”Miljöpartiet uppfattas i dag som ett typiskt vänsterparti”

Summary: Folkpartiets ledning tar strid om det liberala arvet: Vi är den politiska kraft i Sverige som förvaltar och utvecklar liberalismens idéer i vår tid. Gustav Fridolin vill använda liberalen och statsministern Karl Staaff för att etablera Miljöpartiet i den politiska mitten. Hans stora problem är dock att väljarna tycker annorlunda. I förra årets val definierade sig 72 procent av MP-väljarna som ”vänster”. Liberaler och miljöpartister ligger nära varandra i vissa centrala frågor som human flyktingpolitik, jämställdhet och arbetet mot rasism. Men MP:s praktiska politik är på punkt efter punkt mycket långt från de liberala grundvärderingarna. Liberaler värnar marknadsekonomi och fri företagsamhet medan MP är Sveriges kanske mest tillväxtfientliga parti, skriver Nina Larsson och Johan Pehrson.

När Gudrun Schyman ännu var ledare för Vänsterpartiet lanserade hon sig själv som den rätta politiska arvtagaren till socialdemokraten Per Albin Hansson. Det gick inte så bra. Nu vill Miljöpartiets språkrörskandidat Gustav Fridolin göra om försöket, denna gång med liberalen och statsministern Karl Staaff (1860–1915) som förebild (DN Debatt 18/1). För oss som liberaler är det enbart positivt att andra låter sig inspireras av liberala tänkare. Den allra värdefullaste ideologiska segern är att en tidigare meningsmotståndare låter sig övertygas av de egna idéerna och argumenten. För den som vill göra det lätt för sig är det dock alltid frestande att svepa sig i fallna hjältars mantel. Den som är död kan ju inte försvara sig i debatten. Men tvärsäkra påståenden om vad avlidna politiker skulle ha tyckt i dagens sakpolitiska debatt inger inte trovärdighet. I Fridolins artikel utmålas Staaff som miljöpartistisk supporter i den ena frågan efter den andra. Och tänka sig, på ett häpnadsväckande sätt visar sig Karl Staaff tycka samma sak som Gustav Fridolin själv. Det går förstås inte att veta vad en politiker som avled 1915 skulle ha ansett om återställare i sjukförsäkringen eller renovering av miljonprogrammen. Betyder detta att Karl Staaff skulle sakna relevans för vår tid? Nej, tvärtom är han en inspirationskälla också i dag för oss liberaler. Genom att gå till historien blir det lättare att upptäcka det tidlösa i värderingarna om vad som utgör ett gott samhälle. Den svenska liberalismen växte fram som en frihetsrörelse för ekonomisk och politisk frihet för alla oavsett bakgrund. Men redan de tidiga liberalerna som Adolf Hedin och Karl Staaff såg tydligt att friheten behövde kombineras med ett starkt socialt engagemang för att inte bli ett privilegium för de redan välbeställda. Dessa liberaler förfuskade inte heller kunskapen om de välståndsskapande krafternas och det personliga ansvarets betydelse i samhällsbygget. Dessa värderingar är grundläggande också för dagens liberaler. Det går en röd tråd från dåtidens kamp mot tullar till dagens arbete för global frihandel. Det sociala reformprogram som Staaff påbörjade, men aldrig hann fullfölja, fortsätter vi genom att värna generella socialförsäkringar med inkomstskydd. Vi förvaltar den liberala jämlikhetstanken i dagens kamp för jämställdhet och mot rasism och homofobi. Och precis som dåtidens liberaler vet vi att kunskap ger makt. Därför förblir skolfrågan en huvudfråga för Folkpartiet. Gustav Fridolin vill nu använda Karl Staaff för att etablera Miljöpartiet i den politiska mitten. Hans stora problem är dock att väljarna tycker annorlunda. I takt med att partiets politik blivit känd har Miljöpartiet alltmer kommit att uppfattas som ett typiskt vänsterparti. När Miljöpartiet debuterade i 1982 års val ansåg väljarna, enligt valundersökningarna från SCB och Göteborgs universitet, att partiet låg precis i mitten av vänster–högerskalan. Sedan har partiet marscherat rakt vänsterut. I 2006 års val placerades partiet av väljarna på samma vänsterposition som Socialdemokraterna. Och i 2010 års val identifierade sig 72 procent av MP-väljarna som ”vänster”. Vi välkomnar att liberaler och miljöpartister ligger nära varandra i vissa centrala frågor. Det gäller en human flyktingpolitik, arbetet för jämställdhet och mot rasism eller det starka engagemang som integritetsfrågor väcker i båda lägren. Men på punkt efter punkt ligger Miljöpartiets praktiska politik mycket långt från de liberala grundvärderingarna. • Ekonomin och tillväxten. Liberaler värnar marknadsekonomin och den fria företagsamheten som grunden för välstånd. Miljöpartiet är Sveriges kanske tillväxtfientligaste parti och förespråkar i sitt partiprogram ett ekonomiskt system utan ränta. • Jobben. För liberaler hänger personlig frihet ihop med personligt ansvar: den som kan försörja sig själv genom arbete ska inte leva på bidrag. Miljöpartiet vill tvärtom att människor ska jobba mindre och att staten genom friår ska betala folk för att låta bli att arbeta. Medborgarlön åt alla kvarstår som en vision. Längre från det personliga ansvaret kan man inte komma. • Globaliseringen. Liberaler är internationalister, både när det gäller frihandel och ökat politiskt samarbete. Miljöpartiet säger nej till euron, nej till Lissabonfördraget, vill motarbeta valutahandel och talar mest om nackdelarna med ökad världshandel. I boken ”Vad är politik?” beskriver krönikören Carl Hamilton och konstnären Ernst Billgren Miljöpartiet som för EU men mot allt som EU står för. Det är elakt men träffande. • Statlig maktutövning. En grundbult i liberalismen är att dra upp tydliga gränser för statens makt. Miljöpartiet drar ofta åt ett annat håll, i smått och stort. Det handlar om motstånd mot att bryta upp offentliga monopol, statlig kontroll av bostadsförsäljningar, förbud mot rökning i parker, skärpta förbud mot reklam eller förslag om en statlig ”normkritisk myndighet”. På en punkt ligger dock Miljöpartiet närmare Karl Staaff: pensionerna. Staaffs pensionsreform 1913 var en milstolpe men innebar enbart mycket blygsamma belopp. Detta ligger nära Miljöpartiets gamla tankar om att ersätta dagens pensionssystem med en modell där alla får samma låga belopp oavsett tidigare lön. Här har vi socialliberaler högre ambitioner för välfärden. Vi värnar inkomstbortfallsprincipen så att också medelinkomsttagare får en allmän pension som står i proportion till den tidigare inkomsten. Det ökar stabiliteten och rättvisan. Andra partier har bildats för att förvalta klass- och gruppintressen eller för att protestera mot samhällsförändringar som sekularisering, invandring eller högteknologi. Folkpartiet liberalerna är den enda politiska kraft i Sverige som bildats med uppgiften att förvalta och vidareutveckla liberalismens idéer i vår tid. Efter valet har vi börjat arbetet för att ta fram ett nytt partiprogram för att formulera de liberala utmaningarna inför 2010- och 2020-talet. Vi tänker välkomna alla liberaler, med och utan partibok, att delta i det arbetet. Nina Larsson partisekreterare (FP) Johan Pehrson gruppledare i riksdagen (FP) Läs mer på DN.se/debatt Läs också Svante Nycanders artiklar på DN Debatt om liberalismen. 18/7 2010: ”Därför är antiliberalismen så stark i svenskt kulturliv” Om att antiliberalism och antikapitalism i dag är vänsterns enda fasta övertygelse. 19/7 2010: ”Så blev institutioner och fakulteter vänsterbastioner” Om att Marx och andra socialistiska tänkare behandlas utförligast i kurslitteratur på universiteten, medan många liberaler inte ens nämns.


Summary: Folkpartiets ledning tar strid om det liberala arvet: Vi är den politiska kraft i Sverige som förvaltar och utvecklar liberalismens idéer i vår tid.Gustav Fridolin vill använda liberalen och statsministern Karl Staaff för att etablera Miljöpartiet i den politiska mitten. Hans stora problem är dock att väljarna tycker annorlunda. I förra årets val definierade sig 72 procent av MP-väljarna som ”vänster”. Liberaler och miljöpartister ligger nära varandra i vissa centrala frågor som human flyktingpolitik, jämställdhet och arbetet mot rasism. Men MP:s praktiska politik är på punkt efter punkt mycket långt från de liberala grundvärderingarna. Liberaler värnar marknadsekonomi och fri företagsamhet medan MP är Sveriges kanske mest tillväxtfientliga parti, skriver Nina Larsson och Johan Pehrson.

När Gudrun Schyman ännu var ledare för Vänsterpartiet lanserade hon sig själv som den rätta politiska arvtagaren till socialdemokraten Per Albin Hansson. Det gick inte så bra. Nu vill Miljöpartiets språkrörskandidat Gustav Fridolin göra om försöket, denna gång med liberalen och statsministern Karl Staaff (1860–1915) som förebild (DN Debatt 18/1). För oss som liberaler är det enbart positivt att andra låter sig inspireras av liberala tänkare. Den allra värdefullaste ideologiska segern är att en tidigare meningsmotståndare låter sig övertygas av de egna idéerna och argumenten. För den som vill göra det lätt för sig är det dock alltid frestande att svepa sig i fallna hjältars mantel. Den som är död kan ju inte försvara sig i debatten. Men tvärsäkra påståenden om vad avlidna politiker skulle ha tyckt i dagens sakpolitiska debatt inger inte trovärdighet. I Fridolins artikel utmålas Staaff som miljöpartistisk supporter i den ena frågan efter den andra. Och tänka sig, på ett häpnadsväckande sätt visar sig Karl Staaff tycka samma sak som Gustav Fridolin själv. Det går förstås inte att veta vad en politiker som avled 1915 skulle ha ansett om återställare i sjukförsäkringen eller renovering av miljonprogrammen. Betyder detta att Karl Staaff skulle sakna relevans för vår tid? Nej, tvärtom är han en inspirationskälla också i dag för oss liberaler. Genom att gå till historien blir det lättare att upptäcka det tidlösa i värderingarna om vad som utgör ett gott samhälle. Den svenska liberalismen växte fram som en frihetsrörelse för ekonomisk och politisk frihet för alla oavsett bakgrund. Men redan de tidiga liberalerna som Adolf Hedin och Karl Staaff såg tydligt att friheten behövde kombineras med ett starkt socialt engagemang för att inte bli ett privilegium för de redan välbeställda. Dessa liberaler förfuskade inte heller kunskapen om de välståndsskapande krafternas och det personliga ansvarets betydelse i samhällsbygget. Dessa värderingar är grundläggande också för dagens liberaler. Det går en röd tråd från dåtidens kamp mot tullar till dagens arbete för global frihandel. Det sociala reformprogram som Staaff påbörjade, men aldrig hann fullfölja, fortsätter vi genom att värna generella socialförsäkringar med inkomstskydd. Vi förvaltar den liberala jämlikhetstanken i dagens kamp för jämställdhet och mot rasism och homofobi. Och precis som dåtidens liberaler vet vi att kunskap ger makt. Därför förblir skolfrågan en huvudfråga för Folkpartiet. Gustav Fridolin vill nu använda Karl Staaff för att etablera Miljöpartiet i den politiska mitten. Hans stora problem är dock att väljarna tycker annorlunda. I takt med att partiets politik blivit känd har Miljöpartiet alltmer kommit att uppfattas som ett typiskt vänsterparti. När Miljöpartiet debuterade i 1982 års val ansåg väljarna, enligt valundersökningarna från SCB och Göteborgs universitet, att partiet låg precis i mitten av vänster–högerskalan. Sedan har partiet marscherat rakt vänsterut. I 2006 års val placerades partiet av väljarna på samma vänsterposition som Socialdemokraterna. Och i 2010 års val identifierade sig 72 procent av MP-väljarna som ”vänster”. Vi välkomnar att liberaler och miljöpartister ligger nära varandra i vissa centrala frågor. Det gäller en human flyktingpolitik, arbetet för jämställdhet och mot rasism eller det starka engagemang som integritetsfrågor väcker i båda lägren. Men på punkt efter punkt ligger Miljöpartiets praktiska politik mycket långt från de liberala grundvärderingarna. • Ekonomin och tillväxten.Liberaler värnar marknadsekonomin och den fria företagsamheten som grunden för välstånd. Miljöpartiet är Sveriges kanske tillväxtfientligaste parti och förespråkar i sitt partiprogram ett ekonomiskt system utan ränta. • Jobben.För liberaler hänger personlig frihet ihop med personligt ansvar: den som kan försörja sig själv genom arbete ska inte leva på bidrag. Miljöpartiet vill tvärtom att människor ska jobba mindre och att staten genom friår ska betala folk för att låta bli att arbeta. Medborgarlön åt alla kvarstår som en vision. Längre från det personliga ansvaret kan man inte komma. • Globaliseringen.Liberaler är internationalister, både när det gäller frihandel och ökat politiskt samarbete. Miljöpartiet säger nej till euron, nej till Lissabonfördraget, vill motarbeta valutahandel och talar mest om nackdelarna med ökad världshandel. I boken ”Vad är politik?” beskriver krönikören Carl Hamilton och konstnären Ernst Billgren Miljöpartiet som för EU men mot allt som EU står för. Det är elakt men träffande. • Statlig maktutövning.En grundbult i liberalismen är att dra upp tydliga gränser för statens makt. Miljöpartiet drar ofta åt ett annat håll, i smått och stort. Det handlar om motstånd mot att bryta upp offentliga monopol, statlig kontroll av bostadsförsäljningar, förbud mot rökning i parker, skärpta förbud mot reklam eller förslag om en statlig ”normkritisk myndighet”. På en punkt ligger dock Miljöpartiet närmare Karl Staaff: pensionerna. Staaffs pensionsreform 1913 var en milstolpe men innebar enbart mycket blygsamma belopp. Detta ligger nära Miljöpartiets gamla tankar om att ersätta dagens pensionssystem med en modell där alla får samma låga belopp oavsett tidigare lön. Här har vi socialliberaler högre ambitioner för välfärden. Vi värnar inkomstbortfallsprincipen så att också medelinkomsttagare får en allmän pension som står i proportion till den tidigare inkomsten. Det ökar stabiliteten och rättvisan. Andra partier har bildats för att förvalta klass- och gruppintressen eller för att protestera mot samhällsförändringar som sekularisering, invandring eller högteknologi. Folkpartiet liberalerna är den enda politiska kraft i Sverige som bildats med uppgiften att förvalta och vidareutveckla liberalismens idéer i vår tid. Efter valet har vi börjat arbetet för att ta fram ett nytt partiprogram för att formulera de liberala utmaningarna inför 2010- och 2020-talet. Vi tänker välkomna alla liberaler, med och utan partibok, att delta i det arbetet. Nina Larsson partisekreterare (FP) Johan Pehrson gruppledare i riksdagen (FP)


