i min hand. Jag hade fått den av Magnus Ringgren (som medverkar i filmen) när den kom ut 1987. Men jag hade låtit den stå kvar i bokhyllan. Det var något mörkt med boken som han hade ryggat för. Men att han råkat dra ut den ur bokhyllan såg han som ett tecken, blev nyfiken och började läsa. Han upptäckte att det är ett sorts inre mörker som träder fram i boken, som inte handlar så mycket om själva natten. En inre monolog som ger intrycket av att vara skriven under en enda lång natt eftersom det aldrig blir gryning. Även om den förmodligen är skriven under flera nätter, och dagar. Richard Dinter menar att boken erbjuder oss ett språk för det som är skuggsidorna i livet, verktyg som gör att läsaren kan gå in och ut i mörkret och bli vän med det. Filmen varvar läsningar ur boken med samtal med andra poeter och läsare om vad som är nattens väsen. Läkaren och poeten Eva Ström säger att om dagen är klarhet och upplysning så är natten den mörka grunden mednärhet till skräck men också till erotik och sexualitet. Hon säger också att det i världsalltet eller kosmos råder natt hela tiden. Det är bara vi människor på jorden som upplever att det är dag under några timmar eftersom solen lyser på oss. Eva Ström berättar också om sina erfarenheter av att jobba natt på ett sjukhus. I vårdsalarna förstoras ofta kritiska tillstånd upp under natten. Många tror att de ska dö. Men när dagen och ljuset kommer tillbaka så visar det sig ofta att allt är bra och som vanligt igen. – När man tar fram trollen i ljuset så spricker de, säger Eva Ström som skrev sina första diktsamlingar när hon kom hem från att ha jobbat natt på sjukhus. Hon befann sig då i ett tillstånd av stark koncentration trots att hon inte hade sovit, samtidigt som hon kände att associationerna kunde löpa på ett sätt som de inte gjorde annars. På natten kan det kännas som om man uppgår i en sorts större gemenskap med de döda, som att man är med i deras ”kollektiv”, menar hon. Konstnären Jan Håfström, som var vän med Willy Granqvist, säger att natten erbjuder en möjlighet att uppgå i en sorts tidens malström där man kan ta sin tillflykt utanför det mänskliga. Det erbjuder en trygghet som gör att man kan känna sig mindre utsatt. I dikten nämns Mozart flera gånger. Willy Granqvist skriver att ”Mozart sörplar i sig av mörkret”. Det blir till en sorts besvärjelse som för ett ögonblick gör även oss andra fria från ångesten och det monster som finns i natten, enligt bibliotekarien Christer Broberg, som lyfter fram en förtvivlan men också en lust som finns i natten. När en konstnär går in i ett sådant här ämne, kan det på något sätt befria alla oss andra från rädslan eftersom vi då får ett gemensamt språk, menar han. Richard Dinter berättar att det blev alldeles stilla i salongen när filmen visades för ett fyrtiotal åskådare på en jätteduk på Göteborgs filmfestival. Han tänkte att filmen kanske skulle ge publiken ångest. I stället uppstod ett lugn i salongen. – Efteråt berättade några som sett filmen att den gav dem en känsla av att mörkret inte är så farligt. Det verkar som om man behöver gå in i natten och spegla sig i andras upplevelser av den. Filmen ”Natten” Richard Dinters film ”Natten” bygger på poeten och radioproducenten Willy Granqvists långdikt med samma namn. Willy Granqvist dog 1985 och långdikten ”Natten” gavs ut 1987 av Författarförlaget, två år efter hans död. Filmen har visats på Göteborgs filmfestival och visas på Tempo dokumentärfestival i Stockholm i morgon den 12 mars. Den 18 mars visas den i SVT:s ”K special”. Inspelningen har skett nattetid. Med hjälp av några personer undersöker filmaren vad det är för natt som Willy Granqvist skriver om. Insidans artikelserie ”På natten” publicerades den 16, 17, 18, 22, 24 och 26 februari samt den 1 och 2 mars. Läs artiklarna på dn.se/insidan På natten De flesta sover bort dygnets mörka timmar. Andra arbetar eller skapar på nätterna – eller så har de otäcka mardrömmar. Här är alla delar i DN:s artikelserie På natten: Tidigare artiklar: Del 8: ”Natten är som ett eget rum mellan dagarna” Charlotta har jobbat på nätterna i  tio år, det har blivit en livsväg för henne. Del 7. ”Naturligt att vi är så besatta av månen” För astronomen Marie Rådbo är natten en naturupplevelse. Helst tycker hon att den ska upplevas utan kikare. Del 6. ”På natten tog lumparkompisen skydd när fienden tagit sig in i sovsalen” DN:s Peter Letmark minns att många ofrivilligt ”kom ut” som sömngångare när det var allmän militärtjänst i Sverige. Del 5. ”På nätterna har man tid att fundera över livet” John Ditmeyer arbetar ensam under sina långa pass som nattvakt, men är inte orolig. Del 4.”Sömngångarna skäms ofta för sitt beteende” Sömngångare har fascinerat människor sedan urminnes tider. En del blir skrämda av att möta någon i ett frånvarande tillstånd nattetid. Del 3.”Natten finns överallt men ingenstans” De flesta sover bort dygnets mörka timmar. Andra arbetar eller skapar på nätterna – eller så har de otäcka mardrömmar. Del 2.”Natten vänder upp och ned på samhällsordningen” Att klubblivet bara fungerar på natten beror på att det är knutet till så mycket av de dolda sidorna i vår identitet. Det menar musikern och författaren Petter Wallenberg. Del 1.”Natten är full av jävelskap – men rymmer också stillhet” Varje fredagsnatt beger sig Elise Lindqvist och några andra volontärer till Malmskillnadsgatan. Där möter de prostituerade som är rädda och vill förändra sitt liv. ”För dem är natten verkligen mörk”, säger Elise Lindqvist.


Så klistrar du ihop din egen högskoleutbildning

Summary: Det är inte alltid lätt att hitta ett program som man känner sig helt tillfreds med. En fristående kurs kan vara ett bra alternativ för dem som vill testa på hur det är att läsa på högskolan.

Att läsa på högskola för första gången kan bli en stor omställning för studenter som kommer direkt från gymnasiet. Fristående kurser ger en möjlighet att själv upptäcka vad man är intresserad av. – Du kan alltid prova på att läsa en enstaka kurs, för att känna på hur det är att läsa på högskola. Det kan ju också vara ett alternativ om man inte kommer in på programmet man vill, säger Helena Palm, studievägledare på Södertörns högskola. Man kan också sätta ihop flera enstaka kurser till en egen utbildning. Det finns dock några saker om kan vara bra att tänka på. – Till exempel vad man vill använda utbildningen till och välja ett huvudområde som man skulle vilja arbeta med, säger Helena Palm. En kandidatexamen är 180 högskolepoäng, vilket motsvarar tre års heltidsstudier. En termins heltidsstudier ger alltså 30 poäng. För att få ut en egen examen behöver man läsa ett ämne i minst tre terminer. Man kan exempelvis läsa statsvetenskap i tre terminer för att sedan komplettera med andra kurser resterande tid för att få ut sin kandidatexamen. Väljer man att söka en enstaka kurs är det oftast inga problem att komma in, om det inte är en väldigt populär kurs. En kurs på 30 högskolepoäng är också indelad i delkurser som brukar vara antingen 15 eller 7,5 poäng. Dessa kurser kan ofta även sökas fristående. Helena Palms råd är att titta brett och läsa på om olika utbildningar. En bra början är att gå in på sajten studera.nu. – Ju mer research man gör, desto mer mitt i prick kommer man. Försök att leta så mycket information du kan, säger hon. Känner man sig säker på vad man vill kan ett program ge en annan typ av trygghet, då man slipper söka in på nytt varje termin. Programmen är också sammansatta för att underlätta för studenten och ge en ungefärlig inriktning på vad man vill arbeta med. Förutom tydliga inriktningar som läkarprogrammet finns också inriktningar som kan kännas lite mer diffusa och inte är direkt inriktat på ett specifikt yrke. Exempel på ett sådant program är samhällsvetarprogrammet, som kan kräva en vidareutbildning på masternivå efter avslutat kandidatprogram. En del utbildningar såsom läkare och psykolog kräver att man läser ett program. De går inte att ”klistra ihop” om man läser fristående kurser. Vardagens mysterier förklarade A (7,5 hp), Umeå universitet. Här kan man enligt kursbeskrivningen få svar på svåra frågor som: ”Varför är det svårt att öppna frysen andra gången?, ”varför byter höger och vänster plats i spegeln men inte upp och ner?” Livets mening (15 hp), Högskolan i Skövde: Högskolan i Skövde är första högskola att erbjuda svaret på frågan vi alla någon gång ställt oss. Och det räcker alltså med 15 högskolepoäng för att få svar på frågan. Stort söktryck väntas. Ölets kultur och vetenskap (7,5 hp) ges vid vid Södertörns universitet. ”Huvudsyftet med kursen är att öka kunskapen om öl inom yrken som sysslar med ölproduktion och försäljning”, står det i kursbeskrivningen. Dinosauriernas tidsålder (7,5 hp) Vem gillar inte dinosaurier? Fornpersiska (7,5 hp), Uppsala universitet. Lär dig ett språk som garanterat ingen av dina vänner kan.


Sverigedemokrater litar mindre på andra

Summary: Sverigedemokrater tror oftare än andra att människor innerst inne är egoister och de litar mer sällan på andra människor. Det framgår av en unik forskningsrapport om varför vi föredrar ett visst parti.

