Säkrare diagnoser för prostatacancer ska lindra lidandet

Summary: Under de senaste decennierna har tiotusentals män fått sin prostatacancerdiagnos helt i onödan. Nu väntar en revolution när det gäller att spåra sjukdomen som leder till att 2.400 män varje år dör. ”Vi står inför ett paradigmskifte”, säger professor Ola Bratt.

Den manliga sjukdomen. Del 1 Varje år dör 2.400 svenska män i prostatacancer. Hittills har metoderna att spåra sjukdomen haft stora brister. Men nu är en stor förändring på gång. I en serie artiklar skriver vi om den vanligaste av alla cancersjukdomar. Över 10.000 svenska män får varje år en prostatacancerdiagnos. Det är den vanligaste cancersjukdomen i Sverige. Cirka 100.000 svenska män lever med diagnosen – och varje år dör 2.400 män i sjukdomen. För att få ned dödligheten i prostatacancer är det viktigt med en tidig upptäckt. Ändå har det inte funnits något organiserad prostatatestning. I stället är det upp till varje man att själv ta initiativ och bestämma sig för om man vill testa sig eller inte. Men nu är en rejäl förbättring av prostatacancerdiagnostiken i Sverige på gång, menar Ola Bratt, professor och överläkare i urologi vid Sahlgrenska sjukhuset i Göteborg. – Jag skulle säga att vi står inför ett paradigmskifte. Flera regioner tar nu fram planer för en organiserad, informerad och riktad diagnostik som kraftigt kommer att minska skadeverkningarna av dagens modell. Dessutom kommer detta att leda till minskad sjuklighet och dödlighet i prostatacancer, säger Ola Bratt. Läs mer: Screening för prostatacancer kan minska dödsfallen med 30 procent En viktig aspekt är också att med en organiserad testning kommer kunskapen om hur de diagnostiska metoderna ska förbättras att öka, menar han. Bakom paradigmskiftet ligger nya kunskaper på området som Ola Bratt lyfter fram. • Nästan hälften av alla män, de med låga värden vid prostataprovtagning, kan testas väldigt sällan och avsluta testningen i 60-årsåldern. • Kompletterande blodprov i kombination med magnetkameraundersökning, MR, kan identifiera män som trots höjda PSA-värden (prostataspecifikt antigen) har låg risk för prostatacancer på sikt. Dessa män behöver inte genomgå vävnadsprov, så kallad biopsi. • I de fall vävnadsprov behövs gör MR att provtagningen kan riktas mot misstänkta områden i prostatan. Ola Bratt har arbetat med prostatacancer i snart 30 år, och betraktar sig själv som ”en nörd” på området. Expert, kanske andra skulle säga. Han säger att prostatacancerdiagnostiken under de senaste decennierna gått från den den ena ytterligheten till den andra. Från att ha varit dominerad av underdiagnostik av allvarlig cancer till att domineras av överdiagnostik där beskedlig prostatacancer behandlas i onödan. Han skräder inte orden om hur det fungerat, säger att vi inom några år med skam kommer att blicka tillbaka på de senaste årens modell för prostatacancerdiagnostik och den överbehandling som följt i dess kölvatten. – De flesta av dessa män som opererades i onödan hade aldrig märkt av sin prostatacancer innan de dog av någonting annat, säger han. Innan PSA-provet kom i början av 90-talet upptäcktes prostatacancern oftast först när det var för sent. Nu kan man upptäcka cancern i tid. Men eftersom provet inte skiljer mellan mer beskedlig och aggressiv cancer har många män opererats utan att det behövts – och därefter drabbats av biverkningar som urinläckage och impotens. – Mer än 50.000 svenska män har under de senaste decennierna fått en cancerdiagnos i onödan, säger Ola Bratt. Läs mer: Dödligheten i cancer minskar Bland annat därför har Socialstyrelsen hittills sagt nej till allmän screening för prostatacancer. I stället har man uppmanat regionerna att själva försöka förbättra prostatadiagnostiken. Det är det arbetet som nu påbörjas i flera regioner. Ola Bratt är ordförande för Socialstyrelsens sakkunniggrupp för prostatacancerscreening. Han säger att Socialstyrelsens beslut att inte rekommendera ett nationellt screeningprogram baseras på jämförelser mellan allmän screening och ingen PSA-testning av symtomfria män. – De tog alltså inte hänsyn till att över två tredjedelar av alla svenska män PSA-testas i dagsläget. Detta sker helt oorganiserat, vilket gör testningen både ojämlik, ineffektiv och mycket resurskrävande. Förhållandet mellan skador som överdiagnostik och överbehandling och nytta är betydligt sämre vid oorganiserad än vid organiserad testning som baseras på kallelser och ett förutbestämt flöde för hantering av provsvar, säger Ola Bratt. – Dessutom bidrar den oorganiserade testningen inte till att öka kunskapen om hur de diagnostiska metoderna ska förbättras. Sedan många år görs regelbunden mammografi av kvinnor mellan 40 och 75 år i Sverige, så kallad screening, för att upptäcka cancer tidigt. Varför är det så stor skillnad mot mammografin? – Även mammografi ger överdiagnostik, men inte alls lika omfattande som vid prostatacancer, säger Ola Bratt. Problemet med prostatacancerdiagnostiken har, enligt Ola Bratt, varit att man har använt en ospecifik markör, PSA-provet, som bara talar om att det finns en sjukdom någonstans i prostatan – inte vilken och inte var i körteln. – Därför har vi rutinmässigt tagit en ”skur” av vävnadsprov lite varstans i prostatan. Det är dessa ”systematiska vävnadsprov” som är boven i dramat, eftersom de ofta råkat påvisa en betydelselös cancer. Denna metod är ingenting att vara stolt över, säger Ola Bratt. Prostatacancer Fram till 1990-talet var prostatacancer oftast obotlig vid diagnos. Den vård som erbjöds var ofta hormonbehandling följd av symtomlindring i livets slutskede. Prostatacancervården förändrades dramatiskt när blodprov för prostatacancerspecifikt antigen (PSA) infördes kring 1990. Antalet nya cancerfall i Sverige fördubblades under en tioårsperiod, och antalet män som opererades eller strålbehandlades tiofaldigades. Dödligheten i prostatacancer har minskat med en tredjedel sedan dess, men PSA-testningen har även inneburit att många män behandlades i onödan, eftersom den cancer de hade var ofarlig. Källa: Ola Bratt Läs mer om cancer


