Fin fläkt från förr

Summary: I London – staden som har ett museum för nästan allt – finns världens enda solfjädersmuseum. 4.000 solfjädrar har mrs Hélène Alexander samlat ihop.

Mrs Alexander är inte särskilt förtjust i Karl Lagerfeld, som är chefsdesigner på Chanel och den nutida person som mest sammanknippas med solfjädrar. Fyra gånger har hon försökt kontakta honom, fyra gånger har han icke bemödat sig om att svara. – Karl Lagerfeld är en mycket oförskämd gentleman och jag kunde inte bry mig mindre om honom. Dessutom använder han sina solfjädrar urskillningslöst, slår hon fast. Han hade en fin samling solfjädrar, men de är alla förstörda nu. I mrs Alexanders värld är det inte helt enkelt att veta vad som är det största brottet: att inte svara på fyra kontaktförsök, eller att inte ta hand om sina solfjädrar. Tillsammans med sin bortgångne make är Hélène Alexander grundare och numera föreståndare och kurator för världens enda museum för solfjädrar. Det borde inte förvåna någon att detta museum ligger i London, staden som har ett museum för nästan allt. Över 4.000 solfjädrar ingår i samlingarna. Mrs Alexander började sitt samlande redan på 1950-talet, då var det nämligen möjligt att hitta gamla solfjädrar från 1800-talet för en spottstyver. Intresset för vackra ting fick mrs Alexander med sig med bröstmjölken eftersom hennes far var en världsberömd antikhandlare. Hon växte upp i Alexandria i Egypten och när hon började studera konsthistoria insåg hon att solfjädrar hade mer bottnar än bara dekorativa objekt att svalka sig med. Solfjädrar berättar nämligen en historia om sociala, kulturella, politiska och konstnärliga förändringar, genom att de är en unik kombination av mode, kostym, konsthantverk, konstverk, illustration och etikett. – Ett av målen med våra utställningar är att människor ska lära känna solfjädrar som ett dekorativt objekt som står för sig självt, som folk ser på porslin, som kläder, förklarar mrs Alexander. De har en historia som berör livets alla delar. Folk ser ofta solfjädrar som lättsinniga föremål, men när man tittar närmare ser man att de inte är det. Här börjar mrs Alexander förklara hur den nuvarande utställningen med solfjädrar med bibliska teman använder sig av motiv från Gamla testamentet för att berätta något om Nya testamentet och hur den franska societeten ännu under Ludvig XV:s tid var kunnig om den bibliska historien om Ester genom att Racines pjäs om henne fortfarande spelades. Solfjädersmuseet, The Fan Museum, ligger i Greenwich i ett vackert gammal hus i georgiansk stil från 1721. Huset förvärvades redan 1985 men var tvunget att renoveras före öppningen av museet 1991. På nedervåningen visas den permanenta kollektionen, medan det är på övervåningen som de tillfälliga utställningarna är. – Det är viktigt att vi håller efter våra solfjädrar. De ska inte vara öppnade eller slutna alltför länge. Av den orsaken byter vi utställning var fjärde månad och vi har haft ca 50 utställningar sedan vi öppnade. Vissa kanske har hört talas om ett ”hemligt” solfjädersspråk men det är något som mrs Alexander är föga imponerad av: – Det är under 1800-talet som detta så kallade språk uppstår, när flera stora franska solfjädersmakare börjar tillverka solfjädrar i Spanien. För att göra dem mer populära hittar de på en dum historia om att om man sätter solfjädern mot näsan så betyder det ”gå i väg”. På 1700-talet var solfjädrar ett medel för politiska budskap, för spel, för intellektuella människor. På 1800-talet blir de mycket mer av en accessoar och statussymbol. Förra året blev hertiginnan av Cornwall, prins Charles andra fru Camilla, beskyddare av museet, något som känns självklart med tanke på den starka koppling som finns mellan kungahus och solfjädrar (mrs Alexander hävdar till och med att det minskade intresset för solfjädrar under 1900-talet korresponderar med kungahusens allt mindre inflytande världen över). Förra året visade museet det holländska kungahusets solfjäderssamling och mrs Alexander förklarar entusiastiskt att hon även funderat på att göra samma sak med det svenska. – Jag vet att den svenska kungafamiljen har en fin samling solfjädrar. Det har uppenbarligen funnits ett starkt intresse, ni har ju till och med något som heter Solfjädersorden! Solfjädersorden instiftades 1744 av kronprinsessan Lovisa Ulrika och delades endast ut en enda gång till det sällskap som närvarade under en seglats då kronprinsessans solfjäder gick itu och alla fick var sin bit. Och med tanke på det ökade intresset för kungahuset som kommer i kölvattnet av kungliga bröllop kan man kanske förvänta sig fler solfjädrar framöver. – Jag hoppas mycket på att vi med den globala uppvärmningnen kommer att använda solfjädrar åter igen. Museet kan hyras för fester The Fan Museum, 12 Crooms Hill, Greenwich, London SE10 8ER Station: Cutty Sark. Öppet: tisdag–lördag 11–17, söndag 12–17. Inträde: 4 pund. Telefon: +44 (0)208-305 1441. Webb: www.fan-museum.org Man kan hyra delar av museet för födelsedagar och bröllopsfester, ca 250 pund för fyra timmar. Flyg till London med Ryanair, British Airways eller SAS, från 384 kr t/r. Ett hotell i mellanprisklass kostar ca 800–1 400 kr per natt för ett dubbelrum för två personer. Dagens Nyheter klimatkompenserar för alla sina flygresor.


”Tre av fyra vill stoppa ägarnas vinst i friskolor”

Summary: Stor undersökning från Lärarnas riksförbund: Tre fjärdedelar av M- och FP-väljarna anser att friskolors vinst ska användas i skolverksamheten eller betalas till kommunen. I synen på friskolor är det stor skillnad mellan politiken och väljarnas åsikter. Lagstiftning ger ägarna av friskolor rätt att fritt använda den vinst verksamheten kan ge. Men det får kraftig kritik av väljarna, skriver Lärarnas riksförbunds ordförande Metta Fjelkner. Borgerliga väljare gillar den ordningen ungefär lika litet som oppositionens sympatisörer. Nio av tio tillfrågade tror inte att den svenska skolan överallt har likvärdig kvalitet i undervisningen. 73 procent anser att staten bör ta över finansieringen. Bara 28 procent anser det är bra att kommunerna har huvudansvaret. Svenskarna är överraskande eniga i skolfrågorna, men de politiska partierna står inte på samma sida som sina väljare, skriver Metta Fjelkner.

Lärarnas riksförbund har låtit fråga 3 000 väljare om deras åsikter i en rad skolpolitiska frågor. Undersökningen visar att väljarna står långt ifrån flera av de politiska partier de säger sig vilja rösta på i nästa val. Exempelvis tycker 83 procent av de miljöpartistiska väljarna att staten borde finansiera skolan och hälften av de moderata väljarna tror att ett ökat statligt ansvarstagande skulle förbättra likvärdigheten i skolan. Detta är mycket anmärkningsvärt, särskilt då fyra av tio väljare säger att de skolpolitiska frågorna skulle kunna avgöra vilket parti de kommer att rösta på. Skolan var en av de avgörande frågorna i valet 2006. Enligt Göteborgs universitets vallokalsundersökning var skolan den i särklass viktigaste frågan för väljarna. Det innebär att väljarna hade stora förväntningar på förändringar inom skolområdet. Nu, i mitten av mandatperioden, är det därför av stort intresse att undersöka om såväl regering som opposition ligger i fas med väljarnas åsikter i de övergripande skolpolitiska principfrågorna. Mycket tyder på att skolan återigen kommer att bli ett av de viktigaste politiska områdena i valrörelsen 2010. Lärarnas riksförbund har därför låtit undersökningsföretaget Exquiro genomföra 3 000 telefonintervjuer om väljarnas åsikter i olika skolpolitiska spörsmål. Resultatet visar att det råder stor enighet bland väljarna i frågor där politikerna ofta står långt ifrån varandra. Jag kan konstatera att det trots borgerliga utbildningspolitiska reformer finns ett tryck ute i väljarkåren på genomgående förändringar för att skolan ska klara av sitt nationella uppdrag. Låt mig ge några exempel: • Trots att skollagen slår fast att all utbildning i Sverige ska vara likvärdig så anser 89 procent av väljarna att den svenska skolan inte är likvärdig. Skillnaderna mellan olika partiers sympatisörer är marginella. Det svenska skolsystemet har i internationella jämförelser tidigare framstått som ett föredöme i likvärdigheten. På senare år har dock bland andra OECD sett försämrad likvärdighet i utbildningen. Även väljarna har uppfatta detta. • 51 procent anser att likvärdigheten skulle förbättras om statens ansvarstagande för skolan ökade. Däremot vill 43 procent antingen ha en statlig skola eller en statlig skola med fristående alternativ, medan 49 procent antingen vill ha en kommunal skola eller en kommunal skola med fristående skolor som alternativ (dagens system). De folkpartistiska och vänsterpartistiska sympatisörerna tror i störst utsträckning på en positiv effekt på likvärdigheten om staten ökar sitt ansvarstagande, 62 respektive 59 procent. Men skillnaderna till de andra politiska partierna är små. Andelen socialdemokrater som tror på en förbättring genom ett ökat statligt ansvarstagande är 56 procent. Lägst är andelen bland centerpartisterna, 46 procent. • Hela 73 procent anser att staten bör finansiera skolan. Endast 28 procent anser att kommunerna ska kvarstå som huvudfinansiärer för skolan. Detta står i bjärt kontrast till de budskap som hörs i debatten och där SKL och andra ”bevarare” vägrar se behovet av förändring. Störst andel för statlig finansiering av skolan återfinns bland miljöpartiets väljare, 83 procent. Miljöpartiet slår både folkpartiet och socialdemokraterna, där motsvarande siffror är 72 respektive 76 procent. Inget parti ligger under 65 procent. Stödet för statlig finansiering av skolan är mycket starkt. En annan intressant sak som framkommer är att 60 procent anser att fristående skolor har en positiv inverkan på det svenska utbildningssystemet. Noteras kan att över hälften av de vänsterpartistiska väljarna vill ha ett skolsystem där friskolor utgör ett inslag, vilket gör det svårt att definiera vänsterpartistiska väljare som negativa till friskolor. 54 procent av väljarna anser att eventuell vinst från fristående skolor ska återinvesteras i skolan. 29 procent anser att vinsten ska återbetalas till kommunen. Endast 13 procent tycker att ägarna själva ska bestämma hur vinsten ska disponeras. Detta mönster är stabilt över hela den partipolitiska linjen. Tre fjärdedelar av både moderata och folkpartistiska sympatisörer anser att eventuella vinster som skapas i friskoleföretagen antingen ska återinvesteras i skolorna eller gå tillbaka till kommunen. Mest positiva till att låta ägarna fortsätta att fritt disponera vinsten är KD-sympatisörerna. Var tredje anser att detta är en god ordning. Dagens lagstiftning som tillåter ägarna att fritt ta ut och disponera vinst får alltså kraftig kritik av väljarna. De resurser som finns i skolsystemet ska i första hand användas till att höja kvaliteten i skolorna, inte delas ut som vinst. Vidare förstärks bilden att svenskarna är positiva till betyg och prov i skolan. 67 procent av väljarna anser att betyg ska sättas i årskurs 6 eller tidigare och 68 procent tror att nationella prov har en positiv effekt på elevers kunskapsutveckling. Bland samtliga partisympatisörer, utom för vänsterpartiet (43 procent), finns en majoritet för tidigare betyg. Moderaterna (80 procent) och folkpartiet (82 procent) har de mest betygspositiva sympatisörerna. Motsvarande siffra för socialdemokraterna är 59 procent. Vår undersökning ger vid handen att diskussionen om ett ökat statligt ansvarstagande har starkt stöd i valmanskåren. Samma sak gäller betygsfrågan där väljarna är betydligt mer positiva till betyg än vad många partiföreträdare är. Likaså visar undersökningen att medborgarna tycker att det är bra med nationella prov. Ibrahim Baylan misslyckades som skolminister 2005 att få igenom ett ställningstagande för nationella prov på den socialdemokratiska partikongressen. Vår undersökning visar att han hade de socialdemokratiska väljarnas stöd. Den sittande regeringen hade denna fråga i sitt valmanifest och har nu genomfört detta vallöfte. Här har man uppenbarligen realiserat svenska folkets vilja. Kommunaliseringen av skolan var ett stort misstag och vi kräver att regeringen omgående utreder konsekvenserna. I den utredning som måste tillsättas bör även friskolereformen utvärderas. Det är viktigt att betona att kommunerna även i framtiden har en viktig roll att fylla när det gäller skolan. Däremot måste förutsättningarna för skolan garanteras av staten. Det går inte, som i dag, att utkräva ansvar, bot och bättring av 290 helt olika kommuner med helt olika förmåga och engagemang att bedriva en likvärdig skola. Lärarnas riksförbund har nyligen visat att kommuner i stor utsträckning varslar lärare och att dessa varsel i högre utsträckning än tidigare leder till uppsägningar. I 75 procent av kommunerna ser de ekonomiska framtidsutsikterna dåliga eller mycket dåliga ut. Det är troligt att trenden kommer att förstärkas genom det sviktande skatteunderlaget i kommunerna under 2010. Även väljarna känner en stor oro att den kommande lågkonjunkturen kommer att drabba skolan negativt. 68 procent att lågkonjunkturen kommer att medföra minskade resurser till skolan. Denna undersökning visar en överraskande stor enighet hos svenska folket i skolfrågor. Nu stundar sanningens minut för de politiska partierna. Ska de företräda folkets åsikter i skolfrågor och ställa sig på samma sida som sina väljare? METTA FJELKNER