De som gillar Sverigedemokraterna litar mindre på andra och har ofta en mer negativ människosyn. Miljöpartister däremot har en hög grad av tillit och en positiv människosyn. Det visar en forskningsrapport från Södertörns högskola om varför vi föredrar ett särskilt parti. Den aktuella rapporten handlar om hur värderingar, människosyn och andra psykologiska faktorer påverkar hur svenskar röstar. Den ingår i ett större projekt där den gamla demokratin Sverige studeras tillsammans med Lettland, som har en kortare demokratisk tradition. – Vi kan visa att människosynen, graden av tillit och grundläggande värderingar har stor betydelse för hur svenska väljare röstar. Och det är något nytt i forskningssammanhang. Kopplingen politik och psykologi är inte särskilt utforskad, säger Maria Sandgren. Hon är lektor i psykologi vid Södertörns högskola och leder det forskningsprojekt som har tagit fram den aktuella rapporten. Enligt den har svenskar i allmänhet ganska stor tillit till andra människor, men ett partis sympatisörer bryter av mot den bilden och sticker ut. – Av vår rapport framgår att sverigedemokrater som grupp har en lägre grad av tillit till människor i allmänhet, till politiker och till riksdagen. De tycker inte heller att det är lika viktigt att leva i en demokrati som andra partiers väljare, säger Maria Sandgren. Hon säger att Sverigedemokraternas sympatisörer är socialt mer konservativa än andra, de vill hålla på normer och traditioner. Och de tycker att människor ska lösa sina problem på egen hand. – De tror också oftare att människor innerst inne är egoister, samt att det finns fler onda än goda människor. Människosynen är därmed mindre humanistisk än bland sympatisörer till andra partier, säger Maria Sandgren. En humanistisk människosyn innebär att man ser positivt på andra människor och tror att de innerst inne är goda. Samtidigt tycker man att medmänniskorna bör behandlas med respekt och få hjälp när de behöver det. – De som sympatiserar med Miljöpartiet har den mest positiva människosynen av alla enligt vår rapport. För den gruppen är den viktigt att uppmärksamma och stötta sina medmänniskor, säger Maria Sandgren. Hur hon och hennes forskningskollegor närmat sig ämnet är ganska nytt – även i internationella sammanhang. Tillit, människosyn och hur vi ser på varandra är frågor som forskning om väljarnas politiska orientering inte brukar beröra. Enligt rapporten från Södertörns högskola finns det tre nästan jämnstora block när det gäller hur svenska väljare tänker i politiska sammanhang: Rödgröna sympatisörer, särskilt miljöpartister, ser positivt på människor och tror att människor innerst inne är goda. De sätter värde på att kunna bortse från sig själva och sina egna behov i högre utsträckning än vad borgerliga väljare gör. Borgerliga sympatisörer ser också positivt på andra människor. Men att kunna styra över sig själv och att njuta värderas högre av den här gruppen. Till dem som sympatiserar med Sverigedemokraterna ska också läggas gruppen ”övriga”, det vill säga de som röstar på ett litet parti eller inte röstar alls. Denna grupp ligger nära Sverigedemokraterna i sina åsikter. Detsamma gäller också en del som brukar rösta på moderaterna, socialdemokraterna och Kristdemokraterna. – Sammanlagt närmare en tredjedel av alla väljare lutar åt Sverigedemokraterna i sitt tänkande, även om de inte röstar på eller i dag kan tänka sig att rösta på partiet, säger Maria Sandgren. Kan en slutsats vara att Sverigedemokraterna maximalt borde kunna få högst runt trettio procent av rösterna i ett val? – Ja, det är ett sätt att tolka våra resultat, svarar Maria Sandgren. Den aktuella forskningsrapporten bygger på drygt 1 300 besvarade enkäter från förra sommaren. De svarandes politiska sympatier stämmer väl överens med Statistiska centralbyråns partiundersökning från maj 2015. Varför väljare föredrar ett visst parti brukar ofta förklaras med social bakgrund, utbildning och inkomstens storlek. Henry Montgomery är professor emeritus i psykologi vid Stockholms universitet och ingår i det aktuella forskningsprojektet. – Den sociala bakgrunden spelar en viss roll för hur folk röstar. Men till skillnad mot vad många tror är den inte avgörande. Kanske kan den sociala bakgrunden förklara folks partisympatier till runt 20 procent, säger Henry Montgomery. Han är specialiserad på kognitiva processer, och särskilt intresserad av varför vi tänker som vi gör i politiska och ekonomiska sammanhang. – Jag är överraskad över att människosynen har så stor betydelse för vilket parti vi föredrar. Men det finns ju väldigt lite forskning om det här både i Sverige och internationellt. Under de senaste åren har stödet för Sverigedemokraterna ökat markant. Kanske har en relativt stor grupp väljare med en mer negativ syn på människor och det politiska etablissemanget funnit ett parti som de känner sig hemma i, säger Henry Montgomery. Samtidigt konstaterar han att det nu också tycks ha blivit mer socialt acceptabelt att sympatisera med Sverigedemokraterna. – De som föredrar Sverigedemokraterna har som grupp en restriktiv syn på flyktingar och är mer främlingsfientliga. Kanske finns det en rasistisk syn hos en del av partiets sympatisörer, men grundbulten är ändå en negativ människosyn och en bristande tillit till andra. Är det därför fel att påstå att alla sverigedemokrater är ”rasister”? – Det finns en bild av att Sverigedemokraterna är ett enfrågeparti och att kraven på en minskad invandring är det enda som lockar väljare att rösta på partiet. – Men jag skulle vilja hävda att Sverigedemokraterna lyckats fånga upp en stor grupp som utmärks av just en bristande tillit till andra och av en relativt negativ människosyn. Den nya studien om varför väljare röstar som de gör ingår i forskningsprojektet Polor. I det undersöks människors värderingar och människosyn i relation till bland annat deras partisympatier i Sverige och i Lettland. De lettiska resultaten presenteras senare. De som föredrar det ”blå-gröna” blocket (M+L+C+KD) kännetecknas av: Har en positiv människosyn och en hög grad av tillit. Betonar fri företagsamhet och accepterar mer ekonomisk ojämlikhet. Riktar mer fokus på individens möjligheter och egen utveckling. De som föredrar det ”röd-gröna blocket” (S+MP+V+FI) kännetecknas av: Har en positiv människosyn och hög grad av tillit till andra. Tycker att alla människor bör hjälpas mer villkorslöst. Betonar jämlikhet och individens rättigheter mer än normer och traditioner. De som föredrar det ”gula blocket” (SD + de som inte röstar och de som röstar på annat parti) kännetecknas av: Har socialt konservativa värderingar och håller på normer och traditioner. Har en mer negativ människosyn och litar i lägre grad på andra. Är mer patriotiska och mer restriktiva till invandring. Källa: ”Varför röstar vi som vi gör? – forskningsrapport från Södertörns högskola En positiv människosyn (humanism): Alla har ett inneboende värde, är i grunden, goda, snälla och hjälpsamma. Alla bör alltid behandlas med respekt och är värda att älskas. En negativ människosyn (normativism): Man bryr sig inte om vad som händer andra. Goda gärningar sker oftast utifrån en förväntan att få något i gengäld. Det finns fler onda än goda människor. Källa: Projektet Polor Forskningsprojektet Polor undersöker människors värderingar och människosyn i relation till bland annat deras partisympatier i Sverige och Lettland. Enligt rapporten har de flesta människor i Sverige en positiv bild av andra och sätter stort värde på värderingar som innebär att andra människor än de själva uppmärksammas. Samtidigt spelar variationer i individernas uppfattningar om människan, samhället och om hur man bör leva stor roll för deras partisympatier. Mer info om Polorprojektet: www.sh.se/polor


Är bilmärket avgörande för hur man beter sig i trafiken?

Summary: Förare med bilar av typ BMW, Mercedes, Audi och vissa modeller av Volvo verkar ha andra trafikregler att förhålla sig till än oss övriga. Eller finns det ett samband mellan motorstarka bilar och dåligt omdöme?

Pensionär som jag är åker jag inte särskilt mycket bil nu för tiden. Det blir mest i Stockholmstrafiken som vid de tider jag åker flyter förvånansvärt bra. Men under den senaste tiden har jag vid några tillfällen färdats på motorvägarna kring Stockholm – på väg till Norrtälje, Nyköping eller Strängnäs för att ta några exempel. Högsta hastighet är 110 km/tim eller vid några ställen 120 km. Jag håller hastigheten, men förvånas över att många andra inte gör det och det är inte fråga om måttliga överträdelser. Det är naturligtvis svårt att bedöma omkörande bilars fart men i många fall är den betydande. Dyra motorstarka bilar som BMW, Audi, Mercedes och vissa modeller av Volvo är klart överrepresenterade. Är det hastighetsmätarna som det är fel på? Jag skrev och frågade BMW. Så här löd mitt brev: ”Nu har jag sålt villan och fått pengar så jag kan köpa en BMW. Nu kör jag omkring i en gammal Volvo och det ska bli skönt att byta upp sig. Men det är en sak jag undrar över. När jag är ute på vägarna och respekterar gällande hastighetsgränser blir jag rätt ofta omkörd av bilister med BMW. Vad beror det på? Är det något fel på hastighetsmätarna? Jag vill ju inte gärna köpa en dyr bil med sådana brister. Tacksam för svar.” BMW svarade: ”Hej Hans, tack för ditt mejl, det är mycket trevligt att höra att du skall köra BMW från och med nu! Som svar på din fråga så har mycket svårt att se att någon BMW förare skulle köra över hastighetsbegränsningen, det är förmodligen bara en synvilla eftersom bilarna rör sig så bra på vägen. Hastighetsmätarna är det inget fel på. Jag önskar dig många trevliga mil i din framtida BMW! Med vänlig hälsning Jonna” Det är alltså inte hastighetsmätarna det är fel på och det känns ju bra att få det utrett. Men vad är det då fel på? Finns det ett samband mellan motorstarka bilar och dåligt omdöme? Jag är benägen att tro det. Är det bara på motorvägarna man kan se detta beteende? Det är det tyvärr inte, för enligt forskning visar det sig att förare av dyrare bilar stannar i mindre utsträckning vid övergångsställen än andra. Dessutom är de överrepresenterade i olycksfallsstatistiken genom sin aggressiva körstil. I en studie från Folksam baserad på alla polisrapporterade olyckor i Sverige sedan 2003 konstateras: ”Bilförare i BMW är tio gånger oftare involverade i singelolyckor jämfört med bilförare i Toyota.” Men vi andra som kör laglydigt, ska vi acceptera att det finns dårar på landsvägarna? Naturligtvis inte. Dags för Trafikverket att ingripa! Under tiden får vi andra fortsätta att konstatera att det för BMW och andra motorstarka bilar tycks gälla andra trafikregler. Replik: Pelle Forsberg: Egoismen driver bilister att strunta i trafikreglerna Jan Vänman: Du har både rätt och fel Dag Levander: BMW buskör! Sören Wixeldahl: Alltid blir man omkörd av någon


Merkel stänger porten

Summary: DN 9/3 2016. EU:s samarbete med Turkiet ska stoppa flyktingarna vid Greklands dörr. Angela Merkel är motorn bakom den nya restriktiva politiken. Men den inger obehag.

