”Rothsteins smutskastning hot mot forskningsfriheten”

Summary: Kvinnovåldsforskaren Eva Lundgren: Okunnig Göteborgsprofessor bedriver under idiotins självrättfärdiga flagg korståg mot akademiska fältexperter.Statsvetarprofessorn Bo Rothstein sätter sin egen fattningshorisont som måttstock för vad forskare inom andra fält ska få tänka och skriva. Det kan aldrig vara vetenskaplig frihet. Utifrån sin begränsade förmåga att förstå går Rothstein till storms mot forskning med anklagelser om lögner och krav på granskning. Hans misslyckande att förstå blir därmed ett etiskt problem för andra forskare. För det Rothstein inte förstår, det måste Vetenskapsrådet granska för ohederlighet. Grattis Uppsala universitet som lyssnat till denne man, skriver Eva Lundgren, professor i sociologi vid Uppsala universitet.

Bo Rothstein ömmar än en gång för lärofriheten på DN Debatt (22/8). Han vill att jag ska granskas av Vetenskapsrådet och att Uppsala universitet läggs ner. Jag är den första att understryka vikten av sagda frihet, och jag ser Bo Rothsteins vettlösa härjningar som en illustration över varför högt ställda krav på integritet och vetenskaplighet är så oundgängliga för forskningen. Rothsteins ihärdiga smutskastning av mitt och forskarkollegers arbete är en stor fara för forskningens frihet. 2005 lyckades Rothstein få igång en granskning av hela min forskning för misstanke om vetenskaplig ohederlighet, genom att insinuera att jag skulle ha fabricerat data. Han påstod att ingen hade sett intervjuutskrifter eller hört bandinspelningar med personer utsatta för rituella övergrep, det vill säga sexuella övergrepp inom en rituell ram. Med Peter Althins advokathjälp och mot universitetets vilja fick de av universitetet utvalda granskarna lyssna till ett antal bandinspelningar, och kunde konstatera att ingen fabricering hade skett. Materialet finns, och personerna uttalar sig som jag har återgivit i min enda publikation på detta område, ”La de små barn komme til meg” (1994). Rothstein nöjer sig heller inte denna gång med att påstå att Evin Rubars fyraminutersklipp av en intervju på cirka 4,5 timmar i dokumentären ”Könskriget” är sanningen om min forskning. Som den bästa kvällstidningsredaktör saxar han för att få det till att jag talat om ritualmord i hundratal. Det jag har sagt, är att jag har samtalat med hundratals barn och vuxna om rituellt våld. Hur nästa anklagelse mot mig kommer att lyda från Göteborgsprofessorn? Att jag påstår att jag har intervjuat 47 procent av världens foster om rituella kvinnor? Anledningen till hans krav om granskning denna gång är en annan: Att jag (tillsammans med professor Gun Heimer) står bakom studien ”Slagen dam” (2001) där jag enligt honom hävdar att ”nästan hälften, 47 procent, av Sveriges kvinnor utsätts för våld av sina manliga partners.” Bo Rothstein har inte ens läst första sidan i denna studie. Den siffra han troligtvis refererar till står nämligen i inledningen och rör den totala andelen kvinnor med våldserfarenheter sedan 15-årsdagen: 46 procent. I ”Slagen dam” är siffran Rothstein talar om – det vill säga våld inom nuvarande relation – 11 procent, varav hälften utsatts under det senaste året. Andelen kvinnor utsatta av tidigare partner uppgår till 35 procent. En del av förklaringen till Rothsteins genanta fel tolkar jag som ett utflöde av det som kallas ”förståelse”. Bo Rothsteins perspektiv på våld är att mäns våld mot kvinnor är synonymt med våld inom pågående relationer. Detta är en mycket tung föreställning i Sverige. Så tung att Bo Rothstein inte förstår att detta bara är ett bland många möjliga perspektiv på våld. När ”Slagen dam”, precis som andra prevalensstudier i Europa, har frångått denna definition och ställt frågor till kvinnorna också om erfarenheter av våld i tidigare relationer, våld utövat av vänner/bekanta samt av okända män, och när resultatet av dessa svar redovisas, är därför Bo Rothstein förhindrad att korrekt tyda detta procenttal. Hans egna föreställningar ligger i vägen för texten. Han skriker 47 procent! Granska! Utan att förstå vad det är han just har läst. Och värre för den akademiska friheten än att en professor i statsvetenskap förfar så slarvigt och slappt i sin läsning, är att Bo Rothstein utifrån sin begränsade förmåga att förstå går till storms mot forskning med anklagelser om lögner och krav på granskning, därtill under flagg av skydd för forskningens kvalitet! Hans misslyckande att förstå blir därmed ett etiskt problem för andra forskare. Det är inte första gången han behandlar andras forskningsresultat efter denna standard och med dessa anspråk. På samma okunniga sätt talar Rothstein om ”Slagen dams” perspektiv på gärningsmännen, men här har han sällskap av dem som granskade ”Slagen dam” i jakten på vetenskaplig ohederlighet. Också de lät inarbetade sanningar styra förståelsen. Det inarbetade perspektivet på gärningsmännen i Sverige utgår från ett riskgruppsperspektiv: Vilken grupp män är mest benägen – har högst risk – för att ta till våld? Vi rapporterar om sådana överrisker i ”Slagen dam”. De är små i materialet (vilket de som granskade ”Slagen dam” paradoxalt nog noterar). Vi har i stället utgått från mängden rapporterat våld, och studerat vilka män som enligt kvinnorna har utövat detta. Det visar sig, enligt kvinnorna, att drygt åtta av tio män som använt våld i sin nuvarande relation har svensk bakgrund, att två av tre är lönearbetare och att nästan var fjärde har universitetsutbildning med examen. Detta menade vi som författade ”Slagen dam” var ett forskningsresultat. Denna kunskap hade tidigare saknats. Men dessa uppgifter har granskarna, och Rothstein sjunger med i kören, stämplat som ”fel”. Vi borde ha nått ”rakt motsatt resultat”. Vad är ”rakt motsatt resultat” av att ”åtta av tio män är födda i Sverige”, etcetera? Goddag, yxskaft, med andra ord. Det Bo Rothstein gått till attack mot som uttryck för fusk och ohederlighet och med krav på granskning är för den akademiskt kunniga på fältet medvetna och väl accepterade metodologiska val, träffade inom ett forskningsfält med förankring runt om i Europa och Nordamerika. Det är dock inte Bo Rothsteins forskningsfält. Precis som rituellt våld inte är det. Hans korståg under idiotins självrättfärdiga flagg, där han bisarrt nog vevar vetenskapens standard högt, har därmed fört oss till situationen att vi inte längre får välja analysperspektiv. För det Bo Rothstein inte förstår, det måste Vetenskapsrådet granska för ohederlighet. Grattis akademin! Och grattis Uppsala universitet som lyssnat till denna man. Jag är den första att hävda forskningsfrihetens absoluta vikt. Bo Rothstein däremot sätter sin egen fattningshorisont som måttstock för vad forskare inom andra fält ska få tänka, skriva och beforska. Det kan aldrig vara vetenskaplig frihet. Att tänka fritt är stort, att tänka som Bo Rothstein… ska det vara målet? EVA LUNDGREN


Summary: Kvinnovåldsforskaren Eva Lundgren: Okunnig Göteborgsprofessor bedriver under idiotins självrättfärdiga flagg korståg mot akademiska fältexperter. Statsvetarprofessorn Bo Rothstein sätter sin egen fattningshorisont som måttstock för vad forskare inom andra fält ska få tänka och skriva. Det kan aldrig vara vetenskaplig frihet. Utifrån sin begränsade förmåga att förstå går Rothstein till storms mot forskning med anklagelser om lögner och krav på granskning. Hans misslyckande att förstå blir därmed ett etiskt problem för andra forskare. För det Rothstein inte förstår, det måste Vetenskapsrådet granska för ohederlighet. Grattis Uppsala universitet som lyssnat till denne man, skriver Eva Lundgren, professor i sociologi vid Uppsala universitet.

Bo Rothstein ömmar än en gång för lärofriheten på DN Debatt (22/8). Han vill att jag ska granskas av Vetenskapsrådet och att Uppsala universitet läggs ner. Jag är den första att understryka vikten av sagda frihet, och jag ser Bo Rothsteins vettlösa härjningar som en illustration över varför högt ställda krav på integritet och vetenskaplighet är så oundgängliga för forskningen. Rothsteins ihärdiga smutskastning av mitt och forskarkollegers arbete är en stor fara för forskningens frihet. 2005 lyckades Rothstein få igång en granskning av hela min forskning för misstanke om vetenskaplig ohederlighet, genom att insinuera att jag skulle ha fabricerat data. Han påstod att ingen hade sett intervjuutskrifter eller hört bandinspelningar med personer utsatta för rituella övergrep, det vill säga sexuella övergrepp inom en rituell ram. Med Peter Althins advokathjälp och mot universitetets vilja fick de av universitetet utvalda granskarna lyssna till ett antal bandinspelningar, och kunde konstatera att ingen fabricering hade skett. Materialet finns, och personerna uttalar sig som jag har återgivit i min enda publikation på detta område, ”La de små barn komme til meg” (1994). Rothstein nöjer sig heller inte denna gång med att påstå att Evin Rubars fyraminutersklipp av en intervju på cirka 4,5 timmar i dokumentären ”Könskriget” är sanningen om min forskning. Som den bästa kvällstidningsredaktör saxar han för att få det till att jag talat om ritualmord i hundratal. Det jag har sagt, är att jag har samtalat med hundratals barn och vuxna om rituellt våld. Hur nästa anklagelse mot mig kommer att lyda från Göteborgsprofessorn Att jag påstår att jag har intervjuat 47 procent av världens foster om rituella kvinnor Anledningen till hans krav om granskning denna gång är en annan: Att jag (tillsammans med professor Gun Heimer) står bakom studien ”Slagen dam” (2001) där jag enligt honom hävdar att ”nästan hälften, 47 procent, av Sveriges kvinnor utsätts för våld av sina manliga partners.” Bo Rothstein har inte ens läst första sidan i denna studie. Den siffra han troligtvis refererar till står nämligen i inledningen och rör den totala andelen kvinnor med våldserfarenheter sedan 15-årsdagen: 46 procent. I ”Slagen dam” är siffran Rothstein talar om – det vill säga våld inom nuvarande relation – 11 procent, varav hälften utsatts under det senaste året. Andelen kvinnor utsatta av tidigare partner uppgår till 35 procent. En del av förklaringen till Rothsteins genanta fel tolkar jag som ett utflöde av det som kallas ”förståelse” . Bo Rothsteins perspektiv på våld är att mäns våld mot kvinnor är synonymt med våld inom pågående relationer. Detta är en mycket tung föreställning i Sverige. Så tung att Bo Rothstein inte förstår att detta bara är ett bland många möjliga perspektiv på våld. När ”Slagen dam” , precis som andra prevalensstudier i Europa, har frångått denna definition och ställt frågor till kvinnorna också om erfarenheter av våld i tidigare relationer, våld utövat av vänner/bekanta samt av okända män, och när resultatet av dessa svar redovisas, är därför Bo Rothstein förhindrad att korrekt tyda detta procenttal. Hans egna föreställningar ligger i vägen för texten. Han skriker 47 procent! Granska! Utan att förstå vad det är han just har läst. Och värre för den akademiska friheten än att en professor i statsvetenskap förfar så slarvigt och slappt i sin läsning, är att Bo Rothstein utifrån sin begränsade förmåga att förstå går till storms mot forskning med anklagelser om lögner och krav på granskning, därtill under flagg av skydd för forskningens kvalitet! Hans misslyckande att förstå blir därmed ett etiskt problem för andra forskare. Det är inte första gången han behandlar andras forskningsresultat efter denna standard och med dessa anspråk. På samma okunniga sätt talar Rothstein om ”Slagen dams” perspektiv på gärningsmännen, men här har han sällskap av dem som granskade ”Slagen dam” i jakten på vetenskaplig ohederlighet. Också de lät inarbetade sanningar styra förståelsen. Det inarbetade perspektivet på gärningsmännen i Sverige utgår från ett riskgruppsperspektiv: Vilken grupp män är mest benägen – har högst risk – för att ta till våld Vi rapporterar om sådana överrisker i ”Slagen dam” . De är små i materialet (vilket de som granskade ”Slagen dam” paradoxalt nog noterar). Vi har i stället utgått från mängden rapporterat våld, och studerat vilka män som enligt kvinnorna har utövat detta. Det visar sig, enligt kvinnorna, att drygt åtta av tio män som använt våld i sin nuvarande relation har svensk bakgrund, att två av tre är lönearbetare och att nästan var fjärde har universitetsutbildning med examen. Detta menade vi som författade ”Slagen dam” var ett forskningsresultat. Denna kunskap hade tidigare saknats. Men dessa uppgifter har granskarna, och Rothstein sjunger med i kören, stämplat som ”fel” . Vi borde ha nått ”rakt motsatt resultat” . Vad är ”rakt motsatt resultat” av att ”åtta av tio män är födda i Sverige” , etcetera Goddag, yxskaft, med andra ord. Det Bo Rothstein gått till attack mot som uttryck för fusk och ohederlighet och med krav på granskning är för den akademiskt kunniga på fältet medvetna och väl accepterade metodologiska val, träffade inom ett forskningsfält med förankring runt om i Europa och Nordamerika. Det är dock inte Bo Rothsteins forskningsfält. Precis som rituellt våld inte är det. Hans korståg under idiotins självrättfärdiga flagg, där han bisarrt nog vevar vetenskapens standard högt, har därmed fört oss till situationen att vi inte längre får välja analysperspektiv. För det Bo Rothstein inte förstår, det måste Vetenskapsrådet granska för ohederlighet. Grattis akademin! Och grattis Uppsala universitet som lyssnat till denna man. Jag är den första att hävda forskningsfrihetens absoluta vikt. Bo Rothstein däremot sätter sin egen fattningshorisont som måttstock för vad forskare inom andra fält ska få tänka, skriva och beforska. Det kan aldrig vara vetenskaplig frihet. Att tänka fritt är stort, att tänka som Bo Rothstein ska det vara målet EVA LUNDGREN