”Jobb- och utvecklingsgarantin ett skämt”

Summary: Fas 3 är en återvändsgränd där man hänvisas till att jobba gratis. I stället för att ge människor nya chanser till jobb så riskerar de att permanent utestängas från arbetslivet. Sverige förtjänar en regering som sätter jobben främst, skriver Ylva Johansson (S) i en replik.

På gårdagens DN Debatt (20/1) meddelade arbetsmarknadsminister Hillevi Engström att regeringen backar från sin tidigare ståndpunkt att de företag som tar emot arbetslösa i jobb- och utvecklingsgarantins Fas 3 inte behöver kontrolleras. Regeringen har tydligen insett att man under lång tid har tvingat ut människor för att arbeta gratis även hos rena skojarföretag som samtidigt har fått betalt från staten. Kritiken från mig och många andra har gett resultat: nu ska det bli kontroll av kvalitet och seriositet hos företagen. Det är en välkommen omvändelse. Det mest anmärkningsvärda är att Engström är nöjd. Om man bara får en bättre kontroll så ser hon inga problem med regeringens arbetsmarknadspolitik. Trots att vi nu har en bred och stark uppgång på arbetsmarknaden så ökar antalet långtidsarbetslösa som hänvisas till Jobb- och utvecklingsgarantin (JUG) med ca 5 000 personer i månaden. Namnet är ett rent skämt - 96 procent av dem som deltar får varken jobb eller utveckling. Bara 4 procent av de cirka 90 000 långtidsarbetslösa i JUG får en aktiv insats som kan leda till jobb. I stället hänvisas man till att passivt vänta på att dagarna tickar iväg och man hamnar i Fas 3. Fas 3 har visat sig vara en veritabel rutschkana bort från den reguljära arbetsmarknaden. Fas 3 är en återvändsgränd där man hänvisas till att jobba gratis. Att delta i utbildning är förbjudet. I stället för att ge människor nya chanser till jobb så riskerar de att permanent utestängas från arbetslivet. Endast en bråkdel av dem som lämnar Fas3 får ett jobb, de flesta blir åter arbetslösa eller hamnar i kategorin ”övrigt”. Varje arbetsdag hamnar 50 nya personer i Fas 3 – ett gigantiskt slöseri med mänskliga resurser och skattepengar. Sverige behöver en ny politik för fler arbetade timmar och full sysselsättning. Vi vill se växande och lönsamma företag. Det kräver en välutbildad arbetskraft. Vi vill bygga ut och höja kvaliteten i högskolan. Den yrkesinriktade arbetsmarknadsutbildningen ska hålla god kvalitet och leda till jobb. Sverige förtjänar en regering som sätter jobben först. Ylva Johansson arbetsmarknadspolitisk talesperson för Socialdemokraterna, vice ordförande riksdagens arbetsmarknadsutskott


”Domare försvarar inte sin dom mot kritik”

Summary: Domare har ibland anledning att förklara juridiken kring en dom och rätta till misstag om hur domen har tolkats. Men man brukar inte försvara sin dom mot kritik eller offentligt polemisera kring de frågor som domen behandlar. Denna princip följer jag, skriver justitierådet Göran Lambertz i en replik.

Professor Madeleine Leijonhufvud kritiserar på DN Debatt 14/1 Högsta domstolens dom den 28 december i ett mål om sexualbrott. Särskilt kritiserar hon mitt tillägg till domen. Domare har ibland anledning att förklara juridiken kring en dom och rätta till misstag om hur domen har tolkats. Men man brukar inte försvara sin dom mot kritik eller offentligt polemisera kring de frågor som domen behandlar. Denna princip följer jag, åtminstone så länge det inte blir outhärdligt. Jag avser därför inte att bemöta kritiken såvitt den rör mig. Jag har redogjort för min syn på frågor om bevisprövning i längre artiklar i bland annat Svensk Juristtidning, och jag gör det i mitt tillägg till domen. Det kan nämnas att det bara är den eller de domare som har skrivit under ett tillägg till en dom i Högsta domstolen som står bakom det. Ett tillägg skrivs ofta, som i detta fall, för att beröra frågor som inte behöver tas upp i själva domen men som domaren i fråga anser vara av betydelse. Göran Lambertz, justitieråd


”Det finns ett stort behov av estetisk kirurgi”

Summary: Det är bra att man numera kan opereras för kosmetiska problem utan att bli skuldbelagd, tycker plastikkirurg Gabriella Sellman. Men ibland säger hon nej till en ”orimlig” operation, berättar hon i den andra artikeln i Insidans serie om utseende.

”Jag är inte som de där människorna som man ser på teve.” Så säger många av patienterna som kommer till plastikkirurgen Gabriella Sellman, berättar hon. – Bilden av estetisk plastikkirurgi är något snedvriden i medierna. Många tror att det mest handlar om unga kvinnor som kommer för att förstora bröst och läppar. Men så är det faktiskt inte. Gabriella Sellman har varit utbildad plastikkirurg sedan 1994. Nu jobbar hon på den privata kliniken Plastikkirurgigruppen i Stockholm. – Den typiska patienten här är en kvinna i 40-årsåldern som fött barn och som vill ha hjälp med sviterna efter sina graviditeter, säger Gabriella Sellman. Och då handlar det sällan om småsaker. Ett vanligt problem är exempelvis att huden på magen har blivit extremt uttänjd under graviditeten så att där finns massor av överflödig hud. – Våra kroppar är olika, hos en del drar huden ihop sig bra, hos andra inte. Om man är väldigt ledsen över hur man ser ut, och det går att göra någonting åt det, då tycker jag att det är bra att man gör det. Då kan personen sluta att bekymra sig över det och fokusera på annat. En fjärdedel av patienterna på Gabriellas klinik kommer på remiss från landstinget. Resten söker privat och får betala själva. Estetisk plastikkirurgi har blivit mer accepterat i samhället, men fortfarande är det vanligt att patienter inte vill att arbetskamrater och bekanta ska få veta att de har gjort ett kosmetiskt ingrepp, berättar Gabriella Sellman. – Jag tror att det handlar mycket om rädsla för att verka ytlig eller oseriös. Ofta är män mer angelägna om att det inte ska komma ut. Man ser även en skillnad när det gäller ålder. Öppenheten om det här är allmänt större bland yngre människor. Acceptansen skiljer sig också när det gäller olika ingrepp. – En mage som är ”förstörd” efter en graviditet är ingenting som man skäms för att göra något åt. Inte heller en bröstförminskning när brösten är stora och tunga. Men det är fortfarande hysch-hysch kring bland annat kosmetiska ingrepp i ansiktet, speciellt ansiktslyftningar. En orsak till att det är lite skamligt och genant med estetisk plastikkirurgi kan vara att det ses som fult att ”ta genvägar” till skönhet, tror Gabriella Sellman. – Om man tränar och äter bra för att få en snyggare kropp, då är det individen själv som har kämpat. Men de problem som vi åtgärdar är ofta sådant som individen inte kan göra något åt själv. Och det är väldigt olika hur mycket människor lider av sina skavanker, för en del påverkas självkänslan och livskvaliteten starkt. Synen på vad som är tillåtet för att förändra utseendet har ändrats mycket genom åren. För hundra år sedan ansåg många att det var fel med smink eller hårfärgning. I dag ses det som något självklart, även om inte alla använder det, påpekar Gabriella Sellman. I stort sett är den ökade öppenheten och acceptansen av estetisk plastikkirurgi något positivt, menar hon. Det har blivit lättare att få hjälp med kosmetiska problem som orsakar lidande. Behovet är stort, och det är bra att man numera kan opereras utan att bli skuldbelagd. – Men det finns förstås en baksida också. Om man vill förändra sitt utseende utifrån en bild av hur vi ”ska” se ut, ett ideal, är det mer problematiskt. Där har vi kirurger ett ansvar, liksom samhället i stort. Händer det att du tycker att en operation som en patient vill göra känns onödig och fel? – Det händer att jag kan se vad patienten menar, men inte håller med personen – jag tycker att det är bra som det är. Då avråder jag, men jag kan ju inte påtvinga patienten mina egna värderingar. Ett par tre gånger i månaden säger Gabriella Sellman nej till att operera en patient. I två av tre fall handlar det om att de medicinska riskerna är för stora för en operation som inte är medicinskt nödvändig. Personen kan till exempel ha en sjukdom som ökar risken för komplikationer. Men i andra fall handlar det om att operationen ter sig helt orimlig och att patientens önskemål är orealistiska. – Man kan säga att det finns en glidande skala. Ibland ser och förstår jag precis vad patienten vill ha hjälp med. Ibland ser jag vad personen är missnöjd med, men tycker själv annorlunda. Och ibland kommer patienter som upplever att de har en defekt som jag inte alls kan se. Det senare är absolut en varningsklocka, säger Gabriella Sellman. – Där hittar man personer som upplever sig som fula av psykologiska orsaker. Ofta är de fixerade vid vissa detaljer i utseendet, och ofta har de träffat många kirurger, de har gått igenom flera operationer men är fortfarande missnöjda. Då säger Gabriella Sellman att hon inte kan operera. Hon förklarar att det inte är rimligt, att problemet inte ligger i utseendet. – Ibland lyssnar de, ibland går de vidare och försöker med någon annan. En särskild grupp är de unga och osäkra, som tycker att deras utseende inte duger fast de inte har några tydliga ”fel”. Det kan tilll exempel röra sig om bröstförstoring. Då blir det diskussioner, gärna med en förälder närvarande. – Det är över huvud taget alltid viktigt att gå igenom alla för- och nackdelar, och att betona att det faktiskt handlar om en operation. Risker finns alltid, även om de är små. Och vi är skyldiga att informera patienterna om dem, och om hur operationen ska följas upp. När allt fler gör kirurgiska ingrepp för att ta bort små skavanker i utseendet eller för att helt enkelt bli snyggare – finns det inte en risk för att kraven på ett ”perfekt” utseende blir allt större? Tänk om folk börjar titta snett på varandra och undra ”varför gör hon ingenting åt den där dubbelhakan?” – Nej, det tror jag inte, säger Gabriella Sellman. Jag förstår farhågan, men den allmänna synen i Sverige är ändå att man vill ha ett naturligt utseende. Ökningen av operationer beror nog mest på att det har blivit lättare och mer riskfritt att göra något åt sådant som man är ledsen över. – Jag tycker också att vi går emot en större tolerans när det gäller olika stilar och utseenden i samhället. Man får se ut mer som man vill, förr var det mer likriktat. Det talar emot att plastikkirurgi skulle skapa nya och hårdare normer.