Tyskland tog emot en miljon flyktingar i fjol. Den välkomnande inställningen väckte beundran vida omkring. ”Vi klarar det”, sa förbundskansler Angela Merkel. Den inhemska pressen har dock ökat. Kraven har växt på bommar vid gränsen och mottagningstak, även i hennes kristdemokratiska CDU. Merkel har verkat stå emot, och fortsatt kritisera Österrike och andra som har infört ensidiga åtgärder för att bromsa vågen. I själva verket har Merkel redan bytt linje, till förmån för en mycket restriktiv kurs. EU:s toppmöte med Turkiet i Bryssel blev ett försök att stänga dörren för flyktingarna – men inte vid Tysklands gräns, utan vid Greklands gräns mot Turkiet. Genom att baxa in EU på en gemensam linje hoppas förbundskanslern rädda hela unionen. Men det kostar. Nyckeln i ramuppgörelsen är att så många flyktingar som möjligt ska stoppas på land i Turkiet eller på vägen över Egeiska havet. Alla som ändå tar sig till de grekiska öarna ska tillbaka till Turkiet, inklusive syrier som flyr inbördeskriget. För varje syrier som tvingas vända lovar EU i sin tur att ta emot en syrisk flykting direkt från något turkiskt läger. ”Den oreglerade invandringens tid är över”, sa Europeiska rådets ordförande Donald Tusk. Merkel var än tydligare: ”De som når de grekiska öarna på olaglig väg kommer säkert inte att bli de första som tillåts bosätta sig i EU.” Nej, de hamnar sist i kön och får aldrig chansen. Hon fick meningen ”Västra Balkanrutten är nu stängd” struken ur EU:s mötesuttalande, för att den hade kunnat rättfärdiga egenmäktiga beslut à la Österrike. Men alla ska hädanefter veta att det inte är någon mening att ta sig till Grekland, vindbryggan är uppfälld. Om avskräckningseffekten verkar behövs heller inga bytesaffärer med Turkiet.   Det är sagt att EU ändå ska ta emot syriska flyktingar från Turkiet, men inte hur många eller hur de ska portioneras ut. Gällande omfördelningssystem är ett fiasko, och inte ens Sverige har sagt ja till att delta i det nya. Ungern har utlovat veto mot allomfattande kvoter. Men Merkel kan välkomna ett par hundra tusen och ändå visa upp ett kraftigt minskat inflöde. Hon hävdar att hela planen härstammar från Ankara, men det är ingen tvekan om att hon är motorn bakom. De drastiska förslagen tog övriga EU-ledare på sängen vid toppmötet. Statsminister Stefan Löfven talar om fördelen av mindre riskfyllda resor för flyktingarna. Fast signalpolitiken är förstås poängen: ”kom inte hit alls”. EU träffade tvivelaktiga avtal även med Libyens diktator Khaddafi. Nästan inga flyktingar når Spanien, på grund av polissamverkan och gemensam patrullering med exempelvis Marocko. Överenskommelsen med Turkiet ger ändå en stark känsla av obehag. Inte bara FN:s flyktingorgan frågar vad som hände med asylrätten. Syrier har en formell möjlighet till skydd i Turkiet, inga andra. Att tvinga folk tillbaka från Grekland kommer inte att vara okomplicerat, praktiskt eller juridiskt. Smugglarna torde hitta andra, ännu farligare vägar till EU. Därtill blir EU beroende av Turkiets auktoritäre president Erdogan. Hans despotiska styre innefattar brott mot mänskliga rättigheter, tidningar som tas över av staten, fängslade regeringskritiker och kriget mot kurderna. EU mumlar eller håller tyst, och det är en del av Turkiets pris. Visumfrihet ska börja gälla redan i juni, vilket skulle glädja Erdogans väljare, och EU kanske kan tänka sig att tumma på några av de 72 villkoren. Fart ska dessutom sättas på de turkiska medlemskapsförhandlingarna, och händelsevis är Turkiet angeläget om att öppna kapitlet om spelregler för medierna. Därmed räknar Erdogan med att åtminstone slippa gnället. Flyktingkrisen har satt EU på svåra prov. Splittringen har varit uppenbar, till skillnad från solidariteten. Schengenunionen är nära att kollapsa, och den värnar Merkel av både principiella och ekonomiska skäl. Missnöje med asylpolitiken har utnyttjats av populistiska partier, nu även i Tyskland. Inför tre viktiga delstatsval på söndag har CDU stadigt tappat mark. Röster har förlorats till det främlingsfientliga Alternativ för Tyskland. Merkel spelar högt, hon lär på kort sikt få svårt att övertyga väljarna om det turkiska spåret. Men 2017 är det förbundsdagsval. Det är långt ifrån säkert att uppgörelsen blir av. Åtskilliga EU-länder har invändningar. Turkiet kan dra sig ur, eller kräva ännu mer i utbyte. Kanske räddas Schengen och hela EU. I bakgrunden anas en unken lukt. 10 april 2016 Signerat. Amanda Björkman: Malmö stads arrogans är ett svek mot IS offer Malmös agerande är under all kritik. Stockholm, Göteborg, Örebro och Borlänge meddelade i slutet av förra året att de kommer att inrätta så kallade kunskapshus, för att säkerställa kvalitet i arbetet med extremister av olika slag. Alla ledare. Till DN:s ledarsida.


Stoppa självmorden och olycksfallen i Stockholms tunnelbana

Summary: Varje år dör ett 10-tal personer och många skadas allvarligt genom påkörningar i Storstockholms tunnelbanenät. Plattformsbarriärer kan förhindra alla dessa onödiga döds- och olycksfall. Politiker, ta ett beslut om detta nu – det är det enda som fattas.

Storstockholms tunnelbana är mycket olycksdrabbad. I genomsnitt blir ett par personer påkörda varje månad efter att av olika anledningar ha hamnat på spåret. Under den senaste 10-årsperioden har årligen, med vissa variationer upp och ner, ett 10-tal personer avlidit på grund av påkörningar i tunnelbanan. Ett något mindre antal har blivit allvarligt skadade. Merparten av dessa olycksfall är självmords-händelser där en psykiskt drabbad människa kastat sig från perrongen framför ett inkommande tåg. I några fall handlar det om ”vanliga” olyckshändelser där människor av misstag hamnat på spåret. SL och trafikutövaren MTR har under senare år intensifierat sitt arbete med att ingripa mot personer som uppvisat suicidala eller andra riskbeteenden på perronger och i stationshallar. Ett 50-tal sådana ingripanden gjordes från januari till oktober månad i fjol. Trots detta ökade antalet påkörningar under år 2015. Något drastiskt måste göras för att stoppa den oroande ökningen av dödsfall och skador som tunnelbanetrafiken förorsakar. Tunnelbanemiljön innebär också ständiga faror för personer som har en synnedsättning eller ett rörelsehinder, för äldre och för andra som har en nedsatt fysisk eller psykisk förmåga att orientera sig och röra sig på platser med stor persongenomströmning och trängsel. De oskyddade plattformskanterna gör att många undviker dessa miljöer vilket medför en kraftig begränsning av rörelsefriheten och livskvalitén. I en nyligen gjord SIFO-undersökning säger mer än 40 procent av Synskadades Riksförbunds medlemmar att de aldrig åker kollektivt på egen hand, bland annat på grund av denna typ av risker. Vi som har undertecknat denna debattartikel har, från lite olika utgångspunkter, ett gemensamt intresse av att kraftfulla åtgärder vidtas för att säkra upp den farliga och olycksdrabbade tunnelbanemiljön. Det är därför med stor tillfredsställelse som vi nu kan notera att det även finns starka samhällsekonomiska argument för att göra tunnelbanan säkrare. I dagarna har SL:s ”Utredningsrapport helautomatisk drift på röda linjen” blivit offentlig. Rapporten ger en allsidig beskrivning av förutsättningarna för att införa helautomatiska tåg på tunnelbanans röda linje. Den konstaterar bland annat att säkerhetskrav förutsätter att man vid helautomatisk drift använder sig av plattformsbarriärer, förstärkt instängsling längs med utomhussträckningar, detektionssystem utmed linjerna och utökad kameraövervakning. Utredningsrapporten visar vidare att det finns en teknik för plattformsbarriärer som med stor sannolikhet går att använda med den blandade vagnpark som används i Storstockholms tunnelbanenät. Lösningen som förespråkas är kostnadseffektiv i jämförelse med de plattformsbarriärer som tidigare varit uppe till diskussion. Investeringskostnaden för de säkerhetshöjande åtgärderna är hög men återbetalar sig snabbt, sett ur ett samhällsekonomiskt perspektiv. Den intressanta slutsatsen i rapporten är, att det är fullt möjligt och dessutom lönsamt för samhället att på sikt förse hela Stockholmsregionens tunnelbanenät med plattformsbarriärer i kombination med övriga säkerhetsåtgärder. Detta oavsett om helautomatisk drift införs eller inte. Med plattformsbarriär avses en skyddsvägg vid plattformskanten som är nedfälld/stängd i normalläget och öppnas när tåget stannat för av- och påstigning. I dag saknas det konkreta politiska beslut för att processen med dessa säkerhetshöjande åtgärder ska komma vidare. Men nu finns ett underlag för politikerna att ta ställning till. Vi vädjar därför till samtliga politiker i Stockholms läns landsting: Det är dags att handla nu. Fatta de beslut som krävs för att Storstockholms tunnelbanenät ska bli ett av de säkraste i världen! SPES – Riksförbundet för suicid prevention och efterlevandes stöd Pirjo Stråte, Ordförande i Stockholmskretsen och vice ordf. i Riksförbundet SPES SRF – Synskadades Riksförbund Håkan Thomsson, Förbundsordförande Synskadades Riksförbund NASP – Nationellt centrum för suicidforskning och prevention av psykisk ohälsa Britta Alin Åkerman, PhD, professor i pedagogik, leg psykolog och psykoterapeut Suicide Zero Alfred Skogberg, Generalsekreterare, journalist och författare SPF – Svenska psykiatriska föreningen Ullakarin Nyberg, Överläkare och vice ordförande i Sv. psykiatriska föreningen


Kroppen mer än sexuellt objekt

Summary: Vi har svårt att se en naken kropp utan att bedöma den som ett sexuellt objekt. Det försöker koreografen Sasha Waltz ändra på i dansföreställningen ”Körper” som just nu framförs på Operan i Stockholm.