"Kunskapsskillnader gör cancer till en klassfråga"

Summary: Cancerfonden slår larm i sin årsrapport: Fetma direkt förklaring till bröstcancer och tjock- och ändtarmscancer, men ny Sifo visar att lågutbildade inte tror på sambandet. Cancer, den vanligaste dödsorsaken för svenskar mellan 15 och 75 år, är på väg att bli en klassfråga. Att övervikt och fetma är en orsak till våra vanligaste cancerformer slås klart fast i stora studier. Men en ny Sifoundersökning visar att andelen svenskar som förnekar sambandet är dubbelt så stor bland låginkomsttagare som bland höginkomsttagare. Samtidigt vill en majoritet av svenskarna införa straffskatt på onyttig mat och nästan nio av tio är för sänkt skatt på nyttiga livsmedel. Och de värst utsatta, lågutbildade och låginkomsttagare, är den grupp som säger sig mest benägen att ändra matvanor om den onyttiga maten blir dyrare. Det skriver Cancerfondens generalsekreterare Ursula Tengelin tillsammans med forskningsnämndens ordförande Bengt Westermark.

Över 50.000 svenskar drabbas varje år av cancer. 22.000 av dem dör. En tredjedel av alla cancerfall skulle kunna hindras genom preventivt arbete. Det handlar i första hand om att minska tobaksrökningen, den enskilt farligaste riskfaktorn. Men det är också viktigt att öka kunskapen om och sätta in förebyggande åtgärder mot den näst farligaste livsstilsfaktorn: övervikt och fetma. Det varnas ofta för att övervikt och fetma sprider sig med närmast epidemisk hastighet. Världshälsoorganisationen, WHO, räknar i dag med att 1,6 miljarder vuxna är överviktiga eller feta. Fler dör av övernäring och fetma än av svält. I Sverige har andelen unga män med fetma nästan fördubblats på 30 år. Trenden är allra tydligast och mest alarmerande när det gäller barn. På mindre än 20 år har andelen överviktiga eller feta barn nästan tredubblats. På senare år har forskningsresultat ställt utom allt tvivel att vikten har ett direkt samband med flera typer av cancer. Precis som när det gäller tobaksrökning finns en tydlig socioekonomisk skillnad i riskbeteende. Fetma är, liksom rökning, vanligast i grupper med låg inkomst och utbildning. Andelen långtidsarbetslösa som är överviktiga är fyra gånger större än andelen högre tjänstemän. Det är sex gånger vanligare med övervikt bland nioåringar i Rinkeby än i Djursholm. Viktforskare har länge vetat att barn i resurssvaga områden äter mer snabbmat och fler måltider utan vuxnas sällskap. Barn till höginkomsttagare har i högre grad aktiva fritidssysselsättningar. Tidigare undersökningar har visat att ungdomar med lågutbildade mödrar dricker betydligt mer läsk och äter mera snabbmat än ungdomar vars mödrar har högre utbildning. Nu växer den medicinska kunskapen snabbt om överviktens direkta korrelation med flera typer av cancer. Det gäller inte minst bröstcancer och tjock- och ändtarmscancer. Stora undersökningar från World cancer research fund och American institute for cancer research visar att båda cancerformerna har en helt klarlagd koppling till övervikt och fetma. Den Sifomätning som presenteras i Cancerfondsrapporten visar att kännedomen om denna korrelation är väsentligt högre bland högutbildade än lågutbildade. Andelen som tror att sambandet är litet eller mycket litet är dubbelt så hög bland lågutbildade. Kunskapen är mycket högre bland Saco-medlemmar än LO-medlemmar. Höginkomsttagare är mer medvetna om sambandet än låginkomsttagare. Ungefär samma kunskapsövertag gäller dessutom fortfarande mellan hög- och lågutbildade när det gäller sambandet mellan tobaksrökning och cancer. Cancer, den vanligaste dödsorsaken för svenskar mellan 15 och 75 år, riskerar att bli en klassfråga. Precis som med andra cancerformer som påverkas av livsstil och miljö är prevention det mest effektiva sättet att nå resultat och rädda liv. Med bättre kännedom om överviktens hälsorisker kan människor själva fatta mera informerade val. Två av tre säger sig beredda att ändra sina kost- och motionsvanor när de får reda på att överviktiga personer löper 30 till 40 procents ökad risk att drabbas av cancer. Det preventiva arbetet bör bland annat inriktas på att få barn och ungdomar att motionera mer i skolan. I dag finns inget land i Europa som har färre schemalagda timmar med fysisk aktivitet än Sverige. 84 procent av de tillfrågade föräldrarna är beredda att låta barnen gå längre tid i skolan om extratiden ägnas åt fysisk aktivitet. Att övervikt och fetma till stor del påverkas av matvanorna är bekant för de allra flesta. 86 procent i Cancerfondens Sifomätning stöder tanken på att sänka skatten på nyttiga livsmedel, och 75 procent säger att de skulle välja nyttiga livsmedel om skatten på dem sänktes. Det är de mest utsatta, lågutbildade och låginkomsttagare, som säger sig vara allra mest beredda att förändra sina matvanor om nyttig mat blir billigare eller onyttig mat dyrare. En annan undersökning som Cancerfonden gjort visar att en majoritet av riksdagens ledamöter är beredda att arbeta för en sådan skattepolitik. Stödet för höjd skatt på onyttiga livsmedel är svagare. En majoritet av allmänheten tycker att det är en god idé, men bara en tredjedel av lagstiftarna håller med. En majoritet av både väljare och riksdagsledamöter vill alltså ha en mer aktiv cancerprevention. Vad är det som hindrar regeringen från att agera? Och varför ställer inte oppositionen tydligare krav? Om trenden mot mera övervikt och fetma fortsätter kommer ännu fler att drabbas av cancer. Vi människor måste både se till att röra på oss mer och tänka på vad vi äter – och vilka förutsättningar vi ger våra barn. Men det räcker inte med individbaserad information och rådgivning. Regering och riksdag måste skruva upp ambitionen och använda både lagstiftning och andra incitament för att ta kampen mot övervikt och fetma på allvar. Det visar inte minst arbetet med att minska antalet rökare. Åldersgränser, höga tobaksskatter och rökfria arbetsplatser och offentliga lokaler har spelat en viktig roll för att minska rökandet och, som en direkt följd, att rädda tusentals liv. I februari mottog regeringen slutbetänkandet från den statliga utredningen för en nationell cancerstrategi, som fått i uppdrag att föreslå hur staten bör samordna sitt arbete mot cancer i en sammanhållen, nationell strategi. Det är något som Cancerfonden länge kämpat för. En nationell strategi är en nödvändig del av ett framgångsrikt preventionsarbete. Det är också nödvändigt att utarbeta en nationell handlingsplan med tydliga, konkreta och utvärderingsbara mål. Folkhälsoarbetet har varit alldeles för diffust. Det har saknats övergripande nationella mål för exempelvis tobaksprevention eller för att motverka de sociala skillnaderna när det gäller övervikt och motionerande. De åtgärder som satts in har saknat sammanhang, vilket gjort dem påtagligt mindre effektiva. Det förebyggande arbetet kostar pengar i dag, men det är avgörande för att kunna nå de uppsatta målen på längre sikt. Om vi snålar på preventionsarbetet i dag så kommer vi i stället att behöva handskas med en dramatisk ökning av cancervården i framtiden. Utredningen om en nationell cancerstrategi är nu ute på remiss och inom kort ska regeringen omsätta den i handling. Då är det viktigt att strategin blir konkret och tar särskild hänsyn till de mest utsatta grupperna. • Arbetet med att minska riskfaktorerna för cancer i befolkningen måste få tydliga, konkreta och utvärderingsbara mål. • Regeringen måste föreslå konkreta åtgärder för att målen ska uppnås, och konkreta delmål för att säkerställa att arbetet fortskrider i rätt riktning och tempo. • Regeringen och oppositionen bör enas om en långsiktig strategi för en effektiv primärprevention mot cancer. Antalet cancerfall har ökat stadigt de senaste decennierna. Som det ser ut i dag kommer var tredje person i Sverige att drabbas av cancer under sin livstid. Om tjugo år kommer antalet svenskar som lever med cancer att ha fördubblats. En tredjedel av cancerfallen går att förebygga. Det handlar till en betydande del om att öka kunskapen om cancerrisken som förknippas med övervikt och fetma. Politikerna måste ta krafttag i dag för att förbättra det förebyggande arbetet. Stödet är starkt bland allmänheten och politiska makthavare. Nu återstår bara att omsätta stödet i praktisk handling. URSULA TENGELIN Generalsekreterare, Cancerfonden BENGT WESTERMARK Ordförande, Cancerfondens forskningsnämnd


”Kunskapsskillnader gör cancer till en klassfråga”

Summary: Cancerfonden slår larm i sin årsrapport: Fetma direkt förklaring till bröstcancer och tjock- och ändtarmscancer, men ny Sifo visar att lågutbildade inte tror på sambandet.Cancer, den vanligaste dödsorsaken för svenskar mellan 15 och 75 år, är på väg att bli en klassfråga. Att övervikt och fetma är en orsak till våra vanligaste cancerformer slås klart fast i stora studier. Men en ny Sifoundersökning visar att andelen svenskar som förnekar sambandet är dubbelt så stor bland låginkomsttagare som bland höginkomsttagare. Samtidigt vill en majoritet av svenskarna införa straffskatt på onyttig mat och nästan nio av tio är för sänkt skatt på nyttiga livsmedel. Och de värst utsatta, lågutbildade och låginkomsttagare, är den grupp som säger sig mest benägen att ändra matvanor om den onyttiga maten blir dyrare. Det skriver Cancerfondens generalsekreterare Ursula Tengelin tillsammans med forskningsnämndens ordförande Bengt Westermark.