Var tionde flygresenär har förlorat sitt bagage

Summary: Drygt 10 procent av Europas flygresenärer har någon gång förlorat sin packning under resa. Och närmare 15 procent väljer att enbart ta med sig handbagage för att undvika förlust. Det visar en undersökning från flygsökmotorn skyscanner.se.

Som flygresenär kan du maximalt få omkring 10.500 kr i ersättning av flygbolaget om ditt bagage försvinner. Det fastslog en dom i EG-domstolen förra året, då en man krävde 3.200 euro för förlorat bagage, men bara fick ut 1.134 euro. Alltsedan dess har det därför blivit viktigare för flygresenärerna att ta med sig alla värdeföremål i handbagaget. I undersökningen som Skyscanner gjort visar att närmare 70 procent av alla resenärer någon gång fått vänta upp till en timme på sitt bagage. Cirka 15 procent väljer att sällan eller aldrig checka in bagage, utan att se till att bara resa med handbagage. På detta vis undviker de både förlust, men menar också att de tjänar tid i ankomsthallen. Cirka 10 procent har varit med om att förlora sitt bagage under flera dagar och varit tvungna att vara på sitt resmål utan de saker de tagit med sig. Däremot är det mycket få som förlorat sitt bagage för alltid. Här är flygresenärernas egna åtta tips för att klara resan bäst: 1. Res enbart med handbagage. Tänk dock på att olika storlekar gäller på olika flygbolag. 2. Checka inte in en väska som ser dyr ut. 3. Märk bagaget både på in- och utsidan med namn. 4. Gör din svarta väska personlig med band, klistermärken och dylikt. 5. Packa smink, linser, mobilladdare, nycklar och pass i handbagaget. 6. Packa ett klädbyte i handbagaget samt badkläder om du ska på strandsemester. 7. Vid incheckningen – kontrollera klisterlappen, ett värdebevis som du behöver om du blir av med din väska. 8. Packa inga värdeföremål i bagaget Resenären har inte bara rätt till ersättning om ens bagage försvinner för alltid. Enligt konsumentverket har man som resenär också rätt till ersättning om bagaget blir försenat. Däremot är det viktigt att vända sig till rätt företag. Vid paketresor är det arrangören av resan som ansvarar för bagage. Om det är frågan om en reguljär biljett så är det flygbolaget som ska betala. Konsumentverket har samlat resenärens rättigheter för bagage på denna länk. EU har samlat passagerarnas flygrättigheter på denna länk.


”Regeringen har givit S vetorätt i frågan om Nato”

Summary: Forskare och försvarsexpert: Att Sverige står utanför Nato är direkt negativt för vår säkerhet och förhindrar ett djupare nordiskt försvarssamarbete. De svenska låsningarna i säkerhetspolitiken är lätt absurda. Regeringen har i praktiken gett socialdemokraterna vetorätt i Nato-frågan. Även Sverigevänliga aktörer utomlands börjar i ökande omfattning hävda att den svenska alliansfriheten är kontraproduktiv. Detta särskilt mot bakgrund av att Sverige inte kommer att vara neutralt i händelse av angrepp på andra EU- eller nordiska länder, och att vi förväntar oss att dessa länder ska hjälpa oss om vi angrips. Skillnaden mellan detta och en militär allians är tämligen liten. Svensk militär alliansfrihet har aldrig varit så irrelevant som i dag, skriver Mike Winnerstig.

Svensk säkerhetspolitik var en icke-fråga i valrörelsen år 2010, trots vänsteroppositionens försök att pressa regeringen Reinfeldt vad gäller svenskt Nato-medlemskap. Att frågor om säkerhet och försvar får litet utrymme i en tid då ett militärt angrepp mot Sverige kan ses som osannolikt är inte så konstigt. Men bristen på debatt om säkerhetspolitikens mål och medel döljer fundamentala problem för Sverige i händelse att läget i vår omvärld skulle försämras allvarligt. Och sådant kan inträffa, dessutom både snabbt och oväntat. Historien är full av exempel på denna typ av förändringar, och det är för att hantera sådana lägen som en hållbar säkerhetspolitik måste bedrivas. Svensk säkerhetspolitik har visserligen förändrats dramatiskt de senaste två åren, inte minst genom den av riksdagen år 2009 antagna så kallade solidaritetsförklaringen. Den anger att Sverige inte kommer att vara neutralt i händelse av angrepp på andra EU- eller nordiska länder, och att vi förväntar oss att dessa länder ska komma till vår hjälp om vi angrips. Som synes är skillnaden mellan detta och en militär allians tämligen liten. Solidaritetsförklaringen är en bra policyförändring, även om det finns otydligheter vad gäller den praktiska tillämpningen. Försvarsmakten har alltså fått en ny uppgift: att kunna försvara Sveriges territorium militärt tillsammans med andra länder – och att försvara deras territorier – mot en väpnad attack utifrån. Såvitt bekant är detta dock ingenting som försvarsmakten har övat eller ens planerat för, och så länge detta inte sker kommer sannolikt hela solidaritetsförklaringen mest att se ut som ord på ett papper i våra grannländers ögon. Till detta kommer osäkerheter kring vilken förmåga den svenska försvarsmakten kommer att ha i framtiden. Att vi inte kommer att kunna försvara oss helt själva i ett väsentligt försämrat säkerhetsläge har dock stått klart sedan länge. Svenska politiker understryker dessutom ofta att vi i varje situation själva förbehåller oss rätten att bestämma hur det solidariska stödet till våra grannar ska se ut. Detta kan givetvis ge upphov till misstankar om att stödet kan komma att bli mycket begränsat. Strävan efter svensk handlingsfrihet motverkar här alltså en trovärdig solidaritet gentemot våra grannar. Därtill lever den gamla neutralitetspolitiken, avskaffad 1992, fortfarande kvar i folkmedvetandet. Detta har i sin tur att göra med att neutraliteten för många svenskar kommit att bli en identitetsfråga; oavsett om det är säkerhets- eller geopolitiskt klokt att vara neutral och alliansfri, är det detta man som god svensk socialdemokrat eller vänsterpartist skall vara. Valutgången 2010 indikerar emellertid att värnandet om alliansfriheten inte längre är någon valvinnare. Det fundamentala problemet med den svenska säkerhetspolitiken är emellertid större än allt detta. Vad det handlar om är att Sveriges utanförskap avseende den centrala euroatlantiska solidaritetsorganisationen på det militära planet numera är direkt negativt för vår egen säkerhet. Runt 80 procent av våra trupper i internationell tjänst ingår i Nato-ledda operationer, trots att vi inte sitter med vid de bord där de avgörande besluten om dessa operationer tas. Vårt utanförskap i dessa sammanhang hindrar både vår insyn och vårt inflytande över operationer, vars inriktning kan betyda liv eller död för svenska soldater. På hemmaplan förhindras ett djupare nordiskt försvarssamarbete med våra norska, danska och isländska vänner, eftersom vårt utanförskap gör det omöjligt för dem att till exempel delge oss relevanta hemliga uppgifter om Natos försvarsplanering. Slutligen försvåras allvarligt försvaret av Sverige i ett framtida krisläge av det gamla alliansfrihetstänkandets residuala effekter – vi tycks inte fullt ut våga ta de utrikespolitiska konsekvenserna av vår egen försvarsomläggning. Allt detta har lett till att även Sverigevänliga aktörer utomlands nu i ökande omfattning börjar hävda att den svenska alliansfriheten är kontraproduktiv. Genom Wikileaks-affären har det kunnat noteras att den svenska säkerhetspolitiska eliten, i såväl regering som opposition, också har kommit längre vad gäller insikterna om dessa frågor än vad som torgförts offentligt. Vi måste alltså dra slutsatsen att svensk militär alliansfrihet aldrig varit så irrelevant som den är i dag, samtidigt som den fortfarande är en del – om än allt mindre omtalad – av den officiella svenska säkerhetspolitiska doktrinen. Vilka är då förutsättningarna, internationellt och nationellt, för att svensk säkerhetspolitik ska hamna på rätt köl? Natos toppmöte i Lissabon förra året blev en framgång. Ett nytt strategiskt koncept antogs och Ryssland inbjöds som partner, inte fiende. Samtidigt beslöts, till glädje för de mindre länderna i Central- och Östeuropa, att Nato inte bara ska planera, utan också i ökande utsträckning öva för att försvara dessa länder militärt i händelse av hot eller angrepp. För Europa är det geopolitiskt av högsta vikt att man är allierad med Nordamerika. Västvärlden, där även Sverige ingår, är för sin fredliga framtid beroende av såväl politiskt samarbete som militär integration över Atlanten. Sammantaget innebär detta att Natos roll som den centrala säkerhetspolitiska organisationen i Europa tydligt understryks, inte bara i frågor som rör försvar, militär krishantering och större civilmilitära operationer, utan också sådana som har helt ny inriktning – till exempel cyberhot (se gårdagens DN Debatt). Det gör också att EU blir ett säkerhetspolitiskt komplement, och inte en konkurrent, till Nato. I ljuset av detta framstår de svenska politiska låsningarna som lätt absurda. Den nuvarande regeringen har i praktiken gett socialdemokratin vetorätt i Nato-frågan. Det finns dock miljoner goda socialdemokrater i Europa som tillika är lojala Nato-medlemmar, inte minst i våra grannländer Danmark och Norge. Olof Palmes kamrat, socialisten Felipe Gonzalez, ledde som spansk premiärminister in sitt land i Nato på 1980-talet. Ledande tyska socialdemokrater ifrågasätter aldrig sitt lands Nato-medlemskap. Det är i själva verket den svenska socialdemokratins syn på Nato som är udda i ett europeiskt perspektiv. I dag är det främst Sveriges brist på Nato-medlemskap som gör att det vänsterstyrda, Nato-allierade Norge har problem med att ha ett djupare militärt och säkerhetspolitiskt samarbete med det högerstyrda, allianslösa Sverige. Att ändra på denna paradox borde vara en målsättning både för regeringen Reinfeldt och en ansvarstagande svensk socialdemokrati. Mike Winnerstig fil dr i statsvetenskap, ledamot av Kungl Krigsvetenskapsakademien och forskningsledare vid FOI Försvarsanalys Försvarets inriktning En bred riksdagsmajoritet har antagit inriktningspropositionen för försvaret. Där står bland annat följande: ”Regeringen står bakom den av Försvarsberedningen deklarerade solidaritetsförklaringen som omfattar EU-medlemmar samt Norge och Island. --- Sverige kommer inte att förhålla sig passivt om en katastrof eller ett angrepp skulle drabba ett annat medlemsland eller nordiskt land. Vi förväntar oss att dessa länder agerar på samma sätt om Sverige drabbas. Sverige bör därför kunna såväl ge som ta emot militärt stöd.”


Summary: Forskare och försvarsexpert: Att Sverige står utanför Nato är direkt negativt för vår säkerhet och förhindrar ett djupare nordiskt försvarssamarbete.De svenska låsningarna i säkerhetspolitiken är lätt absurda. Regeringen har i praktiken gett socialdemokraterna vetorätt i Nato-frågan. Även Sverigevänliga aktörer utomlands börjar i ökande omfattning hävda att den svenska alliansfriheten är kontraproduktiv. Detta särskilt mot bakgrund av att Sverige inte kommer att vara neutralt i händelse av angrepp på andra EU- eller nordiska länder, och att vi förväntar oss att dessa länder ska hjälpa oss om vi angrips. Skillnaden mellan detta och en militär allians är tämligen liten. Svensk militär alliansfrihet har aldrig varit så irrelevant som i dag, skriver Mike Winnerstig.