Född in i fotbollen banar han sin egen väg

Summary: Först var fotbollsspelaren Daniel Andersson ”Roys påg”, sedan blev han ”Patriks bror”. Familjen Andersson från Bjärred i Skåne har sedan 1970-talet haft framträdande roller inom svensk fotboll.

Roy, Patrik och Daniel har samtliga burit kaptensbindeln för landslaget, Daniel Andersson debuterade i den rollen i vänskapslandskampen mot USA som Sverige vann med 1–0 förra veckan. I dag fyller han 30 år. Pappa Roy var 1970-talets försvarsgigant och belönades 1977 med Aftonbladets ”Guldbollen”, priset till säsongens främste spelare. Patrik var under 1990-talet förbundskaptenernas första val som mittback, erhöll ”Guldbollen” 1995. – Ja, nog talas det fotboll i vår familj, jag har inte saknat förebilder. Det har varit inspirerande, men alla jämförelser har ibland varit jobbiga. Jag har nog tagit i lite extra för att kunna stå på egna ben, säger Daniel Andersson. Länge sprang Daniel i storebror Patriks fotspår, som 15-åring var Daniel bofast i Bjärreds A-lag, nästa stopp var förstås Malmö FF, precis som Patrik hade Daniel en fast plats i A-truppen som 18-åring. Vägen till U 21 – och A-landslag var vidöppen och 1997 utsågs Daniel Andersson till årets ”mittfältare” i allsvenskan. Hans skicklighet, både offensivt och defensivt, hyllades av alla och Roys påg och Patriks bror stod äntligen på egna ben. Han skrev kontrakt med Bari i den italienska ligan, hade tre bra år, och hamnade sedan i en italiensk klubbkarusell som slutade med att han 2004 var tillbaka i Malmö FF, för att direkt bli svensk mästare under Tom Prahls ledning. Efter AIK:s 3–1-seger i söndags har årets guldtåg rusat i väg för Daniel och MFF, och det är en besviken 30-åring som konstaterar: – Nu kan vi sluta drömma om guld, vi kom helt fel in i matchen. En olycklig inledning fällde avgörandet. Fotbollen har tryggat tillvaron för Daniel Andersson, efter gymnasiet har träning och matcher styrt hans steg. Räkna med att Daniel Andersson kommer att finnas kvar inom fotbollen – efter karriären. – Jag vill spela ytterligare några år, sedan får vi se. Men tränar- eller ledarengagemang ligger ju nära till hands, funderar Daniel Andersson. Under 2000-talet har fotbollens exponering ökat lavinartat, och Daniel Andersson lever verkligen i rätt tidsålder. Han minns säsonger då publiksiffror runt 4 000–5 000 åskådare var mer regel än undantag. – Den mediala, och publika utvecklingen, är helt osannolik. Intressemässigt är allsvenskan något helt annorlunda än för tio år sedan. De många utländska spelarna har stor del i nytändningen, det tekniska utförandet är bättre och jag är övertygad om att allsvenskan aldrig varit bättre, summerar Daniel Andersson. I landslaget är numera Daniel den givne ersättaren till Tobias Linderoth, i rollen som defensiv balansspelare på mittfältet. Mot USA saknades Tobias på grund av skada, Daniel ersatte med bravur och hörde till blågults främsta. Han har tillhört truppen i tre internationella mästerskap, VM 2002 och 2006 samt EM 2000. Han är en pådrivare på planen, alltid engagerad och ett stöd för sina medspelare. – Du vill alltid spela så mycket som möjligt, men jag har inga problem med att Tobias för närvarande går före. Det är upp till mig, i träning och matcher, att övertyga Lasse Lagerbäck (förbundskaptenen) att jag är nummer ett i den rollen, säger Daniel Andersson. I EM i Belgien 2000 hade blågult ett landslag som inte fungerade, och ett misstag av Daniel Andersson gav Italiens del Piero möjlighet att skjuta Sverige ur turneringen redan i gruppspelet. Många så kallade experter har ifrågasatt Daniel som landslagsspelare, men blågults ledning har envist hållit fast vid Roys påg. Hans ledartalang och alltid lojala inställning är egenskaper som värdesätts extra vid laguttagningar. Vem bestämmer hemma, du eller din fru? – Jag är chanslös, skrattar Daniel Andersson. Kjell Nilsson kjell.nilsson@dn.se 08-738 10 38


”Vägen ut ur kreditkrisen inte smärtfri för Sverige”

Summary: SEB-ekonomen Klas Eklund: En tillnyktring från kreditkrisen kan på sikt leda till en robustare ekonomi men både företag och hushåll får ta smällar på vägen.Skulle den svenska kreditmarknaden drabbas av samma förlamande skräck som den amerikanska måste Riksbanken skjuta till mer likviditet. Men en räntesänkning i Sverige vore i dagsläget helt fel. Riksbanken bör fortsätta att höja sin styrränta även om jag har förståelse för att man nu tar paus för att överblicka läget. Den närmaste framtiden blir inte smärtfri: vi lär få se fler konkurser och en del hushåll kommer i kläm. Men trots alla bekymmer kan kreditkrisen bli en väg till en sundare och mer robust ekonomi på sikt, skriver SE-banksekonomen Klas Eklund.

Den brittiske ekonomen Keynes hävdade att konjunkturerna drivs av ”djuriska drifter”. Under uppgång härskar överoptimism, under nedgång överdriven pessimism. Nu är det dags igen. De senaste fem åren har varit sanslöst framgångsrika för världsekonomin. Trots stigande oljepris har tillväxten varit den starkaste på decennier, inflationen har varit låg, räntorna likaså. Resultatet har blivit fler jobb, höga vinster och stigande priser på fastigheter och aktier. Men när räntorna är så låga så länge lockas vi att ta allt högre risker. I Sverige har uppgången inte varit så fylld av excesser som i flera andra länder. Hushållen har inte bara lånat utan också sparat och investerat. Men politikerna har drivit på fastighetsmarknaden vid fel tillfälle genom löftet att slopa fastighetsskatten. Och fortsätter uppgången lika snabbt framöver lär den sluta i tårar för många. Riksbanken står därför nu inför uppgiften att kyla av den svenska ekonomin. I USA var högkonjunkturen mer febrig. Räntan var lägre och bolåneinstituten mer aggressiva. Inte minst ökades utlåningen till ”subprime”-marknaden, det vill säga människor med låga inkomster. Med låga räntor tycktes det bli möjligt också för fattiga människor att köpa sig ett eget hus. Tyvärr var i många fall bolånekalkylen alltför optimistisk. En del av dessa lån har i USA kallats ”lögnlån” eftersom låntagarna när de sökte lån uppgav betydligt högre inkomster än de hade. Låneinstituten använde samtidigt skamlösa ”lockpriser” – extralåg ränta i början – för att få låntagaren att låna ännu mer. Det bäddade för problem när räntan steg och allt fler kunder fick problem med räntor och amorteringar. Men länge trodde de flesta – däribland jag själv – att effekterna skulle begränsas till subprime-marknaden. Men vi hade fel. Smittspridningen har blivit värre. Ett skäl är alltför lättsinnig användning av en ny sorts värdepapper, så kallade kreditderivat. De finns i många former, men en vanlig variant är att dela upp olika typer av lån i segment beroende på hur riskfyllda de är. Ett bolåneinstitut som lånar ut till hushåll kan då finansiera sig genom att själv ta upp nya lån, där de gamla – ompaketerade – lånen säljs vidare. Andra finansinstitut kan i sin tur upprepa processen. På så vis kan riskerna spridas i ekonomin och alla aktörer kan välja precis vilken kombination av riskfyllda placeringar de vill ha. I alla fall i teorin. I verkligheten ser vi nu att dessa kreditderivat inte fungerat så friktionsfritt. Riskbedömningen verkar vid varje led i ”ompaketeringen” ha blivit alltför lättsinnig. I stället för en ”optimal” fördelning av risk tycks resultatet ha blivit att risk ansamlats hos placerare som faktiskt inte riktigt förstått vad de gjort. Kreditvärderingsinstituten – de som klassificerar riskerna – har inte genomskådat konstruktionen utan tvärtom delat ut alltför goda kreditbetyg även till riskfyllda placeringar. Och låntagarna litade alltför blint på att de goda tiderna skulle bestå. När subprime-marknaden fick problem på grund av stigande räntor fick många placerare anledning att yrvaket fråga sig: Vad är egentligen värdet av våra värdepapper? Några fonder som satsat stora summor på den här typen av placeringar fick stänga i början av sommaren, varefter oron blev allt starkare. Vissa har tjänat på turbulensen. Men för de flesta växer oron. När allt fler blir oroliga och börjar undra över värdet av de egna placeringarna och om motparten egentligen är kreditvärdig så minskar mängden avslut. Till slut får även solventa företag och institut problem. Då börjar det brännas för resten av ekonomin. Om skräcken sprider sig så att kreditmarknaden stannar – då skadas också samhällsekonomin som helhet. Utan krediter och utan tillit blir det färre investeringar och jobb. Det är rädslan för en sådan konjunkturnedgång som de senaste veckorna fått börserna att backa. Centralbankerna står nu inför ett intrikat problem. Ska de förebygga en nedgång genom räntesänkningar – trots att inflationen på många håll ligger för högt och trots att man då kratsar kastanjerna ur elden för flera av de placerare och institut som hanterat kreditderivaten ovarsamt? Om man alltid sänker räntan när börsen blir orolig inbjuder man ju till ständigt allt högre risktagande och än större problem i nästa vända … De flesta centralbanker – även Federal Reserve – ogillar att ”rädda” finansmarknaderna genom sänkta räntor. Uppgiften blir att garantera likviditeten på marknaden, så att kreditgivningen kan återhämta sig, men helst utan någon allmän räntesänkning. Det var just detta Fed försökte förra veckan genom att öppna för mer likviditet via lägre så kallat diskonto, men utan att sänka sin styrränta. Tidigare har också den europeiska centralbanken ECB genomfört en liknande manöver. En amerikansk styrräntesänkning kan ändå mycket väl komma senare i höst. Men någon sådan är knappast aktuell i Sverige. Här rullar konjunkturen fortfarande på och inflationen är på väg upp. Någon motsvarighet till den amerikanska subprime-marknaden finns inte. De svenska bankerna har av allt att döma agerat striktare än de amerikanska i sin hantering av risker. Den svenska Riksbanken måste naturligtvis ändå vara vaksam. Skulle den svenska kreditmarknaden – mot förmodan – riskera att drabbas av samma förlamande skräck som den amerikanska, måste Riksbanken skjuta till mer likviditet. Men en räntesänkning i Sverige vore i dagsläget helt fel. Penningpolitikens viktigaste uppgift är att hålla inflationen låg och stabil. Riksbanken ligger fortfarande klart under den räntenivå som krävs för att bromsa inflationen och svalka av ekonomin. Riksbanken bör därför fortsätta att höja sin styrränta – även om jag kan förstå om bankens direktion just kan tänkas vilja ta en kort paus för att överblicka läget. F inanspolitiken – den som styrs av regering och riksdag och som verkar via skatter och bidrag – bör definitivt inte användas för att spä på efterfrågan. Finanspolitiken är fortfarande expansiv, trots den starka konjunkturen. Skulle jag ha fel – skulle kreditmarknadsoron gripa omkring sig så mycket att konjunkturen plötsligt knäcks – kommer naturligtvis saken i ett annat läge. Men där är vi inte nu. Vad regeringen fortfarande bör prioritera är åtgärder för att förstärka ekonomins utbudssida – det vill säga få ut mer människor i arbete och få fler att kunna försörja sig själva. Men även om den svenska konjunkturen just nu inte behöver något extra stöd spiller oron och avkylningen av världsekonomin över även på Sverige. Det är inte bara av ondo. Tillgångspriserna har de senaste åren rusat iväg, och det finns även i Sverige risk att hushåll lånar för mycket. En tillnyktring är därför i botten sund. Vägen ur kreditkrisen blir dock inte smärtfri. Högre pris på risk betyder att det blir dyrare att låna framöver. Vi lär få se fler konkurser. Också i Sverige lär en del hushåll komma i kläm – även om de är färre än i USA. Men på längre sikt får de förkättrade kreditderivaten säkert en återkomst. Efter det att barnsjukdomarna så tydligt demonstrerats kommer de som bränt sig på de nya instrumenten att bli försiktigare. Finansinspektioner och reglerare kommer att kräva bättre redovisning av riskhanteringen; nya regleringar kommer till. Ratinginstituten tvingas skärpa sig. Så kan kreditkrisen trots alla bekymmer bli en väg till en sundare och mer robust ekonomi framöver. KLAS EKLUND