Över 50 000 svenskar drabbas varje år av cancer. 22 000 av dem dör. En tredjedel av alla cancerfall skulle kunna hindras genom preventivt arbete. Det handlar i första hand om att minska tobaksrökningen, den enskilt farligaste riskfaktorn. Men det är också viktigt att öka kunskapen om och sätta in förebyggande åtgärder mot den näst farligaste livsstilsfaktorn: övervikt och fetma. Det varnas ofta för att övervikt och fetma sprider sig med närmast epidemisk hastighet. Världshälsoorganisationen, WHO, räknar i dag med att 1,6 miljarder vuxna är överviktiga eller feta. Fler dör av övernäring och fetma än av svält. I Sverige har andelen unga män med fetma nästan fördubblats på 30 år. Trenden är allra tydligast och mest alarmerande när det gäller barn. På mindre än 20 år har andelen överviktiga eller feta barn nästan tredubblats. På senare år har forskningsresultat ställt utom allt tvivel att vikten har ett direkt samband med flera typer av cancer. Precis som när det gäller tobaksrökning finns en tydlig socioekonomisk skillnad i riskbeteende. Fetma är, liksom rökning, vanligast i grupper med låg inkomst och utbildning. Andelen långtidsarbetslösa som är överviktiga är fyra gånger större än andelen högre tjänstemän. Det är sex gånger vanligare med övervikt bland nioåringar i Rinkeby än i Djursholm. Viktforskare har länge vetat att barn i resurssvaga områden äter mer snabbmat och fler måltider utan vuxnas sällskap. Barn till höginkomsttagare har i högre grad aktiva fritidssysselsättningar. Tidigare undersökningar har visat att ungdomar med lågutbildade mödrar dricker betydligt mer läsk och äter mera snabbmat än ungdomar vars mödrar har högre utbildning. Nu växer den medicinska kunskapen snabbt om överviktens direkta korrelation med flera typer av cancer. Det gäller inte minst bröstcancer och tjock- och ändtarmscancer. Stora undersökningar från World cancer research fund och American institute for cancer research visar att båda cancerformerna har en helt klarlagd koppling till övervikt och fetma. Den Sifomätning som presenteras i Cancerfondsrapporten visar att kännedomen om denna korrelation är väsentligt högre bland högutbildade än lågutbildade. Andelen som tror att sambandet är litet eller mycket litet är dubbelt så hög bland lågutbildade. Kunskapen är mycket högre bland Saco-medlemmar än LO-medlemmar. Höginkomsttagare är mer medvetna om sambandet än låginkomsttagare. Ungefär samma kunskapsövertag gäller dessutom fortfarande mellan hög- och lågutbildade när det gäller sambandet mellan tobaksrökning och cancer. Cancer, den vanligaste dödsorsaken för svenskar mellan 15 och 75 år, riskerar att bli en klassfråga. Precis som med andra cancerformer som påverkas av livsstil och miljö är prevention det mest effektiva sättet att nå resultat och rädda liv. Med bättre kännedom om överviktens hälsorisker kan människor själva fatta mera informerade val. Två av tre säger sig beredda att ändra sina kost- och motionsvanor när de får reda på att överviktiga personer löper 30 till 40 procents ökad risk att drabbas av cancer. Det preventiva arbetet bör bland annat inriktas på att få barn och ungdomar att motionera mer i skolan. I dag finns inget land i Europa som har färre schemalagda timmar med fysisk aktivitet än Sverige. 84 procent av de tillfrågade föräldrarna är beredda att låta barnen gå längre tid i skolan om extratiden ägnas åt fysisk aktivitet. Att övervikt och fetma till stor del påverkas av matvanorna är bekant för de allra flesta. 86 procent i Cancerfondens Sifomätning stöder tanken på att sänka skatten på nyttiga livsmedel, och 75 procent säger att de skulle välja nyttiga livsmedel om skatten på dem sänktes. Det är de mest utsatta, lågutbildade och låginkomsttagare, som säger sig vara allra mest beredda att förändra sina matvanor om nyttig mat blir billigare eller onyttig mat dyrare. En annan undersökning som Cancerfonden gjort visar att en majoritet av riksdagens ledamöter är beredda att arbeta för en sådan skattepolitik. Stödet för höjd skatt på onyttiga livsmedel är svagare. En majoritet av allmänheten tycker att det är en god idé, men bara en tredjedel av lagstiftarna håller med. En majoritet av både väljare och riksdagsledamöter vill alltså ha en mer aktiv cancerprevention. Vad är det som hindrar regeringen från att agera? Och varför ställer inte oppositionen tydligare krav? Om trenden mot mera övervikt och fetma fortsätter kommer ännu fler att drabbas av cancer. Vi människor måste både se till att röra på oss mer och tänka på vad vi äter – och vilka förutsättningar vi ger våra barn. Men det räcker inte med individbaserad information och rådgivning. Regering och riksdag måste skruva upp ambitionen och använda både lagstiftning och andra incitament för att ta kampen mot övervikt och fetma på allvar. Det visar inte minst arbetet med att minska antalet rökare. Åldersgränser, höga tobaksskatter och rökfria arbetsplatser och offentliga lokaler har spelat en viktig roll för att minska rökandet och, som en direkt följd, att rädda tusentals liv. I februari mottog regeringen slutbetänkandet från den statliga utredningen för en nationell cancerstrategi, som fått i uppdrag att föreslå hur staten bör samordna sitt arbete mot cancer i en sammanhållen, nationell strategi. Det är något som Cancerfonden länge kämpat för. En nationell strategi är en nödvändig del av ett framgångsrikt preventionsarbete. Det är också nödvändigt att utarbeta en nationell handlingsplan med tydliga, konkreta och utvärderingsbara mål. Folkhälsoarbetet har varit alldeles för diffust. Det har saknats övergripande nationella mål för exempelvis tobaksprevention eller för att motverka de sociala skillnaderna när det gäller övervikt och motionerande. De åtgärder som satts in har saknat sammanhang, vilket gjort dem påtagligt mindre effektiva. Det förebyggande arbetet kostar pengar i dag, men det är avgörande för att kunna nå de uppsatta målen på längre sikt. Om vi snålar på preventionsarbetet i dag så kommer vi i stället att behöva handskas med en dramatisk ökning av cancervården i framtiden. Utredningen om en nationell cancerstrategi är nu ute på remiss och inom kort ska regeringen omsätta den i handling. Då är det viktigt att strategin blir konkret och tar särskild hänsyn till de mest utsatta grupperna. •Arbetet med att minska riskfaktorerna för cancer i befolkningen måste få tydliga, konkreta och utvärderingsbara mål. •Regeringen måste föreslå konkreta åtgärder för att målen ska uppnås, och konkreta delmål för att säkerställa att arbetet fortskrider i rätt riktning och tempo. •Regeringen och oppositionen bör enas om en långsiktig strategi för en effektiv primärprevention mot cancer. Antalet cancerfall har ökat stadigt de senaste decennierna. Som det ser ut i dag kommer var tredje person i Sverige att drabbas av cancer under sin livstid. Om tjugo år kommer antalet svenskar som lever med cancer att ha fördubblats. En tredjedel av cancerfallen går att förebygga. Det handlar till en betydande del om att öka kunskapen om cancerrisken som förknippas med övervikt och fetma. Politikerna måste ta krafttag i dag för att förbättra det förebyggande arbetet. Stödet är starkt bland allmänheten och politiska makthavare. Nu återstår bara att omsätta stödet i praktisk handling. URSULA TENGELIN Generalsekreterare, Cancerfonden BENGT WESTERMARK Ordförande, Cancerfondens forskningsnämnd


”Många fler tidigt födda kan räddas till bra liv”

Summary: Specialister i barnmedicin: Även de förtidigt födda barnen måste ges rätt till bästa möjliga vård. De för tidigt födda barnen har eventuellt bristande medvetande, men det är i högsta grad ett övergående fenomen. Vi känner inte till något annat tillstånd där patientens tillfälligt sänkta medvetandegrad anses minska rätten till adekvat vård. Trots handikapp lever de flesta förtidigt födda barn ett liv som både de själva och anhöriga upplever som meningsfullt. Även om risken för död och sjuklighet ökar vid förtidig födelse är skillnaden mellan de enskilda barnen så stor att statistiska mått inte kan användas vid beslut om liv eller död, skriver en grupp specialiser i barnmedicin och neonatologi vid Akademiska sjukhuset i Uppsala.

I debatten efter det uppmärksammade gripandet av en barnläkare vid Astrid Lindgrens barnsjukhus har fokus delvis kommit att förskjutas till etiska frågor kring vården av de extremt för tidigt födda barnen. I debattinlägg av Hugo Lagercrantz och Torbjörn Tännsjö har det aktuella barnets svåra situation använts som argument för ett generellt, mer restriktivt förhållningssätt vid handläggningen av höggradigt underburna barn. Debattörerna har beskrivit det underburna barnet som ett ”vårdpaket” och ifrågasatt de extremt underburna barnens medvetande och ”själ”, för att sedan använda den av dem uppmålade verklighetsbeskrivningen som bas för att argumentera för återhållsamhet med att inleda intensivvård och livsuppehållande åtgärder för dessa barn. För oss som arbetar vid en av landets större neonatalavdelningar och årligen möter omkring 20 barn födda efter 22 till 24 graviditetsveckor är dessa barns rätt till vård på lika villkor som andra patientgrupper en grundläggande förutsättning för vårt dagliga arbete. Liksom för övriga patienter som är i behov av intensivvård, kan överlevnad och mortalitet för de extremt för tidigt födda barnen redovisas enligt olika grupperingar. Internationella sammanställningar visar tämligen samstämmigt att det är en fördel ju senare man föds och ju mer man väger, men även att vara flicka, härstamma från Afrika söder om Sahara eller ha en mamma med högre utbildning är kopplat till ökad överlevnad. Dessa statistiska samband är intellektuellt intressanta men får inte utgöra basen för ställningstaganden till hur det enskilda barnet ska handläggas. Även om risken för död och sjuklighet ökar med sjunkande graviditetslängd, är skillnaderna mellan de enskilda barnen så stora att enkla, statistiska mått varken bör eller kan användas som underlag för etiska beslut om liv eller död. Som vi uppfattar svensk rättssyn har varje människa rätt att handläggas som en unik individ, utan hänsyn till hennes grupptillhörighet eller statistiskt beräknade risk för kommande sjuklighet eller skada. Till saken hör även att de extremt underburna barnen inte ens som grupp har dålig prognos. Offentliggjorda data för 2007 ur det nationella kvalitetsregistret PNQ visar att 70 procent av barnen födda efter 22–24 graviditetsveckor och 88 procent av de som födds efter 25–27 graviditetsveckor överlever. Dessa överlevnadstal stämmer väl med de resultat som redovisas i en nationell, svensk sammanställning. Inte heller är det så att de senaste årtiondens ökade överlevnad av allt tidigare födda barn har skett till priset av en ökad andel barn med svåra handikapp. I stället har andelen barn med uttalade neurologiska handikapp förblivit oförändrad, så att även fortsatt omkring vart tionde barn tyvärr drabbas av cp-skada, epilepsi, blind- eller dövhet. Att framöver kunna minska denna andel utgör neonatalvårdens största utmaning. Det ökade antalet överlevande barn leder dock till att de handikappade barnen, liksom de friska, blir fler. Trots sina handikapp lever flertalet av dessa barn ett liv som de själva och deras familjer upplever som meningsfullt, även om det också finns enstaka ytterst tragiska fall där barnets handikapp är mycket uttalat. Bland de höggradigt underburna barn som överlever utan uttalade neurologiska handikapp har nära hälften inlärnings- och koncentrationssvårigheter. Dessa barn har ökade behov av stödåtgärder under uppväxt- och skolåren. Liksom de betydligt fler barn och ungdomar som har motsvarande problem utan att vara förtidigt födda, utgör de en värdefull resurs i vårt samhälle. Resten, således omkring hälften av de överlevande barnen, kräver inget extra stöd under uppväxt- och skolåren. Sammantaget utgör därför vård av extremt förtidigt födda barn, ur barnets, familjens och samhällets synpunkt, en av de mest ”lönsamma” intensivvårdsinsatserna, eftersom en hög andel av patienterna skrivs ut till ett långt liv med god livskvalitet och aktivt deltagande i vårt framtida samhälle. Vid de flesta förlossningar av extremt förtidigt födda barn finns det inte något sätt att omedelbart vid födseln förutse vilket barn som kommer att drabbas av död, svåra komplikationer eller framtida men. I debatten har även framförts argument baserade på en tolkning av barnets neurologiskt anatomiska utveckling. Enligt denna argumentering skulle det höggradigt underburna barnets medvetande ännu inte vara utvecklat eftersom dess hjärna ännu inte uppnått en tillräcklig funktionsnivå. Detta skulle i sin tur medföra en minskad rätt till livsuppehållande åtgärder. Det förtidigt födda barnets eventuella bristande medvetande är dock i allra högsta grad ett övergående fenomen, och vi känner inte till något annat tillstånd där patientens för tillfället sänkta medvetandegrad anses medföra minskad rätt till adekvat vård. Bland annat baserat på ovanstående resonemang om det underburna barnets brist på medvetande har det även argumenterats för att föräldrarna ska avgöra sitt barns rätt till fortsatt liv. Vi, som dagligen samråder med barnens föräldrar om alltifrån omvårdnadsdetaljer till livsavgörande behandlingsbeslut, vet att uppskatta den positiva förändring som föräldrarnas ökade närvaro och delaktighet har medfört. I de få fall där vårdens företrädare och barnets föräldrar inte är överens eftersträvas och uppnås så gott som alltid samförstånd. Att däremot ålägga barnets föräldrar att fatta livsavgörande beslut vore etiskt mycket tveksamt och inhumant. Det är knappast förenligt med den allmänna rättsuppfattningen att ge anhöriga beslutsrätt över liv och död. Vi har ju inte rätt att ålägga sjukvården att avsluta vårt eget liv. Vid vilken ålder skulle föräldrarnas beslutsrätt över barnets rätt till liv i så fall upphöra? I all intensivvård uppstår ibland situationer där man tvingas inse att patientens hälsotillstånd och prognos är så dålig att det är tydligt att hon aldrig mer kommer att få uppleva ett värdigt liv. För det extremt för tidigt födda barnet rör det sig i dessa lägen nästan alltid om komplikationer i form av omfattande hjärnskador och en situation där barnet endast kan hållas vid liv genom intensivvård med andningsstöd och upprepade, plågsamma ingrepp. När det då, efter en ingående utredning av skadans art och omfattning, står klart att vården inte längre varken kan lindra eller bota barnets tillstånd, kan ansvariga läkare i samråd med barnets föräldrar besluta att avbryta livsuppehållande åtgärder, vilket vanligen innebär att man tar barnet ur respirator. Detta bör ske med barnet i föräldrarnas omedelbara närhet och med alla tillgängliga resurser inriktade på att stödja och hjälpa såväl barn som föräldrar så att familjens sista timmar tillsammans blir värdiga och lugna, utan att barnet behöver känna ångest eller smärta. Att avstå från fullvärdiga vårdinsatser på grund av att patienten hör till gruppen ”extremt för tidigt fött barn” är, enligt vår mening, inte förenligt med rådande rättssyn eller vårdens grundläggande etiska värderingar. Den enskilde individen har rätt till ett individuellt omhändertagande, utformat enligt hennes unika förutsättningar. För oss är det omöjligt att arbeta på något annat sätt, eftersom varje människa är en unik individ, vars värde inte kan graderas. GUNNAR SJÖRS Överläkare, med dr FREDRIK AHLSSON Specialistläkare, med dr BARBRO DIDERHOLM Specialistläkare, med dr UWE EWALD Överläkare, professor ERIK NORMANN Specialistläkare, med dr TORGNY NORSTED Överläkare, med dr RICHARD SINDELAR Överläkare, med dr KATARINA STRAND BRODD Överläkare LINDA WALLSTRÖM Specialistläkare JOHAN ÅGREN Specialistläkare, med dr


Filmrecension: ”Gran Torino”

Summary: Clint Eastwood är förmodligen vår tids största filmstjärna. Men problemet är att hans karaktär i ”Gran Torino” hamras in i sten, tycker Johan Croneman.

