"Homosexuella i Iran är ständigt livrädda"

Summary: "Det är som rysk roulette att vara homosexuell i Iran. Bögar och flator som flyr till Sverige borde självklart få skydd här", säger riksdagsledamöterna Yvonne Ruwaida och Tasso Stafilidis, som reste till Iran i våras för att undersöka de homosexuellas situation.

Homosexuella flyktingar från Iran får regelmässigt nej som svar när de begär uppehållstillstånd i Sverige. Så är det trots att den iranska strafflagen stadgar om dödsstraff för sexuella handlingar mellan personer av samma kön, och trots att svensk lag slår fast att människor som på grund av sin homosexualitet känner "välgrundad fruktan för förföljelse" i sitt hemland har rätt till skydd i Sverige. Migrationsverket och Utlänningsnämnden stöder sig på ett vägledande beslut som regeringen fattade 1998. Statsråden bestämde då att endast de homosexuella iranier som "öppet har manifesterat sin sexuella läggning" ska ha rätt till skydd i Sverige. De övriga har enligt svenska ministrar inget att frukta i sitt hemland. Följden har blivit att det är journalister som avgör flyktingars öde. Den iranier som får chansen att berätta om sin homosexualitet och sin historia i teve eller i en stor tidning som Dagens Nyheter får stanna i Sverige. Den som inte har samma tur skickas tillbaka till Iran. Dessa beslutsrutiner är orättvisa och rasistiska, enligt riksdagsledamöterna Yvonne Ruwaida (mp) och Tasso Stafilidis (v). De besökte Iran i maj i år för att under två veckor undersöka situationen för de homosexuella. Snart överlämnar de sin rapport till riksdagen och utrikesministern. - Svenska myndigheter kräver av iranier att de antingen ska förtränga sin sexuella läggning eller leva i ständig skräck för att avslöjas, fängslas, torteras och kanske avrättas. Något sådant skulle myndigheterna aldrig begära av en svensk, säger Tasso Stafilidis. - Besluten att avvisa homosexuella flyktingar från Iran är oförenliga med svensk lag och med FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna, säger Yvonne Ruwaida. De reste som turister för att inte bli påpassade av den iranska regimens män. Han tog bort de knallröda topparna i håret och färgade det svart. Hon köpte en schal och svepte in sig i en lång kappa. De hade i förväg fått information om hemliga mötesplatser för homosexuella i städerna Esfahan och Shiraz. De åkte dit för att försöka knyta kontakter enligt de särskilda beteendekoder som de hade fått tips om. Men den vägen lyckades de inte komma till tals med en enda iranier som vågade erkänna sig som homosexuell. I stället for de till Teheran för att söka upp kontaktpersoner vars namn och telefonnummer de hade fått av homosexuella iranier i Sverige. - Vi fick träffa sju bögar och fyra flator, säger Tasso Stafilidis, och dem pratade vi mycket med. Dessutom var jag med på en middag dit ytterligare tolv homosexuella och bisexuella killar och tjejer var bjudna. De berättade om sina liv, och jag fick verkligen klart för mig att dessa människor är livrädda. Alla går på tårna, alla vet att moralpolisen kan komma när som helst. Det räcker med att en granne misstänker något och anger dem. - Det är som rysk roulette att vara homosexuell i Iran, säger Yvonne Ruwaida. Flera av de personer vi träffade hade homosexuella vänner som plötsligt hade försvunnit. Men ingen har ens vågat fråga efter sina förlorade vänner. Unga män och kvinnor i Iran bor kvar hos sina föräldrar eller hos släktingar tills de gifter sig. Det är inte allmänt accepterat att som vuxen bo för sig själv i en egen bostad. Och det är helt otänkbart för homosexuella att flytta ihop och leva som par. - De har ingenstans där de kan vara i fred med sin relation och vara intima. Det är därför de drivs ut i parkerna. De saknar privatliv, säger Yvonne Ruwaida. - En ung kille vi träffade som bodde hos sina föräldrar hade avslöjats när moralpoliserna gjorde en razzia i huset. De kom därför att familjen hade en parabolantenn, och de råkade hitta bilder av män i hans rum. De höll honom fången i en månad, berättar Tasso Stafilidis. - Han förhördes och misshandlades och utsattes för en kränkande undersökning av ändtarmsöppningen. De trodde att de skulle kunna hitta bevis för att han var homosexuell, säger Yvonne Ruwaida. - En annan kille vi intervjuade hade avslöjats i en park med en oanvänd kondom i bakfickan. Han var ogift, så moralpoliserna tog honom till en moské där han fick 25 piskrapp med en elsladd, säger Tasso Stafilidis. Lesbiska tjejer har det ännu svårare än bögarna, enligt de två riksdagsledamöterna. - De får ju inte ens gå ut på kvällarna. En av dem vi träffade berättade att flator grips på väldigt lösa grunder för att sedan bli våldtagna av moralpoliserna, säger Tasso Stafilidis. När Migrationsverket och Utlänningsnämnden fattar beslut som gäller homosexuella flyktingar från Iran har de dels en rapport om en studieresa som underlag, dels en serie årliga skrivelser från den svenska ambassaden i Teheran om läget i landet när det gäller de mänskliga rättigheterna. De två myndigheterna har också tagit stort intryck av ett särskilt yttrande från ambassaden om de homosexuellas situation i Iran. Alla dessa dokument är hemligstämplade. Men DN har tidigare avslöjat deras innehåll. Det var fyra tjänstemän från Migrationsverket och Utlänningsnämnden som i oktober 1999 reste till Iran, bland annat för att studera de homosexuellas situation. Svenskarna träffade fem diplomater från utländska beskickningar i Teheran, två iranska advokater, en katolsk präst, en journalist, en FN-tjänsteman och tre företrädare för den iranska regimen - men inte en enda homosexuell iranier. Följande citat i de fyra resenärernas rapport visar vilken bild de hade fått: "Homosexuella förföljs inte i Iran. Homosexualitet är socialt accepterad, och homosexuella kan leva öppet." Ambassadens tjänstemän har beskrivit läget på liknande sätt. Så här skrev de i det särskilda yttrandet, daterat den 8 maj 1996: "Officiellt och teoretiskt är homosexualitet liksom lesbianism förbjudet och enligt gällande iransk strafflagstiftning straffbar med döden. Den i praktiken rådande situationen är emellertid att homosexuella inte aktivt förföljs. De homosexuellas situation är snarlik konvertiternas - i bemärkelsen att risken för lagföring/trakasserier är ytterst minimal så länge en homosexuell relation sköts med diskretion." I ambassadens årliga skrivelse från 1998 står det så här: "Först när en homosexuell öppet manifesterar sin sexuella läggning kan personen i fråga löpa risk för rättsliga åtgärder eller trakasserier." Det var denna slutsats som låg till grund för det vägledande beslut som den svenska regeringen fattade samma år. Exakt samma formulering har sedan dess återkommit i varje beslut av Migrationsverket och Utlänningsnämnden rörande homosexuella iranier, och den finns även i de färska beslut som gäller Hassan Sobhani. Amnesty International och FN:s flyktingkommissariat UNHCR har riktat skarp kritik mot de svenska myndigheternas inställning. Så här skrev Brian Gorlick, jurist vid UNHCR:s kontor i Stockholm, i ett officiellt brev till Riksförbundet för sexuellt likaberättigande och Utlänningsnämnden i september 2001: "Flera länder, bland andra Afghanistan, Saudiarabien, Iran, Mauretanien, Sudan och Jemen, upprätthåller enligt våra rapporter dödsstraffet för homosexuella handlingar." Brian Gorlick skrev också att den sexuella läggningen är en "grundläggande del av en människas identitet" och att "ingen bör avkrävas att förändra sin identitet för att undvika förföljelse". - Det är inte rimligt att uppmana någon att åka hem och leva i tysthet och ständig skräck. Det är faktiskt en mänsklig rättighet att öppet få leva enligt sin sexuella läggning utan att behöva känna fruktan för förföljelse, sade Brian Gorlick till Dagens Nyheter. Yvonne Ruwaida och Tasso Stafilidis kräver nu att de svenska myndigheterna ändrar sina beslutsrutiner. - Alla homosexuella flyktingar från Iran borde självklart få skydd i Sverige, säger Yvonne Ruwaida. - Deras fruktan för förföljelse i hemlandet är minst sagt välgrundad, säger Tasso Stafilidis.


Skrifterna förenar religionerna

Summary: Vad står egentligen i Bibeln och Koranen? Vilka belägg finns där för alla regler och påbud som judar, kristna och muslimer ska följa? Religionshistorikern Christer Hedin har lusläst de heliga skrifterna.

Det står inget i Koranen om "hedersmord". Vill man ha stöd för det får man gå till Bibeln. Men både kristna och muslimer har ibland en oklar uppfattning om vad som egentligen står i deras heliga skrifter. Visste de bättre skulle de också ha en större förståelse för varandras religioner. Religionshistorikern Christer Hedin har just givit ut boken "Bibeln och Koranen" (Verbum). För honom är det uppenbart att det finns mer som förenar skrifterna än som skiljer dem åt. - Många kristna läser Koranen med ett lite illvilligt syfte. Men om man läser som muslimerna gör, så är det lätt att se likheterna, menar Christer Hedin. Han hoppas att hans bok kan få företrädare för både islam, kristendomen och judendomen att öka sin kännedom om såväl Koranen som Bibeln. Det finns redan studiegrupper där människor från de olika religionerna möts. Christer Hedin vill att hans nya bok ska stimulera flera och fungera som studiematerial i sådana cirklar. - Att religionerna ser ut som de gör i dag beror inte på texterna. En del bryr de sig inte om och mycket känner de inte till. Bibeln innehåller många motsägelser och motstridiga föreskrifter. Man kan inte tro och lyda allt. Vissa påbud måste man välja bort och det har kristna gjort i alla tider, säger Christer Hedin. Mångfalden i Bibeln visar oss hur flera muntliga traditioner efter hand har skrivits ned och fogats samman till berättelser. För säkerhets skull tog man med allt. Vid ett tillfälle befaller Gud Noa att ta med sig sju par av alla rena fyrfotadjur i arken. Vid ett annat räcker det med ett par av varje. Och det råder ibland stor tveksamhet om texterna. Kristna citerar gärna bibelordet: "Den av er som är fri från synd skall kasta första stenen på henne." Men det ingår i en passus i Johannesevangeliet som står inom parentes. Så osäkra är bibelforskarna på att det har funnits med från början. Paulus är ett annat exempel. Det finns teologer som tvivlar på att han var så kvinnofientlig som det verkar. Delar av Paulus brev kan ha varit utsatta för urkundsförfalskning i en tid då kyrkans manliga ledare behövde argument mot kvinnligt inflytande. Det är just denna osäkerhet om texternas äkthet som är en av de stora skillnaderna mellan Bibeln och Koranen. Det tog ett par tusen år att få ihop Gamla testamentet. Nya testamentet har ett 20-tal författare. Men Koranen skrevs ner under loppet av 20 år med bara en person inblandad. Muslimer anser att Gud skyddade Muhammeds uppenbarelse från den förvanskning som Bibeln råkat ut för. Därför ser de Koranen som komplett och korrekt i allt. Det finns kristna som ser så på Bibeln också. Ulf Ekman, mannen bakom samfundet Livets Ord, förnekade att han hade en bibelsyn. "Jag har en bibel", sa han i stället. - Med bibelsyn menade han bortförklaringar. Och det kan han ju säga som predikant, men att folk blir imponerade av det är problematiskt. Det går inte att följa Bibelns alla bud, det är bara en klyscha, säger Christer Hedin. - Och det är förskräckligt när muslimer tar Koranen som intäkt för att begå illdåd. Visst kan man hitta belägg där för att gå våldsamt fram, men det går att hitta stöd för motsatsen också. Christer Hedin vill visa hur alla tre "Abrahamsreligionerna" framför allt präglas av en solidarisk ansvarsmoral. Där finns en överensstämmelse i nästan alla stora frågor, som att livet är en gåva av Gud och att man är skyldig att handla gott. Likheten är religionernas värdekonvergens. Sedan uppstår skillnaderna, divergensen, i mindre frågor som då verkar större än vad de är. Man hamnar i vad han kallar signalbud om kläder, mat, dryck, hår och sex. Men det är de generella medmänsklighetsbuden som förenar religionerna, menar Christer Hedin. Fakta/Beslöjat i Bibeln och i Koranen Det är inte säkert att traditioner har stöd i skrifterna. Att kvinnor ska täcka håret kan man läsa hos Paulus i Nya testamentet. Bestämmelserna i Koranen behöver dock inte tolkas så. Så här skrev Paulus till de kristna i Korinth: "Men en kvinna drar skam över sitt huvud om hon ber eller profeterar barhuvad. Det är samma sak som om hon hade rakat av sig håret, för om en kvinna uppträder barhuvad kan hon lika gärna ha håret avklippt. Men när det nu är en skam för kvinnan att klippa eller att raka av håret måste hon ha någon huvudbonad. Döm själva: passar det sig att en kvinna ber till Gud barhuvad? Lär er inte redan naturen att det är en vanära för mannen att ha långt hår men en heder för kvinnan, hon har ju fått sitt hår som slöja." (1 Kor 11:5, 6, 13, 14, 15) I Koranen är det oklarare: "Säg ock till de rättrogna kvinnorna, att de behärska sina blickar och akta sin lem och ej visa sina behag undantagandes vad som alltid är synligt därav! Och de må kasta sin slöja över sin barm och ej visa sina behag annat än för sina män eller sina fäder eller sina mäns fäder eller sina söner eller sina mäns söner eller sina bröder eller sina bröders söner eller sina systrars söner eller sina kvinnor eller de slavar, över vilka de råda, eller sådana stackare till män, som ej hava något sinne därför, eller barn, som ej förstå sig på kvinnors nakenhet." (Sura 24:31)


Haschrökare tänker sämre

Summary: Unga som använder cannabis regelbundet förlorar sin tonårstid, samtidigt som de psykologiskt står stilla i åldern, säger psykologen Thomas Lundqvist.