I en vecka till går det att se dansföreställningen ”Körper” på Kungliga Operan i Stockholm. Det är den tyska koreografen Sasha Waltz som har satt upp föreställningen som undersöker vårt förhållande till kroppen och rummet. Verket hade premiär i Berlin år 2000 och det är första gången som hon låter ett annat danskompani framföra det. Titeln ”Körper”, som betyder kropp, säger en del om vad det handlar om. Men ändå inte, eftersom detta är ett verk som undersöker hur kroppen förhåller sig till och påverkas av tomrum och den arkitektur som den verkar inom. Meningen är att vi ska försöka se föreställningen och betrakta dansarnas kroppar med en objektiv och distanserad blick, som om vi var läkare eller forskare som undersökte deras möjligheter och begränsningar i rummet. För att vi ska kunna göra det har Sasha försökt skala bort de estetiska kopplingarna till traditionen. I den klassiska dansen menar hon att man försöker dölja kanter och att man ibland glömmer att det är riktiga människokroppar som rör sig över scenen. Dansarna har därför fått instruktioner om att de inte ska ”förföra” publiken på klassiskt manér och försöka få sina kroppar att framstå som vackra objekt. Som dansare är de vana vid att arbeta utifrån ett sådant narcissistiskt perspektiv, menar Sasha Waltz. – Det handlar inte om hur de uppträder enligt de klassiska reglerna på scenen, utan om vad vi kan se när vi försöker titta in i deras ”själ”, säger hon i ett panelsamtal i samband med premiären på Kungliga Operan i Stockholm förra fredagen. Meningen är att de under vissa delar av föreställningen ska vara nakna. När vi besöker en läkare tar vi ju av oss kläderna utan att tveka, helt enkelt för att det krävs för att vi ska kunna bli undersökta ordentligt. Eller för att en forskare ska kunna ta reda på vem man är, vad det är för kropp som man har, hur den fungerar och vilka möjligheter och begränsningar den har, enligt Sasha Waltz. Men det har varit svårt att få en del av dansarna att släppa rädslan för att klä av sig nakna. Balettchefen Johannes Öhman berättade att det kunde upplevas som ganska dramatiskt för en del dansare som inte var vana att uppträda utan kläder. Det gör att en del av dem bär hudfärgade kläder eller tygbitar som skyler vissa kroppsdelar i föreställningen. Sasha menar att problemet med nakenhet är att vi har alldeles för lätt för att se kroppen som ett sexuellt objekt, något som hon tycker är orättvist och som hon inte är intresserad av i det här verket. – Jag vill att man ska kunna betrakta kroppen utan sexuell åtrå, eller på ett sätt där den inte blir ”orättvist” bedömd som den blir när vi ser på den som ett sexuellt objekt. Framför allt är det skelettet och kroppens benstruktur som intresserar henne. Det gör att dansarna kan slänga kroppen och dess olika delar mot betonggolvet på scenen. Benen fungerar då som ett slags instrument mot golvet och ibland uppstår det så pass brutala ljud att publiken drar efter andan. Sasha menar att skelettet är den arkitektur som bär upp oss och som finns kvar när resten av kroppen har multnat bort. Hon undersöker också nerver och blodomlopp och hud på olika sätt i föreställningen, till exempel genom att låta dansarna dra omkring varandra i skinnet. Det finns en tydlig koppling mellan dansarnas egen upplevelse av sin kropp och hur de använder den i rummet, menar hon. – Vissa av dansarna har lättare för att känna sig hemma i de mer ”flytande” scenerna. En del har svårigheter att arbeta med huden, medan andra är mer hemmastadda i den. Ett tema i föreställningen är Förintelsen. Det har gått 27 år sedan Berlinmuren föll och pjäsen försöker undersöka vad som har hänt sedan dess. När den revs uppstod ett stort tomrum i det delade Berlin, enligt Sasha Waltz. Hon menar att det skapade ett sår som är en förutsättning för att kunna bearbeta det som hände vid Förintelsen. Sashas far var arkitekt och hon är särskilt intresserad av det judiska museet i Berlin som i både form och struktur för tankarna till Förintelsens tragedi. I en scen pressar dansarnas kroppar in i en låda med en glasvägg mot publiken. Det gör att de hela tiden tvingas vara på sin vakt och vara medvetna om sina kroppar, vilken plats de har och vad som finns runt omkring dem. Det trånga utrymmet upplevs olika beroende på vilken dansare som man talar med. En tycker att det känns som i mammas mage. Andra tycker att det känns klaustrofobiskt. Scenen gestaltar också något som har dött, människor som inte finns längre men som hade kunnat ha en annan plats i historien om de hade levt vidare, och förändrat samtiden om de hade funnits kvar. Sasha Waltz intervjuades i DN den 12 november 2015 inför uppsättningen på Operan. Föreställningen recenserades i DN den 22 februari i år. Sasha Waltz Sasha Waltz är född 1963 och är en tysk koreograf. Hon började dansa redan som femåring. Hon var nybliven mamma när hon satte upp ”Körper” första gången år 2000. Med föreställningen försöker hon se på kroppen som en vetenskapsman, objektivt och utan att ha en sexuell eller dömande blick. Efter ”Körper” har hon gått vidare i sina efterforskningar och skapat ytterligare verk som utforskar kroppen: ”S” som handlar om sexualiteten och ”Nobody” om det som kommer sedan: döden och ”själen”.


Barn i skolan behöver mer idrott på schemat

Summary: Sverige är ett av de länder som har minst antal idrottstimmar i Europa. Samtidigt som nästan tjugo procent av Sveriges barn och ungdomar är överviktiga. Att öka rörelsen i skolan skulle gynna alla.

Svenska skolor bör ha fler idrottstimmar i skolan varje vecka. Enligt en artikel i Skolvärlden har Sverige färre idrottstimmar än resten av Europa. Vad ska behövas för att Sveriges politiker ska ändra på det? Alla barn och ungdomar inte har möjlighet till att utöva idrott på fritiden. Det kan till exempel bero på att familjerna helt enkelt inte har råd att låta sina barn gå på sporter som fotboll eller ishockey, för att nämna några. Speciellt inte familjer med ett flertal barn. Dessutom kan det handla om tidsbrist eftersom att mycket tid går till just studier; då syftar jag specifikt på ungdomar som går på högstadiet eller gymnasiet. Då skolan tar mycket tid, även av fritiden, så är det viktigt att man prioriterar mer tid till rörelse under skoldagen. Att införa mer idrott i skolan gynnar även barn och ungdomar som är överviktiga eller som har andra problem knutna till hälsa, då cirka tjugo procent av Sveriges barn och ungdomar är överviktiga. Den obligatoriska skolidrotten skulle få alla barn och ungdomar att röra på sig, för deras eget bästa. Dessutom visar en studie som Sveriges Television tagit del av, att barn ända från lågstadiet, bör röra på sig minst en timme varje dag. Det framgår även att man ska vara svettig av rörelse minst tre gånger per vecka för att kroppen ska må bra. Många hävdar dock att det redan är tillräckligt med press från skolan. Men faktum är att det inte behöver röra sig om extra betygsbedömda idrottslektioner, som följer läroplanen till punkt och pricka. Det är egentligen minst lika bra att till exempel gå ut på en gemensam promenad, eller kanske gå ut på skolgården och spela fotboll mellan lektionerna. Det resulterar alltså i att man får röra på sig och att man får en paus i skolarbetet. Enligt forskare vid Sahlgrenska akademin så gav mer idrott på schemat förbättrade resultat i skolan. Politikerna borde se till att lägga in mer tid för rörelse under skoltid. I form av korta pauser mellan lektionerna, eller om det finns resurser och tid, extra idrottslektioner. Det skulle resultera i mindre övervikt, bättre prestationer och en roligare vardag för både elever och lärare. Ökad rörelse - ökade resultat, både när det gäller studierna och hälsan.


"Natten är som ett eget rum mellan dagarna"

Summary: För Charlotta har natten alltid varit en trygghet. Ibland funderar hon på om hennes dragning till natten gör henne annorlunda. – Att jobba natt blev en livsväg för mig. Det gör att jag kanske vågar vara lite mer egen, säger hon.