Svensk säkerhetspolitik var en icke-fråga i valrörelsen år 2010, trots vänsteroppositionens försök att pressa regeringen Reinfeldt vad gäller svenskt Nato-medlemskap. Att frågor om säkerhet och försvar får litet utrymme i en tid då ett militärt angrepp mot Sverige kan ses som osannolikt är inte så konstigt. Men bristen på debatt om säkerhetspolitikens mål och medel döljer fundamentala problem för Sverige i händelse att läget i vår omvärld skulle försämras allvarligt. Och sådant kan inträffa, dessutom både snabbt och oväntat. Historien är full av exempel på denna typ av förändringar, och det är för att hantera sådana lägen som en hållbar säkerhetspolitik måste bedrivas. Svensk säkerhetspolitik har visserligen förändrats dramatiskt de senaste två åren, inte minst genom den av riksdagen år 2009 antagna så kallade solidaritetsförklaringen. Den anger att Sverige inte kommer att vara neutralt i händelse av angrepp på andra EU- eller nordiska länder, och att vi förväntar oss att dessa länder ska komma till vår hjälp om vi angrips. Som synes är skillnaden mellan detta och en militär allians tämligen liten. Solidaritetsförklaringen är en bra policyförändring, även om det finns otydligheter vad gäller den praktiska tillämpningen. Försvarsmakten har alltså fått en ny uppgift: att kunna försvara Sveriges territorium militärt tillsammans med andra länder – och att försvara deras territorier – mot en väpnad attack utifrån. Såvitt bekant är detta dock ingenting som försvarsmakten har övat eller ens planerat för, och så länge detta inte sker kommer sannolikt hela solidaritetsförklaringen mest att se ut som ord på ett papper i våra grannländers ögon. Till detta kommer osäkerheter kring vilken förmåga den svenska försvarsmakten kommer att ha i framtiden. Att vi inte kommer att kunna försvara oss helt själva i ett väsentligt försämrat säkerhetsläge har dock stått klart sedan länge. Svenska politiker understryker dessutom ofta att vi i varje situation själva förbehåller oss rätten att bestämma hur det solidariska stödet till våra grannar ska se ut. Detta kan givetvis ge upphov till misstankar om att stödet kan komma att bli mycket begränsat. Strävan efter svensk handlingsfrihet motverkar här alltså en trovärdig solidaritet gentemot våra grannar. Därtill lever den gamla neutralitetspolitiken, avskaffad 1992, fortfarande kvar i folkmedvetandet. Detta har i sin tur att göra med att neutraliteten för många svenskar kommit att bli en identitetsfråga; oavsett om det är säkerhets- eller geopolitiskt klokt att vara neutral och alliansfri, är det detta man som god svensk socialdemokrat eller vänsterpartist skall vara. Valutgången 2010 indikerar emellertid att värnandet om alliansfriheten inte längre är någon valvinnare. Det fundamentala problemet med den svenska säkerhetspolitiken är emellertid större än allt detta. Vad det handlar om är att Sveriges utanförskap avseende den centrala euroatlantiska solidaritetsorganisationen på det militära planet numera är direkt negativt för vår egen säkerhet. Runt 80 procent av våra trupper i internationell tjänst ingår i Nato-ledda operationer, trots att vi inte sitter med vid de bord där de avgörande besluten om dessa operationer tas. Vårt utanförskap i dessa sammanhang hindrar både vår insyn och vårt inflytande över operationer, vars inriktning kan betyda liv eller död för svenska soldater. På hemmaplan förhindras ett djupare nordiskt försvarssamarbete med våra norska, danska och isländska vänner, eftersom vårt utanförskap gör det omöjligt för dem att till exempel delge oss relevanta hemliga uppgifter om Natos försvarsplanering. Slutligen försvåras allvarligt försvaret av Sverige i ett framtida krisläge av det gamla alliansfrihetstänkandets residuala effekter – vi tycks inte fullt ut våga ta de utrikespolitiska konsekvenserna av vår egen försvarsomläggning. Allt detta har lett till att även Sverigevänliga aktörer utomlands nu i ökande omfattning börjar hävda att den svenska alliansfriheten är kontraproduktiv. Genom Wikileaks-affären har det kunnat noteras att den svenska säkerhetspolitiska eliten, i såväl regering som opposition, också har kommit längre vad gäller insikterna om dessa frågor än vad som torgförts offentligt. Vi måste alltså dra slutsatsen att svensk militär alliansfrihet aldrig varit så irrelevant som den är i dag, samtidigt som den fortfarande är en del – om än allt mindre omtalad – av den officiella svenska säkerhetspolitiska doktrinen. Vilka är då förutsättningarna, internationellt och nationellt, för att svensk säkerhetspolitik ska hamna på rätt köl? Natos toppmöte i Lissabon förra året blev en framgång. Ett nytt strategiskt koncept antogs och Ryssland inbjöds som partner, inte fiende. Samtidigt beslöts, till glädje för de mindre länderna i Central- och Östeuropa, att Nato inte bara ska planera, utan också i ökande utsträckning öva för att försvara dessa länder militärt i händelse av hot eller angrepp. För Europa är det geopolitiskt av högsta vikt att man är allierad med Nordamerika. Västvärlden, där även Sverige ingår, är för sin fredliga framtid beroende av såväl politiskt samarbete som militär integration över Atlanten. Sammantaget innebär detta att Natos roll som den centrala säkerhetspolitiska organisationen i Europa tydligt understryks, inte bara i frågor som rör försvar, militär krishantering och större civilmilitära operationer, utan också sådana som har helt ny inriktning – till exempel cyberhot (se gårdagens DN Debatt). Det gör också att EU blir ett säkerhetspolitiskt komplement, och inte en konkurrent, till Nato. I ljuset av detta framstår de svenska politiska låsningarna som lätt absurda. Den nuvarande regeringen har i praktiken gett socialdemokratin vetorätt i Nato-frågan. Det finns dock miljoner goda socialdemokrater i Europa som tillika är lojala Nato-medlemmar, inte minst i våra grannländer Danmark och Norge. Olof Palmes kamrat, socialisten Felipe Gonzalez, ledde som spansk premiärminister in sitt land i Nato på 1980-talet. Ledande tyska socialdemokrater ifrågasätter aldrig sitt lands Nato-medlemskap. Det är i själva verket den svenska socialdemokratins syn på Nato som är udda i ett europeiskt perspektiv. I dag är det främst Sveriges brist på Nato-medlemskap som gör att det vänsterstyrda, Nato-allierade Norge har problem med att ha ett djupare militärt och säkerhetspolitiskt samarbete med det högerstyrda, allianslösa Sverige. Att ändra på denna paradox borde vara en målsättning både för regeringen Reinfeldt och en ansvarstagande svensk socialdemokrati. Mike Winnerstig fil dr i statsvetenskap, ledamot av Kungl Krigsvetenskapsakademien och forskningsledare vid FOI Försvarsanalys


”Sverige delar värdegrund med Tyskland om försvaret”

Summary: Sten Tolgfors: Nytt initiativ från Sverige och Tyskland ska öka EU:s förmåga att hantera kriser – och samtidigt ge ökad försvarseffekt för skattebetalarnas pengar. Sverige och Tyskland har tagit ett gemensamt initiativ för att förnya försvarssamarbetet i EU. Vi vill att EU-länderna ska definiera sina försvarsförmågor för att hitta nya samarbetsmöjligheter. Bakgrunden är den finansiella krisen i Europa som gör att ett antal länder måste dra ned betydligt på försvarsanslagen. Genom EU-samarbetet går det att nå nationella skalfördelar och spara pengar, på samma vis som skett i det nordiska samarbetet. Sverige och Tyskland delar värdegrund och samarbetar nära i Afghanistan. Det är därför naturligt för oss att samverka, skriver försvarsministern.

I ett antal länder i EU planeras eller görs nu betydande neddragningar av försvarsanslagen. Anledningen är den finansiella krisen, som gör att många länder måste hantera omfattande budgetproblem. Sverige utmärker sig tillsammans med bland annat Finland och Estland genom att planera för oförändrade eller i något fall svagt ökande försvarsanslag. De berörda EU-ländernas neddragningar av försvarsanslagen måste genomföras samtidigt som många länder står inför eller just nu genomför omfattande försvarsreformer, för att skapa mer tillgängliga, rörliga och användbara försvar. Ett antal EU-länder upplever att deras resurser är ansträngda av pågående insatser i till exempel Afghanistan. Detta samtidigt som efterfrågan på krishanteringsinsatser från omvärlden ökar. Sammantaget innebär dessa faktorer långsiktiga utmaningar för EU:s samlade förmåga att hantera kriser och konflikter. Men inte bara länders krishanteringsförmåga utmanas när anslag skärs ner. Det gör också många länders möjlighet att upprätthålla och utveckla förmågor till nationellt försvar. Den senaste tiden har vi sett hur nya bilaterala försvarssamarbeten, som till exempel mellan Storbritannien och Frankrike, växt fram, vilket ändrar tidigare föreställningar om bilaterala försvarssamarbetet i Europa. Under lång tid har regionala samarbeten, som NORDEFCO mellan de nordiska länderna, framgångsrikt utvecklats för att skapa ekonomisk effektivitet och åstadkomma förmågeutveckling. Detta samarbete sker inom ramen för de nordiska ländernas säkerhetspolitiska vägval. Den ekonomiska situationen i Europa understryker behovet av att förnya EU-samarbetet kring förmågeutveckling. Sverige vill att EU skall vara en stark global aktör, med god internationell krishanteringsförmåga. Det förutsätter att medlemsstaterna effektivt kan upprätthålla sina förmågor, som annars den ekonomiska krisen hotar. Ömsesidiga territoriella försvarsgarantier hanteras av Nato, inte av EU, för de länder som väljer medlemskap där. Men däremot ger EU-samarbetet möjlighet att nå nationella skalfördelar. Det finns betydande vinster för EU-länderna i att samverka, på samma vis som i till exempel det nordiska samarbetet. Sedan några år arbetar Europeiska Försvarsbyrån, EDA, med gemensamma materielutvecklingsprojekt. Det finns stora fördelar med att detta utvecklas vidare. Genom möjlighet till gemensam utveckling och anskaffning av materiel för de länder som vill ökar möjligheterna till gemensam utbildning och övning, för att bygga ökad samverkansförmåga i krishantering. I detta ligger betydande möjligheter till ekonomiska rationaliseringsvinster, när kostnader delas och längden på beställda serier av materiel ökar. Ett exempel från det nordiska samarbetet som visar på potentialen är att Sverige sparade 400 miljoner kronor på att utveckla och anskaffa artillerisystemet Archer, tillsammans med Norge. Det nordiska samarbetet är komplementärt med samverkan i EU. Sverige har därför under hösten arbetat tillsammans med Tyskland i syfte att förnya samarbetet i EU. I ett gemensamt initiativ vill vi att EU-länderna i tre steg skall gå igenom och definiera sina förmågor för att finna nya samarbetsmöjligheter, utifrån följande utgångspunkter: 1. Klargöra de förmågor som för varje land är och måste vara strikt nationella, eftersom de utgör kärnan i de nationella försvaren. Här återfinns för Sveriges del till exempel stridsfartyg och stridsflygplan, liksom arméns manöverbataljoner. 2. Peka ut områden där samverkan med andra länder kan ge mervärde genom ”pooling and sharing”, till exempel att länderna gemensamt anskaffar och driver vissa system. Som exempel på detta kan nämnas det framgångsrika SAC-samarbetet, där 12 länder inklusive Sverige gemensamt anskaffat och opererar strategiska transportplan av typen C17. I framtiden kan det kanske finnas fördelar i att studera möjligheten av att flygplan för taktisk transport samanvänds på detta sätt. Redan i dag är Sucbas, ett system för gemensam övervakning av Östersjön, operativt. Åtta EU-länder, däribland Sverige, Finland, Danmark och Tyskland driver detta tillsammans. 3. Undersöka vilka förmågor som EU-länderna inte anser nödvändigtvis måste dupliceras i varje medlemsland, utan där förmåga i ett land med fördel kan samanvändas av flera länder. Här kan från svensk utgångspunkt exempel som grundläggande flygutbildning och samordning av försvarshögskolornas olika specialinriktningar nämnas som möjliga samarbetsområden. I denna analys måste varje land självt definiera vilka områden man är intresserad av att samarbeta kring, respektive vill fortsätta hantera strikt nationellt. Därmed tydliggörs nya samarbetsmöjligheter förenliga med varje lands intressen. Initiativet fick brett stöd av försvarsministrarna vid det senaste ministerrådsmötet och EU-länderna uppmuntrades att nu genomföra den analys vi föreslog. Anledningen till att Sverige tillsammans med Tyskland tagit detta initiativ, är att vi samarbetar nära i insatser, som i Afghanistan. Att vi delar värdegrund och synen på FN-mandat för insatser, och ser vikten av ökad civil-militär samverkan i insatser. Vi ser hur Sverige och Tyskland genomför, respektive står inför, betydande försvarsreformering. Våra länder är båda Östersjöstater. Därför är det naturligt för oss att söka samverkan, för att förnya EU-samarbetet och bättre stödja förmågeutvecklingen. Den ekonomiska krisens effekter på många länders försvarsekonomi behöver användas som utgångspunkt för att få i gång ett bättre fungerande samarbete inom EU. För många EU-länder kommer detta att kunna vara viktigt för att bevara förmåga, inte minst för internationell krishantering. Att EU:s krishanteringsförmåga utvecklas är också ett intresse för Sverige. För Sverige är motivet därtill att få ökad försvarseffekt för pengarna. Oavsett vilket, så blir slutsatsen densamma. Den logik som ledde till fördjupade regionala samarbeten som i Norden gäller också för EU. Europeisk insatsförmåga kräver effektivare samverkan. Sten Tolgfors (M) försvarsminister Bundeswehr Efter återföreningen 1990 har det tyska försvaret, Bundeswehr, skurits ned kraftigt. Tidigare uppgick de båda tyska staternas samlade styrkor till 610.000 man (470.000 i väst och 140.000 i öst). I dag är antalet ungefär 246.000, merparten yrkessoldater. Tyska trupper har deltagit i flera internationella operationer. Under Natos bombkrig mot Serbien 1999 var det första gången sedan andra världskriget som tyska trupper deltog i direkta strider utomlands. En omstridd insats gjordes i slutet av 2001, då Tyskland sände trupper till Isaf-styrkan i Afghanistan. Källa: Sakerhetspolitik.se


