Summary: Förre statsministern Ingvar Carlsson: En statsminister som i krislägen tvekar att sätta ansvaret för landet framför partipolitisk taktik bör fundera igenom läget igen. Dagens finansiella kris har en mycket större omfattning än den svenska bankkrisen 1992. Statsminister Fredrik Reinfeldt måste inse att regeringen är för svag för att rida ut stormen på egen hand. I valet hade alliansen bara två procents röstövervikt. Och det borgerliga blocket har i samtliga opinionsundersökningar drabbats av en kraftig tillbakagång. Trots att regeringen har egen majoritet i riksdagen minskar dess legitimitet. Den oerfarne Reinfeldt måste förstå nödvändigheten av ett samarbete över blockgränsen som Carl Bildt fick göra 1992 då han ledde en borgerlig regering, skriver förre statsministern Ingvar Carlsson.

Världen genomgår en allvarlig finansiell kris. Vi ser dagligen hur banker och finansinstitut går omkull – och hur regeringar försöker mildra krisens verkningar. I Sverige känner vi igen det mönstret. Vi genomgick en liknande kris i början på 1990-talet. Det sorgliga är att aktörerna på de finansiella marknaderna inte tycks ha lärt något av tidigare misstag. Nu som då är en häpnadsväckande girighet det mest utmärkande draget hos ledningar och ägare. I kombination med en total ansvarslöshet manifesterad i vårdslös utlåning utan täckning i den reala ekonomin har det fått förödande konsekvenser. Den här gången är hela världsekonomin i gungning. Slutet på denna sorgliga och farliga utveckling har vi inte sett. Men vi vet att det blir skattebetalare, löntagare och seriösa företagare som får betala kalaset. Det finns fler likheter mellan de två finansiella kriserna. Liksom nu leddes Sverige av en borgerlig regering i början av 1990-talet. Carl Bildt hade som ny statsminister tvärsäkert förklarat sig leda den mest kompetenta regeringen någonsin och den skulle föra ”den enda vägens politik”. Genom skattesänkningar för de välbeställda skulle man åstadkomma tillväxt och välstånd. Det verkliga resultatet blev försämrad köpkraft för de stora medborgargrupperna, lägre tillväxt, ökad arbetslöshet och växande klyftor. Regeringen Reinfeldt vågar i dag inte tala om ”den enda vägens politik”, men i grunden är det samma strategi som den som Bildt genomförde under den förra borgerliga regeringsperioden. Som oppositionsledare upplevde jag maktens arrogans från moderaterna i regeringskansliet. Socialdemokraterna ville de förpassa till historiens skräpkammare och där skulle vi förbli. Behövde regeringen stöd i riksdagen föredrog regeringen ny demokrati. Först när räntan skjutit i höjden till otroliga 500 procent och under tryck från folkpartiledaren Bengt Westerberg kröp Carl Bildt till korset och inbjöd socialdemokraterna till förhandlingar om hur vi tillsammans skulle kunna lösa krisen. Regeringen Reinfeldt använder sig inte av samma språkbruk som Carl Bildt, men attityden mot socialdemokraterna är densamma. Inte bara i de tunga ekonomiska frågorna utan även i exempelvis försvarspolitiken hålls socialdemokraterna utanför. Statsminister Reinfeldt leder i motsats till Carl Bildt en regering som har egen majoritet i riksdagen. I normala tider är detta en väsentlig skillnad. Men i takt med den tilltagande turbulensen blir den formella majoriteten en allt mindre tillgång. Den borgerliga alliansen fick i valet trots allt inte mer än två procents övervikt i förhållande till de rödgröna partierna. Sedan dess har det borgerliga blocket i samtliga opinionsundersökningar drabbats av kraftig tillbakagång. I praktiken innebär det en minskad legitimitet. Ju mer hela havet stormar, desto svagare blir regeringen. Även i detta avseende finns en klar likhet med den borgerliga regeringen år 1992. När jag ser hur statsminister Reinfeldt avvisar gemensamma tag mot krisen över blockgränsen, med hänvisning till att det kan utnyttjas partipolitiskt, slår det mig att Reinfeldt, på samma sätt som före honom Carl Bildt, inledningsvis ännu inte insett lägets allvar. En statsminister som i krislägen tvekar att sätta ansvaret för landet först, före partipolitiska farhågor, bör enligt min erfarenhet fundera igenom läget en gång till. Mot bakgrund av mina tidigare erfarenheter som statsminister i vårt land drar jag följande lärdomar: 1. Inse krisens allvar. Den har en mycket vidare omfattning än 1992. Sveriges ekonomiska situation är stark i utgångsläget, men vi är ett litet land med stort globalt beroende. Vi är långt ifrån en situation där vi har fast mark under fötterna. Beredskapen måste utgå från extremt hög nivå på den ekonomiska richterskalan. 2. Inse att alliansregeringen håller på att bli för svag för att rida ut stormen på egen hand. Fredrik Reinfeldt har mindre erfarenhet än till och med Carl Bildt när han tillträdde. Det måste skapas en mental förberedelse för samarbete över blockgränsen. Regeringen borde ta lärdom av folkpartiledaren Bengt Westerberg 1992 och centerledaren Olof Johansson 1995. Socialdemokraternas partiledare Mona Sahlin har för nu aktiva politiker en unik erfarenhet genom sin tid som arbetsmarknadsminister 1990–91 och som krisförhandlare 1992. Det gör henne väl förberedd för tider som dessa. 3. Omedelbara åtgärder måste till för att stärka kampen mot arbetslösheten och alla de varsel om uppsägning vi ser. I nuvarande krisläge blir regeringens program praktiskt taget verkningslöst. De som förlorar sitt jobb måste ges chans till utbildning och kompetensutveckling, aktiva åtgärder som skapar nya möjligheter. Den borgerliga regeringen behöver också erkänna sina misstag att man slog sönder arbetslöshetsförsäkringen. A-kassan är till för att i lägen av växande arbetslöshet ge trygghet, förhindra fattigdom och socialbidragsberoende. Att a-kassan försämrats bidrar just nu starkt till otrygghet och pessimism, att hushållen därför inte vågar konsumera förstärker nedgången i ekonomin. En försvagning av kommunernas ekonomi måste motverkas om vi inte ska se kraftiga ras i välfärdens kvalitet. I svåra tider är det viktigt att fördela bördorna rättvist. 4. Bakom oss har vi en period av marknadstänkande och glorifiering av kapitalets makt utan inblandning av politik. Den eran är nu över. Oberoende av politisk färg tvingas regeringar ingripa mot marknaden och fördöma dess överdrifter. Lösningen är förvisso inte svart eller vit i synen på marknaden. Men politiken måste sätta regler och gränser för privata aktörer med stor makt. Det gäller för nationalstater, regioner och globalt. Det är viktigt att EU-länderna förmår att samla sig till ett gemensamt förhållningssätt och regelverk. G 8-gruppen bör permanent kompletteras med länder som Indien, Kina, Brasilien, Sydafrika och Saudiarabien. INGVAR CARLSSON


Filmrecension: "Håll mig hårt, låt mig gå"

Summary: Mullberry Bush School tar hand om barn som ingen vill ha. Dokumentärfilmaren Kim Longinotto förklarar mycket lite men kraften överväldigar Johan Croneman.

Länge funderar man över vad det är som dokumentärfilmaren Kim Longinotto egentligen gör, särskilt knepigt blir det med tanke på att hon inte gör något över huvud taget. Ingen voice over, inga förklarande texter. Ingen närvarande filmare, ingen flashig journalist i bild, inga frågor från en nyfiken reporter. Inget läggs till och inget dras ifrån. Vi behöver inte bli informerade i förväg, vi behöver ingen bakgrund, Kim Longinotto litar hundraprocentigt på att vi förstår ändå. Och det gör vi, från första sekund. Kraften i det hon berättar är överväldigande. Egentligen tror jag Kim Longinotto, som tidigare gjort bland annat ”Sisters in Law”, också säger, ”förstår du inte det här så förstår du över huvud taget ingenting”. Eller kanske rättare: Känner du ingenting. Och vem kan rädda oss då? Kim Longinotto är på Mullberry Bush School i Oxfordshire, England. Här går det 108 anställda på knappt 40 barn, men så är det inte heller vilken skola som helst, inte vilka barn som helst – och sannerligen inte vilka lärare som helst. Få av oss trodde nog att det fanns sådana vuxna kvar, utrustade med det tålamodet, den kärleken, både till jobbet och till barnen. (Man skall ha i minne när man ser filmen att många lärare var djupt misstänksamma, och öppet kritiska, mot både filmprojektet och Kim Longinotto.) Det här är skolan för barn som ingen annan vill ha. Barn som ingen säger sig klara av längre. Det är svårt traumatiserade barn, övergivna, misshandlade i alla former, sexuellt utnyttjade. De är mellan 6 och 12 år, och har under sina första år fått se mer än de någonsin borde få se. På Mullberry Bush School finns inga omöjliga fall, inga omöjliga barn. I Kim Longinottos film träffar vi mest pojkar, Ben, Robert och Alex till exempel, små pojkar, så fruktansvärt arga på världen, mest på de vuxna. Hur mycket ilska får det plats i en sådan där liten kropp? Ändå upp till bredden. På Mullberry Bush School får lärarna och personalen dagligen ta emot skurar av slag, spottloskor, svordomar: under Kim Longinottos 109 minuter långa film tappar ingen vuxen, en enda gång, kontrollen. Inte en enda gång tappar de vuxna fattningen. De tappar definitivt tålamodet, men de höjer aldrig rösten, de pratar lugnt och metodiskt, när barnen så till den milda grad flippar ut att inget annat hjälper så håller de fast dem, hårt, löst, lite grand. Inga hot, inga straff. Ibland får lärare kalla på hjälp, män stora som björnar (också utrustade med änglars tålamod) kommer in klassrummet, tar med sig barnet in i ett kuddrum bredvid – och håller i. Det händer inte bara varje dag, det händer varje timme, flera gånger per timme, flera olika barn. En dokumentärfilm av det här slaget hade lätt kunnat bli ännu ett övergrepp på barnen, men dokumentärfilmsveteranen Kim Longinotto vet exakt var gränserna går. Det är mycket hon valt att inte visa, och hon vill – av hänsyn till barnen – inte berätta i detaljer. Det är vackert och stiligt gjort, oavbrutet spännande, outhärdligt sorgligt – och otroligt nog väldigt hoppingivande. JOHAN CRONEMAN Info Regi: Kim Longinotto Längd: 1 tim 49 min (från 7 år)


”Kameraövervakningen på skolorna är olaglig”

Summary: Datainspektionen sätter stopp för övervakningskameror på sju granskade skolor: Beslutet är vägledande för alla skolor i landet I dag fattar Datainspektionen beslut om att inte tillåta de skolor som vi har inspekterat att fortsätta sin kameraövervakning av elever och personal inomhus. Sådan kameraövervakning på svenska skolor har ökat med över 150 procent på bara några år. I dag använder mer än var femte skola kameror för övervakning inomhus och ännu fler skolor vill följa efter. I skolorna finns en utbredd okunskap om att denna slentrianmässiga och integritetskränkande övervakning i de flesta fall är olaglig. Skolvärlden går alltså mot en övervakningsnivå som vi på andra arbetsplatser skulle reagera mycket starkt emot. Vi på Datainspektionen känner oro för den avtrubbningseffekt hos elever och skolpersonal som sådan omfattande kameraövervakning kan leda till. Det skriver Göran Gräslund, generaldirektör på Datainspektionen.