Summary: SEB-ekonomen Klas Eklund: En tillnyktring från kreditkrisen kan på sikt leda till en robustare ekonomi men både företag och hushåll får ta smällar på vägen. Skulle den svenska kreditmarknaden drabbas av samma förlamande skräck som den amerikanska måste Riksbanken skjuta till mer likviditet. Men en räntesänkning i Sverige vore i dagsläget helt fel. Riksbanken bör fortsätta att höja sin styrränta även om jag har förståelse för att man nu tar paus för att överblicka läget. Den närmaste framtiden blir inte smärtfri: vi lär få se fler konkurser och en del hushåll kommer i kläm. Men trots alla bekymmer kan kreditkrisen bli en väg till en sundare och mer robust ekonomi på sikt, skriver SE-banksekonomen Klas Eklund.

Den brittiske ekonomen Keynes hävdade att konjunkturerna drivs av ”djuriska drifter” . Under uppgång härskar överoptimism, under nedgång överdriven pessimism. Nu är det dags igen. De senaste fem åren har varit sanslöst framgångsrika för världsekonomin. Trots stigande oljepris har tillväxten varit den starkaste på decennier, inflationen har varit låg, räntorna likaså. Resultatet har blivit fler jobb, höga vinster och stigande priser på fastigheter och aktier. Men när räntorna är så låga så länge lockas vi att ta allt högre risker. I Sverige har uppgången inte varit så fylld av excesser som i flera andra länder. Hushållen har inte bara lånat utan också sparat och investerat. Men politikerna har drivit på fastighetsmarknaden vid fel tillfälle genom löftet att slopa fastighetsskatten. Och fortsätter uppgången lika snabbt framöver lär den sluta i tårar för många. Riksbanken står därför nu inför uppgiften att kyla av den svenska ekonomin.I USA var högkonjunkturen mer febrig. Räntan var lägre och bolåneinstituten mer aggressiva. Inte minst ökades utlåningen till ”subprime” -marknaden, det vill säga människor med låga inkomster. Med låga räntor tycktes det bli möjligt också för fattiga människor att köpa sig ett eget hus. Tyvärr var i många fall bolånekalkylen alltför optimistisk. En del av dessa lån har i USA kallats ”lögnlån” eftersom låntagarna när de sökte lån uppgav betydligt högre inkomster än de hade. Låneinstituten använde samtidigt skamlösa ”lockpriser” – extralåg ränta i början – för att få låntagaren att låna ännu mer. Det bäddade för problem när räntan steg och allt fler kunder fick problem med räntor och amorteringar. Men länge trodde de flesta – däribland jag själv – att effekterna skulle begränsas till subprime-marknaden. Men vi hade fel. Smittspridningen har blivit värre. Ett skäl är alltför lättsinnig användning av en ny sorts värdepapper, så kallade kreditderivat. De finns i många former, men en vanlig variant är att dela upp olika typer av lån i segment beroende på hur riskfyllda de är. Ett bolåneinstitut som lånar ut till hushåll kan då finansiera sig genom att själv ta upp nya lån, där de gamla – ompaketerade – lånen säljs vidare. Andra finansinstitut kan i sin tur upprepa processen. På så vis kan riskerna spridas i ekonomin och alla aktörer kan välja precis vilken kombination av riskfyllda placeringar de vill ha. I alla fall i teorin. I verkligheten ser vi nu att dessa kreditderivat inte fungerat så friktionsfritt. Riskbedömningen verkar vid varje led i ”ompaketeringen” ha blivit alltför lättsinnig. I stället för en ”optimal” fördelning av risk tycks resultatet ha blivit att risk ansamlats hos placerare som faktiskt inte riktigt förstått vad de gjort. Kreditvärderingsinstituten – de som klassificerar riskerna – har inte genomskådat konstruktionen utan tvärtom delat ut alltför goda kreditbetyg även till riskfyllda placeringar. Och låntagarna litade alltför blint på att de goda tiderna skulle bestå. När subprime-marknaden fick problem på grund av stigande räntor fick många placerare anledning att yrvaket fråga sig: Vad är egentligen värdet av våra värdepapper Några fonder som satsat stora summor på den här typen av placeringar fick stänga i början av sommaren, varefter oron blev allt starkare. Vissa har tjänat på turbulensen. Men för de flesta växer oron. När allt fler blir oroliga och börjar undra över värdet av de egna placeringarna och om motparten egentligen är kreditvärdig så minskar mängden avslut. Till slut får även solventa företag och institut problem. Då börjar det brännas för resten av ekonomin. Om skräcken sprider sig så att kreditmarknaden stannar – då skadas också samhällsekonomin som helhet. Utan krediter och utan tillit blir det färre investeringar och jobb. Det är rädslan för en sådan konjunkturnedgång som de senaste veckorna fått börserna att backa. Centralbankerna står nu inför ett intrikat problem. Ska de förebygga en nedgång genom räntesänkningar – trots att inflationen på många håll ligger för högt och trots att man då kratsar kastanjerna ur elden för flera av de placerare och institut som hanterat kreditderivaten ovarsamt Om man alltid sänker räntan när börsen blir orolig inbjuder man ju till ständigt allt högre risktagande och än större problem i nästa vända De flesta centralbanker – även Federal Reserve – ogillar att ”rädda” finansmarknaderna genom sänkta räntor. Uppgiften blir att garantera likviditeten på marknaden, så att kreditgivningen kan återhämta sig, men helst utan någon allmän räntesänkning. Det var just detta Fed försökte förra veckan genom att öppna för mer likviditet via lägre så kallat diskonto, men utan att sänka sin styrränta. Tidigare har också den europeiska centralbanken ECB genomfört en liknande manöver. En amerikansk styrräntesänkning kan ändå mycket väl komma senare i höst. Men någon sådan är knappast aktuell i Sverige. Här rullar konjunkturen fortfarande på och inflationen är på väg upp. Någon motsvarighet till den amerikanska subprime-marknaden finns inte. De svenska bankerna har av allt att döma agerat striktare än de amerikanska i sin hantering av risker. Den svenska Riksbanken måste naturligtvis ändå vara vaksam. Skulle den svenska kreditmarknaden – mot förmodan – riskera att drabbas av samma förlamande skräck som den amerikanska, måste Riksbanken skjuta till mer likviditet. Men en räntesänkning i Sverige vore i dagsläget helt fel. Penningpolitikens viktigaste uppgift är att hålla inflationen låg och stabil. Riksbanken ligger fortfarande klart under den räntenivå som krävs för att bromsa inflationen och svalka av ekonomin. Riksbanken bör därför fortsätta att höja sin styrränta – även om jag kan förstå om bankens direktion just kan tänkas vilja ta en kort paus för att överblicka läget. F inanspolitiken – den som styrs av regering och riksdag och som verkar via skatter och bidrag – bör definitivt inte användas för att spä på efterfrågan. Finanspolitiken är fortfarande expansiv, trots den starka konjunkturen. Skulle jag ha fel – skulle kreditmarknadsoron gripa omkring sig så mycket att konjunkturen plötsligt knäcks – kommer naturligtvis saken i ett annat läge. Men där är vi inte nu. Vad regeringen fortfarande bör prioritera är åtgärder för att förstärka ekonomins utbudssida – det vill säga få ut mer människor i arbete och få fler att kunna försörja sig själva. Men även om den svenska konjunkturen just nu inte behöver något extra stöd spiller oron och avkylningen av världsekonomin över även på Sverige. Det är inte bara av ondo. Tillgångspriserna har de senaste åren rusat iväg, och det finns även i Sverige risk att hushåll lånar för mycket. En tillnyktring är därför i botten sund. Vägen ur kreditkrisen blir dock inte smärtfri. Högre pris på risk betyder att det blir dyrare att låna framöver. Vi lär få se fler konkurser. Också i Sverige lär en del hushåll komma i kläm – även om de är färre än i USA.Men på längre sikt får de förkättrade kreditderivaten säkert en återkomst. Efter det att barnsjukdomarna så tydligt demonstrerats kommer de som bränt sig på de nya instrumenten att bli försiktigare. Finansinspektioner och reglerare kommer att kräva bättre redovisning av riskhanteringen; nya regleringar kommer till. Ratinginstituten tvingas skärpa sig. Så kan kreditkrisen trots alla bekymmer bli en väg till en sundare och mer robust ekonomi framöver. KLAS EKLUND


”De mest begåvade barnen är sämst på att lära nytt”

Summary: Ny studie avslöjar okända brister: Begåvningarna behöver särskilt stöd för att inte stanna i utvecklingen. Det är en myt att begåvade barn klarar sig själva i skolan. En ny studie med 2 700 barn avslöjar att de mest begåvade barnen har så lätt för sig i skolan att de inte lär sig studieteknik och att arbeta på rätt sätt. När kraven ökar är de oförberedda på att behöva plugga. Den upptäckten kommer som en chock. Barnen får svårt att koncentrera sig och skolprestationerna faller dramatiskt. Fördomar bland skolledarna om vad begåvade barn behöver som särskilt stöd bromsar deras utveckling, skriver Arne Engström, universitetslektor i pedagogik.