Summary: Sten Tolgfors: Nytt initiativ från Sverige och Tyskland ska öka EU:s förmåga att hantera kriser – och samtidigt ge ökad försvarseffekt för skattebetalarnas pengar.Sverige och Tyskland har tagit ett gemensamt initiativ för att förnya försvarssamarbetet i EU. Vi vill att EU-länderna ska definiera sina försvarsförmågor för att hitta nya samarbetsmöjligheter. Bakgrunden är den finansiella krisen i Europa som gör att ett antal länder måste dra ned betydligt på försvarsanslagen. Genom EU-samarbetet går det att nå nationella skalfördelar och spara pengar, på samma vis som skett i det nordiska samarbetet. Sverige och Tyskland delar värdegrund och samarbetar nära i Afghanistan. Det är därför naturligt för oss att samverka, skriver försvarsministern.

I ett antal länder i EU planeras eller görs nu betydande neddragningar av försvarsanslagen. Anledningen är den finansiella krisen, som gör att många länder måste hantera omfattande budgetproblem. Sverige utmärker sig tillsammans med bland annat Finland och Estland genom att planera för oförändrade eller i något fall svagt ökande försvarsanslag. De berörda EU-ländernas neddragningar av försvarsanslagen måste genomföras samtidigt som många länder står inför eller just nu genomför omfattande försvarsreformer, för att skapa mer tillgängliga, rörliga och användbara försvar. Ett antal EU-länder upplever att deras resurser är ansträngda av pågående insatser i till exempel Afghanistan. Detta samtidigt som efterfrågan på krishanteringsinsatser från omvärlden ökar. Sammantaget innebär dessa faktorer långsiktiga utmaningar för EU:s samlade förmåga att hantera kriser och konflikter. Men inte bara länders krishanteringsförmåga utmanas när anslag skärs ner. Det gör också många länders möjlighet att upprätthålla och utveckla förmågor till nationellt försvar. Den senaste tiden har vi sett hur nya bilaterala försvarssamarbeten, som till exempel mellan Storbritannien och Frankrike, växt fram, vilket ändrar tidigare föreställningar om bilaterala försvarssamarbetet i Europa. Under lång tid har regionala samarbeten, som NORDEFCO mellan de nordiska länderna, framgångsrikt utvecklats för att skapa ekonomisk effektivitet och åstadkomma förmågeutveckling. Detta samarbete sker inom ramen för de nordiska ländernas säkerhetspolitiska vägval. Den ekonomiska situationen i Europa understryker behovet av att förnya EU-samarbetet kring förmågeutveckling. Sverige vill att EU skall vara en stark global aktör, med god internationell krishanteringsförmåga. Det förutsätter att medlemsstaterna effektivt kan upprätthålla sina förmågor, som annars den ekonomiska krisen hotar. Ömsesidiga territoriella försvarsgarantier hanteras av Nato, inte av EU, för de länder som väljer medlemskap där. Men däremot ger EU-samarbetet möjlighet att nå nationella skalfördelar. Det finns betydande vinster för EU-länderna i att samverka, på samma vis som i till exempel det nordiska samarbetet. Sedan några år arbetar Europeiska Försvarsbyrån, EDA, med gemensamma materielutvecklingsprojekt. Det finns stora fördelar med att detta utvecklas vidare. Genom möjlighet till gemensam utveckling och anskaffning av materiel för de länder som vill ökar möjligheterna till gemensam utbildning och övning, för att bygga ökad samverkansförmåga i krishantering. I detta ligger betydande möjligheter till ekonomiska rationaliseringsvinster, när kostnader delas och längden på beställda serier av materiel ökar. Ett exempel från det nordiska samarbetet som visar på potentialen är att Sverige sparade 400 miljoner kronor på att utveckla och anskaffa artillerisystemet Archer, tillsammans med Norge. Det nordiska samarbetet är komplementärt med samverkan i EU. Sverige har därför under hösten arbetat tillsammans med Tyskland i syfte att förnya samarbetet i EU. I ett gemensamt initiativ vill vi att EU-länderna i tre steg skall gå igenom och definiera sina förmågor för att finna nya samarbetsmöjligheter, utifrån följande utgångspunkter: 1. Klargöra de förmågor som för varje land är och måste vara strikt nationella, eftersom de utgör kärnan i de nationella försvaren.Här återfinns för Sveriges del till exempel stridsfartyg och stridsflygplan, liksom arméns manöverbataljoner. 2. Peka ut områden där samverkan med andra länder kan ge mervärde genom ”pooling and sharing”, till exempel att länderna gemensamt anskaffar och driver vissa system.Som exempel på detta kan nämnas det framgångsrika SAC-samarbetet, där 12 länder inklusive Sverige gemensamt anskaffat och opererar strategiska transportplan av typen C17. I framtiden kan det kanske finnas fördelar i att studera möjligheten av att flygplan för taktisk transport samanvänds på detta sätt. Redan i dag är Sucbas, ett system för gemensam övervakning av Östersjön, operativt. Åtta EU-länder, däribland Sverige, Finland, Danmark och Tyskland driver detta tillsammans. 3. Undersöka vilka förmågor som EU-länderna inte anser nödvändigtvis måste dupliceras i varje medlemsland, utan där förmåga i ett land med fördel kan samanvändas av flera länder.Här kan från svensk utgångspunkt exempel som grundläggande flygutbildning och samordning av försvarshögskolornas olika specialinriktningar nämnas som möjliga samarbetsområden. I denna analys måste varje land självt definiera vilka områden man är intresserad av att samarbeta kring, respektive vill fortsätta hantera strikt nationellt. Därmed tydliggörs nya samarbetsmöjligheter förenliga med varje lands intressen. Initiativet fick brett stöd av försvarsministrarna vid det senaste ministerrådsmötet och EU-länderna uppmuntrades att nu genomföra den analys vi föreslog. Anledningen till att Sverige tillsammans med Tyskland tagit detta initiativ, är att vi samarbetar nära i insatser, som i Afghanistan. Att vi delar värdegrund och synen på FN-mandat för insatser, och ser vikten av ökad civil-militär samverkan i insatser. Vi ser hur Sverige och Tyskland genomför, respektive står inför, betydande försvarsreformering. Våra länder är båda Östersjöstater. Därför är det naturligt för oss att söka samverkan, för att förnya EU-samarbetet och bättre stödja förmågeutvecklingen. Den ekonomiska krisens effekter på många länders försvarsekonomi behöver användas som utgångspunkt för att få i gång ett bättre fungerande samarbete inom EU. För många EU-länder kommer detta att kunna vara viktigt för att bevara förmåga, inte minst för internationell krishantering. Att EU:s krishanteringsförmåga utvecklas är också ett intresse för Sverige. För Sverige är motivet därtill att få ökad försvarseffekt för pengarna. Oavsett vilket, så blir slutsatsen densamma. Den logik som ledde till fördjupade regionala samarbeten som i Norden gäller också för EU. Europeisk insatsförmåga kräver effektivare samverkan. Sten Tolgfors (M) försvarsminister


”Varför är barn mindre trovärdiga?”

Summary: Barnen behöver ett rättsväsende som kan säkerställa deras rättigheter. Vi kräver därför en översyn av hur lagstiftningen tillämpas när det gäller beviskrav om sexuella övergrepp mot barn, skriver Rädda Barnens Olof Risberg och Åsa Landberg i en replik.

Madeleine Leijonhufvud, professor i straffrätt, beskriver på DN Debatt 14/1 ett rättsväsende som kastat in handduken och inte längre kan skydda barn som utsatts för sexuella övergrepp. Enligt Rädda Barnen är detta ett skräckscenario som betyder att barns rättigheter inte längre vare sig beaktas eller tillämpas, vilket är ett direkt brott mot Barnkonventionen. De stränga beviskrav som Leijonhufvud kritiserar i sin artikel är orimliga. Barn behöver ett rättsväsende som kan säkerställa deras rättigheter. Rädda Barnen har kontakt med föräldrar, poliser och åklagare som beskriver hopplöseheten i att driva denna typ av ärenden och inte längre upplever att det är mödan värt att anmäla misstänkta sexualbrott eller att väcka åtal. En förälder beskriver det så här: - Hovrätten friade den man som misstänktes för övergrepp mot mitt barn. Vi har genomlidit den här långa processen helt i onödan. Kraven är så höga att det blir omöjligt för barn att få rätt. Det fanns både en tydlig berättelse och stödbevisning. Det känns som att det som krävs är att övergreppen spelas in på film. Vi träffar också barn som känt sig misstänkliggjorda av rättsväsendet. De upplever att just för att de är barn blir deras historier bemötta med skepsis. Varför ska barns utsagor ha lägre trovärdighet än vuxnas. Att en professor i straffrätt ser det som att ingenting finns att hämta i rättsväsendet är alarmerande. Att föräldrar har så dåligt förtroende för rättsväsendet att de inte ser någon nytta med att överhuvudtaget polisanmäla sexualbrott mot barn är katastrofalt. Att barn som brottsoffer har lägre trovärdighet än vuxna medborgare är både ovärdigt och orättssäkert. • Rädda Barnen kräver en översyn av hur lagstiftningen tillämpas när det gäller beviskrav om sexuella övergrepp mot barn. • Vi vill också se en översyn av på vilket sätt de beviskrav som tillämpas när det gäller barns vittnesmål har någon grund i beprövad kunskap och forskning om barn. Olof Risberg, leg psykolog, leg psykoterapeut Åsa Landberg, leg psykolog, leg psykoterapeut Rädda Barnens Centrum för barn och ungdomar i kris


”Prata intelligent med barnen”

Summary: Barnuppfostran är vår tids religion. Det menar regissören Suzanne Osten som ägnat nästan hela sitt yrkesliv åt barn och unga. Hon tror att varken barnen eller de vuxna mår bra av dagens fixering vid det egna barnet.