De flesta som röker hasch slutar för att de upptäcker att de blir korkade. Det är Thomas Lundqvists erfarenhet. Han är psykolog och har i många år ägnat sig åt effekterna av cannabis. 1995 doktorerade han i ämnet, hans avhandling handlar om de kognitiva (tankemässiga) funktionsbristerna hos dem som regelbundet använder drogen. Thomas Lundqvist arbetar på Rådgivningsbyrån i narkotikafrågor i Lund, som drivs i samarbete mellan Universitetssjukhuset och kommunen. På mottagningens webbplats finns diskussionsforum där många deltar. Thomas Lundqvist berättar om en nätdiskussion med en hiv-positiv person i ett annat land, som just nu håller på att sluta med hasch. - Han har använt cannabis för att må bättre, bland annat för att få upp aptiten. Men nu vill han inte mer på grund av den intellektuella försämringen han upplever. Han vill ha kvalitet på det liv han har kvar, och vi hjälper honom att tända av och sluta. Debatten om cannabis är rörig, tycker Thomas Lundqvist. Ofta blandar man ihop politiska, psykologiska och medicinska aspekter i viljan att framhäva en viss åsikt. Många som diskuterar saknar dessutom kunskaper om drogens effekter på psykiska funktioner, och de beroendeskapande effekterna. Ett av de psykologiska "områden" där cannabis slår hårdast rör självkännedomen, säger Thomas Lundqvist. Förmågan att reflektera och bearbeta intryck försämras. De flesta som använder drogen vanemässigt märker detta och slutar, eller minskar ned. För andra kan det leda till en ond cirkel - förmågan att reflektera kan försvinna innan personen hunnit reagera på sitt eget beteende, och då lyckas han eller hon kanske inte bryta missbruket. Cannabis förstärker intrycket av upplevelser, det är lite som att skruva upp volymen på radion, som Thomas Lundqvist beskriver det. Allt blir "lite mer". Mekanismer under ruset som påvekar varseblivningen kan leda till ett "drogrelaterat minnessystem", där nyckeln till minnet av upplevelser är cannabis. Till sist känner man sig "normal" först när man är påverkad. I Sverige ligger fokus väldigt mycket på hur många som testar drogen, tycker Thomas Lundqvist. De flesta som testar fortsätter inte, och av dem som fortsätter slutar de flesta alltså av sig själva, enligt honom. - I huvudsak är det här en tonårsdrog. 99 procent börjar när de är mellan 14 och 16 år, vilket gör att man blir fundersam när det gäller dem som argumenterar för en legalisering. Undersökningar visar att drygt en fjärdedel har testat hasch eller marijuana en till fyra gånger, när de går i gymnasiets årskurs två. Av dessa fortsätter en av fem att använda cannabis, säger Thomas Lundqvist. Tre år senare har mer än 90 procent av dem slutat - troligen just på grund av att de märker att de håller på att förlora kontrollen över sina intellekt. - Det finns två grupper bland dem som fortsätter. Den största gruppen är de som vi kallar de "rekreationella", de som använder drogen då och då, kanske någon gång i månaden. Sedan finns de som använder den på ett självreglerande sätt, för att reglera psykologiska eller sociala brister - och av dem går mellan en tredjedel och hälften in i ett långvarigt narkotikamissbruk. Vilka de är vet man inte på förhand, även om det finns riskgrupper. De som är i riskzonen för att utveckla svårare missbruksproblem är till exempel unga med inlärnings- och beteendehandikapp som inte får rätt förståelse och stöd, de som tidigt har utagerande och antisocialt beteende, de som tidigt haft problem med oro och ängslan, de som lever i otrygga miljöer med stora växlingar i vuxenomhändertagandet. Att unga med neuropsykologiska problem som adhd och damp kan använda cannabis som "självmedicinering" är något som diskuterats länge. Det är troligt att unga med sådana problem, som inte fått rätt hjälp, använder drogen för att skapa ett "psykologiskt rum" genom den avskärmning som cannabis åstadkommer, säger Thomas Lundqvist. - Den rådande debatten utgår från den rekreationella gruppen, menar han. De unga som är i riskzonen får hjälp av debatten att ljuga för sig själva. För mig är det brist på solidaritet med de mer svaga och utsatta. De negativa effekterna på intellektet drabbar alla som använder cannabis, framhåller Thomas Lundqvist. Möjligheterna att använda de resurser vi behöver för att klara vardagslivet blir sämre. Att det ser olika ut för olika personer beror troligen på att nedsättningen i funktioner märks mindre hos dem som från början har större intellektuella resurser. - Man ser inte i första hand grava störningar, utan brister i det normala vardagsfungerandet. Det kan vara väldigt svårt att identifiera ett haschmissbruk tidigt eftersom funktionsförsämringarna ger samma symtom som till exempel trötthet eller vanliga "tonårsproblem". Vanligt är svårigheter med koncentration och uppmärksamhet och minnesstörningar. Tecken hos den som missbrukar kan vara att man uttrycker sig mindre nyanserat än vanligt, med allmänna och svepande formuleringar, att man inte drar riktiga slutsatser av egna misstag, mognadsutvecklingen bromsas, man blir "barnsligare". De kognitiva funktionerna förbättras när man slutar med drogen, fast det är möjligt att försämringar i vissa fall kan bestå under en längre period. Men de brister i förmågan till utveckling som missbruket inneburit, och konsekvenser detta medfört, kan ha långsiktiga effekter. - De förlorar sin tonårsperiod, samtidigt som de psykologiskt står stilla i åldern. Brister av olika slag, psykologiska och sociala, konserveras, de unga utvecklas inte. Att senare komma igen, komma vidare, kräver en del. Ångest, paniksymtom och nedstämdhet är också negativa effekter av cannabis, som speciellt flickor drabbas av enligt Thomas Lundqvists erfarenhet. Förlusten av tankekontroll ökar ångesten hos "oroliga själar", säger han. Ökad risk för psykotiska symtom finns hos personer med psykosbenägenhet. Dessutom ökar risken för hög alkoholkonsumtion. Thomas Lundqvist vill ha en sansad debatt om cannabis, säger han. Man ska inte vara rädd för att också diskutera det positiva som ungdomar upplever med drogen. Men utifrån kunskaperna om effekterna kan man föra en mer kvalitativ diskussion. Vad innebär det till exempel för ett demokratiskt samhälle att unga människor försämras intellektuellt och bromsas i sin utveckling? - För mig är det viktigt att man diskuterar frågor som hur man vill uppleva sitt liv - sakligt. Och då är det så att livet går ifrån den som går in i ett cannabismissbruk. Såvitt jag vet är detta diskussioner som mycket väl kan föras med ungdomarna. Fakta/cannabis Cannabis (hasch och marijuana) är den vanligaste illegala drogen i västerlandet. Cannabinoiderna, de aktiva beståndsdelarna, tros förstärka aktiviteten i det limbiska systemet, som ger upplevelser en "känslomässig valör". De tankemässiga effekterna av cannabis är olika beroende på hur ofta och hur länge drogen används. I början av missbruket, eller vid sporadiskt missbruk, påverkas förmågan att ta in information. Det ger störningar i koncentration, uppmärksamhet och förmåga att lagra och bearbeta ny information. Ett långtidsmissbruk försämrar exempelvis förmågan att planera, tolka andras motiv och åsikter och hantera komplex information. Försämringar hos dem som använder drogen regelbundet ses i bland annat följande funktioner: Språkförmåga - svårare att hitta ord, och svårare att förstå vad andra menar. Förmågan att dra riktiga slutsatser - man förstår inte orsaken till misstag och kan därför inte förändra. Tankeflexibilitet - ensidighet, svårt att lyssna på vad andra tycker, nyanserar sällan egna åsikter. Minne - tappar tråden, glömmer avtal, får svårt att uppskatta tiden. Källa: "Cannabis psykiska och beroendeskapande effekter" av Thomas Lundqvist, Rådgivningsbyråns hemsida, www.droginfo.com. På hemsidan finns även bland annat en guide för den som vill sluta använda cannabis.


Passningsspelet nyckeln till seger

Summary: I tre halvlekar har Sverige passat bollen till varandra på ett sätt som vi inte sett på flera år. Så måste det fortsätta även mot Argentina. Vi måste våga passa varandra även om vi är markerade, säger Patrik Andersson. Inget lag i världen pressar sina motståndare högre upp i banan än Argentina. Mot Nigeria såg Argentinas Ortega, Batistuta, Lopez, Zanetti och Sorin ut att skrämma livet ur de afrikanska backarna, som bara slog bort bollen.

Inget lag i världen pressar sina motståndare högre upp i banan än Argentina. Mot Nigeria såg Argentinas Ortega, Batistuta, Lopez, Zanetti och Sorin ut att skrämma livet ur de afrikanska backarna, som bara slog bort bollen. Det är en naturlig reaktion. När man står med bollen nära det egna målet och fem världsklasspelare kommer farande mot en som var sitt jehu är det bevis på självbevarelsedrift att sparka bort den så långt som möjligt. Det är den instinkten svenskarna måste stå emot i dag. Den defensiva taktiken blir att sätta press på Veron eller Aimar, vem det nu blir som spelar, och att skärma av Ortega på kanten. Den offensiva nyckeln blir att behålla passningsspelet och rörelsen. Under andra halvlek mot England och hela matchen mot Nigeria hade svenskarna ett strålande passningsspel och lyckades hålla bollen inom laget längre än på flera matcher. - Nigeria pressade oss inte så högt upp, säger Niclas Alexandersson. - Vi fick utrymme att ta emot bollen och passa den vidare. Det i kombination med att vi höjde vårt självförtroende efter matchen mot England gjorde att passningsspelet fungerade. Förhoppningsvis kan vi ta med det självförtroendet även om Argentina är den svåraste motståndaren hittills. Ungefär samma sak menar Marcus Allbäck: - Jag trodde att nigerianerna skulle vara tuffare mot mig och Henrik. Jag fick ta ner flera insparkar i lugn och ro och rulla tillbaka till våra mittfältare. Det lär inte bli lika enkelt mot Argentina, säger han. Hela det argentinska laget kommer definitivt att stressa när svenskarna ska spela upp. Det ställer stora krav på Fredrik Ljungberg, Tobias Linderoth, Anders Svensson och Alexandersson, eller Magnus Svensson om han får chansen. Patrik Andersson, som sett två matcher från sidan, menar att hans lagkamrater måste våga passa även om medspelaren är markerad. - Vi måste lita på att vi har tillräcklig bollteknik för att ta emot bollen även när vi har en motståndare i ryggen, säger han. Det var lätt på den tiden när vi hade Jonas Thern i laget. Han kunde vända upp och spela vidare bollen även om han hade en försvarare mot sig. Men vi måste försöka göra detta nu också. Särskilt mot Argentina, som kommer att markera hårt. Och så måste passningarna gå till en spelare som är i rörelse. Det fungerade inte i första halvlek mot England.


"Jag kämpar för vår rätt att leva tillsammans"

Summary: När Eriks son Patrik var tre år gammal flyttade hans mamma Linda plötsligt till England med sin nya man, och hon tog Patrik med sig. Nu, nio år och sexton rättsprocesser senare, står striden på sin spets.