Klockan är nio på kvällen när Charlotta kommer till jobbet på gruppboendet. Tio timmar senare är arbetspasset över. Då har hon inte sovit något alls. Valet att enbart jobba natt är medvetet. – På natten är jag mer öppen och mina sinnen skärps. Saker blir extra tydliga för mig. Natten ger tid till egna tankar. Jag kan reflektera och fundera över mitt liv, säger Charlotta. För henne hänger beslutet att arbeta på nätterna även samman med att hon behöver mer tid på dagen för att syssla med det hon vill, bland annat sitt konstskapande och att vara med familjen. Charlotta har jobbat på nätterna i  tio år, tidigare blandat med dagtid. Åtta nätter i månaden är hon nu på ett gruppboende för funktionshindrade. Hon går ronder, tittar till de boende, dokumenterar det som händer. – Ibland finns det tid att läsa lite och till lite handarbete. Annars är det ganska fullt upp. Charlottas bror Daniel arbetade tidigare skift, men i dag har även han en nattjänst där han är ensam på plats. – Han och jag har kommit fram till att det handlar om att ”vaka över” saker och människor när de flesta andra sover. Alla vi som jobbar natt är i en mening väktare som ser till att allt är i ordning när samhället framåt morgonen vaknar till en ny dag, säger Charlotta. Från jobbet skickade Daniel nyligen ett sms till sin syster där han skrev att på natten sover världen, tiden står stilla och inte ens kvällstidningarna uppdaterar nyheterna. – Så känns det också för mig, säger Charlotta. Natten är på något sätt ett mellanrum, ett alldeles eget rum mellan dagarna. Natten ger den där extra tiden till egna reflektioner, de kommer på ett sätt som jag inte upplever under dagen. Kanske är det ensamheten som skapar det där mellanrummet mellan vardagens alla måsten och inrutade aktiviteter? – Jag har jobbat med andra på natten. Då blir man en i gruppen, där är man ”natten” och jobbet skiljer sig inte så mycket från hur det är under dagtid. Man fikar, pratar med kollegorna, äter tillsammans … så visst har ensamheten en betydelse. Charlotta tänker att nattarbete i  en mening innebär ett utanförskap. De som jobbar på nätterna är ju vakna när andra sover och sover när andra är vakna. Men för många är arbete på natten också en väg att medvetet ställa sig lite vid sidan av. – Jag tycker att det är härligt att ibland få vara på ett avstånd från andra, slippa identifieras med en grupp. Kanske är jag något fjär av mig och vill se på världen på lite håll. Kollegor som jag arbetat med kan tycka att jag är lite försiktig, lite ”hemlig”. Charlotta har alltid arbetat inom omsorg eller vård. En period arbetade hon natt på Stockholms sjukhem, då i grupp med flera kollegor. – Då blev det som dag på natten. Jag kände alltmer att jag ville komma åt nattens alldeles egna stämning. Natten är en stark trygghet för Charlotta. Hon har alltid känt så. Hon tycker om att vila i mörkret, att försvinna in i det utan att förlora sig själv. – Jag är skörare på natten, tror jag. Det kan vara både bra och dåligt. Mår jag bra kan jag bli euforisk under ett nattpass, är jag däremot lite låg kan jag känna mig dyster. Charlotta använder sina erfarenheter under natten i sitt konstnärliga skapande som hon ägnar allt mer tid åt. Hon och maken Tobias har sex barn, två bor kvar hemma. – Att jag valde att jobba natt berodde också på att jag ville vara hemma när barnen kom från skolan. Det gav dem en trygghet. I dag när de är större kan de säga att det är tråkigt att jag måste iväg till jobbet och att det är synd om mig. Men så känner jag det inte alls. Charlotta påpekar att för henne är det viktigt att behålla en någorlunda normal dygnsrytm. Hon vill inte vända på dygnet och göra natt till dag och tvärtom. Därför äter hon inget efter klockan elva på kvällen när hon arbetar. Under natten blir det bara örtteer. – När jag slutat mitt pass åker jag hem direkt och sover sedan till klockan ett eller strax efter ett. Jag har märkt att det är betydligt lättare att somna nu sedan jag slutat äta under natten. Före ett nattpass brukar hon sova någon timme innan hon ger sig av. Gruppboendet där Charlotta arbetar ligger nära hemmet. Hon skulle kunna gå dit, men väljer nästan alltid att ta bilen. – Då är jag hemma på några minuter och kan lägga mig i sängen direkt. Om jag skulle gå eller cykla hinner jag vakna till och skulle få betydligt svårare att somna in. Var femte anställd i Sverige har i  dag någon form av skiftarbete, där det kan ingå tjänstgöring på natten. Inom vård, handel och industri är skiftarbete ännu vanligare. Nattarbete sägs försämra hälsan. Hur är det för dig? – Jag har inte märkt av det. Kanske är det värre för dem som arbetar skift, då hinner kroppen aldrig vänja sig. För mig är dygnsrytmen ändå väldigt viktig. För dem som jobbar morgon ena veckan, dag nästa och natt den tredje kan det noga vara ganska besvärligt. Har du någon gång varit rädd för natten? – Nej, aldrig. Jag har aldrig varit mörkrädd eller så. Natten symboliserar som sagt en trygghet för mig. En del säger att fullmånen påverkar deras nattsömn. Har du märkt något sådant? – Jag har noterat att andra säger att till exempel de boende här blir mer oroliga och får mer kramper när det är fullmåne. Själv har jag funderat på om det stämmer. Kanske är det bara så att man ser det man vill se. Vad är egna önskningar och vad är faktisk påverkan? – Tidigare kanske jag trodde mer på månens kraft. Men efter at ha läst lite teologi försvinner jag inte lika lätt i sådana tankar. Ser du på skräckfilmer? – Sällan, men jag gillade Edgar Allan Poe när jag var ung. Men jag har aldrig blandat ihop den typen av ”skräckvärld” med den verkliga världen. I dag verkar det ligga i tiden med spöken, onaturliga varsel och liknande. Men det mesta går att förklara. Ibland funderar Charlotta på om hon är annorlunda eftersom hon känner sig dragen till natten. – Det här med att tillhöra en särskild grupp och att arbeta med andra är inte viktigt för mig. Jag har försökt hitta mina livsvägar. Att jobba natt blev en sådan. Då hittar jag något i mig som är svårare att finna under dagen. Det gör att jag kanske vågar vara lite mer egen – både när jag målar och i mitt övriga liv. Charlotta vill att vi bara nämner hennes förnamn i den här texten. Efternamnet är ovanligt, men den viktigaste orsaken är det hon talat om tidigare. – Jag vill verka lite vid sidan av, på min kant. Det är nog därför jag trivs så bra att jobba i natten, i mörkret som kan te sig så poetiskt och inte alls skrämmande. Jag har aldrig varit mörkrädd eller så. Natten symboliserar en trygghet för mig. På natten, del 8 De flesta sover bort dygnets mörka timmar. Andra arbetar eller skapar på nätterna – eller så har de otäcka mardrömmar. Det här är sista delen i serien. Tidigare artiklar var införda 16, 17, 18 22, 24 och 26 februari samt 1 mars.


Sportlov på Tekniska museet: ”Vem som helst kan göra film”

Summary: Stockholms filmfestival junior ordnar filmverkstad för barn på Tekniska museet. – Vi vill att intresset för film ska öka bland de unga, säger Valentina Bender, producent för filmfestivalen.

Fantasin flödar inne på Tekniska museet. Filmpedagoger och barn sitter i grupper och jobbar på ett manus. I dag får barnen dyka in i filmskapandets värld och lära sig hur man producerar och redigerar sin egen film. Under sportlovet ordnar Stockholms filmfestival junior filmverkstäder på Tekniska museet och Naturhistoriska riksmuseet. – Vi vill lära barn att det är lätt att göra film. Tanken är att de ska fortsätta göra film även när de är hemma, säger Valentina Bender, producent för Stockholms filmfestival junior. Filmerna som de skapar under sportlovets filmverkstad går vidare till den nationella kortfilmstävlingen 1 minut film. Kändisjuryn som består av Amy Deasismont, Alexandra-Therese Keining och Ahmed Abdullahi kommer att utse tre vinnare den 16 april på biograf Skandia i Stockholm. Vinnarna kommer bland annat få en heldag med filmproffs, en filmkamera och även få sin film visad på en riktig biograf i Stockholm. Vinnarna kommer även att få gå på röda mattan på festivalens prisutdelning. – Det ska vara filmer till barn gjorda av barn. Det finns en roll för alla, man behöver inte bli skådespelare eller regissör. Vissa är kanske mer intresserade av att redigera, säger Rebecca Thonander, producent för Stockholms filmfestival junior. När barnen känner sig nöjda med sina manus så är det dags att leta fram passande kostymer till filminspelningen. När kläderna väl sitter på plats börjar de unga filmskaparna att filma. Amelia Granlund och hennes grupp spelar in en vampyrfilm. – Jag vill bli regissör när jag är stor. I denna film spelar jag en vampyr och en staty. Själen går ut ur statyn och då blir jag ett spöke. Jag är ett konstigt väsen, säger Amelia Granlund. Producenterna Valentina och Rebecca tycker att intresset för att göra film är lika bland killar och tjejer när de är yngre. Men när de börjar komma upp i ungefär tolvårsåldern så är andelen tjejer mindre som kommer till filmverkstäderna. – Jag tror det handlar om vilka förebilder tjejer har. Många tjejer har lärt sig att tänka att de ska bli skådespelerskor och killar att de ska vara mer intresserade av teknik. På våra filmverkstäder får de prova på alla delar av filmskapandet och vi hoppas att det kommer att öka intresset hos både tjejer och killar att jobba med film. säger Valentina Bender. Stockholms filmfestival junior har filmfest i april och då kommer de att visa filmer från hela världen som vanligtvis inte visas på biografen, hemmen eller skolorna. – Många biografer dör ut och vi tycker att det är viktigt att barn och unga -ändå får en chans att besöka de fina biografer som finns kvar. Det är viktigt att barn får se filmer från olika kulturer och på olika språk, säger Rebecca Thonander. Efter att barnen spelat in det material de vill ha, så är det dags att börja redigera filmen. Stockholms filmfestival junior vill uppmana barn att det är enkelt att skapa film hela vägen från manusskrivandet till filmning och redigering. – Vem som helst kan göra film! Det behöver inte vara någon avancerad teknik utan det går att spela in film på sin mobiltelefon, säger Valentina Bender.


Summary: Låt kommuner anställa poliser. Den allt starkare centralstyrningen av polisen är raka motsatsen till vad ett alltmer uppdelat Sverige kräver. Det som kallas mängdbrott, eller vardagsbrott, är lokala företeelser som i hög utsträckning hänger samman med lokala omständigheter, skriver Krister Thelin och Johan Ingerö.