I alliansens regeringsförklaring fanns en viktig passus om att en förnyad utbildningspolitik kommer att respektera elevers olikheter och möta varje elev utifrån dennas behov. De flesta som hörde statsministerns presentation i riksdagen tänkte förmodligen på elever med funktionshinder eller med inlärningssvårigheter. Tagen på allvar kan denna skrivning öppna för förändringar inom ett länge försummat område av utbildningspolitiken – de begåvade barnen. När det gäller idrotts- eller musiktalanger ser vi det som självklart att de får stöd för att utveckla sina särskilda förmågor. Men när det gäller teoretiska begåvningar är det närmast tabu att plädera för att de ska få samma möjlighet att utveckla sin särskilda begåvning. Det finns i dag en utbredd uppfattning att begåvade elever alltid klarar sig själva, att de är duktiga och framgångsrika i skolan. De behöver därför ingen särskild uppmärksamhet. Vi vet numera att detta inte stämmer. Resultaten från en pågående schweizisk studie är så remarkabla att vi inte längre kan blunda för de begåvade barnens situation. I dag kan allt fler barn redan läsa och räkna när de ska börja skolan och frågan är hur väl skolan är förberedd på denna nya situation. Barn som kan läsa och räkna redan vid skolstarten är ett socialt faktum – de finns där och skolan behöver fundera över hur den bemöter dessa barn. Vad vet vi egentligen om dem? Är de särskilt begåvade eller är deras tidigt utvecklade färdigheter kanske bara ett uttryck för ambitiösa föräldrars iver att barnen ska vara duktiga i skolan? Detta var utgångspunkten för en studie påbörjad 1995 och som löper fram till 2008, där man följer barn som kunde läsa och/eller räkna när de började skolan upp till inträdet i vuxenlivet. Undersökningsgruppen består av ett urval på runt 200 av totalt ungefär 2 700 barn som kunde läsa och/eller räkna vid skolstarten från två hundra skolor i tyskspråkiga kantoner i Schweiz och Liechtenstein hösten 1995. Undersökningsgruppen har delats in i tre undergrupper: 1) TL – tidiga läsare, 2)TR – tidiga räknare, samt 3) TLR – tidiga läsare och räknare. Kontrollgruppen består av två hundra barn som har matchats mot skola, klass och ålder. Alla barn i undersökningsgruppen låg vid inträdet i skolan minst ett år före sina klasskamrater. Barnen utmärkte sig alltså redan vid skolstarten som en särskild grupp. En första fråga var naturligtvis om de efter fem år i skolan fortfarande utmärker sig. Svaret är ja. De utmärker sig som grupp i två viktiga avseenden: · kognitiv förmåga – de klarar uppgifter gällande logisk förmåga, klassificering, strukturering och rumsföreställning bättre än kontrollgruppen. · personlighet – de presterar bättre, har högre inlärningstempo och har bättre tillförsikt än kontrollgruppen. Ett barn behöver inte vara begåvat för att det kan läsa vid skolstarten. Omvänt gäller också att begåvade barn inte nödvändigtvis kan läsa eller räkna när de börjar skolan. Det helt avgörande om man ska kunna se någon långtidseffekt av den tidiga förmågan är om barnen själva tagit initiativ till att lära sig att läsa och räkna. Det är bland dessa barn som man finner de begåvade barnen. För de barn där föräldrar eller någon annan, till exempel morförälder eller ett syskon, lärt dem läsa eller räkna fann man ingen långtidseffekt. Tittar man på de olika grupperna så framträder intressanta skillnader. TLR-gruppen, alltså de barn som både kunde läsa och räkna när de började skolan, kännetecknas av multipeltalanger. De uppvisar högre prestationsförmåga, högre motivation och inlärningstempo än sina kamrater. De har flyt i skolan. De glömmer tid och rum, de uppslukas av sina uppgifter. Flickorna är faktiskt bättre än pojkarna. TL/TR-grupperna uppvisar spetsprestationer i tyska respektive matematik. Skillnaderna som fanns till kamraterna vid skolstarten har blivit större efter fem år. TL-gruppen är den mest kreativa och har höga betyg i tyska, men relativt låga i matematik. TR-gruppen uppvisar en tydlig begåvning i matematik, idrott och slöjd, men betydligt sämre i tyska. En slutsats man kan dra är att det är möjligt att identifiera begåvade elever i matematik och språk i början av grundskoletiden. Ungefär hälften av de begåvade eleverna identifierades av sina lärare. Det betyder också att den andra hälften inte identifierades som begåvade av sina lärare. Det helt avgörande är att tidig läsning och räkning bygger på barnets eget initiativ. Det finns naturligtvis också en baksida på medaljen. De barn som tidigt visade tecken på att underprestera har inte haft någon positiv utveckling. Gruppen underpresterare omfattar 25 procent av TLR-gruppen. Det var vanligt att de hade hoppat över ett skolår. Vid inträdet till ”högstadiet” drabbades gruppen av ett kraftigt prestationsfall och koncentrationsstörningar beroende på bristande arbetsvanor och studieteknik. Forskargruppen identifierade tre skilda grupper bland de begåvade barnen: 1. Idealtypen, som omfattar cirka 60 procent av de begåvade barnen. De är framgångsrika, högt motiverade, har flyt i skolarbetet. De har höga, men inte enastående prestationer. 2. Egocentrikern, som är aggressiv, störande och självupptagen. Inte sällan spelar eleven rollen som klassens pajas. 3. Outsidern/enstöringen, som är otillgänglig, introvert och är inte integrerad i klassen. Situationen för de två sistnämnda grupperna är mycket bekymmersam. En tredjedel av gruppen outsider utgörs av TRL med mycket höga kognitiva färdigheter. En slutsats som dras är att mycket hög kognitiv förmåga måste uppfattas som en riskfaktor. TRL-barnen med särskilt hög kognitiv förmåga och kreativitet uppvisar de mest utpräglade inlärningssvårigheterna! Orsaken är bristande arbetsvanor och dålig studieteknik. De första åren har de inte behövt anstränga sig. De har aldrig behövt läsa någon läxa. När de en gång har hört lärarens genomgång kan de den. När kraven sedan ökar vid övergången till högstadiet så har de inte tillägnat sig några fungerande arbetsvanor eller någon mer utvecklad studieteknik. De är helt oförberedda på de ökande kraven. De har ingen aning om hur man gör när man lär sig. Det kommer som en chock – de får svårt att koncentrera sig och deras skolprestationer faller dramatiskt. Studien tar fullständigt död på myten om att begåvade barn klarar sig själva och inte behöver någon särskild uppmärksamhet eller särskilt stöd i skolan. Den bekräftar tidigare forskning om begåvade barn – de måste få erkännande och erbjudas utmaningar precis som de andra barnen. De begåvade barnen kan i kognitivt hänseende vara två–tre år före sina klasskamrater, men socialt är de på samma nivå som sina klasskamrater. Särskilt begåvade elever utgör en relativt liten andel av en årsklass. De är i flera avseenden olika andra elever och har rätt att bemötas med respekt och få möjlighet att utveckla sin potential. Vi vet nu att de behöver uppmärksammas tidigt i grundskolan. Det finns ett spirande intresse bland lärare att utveckla verksamheter för de begåvade barnen, men det finns fördomar och mentala blockeringar hos politiker och skolledare, som bromsar en sådan utveckling. Arne Engström


Nya modeller på väg

Summary: Peugeot 307 Bioflex blev inte långlivad som billigaste etanolbil. Nu kontrar Renault med modellen Mégane Flexfuel för 15 000 kronor.

En rad nya miljöbilar väntas ut på den svenska marknaden det närmaste året. Fler modeller betyder ökad konkurrens. Det är bra för dig som konsument eftersom ett ökat utbud i regel leder till press på priserna. Titta på franska Peugeot som exempel. I början av sommaren premiärvisade importören KW Bruun i Sverige upp etanoldrivna 307 Bioflex. Priset sattes till 157 900 kronor. Ingen annan etanolbil var så billig. Då. Motdraget från konkurrenten Renault blev Mégane Flexfuel. Den kostar från 150 800. Vidare kommer Citroën med den populära modellen C4 i etanolutförande. Den kallas C4 Bioflex och blir 1 000 kronor billigare än Peugeot 307. DN Motor provkör den just nu. Första intrycken är mycket positiva. – Oj då, det här visar att konkurrensen ökar. Men vårt pris ligger fast. Det är heller inte helt enkelt att jämföra bilarna rakt av eftersom det kan skilja i utrustning, säger marknadschef Nicholas Parts på KW Bruun i Stockholm. Här är ytterligare modeller på väg: Audi A3 1,6 etanol. Kommer i mitten av nästa år. BMW 118d. Snål diesel, BMW:s första miljöbil. Kommer tidigt i höst. Ford. Nya Mondeo, Galaxy och S-Max kommer i etanolutförande efter årsskiftet. Mercedes B-klass i gasutförande, B170 CNG, visas i Frankfurt. Lansering väntas nästa år. Opel Corsa 1,3 CDTi. Snål diesel. Kommer i början av nästa år. Opel Zafira CNG gas med ny starkare turbomotor. Kommer nästa år. Skoda Fabia Green Line TDi Snål diesel. Kommer nästa år. Skoda Octavia 1.6 etanol. Kommer i november. Seat Ibiza Eco-TDI. Snål diesel. Lanseras nu. Seat Cordoba Eco-TDI. Snål diesel. Lanseras nu. Volvo V70 och S80 Flexifuel. Kommer i mitten av nästa år med 2,5 liters turbofemma med 200 hästkrafter. VW Golf Variant 1.6 etanol. Kommer i vinter. VW Golf Bluemotion. Snål diesel. Kommer sent i höst. LASSE SWÄRD


Nya modeller på väg

Summary: Peugeot 307 Bioflex blev inte långlivad som billigaste etanolbil. Nu kontrar Renault med modellen Mégane Flexfuel för 15 000 kronor. Audi A3 1,6 etanol.Kommer i mitten av nästa år.

En rad nya miljöbilar väntas ut på den svenska marknaden det närmaste året. Fler modeller betyder ökad konkurrens. Det är bra för dig som konsument eftersom ett ökat utbud i regel leder till press på priserna. Titta på franska Peugeot som exempel. I början av sommaren premiärvisade importören KW Bruun i Sverige upp etanoldrivna 307 Bioflex. Priset sattes till 157 900 kronor. Ingen annan etanolbil var så billig. Då. Motdraget från konkurrenten Renault blev Mégane Flexfuel. Den kostar från 150 800. Vidare kommer Citroën med den populära modellen C4 i etanolutförande. Den kallas C4 Bioflex och blir 1 000 kronor billigare än Peugeot 307. DN Motor provkör den just nu. Första intrycken är mycket positiva. – Oj då, det här visar att konkurrensen ökar. Men vårt pris ligger fast. Det är heller inte helt enkelt att jämföra bilarna rakt av eftersom det kan skilja i utrustning, säger marknadschef Nicholas Parts på KW Bruun i Stockholm. Här är ytterligare modeller på väg: BMW 118d.Snål diesel, BMW:s första miljöbil. Kommer tidigt i höst. Ford.Nya Mondeo, Galaxy och S-Max kommer i etanolutförande efter årsskiftet. MercedesB-klass i gasutförande,B170 CNG, visas i Frankfurt. Lansering väntas nästa år. Opel Corsa 1,3 CDTi.Snål diesel. Kommer i början av nästa år. Opel Zafira CNGgas med ny starkare turbomotor. Kommer nästa år. Skoda Fabia Green Line TDiSnål diesel. Kommer nästa år. Skoda Octavia 1.6 etanol.Kommer i november. Seat Ibiza Eco-TDI.Snål diesel. Lanseras nu. Seat Cordoba Eco-TDI.Snål diesel. Lanseras nu. Volvo V70 och S80 Flexifuel.Kommer i mitten av nästa år med 2,5 liters turbofemma med 200 hästkrafter. VW Golf Variant 1.6 etanol.Kommer i vinter. VW Golf Bluemotion.Snål diesel. Kommer sent i höst. Lasse Swärd


Direkt, osminkat, knivskarpt

Summary: Åke E:son Lindman är en av Sveriges bästa – och flitigaste – fotografer i sin genre. Det går knappt att hitta en arkitektur- eller designtidskrift utan hans bilder.