Meningen med livet har för majoriteten människor blivit liktydigt med det egna barnet. Därför har uppfostran blivit vår tids religionsutövande, menar regissören Suzanne Osten när vi träffas i Unga Klaras lokaler i Kulturhuset i centrala Stockholm. Hon och Unga Klara har fått pengar från bland annat Allmänna arvsfonden för att inleda ett treårigt projekt som ska belysa olika aspekter av begreppet uppfostran. – Gud vilken ångest det finns i samhället kring de här frågorna. Det skrivs böcker och det bloggas, det kommer hela tiden nya mammatidningar och föräldrakurser. Alla har hört det här skriket från föräldrarna. Men samtidigt som föräldrarna gapar för full hals, mår inte barnet särskilt bra av uppmärksamheten. – Det finns ju ett lika högt skrik från barnen som undrar vad vi ska ha dem till. Förvirringen har lett till att en del av de gamla uppfostringsmetoderna, som bygger på belöning och bestraffning, har kommit tillbaka. Suzanne Osten har till och med stött på dem som jämfört barnuppfostran med principerna för hur man uppfostrar en hund. – En hund uppfostras för att bli ledd och styrd. Men ett barn ska ju bli en självständig individ. För det krävs att man utvecklar en relation. Problemet, menar hon, är att det råder en tidsbrist i samhället. Föräldrar har inte tid att sitta ned och lyssna på vad barnen egentligen säger. – I stället för att samtala med varandra, frågar föräldrarna om barnen vill ha fiskpinnar eller köttbullar till middag. Fy f-n vilket jäkla pseudoinflytande, säger Suzanne Osten och pekar på några bilder med barn och ungdomar som hänger på väggen i Unga Klaras lokaler. De tittar rakt in i kameran. – Se på deras ögon. Man ser ju på barn att de verkligen försöker förstå vad vi vuxna vill. Barn är födda för kommunikation. Vi har bara så svårt att läsa dem. Suzanne Osten berättar om en kompis till henne som är döv. När hon var liten förstod inte de vuxna att hon inte hörde. De skakade och ruskade henne och trodde att hon var dum när hon inte gjorde som de sa. – Men hon ansträngde sig verkligen till det yttersta för att förstå vad de sa. Intresserad närvaro är ledordet. Att sätta sig och prata intelligent med barnet och att undvika manipulation. – Hur ska man komma i väg till dagis om du inte knyter skorna? Du vet ju att det är kallt ute. Är du inte väl sträng, litet mutor och hot måste väl en förälder få använda? – Visst, man kan säga att vi gör något kul på lördag om du knyter skorna. Men inte alltid. Då får man dem inte att förstå att det är kul att använda sina färdigheter, att barn faktiskt gillar att knyta skorna. Det är när vi stressar som det låser sig. Det låter enkelt men kan vara det svåraste som finns, att vara intresserad i det dagliga livet med en annan människa, menar Suzanne Osten. I vissa fall leder det till att föräldrar kollapsar. – Det finns pappor som får depressioner av det här. För att det ger dem kontakt med stora grundläggande känslor som ilska, sorg, ömhet, erotik. När de blir ansvariga för sitt eget barn, växer känslan av hur de själva har haft det som barn. Det händer att Suzanne Osten får frågan om hon kan rekommendera någon bok om barnuppfostran. Ibland svarar hon att det kan vara bättre att inte läsa så mycket manualer, att inte ägna sig åt ”uppfostran”, utan att göra något roligt tillsammans, skratta, se en film. Om vi har kul och tror på framtiden så mår barnen bra, menar hon. – Gör det du själv tycker är viktigt. Det har störst chanser att smitta över på barnen. Det handlar om atmosfären i ett hem, inte om att ge sitt barn ”rätt” julklapp. Samtidigt som allt fler vuxna hävdar att vi lever i en tid när barnen har tagit makten, utövar vi en större makt mot barnen än någonsin, menar Suzanne Osten. – Det är ju vi som bestämmer om vi ska skilja oss. Vi kan ju till och med lämna tillbaka ett fosterbarn. Samtidigt upplever vi motsatsen, att det är ”ungjäveln” som bestämmer. När det egentligen handlar om att barnen agerar ut sin maktlöshet. Den här laddningen, för att inte säga maktspelet, mellan barn och föräldrar är naturligtvis tacksamt för en regissör som Suzanne Osten. – Om jag kommer till en skolgård så ser jag ganska snart vilket drama som utspelar sig. De maktspel och den skräck som finns där. När jag träffar en unge som nästan får mig att somna, då blir jag också intresserad, för då brukar det nästan alltid vara något som han eller hon försöker dölja. Att Suzanne Osten varit så intresserad av barn och unga under hela sitt yrkesliv, kan handla om en revansch eller ett återupprättande av hennes egen barndom. Som barn fick hon ta hand om sig själv. Hennes mamma var sjuk och föräldrarna skilde sig när Suzanne var två år. Därefter växte hon upp utan pappa. – Min mamma var visserligen modern och tyckte inte att man skulle slå barn. Men hon gjorde det i alla fall, för att hon var en sjuklig och nervig person. Jag brukar kalla min uppväxt för en tigerkaka, den var svartvit och blandad. När hon själv fick barn på sextiotalet tillsammans med filmaren Rainer Hartleb, ville de bryta mot konventionerna, framför allt genom att sträva efter jämställdhet. – Jag hade ju till exempel aldrig fått träffa min pappa. Det var något som vi absolut inte ville upprepa med vårt barn. På sjuttiotalet levde de i kollektiv och försökte finna nya former för barnuppfostran, bland annat genom att bry sig om och ta hand om varandras barn. Det fungerade bra. Men när Suzanne Osten och hennes dotter på åttiotalet levde med en ny man och hans barn, insåg hon att styvfamiljen inte alltid var för barnens bästa, utan något de vuxna valt. – Jag började se att det var jobbigt för barnen. De vuxna måste naturligtvis få ändra sina liv. Men om det blir för många uppbrott så är det farligt för barnen. Det visar också forskningen. Varför gick det så bra för dig? – Det kan bero på att jag var utåtriktad, livlig, söt. Det gjorde att jag kunde gå till andra vuxna och få en bra kontakt. – Jag har också gått mycket i terapi och omvandlat de erfarenheter som kunde ha blivit negativa till kunskap och empati. Scenpremiär för Unga Klaras projekt om uppfostran ¦ Den 17 mars är det premiär på föreställningen ”Uppfostrarna & De Ouppfostringsbara”, skriven av Erik Uddenberg och i regi av Suzanne Osten, på Unga Klara i Stockholm. ¦ Det är det publika startskottet för ett treårigt projekt om uppfostran som inletts på Unga Klara. Det första året ska handla om uppfostran i familjen. Andra året tar sig Unga Klara an hur unga fostras i sina könsroller och det tredje året hur vi fostras av samhället. ¦ Ungdomar i projektet har gjort egna animerade kortfilmer om konflikter de upplever kring begreppet ”uppfostran”. Det kan handla om allt från att någon får stryk för dåliga betyg, till någon tjej som inte får gå på disko. Filmerna finns på youtube.com/ungaklara. ¦ Suzanne Osten är konstnärlig ledare och regissör på Unga Klara som hon startade 1975. Det var från början en barn- och ungdomsscen inom Stockholm stadsteater men är i dag en självständig teater. ¦ Genom att ständigt lyfta barnperspektivet har Suzanne Osten höjt statusen på barnteater såväl internationellt som i Sverige. För sitt arbete har hon mottagit


”Svenska muslimer får inte skuldbeläggas som grupp”

Summary: Erik Ullenhag om terrorhotet i Sverige: Vi som tror på svenska värden om öppenhet och tolerans måste bekämpa islamofobi och fördomar. Självmordsbombaren i Stockholm och hans avskyvärda handlande före jul riskerar att leda till att hundratusentals svenskar misstänkliggörs och tillmäts en kollektiv skuld. Detta är oacceptabelt och därför har jag i dag bjudit in företrädare för det muslimska Sverige för att samtala om hur vi ska motverka den islamofobi som kan följa i hans spår. I debatten måste vi skilja på den absoluta majoriteten muslimer och radikala islamister. Det faktum att hatbrotten ökar och att muslimer möter en påtaglig diskriminering måste tas på allvar – samtidigt som vi erkänner att det finns problem med radikala islamister, skriver integrationsministern.

Självmordsbombaren i Stockholm attackerade vårt öppna, toleranta och demokratiska samhälle. Den mest bestående skadan kan bli en ökad misstro mot Sveriges näst största religion – islam. En enskild gärningsmans avskyvärda handlade riskerar leda till att hundratusentals svenskar skuldbeläggs och misstänkliggörs. Därför har jag i dag torsdag bjudit in företrädare för det muslimska Sverige till ett samtal om hur vi ska motverka den islamofobi som riskerar att följa i självmordsbombarens spår. Terrorhandlingar skapar rädsla och oro samt leder till ökad polarisering och intolerans. Varje utfört dåd är en kil som slås in för att skapa sprickor i samhället och öka konflikter mellan människor. Ett öppet samhälle måste därför med kraft bekämpa terrorismen. Säpo har nyligen gjort bedömningen att det finns cirka 200 personer som deltar i eller stödjer våldsbejakande islamistisk extremism. Vårt samhälle måste ta detta hot på allvar och förebygga samt skydda oss mot fler terrorhandlingar. Gripandena av de personer som misstänks ha planerat dåd i Danmark visar också att Säpo bedriver ett intensivt arbete mot terrorism. Vi behöver komma ihåg att terror och terrorister ser olika ut. Det kan vara höger- eller vänsterextrema grupper som mördar, misshandlar eller hotar med politiska motiv. Ett annat exempel är Malmö där en ensam galning satte staden i skräck genom att skjuta mot människor med utländsk bakgrund. Och i julhandelns Stockholm var det en islamistisk självmordsbombare som skapade en djup oro hos oss alla. Men när det gäller just islamistisk terrorism har det alltsedan attacken mot World Trade Center i New York funnits en tendens att skuldbelägga alla muslimer. Debattörer runt om i Europa beskriver öppet islam och muslimer som det stora hotet. Muslimer i Sverige vittnar om diskriminering och om att de ses som potentiella terrorister. Vi bör då påminna oss om att det lever cirka 400.000 muslimer i Sverige. Det är absurt att behöva påpeka det faktum att över 99,9 procent av vårt lands muslimer alltså inte tillhör den grupp som Säpo identifierat som våldsbejakande islamister. Men dessa hundratusentals människor riskerar att drabbas av fördomar och diskriminering i terrorbombarens spår. Ett par dagar efter självmordsbombningen samtalade jag med muslimska högstadieelever i Skärholmen. Eleverna uttryckte, likt många muslimer, en stark oro för hur de skulle bli bemötta och hur dådet kommer att påverka synen på dem och deras familjer framöver. Jag delar deras oro. Vi som tror på svenska värden om öppenhet och tolerans har ett ansvar att bekämpa islamofobin och fördomarna som kan följa i terrorns spår. Vi ska aldrig tillåta att en enskilds dåd gör att en religion misstänkliggörs eller att en grupp drabbas av en kollektiv skuld. Illdådet som skedde var ett angrepp på hela Sverige men ännu mer ett angrepp på svenska muslimer. En attack riktad mot alla som står upp för det fria, öppna och demokratiska samhället. Det är oacceptabelt att enskilda fanatiker eller rörelser baserade på extremistisk politisk grund kränker andra individers rättigheter. Lika oacceptabelt är det att en viss grupp tillmäts kollektivt skuld. I debatten måste vi skilja på den absoluta majoriteten av muslimer och radikala islamister. Vi behöver ta det faktum att hatbrotten mot muslimer ökar och att muslimer möter en påtaglig diskriminering på allvar samtidigt som vi erkänner att det finns problem med radikala islamister. På senare år har fördomarna mot muslimer och islam ökat runt om i Europa. Sverige är inget undantag. I höstas presenterades en studie från Forum för levande historia, ”Den mångtydiga intoleransen”, där gymnasieelevers attityder till romer, muslimer, judar, utomeuropeiska flyktingar och personer med homosexuell läggning undersökts. Resultaten visar att medan elevernas inställning till homosexuella blivit alltmer tolerant de senaste åren, så utvecklas inställningen till muslimer, romer och judar i motsatt riktning. Vårt samhälle vilar på en demokratisk värdegrund. Det finns en stark uppslutning för tolerans, yttrandefrihet, jämställdhet, solidaritet med andra och alla människors lika värde. Tyvärr ser vi en oroande utveckling i flera av Europas länder med ökad främlingsfientlighet, rasism och diskriminering. Inte heller i Sverige är vi förskonade från denna utveckling. Främlingsfientliga partier som förespråkar minskad invandring och ett mer slutet Europa är på frammarsch. Särskilt muslimer pekas ofta ut som ett stort samhällsproblem. I Sverige har vi en stolt tradition av att stå upp för frihet, jämlikhet och tolerans. Men dessa värden är aldrig för evigt givna – de måste ständigt vinnas och vidareutvecklas av kommande generationer. En levande demokrati präglas av öppenhet och möten mellan människor. Den söker inte skydd bakom murar och spärrar, därför är den också sårbar för hot och våld. Det är min övertygelse att Sverige ska fortsätta vara en levande och öppen demokrati som präglas av tolerans och humanitet. Ett samhälle där människor känner respekt för olikheterna och nyfikenhet på framtiden. Ett land som bjuder in sina medborgare och invånare till delaktighet, deltagande och gemenskap. För att nå dit måste vi bestämt ta avstånd från de uttryck och tendenser som utmanar de principer som präglar vårt öppna samhälle. I dag möter jag alltså en rad företrädare för det muslimska Sverige. Syftet med mötet är att diskutera hur regeringen ska fördjupa arbetet för att motverka diskriminering och en ökad islamofobi. Fördomar kan uppstå över en natt men att ändra attityder tar lång tid. Jag vill lyssna till erfarenheter från det muslimska Sverige och samtala om vad vi kan göra för att minska polarisering och förhindra att barriärer mellan grupper och människor får fäste. Det viktiga arbetet för att förebygga och bekämpa terrorn får aldrig innebära att vi ger upp om den svenska toleransen och öppenheten eller att vi tillåter att alla muslimer skuldbeläggs. Om så sker har självmordsbombaren lyckats skapa större klyftor och en ökad intolerans – då vinner terrorn. Erik Ullenhag (FP) integrationsminister Lästips Sydsvenskans reporter Niklas Orrenius har i flera artiklar speglat intoleransen i Sverige. Om rabbinen Shneur Kesselman och hans familj i Malmö: ”Malmöbon som inte kan röra sig fritt” Om den somaliska kvinnan Malyum Salah Hashi i Tomelilla: ”Stenen i ryggen blev droppen”