Senare i dag publicerar Datainspektionen beslut om sju skolor som vi inspekterat. Förmodligen kommer de här besluten att bli en väckarklocka för alla skolor i Sverige som använder eller funderar på att använda kameraövervakning inomhus under dagtid. För en av de inspekterade skolorna, som i dag har ett 60-tal övervakningskameror inomhus, finner vi att endast en av kamerorna är tillåten att använda dagtid. För de övriga sex skolorna underkänns användningen av samtliga övervakningskameror under dagtid på ordinarie skoldagar. De här besluten är vägledande vilket betyder att även övriga skolor i Sverige som använder kameraövervakning inomhus nu måste se över om övervakningen är tillåten eller inte.I samband med dessa inspektioner har vi även genomfört en omfattande kartläggning av hur svenska skolor kameraövervakar sina elever. Resultatet är oroande. När vi år 2005 gjorde en motsvarande undersökning svarade åtta procent av skolorna att de använde sig av kameraövervakning. Enligt årets undersökning använder mer än var femte skola kameror för övervakning inomhus. Vår undersökning indikerar alltså att kameraövervakningen på skolor har ökat med över 150 procent på bara några år. Av de skolor som ännu inte börjat med kameraövervakning överväger mer än var femte att installera kameror.Inte nog med att allt fler skolor väljer att kameraövervaka sina elever, antalet kameror som installeras har också skjutit i höjden. Ett tydligt exempel på det är den skola som vi inspekterat som har ett 60-tal övervakningskameror. Inomhus. Dessa är i gång även på dagtid, då bara elever och skolpersonal har tillträde till lokalerna. Ett annat oroande exempel är att vi helt nyligen fick en förfrågan från en skola som vill använda internetanslutna övervakningskameror så att föräldrarna själva ska kunna övervaka sina barn. Vår bedömning är att skolvärlden går mot en övervakningsnivå som vi på andra arbetsplatser skulle reagera mycket starkt emot. På Datainspektionen känner vi oro för den avtrubbningseffekt som en omfattande och i många fall slentrianmässig kameraövervakning kan leda till. Unga människor lär sig tidigt att acceptera att bli övervakade. Att konstant vara övervakad blir då helt naturligt när de växer upp. Det tycks finnas en utbredd okunskap hos skolorna att det finns lagstiftning som reglerar användningen av övervakningskameror inomhus. Det verkar allmänt känt att det finns en lag om allmän kameraövervakning som ställer krav på hur kameror placeras och vinklas utomhus på platser dit allmänheten har tillträde. Däremot vet skolorna inte att personuppgiftslagen innehåller regler som gäller vid kameraövervakning inomhus. Ett av Datainspektionens uppdrag är att se till att personuppgifter hanteras på ett sätt som inte medför otillbörligt intrång i enskildas personliga integritet. Bestämmelserna i personuppgiftslagen innebär att kameraövervakning av enskilda personer är olagligt om det leder till en kränkning av de övervakades personliga integritet. För att under dagtid kameraövervaka utrymmen i skolorna där eleverna vanligen vistas eller umgås måste det finnas ett övertygande behov av övervakningen. Har man haft problem med stöld eller skadegörelse, till exempel i rummet där elevernas datorer förvaras, kan det vara tillåtet att kameraövervaka det begränsade utrymmet men inte hela skolan. I varje fall inte under dagtid. Brottsförebyggande rådet skriver i sin rapport ”Kameraövervakning och brottsprevention” , som kom tidigare i år, att kameraövervakning bör ”införas varsamt” och man bör ”genomföra utvärderingar av hög kvalitet med långa uppföljningsperioder” . I rapporten står även ”kameraövervakning bör föregås av en analys av problembilden och av förutsättningarna för att just kameraövervakning skulle kunna bidra till att problemen minskar” . Stöld, bråk och skadegörelse har blivit vanligare på Sveriges skolor. För att komma till rätta med dessa problem tycks allt fler skolor anse att kameraövervakning är lösningen. Oroande få skolor tycks fråga sig: Kan vi lösa den här typen av problem på andra, mindre integritetskränkande sätt Lika oroande är att få eller inga skolor som infört kameraövervakning har gjort den typ av utvärdering som Brottsförebyggande rådet rekommenderar.En genomgående erfarenhet från våra inspektioner är att det finns stora kunskapsbrister rörande den lagstiftning som reglerar kameraövervakning inomhus. Samtidigt ska jag villigt erkänna att reglerna inte är helt enkla att tillämpa och att det fram till i dag saknats vägledande praxis. De beslut som Datainspektionen nu meddelar innehåller därför tydliga anvisningar om vilka faktorer som skolor måste ta hänsyn till när de överväger att installera övervakningskameror. Det är vår förhoppning att ansvariga nämnder, styrelser och rektorer runt om i landet tar till sig dessa anvisningar och gör en bedömning om deras nuvarande eller planerade kameraövervakning är laglig. GÖRAN GRÄSLUND


Summary: Datainspektionen sätter stopp för övervakningskameror på sju granskade skolor: Beslutet är vägledande för alla skolor i landetI dag fattar Datainspektionen beslut om att inte tillåta de skolor som vi har inspekterat att fortsätta sin kameraövervakning av elever och personal inomhus. Sådan kameraövervakning på svenska skolor har ökat med över 150 procent på bara några år. I dag använder mer än var femte skola kameror för övervakning inomhus och ännu fler skolor vill följa efter. I skolorna finns en utbredd okunskap om att denna slentrianmässiga och integritetskränkande övervakning i de flesta fall är olaglig. Skolvärlden går alltså mot en övervakningsnivå som vi på andra arbetsplatser skulle reagera mycket starkt emot. Vi på Datainspektionen känner oro för den avtrubbningseffekt hos elever och skolpersonal som sådan omfattande kameraövervakning kan leda till. Det skriver Göran Gräslund, generaldirektör på Datainspektionen.

Senare i dag publicerar Datainspektionen beslut om sju skolor som vi inspekterat. Förmodligen kommer de här besluten att bli en väckarklocka för alla skolor i Sverige som använder eller funderar på att använda kameraövervakning inomhus under dagtid. För en av de inspekterade skolorna, som i dag har ett 60-tal övervakningskameror inomhus, finner vi att endast en av kamerorna är tillåten att använda dagtid. För de övriga sex skolorna underkänns användningen av samtliga övervakningskameror under dagtid på ordinarie skoldagar. De här besluten är vägledande vilket betyder att även övriga skolor i Sverige som använder kameraövervakning inomhus nu måste se över om övervakningen är tillåten eller inte. I samband med dessa inspektioner har vi även genomfört en omfattande kartläggning av hur svenska skolor kameraövervakar sina elever. Resultatet är oroande. När vi år 2005 gjorde en motsvarande undersökning svarade åtta procent av skolorna att de använde sig av kameraövervakning. Enligt årets undersökning använder mer än var femte skola kameror för övervakning inomhus. Vår undersökning indikerar alltså att kameraövervakningen på skolor har ökat med över 150 procent på bara några år. Av de skolor som ännu inte börjat med kameraövervakning överväger mer än var femte att installera kameror. Inte nog med att allt fler skolor väljer att kameraövervaka sina elever, antalet kameror som installeras har också skjutit i höjden. Ett tydligt exempel på det är den skola som vi inspekterat som har ett 60-tal övervakningskameror. Inomhus. Dessa är i gång även på dagtid, då bara elever och skolpersonal har tillträde till lokalerna. Ett annat oroande exempel är att vi helt nyligen fick en förfrågan från en skola som vill använda internetanslutna övervakningskameror så att föräldrarna själva ska kunna övervaka sina barn. Vår bedömning är att skolvärlden går mot en övervakningsnivå som vi på andra arbetsplatser skulle reagera mycket starkt emot. På Datainspektionen känner vi oro för den avtrubbningseffekt som en omfattande och i många fall slentrianmässig kameraövervakning kan leda till. Unga människor lär sig tidigt att acceptera att bli övervakade. Att konstant vara övervakad blir då helt naturligt när de växer upp. Det tycks finnas en utbredd okunskap hos skolorna att det finns lagstiftning som reglerar användningen av övervakningskameror inomhus. Det verkar allmänt känt att det finns en lag om allmän kameraövervakning som ställer krav på hur kameror placeras och vinklas utomhus på platser dit allmänheten har tillträde. Däremot vet skolorna inte att personuppgiftslagen innehåller regler som gäller vid kameraövervakning inomhus. Ett av Datainspektionens uppdrag är att se till att personuppgifter hanteras på ett sätt som inte medför otillbörligt intrång i enskildas personliga integritet. Bestämmelserna i personuppgiftslagen innebär att kameraövervakning av enskilda personer är olagligt om det leder till en kränkning av de övervakades personliga integritet. För att under dagtid kameraövervaka utrymmen i skolorna där eleverna vanligen vistas eller umgås måste det finnas ett övertygande behov av övervakningen. Har man haft problem med stöld eller skadegörelse, till exempel i rummet där elevernas datorer förvaras, kan det vara tillåtet att kameraövervaka det begränsade utrymmet men inte hela skolan. I varje fall inte under dagtid. Brottsförebyggande rådet skriver i sin rapport ”Kameraövervakning och brottsprevention”, som kom tidigare i år, att kameraövervakning bör ”införas varsamt” och man bör ”genomföra utvärderingar av hög kvalitet med långa uppföljningsperioder”. I rapporten står även ”kameraövervakning bör föregås av en analys av problembilden och av förutsättningarna för att just kameraövervakning skulle kunna bidra till att problemen minskar”. Stöld, bråk och skadegörelse har blivit vanligare på Sveriges skolor. För att komma till rätta med dessa problem tycks allt fler skolor anse att kameraövervakning är lösningen. Oroande få skolor tycks fråga sig: Kan vi lösa den här typen av problem på andra, mindre integritetskränkande sätt? Lika oroande är att få eller inga skolor som infört kameraövervakning har gjort den typ av utvärdering som Brottsförebyggande rådet rekommenderar. En genomgående erfarenhet från våra inspektioner är att det finns stora kunskapsbrister rörande den lagstiftning som reglerar kameraövervakning inomhus. Samtidigt ska jag villigt erkänna att reglerna inte är helt enkla att tillämpa och att det fram till i dag saknats vägledande praxis. De beslut som Datainspektionen nu meddelar innehåller därför tydliga anvisningar om vilka faktorer som skolor måste ta hänsyn till när de överväger att installera övervakningskameror. Det är vår förhoppning att ansvariga nämnder, styrelser och rektorer runt om i landet tar till sig dessa anvisningar och gör en bedömning om deras nuvarande eller planerade kameraövervakning är laglig. GÖRAN GRÄSLUND


”Var tredje kommun trotsar barnkonventionen”

Summary: Barnombudsmannen Lena Nyberg ger de flesta kommuner underkänt: 85 procent av kommunernas handikappråd har ingen instruktion som tar upp barn och unga. Många kommuner brister rejält i beslut som gäller barn och ungdomar. Var tredje kommun följer inte alls upp något arbete med FN:s barnkonvention. Var tredje kommuns handikappråd har över huvud taget inte behandlat barnfrågor. 85 procent av dessa handikappråd har inte ens någon instruktion som tar upp barn och unga. På de flesta håll behövs alltså en radikal förbättring när det gäller att låta barnperspektivet genomsyra kommunernas verksamhet som berör barn och unga. Det skriver barnombudsmannen Lena Nyberg som tillträdde posten 2001 och avgår i november.