I ett hus på landet gömmer sig just nu Erik och hans son Patrik för polisen. - Patrik har så många gånger sagt att han vill bo hos mig, säger Erik. Så nu har jag bestämt mig för att hans vilja äntligen ska få råda. Erik har fem pärmar fyllda av dokument från alla de bittra strider som han och Patriks mamma Linda har utkämpat i svenska och engelska domstolar. Varje domstolsprotokoll skildrar ännu ett slag i en utdragen fejd om ett djupt älskat barn. Den torra och förment sakliga juristprosan bågnar av återhållna känslor, själva papperet luktar adrenalin. Denna artikel bygger på en granskning av dessa handlingar och på samtal med Erik. Varken Linda eller den advokat som företräder henne vill uttala sig inför journalister när det gäller striden om Patrik. Under nio år förlorade Erik varenda process. Patrik bodde hos Linda i England. I flera år var det så att om Erik skulle få träffa sin son fick han resa till London och bo på vandrarhem med pojken. Nu är Patrik tolv år gammal, och i år har Linda två gånger kommit till Sverige för att besöka sina släktingar. Båda gångerna har hon låtit Patrik få vara hos Erik en vecka. Men när hon senast skulle resa hem till England igen med Patrik - då hände det som Erik beskriver så här: - Patrik vägrade att återvända till England med sin mamma och jag respekterade hans vilja. Lindas beskrivning är helt annorlunda. När hennes advokat några dagar senare, den 26 oktober, begärde att länsrätten skulle ge polisen order att hämta Patrik hävdade han att Erik "olovligen kvarhållit" sin son i Sverige. Patrik hör hemma hos Linda i England sedan nio år, argumenterade advokaten; det är där han har sin skola och sina kamrater, och det bästa för honom är att han får fara hem igen. Men för första gången gick en domstol på Eriks linje. Länsrätten lät en särskild medlare undersöka Patriks egen vilja. Rapporten är entydig. Medlaren hävdar att Patrik har bestämt sig; han "känner att han inte vill bo i England längre", nu vill han bo hos sin pappa och "bli en svensk man". Och enligt svensk lag ska det mycket till för att en domstol i ett fall som detta ska bortse från en tolvårings vilja; bara om det är nödvändigt av hänsyn till barnets bästa får detta ske. Så länsrätten tog Patrik på orden och lät honom stanna hos sin pappa. Men Linda överklagade omedelbart, och kammarrätten underkände medlarens rapport. Domstolen påpekade att Patrik hade varit utsatt för Eriks påverkan och skrev i domen att det är "i hög grad osannolikt" att rapporten speglar ett "välgrundat och självständigt ställningstagande" från Patriks sida. Den 20 november bestämde kammarrätten att Patrik skulle hämtas av polisen så att han kunde åka hem till England igen med sin mamma. Och det var då Erik tog Patrik med sig och flydde till en bondgård någonstans i Sverige. - Jag är inte den sortens man som överger sitt barn, säger Erik. Det är min skyldighet att kämpa för Patriks rätt. Erik har överklagat kammarrättens beslut till regeringsrätten och dessutom begärt att tingsrätten ger honom vårdnaden om Patrik. - Om inte regeringsrätten låter Patrik stanna hos mig har vi fått en ny rättsskandal i Sverige, säger Erik. Han är djupt besviken, både på Linda och på rättssystemet. - Att blåsa sitt eget barn på den andra föräldern - det är oförlåtligt. Jag har egentligen aldrig velat strida om vårdnaden. I den sortens domstolsprocesser pressas man ju till att gräva upp skit om varandra. Den ena kränkningen ger den andra, det blir nästan omöjligt att samarbeta. Men vad skulle jag göra? Linda födde Patrik i april 1989. Två veckor tidigare hade hon och Erik gjort slut; deras struliga samborelation hade slutgiltigt brutit samman. Erik hade burit ut alla sina prylar och flyttat till en annan lägenhet en kvarts gångväg bort. Men trots problemen mellan honom och Linda hade han nära kontakt med Patrik under de tre första åren av hans liv. - Patrik bodde hos mig två-tre dagar i veckan. Det var underbart att åtminstone på deltid få leva med honom. För vad kan vara större än att få uppleva en kärleksfull relation till ett barn? Efter en tid förstod Erik att Linda hade träffat en ny man. Men han anade inte följderna. En dag i september 1992 meddelade hon plötsligt att Patrik och hon skulle flytta till England. - Det var väl hennes chans att skaffa sig ett nytt liv med en riktig familj, något som hon hade drömt om i hela sitt liv. Men hon förstod inte vad hon var på väg att göra mot Patrik och mig. Hon verkade tro att hennes nya man kunde ta min plats som Patriks pappa. Jag var helt enkelt tvungen att stämma henne på vårdnaden. Erik trodde att tingsrätten skulle hindra Linda från att flytta utomlands med deras gemensamma son. Men när domstolsförhandlingen började var hon inte där. Hon satt med Patrik i ett flygplan några tusen meter över Nordsjön. Nu följde en serie processer om vårdnaden och umgänget i både tingsrätten och hovrätten. En vårdnadsutredning visade att både Linda och Erik var "goda föräldrar" och hade "god omvårdnad" om Patrik. En barnpsykolog vittnade om pojkens behov att ofta få umgås med sin pappa. Men båda domstolarna drog till sist slutsatsen att det med tanke på pojkens bästa ändå var Linda som skulle ha vårdnaden. Erik fick rätt att umgås med Patrik under delar av skolloven, som längst tre veckor i sträck sommartid. Varje gång skulle han hämta och lämna pojken på Gatwicks flygplats i England, och han skulle betala alla resor själv. - Jag var så chockad att jag knappt kunde tala, berättar Erik. Domstolarna hade givit Linda rätt att klippa av banden mellan mig och Patrik! Erik processade också i engelska domstolar, men Patrik blev kvar hos Linda. Under åren 1993- 1996 umgicks Patrik och Erik i stort sett enligt det jurudiskt fastslagna schemat. Ingenting var normalt för Erik under de många veckorna utan Patrik; ständigt ältade han sitt förlorade faderskap. Han hade svårt att sova och fick problem med magen. De enstaka veckorna med Patrik var inte heller okomplicerade. - Dagarna gick ju så fort, och ju närmare avresedagen kom desto ledsnare blev Patrik. När vi for till Arlanda var han ibland helt otröstlig. Det var outhärdligt. Hösten 1996 började Patrik flyga ensam mellan mamma och pappa. - Men två gånger gick det inte att sätta honom på planet när han skulle tillbaka till England, berättar Erik. Jag kunde inte förmå mig att tvinga honom att flyga ensam, han var alldeles för upprörd. Och jag hade inte råd att följa med. Så han fick stanna hos mig tills vidare. Jag kontaktade polisen, socialtjänsten och Linda för att lösa problemet. Men hon greps av panik och polisanmälde mig. Hon var livrädd för att jag skulle behålla Patrik. Den andra gången Patrik blev kvar i Sverige vände sig Linda till länsrätten som i sin tur gav polisen order att hämta pojken. - Poliserna var bra, men hämtningen blev ändå traumatisk för Patrik. Han var näst intill hysterisk och sade gång på gång att han inte ville åka, berättar Erik. Efter dessa händelser vägrade Linda att släppa i väg Patrik till Sverige. Då stämde Erik henne på umgänget i engelsk domstol. Men det skulle han inte ha gjort. Domstolen skar ner hans rätt att umgås med Patrik till knappt sju veckor om året och slog fast att han bara fick träffa sin son i England. Patrik var då nio år gammal, och enligt Eriks historieskrivning ville han i första hand att både mamma och pappa skulle bo i Sverige så att han fick bo hos båda. I andra hand ville han bo hos sin pappa i Sverige. - Men ingen domstol hade ju brytt sig om hans vilja, säger Erik. Så vi fick träffas i England. Vi bodde på Svenska sjömanskyrkans vandrarhem i London. Och där var det ju i och för sig fint. Vid det laget hade den ekonomiska stressen växt till ett nästan lika stort problem för Erik som den känslomässiga. Advokaterna och resorna hade gröpt ur hans ekonomi. Sommaren 1998 tog han slut som människa. Det är så han själv beskriver det. - Kroppen sade ifrån. Mitt liv totalhavererade. Jag hade alla stress- och utmattningssymtom man kan tänka sig: en enorm trötthet, kroniska sömnproblem, ångest, allvarliga magproblem. Jag var utbränd, helt enkelt. Jag drog mig undan allt och alla och hade ingen kontakt med mina känslor. Jag kände mig helt tom. Erik blev sjukskriven. Han orkade inte längre kämpa i domstolar, och han hade inte råd att åka till England för att träffa Patrik. De ringde och mejlade ofta till varandra, men det skulle dröja två år och nio månader innan de sågs igen. - Det var den absolut värsta tiden i mitt liv, säger Erik. Jag tvingades till sist att svika min pojke för att överleva. I våras ramlade månen ner, säger Erik. - Linda bjöd mig på en resa till England så att jag fick träffa Patrik! Och i augusti kom hon hit med honom, han fick bo hos mig under en hel vecka. Det fick han göra nu i oktober också, vi hade börjat umgås igen, jag trodde nästan inte att det var sant... Men dessa händelser utgjorde bara en paus i det kalla kriget mellan Erik och Linda. När det var dags för Patrik att fara hem till England igen gick konflikten in i skarpt läge. Erik håller sig fortfarande undan för polisen med sin son och trotsar därmed kammarrättens beslut. Nu väntar han på regeringsrättens besked. Domstolen kan låta bli att ta upp saken. Då gäller kammarrättens dom: Patrik ska tillbaka till Linda i England. Men mycket talar för att regeringsrätten faktiskt beviljar prövningstillstånd och tar upp fallet till ny prövning. Landets domstolar behöver enligt juridiska experter färska, vägledande domar från högsta instans för att klokt kunna ta ställning när följande svåra frågor ställs: När ska barnets egen vilja få råda? Hur ska man göra för att få reda på barnets verkliga vilja? Erik förstår att dessa dagar är svåra för Patrik. - Han har säkert tagit skada för livet av vår konflikt. Hans barndom kommer att förfölja honom, och det känns hemskt att tänka på ... Vi måste komma bort från domstolarna och börja samarbeta. Men för att klara det behöver vi professionell hjälp. Och hur ska det gå till? Erik vill trots allt försöka bygga en bro av tillit mellan sig själv och Linda. Om han får behålla pojken lovar han att hjälpa till så att umgänget mellan honom och Linda fungerar, och han garanterar att han kommer att respektera sin sons vilja om han en dag kanske meddelar att han vill flytta tillbaka till England. Fakta/så dömer domstolarna Föräldrabalken ändrades 1998 så att domstolarna numera kan besluta om både gemensam vårdnad och växelvist boende mot den ena förälderns vilja. Socialstyrelsen har granskat 951 vårdnadsmål från 1999 rörande 1.534 barn och dragit följande slutsatser: I.408 av de 951 granskade vårdnadstvisterna (43 procent) dömde domstolen till gemensam vårdnad. Detta skedde mot den ena förälderns uttalade vilja i 158 mål. I sex av dessa tvister hade den ena parten tidigare dömts för misshandel. Mamman fick ensam vårdnaden i 377 av de 951 undersökta tvisterna (40 procent). Detta skedde mot pappans uttalade vilja i 212 mål. Pappan fick ensam vårdnaden i 104 av de 951 granskade tvisterna (11 procent). I 87 av dessa mål fick pappan vårdnaden mot mammans uttalade vilja. I 10 fall (1 procent) fick ingen av föräldrarna vårdnaden; domstolen gav den till en särskilt förordnad vårdnadshavare. 32 av de 951 granskade domarna (3 procent) innebar att rätten beslutade om växelvist boende för barnen. Dessa domar gäller sammanlagt 48 barn. I 24 mål var föräldrarna eniga om växelvist boende. I åtta fall beslutade domstolen om växelvist boende mot den ena förälderns uttalade vilja. Det är fortfarande vanligast att tingsrätterna dömer till sedvanligt umgänge: varannan fredag till söndag. Men andra varianter blir allt vanligare, till exempel att domstolen lägger till en vardagskväll varannan vecka eller utvidgar helgumgänget.


Scania i samtal med Hino Motors

Summary: Scania och japanska Hino Motors kan ha framskridna planer på att samarbeta. Det hävdar i alla fall japanska medier.

Japanska Hino, som tillverkar lastbilar i det mindre formatet, har planer på att inleda ett utbyte av lastbilar och reservdelar med jätten Scania, hävdar "industrikällor" i japanska medier på söndagen. En talesman för Hino Motors bekräftar emellertid att samtal förs, enligt Bloomberg News. De två lastbilstillverkarna kompletterar varandra, eftersom Scania tillverkar större fordon. Företagen ska också inleda samarbete för att ta fram miljövänlig teknik, enligt samma uppgiftslämnare. Scania varken förnekar eller bekräftar uppgifterna. - Det är säkert så att Scania och Hino har träffats på olika nivåer och pratar med varandra, men vi har träffat alla våra andra konkurrenter också. Det är så få spelare i den här branschen, och den har i flera år befunnit sig under omstrukturering, alla pratar med alla, säger Magnus Hahn, informationsdirektör på Scania.


"Jag får ut mer av att läsa en bok"

Summary: För de flesta är vänskap något av det viktigaste i livet. Så är det inte för Katrin. Hon har visserligen vänner, men de är få och hon träffar dem inte så ofta. Hon tycker om att umgås med sig själv, sitta och läsa eller sy. Insidan avslutar i dag serien om vänskap.