Summary: DN DEBATT 7/6. Vår nya undersökning av unga i åldern 16–29 år visar en ökad polarisering mellan unga tjejer och killar. Allt fler tjejer ser invandring som något positivt för Sverige. Men allt fler killar vill att Sverige tar emot färre flyktingar. Tjejer rankar jämställdhet allt högre, medan killar inte är lika positiva till jämställdhet, skriver Lena Nyberg, MUCF.

Metoo-upproret hösten 2017, larm om ökande psykisk ohälsa bland unga, klimatstrejker och det ändrade säkerhetsläget i Sverige och Europa kan ha påverkat ungas attityder och värderingar. Det visar en ny rapport från Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor (MUCF) som bygger på en enkät till 6.000 slumpvis utvalda unga i åldern 16–29 år från hösten 2018. För första gången är sjukvården den viktigaste samhällsfrågan för unga, både bland tjejer och killar. Varannan ung rankar sjukvården högst och det är något vanligare bland unga med symtom på stress eller psykisk ohälsa. Migration, integration, klimat och jämställdhet är andra viktiga frågor. Arbete och sysselsättning minskar däremot i betydelse för unga. Målet för den svenska ungdomspolitiken är att alla unga ska ha goda levnadsvillkor, makt att forma sina liv och inflytande över samhällsutvecklingen. Social inkludering för unga är mål även i EU-kommissionens strategi Europa 2020 och FN:s globala utvecklingsmål Agenda 2030. Den 1 januari 2020 blir också Barnkonventionen lag i Sverige. Beslut om unga måste bygga på kunskap om unga. De har rätt att komma till tals i frågor som rör dem och att känna tillhörighet. Att vara en del av ett större sammanhang är viktigt för alla människor, men särskilt för unga. Under ungdomstiden skapas förutsättningar för trygghet och aktivt deltagande i de demokratiska processerna, i arbetsliv och utbildning. Att sakna inflytande över samhällsutvecklingen och de egna livsvillkoren skapar känslor av utanförskap och maktlöshet. MUCF:s studie visar att intresset för politik ökar bland unga. De är också mer positiva till politiker än vad den äldre generationen är. En större andel unga vet vad de tycker i viktiga samhällsfrågor jämfört med tidigare ungdomsgenerationer. Allt fler unga tycker att medborgare i allmänhet, men också de själva, kan föra fram sina åsikter till politiker. Men vi ser en tydlig könsskillnad. För första gången sedan 2002 märks en tydlig skillnad mellan tjejers och killars attityder. Tjejer i dag upplever inte att de kan föra fram sina åsikter till politiker i samma utsträckning som killar. Tjejer halkar efter i känslan av att kunna påverka samhällsutvecklingen. Det behövs mer och fördjupad kunskap om varför tjejer halkar efter i sin upplevda förmåga att påverka beslutsfattare. Dels för att fånga upp och stödja de individer som riskerar att ställas utanför, dels för samhället i stort. Sveriges står inför stora utmaningar på arbetsmarknaden med en åldrande befolkning och brist på arbetskraft inom många yrken. Även i andra frågor märks en ökad skillnad i killar och tjejers attityder. För första gången klassar unga jämställdhet som en av de fem viktigaste samhällsfrågorna. Ökningen beror dock endast på att fler tjejer rankar jämställdhet allt högre. Metoo-upproret kan ha bidragit till det här men rapporten ger inte svar på den frågan eller om det är en mer bestående utveckling. Det är något som behöver studeras vidare, likaså frågan om varför killar inte är lika positiva till jämställdhet. Majoriteten av Sveriges unga är positiva till invandring och invandrare. Men även här skiljer sig killar och tjejers attityder åt. Allt fler unga, framförallt