Barnperspektivet ska genomsyra alla verksamheter i kommunerna som på något sätt, direkt eller indirekt, berör barn. Ändå brister minst en tredjedel av kommunerna rejält i sin uppföljning av FN:s barnkonvention. 22 procent av Sveriges kommuner har ännu inte fattat något beslut om att arbeta utifrån FN:s konvention om barnets rättigheter, barnkonventionen. 33 procent av kommunerna följer inte alls upp något arbete med barnkonventionen. Det visar vår färska sammanställning baserad på en enkätundersökning till Sveriges kommuner. En stor majoritet, 91 procent, av kommunerna säger att de använder sig av minst en metod för att ge barn och unga inflytande. Ändå har barn och unga i 45 procent av dessa kommuner inget eller nästan inget inflytande över socialtjänstens individ- och familjeomsorg. I 28 procent har barnen litet eller mycket litet inflytande över skolan. Och i 81 procent av kommunerna har barn och unga inget eller mycket litet inflytande över samhällsplaneringen. I fyra kommuner av fem har alltså barn och unga inget inflytande över till exempel utformandet av kommunikationer och annan stadsplanering, trots att de är beroende av trygghet och säkerhet och har rätt till en stimulerande fritid. Dessutom visar vår nya enkät till kommunernas handikappråd att 31 procent av dessa råd inte har behandlat barnfrågor över huvud taget! Det är oroande.Barnperspektivet ska finnas med i alla beslut som berör barn och unga. Och barn har inte bara rätten att bli hörda. Vi vet att beslut som fattas efter att barn och unga fått ge sina synpunkter ofta blir bättre och resultatet mer effektivt. Men barns och ungas synpunkter verkar inte vara tillräckligt viktiga i den kommunala verksamheten. Barns vardag påverkas mycket av de beslut som fattas i Sveriges kommuner. Barn tillbringar stora delar av sin tid i förskola och skola. Fritidsaktiviteter, kommunikationer, socialt skydd och bostadsplanering är andra viktiga verksamheter i barns och ungas vardag som kommunerna ansvarar för. För personer med funktionsnedsättningar är de kommunala handikappråden viktiga för att skapa bra vardagsvillkor. Redan 2004 gjorde barnombudsmannen en enkätundersökning för att få en bild av i vilken utsträckning handikappråden bevakar barns och ungas rättigheter. Resultatet var då nedslående. Tyvärr visar barnombudsmannens nya undersökning att det inte skett någon nämnvärd förbättring. Fortfarande brister barnperspektivet i de kommunala handikappråden. 85 procent av kommunernas handikappråd har inte ens någon instruktion som tar upp barn och unga. De frågor som är viktiga för barn och unga riskerar alltså att aldrig komma upp på rådens dagordning. Det innebär naturligtvis att de får en lägre prioritet i det kommunala arbetet. Det behövs en radikal förbättring av handikapprådens barnperspektiv för att säkra de behov och de rättigheter som barn och unga med funktionsnedsättningar har. Barn och ungdomar med funktionsnedsättningar får inte alltid sina behov tillgodosedda. Det kan vara barn som inte kan delta i skolundervisning för att tillgängligheten är dålig eller för att personalen inte vet hur barnet ska bemötas. Barn med funktionsnedsättningar har ofta mindre möjlighet att delta i fritidsaktiviteter och lovverksamhet än andra barn. Barn med funktionsnedsättningar är helt enkelt inte delaktiga på lika villkor. I handikappråden sitter representanter från handikapporganisationer. RBU och FUB är de organisationer som i första hand representerar barns och ungas intressen. I bara 21 procent av råden finns RBU representerat. FUB finns i 63 procent av råden. RBU:s och FUB:s medlemmar har vitt skilda behov, som bör vägas in i handikapprådens arbete. Därför är det viktigt att olika organisationer som företräder barn och unga finns representerade i de flesta handikappråd. Annars kan kommunen arrangera ett annat forum där barn och ungdomar med funktionsnedsättningar får komma till tals. I Sverige har vi alltid trott att vi är ett föregångsland när det gäller barnkonventionen. Men det finns mycket kvar att göra. Barnens arbetsmiljö i skolan är sällan lika bra som vuxnas arbetsmiljö, barnperspektivet glöms ofta bort i planeringen av bostadsområden och undersökningar visar att barn på institution allt för sällan får komma till tals i frågor om sin situation. Enligt barnkonventionen ska barnets bästa komma i främsta rummet vid alla beslut som rör barn. Ett sätt att synliggöra barnets bästa är att analysera konsekvenserna för barn och unga inför varje beslut. Våra undersökningar visar att bara drygt hälften av de svenska kommunerna har fattat beslut om att göra så kallade barnkonsekvensanalyser. Och det är bara en tredjedel som på något sätt arbetar systematiskt med sådana analyser. De kommuner som avsätter personella resurser för att driva på arbetet med barnkonventionen nämner i högre grad än andra kommuner barnkonventionen i sina styrdokument. Kommuner med personal avsatt för arbete med barnkonventionen skapar fler aktiviteter för att genomföra arbetet med konventionen. I dessa kommuner bedrivs också ett utvecklingsarbete för att låta barn och unga komma till tals. Dessutom arrangeras fler utbildningar om barnkonventionen i dessa kommuner än i övriga kommuner. Ändå har bara 28 procent av kommunerna personal avsatt för att driva på arbetet med barnkonventionen. Det sker en del positivt i många kommuners arbete med barns och ungas inflytande. Två tredjedelar av kommunerna har uppgett att det finns ett övergripande beslut i frågan. Nästan lika många har i styrdokument angett att de ska utveckla barns och ungas möjligheter till inflytande. I många kommuner pågår också ett utvecklingsarbete. Ändå går inte utvecklingen framåt tillräckligt fort. När barnkonventionens intentioner blir väl förankrade på central nivå i kommunerna, när det systematiskt tillsätts resurser och barn och unga får inflytande i frågor som rör dem, så blir arbetet med barnperspektivet mer hållbart. Chansen, både på kort och lång sikt, att få ett bättre resultat och bättre förutsättningar för alla barn och ungdomar i det svenska samhället blir då också betydligt högre. Därför är det nödvändigt att alla svenska kommuner, inte bara 78 procent av dem, snarast fattar strategiska beslut om att arbeta med barnkonventionen. Kommuner spelar en avgörande roll för hur barn och unga har det i sin vardag. Förutsättningarna för att de ska lyckas i arbetet med barnperspektivet finns. Men tempot och ambitionen måste höjas. LENA NYBERG


”Sverige en bromskloss för EU:s miljöarbete”

Summary: Motormännen och Naturskyddsföreningen till gemensam attack mot regeringen: Den förhalar målmedvetet EU:s miljö- och säkerhetsarbete. Sveriges tidigare höga miljöprofil är som bortblåst. Svenska regeringen kräver att tunga bilar ska få släppa ut ännu mer koldioxid än vad EU-kommissionen vill i sitt förslag om ny lagstiftning för bränslesnålare bilar. Samtidigt har regeringen förtigit lagförslagets uppenbara svagheter. Det skulle uppmuntra biltillverkarna att bygga ännu tyngre och mer bränslekrävande bilar parallellt med superlätta bilar, vilket skapar större trafikfarlig viktspridning i bilparken. Dessutom motarbetar regeringen förslag att belöna tillverkare som kan göra stora bilar lättare och bränslesnålare, vilket vore bra både för miljön och säkerheten. Därmed har Sverige blivit en bromskloss som tillsammans med Tyskland nu målmedvetet arbetar på att vattna ur och försena EU:s miljölagstiftning. Det skriver Maria Spetz, vd för Motormännen, och Svante Axelsson, generalsekreterare för Naturskyddsföreningen.

Sedan några veckor har EU-parlamentets olika utskott börjat hantera EU-kommissionens förslag om en ny lagstiftning om bränslesnålare bilar. Parallellt pågår motsvarande process mellan EU-regeringarna i ministerrådet. Utfallet av dessa processer kommer att få stor betydelse både för miljön och för de svenska bilisterna. Tyvärr driver den svenska regeringen och ett antal av de svenska EU-parlamentarikerna en linje som bromsar miljö- och säkerhetsarbetet och bidrar till att öka bilisternas kostnader.EU-kommissionens förslag innebär i korthet: • Från 2012 ska det genomsnittliga koldioxid-utsläppet per kilometer från nya personbilar vara högst 130 gram per kilometer. Skyldigheten läggs på respektive tillverkare eller importör. • Kravet är differentierat så att tunga bilar får släppa ut mer än 130 gram per kilometer, medan lätta bilar måste ha lägre utsläpp än 130 gram per kilometer. Brytpunkten är 1 289 kilo. • Tillverkare som inte klarar kravet får betala böter som mellan 2012 och 2015 stiger från 20 till 95 euro per försåld bil gånger det genomsnittliga överskridandet per fordon. • Bilföretag som riskerar böter kan undvika detta genom att upprätta ett pool-samarbete med en annan tillverkare som klarar kravet med marginal. Förslaget har minst tre viktiga svagheter som är negativa för säkerheten, miljön och bilekonomin. 1. Att kravet blir mildare ju tyngre bilarna är får den bisarra konsekvensen att tillverkarna uppmuntras att göra sina bilar tyngre (och mer bränslekrävande). För varje ”övertung” bil som säljs, måste man som kompensation sälja en ”superlätt” bil för att få ett bra snitt och slippa böter. Konstruktionen gör att det blir lönsamt för tillverkare av tunga bilar att subventionera försäljningen av superlätta, ofta trafikfarliga småbilar. Regleringen bidrar därmed till att konservera en fortsatt viktspridning i bilparken, detta trots att alla vet att ju större viktspridningen är, desto farligare är det att åka i en lätt (och därför bränslesnål) bil. Den svenska regeringen har inte slagit larm om dessa risker utan har tvärtom i förhandlingarna krävt en ännu kraftigare differentiering. Samtidigt har man motsatt sig förslag om att i stället basera en differentiering på bilarnas storlek, vilket skulle belöna tillverkare som kan göra stora bilar såväl lättare som bränslesnålare. Med en storleksbaserad differentiering belönas tillverkare som kan göra stora bilar lättare, vilket vore bra både för miljön och säkerheten. Man har dessutom krävt lägre straffavgifter med motivet att bilföretagen då kan få mer pengar över till miljöinriktad teknikutveckling (ett resonemang som utgår från att bilföretagen ska bryta mot lagstiftningen). 2. För att slippa den lagstiftning som nu är på väg åtog sig bilindustrin 1998 att på frivillig väg till 2008 minska snittutsläppet till 140 gram koldioxid per kilometer. Redan då signalerade EU att industrin måste ned till 120 gram per kilometer 2010 eller senast 2012. Trots att bilindustrin hade tio år på sig att uppfylla sitt åtagande misslyckades man. Att nu mildra det sedan länge aviserade kravet på 120 till 130 gram per kilometer innebär en direkt belöning till de biltillverkare som 1998 utnyttjade det frivilliga åtagandet för att slippa en nödvändig reglering. Flera av de svenska EU-parlamentarikerna driver tyvärr på för ytterligare försvagningar. Priset för industrins agerande får konsumenterna betala genom högre drivmedelskostnader och fordonsskatt och miljön i form av högre utsläpp. 3. Bilindustrin brukar säga att den behöver en omställningsperiod om 6–8 år för att kunna möta nya krav. Därför är det viktigt att man i god tid fastställer framtida kravnivåer. I en tidigare behandling föreslog EU-parlamentet att man redan nu bör fastställa ett snittkrav till 2020 på 95 gram koldioxid per kilometer. Den svenska regeringen säger sig i princip vara positiv, men vill skjuta upp ett konkret beslut angående tidpunkt och nivå. Konsekvensen blir fortsatt osäkerhet för en bransch som behöver långsiktiga beslut och god tid för omställning. Priset får konsumenterna och miljön betala. När lagstiftningsarbetet inleddes höll den svenska regeringen länge hög profil. I dag har Sverige tyvärr blivit en bromskloss som, tillsammans med bland annat den tyska regeringen och ett antal EU-parlamentariker med koppling till bilindustrin, nu målmedvetet arbetar på att vattna ur och försena lagstiftningen. Att miljön tar stryk är uppenbart. Konstruktionen med en stark viktdifferentiering saboterar säkerhetsarbetet. Också de flesta bilköpare, som är beroende av andrahandsmarknaden, drabbas. Med den föreslagna lagstiftningen blir det svårare för familjer, glesbygdsbor med flera att hitta och våga välja en lätt och bränslesnål bil. Bilägarna får betala ett högre drivmedelspris och en högre fordonsskatt för ett val på en bilmarknad vars utbud de har små möjligheter att påverka. I början av september röstade de svenska medlemmarna i EU-parlamentets industriutskott på den föreslagna lagstiftningen. Röstningen innebär ytterligare dramatiska försvagningar av EU-kommissionens redan mycket måttfulla linje: nivån 130 gram koldioxid per kilometer ska i praktiken inte börja gälla förrän 2015 och straffavgifterna sänks till så låga nivåer att de förmodligen inte ger någon effekt. Undantagen är så omfattande att det är osannolikt att lagstiftningen kommer att ha någon som helst effekt på den europeiska bilparken.EU-lagstiftningen är ännu inte beslutad. Det finns ännu tid för regeringen att hitta en rimlig ståndpunkt. Och de svenska medlemmarna i EU-parlamentet är fria att driva en kraftfullare linje än den regeringen hittills stått för – en linje som är bättre för både miljön och bilisterna. MARIA spetz SVANTE AXELSSON


Summary: Motormännen och Naturskyddsföreningen till gemensam attack mot regeringen: Den förhalar målmedvetet EU:s miljö- och säkerhetsarbete. Sveriges tidigare höga miljöprofil är som bortblåst.Svenska regeringen kräver att tunga bilar ska få släppa ut ännu mer koldioxid än vad EU-kommissionen vill i sitt förslag om ny lagstiftning för bränslesnålare bilar. Samtidigt har regeringen förtigit lagförslagets uppenbara svagheter. Det skulle uppmuntra biltillverkarna att bygga ännu tyngre och mer bränslekrävande bilar parallellt med superlätta bilar, vilket skapar större trafikfarlig viktspridning i bilparken. Dessutom motarbetar regeringen förslag att belöna tillverkare som kan göra stora bilar lättare och bränslesnålare, vilket vore bra både för miljön och säkerheten. Därmed har Sverige blivit en bromskloss som tillsammans med Tyskland nu målmedvetet arbetar på att vattna ur och försena EU:s miljölagstiftning. Det skriver Maria Spetz, vd för Motormännen, och Svante Axelsson, generalsekreterare för Naturskyddsföreningen.