Under de tidiga skolåren hängde hon ihop med några flickor i klassen. Hon var ofta med dem på rasterna, men träffade sällan någon av dem på fritiden. - Jag var mest hemma och höll på med mitt, läste, lyssnade på musik, sydde och fixade. Att sy har varit ett stort intresse så länge jag kan minnas, säger Katrin, 27 år i dag, som går en sömnadsutbildning. Katrin har alltid haft svårt för "flickgemenskapen", säger hon. På det sättet är hon kanske mer som en kille: - De är lite rakare, på något sätt. De är mer intresserade av vad de gör, och inte så intresserade av att hålla på att prata om andra. Vänskap är bland det viktigaste i livet, säger många. För Katrin är det inte så. - Det finns mycket som jag tycker är viktigare, faktiskt. Mitt jobb till exempel, och numera min pojkvän. Många gånger känns det som att det inte är riktigt accepterat att man inte vill vara med andra hela tiden. Jag tycker om att vara med mig själv. Jag tror det är vanligt att folk umgås med personer som de egentligen inte vill vara med, de låtsas att de gillar att umgås för att man "måste" göra det. Katrin har ett par vänner som hon träffar ibland, de går och fikar, eller hälsar på varandra. Någon enstaka gång går de ut på något ställe en kväll. Det brukar vara trevligt, säger Katrin, men de ses inte så ofta - varannan månad kanske, och hon har ingen längtan efter att träffa dem oftare. Hennes fyra år äldre syster, och resten av familjen, är också ett slags vänner. - Långa telefonsamtal gillar jag inte, men jag brukar mejla med lite olika människor. Bland annat en tjej som egentligen är min systers kompis. Hon bor i samma stad men vi träffas nästan aldrig. Vi skriver om det mesta, böcker vi läst, men också om känslor. Hon känner min familj sen länge, så hon vet ganska mycket om mig. Vår kontakt är bra som den är, jag har inget behov av att börja träffa henne ofta. För drygt ett år sedan blev Katrin tillsammans med Jon, som hon träffade på en utbildning. Just nu gör Katrin praktik, och hon och Jon ses mest på helgerna, eftersom de bor ganska långt ifrån varandra. - På sätt och vis är väl Jon min bästa vän, säger Katrin, även om det handlar om kärlek mer än om vänskap. Jag känner mig närmare honom än mina tjejkompisar. Vi är lika, han och jag, och för mig är det lättare att förstå mig på Jon. Jag vill inte säga att kompisarna är ytliga, men de tycker jättemycket om att prata om fester och sådant, det gör inte jag. De tycker säkert att jag är "tung" och för seriös, men jag är som jag är. När Katrin var liten bildade de andra flickorna "par", två och två. Katrin hade aldrig någon bästis, men brukade umgås mer med några av bästisparen. Hon minns inte att hon kände sig direkt utanför. - Det var en ovanligt trygg skola, tror jag. Där var inte mycket mobbning och själv var jag inte mobbad. På något sätt tror jag de andra hade respekt för mig, jag kunde mycket och var ganska duktig i skolan. Min storasyster var punkare, och jag tog till mig den stilen också. Vi sydde våra kläder själva och såg nog ganska häftiga ut. Katrin är tillbakadragen som person, säger hon, men egentligen inte blyg. Det var inte blyghet som gjorde att hon inte umgicks särskilt mycket med sina jämnåriga. - Jag var helt enkelt inte så intresserad. På sätt och vis tyckte jag kanske de var barnsligare än jag. Det retar mig att andra tror att om man inte vill umgås hela tiden så måste det vara för att man är blyg, för att man inte "vågar" eller något liknande. Jag är inte rädd för att vara personlig, tvärtom, men det är en väldigt liten del av vanligt umgänge som handlar om det. I gymnasiet var de flesta mer "självständiga", säger Katrin, och det passade henne. En flicka från den klassen är en av Katrins vänner i dag. Liksom Katrin syr hon mycket. - Det är kul att diskutera och visa grejor för någon annan som är intresserad av samma sak, och kan lite grann, säger Katrin. Även hon har umgåtts med andra för att det "ska vara så", berättar hon. Särskilt innan hon träffade Jon. Nu, när hon har pojkvän, har hon fått ett slags alibi för att vara ensam när hon inte är med honom. - Folk pratar om så mycket som egentligen inte är så intressant, tycker jag. Jag får ut mer av att läsa en bok, sy ett nytt plagg eller skriva till min "bästa mejlkompis" och få svar, än att sitta en hel kväll ute på en pub eller på en fest.


"Vi var inte dödsbästa kompisar från början"

Summary: "Han vill verkligen mitt bästa", säger hon om honom. "Hon känns lite som en syrra", säger han om henne. Alexandra Ohlén och Fahd Askander dansade med varandra på disko på Fryshuset i Stockholm för tre år sedan. Då började deras vänskap.

Alexandra: Det var på Fryshusets disko det hände, Luciakvällen 1998. Alexandra såg Fahd på dansgolvet. Hennes kompisar visste vem han var, men han och Alexandra hann knappt presentera sig innan de började dansa med varandra. - Fahds sätt att dansa var magin, tror jag, säger Alexandra. Det var det som skapade kontakten mellan oss från början. Han är så lugn som person, men när han dansar släpper han liksom loss i hela kroppen. Ganska snabbt bildades en ring runt oss, det blir oftast så när Fahd dansar. Nu, tre år senare, är Alexandra Ohlén och Fahd Askander, båda 19 år, mycket nära vänner. Sedan Alexandra flyttade från Stockholm till Karlstad i höstas träffas de inte lika ofta som förut, men de mejlar och ringer. - Ja, alltså, Fahd ringer, säger Alexandra. Jag har alltid varit urdålig på det, och det vet han. Han ringer jätteofta, men för det mesta vill han inte prata länge, bara kolla läget. Fast när vi träffas sitter vi gärna och pratar och fikar många timmar. Den hösten de träffades hade Alexandra just börjat på gymnasiet på Södermalm i Stockholm. Hon är uppväxt på "fina" Östermalm och hade inte varit ute så mycket tidigare, säger hon. Det var en av hennes nya klasskamrater som tog med henne till Fryshuset. - Det var spännande för mig. Jag trodde det skulle vara läskigt där, med läskiga typer. Men så var det ju inte. Jag älskar att dansa, och jag hade jättekul. Efter diskot sågs Alexandra och Fahd då och då på ett fik, där många av deras bekanta "hängde", som Alexandra säger. - Det blev jättekram så fort man såg honom. Man dras till Fahd, för att han är så lugn och snäll, man tyr sig gärna till honom. Vi började prata mer och mer. Sen bytte vi telefonnummer. De pratar om allt, men tar kanske upp lite olika saker, säger Alexandra. - Jag står nog för det mesta av det personliga relationssnacket, jag talar om mina relationer till killar och så. Fahd talar ofta om böcker han har läst, och om politik. I vanliga fall är jag inte så intresserad av politik, men när Fahd talar om det så blir det intressant. När han tar upp relationer handlar det ofta om hans familj, om hans roll där. Det handlar nog delvis om kulturskillnader, familjen är väldigt viktig för honom. Är deras vänskap "jämlik"? - Jag vet inte, men jag tror det, säger Alexandra. Jag måste erkänna att jag frågade mig det själv, rätt ofta i början. Jag öppnade mig, talade så mycket om mina problem hela tiden, det var mest jag som pratade och fick stöd. Men jag levde mer instabilt då, och jag tror att Fahd faktiskt tyckte det var intressant att höra det jag berättade, att han också fick ut något av det. Han är en person som många öppnar sig för, så han är van. Nu, när jag lever lugnare, blir det mer balans mellan oss. I början var Alexandra också lite rädd att Fahd skulle bli förtjust i henne på "fel" sätt, berättar hon. Själv kände hon för honom som en kompis, och eftersom hon tyckte så mycket om honom var hon orolig för att han skulle känna något annat. Men nu känner hon sig säker på att den saken aldrig kommer att bli ett problem mellan dem, de uppfattar relationen likadant. - Men vi har en kramig vänskap, vi kramas och rör mycket vid varandra. Fahd har så mycket hår, som är härligt att ta i, och han är fruktansvärt kittlig . . . Vänskap betyder mycket för Alexandra, utan vänner skulle hon inte "klara sig". Hon är endabarn, kanske är det därför hon har så stort behov av vänskap, funderar hon. - Jag har alltid haft otroligt lätt att få vänner. Jag tror det beror på att jag inte begär så mycket, det är inte så komplicerat för mig. Jag är inte rädd att ta kontakt, inte rädd att bli avvisad. Till skillnad från Fahd försöker jag lösa mina vänners problem, är lite psykolog för dem. Fahd är framför allt en bra lyssnare, säger Alexandra, och det uppskattar hon mycket. Samtidigt är han engagerad, och har åsikter, man kan inte köra över honom. Om han tycker att något hon håller på med är riktigt fel, då säger han till. - Han vill verkligen mitt bästa, det känns. Även om jag har många vänner så är Fahd den riktigt trygga punkten i mitt liv. Det uppstår inga konflikter med honom, det är väldigt speciellt. Han är som jag, kräver inte så mycket utan tar folk som de är. Nu pluggar Alexandra på högskolan i Karlstad under ett år. Det är skönt att byta miljö ett tag, tycker hon. Hon funderar på att fortsätta studera i någon annan stad, kanske Umeå, nästa år. Drömmen är att få Fahd att flytta med, och börja plugga där han också. - Jag är ofta orolig för mina vänner, och extra mycket för Fahd, trots att han lever ett rätt tryggt liv. Kanske för att jag tror att lugna personer som han är mer sårbara, på något vis. Han är så smart, och jag tänker på hur det ska gå för honom i livet. Fahd: "Vem är den här Fahd, som ringer hela tiden?" Så har de nog undrat i början, pojkvänner som Alexandra haft, tror Fahd Askander. Sedan har han och pojkvännerna nästan alltid blivit bra kompisar. Han har fått "charma dem lite". Första gången han och Alexandra sågs, på diskot, blev han lite attraherad av henne. Efter det har det bara känts som vänskap mellan dem, berättar Fahd, fast utomstående ibland tror att de är ett par - hans familj, till exempel, trodde det i början. - Hon känns lite som en syrra. Jag har två storasystrar, och det är mest de och morsan som har uppfostrat mig, så jag är van vid sådant snack som tjejer brukar ha. Det är kanske därför det känns så naturligt. Fahd hamnade på diskot i Fryshuset via Auschwitz. Han gick i nian i Vårbergsskolan när han hörde en föreläsning om Förintelsen. Han, som "hade lite historiedille", blev intresserad, och följde med på den första resan till Auschwitz för ungdomar från Sverige. Efteråt träffades gruppen på Fryshuset, Fahd fick kompisar där och började gå dit ibland. - Alexandra var ihop med en bekant till mig, det var det enda jag visste. Jag tyckte hon var trevlig, visst, men det var väl mest för att hon dansade med mig. Vi var inte dödsbästa kompisar från början, men vänskapen växte fram mer och mer, och sommaren 1999 cementerades den, kan jag säga. Något klickade till, något stämde mellan oss, jag vet fortfarande inte varför, egentligen. Fahd är född i Kuwait men föräldrarna kommer från Irak. Familjen kom som flyktingar till Sverige när han var sex år, de flyttade runt en del de första åren. När Fahd gick i trean bosatte de sig i Vårberg utanför Stockholm. - Alexandra visade tidigt intresse för min familj. När jag fyllde 18 var hon med hemma, och sedan blev hon inbjuden till min systers bröllop. Min familj gillar henne mycket. Jag har träffat hennes familj en hel del också och trivs med dem. Fahd, som just nu jobbar åt ett bemanningsföretag, har lätt att få kontakt med folk, säger han. Han gillar att prata om allt, och tycker det är enkelt att prata med tjejer. Samtidigt har han stor respekt för dem, han skulle till exempel aldrig kunna vara otrogen. - Kanske har jag nästan för lätt att bli kompis med tjejer. När man blivit kompisar, då är det svårt att komma tillbaka till ett annat läge, då blir det inget annat av det. Fahd tycker om att sitta och "psykologisera och filosofera" på fik, säger han. Många ber honom om hjälp, många anförtror sig till honom. Det gillar han, med "viss måtta". Han vill gärna hjälpa andra om han kan. Och han skulle aldrig skvallra om något som andra berättat för honom. Man måste kunna lita på en vän, tycker Fahd. En gång blev han förrådd av en kompis, som förde vidare något han berättat i förtroende. De har inte haft någon som helst kontakt sedan dess, säger han. Alexandra kan han lita helt och hållet på. - Vi håller rådslag. Det är alltid bra att få råd av tjejer, när det gäller tjejer. Men vi pratar om allting. Ofta går vi och fikar när vi ses, ibland går vi ut och dansar. Fahd har väldigt många bekanta, både tjejer och killar, han känner folk "överallt". Men han skulle inte ha något emot att ha fler vänner. De han har är väldigt olika. Det enda som skulle kunna vara ett hinder för vänskap är om personen är för trångsynt, säger han. - Jag kan umgås med alla människor, och har inga problem med Alexandras kompisar från Östermalm, till exempel. Religion, ålder och bakgrund är helt oviktigt för mig, jag tänker inte på sådant. - Mina systrar är två av mina bästa vänner, min svåger är också min nära vän. Jag drar inga gränser mellan släkt och vänner. Vänner är alltid lika viktiga, de tar bort känslan av utanförskap.