Det är tyst och stilla i Åke E:son Lindmans nya ateljé på Södermalm i Stockholm. Den är just färdiginredd av Claeson Koivisto Rune och ligger helt i linje med det senaste inredningsmodet, vitt, minimalistiskt med några få inredningsdetaljer som får ange tonen. I övrigt funktionellt och anonymt. Bakom en lång desk sitter två assistenter och Åke E:son Lindmans hustru Lena som hjälper honom med det mesta. Men kameran, ett schweiziskt precisionsbygge, en Arca Swiss, sköter han själv. Sedan början av 1980-talet har han gradvis arbetat sig fram till en tätposition inom svensk arkitekturfotografi. Och konkurrenterna morrar, naturligtvis. Han slukar jobb som en valfisk och lämnar alla efter sig. Det går alltid fort. Jag såg honom för ett halvår sedan i Washington när han fotograferade Sveriges nya ambassad, ritad av Gert Wingårdh. Farten var som vanligt hög. Då och då tittade jag i sökaren, en stor mattskiva, och ingenting fattades. Linjerna var raka, ingenting lutade, allt var rätt. Ljuset fördelade sig jämnt över bildytan och egentligen var det jag såg något helt annat än motivet. Ett slags superrealism, fri från människor och vardagsföremål. En försköning? – Kanske, säger han med ett snett leende, jag måste hela tiden svara på beställarnas och arkitekternas krav – och de vill att deras hus skall framträda så tydligt som möjligt. Arkitekturfotografi är något helt annat än verkligheten, den är både tillrättalagd och realistisk men för den skull inte förljugen. Man måste kunna se strukturen i ett hus, förstå hur det är tänkt utan att visa alla detaljer. Arkitekturfotografi är en speciell genre med ett speciellt språk som inte liknar något annat. Vad är svårast att fotografera? – Bostadshus, svarar han utan att tveka. Det skulle egentligen behövas en helikopter för att göra bostadsarkitekturen rättvisa. Jag vet ingenting annat som är så komplicerat att skildra. Åke E:sons genombrott som arkitekturfotograf kom 1981 med en lång bildserie för tidningen Forum om italienaren Carlo Scarpas byggnader i och runt Venedig i Italien. De bilder han visar för mig är grova och materialnära, putsytorna nästan känns i fingrarna. Det här tangerar tydligt den italienska 1970-talsarkitekturens mest brutala och postmoderna, poststrukturalistiska karaktär där allt visas, som en öppen bok i kontruktionslära. Carlo Scarpa var under de här åren ett stort namn bland europeiska och svenska arkitekter och Åke E:son visste vad han gjorde. Den som lyckades erövra Scarpa i arkitekturpressen kunde också räkna med de svenska arkitekternas uppmärksamhet. – Jag hade tidigt bestämt mig för att bli arkitekturfotograf och jag letade efter olika vägar att komma in i genren. Scarpa fungerade som en inträdesbiljett för mig samtidigt som han hade massor att lära ut. Men i dag fotograferar jag annorlunda, mer distanserat och avspänt. Rummen har blivit viktigare, allt det där som det är så svårt att sätta fingret på – och som det svenska språket saknar ord för, engelskans "space". Rymd? Inom arkitekturen leder det fel. Har han några förebilder? Jag misstänker att han skulle kunna välja nästan vem som helst. Fotografer kan sin historia och de utgör en liten yrkesgrupp, nästan en klan. – Jag började som tidningsfotograf uppe i Luleå och då betydde naturligtvis Henri Cartier-Bresson närapå allt. Hans grepp om min fotografi har aldrig riktigt släppt. Jag har ännu kvar behovet av att upptäcka mina motiv. Också när jag fotograferar stora, monumentala byggnader. Det går aldrig ur. Jag måste hitta bilderna själv innan jag kan ställa ner kameran på marken. – När jag började fotografera arkitektur dominerade Sune Sundahl och C G Rosenberg den svenska arkitekturfotografin. Sundahl fick jag vänta ut och Rosenberg var betydligt äldre. Två giganter som jag var tvungen att tampas med. I dag är Rosenberg min stora förebild. Det går att hitta nästan allt i hans arkiv. Jag vill helt enkelt nå den ikonstatus som han har i dag för många, jag vill fotografera allt. Och han är på god väg. Det går knappt att öppna en svensk arkitektur- eller designtidskrift utan att hitta hans bilder. Och nivån är genomgående hög. Hur hinner han med? – Jag är nog en av de mest ensidiga fotograferna i världen. Jag använder genomgående samma kamera, samma stativ, samma film, till och med samma bländaröppning om det bara går. Tekniken är bara ett medel och får inte ta för lång tid. Jag ser mig om i ateljén igen. När han går ut i det nya pentryt för att brygga nytt kaffe upptäcker jag flera stora inramade fotografier som står lutade mot en vägg intill. De ingår i en utställning som turnerat en tid i Sverige och är kopierade med en speciell solarisationsteknik som får konturerna i motiven att frätas ut som om de överexponerats. På en av bilderna syns "Flatiron Building" från 1903 som ligger i korsningen av Femte avenyn och Broadway på Manhattan, ett klassiskt motiv för alla arkitekturfotografer. När han kommer tillbaka med kaffet följer han min blick. – Jag vill hela tiden ha egna projekt på gång annars blir det för trångt. Det går inte att bara följa arkitekternas och tidningarnas önskemål. Jag ser mig inte som konstnär men jag kan ändå inte sluta fotografera. Jag blir alltmer imponerad. Det finns en tyngd i hans bilder som inte går att ta miste på. Byggnader och interiörer framträder med en skärpa som nästan får dem att förvandlas till skulpturer. Samtidigt talar han om att han alltid känner trycket från arkitekterna att "leverera klarblå himlar" och "solbelysta fasader". Och att han "lever som en bonde som alltid läser väderrapporterna". Det säger en hel del om hans bilder. Direkta, osminkade, knivskarpa. Fakta: Åke E:son Lindman Född: 1953 i Stockholm och tidigt medveten om att han skulle bli fotograf. Familj: Makan Lena, en son och en dotter. Yrke: Arkitekturfotograf med ointresse för alltför komplicerad teknik. Utbildning: Fotogymnasium och Konstfack. Bostad: Ett av Per Albin-husen på Ålstensgatan i Bromma ritade av Paul Hedquist 1933. Aktuell med: Ständigt nya bilder av den senaste svenska arkitekturen i alla design- och arkitekturtidskrifter.


Fred i vår tid

Summary: Nu gör äntligen George W Bush ett senkommet försök att ta tag i Israel-Palestinakonflikten. Men även hans initiativ lär gå samma väg som tidigare ”fredsprocesser” gjort under snart ett sekel.

Om konflikten Israel-Palestina yttrade John F Kennedy en gång till Golda Meir, då israelisk utrikesminister och senare premiärminister: ”Det kan tyckas omöjligt att nå en lösning, men det är lika omöjligt att låta konflikten bara fortsätta och fortsätta och sedan explodera.” Åtta amerikanska presidenter senare bara fortsätter denna sekellånga konflikt, med explosioner då och då. Nu gör äntligen också George W Bush ett som det tycks allvarligt men senkommet försök att ta tag i frågan. Någon gång i höst vill Bush att ett ”fredsmöte” ska hållas med det uttalade syftet att på sikt skapa en palestinsk stat vid sidan av Israel. Därmed har USA erkänt att de senaste årens Mellanösternformel, ”vägkartan för fred”, inte lett någon vart. Vägkartan förutsatte en rad stegvisa eftergifter från såväl palestinier som israeler (som ingen av dem kan eller vill uppfylla) innan man börjar förhandla om kärnfrågorna: gränser, palestinska flyktingar, judiska bosättningar, Jerusalems status. Nu säger sig alltså Bushadministrationen, liksom Tony Blair, ny Mellanösternmedlare för kvartetten FN, EU, Ryssland och USA, eftersträva ett helhetsgrepp. Dock inte för alla inblandade parter. Bush inbjöd enbart dem som ”erkänner Israels rätt att existera” till höstens fredsmöte, det vill säga inte sådana centrala aktörer som Syrien, libanesiska Hizbollah, Iran eller ens Hamas, det palestinska islamistparti som vann flest röster i förra årets demokratiska parlamentsval. Därmed skiljer sig Bush den yngre från Bush den äldre som för femton år sedan framgångsrikt inviterade salig Yassir Arafats PLO till den process som mynnade ut i det då så hoppingivande Osloavtalet 1993. I själva verket insisterar USA alltjämt på att helt utestänga dessa fyra ”ondskans axelmakter” från allt inflytande över en återupptagen israelisk-palestinsk fredsprocess. Det är förstås kontraproduktivt, lika kontraproduktivt som det länge var av Bush att försöka hålla Iran utanför maktkampen i det fraktionssprängda Irak. Vad gäller Hamas, som i juni med våld drev bort rivalen Fatah/PLO från Gaza, tycks USA vilja isolera och ignorera denna islamistiska rörelse inom Gazas territorium. I stället satsar amerikanska CIA, med hjälp av israelisk militär, på att utbilda och bygga upp Fatahs väpnade styrkor så att de ska kunna besegra Hamas militärt och återta kontrollen över Gaza. Ironiskt nog innebär detta att USA och Israel nu försöker skapa en ”ny Arafat”. Yassir Arafat kritiserades ju på sin tid hårt för att han omgav sig med dussintalet säkerhetsstyrkor som förmådde hålla pli på dem som ville utmana honom. Nu när öppen inbördesfejd råder mellan Fatah och Hamas, mellan Västbanken och Gaza, vill Bushadministrationen att Fatah/PLO-ledaren Mahmud Abbas – utan demokratiskt väljarmandat – ska använda samma härskarspråk mot Hamas och andra maktrivaler. Först då blir Abbas i israeliska och amerikanska ögon en trovärdig motpart att fredsförhandla med. Allt talar för att detta upplägg är dömt att gå samma väg som tidigare ”vägkartor” och ”fredsprocesser”. De helt omänskliga levnadsvillkoren bland Gazas halvannan miljon isolerade invånare borgar för att hatet där mot Israel och USA, liksom stödet för Hamas, inte kommer att avta. Och Hamas, med stöd från Syrien, Hizbollah och Iran, lär även fortsatt kunna obstruera ofullständiga fredsprocesser. För 80 år sedan skrev sionisten och tyskvännen Fredrik Böök efter ett långvarigt besök i Palestina en tänkvärd bok, ”Resa till Jerusalem”. Efter att noga ha lyssnat till lokala judiska och arabiska argument om vem landet tillhörde drar han slutsatsen att en lösning på denna konflikt inte var i sikte under hans livstid, kanske inte heller senare. Det var 1927, före Förintelsen och före bildandet av staten Israel. Nu skriver vi 2007.DN


Fred i vår tid

Summary: Nu gör äntligen George W Bush ett senkommet försök att ta tag i Israel-Palestinakonflikten. Men även hans initiativ lär gå samma väg som tidigare "fredsprocesser" gjort under snart ett sekel.