Sedan några veckor har EU-parlamentets olika utskott börjat hantera EU-kommissionens förslag om en ny lagstiftning om bränslesnålare bilar. Parallellt pågår motsvarande process mellan EU-regeringarna i ministerrådet. Utfallet av dessa processer kommer att få stor betydelse både för miljön och för de svenska bilisterna. Tyvärr driver den svenska regeringen och ett antal av de svenska EU-parlamentarikerna en linje som bromsar miljö- och säkerhetsarbetet och bidrar till att öka bilisternas kostnader. EU-kommissionens förslag innebär i korthet: • Från 2012 ska det genomsnittliga koldioxid-utsläppet per kilometer från nya personbilar vara högst 130 gram per kilometer. Skyldigheten läggs på respektive tillverkare eller importör. • Kravet är differentierat så att tunga bilar får släppa ut mer än 130 gram per kilometer, medan lätta bilar måste ha lägre utsläpp än 130 gram per kilometer. Brytpunkten är 1 289 kilo. • Tillverkare som inte klarar kravet får betala böter som mellan 2012 och 2015 stiger från 20 till 95 euro per försåld bil gånger det genomsnittliga överskridandet per fordon. • Bilföretag som riskerar böter kan undvika detta genom att upprätta ett pool-samarbete med en annan tillverkare som klarar kravet med marginal. Förslaget har minst tre viktiga svagheter som är negativa för säkerheten, miljön och bilekonomin. 1. Att kravet blir mildare ju tyngre bilarna är får den bisarra konsekvensen att tillverkarna uppmuntras att göra sina bilar tyngre (och mer bränslekrävande). För varje ”övertung” bil som säljs, måste man som kompensation sälja en ”superlätt” bil för att få ett bra snitt och slippa böter. Konstruktionen gör att det blir lönsamt för tillverkare av tunga bilar att subventionera försäljningen av superlätta, ofta trafikfarliga småbilar. Regleringen bidrar därmed till att konservera en fortsatt viktspridning i bilparken, detta trots att alla vet att ju större viktspridningen är, desto farligare är det att åka i en lätt (och därför bränslesnål) bil. Den svenska regeringen har inte slagit larm om dessa risker utan har tvärtom i förhandlingarna krävt en ännu kraftigare differentiering. Samtidigt har man motsatt sig förslag om att i stället basera en differentiering på bilarnas storlek, vilket skulle belöna tillverkare som kan göra stora bilar såväl lättare som bränslesnålare. Med en storleks-baserad differentiering belönas tillverkare som kan göra stora bilar lättare, vilket vore bra både för miljön och säkerheten. Man har dessutom krävt lägre straffavgifter med motivet att bilföretagen då kan få mer pengar över till miljöinriktad teknikutveckling (ett resonemang som utgår från att bilföretagen ska bryta mot lagstiftningen). 2. För att slippa den lagstiftning som nu är på väg åtog sig bilindustrin 1998 att på frivillig väg till 2008 minska snittutsläppet till 140 gram koldioxid per kilometer. Redan då signalerade EU att industrin måste ned till 120 gram per kilometer 2010 eller senast 2012. Trots att bilindustrin hade tio år på sig att uppfylla sitt åtagande misslyckades man. Att nu mildra det sedan länge aviserade kravet på 120 till 130 gram per kilometer innebär en direkt belöning till de biltillverkare som 1998 utnyttjade det frivilliga åtagandet för att slippa en nödvändig reglering. Flera av de svenska EU-parlamentarikerna driver tyvärr på för ytterligare försvagningar. Priset för industrins agerande får kon-sumenterna betala genom högre driv-medelskostnader och fordonsskatt och miljön i form av högre utsläpp. 3. Bilindustrin brukar säga att den behöver en omställningsperiod om 6–8 år för att kunna möta nya krav. Därför är det viktigt att man i god tid fastställer framtida kravnivåer. I en tidigare behandling föreslog EU-parlamentet att man redan nu bör fastställa ett snittkrav till 2020 på 95 gram koldioxid per kilometer. Den svenska regeringen säger sig i princip vara positiv, men vill skjuta upp ett konkret beslut angående tidpunkt och nivå. Konsekvensen blir fortsatt osäkerhet för en bransch som behöver långsiktiga beslut och god tid för omställning. Priset får konsumenterna och miljön betala. När lagstiftningsarbetet inleddes höll den svenska regeringen länge hög profil. I dag har Sverige tyvärr blivit en bromskloss som, tillsammans med bland annat den tyska regeringen och ett antal EU-parlamentariker med koppling till bilindustrin, nu målmedvetet arbetar på att vattna ur och försena lagstiftningen. Att miljön tar stryk är uppenbart. Konstruktionen med en stark viktdifferentiering saboterar säkerhetsarbetet. Också de flesta bilköpare, som är beroende av andrahandsmarknaden, drabbas. Med den föreslagna lagstiftningen blir det svårare för familjer, glesbygdsbor med flera att hitta och våga välja en lätt och bränslesnål bil. Bilägarna får betala ett högre drivmedelspris och en högre fordonsskatt för ett val på en bilmarknad vars utbud de har små möjligheter att påverka. I början av september röstade de svenska medlemmarna i EU-parlamentets industriutskott på den föreslagna lagstiftningen. Röstningen innebär ytterligare dramatiska försvagningar av EU-kommissionens redan mycket måttfulla linje: nivån 130 gram koldioxid per kilometer ska i praktiken inte börja gälla förrän 2015 och straffavgifterna sänks till så låga nivåer att de förmodligen inte ger någon effekt. Undantagen är så omfattande att det är osannolikt att lagstiftningen kommer att ha någon som helst effekt på den europeiska bilparken. EU-lagstiftningen är ännu inte beslutad. Det finns ännu tid för regeringen att hitta en rimlig ståndpunkt. Och de svenska medlemmarna i EU-parlamentet är fria att driva en kraftfullare linje än den regeringen hittills stått för – en linje som är bättre för både miljön och bilisterna. MARIA spetz SVANTE AXELSSON


"Sverige en bromskloss för EU:s miljöarbete"

Summary: Motormännen och Naturskyddsföreningen till gemensam attack mot regeringen: Den förhalar målmedvetet EU:s miljö- och säkerhetsarbete. Sveriges tidigare höga miljöprofil är som bortblåst. Svenska regeringen kräver att tunga bilar ska få släppa ut ännu mer koldioxid än vad EU-kommissionen vill i sitt förslag om ny lagstiftning för bränslesnålare bilar. Samtidigt har regeringen förtigit lagförslagets uppenbara svagheter. Det skulle uppmuntra biltillverkarna att bygga ännu tyngre och mer bränslekrävande bilar parallellt med superlätta bilar, vilket skapar större trafikfarlig viktspridning i bilparken. Dessutom motarbetar regeringen förslag att belöna tillverkare som kan göra stora bilar lättare och bränslesnålare vilket vore bra både för miljön och säkerheten. Därmed har Sverige blivit en bromskloss som tillsammans med Tyskland nu målmedvetet arbetar på att vattna ur och försena EU:s miljölagstiftning. Det skriver Maria Spetz, vd för Motormännen, och Svante Axelsson, generalsekreterare för Naturskyddsföreningen.

Sedan några veckor har EU-parlamentets olika utskott börjat hantera EU-kommissionens förslag om en ny lagstiftning om bränslesnålare bilar. Parallellt pågår motsvarande process mellan EU-regeringarna i ministerrådet. Utfallet av dessa processer kommer att få stor betydelse både för miljön och för de svenska bilisterna. Tyvärr driver den svenska regeringen och ett antal av de svenska EU-parlamentarikerna en linje som bromsar miljö- och säkerhetsarbetet och bidrar till att öka bilisternas kostnader. EU-kommissionens förslag innebär i korthet: Från 2012 ska det genomsnittliga koldioxid- utsläppet per kilometer från nya personbilar vara högst 130 gram per kilometer. Skyldigheten läggs på respektive tillverkare eller importör. Kravet är differentierat så att tunga bilar får släppa ut mer än 130 gram per kilometer, medan lätta bilar måste ha lägre utsläpp än 130 gram per kilometer. Brytpunkten är 1.289 kilo. Tillverkare som inte klarar kravet får betala böter som mellan 2012 och 2015 stiger från 20 till 95 euro per försåld bil gånger det genomsnittliga överskridandet per fordon. Bilföretag som riskerar böter kan undvika detta genom att upprätta ett pool-samarbete med en annan tillverkare som klarar kravet med marginal. Förslaget har minst tre viktiga svagheter som är negativa för säkerheten, miljön och bilekonomin. 1. Att kravet blir mildare ju tyngre bilarna är får den bisarra konsekvensen att tillverkarna uppmuntras att göra sina bilar tyngre (och mer bränslekrävande). För varje "övertung" bil som säljs, måste man som kompensation sälja en "superlätt" bil för att få ett bra snitt och slippa böter. Konstruktionen gör att det blir lönsamt för tillverkare av tunga bilar att subventionera försäljningen av superlätta, ofta trafikfarliga småbilar. Regleringen bidrar därmed till att konservera en fortsatt viktspridning i bilparken, detta trots att alla vet att ju större viktspridningen är, desto farligare är det att åka i en lätt (och därför bränslesnål) bil. Den svenska regeringen har inte slagit larm om dessa risker utan har tvärtom i förhandlingarna krävt en ännu kraftigare differentiering. Samtidigt har man motsatt sig förslag om att i stället basera en differentiering på bilarnas storlek, vilket skulle belöna tillverkare som kan göra stora bilar såväl lättare som bränslesnålare. Med en storleksbaserad differentiering belönas tillverkare som kan göra stora bilar lättare, vilket vore bra både för miljön och säkerheten. Man har dessutom krävt lägre straffavgifter med motivet att bilföretagen då kan få mer pengar över till miljöinriktad teknikutveckling (ett resonemang som utgår från att bilföretagen ska bryta mot lagstiftningen). 2. För att slippa den lagstiftning som nu är på väg åtog sig bilindustrin 1998 att på frivillig väg till 2008 minska snittutsläppet till 140 gram koldioxid per kilometer. Redan då signalerade EU att industrin måste ned till 120 gram per kilometer 2010 eller senast 2012. Trots att bilindustrin hade tio år på sig att uppfylla sitt åtagande misslyckades man. Att nu mildra det sedan länge aviserade kravet på 120 till 130 gram per kilometer innebär en direkt belöning till de biltillverkare som 1998 utnyttjade det frivilliga åtagandet för att slippa en nödvändig reglering. Flera av de svenska EU-parlamentarikerna driver tyvärr på för ytterligare försvagningar. Priset för industrins agerande får kon- sumenterna betala genom högre driv- medelskostnader och fordonsskatt och miljön i form av högre utsläpp. 3. Bilindustrin brukar säga att den behöver en omställningsperiod om 6-8 år för att kunna möta nya krav. Därför är det viktigt att man i god tid fastställer framtida kravnivåer. I en tidigare behandling föreslog EU-parlamentet att man redan nu bör fastställa ett snittkrav till 2020 på 95 gram koldioxid per kilometer. Den svenska regeringen säger sig i princip vara positiv, men vill skjuta upp ett konkret beslut angående tidpunkt och nivå. Konsekvensen blir fortsatt osäkerhet för en bransch som behöver långsiktiga beslut och god tid för omställning. Priset får konsumenterna och miljön betala. När lagstiftningsarbetet inleddes höll den svenska regeringen länge hög profil. I dag har Sverige tyvärr blivit en bromskloss som, tillsammans med bland annat den tyska regeringen och ett antal EU-parlamentariker med koppling till bilindustrin, nu målmedvetet arbetar på att vattna ur och försena lagstiftningen. Att miljön tar stryk är uppenbart. Konstruktionen med en stark viktdifferentiering saboterar säkerhetsarbetet. Också de flesta bilköpare, som är beroende av andrahandsmarknaden, drabbas. Med den föreslagna lagstiftningen blir det svårare för familjer, glesbygdsbor med flera att hitta och våga välja en lätt och bränslesnål bil. Bilägarna får betala ett högre drivmedelspris och en högre fordonsskatt för ett val på en bilmarknad vars utbud de har små möjligheter att påverka. I början av september röstade de svenska medlemmarna i EU-parlamentets industriutskott på den föreslagna lagstiftningen. Röstningen innebär ytterligare dramatiska försvagningar av EU-kommissionens redan mycket måttfulla linje: nivån 130 gram koldioxid per kilometer ska i praktiken inte börja gälla förrän 2015 och straffavgifterna sänks till så låga nivåer att de förmodligen inte ger någon effekt. Undantagen är så omfattande att det är osannolikt att lagstiftningen kommer att ha någon som helst effekt på den europeiska bilparken. EU-lagstiftningen är ännu inte beslutad. Det finns ännu tid för regeringen att hitta en rimlig ståndpunkt. Och de svenska medlemmarna i EU-parlamentet är fria att driva en kraftfullare linje än den regeringen hittills stått för - en linje som är bättre för både miljön och bilisterna. MARIA spetz SVANTE AXELSSON


”Målet om skydd av skog kommer att nås till 2010”

Summary: Miljöminister Andreas Carlgren aviserar att regeringen uppnår ett centralt miljömål: Genom att avsätta mark från Sveaskog uppfyller vi riksdagens krav om skydd av skog med höga naturvärden. När alliansregeringen tillträdde fanns inte förutsättningar att uppnå riksdagens miljömål för biologisk mångfald. Att bara köpa in ytterligare skog för att uppnå målet om skydd av skogsmark hade blivit orealistiskt kostsamt. Nu har vi i stället låtit statliga Sveaskog avsätta 70 000 hektar skyddsvärd produktiv skogsmark utan ersättning för att uppfylla statens åtagande inom områdesskyddet. Därtill har Naturvårdsverket fått utökade möjligheter att skapa nya metoder och instrument för att snabbt slå vakt om extra skyddsvärd skog. Därför kan jag i dag ge besked från regeringen att riksdagens arealmål om skyddet av skog kommer att kunna nås till år 2010, skriver miljöminister Andreas Carlgren.