Den svenska polisen genomgår nu sin största omorganisation sedan den förstatligades för femtio år sedan. Under lång tid har trenden varit att flytta allt mer av beslutsfattandet uppåt i hierarkin. Polisens indelning beskriver trenden väl. Från 500 polisdistrikt till 119, från 119 till 21. Nu, i och med den senaste reformen, har polisen blivit en enda myndighet. Rikspolisstyrelsen har avskaffats och rikspolischefen har för första gången getts operativa befogenheter. I dag släpper Timbro en rapport, ”Med polisen i centrum – Varför polisreformen kommer att slå fel och vad vi borde göra istället”, som granskar omorganisationen och studerar de utmaningar som polisen står inför. Vår slutsats är att den allt starkare centralstyrningen av polisen är raka motsatsen till vad ett alltmer uppdelat Sverige kräver. Det som kallas mängdbrott, eller vardagsbrott, är lokala företeelser som i hög utsträckning hänger samman med lokala omständigheter. För att hantera den sortens brottslighet måste polisen ha hög lokal kompetens, uthållighet och flexibilitet, något som bland andra Brottsförebyggande rådet visat. Låt oss ta bara ett konkret exempel. Intensiv bevakning av ett litet men avgörande brottsbelastat område kräver inte bara preventiva insatser utan också snabba beslut, till exempel när det gäller bemannings- och arbetstidsfrågor. I en stor och centralstyrd organisation finns ingen sådan flexibilitet. Lokala omständigheter försvinner lätt på en för stor karta. Det här är ett problem som ökar i takt med att Sverige blir alltmer segregerat. Flera rapporter från rikskriminalpolisen och den nya polismyndigheten pekar på samma sak. Redan hösten 2014 identifierades 55 områden i 22 kommuner där polisen anser att lokala kriminella nätverk har en negativ påverkan på lokalsamhället. Slutsatsen är att den polisiära oförmågan i dessa områden riskerar att skapa parallellsamhällen som domineras av grov brottslighet. I den nya polisorganisationen är det tänkt att de lokala frågorna ska lösas inom ramen för så kallade medborgarlöften. Dessa beskrivs som ett slags löpande dialog som även ska involvera näringslivet, civilsamhället, idrottsrörelsen och andra aktörer. Modellen med medborgarlöften behöver inte i sig vara dålig, men den riskerar att bli otillräcklig. Särskilt om den inte bottnar i verkliga polisiära insikter om de rådande omständigheterna i ett visst område. Inom polisen finns dessutom viss skepsis mot medborgarlöftena, och företrädare för Polisförbundet har betecknat dem som ett jippo. Det råder det ingen tvekan om att medborgarlöftena, oavsett goda avsikter, saknar formell rättskraft. Det innebär på ren svenska att polisen kan strunta i dem utan att kommunerna kan göra något åt saken.  Sammanfattningsvis finns skäl till oro. Vi vet att lokalt brottsförebyggande arbete är ett mycket viktigt brottsbekämpande verktyg, men att det kräver en uthållig och konstant polisnärvaro för att fungera. Särskilt i brottsbelastade utanförskapsområden. Trots detta sker styrning och ledning av den nya polisen centralt och regionalt. Lokalsamhället får nöja sig med dialogfora utan formell makt. Så vad bör göras istället? Vår slutsats är att stora delar av omorganisation är feltänkt. Samtidigt är det varken möjligt eller önskvärt att rulla tillbaka utvecklingen flera decennier i tiden. Varken vi eller någon annan seriös bedömare vill återkommunalisera polisen. Den gamla kommunala polisen hade stora problem med samarbete över kommungränser och skillnader i kvalitet och utrustning. Att upprätthålla lag och ordning är i grunden en statlig kärnuppgift. Däremot finns inga egentliga skäl till varför staten ska ha monopol på att anställa poliser. Kommuner har i dag stort behov av privata vaktbolag, liksom av egna anställda trafikvakter, för att svara för lokal ordning och säkerhet. Det vore minst lika rimligt att bryta upp statens polismonopol och ge kommuner rätt – inte skyldighet utan just rätt – att vid behov anställa poliser. Det skulle betona vikten av det lokala polisarbetet, och det vore dessutom klart praktiskt. Alla inser rimligen att både utmaningar och behov ser olika ut beroende på om man befinner sig i Danderyd eller Södertälje. Vårt förslag löser även ett annat problem, nämligen den obefintliga kontaktytan mellan medborgarna och dem som har den politiska makten över ordningsfrågorna. En invånare i Malmö som inte kan känna sig trygg på sin egen gata har ingen egentlig beslutsfattare att vända sig till. Justitieministern och ledamöterna i riksdagens justitieutskott har inte (och bör naturligtvis inte ha) operativa befogenheter. Men att kommunpolitikerna saknar praktiskt inflytande är ett problem. Det framgångsexempel som vanligtvis lyfts i debatten är New York, där nolltoleranspolitiken starkt bidrog till att den under decennier svårt problemtyngda och brottsbelastade metropolen i dag hör till världens säkraste. En av de viktigaste framgångsfaktorerna var att det polisära och politiska förändringsarbetet initierades och bedrevs lokalt. Borgmästare Rudy Giuliani stod som politisk garant för att arbetet skulle fortsätta, och det var till honom polischefen William J Bratton rapporterade. Här finns läxor att lära, även om Sverige inte har något New York. I vår modell är den lokala polischefen jämförbar med andra kommunala förvaltningschefer och svarar inför kommunstyrelsen. Därmed skapas en tydlig kedja mellan berörda medborgare, lokala omständigheter, lokal poliskompetens och folkvalda politiker. Dessutom kapas de byråkratiska avstånden, vilket möjliggör snabbare uppföljning och underlättar beslutsfattande i kritiska situationer. Inget av det vi beskriver här vore omöjligt att genomföra, utan är tvärtom etablerad praxis i andra länder. Sveriges situation blir alltmer speciell, i takt med att brottslighet och utanförskap koncentreras till alltfler områden, samtidigt som polisen utvecklas i exakt motsatt riktning. Den centralisering som pågår inom Sveriges polisväsende är inte lösningen på våra problem, den förvärrar problemet. Vår slutsats är att ett rejält omtag måste göras i motsatt riktning, mot en verkligt lokal polis. Och att den stora polisreformen löper mycket stor risk att slå fullkomligt fel. Rapporten Rapporten ”Med polisen i centrum – Varför polisreformen kommer att slå fel och vad vi borde göra istället” publiceras i dag av Timbro. Den granskar polisens omorganisation och studerar de utmaningar som polisen står inför. Författare är Krister Thelin. Projektledare har Johan Ingerö varit. 24 februari 2016 Debattartikel Krister Thelin & Johan Ingerö, Timbro: ”Nya polisorganisationen klarar inte de lokala brotten” Repliker Rikspolischefen Dan Eliasson: ”Inte problemfritt fördela om polisens resurser” Slutreplik från Krister Thelin & Johan Ingerö, Timbro: ”Polisens medborgarlöften saknar rättskraft” Läs fler artiklar på DN:s debattsida


”Överprövningen av min granskning var ytlig och slarvig”

Summary: Sakkunniggranskning. Min slutsats var att Paolo Macchiarini fuskat i sin forskning. KI:s rektor, hans rådgivare och dekanen för forskning friade honom i augusti 2015. De vill nu inte medge att det var fel att fria då utan hänvisar i stället till nya uppgifter, skriver Bengt Gerdin.