Om konflikten Israel-Palestina yttrade John F Kennedy en gång till Golda Meir, då israelisk utrikesminister och senare premiärminister: "Det kan tyckas omöjligt att nå en lösning, men det är lika omöjligt att låta konflikten bara fortsätta och fortsätta och sedan explodera." Åtta amerikanska presidenter senare bara fortsätter denna sekellånga konflikt, med explosioner då och då. Nu gör äntligen också George W Bush ett som det tycks allvarligt men senkommet försök att ta tag i frågan. Någon gång i höst vill Bush att ett "fredsmöte" ska hållas med det uttalade syftet att på sikt skapa en palestinsk stat vid sidan av Israel. Därmed har USA erkänt att de senaste årens Mellanösternformel, "vägkartan för fred", inte lett någon vart. Vägkartan förutsatte en rad stegvisa eftergifter från såväl palestinier som israeler (som ingen av dem kan eller vill uppfylla) innan man börjar förhandla om kärnfrågorna: gränser, palestinska flyktingar, judiska bosättningar, Jerusalems status. Nu säger sig alltså Bushadministrationen, liksom Tony Blair, ny Mellanösternmedlare för kvartetten FN, EU, Ryssland och USA, eftersträva ett helhetsgrepp. Dock inte för alla inblandade parter. Bush inbjöd enbart dem som "erkänner Israels rätt att existera" till höstens fredsmöte, det vill säga inte sådana centrala aktörer som Syrien, libanesiska Hizbollah, Iran eller ens Hamas, det palestinska islamistparti som vann flest röster i förra årets demokratiska parlamentsval. Därmed skiljer sig Bush den yngre från Bush den äldre som för femton år sedan framgångsrikt inviterade salig Yassir Arafats PLO till den process som mynnade ut i det då så hoppingivande Osloavtalet 1993. I själva verket insisterar USA alltjämt på att helt utestänga dessa fyra "ondskans axelmakter" från allt inflytande över en återupptagen israelisk-palestinsk fredsprocess. Det är förstås kontraproduktivt, lika kontraproduktivt som det länge var av Bush att försöka hålla Iran utanför maktkampen i det fraktionssprängda Irak. Vad gäller Hamas, som i juni med våld drev bort rivalen Fatah/PLO från Gaza, tycks USA vilja isolera och ignorera denna islamistiska rörelse inom Gazas territorium. I stället satsar amerikanska CIA, med hjälp av israelisk militär, på att utbilda och bygga upp Fatahs väpnade styrkor så att de ska kunna besegra Hamas militärt och återta kontrollen över Gaza. Ironiskt nog innebär detta att USA och Israel nu försöker skapa en "ny Arafat". Yassir Arafat kritiserades ju på sin tid hårt för att han omgav sig med dussintalet säkerhetsstyrkor som förmådde hålla pli på dem som ville utmana honom. Nu när öppen inbördesfejd råder mellan Fatah och Hamas, mellan Västbanken och Gaza, vill Bushadministrationen att Fatah/PLO-ledaren Mahmud Abbas - utan demokratiskt väljarmandat - ska använda samma härskarspråk mot Hamas och andra maktrivaler. Först då blir Abbas i israeliska och amerikanska ögon en trovärdig motpart att fredsförhandla med. Allt talar för att detta upplägg är dömt att gå samma väg som tidigare "vägkartor" och "fredsprocesser". De helt omänskliga levnadsvillkoren bland Gazas halvannan miljon isolerade invånare borgar för att hatet där mot Israel och USA, liksom stödet för Hamas, inte kommer att avta. Och Hamas, med stöd från Syrien, Hizbollah och Iran, lär även fortsatt kunna obstruera ofullständiga fredsprocesser. För 80 år sedan skrev sionisten och tyskvännen Fredrik Böök efter ett långvarigt besök i Palestina en tänkvärd bok, "Resa till Jerusalem". Efter att noga ha lyssnat till lokala judiska och arabiska argument om vem landet tillhörde drar han slutsatsen att en lösning på denna konflikt inte var i sikte under hans livstid, kanske inte heller senare. Det var 1927, före Förintelsen och före bildandet av staten Israel. Nu skriver vi 2007.


”Flitiga läkare blir problem i vår slimmade sjukvård”

Summary: Regeringens utredare slår larm: Inget utrymme för nytänkande när ekonomiskt resultat går före vårdkvalitet och patientnytta. Svensk klinisk forskning är hotad. I vår ekonomistyrda sjukvård finns inte utrymme för nyfikna unga läkare att utmana och tänka nytt. Ny kunskap ses mest som ett problem i dagens slimmade sjukvård. Här styr kvantitativa mått och ekonomiska resultat. Vårdkvalitet och patientnytta kommer i andra hand, skriver professor Olle Stendahl som fått regeringens uppdrag i höst att stärka den patientnära forskningen. Omkring fem miljarder finns avsatta för klinisk forskning vid universitetssjukhusen i dag. Vi måste försäkra oss om att dessa pengar används på bästa möjliga sätt, skriver han.

Nobelpriset i medicin gick 2005 till Barry Marshall och Robin Warren för deras upptäckt 1983 av Helicobacter som orsak till magsår. Trots stort motstånd och skepsis från forskare och industri lyckades man på mindre än tio år revolutionera behandlingen av magsår. Varför lyckades två okända läkare från Perth med denna bedrift? Tur och skicklighet, men framför allt var det en kombination av grundläggande forskning och klinisk insikt och erfarenhet som ledde till att man snabbt kunde gå från laboratoriet till kliniken. Utan en nyfiken och ifrågasättande läkare med klinisk erfarenhet som Marshall, hade Warrens iakttagelse att det fanns spiralformade bakterier i närheten av magsåret stannat på laboratoriet. Miljontals patienter med magsår som i dag botas på ett par veckor med antibiotika, skulle utan denna upptäckt utsatts för långvarig och dyr behandling, eventuellt också kirurgi. Det som tidigare var en av de vanligaste kirurgiska ingreppen förekommer knappast längre. Medicinhistorien kan visa på flera liknande exempel. Skulle detta kunna hända igen? Knappast. I alla fall inte i dagens svenska sjukvård. I vår ekonomistyrda sjukvård finns det inte utrymme för nyfikna unga läkare och andra professionella att utmana etablissemanget och nedärvda dogmer. Ny kunskap är inte attraktiv utan ses mest som problem, ökade kostnader och störningar i dagens slimmade sjukvård där rationella vårdprogram och kvantitativa mått styr. Det landsting och de sjukvårdsdirektörer som kan uppvisa ett positivt ekonomiskt resultat premieras. Vårdkvalitet och patientnytta kommer i andra hand. Tyvärr hävdar sig svensk klinisk forskning även allt sämre internationellt. En analys av citeringsfrekvensen av svenska forskare inom klinisk medicin visar att den har sjunkit med 21 procent sedan 1997. Det är bara Finland, minus 27 procent, och Frankrike, minus 22 procent, som visar en liknande negativ utveckling. Andra länder som England, Schweiz, Nederländerna, Tyskland, Italien och Österrike, Japan och USA har en positiv utveckling. Det är också tydligt att vi säljer ut vår forskning och låter andra göra jobbet. Under de senaste tio åren har stora sammanslagningar skett inom läkemedelsindustrin. Forskning och utveckling har flyttats från Sverige och Europa och antalet kliniska prövningar minskar. Man etablerar sig där marknaden finns och där det finns starka forskningsmiljöer – i Indien, Kina och USA. Samtidigt har vi unika möjligheter att driva klinisk forskning i Sverige. En stabil offentlig sjukvård, lojala och forskningsintresserade patienter, väletablerade register och biobanker och inte minst en välutbildad läkarkår borde vara en idealisk grogrund för framgångsrik forskning och kliniska prövningar. För att ta till vara dessa möjligheter krävs välutbildade läkare med möjlighet att kombinera klinisk verksamhet med forskning. Återväxten inom den kliniska forskningen är emellertid hotad. Redan för tio år sedan visade Medicinska forskningsrådet i en utredning att den kliniska forskningen hade stagnerat och att återväxten var hotad. Sedan dess har villkoren successivt försämrats och återväxten nått botten. Sedan mitten av 1980-talet har andelen forskande läkare bland doktorander vid de medicinska fakulteterna minskat kraftigt, från 70 till 21 procent. Denna minskning beror inte längre på att antalet doktorander har ökat totalt vid de medicinska fakulteterna. År 2000 var antalet disputerade med svensk läkarexamen 323, fyra år senare hade antalet sjunkit med 30 procent. Andelen disputerade läkare är dock hög i ett internationellt perspektiv, vilket borde borga för en god tillväxt. Det saknas emellertid möjligheter och incitament för en fortsatt forskarkarriär. Det är därför intresset för forskning hos blivande läkare är svagt. Att endast 4 procent av läkarstuderande i mitten och slutet av sin utbildning kunde se sig som forskare är ett ännu allvarligare tecken. Utan en bättre rekryteringsbas är det inte möjligt att ersätta de hundratals professorer och senior forskare som går i pension de närmaste åren. Många problem och svårigheter alltså, men att känna hindren väl är samtidigt en nödvändig början för att komma över dem. Just nu har vi faktiskt en unik möjlighet att ge den kliniska forskningen sin chans till renässans. Ett mycket positivt tecken är att tre departement – utbildnings-, social- och näringsdepartementet – valt att samarbeta kring frågan. Detta är en unik situation för den kliniska forskningen, som får mig att hoppas på att tiden även är mogen för en samsyn mellan övriga aktörer. Nu lämnar vi problembeskrivningarna bakom oss och tar sikte på hur vi vill att framtiden ska se ut – nu är det dags för de goda idéerna att ta form och konkretiseras. Under hösten kommer jag att i dialog med företrädare för landsting, universitet, industri, forskningsfinansiärer, patientorganisationer och övriga intressenter utarbeta en åtgärdsplan som kan ge avtryck i den kommande forskningspropositionen. Det är min absoluta övertygelse att alla de som möter patienterna och forskningen i sin vardag har många förslag på hur vi kan få till stånd en positiv utveckling. Forskningen måste få ett reellt meritvärde, tid och tjänster måste finnas samtidigt som forskning och utveckling åter måste bli en naturlig del i grund- och vidareutbildningen. Omkring fem miljarder kronor finns i dag avsatta för klinisk forskning vid våra universitetssjukhus, varav hälften ligger hos sjukvårdshuvudmännen. Vi måste försäkra oss om att dessa pengar används på bästa möjliga sätt: att de går till de bästa och mest innovativa forskarna och till studier av de verkligt intressanta problemen. Visst krävs mer pengar till forskningen om vi ska vara konkurrenskraftiga, men det är först när vi ärligt kan säga att vi gjort vårt allra bästa med de resurser som faktiskt redan finns som ett sådant krav blir rimligt att ställa. Jag hoppas och tror att det i dag finns en stark vilja till samförstånd och samverkan över gränserna för att stärka den kliniska forskningen betydligt. Det är bara genom samarbete och kreativitet som vi kan ta Sverige tillbaka till en topposition bland världens forskarnationer samtidigt som vi garanterar medborgarna bästa möjliga vård. Olle Stendahl


Bergmanlandet är tidlöst

Summary: Ingmar Bergman var en av Sveriges största konstnärer under 1900-talet. Han gav omvärlden en bild av Sverige som starkt kontrasterade mot folkhemmet.

Ingmar Bergman hade sina rötter i ett Sverige av klara ståndsskillnader, i ett Sverige där Gud ännu inte dött. Han levde i och präglades av 1930- och 1940-talens världskriser. De frågor om människans ansvar och förhållningssätt till andra som då kom i förgrunden blev ledmotiven i Ingmar Bergmans verk. Också när de var glada och lättsamma komedier, klassiker i ny tappning eller familjen Bergmans egen historia fanns den där – konstnärens borrande in i själens mångtydighet. Under det sena 50-talet och 60-talet tog den internationella myten Bergman form: filmaren som visade ett land av grubblande, dystra, syndadrabbade människor, tysta, förgråtna och dödslängtande. Under 1970-talet blev ”Scener ur ett äktenskap” en förlängning av Ibsen och Strindberg. Bergmanskådespelare blev nyckeln till karriären för rader av aktörer och aktriser, många av dem kom att bli lika med ”dessa moderna svenska människor” som omvärlden förundrades över och fascinerades av. Ingmar Bergmans rykte växte, medan kulturklimatet här hemma blev kyligare. Framgång skapar avund, och 1970-talet var den politisk-kulturella likriktningens årtionde. Det var den tid när det starka samhället blev överstarkt. En vinterdag 1976 slog det ned på landets störste regissör. Skattepolisen hemsökte Ingmar Bergman på Dramaten, den arbetsplats som nära nog var hans hem. Resultatet blev en fem år lång landsflykt i München och en internationell prestigeförlust. Det var då som föreställningen om Sverige som ett socialistiskt land av sovjetsnitt slog rot runt om i den västliga världen. Allt detta skedde många år innan begreppet varumärke kopplades till en nation, det starka samhällets Sverige ångade på tills samma år en annan av våra stora konstnärer, Astrid Lindgren, berättade Sagan om Pomperipossa. Det länder till eftertanke att Sveriges två världskända konstnärer vid samma tid stötte mot ett samhälle där kollektivismen och de planerade liven drivits in absurdum. Genom dem blev denna absurditet uppenbar, ögonen öppnades. Ett starkt samhälle blir förr eller senare för starkt för sina stora begåvningar lika väl som för oss alla vanliga, sköra och egensinniga människor. Så blev också 1976 en vändpunkt. Och när Ingmar Bergman sedan återvände blev det till något av en skördetid. Individen och hennes egenart stod fram, gränserna mot omvärlden flyttades. Också i Sverige stod det klart att vi aldrig kan frigöra oss från vårt förgångna, att nuet spelar mot det förgångna. Från 1980-talet gav oss Ingmar Bergman, nu närmast kultförklarad, en rad storslagna teateruppsättningar som också turnerade internationellt och – inte minst – storfilmen ”Fanny och Alexander” som ogenerat firade ett förgånget högborgerligt Sverige. Som Fårögubbe blev Ingmar Bergman till slut ett med den natur han använt – karg, öppen, nästan tom på människor. Längre från den omhuldade bilden av Sverige som det goda folkhemmet, det fredliga och solidariska samhället är det svårt att komma. Bergmanlandet däremot är tidlöst och allmänmänskligt, det kommer med åren att bli än mer uppenbart. Så har det blivit med August Strindbergs verk – så bundet till en svensk skärgård i det slutande 1800-talet det än må te sig. Den store konstnären lever både i och bortom sin tid. Ingmar Bergmans tid tog slut den 30 juli 2007, hans verk och bild av ett Sverige i en turbulent tid för vi med oss i 2000-talet. DN