Biologisk mångfald är en hörnsten i regeringens miljöpolitik. Anslaget för biologisk mångfald utgör närmare en tredjedel av miljöbudgeten. Satsningar på att bevara arter och utveckla naturvärden görs även i klimat- och havspolitiken. Den globala uppgiften att hejda förlusten av biologisk mångfald kommer att följas upp under det svenska ordförande-skapet i EU. Största delen av anslaget för biologisk mångfald går till att bevara naturskogar och stärka skyddet av skogsmark för kommande generationer. Cirka 3,6 procent av Sveriges produktiva skogsmark är långsiktigt och formellt skyddad som nationalpark, naturreservat eller biotopskyddsområde. Nästan lika mycket undantas från skogsbruk med frivilliga avtal. Riksdagen har beslutat om ett miljökvalitetsmål för levande skogar som innebär att ytterligare 900 000 hektar skyddsvärd skogsmark nedanför fjällen ska undantas från skogsproduktion till år 2010. Av den arealen ska staten ta ansvar för det formella skyddet av 400 000 hektar skog med höga naturvärden. När alliansregeringen tillträdde fanns inte förutsättningar att nå detta miljömål. Vi ärvde otillräckliga regler, metoder och arbetssätt. Varje år användes mer och mer av miljöbudgeten till skogsinköp, men det ledde ändå inte till att de uppsatta målen nåddes. Naturvårdsverket beräknade att det skulle krävas inköp för ytterligare en miljard kronor för att nå målet. Det skulle innebära en ökning med 50 procent till den redan största enskilda posten i miljö-budgeten. Den tidigare regeringen och dess stödpartier efterlämnade således inga realistiska möjligheter att klara statens ansvar för att skydda skog och nå riksdagens mål till år 2010. Alliansregeringen valde en annan strategi. I vår första budget lät vi därför anslaget för biologisk mångfald vara kvar på den nivå som den tidigare regeringen lämnat 2006. Samtidigt säkerställde vi skydd av skog som riskerade avverkning. Naturvårdsverket fick utökade möjligheter att tillsammans med länsstyrelserna teckna tillfälliga avtals- lösningar med markägare för att snabbt skydda extra skyddsvärd skog. Ett brett arbete startade för att utveckla instrument, metoder och arbetssätt. Flera initiativ har tagits bland annat för att: • Skapa flexiblare sätt och fler former att skydda skog, exempelvis genom att utveckla skyddsformer med naturvårdsavtal. De skyddsformer som ger mest skydd för pengarna ska användas. Statskontoret har utvärderat befintliga naturvårdsinstrument och lämnat förslag på hur arbetet kan utvecklas och de olika ersättningssystemen användas mest effektivt. • Stimulera markägare till att ta initiativ att bevara värdefull natur. Markägares erfarenheter ska tas till vara. Naturvårdsverket och Skogsstyrelsen har haft i uppdrag att utifrån finska erfarenheter av områdesskydd bedöma och föreslå vilka delar som kan introduceras i Sverige. Förslaget till kompletterande metoder är nu ute på remiss. • Höja kvaliteten i de arbetsmetoder som tillämpas. En ökad kompetens hos myndigheter och länsstyrelser ska minimera lokala konflikter i arbetet med områdesskydd. Länsstyrelserna har fått i uppdrag att verka för ökad lokal delaktighet och förankring i arbetet med skydd av skog. • Utreda möjligheterna för att naturvården i ökad utsträckning ska bidra till lokal utveckling. Värdefull natur kan utgöra en del i utveckling av besöksnäring och lokalt entreprenörskap. Livskraftiga jord- och skogsbruksföretag är en förutsättning för en fungerande naturvård. Statlig mark kan också användas för att bidra till miljömålen. Sveaskog och Naturvårdsverket kom nyligen överens om att skyddsvärd produktiv skogsmark på Sveaskogs markinnehav avsätts utan ersättning och får därmed långsiktigt formellt skydd. Sedan i början av 90-talet har miljö- ministrar i olika regeringar gjort upprepade ansträngningar att åstadkomma detta. Varje tillfälle har misslyckats. Nu är det formella skyddet ett faktum. Med Sveaskogs avsättning om 70 000 hektar säkras nu ojämförligt stora arealer för att uppfylla statens åtagande inom områdesskyddet. Det rör sig om skogs-områden med höga naturvärden över hela landet. För statens del motsvarar avsättningen en sjättedel av skogsmarken som den formellt ska skydda och 40 procent av den återstående arealen skog som ska avsättas till naturreservat. Naturvårdsverket har tidigare använt cirka 200 miljoner kronor per år i ekonomisk ersättning till Sveaskog i samband med bildande av naturreservat. Det ekonomiska värdet av områdena som nu ges formellt skydd uppgår således till flera miljarder. De medel som regeringen satsar på skydd av skog kan därmed i högre utsträckning komma enskilda markägare till del och arbetet med skydd av övriga värdefulla skogsområden fortsätta med hög ambition. Jag kan nu ge besked från regeringen: med skyddet av Sveaskogs mark, genom att vidareutveckla arbetet med att skapa nya metoder och instrument och genom andra stora markägares avsättningar till skydd, gör vi bedömningen att arealmålet om formellt skydd av skog kommer att kunna nås till år 2010. Vi förväntar oss att fler aktörer tar initiativ till avsättningar för att skydda skog för kommande generationer. Därför vänder jag mig till de stora markägarna med uppmaningen: Gör också ni ökade ansträngningar för att målet ska nås! Regeringen kommer att bjuda in före-trädare för de stora skogsbolagen och Svenska Kyrkan till dialog om hur vi åstadkommer ett långsiktigt skydd. Vi kommer också att föra samtal med flera andra intressenter under hösten. Nästa år kommer vi att presentera förslag på kompletterande metoder och instrument för att skydda höga naturvärden. Alliansregeringen är nu på väg att åstadkomma det skydd av värdefull natur för kommande generationer som tidigare politik inte hade gjort möjligt. ANDREAS CARLGREN


Summary: Miljöminister Andreas Carlgren aviserar att regeringen uppnår ett centralt miljömål: Genom att avsätta mark från Sveaskog uppfyller vi riksdagens krav om skydd av skog med höga naturvärden.När alliansregeringen tillträdde fanns inte förutsättningar att uppnå riksdagens miljömål för biologisk mångfald. Att bara köpa in ytterligare skog för att uppnå målet om skydd av skogsmark hade blivit orealistiskt kostsamt. Nu har vi i stället låtit statliga Sveaskog avsätta 70 000 hektar skyddsvärd produktiv skogsmark utan ersättning för att uppfylla statens åtagande inom områdesskyddet. Därtill har Naturvårdsverket fått utökade möjligheter att skapa nya metoder och instrument för att snabbt slå vakt om extra skyddsvärd skog. Därför kan jag i dag ge besked från regeringen att riksdagens arealmål om skyddet av skog kommer att kunna nås till år 2010, skriver miljöminister Andreas Carlgren.

Biologisk mångfald är en hörnsten i regeringens miljöpolitik. Anslaget för biologisk mångfald utgör närmare en tredjedel av miljöbudgeten. Satsningar på att bevara arter och utveckla naturvärden görs även i klimat- och havspolitiken. Den globala uppgiften att hejda förlusten av biologisk mångfald kommer att följas upp under det svenska ordförande-skapet i EU. Största delen av anslaget för biologisk mångfald går till att bevara naturskogar och stärka skyddet av skogsmark för kommande generationer. Cirka 3,6 procent av Sveriges produktiva skogsmark är långsiktigt och formellt skyddad som nationalpark, naturreservat eller biotopskyddsområde. Nästan lika mycket undantas från skogsbruk med frivilliga avtal. Riksdagen har beslutat om ett miljökvalitetsmål för levande skogar som innebär att ytterligare 900 000 hektar skyddsvärd skogsmark nedanför fjällen ska undantas från skogsproduktion till år 2010. Av den arealen ska staten ta ansvar för det formella skyddet av 400 000 hektar skog med höga naturvärden. När alliansregeringen tillträdde fanns inte förutsättningar att nå detta miljömål. Vi ärvde otillräckliga regler, metoder och arbetssätt. Varje år användes mer och mer av miljöbudgeten till skogsinköp, men det ledde ändå inte till att de uppsatta målen nåddes. Naturvårdsverket beräknade att det skulle krävas inköp för ytterligare en miljard kronor för att nå målet. Det skulle innebära en ökning med 50 procent till den redan största enskilda posten i miljö-budgeten. Den tidigare regeringen och dess stödpartier efterlämnade således inga realistiska möjligheter att klara statens ansvar för att skydda skog och nå riksdagens mål till år 2010. Alliansregeringen valde en annan strategi. I vår första budget lät vi därför anslaget för biologisk mångfald vara kvar på den nivå som den tidigare regeringen lämnat 2006. Samtidigt säkerställde vi skydd av skog som riskerade avverkning. Naturvårdsverket fick utökade möjligheter att tillsammans med länsstyrelserna teckna tillfälliga avtals-lösningar med markägare för att snabbt skydda extra skyddsvärd skog. Ett brett arbete startade för att utveckla instrument, metoder och arbetssätt. Flera initiativ har tagits bland annat för att: • Skapa flexiblare sätt och fler former att skydda skog, exempelvis genom att utveckla skyddsformer med naturvårdsavtal. De skyddsformer som ger mest skydd för pengarna ska användas. Statskontoret har utvärderat befintliga naturvårdsinstrument och lämnat förslag på hur arbetet kan utvecklas och de olika ersättningssystemen användas mest effektivt. • Stimulera markägare till att ta initiativ att bevara värdefull natur. Markägares erfarenheter ska tas till vara. Naturvårdsverket och Skogsstyrelsen har haft i uppdrag att utifrån finska erfarenheter av områdesskydd bedöma och föreslå vilka delar som kan introduceras i Sverige. Förslaget till kompletterande metoder är nu ute på remiss. • Höja kvaliteten i de arbetsmetoder som tillämpas. En ökad kompetens hos myndigheter och länsstyrelser ska minimera lokala konflikter i arbetet med områdesskydd. Länsstyrelserna har fått i uppdrag att verka för ökad lokal delaktighet och förankring i arbetet med skydd av skog. • Utreda möjligheterna för att naturvården i ökad utsträckning ska bidra till lokal utveckling. Värdefull natur kan utgöra en del i utveckling av besöksnäring och lokalt entreprenörskap. Livskraftiga jord- och skogsbruksföretag är en förutsättning för en fungerande naturvård. Statlig mark kan också användas för att bidra till miljömålen. Sveaskog och Naturvårdsverket kom nyligen överens om att skyddsvärd produktiv skogsmark på Sveaskogs markinnehav avsätts utan ersättning och får därmed långsiktigt formellt skydd. Sedan i början av 90-talet har miljö-ministrar i olika regeringar gjort upprepade ansträngningar att åstadkomma detta. Varje tillfälle har misslyckats. Nu är det formella skyddet ett faktum. Med Sveaskogs avsättning om 70 000 hektar säkras nu ojämförligt stora arealer för att uppfylla statens åtagande inom områdesskyddet. Det rör sig om skogs-områden med höga naturvärden över hela landet. För statens del motsvarar avsättningen en sjättedel av skogsmarken som den formellt ska skydda och 40 procent av den återstående arealen skog som ska avsättas till naturreservat. Naturvårdsverket har tidigare använt cirka 200 miljoner kronor per år i ekonomisk ersättning till Sveaskog i samband med bildande av naturreservat. Det ekonomiska värdet av områdena som nu ges formellt skydd uppgår således till flera miljarder. De medel som regeringen satsar på skydd av skog kan därmed i högre utsträckning komma enskilda markägare till del och arbetet med skydd av övriga värdefulla skogsområden fortsätta med hög ambition. Jag kan nu ge besked från regeringen: med skyddet av Sveaskogs mark, genom att vidareutveckla arbetet med att skapa nya metoder och instrument och genom andra stora markägares avsättningar till skydd, gör vi bedömningen att arealmålet om formellt skydd av skog kommer att kunna nås till år 2010. Vi förväntar oss att fler aktörer tar initiativ till avsättningar för att skydda skog för kommande generationer. Därför vänder jag mig till de stora markägarna med uppmaningen: Gör också ni ökade ansträngningar för att målet ska nås! Regeringen kommer att bjuda in före-trädare för de stora skogsbolagen och Svenska Kyrkan till dialog om hur vi åstadkommer ett långsiktigt skydd. Vi kommer också att föra samtal med flera andra intressenter under hösten. Nästa år kommer vi att presentera förslag på kompletterande metoder och instrument för att skydda höga naturvärden. Alliansregeringen är nu på väg att åstadkomma det skydd av värdefull natur för kommande generationer som tidigare politik inte hade gjort möjligt. ANDREAS CARLGREN


”Rädsla för smuts styrde mitt liv”

Summary: Under många år led Isabell Gunnarsson svårt av bacillskräck. Ångesten gällde barnen, att de skulle drabbas av sjukdom och död. Vändningen kom när äldste sonen gjorde en film om familjens liv och mammans sjukdom.