Lisa Magnusson: För många finnar blev utanförskapet livslångt

Summary: De hade inte tänkt bli kvar så länge, och när skulle de förresten ha hunnit gå någon svenskkurs? De jobbade ju jämt.

De kom i hundratusentals med Sverigebåtarna från efterkrigets fattig-Finland under 1950-, 60- och 70-talen. Många av dem hade just gått ut skolan, de var knappt mer än barn. Någon hade bara 50 öre på fickan. Inom ett par dagar efter ankomsten hade nästan alla satts i hårt arbete, kova työ. ”Kova työ” är också namnet på SVT:s lågmälda dokumentärserie om den finska arbetskraftsinvandringen. I serien intervjuas ett femtontal personer om sina erfarenheter och minnen. De beskriver hur de alltid fick de tyngsta jobben, de sämsta jobben, de som inga svenskar ville ha. Lönen var så dålig att många sedan fick ta extrajobb om kvällarna också. En hel del av dem kan fortfarande inte svenska. De hade inte tänkt bli kvar här så länge, och när skulle de förresten ha hunnit gå på språkkurs? De jobbade ju jämt. Det låter som en annan värld, långt bort, men det är svensk nutidshistoria, skriven under några av de mest lysande välfärdsåren. Och utanförskapet tycks för många av dessa arbetskraftsinvandrare ha blivit livslångt. En kvinna beskriver hur hon gick till jobbet den där sista dagen innan pensionen, efter ett helt yrkesliv, och på eftermiddagen tackades hon av med fika. Sedan dess har telefonen varit tyst. Men en sak har i alla fall förändrats: Finnarna är i Sverige inte längre lika illa ansedda som när det begav sig. Då när de var finnjävlar. De visade sig inte vara så farliga när allt kom omkring, och snart kom nyare invandrargrupper, från krig och fattigdom, och tog deras plats på botten av samhällsstegen. Just nu är det muslimer från olika länder som befinner sig där. Om detta är någon tröst, så är det förvisso en svart tröst. Men det är fint att ”Kova työ” ger de tidigare så ringaktade, som det bara talats om, möjligheten att själva tala – och att få tala till punkt. Vittnesmålet blir en sorts upprättelse.


”Många unga är rädda för all kroppslukt”

Summary: Varje dag vänder sig unga till ungdomsmottagningar med frågor om sin kropp och hygien. Det borde finnas en mer standardiserad undervisning om dessa frågor i skolan, tycker barnmorskan Jessica Sunesson.

När man i början av 1900-talet införde personlig hygien som en del av skolundervisningen var målet att få befolkningen att tvätta sig oftare. I dag är problematiken den omvända, menar Jessica Sunesson som är barnmorska på Stockholms skolors ungdomsmottagning. – Det vanligaste problemet som vi kommer i kontakt med när det handlar om personlig hygien är att man tvättar underlivet för ofta. Vanligtvis är man rädd för att lukta illa och börjar därför övertvätta. Det är inte heller ovanligt att man använder tvål. Det gör det oftast värre och skapar en ond cirkel. Jessica Sunesson har jobbat på ungdomsmottagning i över tio år och träffat otaliga oroliga ungdomar, en oro som hon tror främst bottnar i brist på kunskap och ouppnåeliga ideal. – Många ungdomar är rädda för all kroppslukt, trots att den ju egentligen är helt normal. En kropp luktar. Ett kön luktar. Det går inte att ta bort helt utan att skada kroppen. Tvättar man könet för mycket med tvål som torkar ut så bildas sprickor i hud och slemhinnor där svamp och bakterier kan få fäste. Men samtidigt som många tvättar sig överdrivet mycket, ser Jessica en motsatt utveckling när det kommer till dusch i skolan. Många ungdomar är obekväma med att visa sig nakna inför andra och undviker därför att duscha där. – Risken är att man inte vågar handskas med dessa frågor i skolan. De flesta ungdomar hämtar kunskap om hygien från kompisar och internet. Och när de söker information på nätet så är det oftast inte ungdomsmottagningens sida som de kommer till. Många hämtar sina normer från till exempel porr och andra sidor som ger snedvridna kroppsideal, säger Jessica Sunesson. För att få ett sundare förhållningssätt till kropp, sexualitet och hygien, tycker hon att det borde bli ett tydligare ämne i skolan. – I dag ska lärare väva in dessa frågor i andra ämnen, men det resulterar ofta i att det blir väldigt bristfälligt och att kvaliteten varierar otroligt mycket mellan olika skolor. Ansvaret har främst hamnat på ungdomsmottagningar och organisationer som arbetar med dessa frågor, men tyvärr räcker inte resurserna till för att nå ut till alla. Jag tror att det vore bra om skolan hade en tydligare roll, så att man kunde nå ut till alla ungdomar. Ibland kommer hon också i kontakt med personer med tvångsbeteenden kopplat till hygien. – När det handlar om personer med tvångssyndrom, OCD, är det vanligaste att man tvättar händerna väldigt ofta. Då ser vi till att man får träffa en kurator eller psykolog. Får man hjälp tidigt så finns det goda chanser att man kan leva ett normalt liv, säger Jessica Sunesson. Läs mer: Från årligt bad till daglig dusch på 100 år Överdrivet tvättande kan skada bakterierna


”Det behövs fler män i barnens vardag”

Summary: Varför talar vi så sällan om mäns bristande ansvarstagande för Sveriges barn? Då menar jag inte de egna barnen utan allas barn. Samhället måste se till att fler män utbildar sig och arbetar inom yrken där barnen är i fokus, skriver läsaren Ylva Mårtens.

Hanne Kjöller skriver i en ledare i DN (3/12) under rubriken ”Gärna män vid spisen – men också kvinnor vid fronten”. Andelen kvinnor, födda -99, som mönstrade var 24 procent och 15 procent började den militära utbildningen, enligt artikeln. Gärna för mig. Men varför är det alltid viktigare att kvinnor ska gå in i yrken som domineras av män? Det talas om att fler kvinnor ska bli poliser, brandmän och nu soldater. Mer sällan talas det om att fler män borde arbeta i de kvinnodominerade yrkesgrupperna som lärare, förskollärare och fritidspedagoger. Om målet är att kvinnor och män ska dela på ansvar och makt – hur kommer det sig att man så sällan talar om mäns bristande ansvarstagande för Sveriges barn? Och då menar jag inte de egna barnen utan allas barn. 2017 tog papporna ut 27,6 procent av föräldraledigheten. Men frågan om barn och jämställdhet handlar inte bara om föräldraförsäkringen. Den är mycket större än så. Det handlar om vilka andra vuxna förutom föräldrarna, som barnen möter under sin uppväxt: lärare, fritidspedagoger, förskollärare, barnsjuksköterskor, barnläkare, barnbibliotekarier, fritidsledare, barnpsykologer, barnskötare. Så här ser arbetsmarknaden ut i yrken som dagligen arbetar med unga: Ju yngre barnen är desto fler kvinnor och färre män. Ju högre status yrket har desto fler män. Statistiska Centralbyrån 2016: Barnmorskor: 25 män, 5854 kvinnor. Barnsköterskor: 29 män, 1425 kvinnor. Skolsköterskor: 56 män, 3251 kvinnor. Barnsjuksköterskor: 102 män, 3627 kvinnor. Skolassistenter: 568 män, 5181 kvinnor. Förskollärare: 3075 män, 67.834 kvinnor. Förskolechefer: 275 män, 3738 kvinnor. Barnskötare: 8979 män, 75.782 kvinnor. Fritidspedagoger: 4981 män, 12.768 kvinnor. Elevassistenter: 11.685 män, 18.747 kvinnor. Grundskollärare: 25.232 män, 75.707 kvinnor. Gymnasielärare: 12.417 män, 17.441 kvinnor. Fördelningen enligt kön för lärare i årskurs 1–3, enligt Sveriges officiella statistik 2017/18, var 15,4 procent män och 84,6 procent kvinnor. Årskurs 4–6: 26,5 procent män och 73,5 procent kvinnor. Årskurs 7–9: 35,2 procent män och 64,8 procent kvinnor. Ett undantag är barnteatern, här finns ofta lika många män som kvinnor. Även bland barnläkarna är det 50 procent män och 50 procent kvinnor. Inför valet 2014 sa språkröret Gustav Fridolin att Miljöpartiet ville se fler män på lärarhögskolorna, minst 40 procent inom fyra år. MP ville göra skolan till Sveriges mest jämställda arbetsplats. Men statistiken 2017/18 från Universitetskanslersämbetet visar inga skillnader. Gapet består. Kvinnor tar mer ansvar för det uppväxande släktet. Varför finns då detta ointresse bland män för barns liv och villkor? Frågan måste diskuteras mer i det offentliga samtalet. Jag tror att samhället måste börja satsa på att barnen ska få möta engagerade och kunniga män i skolan, på biblioteket, hos psykologen, på sjukhuset, på fritids; i alla samhällets viktiga arenor för unga. Samhället måste aktivt se till att fler män utbildar sig och arbetar inom de yrken där barn och unga är i fokus. DN Åsikt 27 december 2018 kl 05 Insändare Ylva Mårtens: ”Det behövs fler män i barnens vardag” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: DN DEBATT 25/12. Den otillräckliga bemanningen och stressen inom äldreomsorgen leder till att människor far illa. Det räcker inte att äldreomsorgen innefattar mat, vård och skötsel om det saknas personal som gör gamla människor sällskap. Det som behövs är omsorg med mer rörelse, frisk luft och sociala aktiviteter, skriver Karin M Ekström och Johan Löfqvist.

Frågan om äldres ensamhet lyfts ofta fram i jultider, men det är ett problem som existerar hela året. Ensamhetens negativa konsekvenser för samhället i form av både fysisk och psykisk ohälsa diskuterades i en debattartikel i DN av KD:s ekonomisk politiska talesperson Jakob Forssmed. Ofrivillig ensamhet bidrar till lägre livskvalitet på ålderns höst. Detta gäller även äldre med hemtjänst eller i särskilt boende. Det räcker inte med att äldreomsorgen innefattar mat, vård och skötsel om det saknas personal som gör gamla människor sällskap. Kommunals ordförande Tomas Baudin betonade i en debattartikel i Aftonbladet (den 29 oktober) att situationen inom äldreomsorgen är akut. Han pekar på att ingen sektor är så personalintensiv som äldreomsorgen och att den otillräckliga bemanningen, kompetensbristen och stressen leder till att människor far illa. Vi instämmer i att äldreomsorgen behöver ökade resurser och att det är en sektor som behöver prioriteras, inte minst med tanke på att antalet äldre ökar. Men det behövs också fler samverkansprojekt för att lösa problemen i dagens äldreomsorg, i synnerhet ensamheten som många äldre upplever. En god vän på ett äldreboende beskrev för några år sedan sitt boende som dödens väntrum. Han menade att fokus i hög grad låg på måltiderna – att äta och sedan bara sitta och vänta tills nästa måltid serverades. God mat är visserligen en viktig del av livskvalitet och något som tack och lov diskuteras allt oftare i äldreomsorg, men det räcker inte. Gamla människor på äldreboenden och de som har hemtjänst behöver aktiveras, både kroppsligt, mentalt och känslomässigt. Mänskliga och andra möten är viktiga. Musik och djur har visat sig kunna stimulera dementa. Det är inte självklart att man får komma ut i friska luften. Dagsljus och rörelse är viktigt för att må bra som människa, inte minst om man lider av demens. Empati är nödvändigt för att förstå äldres behov. Under några års tid har en av oss haft möjlighet att som anhörig besöka ett äldreboende. Att bo kvar hemma kan innebära isolering, men faktum är att man även på ett äldreboende kan känna sig ensam. Visst finns det aktiviteter, men de är ändå förhållandevis begränsade i antal då det råder brist på personal. De boende sitter och ligger en stor del av sin vakna tid och situationen är mer påtaglig under helgerna då personalstyrkan är reducerad. Några boende har berättat att de väntar på att det ska bli måndag morgon och att vardagens rytm återkommer. Många har få eller inga besök. Vännerna finns inte längre – adressboken är full av överstrukna namn, anhöriga bor långt bort eller är alltför upptagna. Enligt en rapport av Socialstyrelsen (Öppna jämförelser 2017 – Vård och omsorg om äldre) som bland annat bygger på enkäter, för att samla in information om vad äldre anser, upplever 46 procent av äldre i särskilt boende att de är nöjda med de aktiviteter som erbjuds och inte ofta besväras av ensamhet. Kvinnor är mer nöjda än män. 46 procent av kvinnorna och 43 procent av männen har svarat positivt. Men det är ändå mer än 50 procent som inte är nöjda med aktiviteter på sitt särskilda boende och som upplever ensamhet. Spridningen av resultatet mellan kommunerna är stor och varierar mellan 14 och 69 procent. I detta sammanhang är det relevant att ställa frågan: hur mäter man ensamhet? Vågar människor kommunicera sina åsikter och önskemål om de upplever att de befinner sig i en beroendesituation? Fungerar enkäter över huvud taget i detta sammanhang? För att undersöka hur människor upplever eller önskar sin äldreomsorg kan andra metoder som till exempel djupintervjuer, fokusgrupper eller deltagande observation behövas. Människor kan inte alltid kommunicera sina önskemål, i synnerhet inte om man är dement. Det är angeläget att reflektera över metoder som används för att ta reda på hur människor upplever eller önskar sin äldreomsorg. Ensamhet förefaller vara ett problem inom äldreomsorgen – det visar Socialstyrelsens rapport och även våra personliga iakttagelser. Hur löser man detta? Är det billigare att ordinera medicin än att organisera rörelse, frisk luft eller sociala aktiviteter? Enligt ovan nämnda rapport har andelen äldre som får många olika läkemedel – tio eller fler – ökat inom äldreomsorgen från 2016 till 2017. Det var 24,2 procent bland äldre med hemtjänst och 31,9 procent av äldre i särskilt boende som hade tio eller fler läkemedel 2017. Ökningen motsvarar 3 respektive 6 procent. Rapporten visar på stora variationer mellan landets kommuner. Alltför många mediciner ger risk för både biverkningar och fallolyckor framför allt hos äldre över 80 år. Det finns anledning att reflektera över varför läkemedelsanvändningen inom äldreomsorgen ökar. Hur kan man skapa en brukarorienterad, omhändertagande, aktivitetsbaserad äldreomsorg? Hur kan äldreomsorgen organiseras bättre så att äldre, i särskilt boende och med hemtjänst, aktiveras fysiskt och socialt och inte behöver känna sig ensamma? Vad innebär ett brukarperspektiv i olika sammanhang? Det behövs visioner och nya idéer. I Borås har Stiftelsen Curamus tagit initiativ till engagemang för äldre i samarbete med Borås Stad, Träffpunkt Simonsland. Genom rekrytering och utbildning av frivilliga kan äldre få sällskap och hjälp att besöka till exempel bio, fotboll, läkare. Det är ett exempel och det behövs fler. Hur kan man organisera möten mellan äldre människor, mellan gamla och unga? Kan man bygga ihop äldreboenden med förskolor? Det är något som prövats i Frankrike. Komplexa samhällsproblem fordrar att människor med olika kompetenser och erfarenheter möts för att öka förståelsen, vidga perspektiven, ge inspiration och idéer. Ett förslag är att bilda ett nätverk med representanter från berörda aktörer, till exempel finansiärer (landsting, kommun), anställda inom äldreomsorgen, ideella organisationer, näringsliv, anhöriga, forskare etcetera för att försöka hitta lösningar till en äldreomsorg som skulle kunna fungera bättre. Det kan resultera i olika lösningar för att organisera rörelse, frisk luft och sociala aktiviteter och inte bara ordinera läkemedel. Vi är övertygade om att många samhällsproblem, som i detta fall, ensamheten inom äldreomsorgen, kräver någon form av samverkansprojekt för att lösas. Ensam är inte stark! 25 december 2018 Debattartikel Karin M Ekström och Johan Löfqvist: ”Organisera äldreomsorgen för fler mänskliga möten”