”Arbetarbarn värderas lägre än akademikerbarn vid skada”

Summary: Hård kritik mot Trafikskadenämnden för kränkande särbehandling av trafikskadade barn genom sämre ekonomisk ersättning. Barn från arbetarhem som skadas i trafiken kan få upp till 100 000 kr lägre årligt skadestånd än barn från akademikerhem. Orsaken är att Trafikskadenämnden bedömer ersättningen efter den sociala miljö som barnet växer upp i och gör en beräkning av ersättningen för framtida inkomstbortfall utifrån barnets egna framtidsutsikter. Därmed sätts likhetsprincipen inom svensk rätt ur spel eftersom lika skador inte ersätts lika på grund av familjeförhållanden. Detta är kränkande och orimligt, skriver Caterina Franceschi, som studerat ett stort antal ersättningsfall vid Handelshögskolan i Göteborg.

Barn i arbetarhem som skadas i trafiken och inte kan arbeta kan få upp till 100 000 kronor lägre årligt skadestånd än ett barn i ett akademikerhem som får samma skada. Det framgår av fall som behandlats i den statligt styrda Trafikskadenämnden. Detta är gammalmodigt, kränkande och bryter mot riksdagens intentioner. Lagen måste ändras till en modell med schablonersättningar. I många år har diskuterats hur framtida inkomstbortfall ska beräknas för barn och ungdomar som skadats i trafikolyckor. Frågan har varit om barnens sociala närmiljö, det vill säga föräldrars utbildning och inkomster, ska påverka beräkningen. I förarbetena till de lagar som gäller i dag sägs tydligt att man inte ska ta hänsyn den sociala närmiljön när ersättning beslutas. Riksdagen har dock utgått ifrån att rättstilllämpningen ska hantera detta. Reglerna finns i trafikskadelagen och i skadeståndslagen. Grundprincipen är att den som skadas ska ha samma ekonomiska läge som om skadan inte hade inträffat. Skillnader som fanns före skadan kommer därför också att synas i skadeståndet. Under 2005 inträffade 18 000 trafikolyckor med personskador. 440 personer dog, 4 000 skadades svårt och 22 000 skadades lindrigt. Av de skadade var 4 300 barn upp till 17 år. Av dessa skadades 600 svårt, dock blev inte alla invalidiserade. Även om det handlar om ett fåtal drabbade, är skadeståndet för dessa barn mycket viktigt för deras livskvalitet och fortsatta liv. Speciellt hårt drabbas barn som framöver inte kan arbeta alls eller bara delvis. Det framtida inkomstbortfallet ska beräknas utifrån barnets förutsättningar och val i livet. Om barnet snarare är en ungdom och studerar på gymnasium eller högskola kommer ersättningen att beräknas på vad barnet kan antas tjäna inom utbildningens yrkesområde. Därmed beräknas ersättningen på liknande sätt som för vuxna. Om barnet däremot är väldigt ungt blir beräkningen mycket svårare. Barnets individuella förutsättningar, vilja och förmåga att välja ett yrke i vuxen ålder kommer då att ligga till grund för barnets ersättning. Om utredningen inte ger tillräckligt underlag kan barnets familjeförhållanden spela en avgörande roll. För ersättning för sveda och värk samt lyte och men finns tydliga hjälptabeller som utges av Trafikskadenämnden, TSN. Kostnadsersättningar utbetalas mot kvitto. Dessa ersättningsområden är ur rättvisesynpunkt inga problem. Problemen uppstår när den framtida inkomstförlusten ska bedömas. Trots lagstiftarens intentioner att inte ta hänsyn till socialgruppstänkande vid bedömning av ersättningen lever detta kvar hos TSN. Eftersom försäkringsbolagen följer nämndens yttranden kan två barn med samma skada få olika ersättningar. I flertalet av ärendena görs beräkningen av ersättningen för framtida inkomstbortfall utifrån barnets egna framtidsutsikter och förutsättningar. I en del fall som jag studerat är barnet och försäkringsbolagen överens om att barnet skulle ha börjat arbeta direkt efter gymnasiet. Ersättningen för inkomstbortfallet bygger då på genomsnittsinkomsten i Sverige. I andra fall har nämnden och bolaget inte litat på den skadades bedömning om framtida studie- och yrkesval. I ett fall har TSN exempelvis inte litat på ett barns uppgift att hon skulle ha utbildat sig till barnsköterska. Ett annat barn uppger att han skulle ha blivit murare men har fått ersättningen baserad på den lägre genomsnittsinkomsten inom LO-kollektivet. I ett antal ärenden görs beräkningen av framtida inkomstbortfall utifrån föräldrarnas utbildning. TSN har alltså vägt in barnets sociala närmiljö vid beräkningen av ersättning för framtida inkomstbortfall. ”Akademikerbarn” får mer i ersättning än ”arbetarbarn” även om barnen var mycket små när de skadades. Dessa fall kallas barn med karriäreffekt. I fyra fall som jag studerat är ”karriäreffekten” tydlig. Ett barn som fick 100-procentig invaliditet under graviditet i samband med olycka antar TSN skulle ha studerat på högskola med hänsyn till familjebakgrunden. En 13-årig flicka med svår invaliditet fick också högre ersättning på grund av att mamman och pappan har ledande befattningar inom bank och företag. I ett fjärde fall tror nämnden inte att en pojke skulle ha studerat på högskola. I detta fall räckte det inte med att systern hade läst på högskola, eftersom de andra i familjen hade inkomster som motsvarar genomsnittet i Sverige. Av dessa fall framgår att den totala ersättningen till barn utan ”karriäreffekt” är mellan cirka 200 000 och 220 000 kronor om året. För barn med ”karriäreffekt” blir ersättningen cirka 100 000 kronor högre. Skadeståndet brukar också ”karriärhöjas” under de första åren för att sedan stabiliseras och övergå till en värdesäkrad livränta. Den totala ersättningen innehåller också den del som barnet får från det allmänna, till exempel förtidspension, som då avräknas mot skadeståndet. Som grund för sina ställningstaganden har TSN statistik från SCB som visar att fler barn från högutbildade hem läser på högskola. Samtidigt har detta ändrats under senare år. Mellan 1993/94 och 2002/03 har andelen studenter från ”arbetarhem” ökat från 18 till 24 procent. Statistiken kan också användas på motsatt sätt. Alla barn till högutbildade föräldrar läser inte vidare. Dessa barn får då genom positiv särbehandling för mycket i ersättning. Barn från arbetarhem som skulle ha läst vidare får för lite i ersättning. Det blir med andra ord dubbelt fel. Statistiken visar också att fler flickor än pojkar läser vidare. Samma förhållande gäller barn med svensk bakgrund jämfört med barn med utländsk bakgrund. Om detta dras till sin spets skulle en arbetarpojke med utländsk bakgrund vara berättigad till lägre ersättning än en akademikerflicka med svensk bakgrund. Likhetsprincipen inom svensk rätt sätts ur spel då lika skador inte ersätts lika på grund av barnens familjeförhållanden. Det är anmärkningsvärt då samhället under många år försökt att öka andelen barn från icke högutbildade familjer att studera vidare och därigenom minska klyftorna. Dessa ansträngningar har under senare år gett visst resultat. Att då diskriminera barn från ”arbetarhem” på det sätt som TSN gör är att vrida klockan tillbaka. Att över huvud taget föra ett resonemang om föräldrarnas bakgrund är både gammalmodigt och kränkande. Sverige skulle i stället som i Norge och Danmark kunna använda schabloner för framtida inkomstbortfall för barn. Även om schablonerna är omdiskuterade finns det fördelar eftersom de är mer rättssäkra och förutsägbara för både den skadade och försäkringsbolaget. Det finns nackdelar med schabloner. Den största och kanske tydligaste är att de skulle bryta mot den svenska skadeståndsrätten, då denna bygger på en individuell bedömning i varje enskilt fall. Den andra nackdelen är att de kan upplevas oflexibla och orättvisa om de inte är förankrade i det allmänna rättsmedvetandet. Caterina Franceschi


"Arbetarbarn värderas lägre än akademikerbarn vid skada"