?De senaste veckorna har medierna fyllts av artiklar om skandalen på Karolinska institutet (KI) och Karolinska universitetssjukhuset som till slut innebar att rektor Anders Hamsten valde att avgå. Skandalen som rör kirurgen Paolo Macchiarini och hans verksamhet har innehållit ett ormbo av mörkläggningar, felbedömningar och lögner. En av kärnfrågorna där KI slingrat sig är den om Paolo Macchiarini fuskat med sin forskning om konstgjord luftstrupe eller, på formellt språk, uppvisat vetenskaplig oredlighet. Jag fick för lite mer än ett år sedan i uppdrag från KI att vara sakkunnig för att bedöma detta och inlämna ett ”särskilt yttrande”. Hanteringen av processen efter detta är märklig, högst oprofessionell och speglar en anmärkningsvärd syn på sakkunnigrollen. I maj 2015 blev mitt yttrande klart. Det visade att Paolo Macchiarini fuskat i sin forskning. Tre månader senare, i augusti, valde KI representerat av sin rektor Anders Hamsten, rektors rådgivare Jan Carlstedt-Duke samt den som är högst ansvarig för forskningen på KI, dekanen för forskning Hans-Gustaf Ljunggren, att stick i stäv med min bedömning fria Macchiarini från anklagelsen. Detta gjordes utan att på en enda punkt visa att jag hade fel. Först när medierna i form av tre SVT-dokumentärer i januari visade vad som hänt backade KI och sade från ledningshåll att utredningen om fusk skall tas upp igen. Man gjorde detta utan att medge att beslutet i augusti var felaktigt. I stället anger man att nytt material kommit fram som motiverar det nya beslutet. Vad detta nya material består i är inte klarlagt. Det har sagts vara det bildunderlag som visats i SVT-dokumentärerna, nytt material från Island där en patient bodde, resultatet från opublicerade råttförsök, eller nu sist, manipulerade bilder. Även om det tillkommit nytt material så är sanningen att allt som visades i de tre SVT-dokumentärerna som gällde fusket fanns i det material som jag fick från KI för mer än ett år sedan. Det kan bara tolkas som att KI fortfarande inte anser att de felaktigheter jag påpekat speglar forskningsfusk, eller att man nu försöker skyla över att man fattade fel beslut i augusti 2015. För att i någon mån försöka belysa vad KI inte anser vara forskningsfusk väljer jag att kort ge tre exempel. 1 Macchiarini säger att ytan på en inopererad luftstrupe började täckas med epitelceller redan efter en vecka, något som skulle vara ett verkligt gott tecken. Jag lyckades inte påträffa något underlag som visade att man ens hade undersökt detta. Macchiarini sade i sitt svar att resultat från undersökningen fanns i hans forskningslaboratorium. Hamsten och medarbetare valde att tro på detta osett. Om resultatet av undersökningen hade kunnat påträffas och hade visat vad som påstås hade allt varit väl. Nu har inte ens Macchiarini själv lyckats hitta resultatet och kan därför inte stödja sitt påstående. 2 Macchiarini säger att en inopererad luftstrupe börjat täckas med epitelceller, att blodkärl börjat växa in och att det inte fanns någon infektion vid undersökning efter två månader. I verkligheten fanns inga tecken på att detta var sant, och dessutom fanns det både bakterier och svamp i det prov man undersökt. Det bör påpekas att detta är viktigt eftersom lyckosamheten i operationen bland annat kräver att blodkärl skall växa in i luftstrupen, och att den inte skall infekteras med bakterier eller svamp. 3 Macchiarini skriver att luftvägen är i det närmaste normal 12 månader efter inoperation av en konstgjord luftstrupe. I verkligheten var det inte sant. Den ena lungans luftrör var närmast totalt förträngt och måste hållas öppet med ett metallnät för att luft skulle komma ned, och dessutom fanns ett hål, ett läckage, från en av skarvarna till omgivningen. De som anmälde fusket hade visat detta, jag har fått filmer från KI som visade detta, och det är beskrivet i journalen. KI bedömde trots detta att det inte var oredligt att ge en sådan förskönad beskrivning av vad som i själva verket var ett komplett misslyckande. Till yttermera visso sades från KI efter SVT-dokumentärerna att detta var något de inte hade kännedom om. De tre nämnda exemplen som är tagna från min utredning är alla nämnda i de aktuella SVT-dokumentärerna, men är inte exempel på forskningsfusk, enligt KI:s ledning i form av Hamsten, Carlstedt-Duke och Ljunggren, samtidigt som de händelsevis utgör viktiga hörnstenar när Paolo Macchiarini argumenterar för att han av det aktuella plastmaterialet lyckats tillverka och använda luftstrupar som fungerar på människor. Självklart kan en sakkunnig ha fel. Det har hänt förr och kommer att hända. Men ett överprövande av en sakkunnigs bedömning kräver extra stor omsorg, och måste kunna motiveras. Så har inte varit fallet här. KI redovisar således inte på någon enda punkt hur det kommer sig att man anser att det jag bedömt vara fusk trots allt inte är fusk. Skillnaden i bedömning är så stor att det är osannolikt att KI-trojkan över huvud taget detaljgranskat samma material som jag innan de fattade sitt beslut att fria Paolo Macchiarini. Detta är vad som oroar mig: En överprövning av sakkunnigbedömningen utförs på ett helt ytligt sätt utan kontroll av underlaget och presenteras på ett sätt som ger intryck av att vara avsiktligt. Slarvigheten i överprövningen styrks bland annat av påståenden från KI-ledningen att delar av vad jag nämnt här är nyheter, och inte blev uppenbara förrän de visades i SVT-dokumentärerna. Ansvaret för en sådan tendentiös, ofullkomlig och rättsosäker process har förstås de tre som internt gjort bedömningen, rektor Hamsten, rådgivaren Carlstedt-Duke och dekanen Ljunggren. Hamsten har redan visat sig ha kurage och mod att erkänna att han har gjort en närmast total felbedömning och fattat sitt personliga beslut baserat på detta. Har de övriga två som gett honom råd, och därmed är minst lika ansvariga för beslutet, samma kurage? Så länge dessa två finns kvar i ledande befattningar måste även ”det goda KI” acceptera att det är svårt att återfå förtroendet för KI. Alla universitet använder sig av sakkunniga i olika sammanhang. Ett sakkunniguppdrag avseende forskningsfusk är ett otacksamt uppdrag. Vid ett tidigare ärende på KI hotades sakkunniga med miljonbelopp och flera som tidigare varit sakkunniga vid utredningar om forskningsfusk säger till mig: ”Aldrig mer”. Den viktigaste bevekelsegrunden för att tacka ja till ett sakkunniguppdrag avseende forskningsfusk är altruism och tron på att uppdraget är viktigt. Ersättningen är låg och arbetet är tidskrävande och besvärligt. När sakkunnigrollen behandlas som skett här, och den sakkunniges bedömning körs över utan minsta motivering utmanas verkligen altruismen och frågan uppstår: vilket råd skall jag ge den något yngre kollega som tillfrågas av KI när frågan om forskningsfusk uppstår nästa gång? Den som får frågan kan ringa mig. Bengt Gerdin, professor emeritus Har de övriga två som gett Hamsten råd, och därmed är minst lika ansvariga för beslutet, samma kurage?


Summary: SLUTREPLIK. På en fri marknad inom EU bör Sverige inte ha ett nationellt perspektiv utan bör arbeta för högre krav för alla producenter och alla djur. Sverige bör inte nationellt avvika annat än möjligen helt marginellt vad gäller regler som höjer böndernas och livsmedelsindustrins kostnadsläge över EU-omvärldens, skriver Carl B Hamilton.

”Djurskydd ska baseras på fakta och inte på känslor och tyckande” sa Marit Paulsson år 2010. Jag vill tillägga: Vi bör erkänna erfarenheten från två decennier som EU-medlem, nämligen att svensk konsumtion och produktion av kött huvudsakligen styrs av pris och kostnader. Eftersom svenska köttbönders produktionskostnader är högre än i övriga EU (17-20 procent för gris), och Sverige ligger där det ligger på EU:s inre fria marknad för kött, så förlorar svenska köttbönder i konkurrenskraft till bönder i Danmark och övriga EU. Resultatet är en ekonomisk självklarhet: en sedan 20 år minskad inhemsk köttproduktion och ökad köttimport. Detta beskrivs i en en klargörande artikel på DN Debatt från oktober 2014. Den svenska kött-eliten – som mina kritiker nog får sägas tillhöra – är ungefär lika litet som hipsters på Södermalm representativ för den gigantiskt stora gruppen genomsnittskonsumenter av kött. Mina kritiker tycks tro att svenska konsumenter skulle köpa mera och dyrare svenskt kött bara de matas med fler beskrivningar av svensk köttproduktion som mera etisk, mera klimat- och miljövänlig, salmonellasmittfri, med mindre antibiotika i djurstallarna, och med knorr på svansen. Och importerat kött som hälsovådligt, äckligt, och framställt av fuskande djurplågare under vidriga omständigheter. Jag menar att svenska konsumenter är klokare än så och har genomskådat vår nationalistiska kött-elit. Svenska konsumenterna förutsätter att allt sålt kött – inklusive det importerade – normalt är av god kvalitet, är rätt etiketterat, och är tjänligt för människor. Denna insikt räcker gott för mig, säger sig tydligen den stora gruppen vardagshandlande myndiga svenska kvinnor och män. Det finns knappast heller i branschens ekonomiska statistik belägg för att så kallade ”svenska mervärden” skulle medföra att svenskt kött kan säljas till ett signifikant högre pris än importen. Det är precis därför som inhemsk, kostsam, köttproduktion minskar! Kött-eliten lever i en drömvärld byggd på Sifomätningar – som Åsa Domeij i sin replik - där de tillfrågade vet hur de bör svara för att vara dagspolitiskt korrekta. Men stående framför köttdisken tar de importerat kött. Sitt budskap om ”svenska mervärden” har kött-eliten predikat i 20 år, men den verkar dessvärre oförmögen att ta in att motsatsen gäller i affären: att efterfrågan på inhemskt kött fortsätter att minska, trots alla skräckhistorier om importerat kött. Varför tror ni annars svenska slakterier läggs ned, att antalet djur minskar, liksom antalet köttbönder? Det räcker nu! Kött-eliten diskuterar dessvärre inte produktion, import och export av kött i ekonomiska termer. Jag menar, däremot, att det är både tragiskt och vilseledande att utelämna de avgörande ekonomiska argumenten. Jag noterar att inte heller LRF:s ordförande Helena Jonsson eller förre landsbygdsministern Eskil Erlandsson (2006-14) vill diskutera ekonomi i sina repliker. Men det är dags att göra upp med detta självbedrägeri. Sluta att ständigt stigmatisera köttimporten och skärskåda istället det egna fögderiet! Kött-elitens känslor och tyckande om mervärden av en särskilt högtstående svensk köttproduktion driver svenska köttbönder ur marknaden! Att svenskt kött förlorat marknadsandelar i Sverige under två decennier till förmån för importerat kött beror naturligtvis inte på okunniga konsumenter eller brist på ursprungsmärkning, som dessutom numera är synnerligen vanlig. (Och det är helt okey för min del. Däremot inte nuvarande landsbygdsministerns förslag om ny lagstiftning.) Det är synnerligen viktigt att notera att resultatet av ”Sverige ska gå före”-idén hos mina kritiker har blivit rakt motsatt det som kött-eliten egentligen vill: Sveriges högre och kostsammare djurskyddskrav, exempelvis, gör att importen av kött ökar från länder med lägre, EU-minimala djurskyddskrav. På grund av kött-elitens nationella krav produceras en allt större andel av svensk köttkonsumtion i dag utomlands under EU-villkor som kött-eliten helst vill förbjuda i Sverige. Därtill kommer att en allt större andel av EU:s djur framlever sina liv i länder med EU:s normala djurskyddsregler istället för att leva i Sverige. Kött-eliten fokuserar enbart på svenska konsumenter och producenters förhållanden, trots att svenskt jordbruk sedan 1995 konkurrerar på en fri EU-marknad. Det är kött-elitens analytiska grundproblem. Ett nationellt tänkande leder fel, när verkligheten är produktion och konsumtion på EU-marknaden med dess priser, kostnader och frihandel. På en fri marknad inom EU bör Sverige inte ha ett nationellt perspektiv utan bör arbeta för högre krav för alla producenter och alla djur. Sverige bör inte nationellt avvika annat än möjligen helt marginellt vad gäller regler som höjer böndernas och livsmedelsindustrins kostnadsläge över EU-omvärldens. Om inte: då kommer det kött som konsumeras i Sverige att produceras utomlands, både Sveriges köttbönder och deras djur försvinner, liksom deras bidrag till ett öppet svenskt landskap med betande djur och biologisk mångfald. 8 februari 2016 Debattartikel Carl B Hamilton, ekonomiprofessor och tidigare Liberal riksdagsledamot: ”Gör upp med den svenska köttprotektionismen” Repliker Åsa Domeij, hållbarhetschef på Axfood med kedjor som Willys och Hemköp: ”Konsumenterna vill veta köttets ursprung” Eskil Erlandsson, riksdagsledamot (C), fd landsbygdsminister: ”Djurhållning, miljö och antibiotikaresistens viktiga aspekter” Helena Jonsson, förbundsordförande LRF: ”Sverige borde producera större del av världens kött” Johan Beck-Friis, leg veterinär, informationschef Sveriges veterinärförbund: ”Hamiltons osmakliga ironi” Inge Gerremo, konsult i globala livsmedelsfrågor: ”Sverige behöver en livsmedelsstrategi” Ulf Magnusson, professor och veterinär, SLU: ”Hamilton har svårt för oberoende forskare” Forskare och studenter vid SLU: ”?Det är skillnad på kött och kött” Slutreplik från Carl B Hamilton: ”Kött-eliten driver svenska köttbönder ur marknaden” Läs fler artiklar på DN Debatt