Jo, tyvärr, det blir några grymtningar för mycket, de stelopererade uttrycken blir för många, annars var det kanske dags att genren uppdaterades. Senast det begav sig (och med liknande slags grymtningar) var väl Al Pacino-filmen ”En kvinnas doft”. Nu är det Clint Eastwood som är den hårdaste av de hårda, ensam med sitt handikapp, sin sjukdom, drypandes av bitterhet – när en ung man i nöd plötsligt passerar utanför fönstret! Han får sig så småningom några lektioner om livet och lär sig hur man skall handskas med patrasket, lögnarna och svikarna. En dubbel pånyttfödelse. ”En kvinnas doft” är dock långt mer nyanserad och betydligt mer dramaturgiskt smartare. Så var det sagt. Jag har aldrig tyckt att Clint Eastwood varit mycket till skådespelare, kanske en handfull riktigt bra filmer. På sin höjd. Men nu rör sig ju som sagt inte Clint Eastwood riktigt på den skalan. Han har i evigheter varit uppspikad som en ikon i en Eastwood-kyrka – och vem kan ta ögonen från frälsaren när man nu en gång förlagt synen där? Det har blivit ett understatement att prata om dragningskraft i hans fall. Han är en komplett filmstjärna, i absolut alla avseenden, förmodligen den störste i vår tid. Vem lyser starkare? Regisserat har han gjort i decennier, under åtminstone de senaste femton åren alltmer särpräglat, i alla fall när han varit som bäst med ”Broarna i Madison County”, ”Mystic river”, ”Letters from Iwo Jima” etcetera. Det som i hans skådespeleri ofta känns uttryckslöst och färglöst har i hans bästa filmer förvandlats till en stillhet, en eftertänksamhet, och det i ett tempo som hundraprocentigt tycks komma inifrån. Det är som om han äntligen själv har hittat in, i det som vi andra i alla år har tittat på. Den gamle Walt Kowalski i ”Gran Torino” har ett öknamn för alla i kvarteret: det är irländska arslen, snåla judar, satans polacker, fula mexare, degos, spagettis, gooks, blackies. Han förstår ingenting av världen, som inte längre har några värden. Vart tog allt vägen? Han avskyr med andra ord allt och alla, med två undantag: han gillar sin golden retriever och sin mossgröna Ford, en Gran Torino från 1972. Efter Koreakriget som sitter djupt i Walt Kowalski, har han i femtio år jobbat på just Fords fabriker i Detroit. Nu skall han sakta men säkert självdö genom att låta bitterheten fräta upp honom inifrån. Tidigt i filmen hostar han blod, vi anar redan då (lite tråkigt) varthän det barkar. Mirakulöst nog når en asiatisk tonårstjej, Sue, in under sköldarna och sakta men säkert kommer han ur sitt skal. Grannflickan Sue har en bror som heter Thao, ständigt plågad av ett ungdomsgäng i kvarteret. Walt kallar honom givetvis konsekvent för Toad (padda), men kan självklart inte stilla åse när han blir mobbad och slagen. Som ni förstår blir det rätt hårda tag, förvånansvärt lite våld ändå, bortsett från en väldigt obehaglig misshandel. Problemet är (som vanligt) att karaktären hamras in i sten. Vi har redan i den allra första scenen, under filmens allra första 35 sekunder, exakt (och då menar jag exakt!) förstått vem det är vi har att göra med. Sedan byggs det logiskt på under de följande minuterna, efter långa tio minuter förstår till och med en marsian hur upplägget ser ut. Det är väldigt mycket räls som läggs ut helt i onödan. Slutet är ändå inte helt givet – kanske rent av en liten uppgörelse med flera av Clint Eastwoods många tidigare karaktärer …? Kanske en egen ideologisk uppgörelse? Det är under alla omständigheter rätt listigt gjort. ”Gran torino” Regi: Clint Eastwood Medverkande: Clint Eastwood, Bee Vang, Ahney Her, Christopher Carley m fl Längd: 1 tim 56 min (från 15 år)


”Vi tänker avskaffa räntan på uppskovet med skatten”

Summary: Löfte från Socialdemokraterna: Uppskovsräntan på reavinstskatten vid försäljning av bostad ska avskaffas. Räntan på den reavinstskatt man fått uppskov med då man sålt en bostad och köpt en ny kommer att tas bort vid ett maktskifte. Denna retroaktiva skatt vid en bostadsflytt är orättvis och orimlig. När deklarationerna denna vecka börjar komma hem till folk lär många som har uppskov få en obehaglig överraskning. För en person med ett genomsnittligt uppskov ökar skatten med över 2 500 kronor. Stockholmarna som tvingas betala dyrt för sina bostäder drabbas så hårt av denna retroaktiva skatt att den kallats Stockholmsskatten. Det måste vara möjligt för hushållen att planera sin ekonomi. Socialdemokraterna vill därför inte genomföra någon stor förändring av fastighetsskatten. Men den måste bli rättvisare, skriver Socialdemokraternas ekonomisk-politiske talesman Thomas Östros och Carin Jämtin socialdemokratiskt oppositionsborgarråd i Stockholm.

Nu börjar jobbkrisen också bryta in i Stockholm på allvar. Varslen ökar, antalet nyanmälda jobb minskar och allt fler stockholmare skrivs in på Arbetsförmedlingen. Oron för jobben sprider sig nu i alla branscher och i alla samhällsklasser. Socialbidragskostnaderna prognostiseras öka med tio procent under 2009. Också oron för den egna privatekonomin växer kraftigt. I Stockholm är det nära förknippat med det egna boendet. Med en väldigt orolig bostadsmarknad där man kan förvänta sig tuffare krav från bankerna är många oroliga för om den privatekonomiska ekvationen kommer att gå ihop. Därutöver har regeringen fördyrat boendet i synnerhet för dem som bor i Stockholmsregionen. Inom kort börjar nämligen 2008 års skattedeklaration att delas ut. Över 200 000 Stockholmare kommer att svart på vitt se hur den retroaktiva skatten på uppskov vid försäljning av bostad, den så kallade Stockholmsskatten, slår mot privatekonomin. Många stockholmare är nog inte klara över hur hårt detta kommer att slå. Det handlar om många tusenlappar i extraskatt. Genom att ändra förutsättningarna och införa en retroaktiv skatt slår man hårt mot redan pressade bostadsägare. Den retroaktiva skatten på uppskov vid försäljning av bostad omfattar även bostadsrätts-, villa- och radhusägare i andra delar av Sverige. Men det är i Stockholm som uppskovet är vanligast och mest omfattande. Av dem som har uppskov bor 27 procent i Storstockholm, trots att stockholmarna bara utgör 19 procent av Sveriges befolkning. Det genomsnittliga uppskovet för dessa stockholmare är 530 000 kronor, medan genomsnittet för övriga landet är 390 000 kronor. För en person med ett genomsnittligt uppskov ökar skatten med över 2 500 kronor. Det är därför högst rimligt att betrakta skatten som riktad mot stockholmare. Vi Socialdemokrater lämnar nu ett tydligt besked om att vi vill avskaffa den orättvisa Stockholmsskatten. Nästan var fjärde stockholmare mellan 30 och 45 år har i dag gjort uppskov med reavinstskatten vid försäljning av bostad. Det är vanliga stockholmare med normala inkomster, ofta barnfamiljer, som har köpt större bostad i takt med att familjen vuxit. Genomsnittsuppskovet i Stockholm är mer än en halv miljon kronor, och det är inte ovanligt att ha ett uppskov på en miljon kronor eller mer. Det är stora belopp, men det återspeglar de fantasipriser som råder i Stockholm. För många med uppskov har det varit nödvändigt att använda reavinsten för att kunna skaffa sig ett något större boende. Det finns flera invändningar mot räntan på uppskov. Man kan ha invändningar mot systemet med att kunna ansöka om uppskov på reavinsten, men när det väl finns på plats är det orimligt att plötsligt förändra det utan att noggrant analysera vilka effekter det får. Eftersom räntan gäller även för uppskov som beviljats före 2008 fungerar den som en retroaktiv avgift. Personer som investerat sina uppskov i ett nytt boende och planerat sin ekonomi efter de bestämmelser som gällde då, finner plötsligt att de nu ska betala en ny avgift. Stockholmsskatten kan betyda tusentals kronor i höjd skatt vilket riskerar att pressa många Stockholmsfamiljer under den allt djupare jobbkrisen. Det riskerar även att minska rörligheten på bostads- och arbetsmarknaden eftersom det blir dyrare att byta bostad än att bo kvar. De borgerliga partierna lovade i valrörelsen 2006 att avskaffa fastighetsskatten. Det har inte skett. I stället har fastighetsskatten bytt namn till fastighetsavgift, reavinstskatten höjts och den nya ränteskatten på uppskov har införts. Trots regeringens schabbel med fastighetsskatten är det inte rimligt att föreslå omfattande förändringar av den. Det måste vara möjligt för hushållen att planera sin hushållsekonomi. Vi socialdemokrater vill därför inte genomföra någon stor förändring av fastighetsskatten. Men för att öka rättvisan föreslår vi tre tydliga förändringar av den nu befintliga fastighetsbeskattningen. • Fastighetsskatten för villor och radhus med ett taxeringsvärde på mindre än fem miljoner kronor ska inte ändras jämfört med i dag. Men de småhusägare med de minsta inkomsterna ska få sänkt fastighetsskatt genom att begränsningsregeln utvidgas. • De exklusiva villor som har ett taxeringsvärde på över fem miljoner kronor ska utöver dagens fastighetsskatt (så kallad fastighetsavgift) även betala en procent av värdet över fem miljoner kronor. • Den retroaktiva skatten på uppskov av reavinst vid bostadsflytt är orättvis och orimlig. Vi vill därför avskaffa ränteskatten på uppskov, som de facto kommit att bli en extra stockholmsskatt. Fastighetsskatten måste bli rättvisare. Thomas Östros Carin Jämtin


Svara sakligt på barnets frågor

Summary: Hur talar man med barnen om Josef Fritzl, pappan som höll sin dotter fången i 24 år? Psykoterapeuten Börje Svensson och psykiatern Clara Gumpert ger råd.