Det värsta som de flesta föräldrar kan tänka sig är att deras barn ska råka illa ut, lida, skadas eller dö. För Isabell Gunnarsson blev skräcken för att något hemskt skulle drabba hennes barn till ett långvarigt helvete. Under många år har hon plågats av svår ångest och tvångshandlingar som syftat till att hålla smuts och tänkbar smitta borta från sig själv, familjen och sitt hem – för att skydda barnen. – Det är svårt för andra att förstå vidden av smärtan, säger Isabell. Den ständiga, malande ångesten är det värsta. ”Bacillskräck, vad löjligt” tänker folk. Men när jag känner mig så där smutsig är jag så fruktansvärt rädd att jag inte ens kan röra mig. När jag var som sämst var varje andetag som en kamp för livet. Isabell är sångerska och sjunger i duon Noblesz tillsammans med sin man Bengt. De bor i en by utanför Umeå med yngste sonen, fyra äldre söner är utflugna. Den äldste, Jesper Gunnarsson, är filmare och har gjort en film om Isabell och sig själv, ”Glöm ej bort att älska varandra”, som visas i SVT2 26 oktober. Under fem år följde Jesper sin mamma med kameran. I filmen möter åskådarna Isabells ångest, och hennes egna och familjens försök att handskas med hennes svåra tvångssyndrom. Ibland blir deras tillvaro absurd. Som när Isabell endast iförd trosor – eftersom kläderna snabbt blir för smutsiga för att hon ska stå ut med dem – står ute i snön. Desperat försöker hon paketera och ”oskadliggöra” sopor, medan hennes son som nyss kommit med skolbussen väntar på att få komma in. ”Men har du ingen mössa, det är så kallt ute” ropar Isabell till sonen. – Vid det tillfället hade jag hållit på utomhus i fyra timmar, berättar Isabell. Jag mådde så fruktansvärt dåligt och ville bli klar innan min son kom hem. Först när jag var klar med rengöringsritualerna lindrades ångesten tillfälligt. I filmen får man också följa Isabell och Bengt till ett sångframträdande. Resan dit är mycket svår för Isabell, men hon kämpar sig igenom den. – För mig är det viktigt att kunna stå på scen och ha kvar lite av det friska livet, av den person jag var tidigare. Och det känns som att ju mer jag sjunger, desto starkare blir jag. Isabell vet i dag att hon har haft en benägenhet för tvångssyndrom hela livet. Redan som liten var hon noggrann och lite pedantisk, men hade inga problem med det. Hon var 28 år när tvånget blossade upp. Då hade Isabells tredje barn nyligen dött i livmodern kort tid före beräknad förlossning. – Barnet hade navelsträngen flera varv om halsen. Efter en svår förlossning var jag mitt inne i mitt sorgearbete, och hade börjat bearbeta och acceptera det som hänt, berättar Isabell. Men när jag var på återbesök sa läkaren ”och så hittade vi en liten, liten bakterie i moderkakan”. I det ögonblicket förändrades mina tankar, jag kunde inte tänka på annat än smuts och bakterier. Plötsligt kände Isabell sig skyldig, det var hon som hade ”fått in” en bakterie i livmodern. Senare fick hon veta att det handlade om bakterier som naturligt kommit dit efter barnets död. – Men då var det för sent. Bollen hade börjat rulla, jag kunde inte stoppa tankarna. Fast då kunde jag aldrig ana hur stort och ohanterligt det skulle bli. Isabell började skölja disken en extra gång efter maskindisken och blev allt mer noga med att göra rent hemma. När hon blev gravid på nytt blev hon rädd att smittas av någon och ”få in” bakterier i magen. Hon, som alltid varit öppen och haft många kompisar, började isolera sig mer och mer. – Både jag och min man trodde att det skulle bli bättre när barnet väl var fött. Men det blev tvärtom, det blev mycket värre när det kom ut i stora vida världen med alla dess faror, säger Isabell. Tvångstankarna och tvångshandlingarna ökade bit för bit genom åren. Hela tiden har ångesten varit kopplad till barnen, beskriver Isabell. Hennes hjärna har varit sysselsatt med att försöka tänka ut vad som skulle kunna drabba dem och hur hon skulle kunna förhindra det. Många av tankarna har koncentrerats kring smuts och smittämnen. – När jag har kommit in i ett rum har min blick redan svept runt och sett alla fläckar och annat farligt. Det skulle lika gärna kunna handla om skorpioner för min del. Under långa perioder har jag inte klarat av att ens sticka näsan utanför dörren, säger Isabell. Hela familjen har förstås påverkats av Isabells tvång. I filmen berättar sonen Jesper om hur han flyttade hemifrån vid 16 års ålder då Isabells sjukdom blivit värre. Maken Bengt berättar hur han blivit en ”överlevnadskonstnär” som lärt sig att delvis leva i en irrationell fantasivärld. Men han har också, för sin egen skull, argumenterat emot Isabells rädslor, trots att han vet att argument inte fungerar. Isabell är lika förnuftig som han, men den irrationella rädslan är en stark kraft som inte låter sig påverkas av förnuftet. Alla barnen har vid något tillfälle blivit utsatta för mobbning på grund av sin ”konstiga” mamma, något som gör Isabell rasande. – Okunskap och fördomar är de största fienderna. Varför ses just psykiatriska sjukdomar som något fult? Jag har aldrig skämts, jag vet att jag kan tänka och resonera, och att jag gjort allt som står i min makt för att försöka bli bättre. Jag hoppas att kunna komma ut och berätta och sprida kunskap, och att filmen kan bidra till att minska fördomarna. När Isabell efter lång tid fick sin diagnos blev det lite lättare både att förstå sjukdomen och att förklara för andra. Dessutom var det skönt att känna att hon inte var ensam, att det fanns fler med samma problem. Men varken kognitiv beteendeterapi eller mediciner hjälpte henne. – När jag själv mångdubblade min medicindos blev jag faktiskt bättre, berättar Isabell. Men kroppen tålde inte de höga doserna. Kbt-verktygen har jag haft glädje av i efterhand, jag har kunnat använda dem själv. Men när jag gick i terapin var jag för sjuk, det fungerade inte. I dag mår Isabell bättre än på många år. Hon tror själv att Jespers film har haft betydelse för förbättringen. – Men det var otroligt jobbigt när vi höll på med filmen. Jag var så dålig redan innan, det blev smärta på smärta. När jag har ångest för smuts vill jag inte att någon ska vara nära mig, särskilt inte mina älskade barn. Och det var hemskt att se sig själv så sjuk och ynklig i vissa scener. Jag hann ångra mig många gånger, men nu är jag glad att jag inte gav upp, säger Isabell. Kanske innebar filmandet att smärtan nådde ett slags kulmen, funderar hon. Hon har aldrig försökt dölja sin sjukdom, men nu drogs allting fram i ljuset, rakt på och ”brutalt”. – Man kanske måste nå botten för att klättra upp? Jag har rädslor kvar, men i mindre omfattning. De som aldrig haft sådana problem tycker nog att mitt liv är begränsat i dag. Men jag är glad över att kunna gå ut, sätta mig på gräsmattan utanför huset och slippa helvetet i huvudet, de malande tvångstankarna. Filmen visades för första gången på filmfestivalen i Umeå förra året, och fick ett mycket positivt och varmt mottagande, berättar Isabell. – Mina barn var så stolta. ”Det är precis som på Oscarsgalan, mamma”, sa de. Jag blev så glad för deras skull. De, som fått lida för min sjukdom, fick känna sig stolta och se att det finns värme och människor som förstår. Malin Nordgren malin.nordgren@dn.se 08-738 11 80


Ge inte upp SAS

Summary: Flygbolaget SAS överväger sin framtid. Om Lufthansa tar över företaget kommer antalet direktlinjer från Sverige av allt att döma att bli färre.

Förra årets högkonjunktur borde ha lyft flygbolaget SAS. Men återkommande strejker och havererade Dashplan förvandlade 2007 till ännu ett krisår. 2008 lär inte bli bättre. SAS-koncernen förlorade 1,5 miljarder kronor fram till juni månad. Till årets bokslut fogas också katastrofen i Madrid med det SAS-ägda Spanairplanet. Det är därför naturligt att det spekuleras om bolagets framtid. Det rekordhöga oljepriset har satt hård press på flygindustrin. Det råder överkapacitet i branschen och flera aktörer har ekonomiska svårigheter. Bara i år har ungefär 25 flyg- och resebolag gått i konkurs globalt, enligt uppgift i helgens New York Times. I fredags var det brittiska XL Leisure Group som ställde in betalningarna. Runt om i världen blev 89 000 resenärer strandade. Ytterligare konkurser och sammanslagningar är att vänta. SAS har i dagarna bekräftat att bolaget befinner sig ”i en process där man utvärderar olika strukturella möjligheter för koncernen”. Det kan betyda alltifrån att hela SAS får en ny ägare till att bolaget splittras i olika delar. Många spekulerar i att Lufthansa ska köpa SAS. Det förutsätter att såväl Danmark och Norge som Sverige över huvud taget vill sälja sina andelar, vilket är föga troligt. Men låt oss ändå pröva alternativet. Är detta räddningen för den skandinaviska flygjätten Lufthansa ser självklart fördelar med att kontrollera SAS inarbetade försäljningskanaler i Skandinavien. Det kan stärka Lufthansas befintliga affär, men hur tyskarna ska höja effektiviteten i SAS är oklart. Lufthansa är inte lönsamt därför att personalen kostar mindre eller är mer produktiv. Det tyska bolaget tjänar sina pengar på sitt omfattande interkontinentala nät och på sina flygningar till udda platser där det i praktiken har monopol. Vad skulle hända om Lufthansa tog över SAS, som man redan samarbetar med inom Star Alliance Det troliga är att SAS trafiknät skulle minska avsevärt. Antalet direktlinjer från Sverige blir färre. De passagerare som i åratal svurit över mellanlandningar på Kastrup skulle i stället behöva ta omvägen via Frankfurt eller München. Utan att vara flygpatriot kan man stillsamt konstatera att en sådan utveckling inte ligger i svenska resenärers intresse. Det är också tvivelaktigt om ett övertagande skulle vara förenligt med EU:s konkurrensregler. Ett bättre alternativ vore att SAS fullföljde den uppsplittring av företaget i olika nationella delar som inleddes för några år sedan. Kopplingen mellan Sverige, Norge och Danmark skulle försvagas ytterligare. Varje nationellt flygbolag skulle få större ansvar för den egna verksamheten, och därigenom tvingas till rationaliseringar för att överleva. Först om bolagen inte klarar sig på egen hand bör en försäljning övervägas. SAS har samlat ihop till många av sina egna problem, inte minst genom att låta kulturen av strejker och känslan av odödlighet prägla företaget. Skandinaviskt rättvisetänkande har ofta fått gå före företagsekonomiska överväganden. Men varumärket är fortfarande starkt, och det vore förhastat att ge upp hoppet om att utvecklingen går att vända. Åtskilliga svenskar har en hatkärlek till SAS. Det ligger nära till hands att hacka på bolaget vid förseningar och inställda flyg, samtidigt som många känner att de kommit hem när de stiger ombord på ett SAS-plan i en annan del av världen. SAS måste förmodligen försvinna för att vi ska förstå hur mycket vi kommer att sakna det. DN


De går på kurs för att lära sig ragga på krogen

Summary: Han kallar sig ”mästerförförare” och tar 6 000 kronor för att lära andra män hur man fångar en kvinna. DN Söndag följde med när Thomas och Anders gick på kurs hos en av Neil Strauss svenska efterföljare – Adam ”Skills” Andersson.