”Karl-Bertil var ingen succé i början”

Summary: I år fyller Sveriges första animerade långfilm ”I huvet på en gammal gubbe” 50 år. Animatören själv, Per Åhlin, har blivit synonym med Karl-Bertil Jonsson. Mest stolt är han över sin egen ”Resan till Melonia”.

Det blir samma procedur i år igen. Som så många andra svenskar kommer illustratören och animatören Per Åhlin i dag att slå sig ner med släkten framför tv:n för att titta på ”Karl-Bertil Jonssons julafton” som sänds för 44:e gången. – Det är en väldigt fin tradition, det kan man inte komma ifrån, säger Per Åhlin. Kanske är det för att i hans tecknade version av Tage Danielssons saga är tiden svår att pricka in. Det blir som ett allmänt ”då” som olika generationer har kunnat referera till: Kriget med gengasbilar och naziflaggor, Jean-Paul Sartres självbiografi som utkom 1964, och Bosse Larssons ”Nygammalt” från 70-talet som skymtar i en tv-ruta. Ett folkhem som rymde stora klasskillnader med uppblåsta kapitalister och fattiga hemlösa, då som nu. Allt ackompanjerat av Arne Domnérus vemodiga klarinett, som en tröst, ett trots allt. Ty även i ett kallt samhälle finns det faktiskt vänlighet, idealism och värme. Då som nu. Så samarbetade Per Åhlin också intimt under två decennier med 60- och 70-talets stora värmespridare och textmakare: Hans Alfredson, Tage Danielsson och Beppe Wolgers. – Det var ju väldigt roligt att arbeta med Tage över huvud taget, jag illustrerade många av hans böcker också och gjorde omslagen. Från 1963 och fram till hans död 1985 hade vi ständig kontakt, säger Per Åhlin. – Tage var ju fantastisk på det viset, och Hasse också, att de inspirerade och uppmuntrade alla som jobbade med dem på ett enormt fint sätt. Så man kände sig större i numret än vad man verkligen var. Sagan om Karl-Bertil Jonssons julafton skrev Tage Danielsson från början till novellsamlingen ”Sagor för barn över 18 år” (1964), men den kom inte med i första utgåvan. När han fick i uppdrag att göra en spelfilm med ”levande” människor på en av sina sagor så hade han helt enkelt inte tid, utan bad Per Åhlin att göra en animerad version i stället. – Vi satt i hans skrivarlya på Lidingö och skrev filmmanus tillsammans. Och Tage sade att ”nu ska vi göra en ny Kalle Anka”. Och en jultradition får man väl säga att det blivit. Det fanns de som morrade om att ”Karl-Bertil Jonssons julafton” var rena kommunistpropagandan. En läroverksgrabbs variant av Robin Hood. – Ja, haha, en del håller med Tyko Jonsson. Jag minns inga särskilda reaktioner från de första två åren, filmen var ingen succé i början. Det var först så småningom som tittarna kom underfund med den, kanske tack vare att SVT varit envisa med att visa den. Och hur var det med Karl-Bertil, var han inte lite lik Tage Danielsson till utseendet? De rödblonda lockarna inte minst. – Det var aldrig min avsikt. Jag tänkte nog snarare på mina egna skolkamrater från 40-talet. Även om Per Åhlin bott i Malmö sedan 50-talet märks inga spår av skånska i hans dialekt. Han föddes i Gästrikland 1931 och växte upp i Småland. Han började som reklamtecknare på en byrå i Malmö under 50-talet, samtidigt som han jobbade som illustratör för tidningar och förlag. Vid sidan av arbetade han som scenograf på Lilla Teatern i Lund och 1958 var han med och startade Teater 23 i Malmö, en av Sveriges första fria teatergrupper. Runt 1960 fick han uppdrag av Malmö-tv att göra korta animerade filmer, som sändes i ”Söndagsbilagan” och liknande program. – Jag hade teoretiska kunskaper om animation men kunde egentligen ingenting utan lärde mig under tiden. Jag gjorde filmerna hemma i köket, 25 bilder per sekund film. Det blev ju många bilder, framför allt då i början när jag jobbade ensam. Det var så han fick sitt första uppdrag för Hasseåtages bolag Svenska Ord, när han gjorde förtexterna till deras långfilm ”Svenska bilder” som kom 1963. En producent för tecknad film ville att de skulle fördjupa samarbetet, och göra animerad film tillsammans. – Men Hasse var väldigt skeptisk först, han kunde inte identifiera sig med tecknad film. Men efter viss övertalning gav han med sig, och vi gjorde ”I huvet på en gammal gubbe”. Filmen, som kom 1968, räknas som den första svenska animerade långfilmen. Av 77 minuter var 50 helt animerade och Per Åhlin belönades med filmtidskriften Chaplins debutantpris. – Hasse och Tage skulle ju skriva manus, men varken de eller jag kunde skriva manus för animerad film, så vi utgick från ett synopsis och sedan skrev de hela manuskriptet efter att de sett vad vi gjort, berättar Per Åhlin. – Det var ett bakvänt sätt att jobba på, men jag tror att det var tack vare att vi improviserade så mycket som det blev en skön naivitet i den filmen. – Vi var bara fem personer som gjorde den, två animatörer och tre färgläggare. På Disney var de redan på den tiden flera hundra medarbetare till varje film. Hade jag vetat lite mer om animation då så hade jag nog tackat nej. Som tur är visste han inte det. Därför kunde Per Åhlin bli den svenska 2D-animerade filmens nestor och okrönte kung. Med filmer som ”Dunderklumpen” (en blandning av tecknad film och ”vanlig” film) och ”Resan till Melonia” (helt animerad) har han skrivit in sig i filmhistorien. I 50 år har han producerat korta och långa filmer, den senaste egna långfilmen, som han både tecknat, skrivit och regisserat kom 2000, ”Hundhotellet”. – Det var den sista analoga filmen som gjordes i Sverige, och den är jag rätt mallig över. Den innehåller mycket jazzmusik och är ganska skojig. – Jag har själv aldrig satt någon åldersgräns på mina filmer, det blev vad det blev. Men just ”Hundhotellet” vet jag är väldigt uppskattad av en vuxenpublik. Hans Pennfilm studio strax utanför Malmö har fungerat som skola för många genom åren. Det var den sista 2D-studion i Sverige. I somras lades studion ned av den nye ägaren. Det bar sig inte. – Det känns ju visset. Vi höll på i nästan 50 år. Per Åhlin Gratuleras till: Hans första animerade långfilm ”I huvet på en gammal gubbe” fyller 50 år. Dessutom har han i år fått medalj av kungen för ”förtjänstfulla konstnärliga insatser”. Gör: Illustratör, animatör, scenograf. Startade Teater 23 i Malmö 195?. Ålder: 87 år. Familj: Sambon Gullmaj Persson. Aktuell: Medverkade som produktionsdesigner på Henrik Dorsins bearbetade version av ”Karl-Bertil Jonssons julafton” på Scalateatern, i regi av Anna Vnuk och med nykomponerad musik av Carl Bagge. Teaterversioner av pjäsen spelas även på Malmö stadsteater, Uppsala stadsteater och Västerbottensteatern . Animerade verk: ”Dunderklumpen” tillsammans med Beppe Wolgers (1974), ”Resan till Melonia” (1989) (som han är mest nöjd med), ”Hundhotellet" (2000), ”Emil och Ida i Lönneberga” (2013), ”Hellsings ABC”, Alfonsfilmer, ”Blommig falukorv”, "Lilla spöket Laban” med mera.


Summary: DN DEBATT 22/12. Tobaksindustrins snillrika marknadsföring i sociala medier av bland annat e-cigaretter kringgår de restriktioner som ska motverka att unga börjar röka. Vår nya undersökning visar att en fjärdedel av gymnasieungdomarna testat e-cigaretter. Lagstiftarna som skulle kunna motverka störtfloden av nya rökprodukter ligger steget efter, skriver fyra forskare.