Nu står österrikaren Josef Fritzl inför rätta, och än en gång återger massmedierna de fruktansvärda detaljerna från den hemliga källare där han höll sin dotter instängd i över två decennier. Josef Fritzl väcker vår djupaste avsky; han personifierar den yttersta ondskan. Och det gäller att hålla sin egna känslor i styr när barnen börjar fråga, förklarar psykoterapeuten Börje Svensson på Rädda Barnen. – Småbarn som inte kan läsa har knappast förstått vad Josef Fritzl har gjort. De har inga frågor och behöver därför inga svar, och de ska om möjligt hållas ovetande, säger han. Lågstadiebarn som förstår mer av vad som sägs i nyhetsprogrammen och kan läsa artiklarna i tidningar som DN undrar desto mer. – Men de mår inte heller bra av att få för mycket information, säger Börje Svensson. Det räcker med att man säger att han var jättesjuk i huvudet och att ingen pappa och ingen mamma någonsin får göra så som han gjorde, att det är väldigt, väldigt ovanligt att vuxna gör så och att han nu ska sitta i fängelse. Barn blir mindre rädda om de får höra att det hemska de tänker på nästan aldrig sker, och att det som ändå inträffade hände lång borta. När barn är nio tio år har de kommit långt i sin moralutveckling, och de kan bli väldigt upprörda när de hör talas om svåra övergrepp. – Jag tycker att man ska fråga dem vad de själva tycker och tänker, säger Börje Svensson. Om de ställer svåra frågor får man svara så gott man kan utifrån vad man känner och vet – lugnt och sakligt, utan att leva ut för mycket av sin egen eventuella ångest. Barn blir skrämda när de vuxna är rädda. Några år senare, när barnen är 13 14 år, är de ofta intresserade av detaljer i det hemska. Hade barnen i källaren leksaker? Fick de se på tv? – Man får berätta så mycket man vet utan att belasta barnet med det allra värsta, säger Börje Svensson. Och det kan vara bra att uttrycka att det som har hänt är så hemskt att man för egen del inte kan fatta att någon enda människa kan göra så. I detta är man på ungefär samma nivå som barnet, och det är en bra utgångspunkt för ett jämlikt och fint samtal. Tv-bilderna av flygplanen som brakade in i World Trade Center i New York den 11 september 2001 trängde in i barns sinnen över hela jorden. Filmerna vevades alla tider på dygnet i flera månader – trots att de enligt psykologerna kunde utlösa traumatiska kriser hos barn. Det är nämligen svårt för barn att sortera ut närliggande hot från avlägsna faror; en kraftfull katastrofbeskrivning kan hos en flicka eller en pojke väcka djup skräck för att själv bli dödad eller övergiven. – Terroristattentatet mot World Trade Center skakade många barn på ett personligt plan, säger Börje Svensson. Vi vuxna var ju själva rädda för vad som skulle hända, många undrade om ett tredje världskrig skulle bryta ut. Och den skräcken smittade av sig på barnen. Ganska många barn tog också illa vid sig av nyheten om mordet på utrikesminister Anna Lindh, berättar Börje Svensson. – Det är klart att barn blir rädda när de får höra att en mamma i Sverige kan bli knivdödad när hon handlar kläder. Jag tror inte att rapporterna om det som Josef Fritzl har gjort är lika skrämmande, för händelser som den är så extremt ovanliga – de känns inte lika hotfulla. Då är skolmassakrerna värre, tror han: De inträffar ju gång på gång med några månaders mellanrum. Och de kryper allt närmare. – Först var det bara skolor i USA som drabbades, men sedan skolor i Finland och Tyskland. Var sker det nästa gång? I min egen skola? Psykiatern Clara Gumpert undervisar och forskar i rättpsykiatri vid Karolinska institutet i Solna. I sitt arbete har hon träffat flera personer som begått mycket allvarliga – och ibland bestialiska – våldsbrott. Josef Fritzl liksom Anders Eklund, som förra våren mördade tioåriga Engla Höglund, väckte människors vrede och avsky. Men de som mötte dessa män innan deras brott avslöjades kunde inte utifrån deras sätt att vara ana sig till vilka hemskheter som dolde sig i deras liv. – Den insikten, att vi inte säkert vet vem som kan vara god eller ond, gör att vi som vuxna och föräldrar känner oss villrådiga – och till och med får ångest. Och det är lätt att dessa känslor överförs på barnen. När de kommer med sina frågor blir svaren ett sätt att bearbeta vår egen oro, inte en väg att möta barnens funderingar. Clara Gumperts egna barn är vuxna eller i äldre tonåren. Hennes erfarenhet som förälder är att man aldrig får backa och nonchalera ett barn som vill samtala om något svårt och hemskt. – Lyssna på barnen och låt dem styra samtalet. Svara på deras frågor, men överös dem inte med detaljer. Det är till exempel inte nödvändigt att berätta exakt hur Josef Fritzl gjorde sig av med kroppen när ett av barnen hade dött. Massmedierna har ett ansvar att förklara varför en människa kunnat begå ett allvarligt våldsbrott, anser Clara Gumpert. Sensationsrapportering försvårar en ökad förståelse och underlättar inte heller samtalen mellan vuxna och barn. Hur skulle Clara Gumpert berätta för ett litet barn om Josef Fritzl? – Min brorsdotter är sex år. Till henne skulle jag nog säga att alla tycker att den där fabrorn gjorde något fruktansvärt. Han blev gripen och kommer nog att få sitta i fängelse resten av sitt liv. Jag skulle också säga att det finns konstiga människor som gör dumma och elaka saker, men att de är väldigt få. Och det viktigaste: du behöver inte vara rädd att det ska hända dig.


Nya stjärnor till Mathias Dahlgren

Summary: Mathias Dahlgren och hans restauranger på Grand Hotel får två nya stjärnor i Guide Michelin; Matsalen får ytterligare en och blir därmed Sveriges andra tvåstjärniga restaurang. Dessutom får Matbaren en stjärna. DN fick som enda tidning vara med när Carl Stenson, informationschef på Michelin i de nordiska länderna, kom med det glada beskedet på måndagsmorgonen.

I den folktomma restaurangen sitter Mathias Dahlgren tillsammans med Grand Hotels vd, Nils Axing. De är tysta, låter nyheten sjunka in. Många har tippat att Matsalen skulle få ytterligare en stjärna, men att Matbaren också fick en var en riktig överraskning – Det här betyder väldigt, väldigt, väldigt mycket, säger Nils Axing till slut. – Man har ju jobbat för det här hela livet, säger Mathias sakta. Det betyder så enormt mycket, både personligt och för verksamheten. Hjärnan är gladast för att Matsalen fick sin andra stjärna, men hjärtat är nog gladast för Matbarens skull. Båda är så fina restauranger, men så olika. Inne i Matbaren samlar Mathias personalen. Han säger med allvarlig röst: – Jaa, nu är det så att Matsalen har fått två stjärnor i Guide Michelin ... och Matbaren har fått en stjärna! Stort jubel utbryter, en av kockarna är nästan tårögd när han säger: – Fy fan, vilken jävla grej! Även lilla restaurangen Frantzén/Lindeberg, som öppnade i Gamla stan för drygt ett år sedan tog hem en stjärna. Edsbacka krog, som tidigare var Sveriges enda tvåstjärniga krog behåller båda sina stjärnor, vilket också måste ses som en stor framgång eftersom Christer Lingström i höstas lämnade över driften av krogen till Fredrik Pettersson. Den typen av förändringar brukar leda till att krogen tappar åtminstone en av sina stjärnor men Edsbacka lyckades alltså behålla sina. – Egentligen är det ju så att Sverige idag har fått två nya krögare med två stjärnor, säger Christer Lingström nöjt. – Jag är riktigt stolt, säger Fredrik Pettersson, drift- och kökschef. Men jag har ju jobbat här sedan 1992 och vi har samma personal som tidigare så det har inte blivit några stora förändringar. Enligt Mathias Dahlgren blir det ingen konkurrens mellan stjärnkrogarna, trots alla nya stjärnor. – Det är bara bra för Stockholm och bra för Sverige, många som lyckas tillsammans blir större. Trots glädjeyran måste verksamheten fortsätta som vanligt, om bara några timmar strömmar de första lunchgästerna in. – Vi ska ha ett möte direkt för att dra upp planerna, men vi ska inte förändra verksamheten på något sätt, säger Mathias Dahlgren. Vi har ju fått en bekräftelse på att det vi gör även uppskattas av andra och då ska vi fortsätta med det. Det är viktigt att inte kvalitetssäkra bort känslan. – Det är en mysko känsla – men bra. Fast jag är dålig på att fira, erkänner Mathias sedan, medan personalen fortsätter att jubla och ringa till de kolleger som inte är på plats. Något säger mig att det ändå kommer att lösa sig, det finns många som verkar vara beredda att ta ansvar för att de nya stjärnorna firas ordentligt. Guide Michelin Guide Michelin firar 25-års jubileum i Sverige med två nya stjärnrestauranger, Mathias Dahlgrens Matbaren och Frantzén/Lindeberg. Sverige är dessutom numera enda landet i Norden med två restauranger med två stjärnor. Här är hela listan över svenska restauranger med stjärna i Guide Michelin Main Cities of Europe 2009: Stockholm: Mathias Dahlgren Matsalen (ny med två stjärnor, hade en stjärna tidigare) Edsbacka krog (två stjärnor) Mathias Dahlgren Matbaren (ny stjärna) Frantzén/Lindeberg (ny stjärna) Esperanto Fredsgatan 12 Lux Stockholm Leijontornet Operakällaren Göteborg: Kock & Vin Sjömagasinet 28+ Fond Basement Relaterat från Påstan.nu Recension av Matsalen Recension av Matbaren


"Nu minskar rökningen i alla samhällsgrupper"

Summary: Folkhälsoinstitutets stora årliga undersökning: Antalet dagliga rökare har minskat med 200.000 personer på fem år. Bland kvinnorna har andelen dagliga rökare minskat från 19 till 14 procent mellan 2004 och 2008. Sammantaget handlar det om en minskning på 130.000 kvinnor. Bland männen är nedgången tre procentenheter, från 14 till 11 procent, eller 70 000 individer. Minskningen sker i så gott som alla samhällsgrupper. Allra största minskningen finns bland kvinnor med sjuk- eller aktivitetsersättning. Rökningen minskar också bland yrkesarbetande kvinnor. Även i kategorin kvinnor födda utanför Europa ser vi nu en minskning av rökandet. Snusandet minskar också bland männen medan den låga andelen kvinnor håller sig konstant. Mest röker kvinnor bosatta i Södermanland och Västmanland samt på Gotland. Bland männen röker skåningarna flitigast. Det visar en ny undersökning från Statens folkhälsoinstitut som presenteras av generaldirektören Sarah Wamala.