Barn i arbetarhem som skadas i trafiken och inte kan arbeta kan få upp till 100.000 kronor lägre årligt skadestånd än ett barn i ett akademikerhem som får samma skada. Det framgår av fall som behandlats i den statligt styrda Trafikskadenämnden. Detta är gammalmodigt, kränkande och bryter mot riksdagens intentioner. Lagen måste ändras till en modell med schablonersättningar. I många år har diskuterats hur framtida inkomstbortfall ska beräknas för barn och ungdomar som skadats i trafikolyckor. Frågan har varit om barnens sociala närmiljö, det vill säga föräldrars utbildning och inkomster, ska påverka beräkningen. I förarbetena till de lagar som gäller i dag sägs tydligt att man inte ska ta hänsyn den sociala närmiljön när ersättning beslutas. Riksdagen har dock utgått ifrån att rättstilllämpningen ska hantera detta. Reglerna finns i trafikskadelagen och i skadeståndslagen. Grundprincipen är att den som skadas ska ha samma ekonomiska läge som om skadan inte hade inträffat. Skillnader som fanns före skadan kommer därför också att synas i skadeståndet. Under 2005 inträffade 18.000 trafikolyckor med personskador. 440 personer dog, 4.000 skadades svårt och 22.000 skadades lindrigt. Av de skadade var 4.300 barn upp till 17 år. Av dessa skadades 600 svårt, dock blev inte alla invalidiserade. Även om det handlar om ett fåtal drabbade, är skadeståndet för dessa barn mycket viktigt för deras livskvalitet och fortsatta liv. Speciellt hårt drabbas barn som framöver inte kan arbeta alls eller bara delvis. Det framtida inkomstbortfallet ska beräknas utifrån barnets förutsättningar och val i livet. Om barnet snarare är en ungdom och studerar på gymnasium eller högskola kommer ersättningen att beräknas på vad barnet kan antas tjäna inom utbildningens yrkesområde. Därmed beräknas ersättningen på liknande sätt som för vuxna. Om barnet däremot är väldigt ungt blir beräkningen mycket svårare. Barnets individuella förutsättningar, vilja och förmåga att välja ett yrke i vuxen ålder kommer då att ligga till grund för barnets ersättning. Om utredningen inte ger tillräckligt underlag kan barnets familjeförhållanden spela en avgörande roll. För ersättning för sveda och värk samt lyte och men finns tydliga hjälptabeller som utges av Trafikskadenämnden, TSN. Kostnadsersättningar utbetalas mot kvitto. Dessa ersättningsområden är ur rättvisesynpunkt inga problem. Problemen uppstår när den framtida inkomstförlusten ska bedömas. Trots lagstiftarens intentioner att inte ta hänsyn till socialgruppstänkande vid bedömning av ersättningen lever detta kvar hos TSN. Eftersom försäkringsbolagen följer nämndens yttranden kan två barn med samma skada få olika ersättningar. I flertalet av ärendena görs beräkningen av ersättningen för framtida inkomstbortfall utifrån barnets egna framtidsutsikter och förutsättningar. I en del fall som jag studerat är barnet och försäkringsbolagen överens om att barnet skulle ha börjat arbeta direkt efter gymnasiet. Ersättningen för inkomstbortfallet bygger då på genomsnittsinkomsten i Sverige. I andra fall har nämnden och bolaget inte litat på den skadades bedömning om framtida studie- och yrkesval. I ett fall har TSN exempelvis inte litat på ett barns uppgift att hon skulle ha utbildat sig till barnsköterska. Ett annat barn uppger att han skulle ha blivit murare men har fått ersättningen baserad på den lägre genomsnittsinkomsten inom LO-kollektivet. I ett antal ärenden görs beräkningen av framtida inkomstbortfall utifrån föräldrarnas utbildning. TSN har alltså vägt in barnets sociala närmiljö vid beräkningen av ersättning för framtida inkomstbortfall. "Akademikerbarn" får mer i ersättning än "arbetarbarn" även om barnen var mycket små när de skadades. Dessa fall kallas barn med karriäreffekt. I fyra fall som jag studerat är "karriäreffekten" tydlig. Ett barn som fick 100-procentig invaliditet under graviditet i samband med olycka antar TSN skulle ha studerat på högskola med hänsyn till familjebakgrunden. En 13-årig flicka med svår invaliditet fick också högre ersättning på grund av att mamman och pappan har ledande befattningar inom bank och företag. I ett fjärde fall tror nämnden inte att en pojke skulle ha studerat på högskola. I detta fall räckte det inte med att systern hade läst på högskola, eftersom de andra i familjen hade inkomster som motsvarar genomsnittet i Sverige. Av dessa fall framgår att den totala ersättningen till barn utan "karriäreffekt" är mellan cirka 200.000 och 220.000 kronor om året. För barn med "karriäreffekt" blir ersättningen cirka 100.000 kronor högre. Skadeståndet brukar också "karriärhöjas" under de första åren för att sedan stabiliseras och övergå till en värdesäkrad livränta. Den totala ersättningen innehåller också den del som barnet får från det allmänna, till exempel förtidspension, som då avräknas mot skadeståndet. Som grund för sina ställningstaganden har TSN statistik från SCB som visar att fler barn från högutbildade hem läser på högskola. Samtidigt har detta ändrats under senare år. Mellan 1993/94 och 2002/03 har andelen studenter från "arbetarhem" ökat från 18 till 24 procent. Statistiken kan också användas på motsatt sätt. Alla barn till högutbildade föräldrar läser inte vidare. Dessa barn får då genom positiv särbehandling för mycket i ersättning. Barn från arbetarhem som skulle ha läst vidare får för lite i ersättning. Det blir med andra ord dubbelt fel. Statistiken visar också att fler flickor än pojkar läser vidare. Samma förhållande gäller barn med svensk bakgrund jämfört med barn med utländsk bakgrund. Om detta dras till sin spets skulle en arbetarpojke med utländsk bakgrund vara berättigad till lägre ersättning än en akademikerflicka med svensk bakgrund. Likhetsprincipen inom svensk rätt sätts ur spel då lika skador inte ersätts lika på grund av barnens familjeförhållanden. Det är anmärkningsvärt då samhället under många år försökt att öka andelen barn från icke högutbildade familjer att studera vidare och därigenom minska klyftorna. Dessa ansträngningar har under senare år gett visst resultat. Att då diskriminera barn från "arbetarhem" på det sätt som TSN gör är att vrida klockan tillbaka. Att över huvud taget föra ett resonemang om föräldrarnas bakgrund är både gammalmodigt och kränkande. Sverige skulle i stället som i Norge och Danmark kunna använda schabloner för framtida inkomstbortfall för barn. Även om schablonerna är omdiskuterade finns det fördelar eftersom de är mer rättssäkra och förutsägbara för både den skadade och försäkringsbolaget. Det finns nackdelar med schabloner. Den största och kanske tydligaste är att de skulle bryta mot den svenska skadeståndsrätten, då denna bygger på en individuell bedömning i varje enskilt fall. Den andra nackdelen är att de kan upplevas oflexibla och orättvisa om de inte är förankrade i det allmänna rättsmedvetandet. Caterina Franceschi


”Domslut i vårdnadstvister på helt falska kunskaper”

Summary: Forskare slår hål på expertmyt: Små barns minnesförmåga kan inte användas som argument för omvårdnadsbeslut. Ettåriga Linnéa skulle bo varannan natt hos mamma och varannan natt hos pappa, slog Stockholms tingsrätt fast. Ett bra beslut tyckte experter som menade att små barn glömmer så fort. Detta är helt fel visar ny forskning om hur små barn minns. Redan vid ett års ålder kan barn komma ihåg en enskild händelse i flera månader. Upprepas händelsen formas starka minnen av detta. Små barns minnesförmåga kan inte användas som argument för beslut där barn kastas från det ena hemmet till andra flera gånger i veckan, skriver Mikael Heimann, professor i psykologi vid Linköpings universitet.

Enligt expertis glömmer små barn fort och därför väljer domstolar ofta att ta varannan natt så att barnet har nära kontakt med både mamman och pappan hela tiden. Denna uppfattning framfördes i samband med att Stockholms tingsrätt just bestämt att Linnéa, 13 månader, skulle bo varannan natt hos mamma och varannan natt hos pappa. Beslut om små barns omvårdnad är svåra att ta. Hänsyn måste bland annat tas till barnets utvecklingshistoria, föräldrarna sensitivitet, det vill säga förmågan att läsa och tolka barnets signaler, och barnets anknytning. Vad man däremot inte kan använda som argument är att ”små barn glömmer fort” eftersom detta inte stämmer med fakta. Det är en myt att små barn glömmer fort! Och absolut inte barn som är 13 månader. Vid ett års ålder kan ett barn komma ihåg en enskild händelse i flera månader! Och i Linnéas fall handlade det inte om en enstaka händelse, utan om upprepade händelser. Självklart formas starka minnen av detta! Sedan är det en helt annan fråga om dessa minnen, dessa erfarenheter påverkar barnet negativt eller positivt. Men att använda förmenta uttalanden om barns minnesförmåga som argument för beslutet håller inte. Man kan undra över vilken expertis som åsyftas i inledningscitatet. Modern utvecklingspsykologisk forskning kring små barns minnesförmåga har visat att många av de antaganden som tidigare gjorts om den tidiga minnesutvecklingen behöver omvärderas. Traditionellt har man inom psykologin menat att långtidsminnet utvecklas sent och att förmågan att forma specifika och personliga händelseminnen kräver ett språk och rudimentära jagfunktioner. Barns förmåga att lagra händelser ansågs som begränsad och man menade att det dröjer till slutet av andra levnadsåret innan ett barn kan lagra en händelse som det bara kunnat observera, till exempel hur man gör för att sätta i gång en leksak, för att först långt senare använda kunskapen när leksaken blir tillgänglig för barnet. I dag vet vi att barn kan forma specifika händelseminnen redan under det första levnadsåret, fakta som bekräftats av flera studier från såväl USA, England, Nya Zeeland som Sverige: •Vid sex månader kan ett barn minnas en specifik händelse i över ett dygn efter en demonstration på högst 90 sekunder. •Vid nio månader minns barn en händelse i närmare en månad efter en demonstration som inte varar längre än 20 sekunder. •Från ett års ålder ökar minnesförmågan markant. Ett barn på 12–13 månader minns en specifik händelse i cirka två månader medan ett barn på 18 månader minns i närmare sex månader. Vårt minne är komplext och påverkas av många olika faktorer. Dessutom pratar vi ofta om flera olika sorters minnen. Hittills har jag diskuterat specifika händelseminnen, förelöpare till det personliga och medvetna minnet, men barn formar också vaneminnen och barn har även ett utvecklat igenkänningsminne. I en studie från 2005 visade till exempel två amerikanska forskare att tre månader gamla barn har förmågan att forma specifika erfarenheter enbart genom att titta. Tidigt i livet är ju detta nästan det enda en baby kan, att ligga och titta på sin omgivning, på sin kropp och på sina föräldrar. Frågan för forskarna var: ”I vilken grad kan barnet lära sig av händelser som bara observeras då och då, det vill säga i vilken grad förekommer ’latent inlärning’ så här tidigt i ett barns liv.” Vad man i korta drag gjorde var att undersöka om barn som regelbundet fick se en leksak användas från tre månaders ålder var mer kompetenta när de tre månader senare för första gången själva fick hantera leksaken jämfört med barn som fick se leksaken användas för första gången när de var sex månader. Resultaten visar i korthet att det gör skillnad att bara fått se ett föremål. De som fått se leksaken regelbundet från tre till sex månader var snabbare! Det lilla barnet bygger med andra ord upp en kunskapsbas långt innan han eller hon har möjlighet att själv undersöka eller själv uttrycka sina erfarenheter. Spädbarn kan således forma långtidsminnen av specifika beteendesekvenser trots att de själva är motoriskt oförmögna att utföra dem. Minnen som kan plockas fram långt senare. Det har länge diskuterats om vissa minnesförmågor utvecklas tidigare än andra. Om så verkligen är fallet vet vi inte. Vad vi däremot vet är att de system som ansetts utvecklas relativt sent, såsom specifika händelseminnen runt 18–24 månaders ålder, är delvis funktionella långt tidigare, redan vid tre till sex månaders ålder. Igenkänningsminnen kan visserligen observeras ännu tidigare. Barn känner till exempel igen en person efter 24 timmar vid sex veckors ålder och bebisar känner igen sin mors röst redan före förlossningen, men exakt hur olika minnessystem skiljer sig åt under det första året är ännu oklart. Vi vet att den tidiga minnesförmågan är viktig för senare språklig och kognitiv utveckling, men fortfarande är detaljkunskapen om hur minnet utvecklas under de första levnadsåren ofullständig. Här behövs fler utvecklingspsykologiska och neurofysiologiska studier. Någon klar och entydig konklusion är svår att forma. Verkligheten, liksom vår kunskapsbas, är för komplex. Vad som däremot står klart är att kliniska experter och jurister måste ta del av ny kunskap och inleda en dialog med forskare inom relevanta områden. Den kunskap vi har om barns minnen och hur dessa formar barns personlighet är, trots alla nya fynd, fortfarande bristfällig. Vi måste därför alla inta en ödmjuk hållning. Vår förståelse för hur tidiga minnen lagras och exakt hur de påverkar utvecklingen är fortfarande bräcklig och osäker. Vad vi dock vet är att barn i Linnéas ålder har en väl utvecklad förmåga att forma specifika minnen, och att kunskap om små barns minnesförmåga inte kan användas som argument för beslut där barn kastas från det ena hemmet till det andra dagligen eller flera gånger i veckan! Mikael Heimann


Lägg pizzan på grillen

Summary: Att laga pizza eller mackor på grillen blir ofta en succé, särskilt om gästerna får välja pålägg.

Vitsen med att laga pizza på grillen är att brödet och all fyllning får en härligt rökig och fyllig smak. Jag tror verkligen inte att ni blir besvikna om ni provar. Att bjuda vänner eller släkt på grillpizza borde bli en succé, särskilt om man lägger olika fyllningar i skilda partier så att gästerna kan välja fritt. Det finns flera olika metoder. Somliga använder en rund eller kvadratisk metallplåt på grillen och sätter på lock så att pizzan gräddas på medelvärme i härlig rök. Jag föredrar om också bottnen blir grillad, men det kräver att man är försiktig och inte bränner den. För att göra det enkelt för sig lagar man tomatsåsen och blandar och knådar degen i god tid i förväg. Då blir slutet förhoppningsvis en baggis.