Tobaksindustrin lever på att säkerställa att man har nya konsumenter för sina livsfarliga produkter, i det ingår att ständigt exponera ungdomar för nya produkter som innehåller nikotin. Det bidrar till att unga lockas in i ett livslångt nikotinberoende, vilket är problematiskt då tonårshjärnan fortfarande är under utveckling. Tillgången till nya rökprodukter har formligen exploderat och resulterat i att en flerårig minskning av tobaksbruk bland unga i Sverige nu riskerar att vända – vilket redan skett i USA. Svenskt tobaksförebyggande arbete bland unga har fokuserat på att minska snusning och rökning av traditionella cigaretter. Det har lett till att rökningen minskat både bland elever i åk 9 och åk 2 på gymnasiet, där den totala andelen rökare är 11 respektive 23 procent 2018, en minskning med 3 respektive 5 procentenheter sedan 2013 (CAN 2018). Generellt har cigarettrökningen i västvärlden minskat. Tobaksindustrin utvecklar nu nya produkter och vägar för att exponera ungdomar för nikotin i en ålder där risken för livslångt beroende av nikotin är extremt hög. Det finns i dag en mängd varianter av e-cigaretter, dels flera generationer av de som laddas med e-vätska och dels de som laddas med torra produkter, som tobak, örter eller cannabis. Dessa benämns Heat not burn-produkter. Tobaksbolagen satsar stora resurser på att ta fram sin variant av dessa så kallade HNB-produkter. Officiellt är produkterna avsedda för vuxna. De är dock designade både utseendemässigt och vad gäller smaksättning för att tilltala ungdomar. Produkterna saluförs skickligt på sociala medier och kringgår de restriktioner som ska motverka att unga börjar röka. Vi har under de senaste åren sett rökning av vattenpipa och e-cigaretter bland ungdomar öka. I den studie vi genomfört, ”Waterpipe use in adolescents in Northern Sweden: Association with mental well-being and risk and health behaviours”, finansierad av Folkhälsomyndigheten och publicerad i Scandinavian journal of public health, frågade vi över 1000 högstadie- och gymnasieungdomar om deras rökvanor i relation till annat riskbeteende och hälsa. I åk 3 på gymnasiet svarade sex av tio att de någon gång prövat cigaretter. Nästan lika många svarade att de prövat snus eller vattenpipa, samt en fjärdedel att de rökt e-cigaretter. 11 procent av eleverna sa att deras föräldrar skulle tillåta att de rökte cigaretter jämfört med 21 procent för snus, 17 procent för e-cigaretter och 22 procent för vattenpipa. I en holländsk studie av ungdomar som aldrig rökt cigaretter, ökade risken tiofalt att börja om de först testade e-cigaretter. En amerikansk sammanställning av den vetenskapliga litteraturen bekräftar att ungdomar som börjar med att röka e-cigaretter har betydligt större framtida risk att även testa cigaretter. Förutom att föräldrarna var mer tillåtande mot nya rökprodukter i vår svenska undersökning, kanske för att riskerna är mindre kända, ansåg ungdomarna att cigarett- och narkotikaanvändning var cirka 50 procent skadligare för hälsan än e-cigaretter och vattenpipa. Alkohol och snus skattades som 10 procent skadligare. Under en session med vattenpipsrökning får man dock i sig hundrafalt mer nikotin och andra giftiga ämnen jämfört med rökning av en cigarett. Ungdomarna i vår studie trodde att det var farligare att utsättas för passiv cigarettrök än att röka e-cigaretter och vattenpipa. Internationellt noteras en oroväckande och tillåtande attityd bland vissa hälsomyndigheter mot nya rökprodukter. Både Kanada och Storbritannien har tonat ner riskerna med e-cigaretter. Däremot ser man det motsatta i USA. Under det senaste året har, enligt National youth tobacco survey, användningen av e-cigaretter bland gymnasieungdomar i USA ökat med 78 procent – till 3 miljoner. Än mera skrämmande är att användningen bland ungdomar mellan 11 och 13 år ökat 48 procent till att omfatta 570.000 ungdomar. Lanseringen av nya rökprodukter har varit så framgångsrik i USA, att den tidigare trenden av minskad tobaksrökning nu senare år vänt med en 38-procentig ökning bland gymnasieungdomar och 29 procent bland den yngre gruppen. I Sverige har andelen i åk 9 som rökt e-cigaretter ökat från 23 procent 2014 till 32 procent i år (CAN 2018). För åk 2 i gymnasiet är motsvarande siffror 24 procent and 41 procent, det vill säga procentuellt i linje med vad som observeras i USA. De amerikanska myndigheterna noterar med stor oro tobaksindustrins smaksättning av produkterna, något som attraherar gruppen unga, inte minst minoriteter och utsatta grupper. Tillsatser av olika smakämnen, och nerkylning av röken – vilket sker i vattenpipa när röken passerar genom vattnet – gör att lungornas försvar mot rök sänks och röken tränger djupare vilket ökar både skaderisker och upptag av nikotin och andra produkter i blodet. Nikotin är inte ofarligt. Nyligen rapporterade doktor Stanton A Glantz och medarbetare vid University of California-San Francisco att risken för hjärtinfarkt fördubblas hos vuxna som röker e-cigaretter. De som dagligen röker både cigaretter och e-cigaretter har en femdubblad risk att drabbas. När vi i vår studie frågade ungdomarna varför de prövade vattenpipa första gången svarade över hälften att de var nyfikna och 25 procent att kompisarna rökte. Vi fann vidare att ungdomar som röker e-cigaretter betydligt oftare är blandmissbrukare av olika rök- och nikotinprodukter, mår sämre, har svårare att koncentrera sig och sover sämre. Vi såg också att färre planerade att läsa vidare på universitet och högskola. E-cigarettrökare är dock aktivare på sociala medier och skattar sig som populärare. Vad gäller attityder anser cirka 60 procent av ungdomarna att cigaretter borde förbjudas, jämfört med 40 procent för snus, men enbart 25 procent för e-cigaretter och 20 procent för vattenpipa. Cigarettrökning och snusning var vanligare bland ungdomar som skattade familjens ekonomi som god, däremot framkom ingen skillnad vad gäller användning av nya rökprodukter. Det är nu hög tid att ta reda på hur rökbeteendet bland ungdomar i Sverige påverkas av tobaksindustrins snillrika marknadsföring av nya rökprodukter. Vi behöver snarast utveckla strategier för att motverka den oroväckande utvecklingen vad gäller intag av nya rökprodukter. Beslutsfattare som med lagstiftning kan motverka störtfloden av nya rökprodukter som tar fäste bland unga ligger steget efter. Krafttag måste tas. Sverige med sitt folkhälsofokus kan bli ett föregångsland som vänder trenden och stärker ungdomars motståndskraft mot nya rökprodukter. Undersökningen • 568 pojkar, 418 flickor, och 16 med annan könsidentitet på högstadie- och gymnasieskolor i Umeå svarade på en enkät om användning av tobaksprodukter, alkohol och droger, samt mental och fysisk hälsa. • Fler pojkar hade testat e-cigaretter (30 procent jämfört med 25 procent för de som uppger annan könsidentitet och 18 procent för flickor). Snusning var också vanligast bland pojkar (49 procent jämfört med 38 procent respektive 40 procent). Däremot förelåg ingen skillnad mellan olika könsidentiteter vad gäller cigarettrökning och vattenpipa. • 18 procent i årskurs 9 hade prövat e-cigaretter mot 26 procent i årskurs 3 på gymnasiet • 15 procent i årskurs 9 och 54 procent i årskurs 3 på gymnasiet hade prövat vattenpipa 22 december 2018 Debattartikel Forskarna Bengt Arnetz, Judy Arnetz , Maria Nilsson och Ywonne Wiklund: ”Reklam på sociala medier lockar unga att börja röka” Repliker Atakan Befrits, ordförande för New Nicotine Alliance Sweden ”Användning av alternativa produkter ger lägre rökning”


Så motverkar du sömnproblem och nedstämdhet under vinterhalvåret

Summary: Årets mörkaste dag infaller runt den 20 december innan vintersolståndet gör att dagarna successivt blir ljusare igen. Den mörka årstiden leder inte sällan till att många får sömnproblem och blir nedstämda. Något som kan ändras med några enkla åtgärder.

Den 22 december klockan 05.19 infaller årets vintersolstånd som är den tidpunkt på året då solen står som lägst på himlen och dagen är som kortast på norra halvklotet. I Stockholm är solen uppe i sex timmar och i Malmö blir det dagsljus i sju timmar. Norr om polcirkeln visar sig solen däremot inte alls ännu. Läs mer: Så fungerar vintersolståndet När mörkret ger vika kommer dagarna, till en början försiktigt, att bli ljusare. Ett efterlängtat ljus eftersom den mörka årstiden kan kännas lång och tung för många. Det finns ett samband mellan vintertrötthet och ljusväxlingar. Dygnsrytmen, alltså växlingen mellan vakenhet och sömn, styrs av hormonet melatonin. När ögat nås av dagsljus går signaler till hjärnan om att hålla tillbaka melatoninproduktionen och nivåerna av vakenhetshormonet kortisol ökar och vi blir piggare. På sommaren är det tydliga signaler men på vinterhalvåret kan dygnsrytmen bli störd. Flera olika studier visar att bristen på dagsljus under vinterhalvåret kan leda till såväl sämre sömnkvalitet som nedstämdhet och i vissa fall depressioner. Ungefär hälften av alla svenskar som arbetar inomhus uppger att de upplever vintertrötthet och det är också vanligt med sömnproblem. Det säger sömn- och stressforskaren Arne Lowden på Stockholms universitet som har undersökt hur vi påverkas av dagsljus. – Sömnproblemen ökar dramatiskt under vinterhalvåret, säger han. I en ny studie har Arne Lowden låtit en grupp personer som arbetar på ett kontor i Kiruna jämföra sömnen under en sommarvecka med en vintervecka för att undersöka dygnsrytmen. Resultatet uppvisade till stor del vad forskarna redan känner till: En försämrad sömnkvalitet och oklar dygnsrytminställning under den mörka årstiden, vilket i sin tur påverkar antalet timmar man sover som förkortas på vintern. I Kirunastudien sov deltagarna i genomsnitt 20 minuter kortare på vintern än på sommaren. – Det som händer generellt när det blir mörkare är att det blir en liten fördröjning av rytmen så att man senarelägger när man går och lägger sig. – För att tidigarelägga sin sömn måste man också tidigarelägga sin rytm och det gör man genom att få morgonljus, och tar man bort det så blir man senarelagd i sin rytm. Det är precis vad som händer så här års, man har svårare att komma i säng, man blir inte sömnig helt enkelt. Man får en senareläggning av sin melatonintopp, säger Arne Lowden. Den försämrade sömnkvaliteten innebär också att man sover sämre och spenderar mer tid i vakentillstånd under sömnen på vintern. Problemen som kopplas till brist på ljus kan börja tidigt på året. I undersökningar av gymnasieungdomar uppgav de att humöret dalade och tröttheten tilltog redan i september, berättar Arne Lowden. – Vi ser stora humörsvängningar under året, och det följer helt mönstret för soltimmmar. Och ju mindre tid man vistas utomhus desto tydligare problem uppger man att man har, säger han. Ungdomarnas morgontrötthet hade i vissa fall även andra orsaker än vintermörkret. – Om man har svårt att komma upp på morgonen kan man ha en social jetlag. Det ser vi hos många ungdomar. De är ofta uppe sent på helgerna och ska sedan ställa om för att gå upp tidigt i veckorna och då blir rytmen rubbad. Hur känslig man är för när solljuset minskar varierar kraftigt och kan skilja mellan individer. Men människor som mår dåligt under den mörka delen av året kan glädja sig åt att det finns enkla metoder att ta till för att lindra besvären. Strategin är att fylla på med ljus. För att må bra behöver vi dagligen minst 30 minuters dagsljus – och det går att ersätta dosen med artificiellt ljus under vinterhalvåret. Men det kräver att det kommer rätt tid på dygnet som ska vara före lunch. En promenad bör helst göras innan klockan 10, säger Arne Lowden. Morgonljuset väger tyngre än eftermiddagsljuset. På kontoret kan man ställa skrivbordet vid fönstret, eller ställa dit en ljusterapilampa som finns att köpa i vanliga elhandelsbutiker. Lampan bör inte vara på i mer än en timma, rekommenderar Lowden. En solsemester på vintern fungerar också för att fylla på depåerna. Läs mer: Därför blir Tromsöborna inte vinterdeppiga Taktiken är att inte börja dagen med mysbelysning utan ha ett bra vitt ljus till frukost. På kvällarna däremot ska man mysa och helst undvika att sitta och surfa framför datorns blåa sken. – Eftersom vi sitter så länge vid en dator och sitter så nära lysdioderna blir effekten betydande. Enligt Arne Lowden har intresset för ljuspåverkan ökat och allt fler myndigheter har börjat uppmärksamma fenomenet. Han har bland annat nyligen lämnat en rapport till Arbetsmiljöverket som han tror kan komma att omvärdera ljusets påverkan i yrkeslivet. – Det är en förhållandevis ny kunskap. Men man har alltid vetat att människor föredrar ljus på arbetsplatser om de får välja. Samtidigt vistas vi allt mindre utomhus och förtätar våra storstäder som får effekter på hur mycket dagsljus som släpps in. – Vi behöver få ut mer kunskap om vilka krav vi behöver ställa på belysning och om att leda in dagsljus i byggnader, säger han. Arne Lowden menar att en ökad medvetenhet om ljusets påverkan skulle kunna ha stor effekt på folkhälsan. – Många känner inte till att de har ljusbrist. Om ljus står för fem procent av den mentala ohälsan är det ur ett folkhälsoperspektiv en enorm siffra. Efter vintersolståndet börjar skillnaden i dagslängd sakta förändras. Mest dramatiskt är det i norr där dagarna går från att vara helt mörka till att vara ljusa dygnet runt på sommaren. I söder är ökningen inte lika stor, men det rör sig ändå om cirka fem minuter per dag som mest, vilket blir det en ökning med 35 minuter på en vecka, enligt SMHI. Skillnaderna mellan norr och söder beror på att jordaxeln lutar. När får vi en märkbar effekt av dagsljusets återkomst och känner oss piggare? – Redan i slutet av februari, säger Arne Lowden. Solstånden Kring solstånden är dagens längd antingen 0 eller 24 timmar i Sverige. Dagslängden ökar som mest under vår och höst med mer än tio minuter per dag allra längst i norr. I nordligaste Norrland råder det polarnatt ett antal veckor runt vintersolståndet och midnattssol kring sommarsolståndet. I sydligaste Sverige varierar dagens längd mellan 7 och 17 timmar. Trots att den mörka vinterperioden kan kännas lång har det norra halvklotet lite längre sommar än det södra. Det beror på att jordens bana runt solen är elliptisk, därför varierar hastigheten runt solen över året. Allra snabbast rör sig vår planet när norra halvklotet har vinter. Källa: SMHI   Så blir du piggare 1. Motionera regelbundet, helst tre gånger per vecka och gärna utomhus. 2. Försök att ha regelbundna rutiner för hur du sover och äter. 3. Fyll på med ljus: Var ute så mycket som möjligt i dagsljus. En kort promenad kan göra dig piggare även om solen inte skiner. 4. Sitt nära fönster på kontoret, helst inte längre bort än fyra meter. 5. Skaffa ljusterapilampa som ska vara på max en timma. 6. Undvik att sitta framför datorn och mobilen inför sänggåendet. Titta hellre på tv. 7. Ha ordentligt upplyst på morgonen och dämpad belysning på kvällen. 8. Åk på solsemester under vinterhalvåret. 9. Sök hjälp om vintertrötthet eller nedstämdhet gör att du får problem i din vardag. Källor: Vårdguiden, Arne Lowden


Erik Helmerson: Elvaåringarnas ”vi” ger framtidshopp för Sverige

Summary: Enligt en ny studie ser elvaåringar med rötter utanför Sverige ändå den svenska historien som sin egen. De tillhör flera kulturer samtidigt. Det är den bästa nyhet jag hört på evigheter.