Naimakka är inte världens centrum

Norrland är en mycket stor del av Sverige. Det har en yta på ca 242 700 km², vilket utgör 59,6 procent av Sveriges yta. Den fastboende befolkningen uppgår till 1 163 255 invånare (2014), vilket endast utgör cirka 12 procent av Sveriges befolkning. En bra uppfattning av proportionerna får man om man tittar på en karta. I Blekinge, Skåne och Halland, bor sammanlagt ungefär dubbelt så många människor som i övre halvan av Sverige. Väderleksrapportörer i radion glömmer aldrig att tala om för oss alla att i Naimakka är det t.ex. -34°. I Naimakka bor 1 (en) person. Hen blir säker förbannad om vi slopar Naimakka från rapporteringen. Det finns många norrlandsdialekter. Att kalla dem alla för norrländska är inte mer generaliserande än att kalla alla skånedialekter för skånska. Halländska låter inte lika i Kungsbacka som i Laholm. Med småländska är det samma sak. Om man i en dagstidning i södra Sverige skriver om något som hänt i Örträsk, vet ingen av läsaren var det ligger. Lika ovetande är norrländska läsare om var t.ex Skånings Åsaka ligger. Det ligger i Västergötland och där talas västgötska på ett helt annat sätt än i Svenljunga. Norrland är inte i något avseende styvmoderligt behandlat. Bor för övrigt inte de flesta norrlänningar i Stockholm?


Summary: Stigmatiserat kött. Det är dags att göra upp med den svenska köttprotektionismen. När kött är farligt, giftigt eller felmärkt ska det förbjudas. I andra fall ska vi välkomna såväl svenskt som importerat kött. Importerat kött är ofta billigare och bättre än svenskt. Vi ska tillämpa samma regler för allt kött, skriver ekonomiprofessorn Carl B Hamilton.

Just importerat kött beskrivs allt oftare som hälsovådligt och skadligt på olika sätt. Ändå förbjuds det inte av våra ansvariga myndigheter. Det verkar konstigt, eller hur? Ett DN-reportage den 30/1 är illustrativt. Kött producerat och importerat från Holland och Tyskland beskrivs i vämjeliga ordalag och produktionen sägs av WHO vara klassat som ”ett av de största hoten mot mänsklighetens hälsa” på grund av sitt antibiotikainnehåll. Intervjuade beskriver att köttet ”känns konstigt som svamp” och väcker ”äckel”. ?Men om köttet inte skulle uppfylla Sveriges och EU:s livmedelsbestämmelser, utan hade varit otjänligt som människoföda, giftigt eller hot mot folkhälsan skulle det naturligtvis ha varit förbjudet. Men så är inte alls fallet, utan köttet är helt tillåtet att sälja och godkänt för människor att äta. Det som står är ett tydligt exempel på protektionistiskt krypskytte på fullt godkänd livsmedelsimport! Av det skälet kommer landsbygdsminister Sven-Erik Bucht att köra huvudet i väggen med sitt kaxiga förslag om nationell svensk lagstiftning (DN 31/1): ”Vi [regeringen] överväger lagstiftning … om inte restaurangerna börjar med frivillig [ursprungs]märkning”, och ny lag bör beslutas inom denna mandatperiod, enligt Bucht. Men, att lagstifta för att i praktiken göra det mindre attraktivt för konsumenter att välja produkter från andra EU-länder är förbjudet. Både andra EU-länder och EU-kommissionen skulle komma att klaga, och Buchts lag skulle sluta med konflikt, en stämning av Sverige inför EU-domstolen, och sannolikt skulle Sverige förlora om några år. Stigmatiseringen av importerade livsmedel är inget nytt. I DN-fallet underblåses den genom en intervju med forskare vid Sveriges Lantbruksuniversitet i Ultuna (SLU), den svenska jordbruksprotektionismens stamort sedan decennier. Det nya är att den regelmässigt stöds av landets matskribenter och av statsrådet Buchts regering. Självklart får ingen vilseleda eller ljuga på till exempel etiketter. Men reportagen i svenska medier som skräms om utländskt kött fungerar som en tydlig uppmaning till svensk protektionism. DN är ingalunda ensamt. SVT rapporterade nyligen om en köttskandal. ”Utländskt kött” har sålts som svenskt (26/1). En invandrad veterinär försäkrar på god svenska – som dock textas av SVT – att ”köttet är inte farligt”. Men kan man verkligen lita på en utländsk veterinär? Frågan hängde kvar i luften vid övergången till nästa inslag. Köttet i SVT-fallet kom från andra EU-länder, som lyder under EU-gemensamma regler vad beträffar livsmedel. Producenter i fattigare EU-länder har sedan de blev medlemmar investerat hundratals miljoner euro i nya slakterier och livsmedelshygien för att med sin export kunna delta i EU:s interna handel med bland annat kött. Bör det stoppas? Nej, naturligtvis inte. Tvärtom är jordbruksproduktion för export en väg till minskad fattigdom bland annat i Central- och Sydeuropa (tänk till exempel Rumänien). Den möjligheten ska inte motarbetas!   Vårt land är sedan 1995 del av EU:s gemensamma jordbrukspolitik. Den har många nackdelar, men den innebär också fri handel inom EU med jordbruksprodukter och färdiga livsmedel. Det är därför som inget land tillåts ha en lag som positivt särbehandlar det egna landets matvaror i restauranger eller butiker. Å andra sidan, om svenska livsmedelsproducenter är konkurrenskraftiga breder det ut sig en marknad med cirka 500 miljoner EU-konsumenter, det vill säga nära 490 miljoner fler än i Sverige. Ta vara på den rättigheten, och utnyttja den, är min uppmaning till svenska livsmedelsproducenter! Många svenska köttproducenter tycks dessvärre inte klara konkurrensen med de regelmässigt ärliga producenterna i övriga EU. Eller skall vi slentrianmässigt som fuskare och skurkar betrakta grisbönderna i Danmark, nötproducenterna i Spanien, och dem som gör läckra charkuterier i Italien och Frankrike? När svenskar turistar utomlands och äter lokalt producerad mat, brukar de då anse att den smakar illa och brukar den medföra förgiftning? Nej, hundratusentals svenskar brukar smacka av förtjusning när de smakar på de ”utländska” läckerheterna, bland annat i Tyskland och klassiska matlandet Holland. LRF torde jubla vid snart sagt varje reportage. Men motstånd mot import är skadligt för enskilda och för Sverige, eftersom det innebär högre priser för alla – särskilt barnfamiljer med stort matintag – och inte sällan lägre matkvalitet. När Europas bästa pastejer och patéer tillverkas på kontinenten, köper man råvaran från Sverige? Nej. När parmaskinka och Serranoskinka tillverkas, kommer råvaran från Sverige? Nej, den är lokalt producerad. Alltså: vi bör välkomna istället för att tanklöst svälja stigmatiseringen av importerade livsmedel. Men det är värre än så med uppmuntrad livsmedelsprotektionism. EU:s gemensamma jordbrukspolitik avskärmar oss konsumenter från import av billiga och bra livsmedel från hela övriga världen. Den håller därmed människorna bland annat i potentiellt exporterande u-länder i fattigdom. Människor som i dag flyr till EU skulle i många fall ha kunnat bo kvar hemma, i till exempel Nordafrika, om de kunnat leva hemma på att odla till exempel grönsaker, eller kunnat försörja sig på export av olika slags kött. Men sådan export möts vid EU:s gräns av mycket höga tullar och kvantitativa importbegränsningar. Om vi håller oss till nötkött, möts fruset importerat nötkött av gränshinder motsvarande en genomsnittlig tull på 93 procent, och med en topp för benfritt fruset nötkött på hela 126 procent! För till exempel vakuumförpackat kött gäller cirka 60 procents tull. Europas gränshinder för produkter från fattiga länder medför att EU istället vid gränsen får möta fler ekonomiska migranter och flyktingar. En given slutsats är att EU måste öppna sig mera för import av livsmedel och andra varor från sin fattiga omvärld om man vill minska antalet människor som söker sig till EU. Kravet på frihandel, och sambandet mellan frihandel och migration, bör Sverige omgående uppmärksamma och aktualisera i EU-politiken. 8 februari 2016 Debattartikel Carl B Hamilton, ekonomiprofessor och tidigare Liberal riksdagsledamot: ”Gör upp med den svenska köttprotektionismen” Repliker Åsa Domeij, hållbarhetschef på Axfood med kedjor som Willys och Hemköp: ”Konsumenterna vill veta köttets ursprung” Eskil Erlandsson, riksdagsledamot (C), fd landsbygdsminister: ”Djurhållning, miljö och antibiotikaresistens viktiga aspekter” Helena Jonsson, förbundsordförande LRF: ”Sverige borde producera större del av världens kött” Johan Beck-Friis, leg veterinär, informationschef Sveriges veterinärförbund: ”Hamiltons osmakliga ironi” Inge Gerremo, konsult i globala livsmedelsfrågor: ”Sverige behöver en livsmedelsstrategi” Ulf Magnusson, professor och veterinär, SLU: ”Hamilton har svårt för oberoende forskare” Forskare och studenter vid SLU: ”?Det är skillnad på kött och kött” Slutreplik från Carl B Hamilton: ”Kött-eliten driver svenska köttbönder ur marknaden” Läs fler artiklar på DN Debatt