tjejer, ser invandring som något positivt för Sverige. Samtidigt vill allt fler unga, framför allt killar, att Sverige tar emot färre flyktingar. Tre av fyra unga känner oro för miljön och klimatet. Oron för krig och terrorism ökar också. Men framför allt märks en ökande oro bland unga, särskilt bland tjejer, för den personliga tryggheten. De är rädda för att utsättas för hot, hat och lurendrejeri på internet. Och också för inbrott och skadegörelse. Allt fler unga, främst killar, oroas för att utsättas för våld ute. Jämfört med tidigare studier så är också trygghet, lag och ordning viktigare samhällsfrågor för unga. 83 procent av de unga, både killar och tjejer vill till exempel se hårdare fängelsestraff för grova brottslingar. I enkäten ställs även frågor om inställning till droger. Allt fler unga tycker att det är okej att använda droger och andelen unga som vill legalisera cannabis för privat bruk har fördubblats. I årets undersökning är det 27 procent av alla unga som vill det, 2013 var det 13 procent och 2007 var det 11 procent. Killar är mer positiva till droger än tjejer, drygt var tredje kille vill legalisera cannabis för privat bruk medan var femte tjej svarar så. För första gången undersöker MUCF ungas attityd till Europa och världen. Stödet för ett fortsatt EU-medlemskap är stort bland unga, nio av tio vill att Sverige stannar kvar i EU. De flesta vill också att Sverige samarbetar mer med andra länder i Europa. Hälften av alla unga är intresserade av europeisk och internationell politik. Bland gruppen unga som vill lämna EU, 11 procent, är det fler killar. Varannan tjej och var tredje kille tycker att Sverige borde göra mer för att hjälpa fattiga länder, totalt 41 procent mot 27 procent i 2013 års enkät. Att unga, och särskilt tjejer, upplever att de inte själva kan föra fram åsikter till beslutsfattare är en oroande utveckling som alla aktörer i samhället måste ta på allvar. Annars riskerar vi att många unga halkar efter i de demokratiska processerna, i arbetsliv och utbildning samt i samhället i stort Tendensen till ökad polarisering mellan unga tjejer och killar i migrations- och jämställdhetsfrågor behöver också noga följas upp. Likaså ungas oro och utsatthet för sexuella trakasserier, hot om våld, och ungas attityder till psykisk och fysisk hälsa. Fortsatta insatser behövs för unga som varken arbetar eller studerar. Likaså behöver vi stärka arbetet med att förebygga psykisk ohälsa bland unga samt att förbättra unga hbtq-personers levnadsvillkor. Alla unga måste med i samhällsutvecklingen. Undersökningen • Undersökningen har gjorts av Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor, MUCF. Den bygger på en enkät till 6 000 slumpvis utvalda unga i åldern 16–29 från hösten 2018. Studien är en del av uppföljning av den statliga ungdomspolitiken. • Studien är den sjätte i sitt slag och genomfördes första gången 1993 av dåvarande Barn- och ungdomsdelegationen och därefter av MUCF (tidigare Ungdomsstyrelsen) 1997, 2003, 2007 och 2013. • I rapporten presenteras inte bara ungas attityder och värderingar, utan deras attityder jämförs också med en äldre kontrollgrupp (30 år och äldre). • Rapporten ”Unga med attityd 2019 – samhällsfrågor och demokrati” är den första av tre delrapporter om ungas attityder och värderingar som MUCF publicerar i år. Den visar på tydliga skillnader både mellan olika grupper av unga i dag och över tid. 7 maj 2019 Debattartikel Lena Nyberg, generaldirektör för Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor (MUCF): ”Ökad polarisering bland unga om migration och jämställdhet”