Om du var man, vilket pris skulle du vara beredd att betala för att bli den där mannen som alltid lyckas få kvinnor För Anders och Thomas kan svaret mätas i tusenlappar. Då blir de medlemmar i ett raggningssällskap à la ”Spelet” (Neil Strauss bok) där unga svenska ”mästerförförare” tar 6 000 kronor per person och helg för att lära andra män konsten att förföra tjejer. Sveriges svar på Neil Strauss är Adam Andersson, som på internet kallar sig ”Skills” . För några år sedan var denne 29-årige före detta kock en osäker person och på krogen ett ”socialt missfoster” , enligt honom själv. När han försökte komma i kontakt med kvinnor lät han mer som en personalrekryterare än en donjuan: ”Var är du ifrån Hur gammal är du Vad jobbar du med ” Efter tusen dagar av smärta och ensamhet googlade han frasen: Vad är meningen med livet När han fick miljontals träffar fokuserade han på det han verkligen önskade – kontakten med en kvinna – och googlade ”seduction” , förförelse. En helt ny värld öppnade sig. Genom ett forum på nätet fick han kontakt med Max Stanford, grundare av nätverket LevelUpLife.se, som bjöd honom till ett träningsläger för så kallade AFC:s. AFC är en amerikansk term för ”average frustaded chumps” , vanliga frustrerade snubbar. Åtminstone en kvinnas telefonnummer efter nästa kväll på krogen. Det var vad Adam Andersson hoppades att han skulle ha lyckats med efter instruktionerna på träningslägret. Elva kvinnors telefonnummer blev resultatet – redan efter lägrets första dag. Självkänslan steg. I dag kallar sig Adam Andersson raggningsinstruktör och säger sig vara så populär bland kvinnor att han måste rensa sin mobil på telefonnummer en gång i månaden. Han går på krogen fem till sju dagar i veckan, till och med på julafton. Och tar 6 000 kronor för att under en helgkurs dela med sig av sina erfarenheter till andra män. Nu är det fredag kväll i Stockholm och Adam sitter på TGI Fridays uteservering i Kungsträdgården i Stockholm. På hans vänstra sida sitter Anders, en 28-årig mjukvaruarkitekt med lång rock och rött hår i hästsvans, som ska gå på kurs hos Adam över helgen. Hur har ditt dejtningsliv sett ut de senaste sex månaderna, frågar Adam. – Icke existerande, säger Anders. Anders är trött på att förlita sig på tur eller på att ”uppvakta någon i två år för att få en kyss” . Han vill ha mer systematik i sitt sätt att komma i kontakt med kvinnor och hans mål är att etablera ett varaktigt förhållande. På Adams högra sida sitter Thomas, en 22-åring i svart skjorta och stubbiga frisyr. Thomas kallar sin senaste relation ”rena mellanstadieförhållandet” eftersom det bara varade i tre veckor. Smärtan uppbrottet orsakade fick honom att söka sig till likasinnade på nätet. ”Jag behöver mer konkret guidning” , säger han om valet av att gå en kurs. Hans mål är att få de tjejer han verkligen vill ha. I hans dator ligger ett långt dokument där han beskrivit hur idealkvinnan ska vara – rolig, social, 167 cm lång och helst brunett. – I kväll är det ”learning by doing” som gäller, säger Adam. Gör bara det jag säger. Regel ett: Vi bryr oss inte om vad folk tycker och tänker om oss. Trion kliver ut på Hamngatan. Ett gäng tjejer strosar nedför gatan i armkrok och stannar vid rödlyset i korsningen Hamngatan/Kungsträdgårdsgatan. – Thomas, gå fram till tjejen därframme och snacka med henne om något som är grönt, kommenderar Adam likt en sergeant. Han pekar på en kvinna som promenerar mot fontänen i Kungsträdgården.Thomas pinnar i väg och frågar ”vet du något som är grönt här i närheten” Adam vänder sig nu till Anders som ställt sig som i givakt. – Öppna med att vara en kyckling. Anders höjer ögonbrynen. – Kyckling, frågar Anders. Bara så där rakt av Adam stramar upp sig. – ”Kill your ego” , säger Adam. Säg: ”Gillar ni kyckling Jag gillar min stekt. Gillar du den kokt ” – Kokt, upprepar Anders än mer frågande. – Det vi kallar ”öppnare” är bara till för att inleda ett samtal, säger Adam. Anders sticker i väg. Men när han väl kommer fram till två unga kvinnor på gatan tappar han modet och vågar ingenting säga. Syftet med övningen, säger Adam, är att killarna ska bli vana vid att inleda samtal med främlingar och eliminera den blygsel och den rädsla som förvandlar dem till panelhönor. Men när Thomas på Adams inrådan kliver fram till två tjejer och säger ”hallon, hallon, hallon” , blir övningen enbart pinsam.” De viftade bara undan mig” , säger Thomas efteråt. Trettio sekunder senare inleder Adam ett samtal med två andra kvinnor om, jo, just det – hallon. Han fortsätter att prata om kvällens planer. Samtalet avslutas med att Adam får en kram. En timma senare står trion utanför före detta fotbollsspelaren Thomas Brolins nattklubb Undici vid Stureplan och dit in går de på egen hand. Först kvällen därpå, på en krog intill Gallerian, lämnar gänget en rapport om föregående kväll. Thomas lyckades få så bra kontakt med tre kvinnor att de lämnade sina telefonnummer. Anders fick en kvinnas mejladress med sig hem. Och Adam bjöd en tjej på champagne och chokladglass på sitt hotellrum. Dagens lektion börjar med att Anders och Thomas halar fram penna och anteckningsblock: nu ska Adam tala om det som Neil Strauss kallar ”attraktionens fem steg” . Öppningsrepliken är det första steget, säger Adam, samtidigt som han avlivar dess betydelse. ”Det spelar egentligen ingen roll vad du säger så länge det leder till att kontakt uppstår. Så sluta leta efter den perfekta öppningsrepliken, för den finns inte. Nästa steg: någon form av kroppskontakt, vare sig det är en ”high five” , en klapp på armen eller en puss på huvudet. Kroppskontakt skapar gemenskap. Tredje steget är själva samtalet. – Det som skiljer de män som är bra på att ragga tjejer från dem som är bäst är kreativiteten i samtalet. Att kunna tala om vad som helst, att hålla spänningen uppe. – Prata med kvinnan som om hon vore din bästa vän” , säger Adam Andersson. Och nu är det dags att öva. Killarna får öva sig i konsten att tala underhållande med en låtsaskvinna om ett tråkigt ämne: sopsortering. Adam låter dem pröva rollspel. Han rekommenderar dem sedan att småbråka med låtsastjejen som om hon vore ett yngre syskon. Däremot avråder han från det som i hans och Neil Strauss värld kallas att ”negga” . Att få en kvinnas uppmärksamhet genom att fälla en negativ kommentar av typen ”du har en fin hatt, men den passar inte dig” . – Det fungerar sällan, hon blir bara sur och sårad. Det fjärde steget kallas med Neil Strauss språkbruk ”eskalering” . Det betyder att killen höjer signalstyrkan i sitt intresse för kvinnan. Han ber henne till exempel att lämna sitt telefonnummer.” Isolering” är det femte steget i förförarskolan. Att försöka skaffa sig en chans att bli ensam med tjejen. Det kan handla om att till exempel ta henne i handen och säga ”kom så ska jag visa dig kul grej” och på det sättet få möjlighet att lämna gruppen. – Det allra svåraste i allt detta är att våga ta kontakt och att våga vara obekväm i sociala situationer. Thomas tittar upp från sitt anteckningsblock. ”Hur kan man öva på det” , frågar han. Det skulle han inte ha gjort. Adam pekar mot det folktomma dansgolvet. – Lägg dig ner på golvet och räkna till tio, säger Adam. Thomas reser sig sakta från sin stol, flyttar sig några meter ut och böjer på knäna. – Nä, nä, längre ut, säger Adam. – Det är lite kallt, men det går, säger Anders och sträcker på sig för att se bättre. Ett äldre par släpper blicken från köttet och potatisen på tallriken och sneglar över sina glasögonbågar på Thomas som lagt sig raklång på dansgolvets mitt. – Perfekt, säger Adam. Du ska göra det i Gallerian i morgon också, eller på spår elva på Göteborgs central när sista tåget ska gå. – Det fixar jag, säger Thomas och återvänder till sin stol. Adam Andersson slänger ut med armarna. – Visst, fastän jag är van kan även jag bli rädd ibland för att prata med tjejer som jag inte känner. Efter 2,5 timmes teorisnack tar Adam in notan och ger Anders och Thomas ett sista råd: ”Bara killar som ler får ligga.” Det är mer liv på en kyrkogård än på nattklubben Solidaritet klockan 23.00. Dansgolvet på det välkända femstället intill Stureplan gapar tomt. Thomas och Anders dirigeras de till att skåla med de få tjejer som finns på stället. De glider fram som John Travolta i ”Saturday night fever” och lyfter sina glas till hälsning. Adam bannar Anders. – Håll inte drinken framför bröstet, utan vid sidan av kroppen, instruerar han. Fel drinkgrepp får en kille att se reserverad ut. Adam vinkar Thomas till sig och pekar på två kvinnor. – Fråga en av dem om hon är bra på att dansa, säger Adam. Ta hennes hand och spinn henne runt så att du tar hennes plats och fråga sedan hennes kompis: Är hon alltid så här lättlurad Presentera dig, och var vänlig. Thomas nickar till svar, säger hej till tjejerna (bra), ta den ena tjejens hand (bra), men någon snurr blir det inte (dåligt). När han återvänder rycker han på axlarna och skrattar till. – De var från Makedonien. Pratade knappt engelska. De sa bara ”what, what, what!” Anders går på eget initiativ fram till en mörkhårig tjej i vit t-tröja och börjar dansa med henne. Dans är hans paradgren, och det syns att han tränar salsa och lindy hop på fritiden. Tio minuter går, tjugo minuter…Anders och tjejen dansar som om det inte fanns någon morgondag. Adam är märkbart nöjd. Anders har fått kontakt. En stund senare, fast på ett annat dansgolv, dansar Anders fortfarande med samma kvinna. När Adam ser det, suckar han och tar sig ett snack med sin protegé. – ”Du kan inte dansa mer med henne” , sa jag till honom. ”Du kommer inte att gifta dig med den här tjejen” . Men han sa bara att ”jag vill det här” . Vad kan jag då göra Adam rycker på axlarna. Elev två, Thomas, har kul och kryssar fram genom lokalen bland alla kroggästerna. När gänget summerar kvällen långt senare på McDonald’ s kan de konstatera att Thomas och Adam har fått med sig var sitt telefonnummer. Anders har farit fram som en Duracellkanin, men har inga läppstiftsmärken eller skrynkliga lappar att visa upp. Trion bestämmer sig för att ses klockan tio nästa morgon på Stockholm central för eftersnack och övningar. Sedan ska Adam flyga tillbaka till Oslo, hans hemstad sedan elva år. Där ska han möta en dansk man som betalt 75 000 kronor för att under ett halvår ha Adam Andersson som sin personliga raggningscoach. Telefonrådgivning ingår i priset. Erik Olkiewicz är frilansjournalist. Marco Gustafsson är frilansfotograf. sondag@dn.se


Krisperioden gav viktig livserfarenhet

Summary: Hon ville göra något konkret, inte bara prata. Clara Mannheimer lämnade journalistiken och började med biståndsfrågor. Nu är hon tillbaka sedan några år, sugen på jobbet som aldrig förr.