Antalet dagliga rökare har minskat med 200.000 personer de senaste fem åren, och det är kvinnorna som står för största delen av minskningen. Nedgången märks i nästan alla samhällsgrupper och även snusandet bland männen minskar svagt. Det visar den landsomfattande enkätundersökning som Statens folkhälsoinstitut genomför årligen i samarbete med SCB. den Nationella folkhälsoenkäten omfattar drygt 50.000 deltagare i åldern 16-84 år. När nu de senaste resultaten för våra levnadsvanor är klara kan man alltså konstatera en tydlig minskning av de som röker varje dag. Bland kvinnorna har andelen dagliga rökare minskat med fem procentenheter mellan åren 2004-2008, från 19 procent till 14 procent och tre procentenheter bland männen, från 14 procent till elva procent. Det betyder att det är cirka 130.000 färre kvinnor och 70.000 färre män som röker idag jämfört med 2004. Idag tvivlar få på de vetenskapliga bevisen för att rökare löper en större risk att drabbas av en mängd allvariga sjukdomar, allt från sömnproblem till hjärtinfarkt. Sjukdomar som innebär stora kostnader för individer, deras familjer, sjukvården och samhället. Rökning är alltjämt ett stort folkhälsoproblem, över 900 000 svenskar röker varje dag. Rökningen är också ojämnt fördelad i olika samhällsgrupper och har stora regionala skillnader. Kvinnor i Södermanland, Gotland och Västmanland hör till de som röker mest. Och bland männen toppar Skåne med en andel på 16 procent dagliga rökare. Minst röker kvinnor och män i Västerbotten tio respektive nio procent och kvinnor i Kalmar län. Regeringen har bland annat tagit fram den nationella strategin för tobaksprevention som ska bidra till att uppnå de nationella målen för tobak 2008-2010. Övergripande för alla insatser i strategin är regeringens delmål för 2014. 1. En tobaksfri livsstart från år 2014. 2. En halvering till år 2014 av antalet ungdomar under 18 år som börjar röka eller snusa. 3. En halvering till år 2014 av andelen rökare i de grupper som röker mest. 4. Ingen ska ofrivilligt utsättas för rök i sin omgivning. Statistiken visar att minskningen bland de som röker varje dag sker i nästan alla grupper. Största minskningen finns bland kvinnor med sjuk/aktivitetsersättning, där är minskningen 18 procent. Rökningen minskar också bland kvinnor som är födda utanför Europa, och i gruppen yrkesarbetande kvinnor. Regeringens mål att halvera andelen rökare till 2014 i de grupper som röker mest är på god väg att nås. Men mycket arbete återstår. Särskilt viktiga grupper att nå är ekonomiskt utsatta eftersom statistiken visar att störst andel rökare återfinns i grupper med svag ekonomisk ställning och kort utbildning. Grupper som röker mest dagligen -Långtidssjuka män (32 procent) -Män födda utanför Europa (30 procent) -Arbetslösa män (27 procent) Grupper som röker minst dagligen -Män med lång utbildning (5 procent) -Män med god ekonomi (8 procent) -Ålderspensionärer män (9 procent) När det gäller dagligt snusande är det betydligt mer vanligt bland män än kvinnor. Andelen snusande män har minskat med tre procentenheter mellan åren 2004-2008, från 22 till 19 procent. Det är fortfarande en låg andel kvinnor som snusar och siffrorna har legat stabilt de senaste fem åren på mellan tre och fyra procent. Det är också vanligare att kvinnor och män i de norra delarna av Sverige snusar och mindre vanligt bland män i Stockholm samt kvinnor i Södermanland. Snusningen är också mer vanlig i de yngre åldersgrupperna. Den följer också rökningens sociala skiktning med en högre andel snusare bland män i arbetaryrken och bland arbetslösa män eller män med sjuk-/aktivitetsersättning. För kvinnor är snusningen vanligast bland dem med kort utbildning och bland dem som varit ekonomiskt utsatta. Den samlade bilden av det totala tobaksbruket, det vill säga daglig rökning och/eller dagligt snusande visar också en minskning med fem procentenheter mellan åren 2004-2008 bland kvinnor (från 22 procent till 17 procent) och sex procentenheter bland män (från 33 procent till 27 procent). Grupper som använder mest tobak dagligen -Arbetslösa män (49 procent) -Män med sjuk/aktivitetsersättning (49 procent) -Män med dålig ekonomi (40 procent) Grupper som använder minst tobak dagligen -Kvinnor med lång utbildning (10 procent) -Kvinnor med god ekonomi (12 procent) -Äldre män (65-84 år) (12 procent) Det finns stora skillnader mellan olika grupper i dagligt bruk av tobak. Exempelvis använder hela 37 procent av männen och 24 procent kvinnorna med kort utbildning tobak dagligen. Det kan jämföras med siffror för personer med lång utbildning, 13 procent för män och tio procent för kvinnor. Statistiken visar även här en minskning av andelen tobaksbrukare i nästan alla grupper, undantaget är män med sjuk/aktivitetsersättning som visar en ökning med 19 procent. Regeringens uppsatta mål för tobaksbruket visar tydligt att många olika åtgärder behövs i det förebyggande tobaksarbetet och att långsiktighet och kontinuitet är nödvändigt. Det handlar exempelvis om åtgärder och metoder för att minska tillgängligheten av tobaksvaror, en tobaksavvänjning baserad på kunskap som når de grupper som röker mest. Förra året fick Statens folkhälsoinstitut ett regeringsuppdrag att utarbeta en nationell strategi på tobaksområdet fram till år 2010. I strategin ingår bland annat att stödja tobaksförebyggande arbete och tillsyn i landsting, regioner och kommuner. Statens folkhälsoinstitut har beviljat 12 miljoner till verksamhet under 2009 för tobaksarbete på lokal och regional nivå i samverkan med frivilligorganisationer. Jag har en stor förhoppning om att satsningen leder till en fortsatt positiv utveckling mot de uppsatta målen.


Pakistansk kris

Summary: Det politiska kaoset i Pakistan är en huvudvärk för president Obama. Det kan bland annat försvåra arbetet i Afghanistan.

Det är inte lite som står på dagordningen för USA:s president Barack Obama. Mellanöstern bör prioriteras, liksom utmaningarna från Iran och Nordkorea. Reträtten från Irak måste genomföras, och relationer måste vårdas eller återuppbyggas. Men frågan är om inte Pakistan – detta instabila land med kärnvapen och en nyckelroll i Afghanistan – oundvikligen kommer att leta sig upp till toppen på Washingtons utrikespolitiska agenda. Det är ett land som helt enkelt inte kan negligeras. Utvecklingen är allt annat än upplyftande. I delar av landet har centralregeringen helt tappat kontrollen, talibanstyre har införts och flickor förbjudits att gå i skolan. Gränsen till Afghanistan är i princip öppen. Försöken att bekämpa det extremistiska våldet har misslyckats. Staten är svag, och i Islamabad går utvecklingen åt fel håll. Rivaliteten mellan president Asif Ali Zardari och Nawaz Sharif, som anses vara Pakistans populäraste politiker, har blivit våldsam. Under söndagen sköts tårgas i landets andra stad, Lahore, och i dag väntas omfattande demonstrationer i Islamabad. Pakistan har länge varit ett huvudbry i Washington. Redan för något år sedan publicerades exempelvis en rapport med ett antal rekommendationer om hur USA skulle bistå i arbetet med att stärka Pakistans politiska, sociala och ekonomiska institutioner. Men USA:s strategi har slagit fel förr, och nu när krisen är akut hörs många amerikanska röster varna för att även den enda supermaktens inflytande är begränsat. För USA:s del vore naturligtvis en kompromiss mellan Zardari och Sharif att föredra, men få tror på en sådan utveckling. Mer sannolikt är att den politiska osäkerheten fortsätter, rent av till ett läge då militären åter anser sig tvungen att gripa in. Även i avsaknad av en militärkupp är läget allvarligt, inte minst med tanke på de konsekvenser krisen kan få. ”Så länge Pakistans ledande politiker kämpar för sin egen överlevnad har de inte mycket tid över för att bekämpa talibanerna längs gränsen till Afghanistan eller för att slå sönder militanta nätverk”, skriver forskaren Daniel Markey i Foreign Policy. Islamabad har i och för sig aldrig varit någon stabil, pålitlig och kraftfull allierad till USA i kampen mot terrorismen, men den utveckling vi sett den senaste tiden tyder på en ytterligare försvagning. Och frågan är om kriget i Afghanistan alls kan vinnas utan pakistansk medverkan. Omvärlden måste tro det, och tydligt är att en kraftansträngning är på gång. USA har lovat truppförstärkningar – mer ska satsas i Afghanistan nu när engagemanget i Irak trappas ned. Det är, brukar president Obama framhålla, från Afghanistan hotet kommer, inte från Irak. Den amerikanska målsättningen har också sänkts. Senator John Kerry framhöll exempelvis nyligen att USA inte har för avsikt att göra Afghanistan till USA:s 51:a delstat. Målet, skrev han i Washington Post, är i stället bland annat att förhindra att landet blir ett ”brohuvud för terrorister som kan destabilisera Pakistan”. Tydligare kan kopplingen mellan Afghanistan och Pakistan knappast uttryckas. Men det verkar inte bara åt det ena hållet. För att omvärlden ska kunna nå redan lågt ställda mål i Afghanistan måste Pakistan kunna ta sin del av ansvaret.


”Nu minskar rökningen i alla samhällsgrupper”

Summary: Folkhälsoinstitutets stora årliga undersökning: Antalet dagliga rökare har minskat med 200 000 personer på fem år.Bland kvinnorna har andelen dagliga rökare minskat från 19 till 14 procent mellan 2004 och 2008. Sammantaget handlar det om en minskning på 130 000 kvinnor. Bland männen är nedgången tre procentenheter, från 14 till 11 procent, eller 70 000 individer. Minskningen sker i så gott som alla samhällsgrupper. Allra största minskningen finns bland kvinnor med sjuk- eller aktivitetsersättning. Rökningen minskar också bland yrkesarbetande kvinnor. Även i kategorin kvinnor födda utanför Europa ser vi nu en minskning av rökandet. Snusandet minskar också bland männen medan den låga andelen kvinnor håller sig konstant. Mest röker kvinnor bosatta i Södermanland och Västmanland samt på Gotland. Bland männen röker skåningarna flitigast. Det visar en ny undersökning från Statens folkhälsoinstitut som presenteras av generaldirektören Sarah Wamala. Sarah Wamala

Antalet dagliga rökare har minskat med 200 000 personer de senaste fem åren, och det är kvinnorna som står för största delen av minskningen. Nedgången märks i nästan alla samhällsgrupper och även snusandet bland männen minskar svagt. Det visar den landsomfattande enkätundersökning som Statens folkhälsoinstitut genomför årligen i samarbete med SCB. Den nationella folkhälsoenkäten omfattar drygt 50 000 deltagare i åldern 16–84 år. När nu de senaste resultaten för våra levnadsvanor är klara kan man alltså konstatera en tydlig minskning av dem som röker varje dag. Bland kvinnorna har andelen dagliga rökare minskat med fem procentenheter mellan åren 2004–2008, från 19 procent till 14 procent, och tre procentenheter bland männen, från 14 procent till 11 procent. Det betyder att det är cirka 130 000 färre kvinnor och 70 000 färre män som röker i dag jämfört med 2004. I dag tvivlar få på de vetenskapliga bevisen för att rökare löper en större risk att drabbas av en mängd allvarliga sjukdomar, allt från sömnproblem till hjärtinfarkt. Sjukdomar som innebär stora kostnader för individer, deras familjer, sjukvården och samhället. Rökning är alltjämt ett stort folkhälsoproblem, över 900 000 svenskar röker varje dag. Rökningen är också ojämnt fördelad i olika samhällsgrupper och har stora regionala skillnader. Kvinnor i Södermanland, Gotland och Västmanland hör till dem som röker mest. Och bland männen toppar Skåne med en andel på 16 procent dagliga rökare. Minst röker kvinnor och män i Västerbotten, 10 respektive 9 procent, och kvinnor i Kalmar län. Regeringen har bland annat tagit fram den nationella strategin för tobaksprevention som ska bidra till att uppnå de nationella målen för tobak 2008–2010. Övergripande för alla insatser i strategin är regeringens delmål för 2014. 1. En tobaksfri livsstart från år 2014. 2. En halvering till år 2014 av antalet ungdomar under 18 år som börjar röka eller snusa. 3. En halvering till år 2014 av andelen rökare i de grupper som röker mest. 4. Ingen ska ofrivilligt utsättas för rök i sin omgivning. Statistiken visar att minskningen bland dem som röker varje dag sker i nästan alla grupper. Största minskningen finns bland kvinnor med sjuk/aktivitetsersättning, där är minskningen 18 procent. Rökningen minskar också bland kvinnor som är födda utanför Europa, och i gruppen yrkesarbetande kvinnor. Regeringens mål att halvera andelen rökare till 2014 i de grupper som röker mest är på god väg att nås. Men mycket arbete återstår. Särskilt viktiga grupper att nå är ekonomiskt utsatta eftersom statistiken visar att störst andel rökare återfinns i grupper med svag ekonomisk ställning och kort utbildning. Grupper som röker mest dagligen • Långtidssjuka män (32 procent) • Män födda utanför Europa (30 procent) • Arbetslösa män (27 procent) Grupper som röker minst dagligen • Män med lång utbildning (5 procent) • Män med god ekonomi (8 procent) • Ålderspensionärer män (9 procent) När det gäller dagligt snusande är det betydligt mer vanligt bland män än kvinnor. Andelen snusande män har minskat med tre procentenheter mellan åren 2004–2008, från 22 till 19 procent. Det är fortfarande en låg andel kvinnor som snusar och siffrorna har legat stabilt de senaste fem åren på mellan 3 och 4 procent. Det är också vanligare att kvinnor och män i de norra delarna av Sverige snusar och mindre vanligt bland män i Stockholm samt kvinnor i Södermanland. Snusningen är också mer vanlig i de yngre åldersgrupperna. Den följer också rökningens sociala skiktning med en högre andel snusare bland män i arbetaryrken och bland arbetslösa män eller män med sjuk-/aktivitetsersättning. För kvinnor är snusningen vanligast bland dem med kort utbildning och bland dem som varit ekonomiskt utsatta. Den samlade bilden av det totala tobaksbruket, det vill säga daglig rökning och/eller dagligt snusande, visar också en minskning med fem procentenheter mellan åren 2004–2008 bland kvinnor (från 22 procent till 17 procent) och sex procentenheter bland män (från 33 procent till 27 procent). Grupper som använder mest tobak dagligen • Arbetslösa män (49 procent) • Män med sjuk/aktivitetsersättning (49 procent) • Män med dålig ekonomi (40 procent) Grupper som använder minst tobak dagligen • Kvinnor med lång utbildning (10 procent) • Kvinnor med god ekonomi (12 procent) • Äldre män (65–84 år) (12 procent) Det finns stora skillnader mellan olika grupper i dagligt bruk av tobak. Exempelvis använder hela 37 procent av männen och 24 procent kvinnorna med kort utbildning tobak dagligen. Det kan jämföras med siffror för personer med lång utbildning, 13 procent för män och 10 procent för kvinnor. Statistiken visar även här en minskning av andelen tobaksbrukare i nästan alla grupper, undantaget är män med sjuk/aktivitetsersättning som visar en ökning med 19 procent. Regeringens uppsatta mål för tobaksbruket visar tydligt att många olika åtgärder behövs i det förebyggande tobaksarbetet och att långsiktighet och kontinuitet är nödvändigt. Det handlar exempelvis om åtgärder och metoder för att minska tillgängligheten av tobaksvaror, en tobaksavvänjning baserad på kunskap som når de grupper som röker mest. Förra året fick Statens folkhälsoinstitut ett regeringsuppdrag att utarbeta en nationell strategi på tobaksområdet fram till år 2010. I strategin ingår bland annat att stödja tobaksförebyggande arbete och tillsyn i landsting, regioner och kommuner. Statens folkhälsoinstitut har beviljat 12 miljoner till verksamhet under 2009 för tobaksarbete på lokal och regional nivå i samverkan med frivilligorganisationer. Jag har en stor förhoppning om att satsningen leder till en fortsatt positiv utveckling mot de uppsatta målen. SARAH WAMALA Prossie Sarah Wamala, född 1967 i Uganda. Generaldirektör för Statens folkhälsoinstitut sedan den 1 november 2008. Tidigare avdelningschef för avdelningen Folkhälsa vid Centrum för folkhälsa vid Stockholms läns landsting samt docent i samhällsmedicin och medicine doktor i medicin/folkhälsovetenskap vid Karolinska institutet (KI). Hon har tidigare också arbetat som enhetschef och forskningsledare vid Statens folkhälsoinstitut. Har vid fl era tillfällen presenterat uppmärksammade forskningsrön inom folkhälsoområdet på DN Debatt.