Summary: Erik Ullenhag om terrorhotet i Sverige: Vi som tror på svenska värden om öppenhet och tolerans måste bekämpa islamofobi och fördomar.Självmordsbombaren i Stockholm och hans avskyvärda handlande före jul riskerar att leda till att hundratusentals svenskar misstänkliggörs och tillmäts en kollektiv skuld. Detta är oacceptabelt och därför har jag i dag bjudit in företrädare för det muslimska Sverige för att samtala om hur vi ska motverka den islamofobi som kan följa i hans spår. I debatten måste vi skilja på den absoluta majoriteten muslimer och radikala islamister. Det faktum att hatbrotten ökar och att muslimer möter en påtaglig diskriminering måste tas på allvar – samtidigt som vi erkänner att det finns problem med radikala islamister, skriver integrationsministern.

Självmordsbombaren i Stockholm attackerade vårt öppna, toleranta och demokratiska samhälle. Den mest bestående skadan kan bli en ökad misstro mot Sveriges näst största religion – islam. En enskild gärningsmans avskyvärda handlade riskerar leda till att hundratusentals svenskar skuldbeläggs och misstänkliggörs. Därför har jag i dag torsdag bjudit in företrädare för det muslimska Sverige till ett samtal om hur vi ska motverka den islamofobi som riskerar att följa i självmordsbombarens spår. Terrorhandlingar skapar rädsla och oro samt leder till ökad polarisering och intolerans. Varje utfört dåd är en kil som slås in för att skapa sprickor i samhället och öka konflikter mellan människor. Ett öppet samhälle måste därför med kraft bekämpa terrorismen. Säpo har nyligen gjort bedömningen att det finns cirka 200 personer som deltar i eller stödjer våldsbejakande islamistisk extremism. Vårt samhälle måste ta detta hot på allvar och förebygga samt skydda oss mot fler terrorhandlingar. Gripandena av de personer som misstänks ha planerat dåd i Danmark visar också att Säpo bedriver ett intensivt arbete mot terrorism. Vi behöver komma ihåg att terror och terrorister ser olika ut. Det kan vara höger- eller vänsterextrema grupper som mördar, misshandlar eller hotar med politiska motiv. Ett annat exempel är Malmö där en ensam galning satte staden i skräck genom att skjuta mot människor med utländsk bakgrund. Och i julhandelns Stockholm var det en islamistisk självmordsbombare som skapade en djup oro hos oss alla. Men när det gäller just islamistisk terrorism har det alltsedan attacken mot World Trade Center i New York funnits en tendens att skuldbelägga alla muslimer. Debattörer runt om i Europa beskriver öppet islam och muslimer som det stora hotet. Muslimer i Sverige vittnar om diskriminering och om att de ses som potentiella terrorister. Vi bör då påminna oss om att det lever cirka 400 000 muslimer i Sverige. Det är absurt att behöva påpeka det faktum att över 99,9 procent av vårt lands muslimer alltså inte tillhör den grupp som Säpo identifierat som våldsbejakande islamister. Men dessa hundratusentals människor riskerar att drabbas av fördomar och diskriminering i terrorbombarens spår. Ett par dagar efter självmordsbombningen samtalade jag med muslimska högstadieelever i Skärholmen. Eleverna uttryckte, likt många muslimer, en stark oro för hur de skulle bli bemötta och hur dådet kommer att påverka synen på dem och deras familjer framöver. Jag delar deras oro. Vi som tror på svenska värden om öppenhet och tolerans har ett ansvar att bekämpa islamofobin och fördomarna som kan följa i terrorns spår. Vi ska aldrig tillåta att en enskilds dåd gör att en religion misstänkliggörs eller att en grupp drabbas av en kollektiv skuld. Illdådet som skedde var ett angrepp på hela Sverige men ännu mer ett angrepp på svenska muslimer. En attack riktad mot alla som står upp för det fria, öppna och demokratiska samhället. Det är oacceptabelt att enskilda fanatiker eller rörelser baserade på extremistisk politisk grund kränker andra individers rättigheter. Lika oacceptabelt är det att en viss grupp tillmäts kollektivt skuld. I debatten måste vi skilja på den absoluta majoriteten av muslimer och radikala islamister. Vi behöver ta det faktum att hatbrotten mot muslimer ökar och att muslimer möter en påtaglig diskriminering på allvar samtidigt som vi erkänner att det finns problem med radikala islamister. På senare år har fördomarna mot muslimer och islam ökat runt om i Europa. Sverige är inget undantag. I höstas presenterades en studie från Forum för levande historia, ”Den mångtydiga intoleransen”, där gymnasieelevers attityder till romer, muslimer, judar, utomeuropeiska flyktingar och personer med homosexuell läggning undersökts. Resultaten visar att medan elevernas inställning till homosexuella blivit alltmer tolerant de senaste åren, så utvecklas inställningen till muslimer, romer och judar i motsatt riktning. Vårt samhälle vilar på en demokratisk värdegrund. Det finns en stark uppslutning för tolerans, yttrandefrihet, jämställdhet, solidaritet med andra och alla människors lika värde. Tyvärr ser vi en oroande utveckling i flera av Europas länder med ökad främlingsfientlighet, rasism och diskriminering. Inte heller i Sverige är vi förskonade från denna utveckling. Främlingsfientliga partier som förespråkar minskad invandring och ett mer slutet Europa är på frammarsch. Särskilt muslimer pekas ofta ut som ett stort samhällsproblem. I Sverige har vi en stolt tradition av att stå upp för frihet, jämlikhet och tolerans. Men dessa värden är aldrig för evigt givna – de måste ständigt vinnas och vidareutvecklas av kommande generationer. En levande demokrati präglas av öppenhet och möten mellan människor. Den söker inte skydd bakom murar och spärrar, därför är den också sårbar för hot och våld. Det är min övertygelse att Sverige ska fortsätta vara en levande och öppen demokrati som präglas av tolerans och humanitet. Ett samhälle där människor känner respekt för olikheterna och nyfikenhet på framtiden. Ett land som bjuder in sina medborgare och invånare till delaktighet, deltagande och gemenskap. För att nå dit måste vi bestämt ta avstånd från de uttryck och tendenser som utmanar de principer som präglar vårt öppna samhälle. I dag möter jag alltså en rad företrädare för det muslimska Sverige. Syftet med mötet är att diskutera hur regeringen ska fördjupa arbetet för att motverka diskriminering och en ökad islamofobi. Fördomar kan uppstå över en natt men att ändra attityder tar lång tid. Jag vill lyssna till erfarenheter från det muslimska Sverige och samtala om vad vi kan göra för att minska polarisering och förhindra att barriärer mellan grupper och människor får fäste. Det viktiga arbetet för att förebygga och bekämpa terrorn får aldrig innebära att vi ger upp om den svenska toleransen och öppenheten eller att vi tillåter att alla muslimer skuldbeläggs. Om så sker har självmordsbombaren lyckats skapa större klyftor och en ökad intolerans – då vinner terrorn. Erik Ullenhag (FP) integrationsminister


”Inga ekonomiska skäl till att rädda EU-länder i kris”

Summary: Professor i nationalekonomi: EU bör inte ställa upp med lån till Grekland, Irland och andra länder i kris. Billigare att låta dem skriva ned skulderna och i stället rädda bankerna.