– Det känns bra att vara 40. Jag har ett jättebra jobb, fantastiska arbetskamrater och dessutom en familj som betyder allt. För tio år sedan var det andra tongångar. Clara Mannheimer använder ordet ”kris” i beskrivningen. Populära ”Elbyl”, teveprogrammet för ”unga vuxna”, hade lagts ned och satsningen på den samhällsinriktade tidningen Atlas stupade när finansiärerna höll sig borta. Den seriösa journalistik som Clara Mannheimer ville stå för befann sig i motvind. Medierna tycktes mest vara intresserade av höga tittarsiffror och upplagor – Clara myntade begreppet ”lobotomedia”. – Jag kände att jag ville uträtta något konkret. Därför började jag plugga biståndsfrågor, jag hade ingen tanke på att bli journalist igen. Utbildningen, initierad och finansierad av EU, ledde till en magisterexamen inom NOHA, Network on humanitarian assistance. Den tändande gnistan var en norskt tevedokumentär om vad som hände när kvinnliga gerillasoldater i Eritrea efter åratal av strider skulle återgå till vanligt samhällsliv. – I gerillan rådde jämlikhet, män och kvinnor delade på alla sysslor. Men i det vanliga samhället återgick allt till det gamla. Efter sin examen åkte Clara Mannheimer till Guatemala där gerillasoldater efter ett långt inbördeskrig på samma sätt demobiliserades. Gick det att få en annan utveckling Clara bodde i en familj i flera månader och följde utvecklingen som verkade gå i samma riktning som i Eritrea. – Det är svårt att bryta det sociala mönstret, konstaterar hon. Claras engagemang för kvinnokampen går som en röd tråd i allt hon gjort. Hon har läst genusvetenskap på universitet, skrivit debattartiklar, suttit i jouren på Alla kvinnors hus och är i dag engagerad i styrelsen för organisationen Kvinna till Kvinna, som stöder kvinnors organisering i konfliktområden. Tillbaka i Sverige fick hon vikariat på Studio Ett och en dag gjordes ett inslag om demokratiseringsprocessen i södra Afrika. En tjänsteman från UD, Andrés Jato, skulle intervjuas. – Efteråt frågade han om jag ville följa med och ta en öl. Sedan gick det fort, efter bara någon månad var jag gravid. Med Andrés Jato tog livet en ny vändning. Hon följde med honom till en tjänst i Sarajevo. Under tre år fick hon på plats uppleva hur ett sönderbombat, etniskt trasigt land långsamt skulle forma en identitet. Clara började jobba som konsult och skrev rapporter åt såväl Unicef som åt Kulturarv utan gränser, där syftet är att bygga upp och återställa det som raserats under de etniska resningarna. Hon skrev också artiklar, bland annat åt DN. – När vi kom hem blev jag tillfrågad om jag vill börja på SVT:s kulturprogram ”Kobra”. Det är ett fantastiskt jobb med jättebra arbetskamrater. Programmet har ambitionen att tänja på gränserna, att vara seriöst men också vara lustfyllt och roligt. Just nu är vi uppe i planeringen för en ny säsong – det är oerhört spännande. Clara Mannheimer tycker att hon hamnat på rätt plats i livet. Krisperioden då hon var känns 30 avlägsen. Hon talar om viktig livserfarenhet och att hon fått distans till mycket. – Jag är nog inte så sträng mot mig själv och andra som jag var förr, säger hon. Jan Falk jan.falk@dn.se 08-738 21 18


Hanna:

Summary: ”Helst vill jag bara prata med mig själv men det kan man inte göra på krogen för då tror folk att man är sinnesstörd, så då måste jag hitta en man som jag kan låtsas prata med och sen ska han fan ställa upp, tycker jag.”

”Helst vill jag bara prata med mig själv men det kan man inte göra på krogen för då tror folk att man är sinnesstörd så då måste jag hitta en man som jag kan låtsas prata med och sen ska han fan ställa upp, tycker jag.” Det finns inget kärleksfullt i mitt kontaktsökande med män. Det finns inte ens en önskan om kärlek. Det är inte flirtigt alls, hur ska jag förklara… det är som att släppa in en utsvulten skabbräv i ett hönshus. Panik, kaos, virvlande fjädrar, tre eller fyra höns som inte kommer undan utan blir nafsade i vingarna, i fötterna, i rumpan, var helst jag kommer åt. Jag vet inte riktigt vad det är, men jag vill erövra. Jag vill klämma och hångla och trycka upp dem, bara för att försäkra mig om att jag fortfarande kan. Det är tanken på livet. Livet i en stad som inte är min, livet som levs ensamt i en ensam lägenhet, mina vänner är underbara och jag har två fungerande ben, jag borde kunna gå ut och roa mig och vara så som jag tänker mig att andra människor med liknande liv är. De kanske till och med träffar någon när de går ut De kanske får en kompis Eller nåt. Jag är ensam. Jag åker och handlar ensam, när jag ser kattmatsburkarna i korgen vill jag gråta. Jag äter mina svindyra bigarråer ensam, jag ligger ensam i dubbelsängen och retar upp mig på solljuset för att det reflekteras i datorn så att jag inte ser vad som händer på skärmen, vad händer i filmen, jag ser inte för att det är mitt på ljusa dagen och jag ligger fortfarande i sängen i flanellbyxor och grinar alldeles för lätt i känslosamma scener. Tiden går så långsamt. Det börjar sjunka in. Jag är så livrädd för att jag kanske hade kärlek där ett litet tag men att den är borta nu, och jag har ingen aning om vad jag ska ta mig till utan den. När jag väl går ut känns det som jag själv är mitt bästa sällskap. Jag är inte intresserad av att prata med män, eller snarare, jag vill inte prata om dem. Helst vill jag bara prata med mig själv men det kan man inte göra på krogen för då tror folk att man är sinnesstörd så då måste jag hitta en man som jag kan låtsas prata med och sen ska han fan ställa upp, tycker jag. För jag hör ju hur jag låter. Jag är ju jättecharmig! En kväll gick jag ut och träffade en jättevacker ung man. Lika gammal som jag, singel, bruna ögon, talförmåga. Vi var på Nada. Det kändes lagom urbant och liksom hippt, jag kände mig inte alls tragisk utan kul och att räkna med. Jag har hittat till ett ställe på Söder! Där det sitter snygga människor med Acnepåsar. Jag lever det urbana singellivet! Nu fattas det bara lite hederligt värmländskt hångel, sen kanske jag blir mig själv igen. Men det blir inget hångel och egentligen är det lika bra. Det är skönt att han säger nej. Jag vill övertala honom. Jag vill tjata, jag vill få nej och inte godta det. Jag är inte alls ute efter kärlek, jag är ute efter någon som verkligen kan be mig dra åt helvete, så att jag kan åka hem igen. Fortfarande hungrig, med lite fjädrar hängande i läppglanset. HANNA HELLQUIST


"S och mp bör öppna för samarbete högerut"

Summary: Socialdemokraternas och miljöpartiets tidigare partisekreterare vänder vänstern ryggen: Vi måste forma ett samarbete som underlättar politisk samverkan över blockgränsen. Det är viktigt att ha ett konkret och trovärdigt regeringsprogram för tiden direkt efter valet 2010. Det hade den borgerliga alliansen inför 2006 års val. Nu gäller det för socialdemokraterna och miljöpartiet att kombinera sina hjärtefrågor till ett program för långsiktigt och hållbart regeringssamarbete. Samtidigt är det avgörande att ett sådant samarbete snarare underlättar än försvårar en blocköverskridande samverkan med borgerliga partier. Det skriver Lars Stjernkvist och Håkan Wåhlstedt, tidigare partisekreterare för socialdemokraterna respektive miljöpartiet.

Den borgerliga alliansen har problem. Väljarna flyr när de genomför den politik de gick till val på. Och det blir inte bättre när de försöker skapa blockpolitik på områden de förbisåg. Vi vill att våra respektive partier, socialdemokraterna och miljöpartiet, snarast inleder ett arbete för ett långsiktigt hållbart regeringssamarbete. Detta samtidigt som vi även håller dörren öppen för andra. Vi två lärde känna varandra under samarbetsåren 1998-2002. Trots mycket misstroende mellan flera av våra partiföreträdare och undermåliga samarbetsformer, nåddes framgångsrika politiska överenskommelser. Vår uppfattning är att våra partier har mycket att vinna på ett fördjupat samarbete. Ett regeringssamarbete som bygger på gemensam respekt och insikt om att vi båda har mycket att tillföra. Det är viktigt att ha ett konkret och trovärdigt regeringsprogram för tiden direkt efter valet. Det hade den borgerliga alliansen inför 2006 års val, och det bidrog starkt till alliansens valseger. Dessutom föreföll de borgerliga partiledarna trivas i varandras närhet, vilket förstärkte intrycket av att de representerade ett samlat och trovärdigt regeringsalternativ. Två år senare är opinionsläget dramatiskt annorlunda. De borgerliga företrädarna är uppenbarligen förvirrade. Det gemensamma valprogrammet är till stora delar avbockat. De har gjort vad som utlovades, men trots det flyr väljarna. Vi är väl medvetna om att mycket kan hända till nästa val. Förvisso har våra partier i opposition stärkt sina positioner, men framgången är i stor utsträckning en följd av att borgerliga väljare demobiliserats efter valet. En ökad borgerlig mobilisering inför nästa val kan alltså förändra opinionsläget. Det är följaktligen farligt att överdramatisera opinionsförändringen, och det är framför allt farligt att redan nu dra säkra slutsatser inför 2010 års valrörelse. Däremot tror vi att utvecklingen efter förra valet och den borgerliga regeringens problem lär oss något inför valet 2010. Visst är det viktigt med ett program för tiden direkt efter valet, men om en regering ska vinna och behålla förtroendet fordras framför allt gemensamma och långsiktiga utmaningar och program. Säkert har misslyckade ministerutnämningar och FRA-trassel och andra exempel på oskicklig hantering bidragit till opinionsraset. Regeringskompetens spelar roll. Men vad vill den borgerliga regeringen långsiktigt? Vad finns det för visioner när det gäller hållbar utveckling? Hur ser allianspartierna på Sveriges roll i världen? Alliansen har lyckats lösa många mindre frågor, men i de stora och långsiktiga frågorna är det tyst eller också spretar budskapen rejält. I dag saknar även oppositionen gemensamma svar på dessa frågor. Vi vill därför att våra båda partier på allvar inleder ett arbete för ett långsiktigt och hållbart regeringssamarbete. Tidigare års samarbete har lagt en grund. Men inom flera områden krävs mer arbete för att skapa en gemensam politik. Miljöpartiet och socialdemokraterna är två olika partier. Det behöver inte vara ett problem. Det är inte självklart att partier samverkar bäst därför att de tycker mest lika. Risken finns att partierna tävlar om att vara bäst inom samma områden, och att politiken saknar den bredd och mångfald som krävs för att lösa komplexa problem. Kort sagt, det kan vara en fördel att partierna kompletterar varandra. Oavsett vem som styr så står Sverige inför stora och långsiktiga utmaningar. Vi tror att det i skärningspunkten mellan våra partiers program och ideologier finns förutsättningar för en framgångsrik politik. För att klara framtida utmaningar är det viktigt med ekonomisk utveckling. Samtidigt, för att klara omställningen till ett hållbart samhälle måste gängse ekonomiska tillväxtbegrepp också förändras. Om vi inte tar hänsyn till att jordens resurser är ändliga leder den traditionella tillväxtpolitiken till en social, ekonomisk och miljömässig katastrof. En viktig utmaning blir alltså att kombinera ekonomisk politik med hållbar utveckling, eller annorlunda uttryckt, att kombinera socialdemokratisk och miljöpartistisk politik. Det finns ett starkt stöd för ett välfärdssystem med gemensam finansiering och fördelning efter behov. Svensken är beredd att betala för en bra skola och äldreomsorg. Men den nuvarande regeringens skattepolitik riskerar att undergräva välfärden. Därför är det viktigt att forma en politik som tryggar den gemensamma välfärden. Samtidigt är det viktigt att anpassa systemen efter dagens krav på delaktighet. Inte minst den höjda utbildningsnivån har gjort oss svenskar mer självständiga, mer individualistiska. Alltså måste vi bejaka system som kombinerar rättvisa och valfrihet. Internationaliseringen är inget vi kan säga ja eller nej till. Därför måste utmaningen vara att forma en politik som fungerar i en allt mer internationaliserad värld. Därför behövs samverkan och deltagande i EU och andra sammanhang. Samtidigt är det orimligt att se rörlighet över gränserna som ett problem. Så länge vi ser invandring och invandrare som i huvudsak ett bekymmer lär det vara svårt åstadkomma en politik med rättvisa åt alla. Med dessa kortfattade exempel vill vi peka på betydelsen av ett långsiktigt program. Det är två år kvar till valet, och det finns anledning att i god tid formulera en gemensam politik. Men det betyder inte att vi tycker att oppositionspartierna ska kopiera de borgerligas alliansbygge. Om så sker, ja, då kommer blockpolitiken att cementeras ytterligare. Sverige behöver mer av samverkan och mindre av blocktänkande. En hållbar politik fordrar hållbara lösningar, och därför måste man vara beredd på och öppen för blocköverskridande samarbete. Vi är självfallet väl medvetna om att det för närvarande inte finns förutsättningar för samverkan över blockgränsen. Men det viktiga är att miljöpartiet och socialdemokraterna redan nu formar ett samarbete som på sikt snarare underlättar än försvårar en sådan samverkan. lars stjernkvist håkan wåhlstedt