Doktorsavhandlingen från Mälardalens högskola har inte fått några större rubriker. Men i min värld är den epokgörande, sensationell. Universitetsadjunkt Karin Sandberg har undersökt hur svenska elvaåringar ser på den svenska historien. Om man kommit till Sverige som liten, eller har två föräldrar som inte är födda här – hur lätt är det då att se sig själv som svensk? Mer konkret: Om man läser om hur svenskarna krigade mot ryssarna för tvåhundra år sedan – kan man då tänka att ”vi” fick stryk vid Poltava, eller är det ”de”, svenskarna, som sköts sönder av andra ”de”, ryssarna? Frågan kan låta perifer men är i själva verket central och avgörande för vår framtid i allmänhet och integrationen i synnerhet. Den som tror att nationalstaten har ett värde måste också se vikten av att nationens medborgare på något sätt identifierar sig med den. Detta hör i sin tur samman med fenomen som tillit, lojalitet, försvarsvilja, skattemoral och tusen andra större och mindre osynliga strukturer som tillsammans avgör hur landet Sverige mår i dag och så länge nationalstaten består. Man måste förstås inte se karolinerna i Poltava som ett ”vi”, däremot måste man vilja och tillåtas ingå i det diffusa kollektiv som är ”vi svenskar”. Så hur reagerar elvaåringarna i Karin Sandbergs studie? Hur ser de på den svenska historien? De betraktar den som ”vår” historia. Det är i mina ögon en indikation på något mycket stort. ”Eleverna ser sig själva som del av flera olika 'vi' utan att det stör deras identitetsuppfattning. De pratar om 'vi' när de pratar om Stockholms blodbad eller Gustav Vasa samtidigt som de pratar om 'vi' när de pratar om sig själva som exempelvis mörkhyade”, säger Sandberg till forskning.se. ”De tillskriver sig själva flera olika historiekulturer samtidigt, som överlappar och kompletterar varandra sömlöst. Elvaåringarna ser helt enkelt ingen konflikt i att tillhöra flera olika 'vi' samtidigt.” I tider av rasifieringsdebatt, snäv nationalism och SD-framgångar är detta den bästa nyhet jag hört på evigheter. Det finns en syn i vissa radikala vänsterkretsar att man som ”invandrare” bör ha vissa åsikter. Den alltför mörkhårige svensk som röstar höger och inte köper teorier om till exempel strukturell rasism, kollektiv skuld och vithetsnormer avfärdas i sådana cirklar som husblatte och onkel Tom. Det är intressant och sorgligt eftersom det är samma syn som de högerextrema har: ”en gång blatte alltid blatte”, det är matematiskt omöjligt att vara hundra procent svensk och hundra procent assyrier, irakier eller afghan. Som om känslor och tillhörighet var matematik. Som om de ättlingar från Italien, Irland, Mellanöstern och Sverige som dog på Normandies stränder 1944 inte samtidigt var hundra procent amerikaner, för att ta ett slitet historiskt exempel. Men att ta upp just USA i detta sammanhang är förstås relevant. Precis som Sverige i dag var USA vid förra sekelskiftet ett invandrarland. Precis som här slöt sig etniska och religiösa grupper, misstänksamma mot majoritetssamhället, samman i bostadsområden, föreningar och samfund. Precis som här följde klanmönster med från hemländerna och skapade ibland grogrund för brott och parallella rättssystem. Precis som här florerade rasism och fördomar – men också starka motkrafter. Nordamerikanerna lärde sig att leva tillsammans, acceptera varandras olikheter och förenas i likheterna. De mer nyanlända lärde sig att behålla delar av sin ursprungskultur men ändå omfamna den nya, ständigt föränderliga. De blev amerikaner och förblev italienare, irländare, araber och svenskar. Nu måste det svenska samhället göra samma resa. Det tycks som att elvaåringarna i Karin Sandbergs studie är mitt inne i den, med packningen full av historiska erfarenheter från flera kulturer, med identifikation som svenskar och något annat. Utan konflikt, utan kontrovers. Jag tycker att det är alldeles underbart. Sveriges framtid hänger till inte så liten del på att vi lyckas gå från ”vi och dom” till ”vi och vi”.


Summary: DN DEBATT 20/12. Det finns en demokratisk risk i själva utgångspunkten för det svenska rösträttsjubileet: Att demokratin infördes i Sverige för hundra år och sedan sedan dess är ett faktum. Det fullkomliga ”goda demokratiska samhället”, där alla människor är lika mycket värda och där alla inkluderas jämlikt i beslutsprocesserna, förblir en utopi, skriver Henrik Arnstad.

Ingenstans i världen syns tydligt demokratiskt ledarskap eller demokratisk inspiration. Tvärtom. Från Sydostasien via Ryssland, Afrika och Europa och bort till de amerikanska kontinenterna firar antidemokratin 2018 självsäkra triumfer. Demokratin verkar stå inför sin globala undergång. Även USA – landet som en gång kallades världens första demokratiska territorialstat – har nedvärderats från ”full demokrati” till ”utsatt demokrati” (The Economist Intelligence Unit, februari 2018). Skandinavien följer den internationella antidemokratiska tendensen. I Danmark har rasistiska Dansk Folkeparti agerat pionjärer i en omgörning av den nationella diskursen, i Norge sitter rasistiska Fremskrittspartiet i regeringen och Sveriges riksdag huserar fascistiska Sverigedemokraterna, världens största parti med nazistiskt påbrå. Att Sverige i detta läge uppmärksammar det demokratiserande genombrottet 1918 via ett jubileum kallat ”Demokrati 100” kan därmed tolkas både välvilligt och kritiskt. Den välvilliga tolkningen är att initiativtagarna (Riksbankens Jubileumsfond och Kungliga biblioteket) vill göra en insats för demokratin, då den befinner sig under kraftfullt angrepp. Så väljer jag också att tolka initiativet. Samtidigt finns en demokratisk risk i projektets själva utgångspunkt, nämligen att demokratin för hundra år sedan infördes i Sverige – och sedan dess är demokratin ett faktum. Syftet med projektet är att ”öka kunskapen om den allmänna och lika rösträttens tillkomst i Sverige 1918–1921”, vilket är ett fantastiskt initiativ. Valet av årtal har dock diskuterats, särskilt av grupper som representerar de som inte fick rösträtt 1918–1921. Diskussionen är ofrånkomlig och nyttig. Faran med jubileet är dock en annan. Demokrati är en politisk ideologi, som bör definieras utifrån sin grundläggande ingrediens: inkludering. Den internationella forskningen verkar – trots hårda akademiska debatter – vara relativt överens om detta. Statsvetaren Albert Weale skriver att ”inkludering är central för vår förståelse av demokrati” och påpekar hur lite uppmärksamhet detta faktum får i debatten. Statsvetaren Robert A Dahl anger inkludering som ”en av demokratins hörnstenar”. Statsvetaren Iris Marion Young, som publicerat ett av standardverken inom demokratiforskning, ”Inclusion and democracy” (2000), skriver: ”Viktigast av allt är att demokratiska normer har inkludering som kriterium för legitimitet hos politiska beslut. Demokrati innebär jämlikhet, det vill säga att alla medlemmar av samhället inkluderas jämlikt i beslutsprocesserna.” Varpå Young påpekar att även stater som kallar sig demokratier generellt bryter mot inkluderingsnormen – och detta är ett viktigt påpekande. Det har aldrig existerat en helt och hållet demokratisk stat. Generellt uppfattar många i dag demokrati som enbart ett statsskick, byggt på majoritetsvälde. Men denna ideologiskt torrlagda föreställning om demokrati är relativt ny som gemensam konsensus. Vidare utgör den grunden för ett direkt hot mot demokratin, eftersom den bäddar för en form av antidemokrati som debatterats i tusentals år. Filosofen Platon (428–348 f Kr) varnade för ”majoritetens tyranni” och 1800-talets liberaler fruktade ”de 51 procentens diktatur”. Tanken var att demokrati enbart uppfattat som ett ideologiskt tomt statsskick, vars grund endast är majoritetsbeslutet, inte är demokrati eftersom en sådan stat konsekvent förtrycker utsatta minoriteter. Ett exempel är nutidens Ryssland, som trots demokratisk konstitution nedgraderats till ”mjukt auktoritär stat”. Majoriteten må vara nöjd med Putin – men hur behandlas dissidenter, minoriteter och andra förtryckta? Skydd av minoriteters rättigheter hör till de tydligaste politiska och praktiska effekterna av den demokratiska ideologins maktproduktion, utifrån ständigt maximal inkludering. Liksom fria val, yttrandefrihet, pressfrihet, organisationsfrihet, religionsfrihet, rättssäkerhet och så vidare. På andra kanten återfinns antidemokratins ideologiska fundament: exkludering, som ger ett ”vi och dem”-samhälle. ”De” får inte vara med. ”De” måste exkluderas. ”De” delar inte ”våra” värderingar. ”De” hotar ”vårt” samhälle. ”De” kan aldrig integreras, assimileras eller anpassa sig tillräckligt för att bli en del av ”oss”. Denna antidemokratiska retorik får ytterst effekten att medborgerliga rättigheter (rösträtt, människovärde, social inkludering) förnekas den utsatta gruppen eller minoriteten. Allra längst bort på den antidemokratiska skalan finns folkmordet, den slutgiltiga lösningen. Traditionellt sker antidemokratisk exkludering via kvinnohat, rasism, homofobi eller socioekonomisk retorik, etcetera. När detta skrivs har en svensk kommun just givits rätten att förbjuda tiggeri. Det nämns inte specifikt vilken grupp som ska drabbas av beslutet, men alla förstår ändå vilka oönskade ”andra” som ska bort från ”vår” åsyn: romerna. Lagregeln är därmed antidemokratisk eftersom den, som Martin Luther King skulle ha påpekat, drabbar en minoritet på ett sätt som majoriteten inte skulle acceptera, om de var måltavlan. Alla demokrater har därmed en helig plikt att bryta mot lagregeln, enligt King. Men trots denna uppenbart antidemokratiska (exkluderande) lagregel kan Sverige inte sägas ha upphört vara en demokrati. För så fungerar inte demokrati. Demokrati och antidemokrati är inga binära tillstånd. Sverige blev inte en demokrati 1918 eftersom demokrati förblir en ständigt pågående politisk process. En dragkamp, där antidemokrater ibland drar hårdast (som i dag), medan demokrater drar hårdare under andra epoker. Aldrig segrar demokratin fullständigt. Aldrig införs det fullkomliga ”goda demokratiska samhället”, där alla människor är lika mycket värda och där alla inkluderas jämlikt i beslutsprocesserna. Det förblir en omöjlig utopi. Vilket inte betyder att demokratin ska sluta kämpa för den. I dag känns det mesta hopplöst för oss demokrater. Demokratisk politisk filosofi är satt på undantag. Demokratin har förpassats till väljarströmningar, opinionsmätningar, majoriteter och är mestadels ett ämne för enbart statsvetenskapen. Rasismen normaliseras och stora delar av Sveriges offentlighet hukar under mordhot. Sveriges befolkning delas allt skarpare in i ”vi” och ”dem” (muslimer, HBTQ-personer, judar och hudfärgsrasifierade, med flera). Kvinnohatet blir allt starkare liksom föraktet för minoriteters argumentation för inkludering (allmänt bespottat som ”identitetspolitik”). Men vi vet också av historisk erfarenhet, att när det ser som mörkast ut, så reser sig demokratiska massrörelser. Inkludering, medmänsklighet och samhällelig godhet förblir ett levande ljus, även i den mörkaste vinternatten. Och detta ljus, som lovar oss frihet, har brunnit i långt mer än hundra år! 20 december 2018 Debattartikel Henrik Arnstad, författare: ”Den fullkomliga demokratin förblir en omöjlig utopi”