Vad finns det egentligen för ekonomiska argument för att EU och EMU ska rädda Grekland, Irland och andra länder med stora statsskulder? Vad skulle hända om vi inte ställde upp utan lät exempelvis Grekland ensidigt skriva ned sina skulder med 20–30 procent? Detta diskuteras konstigt nog inte alls i medierna. De två vanligaste argumenten för att hjälpa skuldländerna – att euron annars skulle falla, och att en massa banker skulle gå i konkurs – är båda ganska tvivelaktiga. Det bästa och billigaste sättet att hantera skuldkrisen är att staten på ett välordnat sätt tar över de banker som skulle drabbas av skuldnedskrivningen, skriver Mats Persson. Alla nyhetsmedier ger stort utrymme åt de stora budgetunderskotten i Grekland, Irland, Spanien och Italien med flera EMU-länder. Och alla skribenter tycks vara eniga om att EU (eller EMU) måste gå in och ”rädda” dessa länder – för annars ... ja, vadå? Konstigt nog finns det ingen diskussion i pressen om vad som skulle hända om inte EU eller EMU gick in och räddade dessa länder. Och här betyder ”rädda” detsamma som att låna ut pengar till dem till en ränta som är lägre än den marknadens normala aktörer (banker och försäkringsbolag) skulle kräva med hänsyn till de risker som föreligger. Trots att det inte finns någon diskussion om vad som egentligen skulle hända om dessa länder inte får någon hjälp är åtminstone alla svenska medier eniga om att underskottsländerna måste ha hjälp. Och alla skribenter är eniga om att fördöma Tysklands Angela Merkel för att hon inte så gärna vill ställa upp med den hjälpen. Eftersom det rör sig om väldigt mycket pengar – hundratals miljarder kronor – är frånvaron av en allsidig diskussion ganska märklig. Mitt syfte med denna artikel är att försöka starta en sådan diskussion. Vad finns det egentligen för ekonomiska argument för att EU eller EMU ska låna ut pengar till de medlemsländer som inte har ordning på sina statsfinanser? Vad skulle hända om vi inte ställde upp, utan i värsta fall lät exempelvis Grekland göra en ensidig nedskrivning av sina skulder med kanske tjugo eller trettio procent? Observera att jag skriver ekonomiska argument. Det finns säkert en massa politiska skäl till att olika länder (till exempel Kina) vill låna ut pengar till Grekland eller de andra så kallade PIIGS-länderna (Portugal, Irland, Italien, Grekland, Spanien), men här ska vi alltså begränsa oss till de ekonomiska skälen. Det första argumentet man brukar få höra är att om något eller några av PIIGS-länderna skulle skriva ner sin statsskuld, så skulle detta leda till att euron faller på de internationella valutamarknaderna. Ett sådant scenario saknar dock stöd i ekonomisk teori. Nu kan naturligtvis en massa saker hända på valutamarknaderna som saknar stöd i ekonomisk teori, men om man argumenterar för att marknaden beter sig helt irrationellt skulle man ju lika gärna kunna argumentera för att en skuldnedskrivning skulle leda till att euron stiger. Nej, euron påverkas nog inte så mycket, varken uppåt eller nedåt, om ett eller ett par PIIGS-länder skriver ner sina skulder. Däremot kommer euron att falla om det finns anledning att tro att den europeiska centralbanken (ECB) börjar trycka sedlar i stor skala. Och det är just detta som skulle kunna hända om man går in och hjälper underskottsländerna. Därför skulle en sådan hjälp knappast rädda euron från att falla – snarare tvärtom. Men även om argumentet vore korrekt – vilket det alltså inte är – så kanske inte ett euro-fall vore helt fel i dagens konjunkturläge. Vad gäller Sverige behövs naturligtvis ingen konjunkturstimulans just nu (vår konjunktur är tillräckligt stark ändå) men i övriga Europa skulle det kanske inte vara helt fel med den draghjälp åt konjunkturen som en fallande euro skulle föra med sig. Det andra argumentet man ibland får höra är att om något PIIGS-land skulle skriva ner sina skulder, så skulle en rad europeiska banker, som lånat ut pengar åt PIIGS-länderna, gå i konkurs. Det kan ligga något i detta. Vissa banker har nog chansat och köpt grekiska statsobligationer med hög ränta, i stället för att köpa trygga och tråkiga tyska eller svenska obligationer med låg ränta. Men detta har varit en medveten risk. Om nu det risktagandet inte går hem – ska vi då rädda dessa bankers aktieägare genom att låna ut ”billiga” pengar till Grekland? Det finns många goda skäl för varför man inte bör låta banker gå i konkurs; erfarenheterna av alla problem som uppstod i världens betalningssystem när den amerikanska investmentbanken Lehman Brothers gick i konkurs 2008 talar sitt tydliga språk. Men om man nu vill rädda en bank – är det då verkligen effektivt att göra detta genom att subventionera låntagaren? Om man i stället bara skjuter till pengar till de banker som verkligen skulle riskera att gå i konkurs, så måste ju detta bli betydligt billigare för skattebetalarna än att skjuta till pengar till låntagaren. Om man stödjer låntagaren stödjer man ju alla typer av långivare – banker och försäkringsbolag, pensionsfonder och privatpersoner, systemviktiga och icke systemviktiga. Nej, för skattebetalarna vore det naturligtvis billigare om staten bara räddar bankerna från konkurs, och om man dessutom gör det på ett sådant sätt att man inte räddar dessa bankers aktieägare, utan bara den systemviktiga verksamheten. Ett välordnat övertagande av konkursmässiga banker på samma sätt som när svenska staten tog över Nordbanken under 1990-talets svenska bankkris – det är det bästa och billigaste sättet att hantera en skuldkris. Att subventionera låntagarna i stället för att bara rädda systemviktig bankverksamhet har två nackdelar, vilka sammantagna kan bli väldigt kostsamma. För det första signalerar man till låntagarna att det inte är så viktigt med budgetsanering; EMU ställer upp och hjälper om det skulle knipa. För det andra signalerar man till de internationella bankernas aktieägare att det inte är så farligt att satsa på riskabla statsobligationer; en sådan satsning har bara en uppsida och ingen nersida. EMU ställer upp och hjälper om det skulle knipa. De två vanligaste argumenten för att hjälpa skuldländer – att euron annars skulle falla, och att en massa banker skulle gå i konkurs – är alltså ganska tvivelaktiga. Det kanske finns andra argument för att hjälpa PIIGS-länderna, argument av politisk natur. Men ekonomiska argument är det ont om. Mats Persson professor i nationalekonomi vid Institutet för internationell ekonomi, Stockholms universitet, ledamot av Kungl Vetenskapsakademien och Nobelkommittén för Ekonomipriset Skuldkrisen • Euroländernas skuldkris härleds till 2008 när amerikanska Lehman Brothers kollapsade och finanskrisen var ett faktum. Flera banker i Europa fick räddas av staten och Irland blev det första eurolandet med fallande BNP. För att ta sig ur svackan annonserade flera EU-länder stimulanspaket. Samtidigt steg budgetunderskott och statsskuld. Grekland blev i maj 2010 första euroland som måste räddas av EU, som lovar 110 miljarder euro i lån. • Näst på tur är Irland. I slutet av november tvingades landet motvilligt att ta emot ett paket på 85 miljarder euro från EU:s nödfond.


Landsting vill slippa köpa vaccin till alla

Summary: Svininfluensans andra våg sveper över Sverige och trots riskerna struntar många i att vaccinera sig. Doser för närmare en halv miljard ligger oanvända och vid kommande pandemier vill landstingen slippa köpa vaccin till samtliga svenskar. Samtidigt vill Smittskyddsinstitutet införa ett nytt kontroversiellt ”superregister” över svenskarnas patientjournaler.

Den andra vågen av svininfluensan börjar ta ett grepp om Sverige. Antalet fall fördubblas för varje vecka och nyligen avled en sjuårig pojke i Helsingborg efter att ha vårdats på sjukhus. Smittskyddsinstitutet upprepar nu råden om att personer i riskgrupperna snarast bör vaccinera sig. Ändå struntade många svenskar i att lyssna på myndighetens rekommendationer för drygt ett år sedan. Då skulle alla svenskar vaccineras, men fyra av tio valde att stå utanför. Facit blev en rekorddyr historia för skattebetalarna och sju miljoner doser som fortfarande ligger oanvända. DN kan i dag berätta att vården inför framtida hot inte vill köpa in vaccin till alla svenskar eftersom många ändå avstår. Det kan få en central roll när kommande vaccinavtal ska upphandlas. – Vi kan konstatera att man aldrig når hundra procent av befolkningen. Man ska alltid ha en säkerhetsmarginal, men det är orealistiskt att nå över 75 procents täckning. Därför tror jag inte man behöver beställa så mycket, säger Göran Stiernstedt, avdelningschef på Sveriges Kommuner och landsting (SKL). Inköp av färre doser än befolkningens antal väcker samtidigt frågor kring vilka som inte skulle få skydd om fler än beräknat vill vaccinera sig. Intresseorganisationen SKL företräder landstingen som tillsammans med staten fick betala ett högt pris för 2009 års massvaccination. Insatsen kostade två miljarder kronor, varav uppskattningsvis en femtedel består av överblivna doser. – Det är svårt att prata i de termerna, men man måste alltid räkna hur mycket ett sparat liv är värt. Sådana beräkningar finns i många andra sammanhang, exempelvis när det gäller sjukskrivningar. Man måste fråga sig om det här var en rimlig kostnad för den verkan den fick, säger Stiernstedt. Svininfluensan påträffades första gången i april 2009 och spred sig snabbt från Mexiko till Nordamerika och därefter vidare till samtliga världsdelar. Egentligen kallas pandemin för A(H1N1), men fick namnet svininfluensan efter rykten om att människor smittats av sjuka grisar. Händelseutvecklingen var väldigt snabb efter att Världshälsoorganisationen (WHO) deklarerat att smittan kunde hota människors hälsa i flera länder. Men trots farhågor blev den ändå relativt mild. De allra flesta som insjuknade klarade sig med lindriga symtom som feber, muskelvärk och kräkningar. Faktum är att Sverige till och med blev friskare hösten 2009 tack vare användningen av handsprit. Rädslan för smitta gjorde att såväl förskolor som större arbetsplatser noterade en minskning av sin sjukfrånvaro. När DN nu, ett år senare, ringer runt till liknande ställen visar det sig att svenskarnas hälsotillstånd har gått tillbaka till mer normala nivåer. Företagshälsovårdsföretaget Previa administrerar sjukfrånvaro åt över 100 000 anställda över hela landet. Här syns en svag ökning av sjukfrånvaron och vård av barn när de på DN:s begäran jämför november 2009 med november 2010. Någon officiell myndighetsstatistik finns inte. Smittskyddsinstitutet tycker att Sverige inte har tillräcklig kontroll på smittorisker utan efterlyser större övervakning av hälsoläget. Ett nytt sätt att ta fram patientuppgifter står på myndighetens önskelista. Statsepidemiologen Annika Linde vill ha ett system som i realtid skickar data från patientjournaler till en central databas. Då skulle hon och hennes kolleger snabbt kunna slå larm vid allvarlig smittspridning. Värsta scenariot är en svår luftvägsinfektion som sprids snabbt, i dag finns en risk att faran inte upptäcks tillräckligt tidigt. – Att ta data direkt från journalerna är den enda framkomliga vägen på sikt. Men man måste tänka på det nu, eftersom det är nu som datorjournalsystemen skapas, säger Annika Linde på Smittskyddsinstitutet. Vad för data är önskvärt att skicka? – Det beror helt på sjukdom. För influensa vill vi ha reda på ålder och kön för patienterna, om de är vaccinerade eller inte och om de fått antivirusmedel eller inte. Helst också en slutlig uppföljning av hur det gått. Hon betonar samtidigt att uppgifterna inte får kränka den personliga integriteten, genom att de till exempel hamnar i orätta händer. I nuläget använder Smittskyddsinstitutet sig av ett system där vården rapporterar in ett sextiotal sjukdomar. Dessutom analyseras trafiken på internetsajten Vårdguiden där sökningar på exempelvis ”feber” och ”influensa” ger en indikation på Sveriges hälsoläge. – Övervakningssystemen klarade sig ganska bra år 2009 eftersom pandemin var väldigt mild. De hade inte hållit under en svårare pandemi. Ytterligare ett förslag som skulle underlätta kartläggningen av pandemier är ett centralt register för vaccinationer. Enligt den statliga vaccinationsutredningen som varit ute på remissrunda bör alla sprutor registreras. Förutom att gemene man kan ha koll på när han eller hon tog ett visst vaccin, skulle myndigheterna få en bättre bild av befolkningens skydd och därmed kunna fatta bättre beslut. – Innan det kommer kan vi inte på ett bra sätt använda oss av vaccinationsdata för att se att man inte gör något i onödan. Läkemedelsverket skulle också kunna göra analyser av biverkningar. Den andra vågen av svininfluensan är ett betydligt mindre utbrott än det 2009. Smittskyddsinstitutet anser att den ändå ska tas på allvar eftersom den nu främst drabbar de svaga i samhället, vilket kan medföra en högre dödlighet. – Det brukar vara så när andra vågen av en pandemisk influensa kommer. Den slår hårdare därför att den i högre grad brukar drabba riskgrupperna, säger Annika Linde. Hon ser dock inget behov av en ny allmän vaccination som för drygt ett år sedan. Då var Sverige tvunget att köpa in doser när Världshälsoorganisationen förklarade svininfluensan för en pandemi. Enligt det särskilda pandemigarantiavtal som tecknades med läkemedelsföretaget Glaxo Smith Kline (GSK) år 2007 förpliktigades Sverige att köpa 9 till 18 miljoner doser Pandemrix. Vi valde det senare eftersom två doser rekommenderades per invånare. Senare lyckades staten nå en stor kompromiss med företaget. Men trots att Sverige är det land i Europa där allra flest vaccinerades står vi med cirka sju miljoner oanvända doser. Prislappen uppskattas till 420 miljoner kronor, exklusive kostnader för hantering. Snart ska ett nytt pandemigarantiavtal upphandlas och det är då viktigt att inte bli lika bundna, enligt Göran Stiernstedt på SKL. – Det blev väldigt många doser över. Det handlar om mycket pengar som skulle kunna användas till annat, säger Stiernstedt. De flesta vaccindoser, cirka 6,5 miljoner, har Socialstyrelsen placerat i en topphemlig skyddsklassad lagerlokal på okänd ort. Resten finns ute i landstingen. – Vi har ett antal hemliga lagerlokaler runt om i landet. Där lagras både medicinteknisk utrustning som behövs vid kriser och olika läkemedel, exempelvis dessa vaccindoser, säger Hans Spett, som ansvarar för logistik för beredskapslager på Socialstyrelsen. Förmodligen kommer ingen dos att användas eftersom svininfluensan numera ingår i säsongsinfluensavaccinet. kristoffer.orstadius@dn.se 08-738 15 04