Med blick för farliga relationer

Summary: Författaren och journalisten Karolina Ramqvist hade en gång en pojkvän som ville bli yrkesmördare. Dessutom har hon fantiserat om vardagen för de kvinnor som lever med tungt kriminella män. Resultatet: Nya romanen ”Flickvännen”.

Du kan ha sett gangsterfilmen ”Casino” 50 gånger, läst varenda bokstav i reportageboken ”Svensk maffia” och dammsugit nätet efter artiklar om organiserad brottslighet. Ändå finns det ett perspektiv som nästan alltid saknas – kvinnornas. Det försöker journalisten och författaren Karolina Ramqvist, som regelbundet skriver i Dagens Nyheter, ändra på med sin nya roman ”Flickvännen”. - Gangsterskildringar spelade en ganska stor roll när jag växte upp. Alla mina favoritfilmer, som ”Scarface” och ”Carlito’s way”, handlar om män som begår brott och organiserar sig i fraktioner mot varandra. Efter ett tag började jag fundera över de fruar och flickvänner som passerar revy, men som ofta framställs på ett ganska platt sätt. Hon bjuder på kaffe hemma i ettan på Södermalm i Stockholm och ursäktar sig över att det är så kallt. I köket ligger en ”Alla hjärtans dag”-teckning från den femåriga dottern. Hyllorna i vardagsrummet är fullsmockade med böcker av allt från New York Times sylvassa kolumnist Maureen Dowd till Ulf Lundell – som Karolina Ramqvist hamnade i gräl med när hans magsura brev till henne (svaret på en recension i DN) publicerades i antologin ”Fittstim” 1999. Två år senare skrev hon de första sidorna till aktuella romanen ”Flickvännen”. Efter ett tag bestämde Karolina Ramqvist sig för att lägga ner projektet, sedan tog hon upp det, la ner det, fick barn, tog upp det, bytte jobb, flyttade – men till slut hade det lågintensiva skrivandet med stor möda resulterat i 303 ganska märkliga sidor. För ”Flickvännen” liknar inget annat. Handlingen kryper sakta fram och till stora delar handlar romanen om påtaglig tristess och obehaglig oro i en stor villa med golfklubbor, jacuzzi och avancerad kaffemaskin. Där går före detta fotomodellen Karin runt och väntar på att John ska komma hem från ännu en brottsturné. Eller åtminstone ringa på mobilen och säga att han lever. Hon vet hur han försörjer sig, men vill inte veta för mycket. Därför är hon noga med att bläddra i morgontidningen bakifrån och inte läsa nyhetssidorna där det kan finnas artiklar om överfall och väpnade rån – brotten som finansierar parets möbler, bilar och utlandsresor. Men ryggmärgsklichéerna saknas. Karin är inget offer som sminkar över blåmärken och hon har inte gått in i förhållandet för att omvända John till en laglydig medborgare med nio-till-fem-jobb.Deras förhållande bygger på annat. -Karin och John är inbegripna i en jakt på status och på ett sätt ger de också varandra status. Sedan är det klart att det också finns kvinnor som går i gång på kickar, på samma sätt som män som lever i kriminella miljöer. I slutet av boken funderar Karin över jakten på ett spännande liv och hur hon lika gärna kunde ha blivit tillsammans med en fotograf, yrkesmördare eller porrfilmsregissör: ”Jag ville bara att någon skulle ge mig något, ta mig någonstans, göra någonting med mig så jag blev någonting nytt. Jag skäms inte för det längre.” - Det där är nästan lite för tydligt och borde kanske inte ha varit med i boken. Men det jag ville få fram är att Karin vill vara speciell samtidigt som hon vill att någon annan ska göra det åt henne. Även om förhållandet mellan huvudpersonen och John på många sätt är extremt tror Karolina Ramqvist att problemen är allmängiltiga. - Relationen kan säkert uppfattas som väldigt destruktiv, men i boken relativiserar Karin väldigt mycket. Vad är egentligen skillnaden mellan henne och någon som lever med en man som jobbar hårt och är borta väldigt mycket? Huvudpersonen grubblar över sitt liv och vad som skulle hända om hon och John hade en vanlig Svenssontillvaro. Skulle hon verkligen älska honom då? Skulle hon sakna lyxen? Skulle det över huvud taget funka med grillfester hos grannen och dagishämtningar? – Att, som Karin gör, analysera och ifrågasätta sina val tror jag också är något som många kan känna igen sig i. Huvudpersonen tänker mycket på Henry och Karen Hill. Han jobbade för den amerikanska maffiafamiljen Lucchese och valde att, efter att 1980 åkt fast för knarksmuggling, vittna mot sina vänner. Efter rättegången tvingades familjen gömma sig med nya identiteter. Boken ”Wiseguy” av journalisten Nicholas Pileggi baseras på Henry och Karen Hills liv och blev i sin tur underlag för filmen ”Maffiabröder” med Ray Liotta i huvudrollen. - Det var kul att ta in dem i boken eftersom man å ena sidan kan se dem som fiktiva personer samtidigt som den klassiska maffiafilmen baseras på verkliga händelser. Att Karin är en påhittad person som är fixerad vid Karen, som kan upplevas som både fiktiv och verklig, är en motsättning jag tycker om. Karolina Ramqvist betonar samtidigt att ”Flickvännen” inte gör några som helst anspråk på autenticitet. Men hon har ändå en personlig ingång till ämnet. Under tonåren hade hon flera bekanta med maffiadrömmar och kriminella livsstilar. Och i 20-årsåldern levde Karolina Ramqvist från och till med en person som hade kopplingar till organiserad brottslighet i USA och Jamaica. – Han var en halvmisslyckad gangster som hade velat bli yrkesmördare, men sedan skaffade han ett vanligt jobb. Hur påverkades du av att vara tillsammans med honom? - Det är svårt att säga, speciellt tio år senare, men min slutsats var att det var det skulle vara begränsande att leva med en kriminellt belastad person. Det skulle inskränka mycket av den frihet som jag hade i egenskap av ung svensk medelklasstjej. Och när han själv såg möjligheter till en vanlig yrkeskarriär valde han också att satsa på det. ”Flickvännen” har väldigt lite med Karolina Ramqvists personliga erfarenheter att göra. -Den är inte självbiografisk. Jag gick aldrig och väntade i något stort hus på det sätt som Karin gör i boken. Handlingen är i stället resultatet av hennes fantasier. - Jag är inte ute efter att ge en röst till kvinnor som lever med kriminella män. Däremot tycker jag att det är en berättelse som saknas i offentligheten. Är du fascinerad av gangsterlivet? - Jag var det i min ungdom. Men den kriminella mannen är en ikon som jag växt upp med och som finns i samhället. Se bara på berättelser om Ali Baba eller cowboys, de är exempel på män som tar lagen i egna händer. I samhället måste vi hela tiden förhålla oss till hot och våld. Det är ett utmärkande drag hos organiserad brottslighet, hur stater fungerar och till viss del vad samhällen bygger på. Utifrån kan den kriminella världen upplevas som underhållande. När Karolina Ramqvist jobbar med Arena, lattevänsterns flaggskepp där hon är chefredaktör, är syftet att väcka debatt. Några sådana ambitioner finns inte med den nya romanen. -Däremot finns det en uppfattning om att den kriminella världen är så exotisk och långt borta från den vanliga verkligheten. Som om den laglydiga världen aldrig möter den andra och att det bara är en viss typ av män som blir kriminella. Visst skulle det vara trevligt om den som läser boken börjar fundera kring det, men det var inte sådana tankar som fick mig att börja skriva. Hon är redan i gång med nästa roman. Mellan de tidigare böckerna ”När svenska pojkar började dansa” (essäsamling) och ”More fire” (om Jamaica) gick det fem år. ”Flickvännen” tog sju år, så om mönstret fortsätter kommer nästa roman först 2018. - Men jag hoppas och tror att det går snabbare den här gången. Nästa bok handlar också om heterosexuella relationer och konsumtion. Och det är ingen slump. - Jag är väldigt fascinerad över hur man i vår tid använder konsumtion för att uttrycka kärlek, hur man använder kärlek för att fylla konsumtionen med mening och hur man också kan hålla sig själv över ytan med hjälp av konsumtion. Är det per automatik negativt? - Nej, jag lägger ingen värdering i det. Samtidigt är det ofta kvinnors konsumtion som skuldbeläggs medan annan, som män oftare ägnar sig åt, är värdeneutral. Varför det är så tycker jag är jätteintressant. Karolina Ramqvist Ålder: 32 år. Familj: Femårig dotter och pojkvännen Fredrik Virtanen. Bor: I Stockholm. Läser: ”King kong theory” av Virginie Despentes och ”Älskarinnorna” av Elfriede Jelinek. Ser på tv: ”House” och ”Californication”. Tidigare böcker: ”När svenska pojkar började dansa ” (1997) och ”More fire” (2002). Aktuell: Med romanen ”Flickvännen” (Wahlström & Widstrand).


Summary: I den här debatten är att det verkar finnas en skräck för att skiljas. Alla uppbrott ses som dåliga. Elise Claeson har fel när hon påstår att alla skilsmässor är dåliga för barnen, och Skugge blandar ihop kärlek och konsumtion. Jag har alltid sett en utveckling i de uppbrott jag gjort. Det skriver Gudrun Schyman på debattsajten Newsmill efter reaktionerna i skilsmässodebatten.

Jag har kommenterat Skugges skilsmässa med att det kanske innebar en öppning i det manifesta mamma-pappa-barn-mönster som förutsätts vara formen och normen för all familjbildning. Det var varken menat som ett påhopp på Skugge, som Johanna Hildebrant påstår i en krönika i Aftonbladet, eller som ett uttryck för feministiskt propaganda, som Elise Claeson tror i Newsmill den 7 mars. Och det hade definitivt inget att göra med Vänsterpartiet, som Skugge själv tydligen tror, eftersom hon avslutar sin artikel med "Så sorry Schyman, en skilsmässa gör ingen Vänsterpartist." Nej det tror inte jag heller. I så fall hade Vänsterpartiet varit betydligt större. Själv lämnade jag partiet år 2004 men det har kanske undgått Skugge. Det intressanta i den här debatten är att det verkar finnas en skräck för att skiljas. Alla uppbrott ses som dåliga. Det får inte finnas några "lyckliga" skilsmässor. Det får inte finnas några harmoniska barn om föräldrarna inte lever tillsammans. Att kritisera mamma-pappa-barn-normen är som att svära i kyrkan, med den skillnaden att betydligt fler än de religiösa blir uppretade. För klarhets skull vill jag säga att jag anser att kärleken är den största kraften i våra liv. Den mest gränsöverskridande och den mest utvecklande. Jag tycker att vi ska ta alla tillfällen i akt att hylla kärleken. Att bli förälder var för mig att bli överväldigad av en absolut reservationslös kärlek. En kärlek helt utan krav. En kärlek som växte i ett ständigt givande. Den fick mig att känna det storslagna i att vara människa. Kärleken till män håller jag också högt. Föremålen har varierat men jag har alltid sett en utveckling i de uppbrott jag gjort. Det är när jag säger det, att separation kan vara utveckling, som det börjar skava hos många. En skilsmässa måste tydligen ses som ett misslyckande. Särskilt om man har barn. Det betyder att man ska göra allt för att hålla ihop. Hur ofta hör man inte rapporter från bottenfrusna relationer där man samtidigt säger att "vi kan inte skiljas för barnens skull". Det är lika fel som att lägga över sina ekonomiska skulder (tydligen rätt vanligt) på barnen. Vuxna tar inte ansvar för sina känslor, sina relationer, sina liv, utan lägger över ansvaret på barnen. Hur tror ni det känns, som barn, att leva i en familjekonstellation som saknar förmågan till kärlek. Tror ni inte att barn märker det? Finns det inte tillräckligt med rapporter om dysfunktionella familjer och de destruktiva konsekvenser det kan föra med sig. Elise Claeson skriver att föräldrarnas skilsmässor orsakar oroväckande många problem, för barn och ungdomar och att de inte mår bra av att springa mellan särboende självförverkligande föräldrar. Det är faktiskt fel. Barn som har kärleksfulla föräldrar som bor på olika håll kan vara hur harmoniska som helst. Det finns väldigt många ensamstående, enastående, föräldrar (den absoluta merparten är kvinnor) som har ungar som växer och frodas i harmoni med både sig själva och omgivningen. Det finns barn som växer upp med en biologisk förälder och en annan vuxen, som kanske kommit in som ny parterna. Det finns barn som har föräldrar av samma kön. Det finns hur många konstellationer som helst, som alla kallar sig, och har rätten att kalla sig, familj. Forskning visar att när föräldrarna är överens så är det bra med barnen. Det kan se väldigt olika ut, rent praktiskt alltså, men finns det ett samarbete och en vänskap och en gemensam vilja att vara förälder, så går det utmärkt för barnen. Det som sliter är konflikter, oavsett om de stöts och blöts under äktenskapliga former eller i strider om umgängestider. Det är alltså det som föregår, det som är anledning till, separationen som är det som är jobbigt för barnen. Kan inte de vuxna avsluta konflikten själva fortsätter den dessutom ofta med barnen som redskap. De flesta av oss har numera möjligheten att själva definiera vad som ska vara vår familj och hur den ska se ut. Jag är övertygad om att många kvinnor är väldigt glada över att det finns samhälleliga stöd som gör det möjligt att bryta upp, även om den egna ekonomin inte tillåter total självständighet. I Skugges värld får man inte "skrika efter bidrag eller A-kassa". Det har kanske aldrig slagit henne att vi, när vi arbetar, faktiskt sätter av pengar till detta. Solidariskt. Underhållsstödet, barnbidraget och bostadsbidraget är skattepengar, delar av A-kassan likaså. Allt är innehållen lön. På samma sätt som de pengar som går till förskola och sjukvård. Ska vi inte skrika efter det heller? Menar Skugge att de kvinnor som inte är ekonomiskt självständiga ska sitta kvar i taskiga relationer tills de har fått jobb, har fått heltid och till dess att arbetet för jämställdhet har resulterat i att vi har rättvisa löner? Dom hinner dö innan dess! Så illa kan det väl inte vara? Jag tror snarare att Skugge blandar ihop kärlek med konsumtion och skattesänkningar med skilsmässor. Friheten att skilja sig kräver ett visst mått av samhällelig solidaritet, om den ska gälla för alla, i praktiken. Det var kanske därför Skugge trodde att jag ville värva henne till Vänsterpartiet. Det vill jag inte men du är välkommen till Feministiskt initiativ! Fler inlägg från debattsajten Newsmill "Äktenskapet har aldrig varit trendigare" Skugge: "Så insåg jag att äktenskapet är en kvinnofälla" "Skilsmässan får aldrig bli trendigare än kärnfamiljen" Schyman: "Skugges skilsmässa ett hälsotecken"


Stockholms län rasar i miljöbilstoppen

Summary: Ny statistik från visar att antalet nyregistrerade miljöbilar i Stockholms län sjönk med 40% i februari, vilket är väsentligt mer än riksgenomsnittet.

Ny statistik från BIL Sweden visar att antalet nyregistrerade miljöbilar i Stockholms län sjönk med 40% i februari, vilket är väsentligt mer än riksgenomsnittet där minskningen för miljöbilarna var 22%. Hittills i år, jan-febr, har miljöbilsregistreringarna i Stockholms län minskat med 46%, jämfört med ett minus på 31% för hela riket. Andelen nya miljöbilar av totalt nyregistrerade bilar i Stockholms län var 32,9% jan-febr i år jämfört med 41,0% samma period förra året. Stockholms län låg 2008 på första plats när det gäller miljöbilsandel, men ligger hittills i år på 12:e plats i rankingen över län med högst andel miljöbilar av de totala nybilsregistreringarna i länet. – Nedgången för nya miljöbilar i Stockholm är oroväckande och politikerna bör tänka om och återinföra trängselskattebefrielsen och den fria boendeparkeringen för miljöbilar. Dessa åtgärder skulle vara bra för miljön och även stimulera den ekonomiska utvecklingen med ökad efterfrågan på nya miljöbilar, säger Bertil Moldén, vd för BIL Sweden.


”Fler tvingas följa Metall och chockhöja a-kassan”

Summary: LO-toppar varnar regeringen för att bryta sönder den svenska modellen: När parterna tar ansvar för svensk ekonomi minskar regeringen sitt engagemang. Massor av löntagare som jobbar i branscher där arbetslösheten ökar kommer att drabbas av höjda a-kasseavgifter. De tvingas på samma sätt som anslutna i Metall att betala den ekonomiska krisen även den vägen. Svenska löntagare har klarat ekonomiska kriser förr tack vare en solidarisk svensk modell med försäkringar och arbetsmarknadspolitik. Men det blir allt svårare för fackföreningsrörelsen att försvara viktiga delar i den svenska modellen när regeringen minskar sitt engagemang. Då väntar i stället kärvare relationer på svensk arbetsmarknad. Den varningen kommer från LO-ordföranden Wanja Lundby-Wedin och ordförandena i fem tunga LO-förbund: Ylva Thörn, Kommunal, Stefan Löfven, Metall, Hans Tilly, Byggnads, Lars-Anders Häggström, Handels, och Janne Rudén, Seko.

Svensk ekonomi befinner sig i ett allvarligt läge. Arbetslösheten ökar snabbt bland LO-förbundens medlemmar och varslen fortsätter att strömma in. Redan förra året blev tillväxten negativ och nu står vi inför ytterligare ett år med krympande ekonomi. Industrin befinner sig i ett nödläge. Många företag vittnar om svårigheter att få finansiering och den utländska efterfrågan har tvärnitat. IF Metall har träffat en överenskommelse med arbetsgivarna om att möjliggöra lokala överenskommelser om att minska arbetstiden i syfte att förhindra ännu fler varsel och låta fler ha möjlighet att stanna kvar i företagen. Det här är en okonventionell lösning för den del av industrin som IF Metall representerar, och det finns inga fler LO-förbund som har sagt sig vilja teckna sådana avtal. Men krisen slår inte bara mot industrin. Inom byggsektorn ser vi snabbt växande arbetslöshet. Sysselsättningskrisen sprider sig nu snabbt till den offentliga sektorn, transportsektorn och tjänstenäringarna. Den offentliga sektorn, liksom privata tjänstesektorn, drabbas också av tysta varsel. De med otrygga anställningar – många lågavlönade kvinnor – förlorar sina arbeten. Sverige och svenska löntagare har klarat ekonomiska kriser förr tack vare en väl fungerande svensk modell med en bra arbetslöshetsförsäkring och en väl fungerande arbetsmarknadspolitik. I dag har viktiga delar i den svenska modellen försämrats eller tagits bort av den borgerliga regeringen. Det handlar om en kraftigt försämrad och orättvis arbetslöshetsförsäkring och om en i princip obefintlig arbetsmarknadspolitik. Nu ser vi tydligt effekten av den djupt osolidariska arbetslöshetsförsäkring som har införts där avgiften till a-kassan måste höjas när arbetslösheten stiger. De löntagare som jobbar i branscher med ökande arbetslöshet får betala krisen även genom avgiften till arbetslöshetsförsäkringen. Nu slår avgiften till a-kassan för IF Metall i taket till 300 kronor. Det kommer också att kunna bli fallet i fler a-kassor framöver. I Sverige finns en långtgående tradition inom fackföreningsrörelsen att se bortom snäva medlemsintressen och ta ett övergripande ansvar för svensk ekonomis tillväxt och konkurrenskraft. Den övergripande strategin har varit att Sverige inte ska konkurrera med sänkta löner, utan i stället med välutbildade arbetstagare och en effektiv produktion. Den svenska fackföreningsrörelsen har bejakat strukturomvandling – det är inte lågproduktiva jobb som ska räddas – det är människor. Denna modell håller på att riskeras genom den borgerliga regeringens politik under de gångna åren. Försämringarna i arbetsmarknadspolitiken i kombination med det bristande engagemang som regeringen har för den svenska industrins problem gör att det blir allt svårare för fackföreningsrörelsen att stå upp för det som varit viktiga delar i den svenska modellen. Att rädda den svenska ekonomins framtida konkurrenskraft under dessa dramatiska år är inte en fråga bara för arbetsmarknadens parter. Det är framför allt regeringens ansvar. Hittills har den inte visat att den är beredd att ta detta ansvar. Resultatet har blivit att fack och arbetsgivare hanterat de mest dramatiska problemen. Men om insatser från parternas sida upplevs leda till att regeringen minskar sitt engagemang i stället för att öka det kommer relationerna på arbetsmarknaden att bli kärvare. LO och LO:s förbund har under det senaste året vid ett flertal tillfällen ställt krav på ökade insatser för att hejda den stigande arbetslösheten och få tillbaka den halva miljon medlemmar som lämnat a-kassan. Våra krav har ständigt avvisats, bland annat med hänvisning till ett stigande budgetunderskott. Sverige har en av världens starkaste statsfinanser. Det är nu pengar behövs. Regeringen måste skyndsamt öka sina insatser. Årets vårbudget kommer att bli avgörande för hur de breda löntagargrupperna ska kunna klara sig igenom jobbkrisen. Fackföreningsrörelsen vill se insatser inom flera områden så att krisen inte förvärras och sprids. För det första måste en mer expansiv ekonomisk politik föras. Tidsbegränsade statsbidrag till kommunerna för att motverka neddragningar i välfärdstjänster behöver införas. För cirka 20 miljarder kronor brutto kan cirka 35 000 kommunala arbetstillfällen behållas. Offentliga investeringar och infrastruktursatsningar behöver tidigareläggas i den mån det är möjligt. Nödlånen genom Riksgälden till större företag i fordonsindustrin bör utsträckas till alla industriföretag. Ett tidsbegränsat rot-avdrag som omfattar privata och kommunala fastighetsägare samt hushåll bör införas. Renoveringar av flerbostadshus kan då starta, en åtgärd som beräknas ge över 30 000 nya arbetstillfällen. Kraftfulla insatser för att anställda inte ska behöva sägas upp, utan i stället kan få ta del av utbildning och kompetensutveckling, behöver införas. För att finansiera detta behöver korttidsbidraget återinföras för studier på deltid medan man är kvar i anställning. Det behöver också kompletteras med ett återinfört rekryteringsbidrag som möjliggör studier med ersättning på samma nivå som arbetslöshetsersättningen under ett år. De miljarder som finns i Europeiska socialfonden bör också kunna finansiera vidareutbildning av personer som är varslade eller uppsagda från sina anställningar. Slutligen behöver också utbildningsplatserna i den kommunala vuxenutbildningen, särskilt med inriktning på yrkesvux, i den kvalificerade yrkesutbildningen och på högskolan expandera. De arbetsmarknadspolitiska programmen bör expanderas med cirka en procent av arbetskraften – närmare 50 000 personer – under 2009. Arbetsmarknadsutbildningar bör prioriteras, men även praktikplatser kommer att behövas. Vi ser också den ökande ungdomsarbetslösheten som slår hårt mot visstidsanställda i tjänstesektorn men också mot de ungdomar som behöver färdigutbildning. Det är oacceptabelt att regeringen ingenting gör när en hel ungdomsgeneration riskerar att börja sitt vuxenliv i arbetslöshet. Slutligen måste a-kasseavgiften snabbt sänkas till cirka 100 kronor per månad. Taket måste höjas så att de allra flesta löntagare får 80 procent av sin lön och fler arbetslösa får del av försäkringen, inte minst deltidsarbetslösa. WANJA LUNDBY-WEDIN, LO:s ordförande YLVA THÖRN, Kommunal STEFAN LÖFVEN, If Metall HANS TILLY, Byggnads LARS-ANDERS HÄGGSTRÖM, Handels JANNE RUDÈN, Seko