Anna Bennich svarar: Min brors fru har varit otrogen – jag känner mig själv sviken

Summary: Hennes brors fru har haft en relation med en annan man och brodern är i kris, men vill ändå försöka förlåta. Själv är hon rasande på sin svägerska och besviken på sin bror. Nu vill hon inte ha mer med svägerskan att göra.

Ställ frågor till Insidans experter – mejla till fragainsidan@dn.se Läs fler frågor här Fråga: Hej! Jag har en bror som jag står mycket nära. Han har sedan några veckor varit i kris och är alldeles förtvivlad. Han har fått veta av sin fru att hon haft en kärleksaffär i nästan ett halvår. Affären skall vara avslutad och hon är ångerfull. Hon bedyrar att det var första gången och att hon avslutade för att det var fel. Min bror älskar henne och under vårt senaste samtal sa han att han nog kommer att försöka förlåta henne. Han tänker också på deras barn, säger han. Jag har stöttat honom under dessa hemska veckor och sett en bror i spillror. Det är ett otroligt svek och alla drabbas väldigt illa. De har varit gifta i 17 år snart och delar ju allt, hus, sommarstuga, släkt och vänner. Till saken hör att jag och min svägerska också har stått varandra nära, vi har varit som systrar! Jag känner mig nu väldigt sviken av henne, jag med. Vi har umgåtts och delat en massa saker samtidigt som hon smugit iväg och i hemlighet bedragit sin man och sin familj. Jag är uppriktigt sagt rasande på henne för allt hon gjort emot min bror, och vill inte ha henne i min närhet. Hela min bild av henne har förändrats, hon är ju inte alls den jag trodde. Jag känner henne inte längre. Mitt problem är också att jag känner mig besviken på min bror som uppenbarligen tänker gå tillbaka till henne. Hur ska han kunna lita på henne nu? Jag och flera andra i släkten måste nu dessutom fira jul och födelsedagar med någon vi inte längre vill ha i vår närhet. Jag har sett hur min bror krossats i detta. Men nu ska allt bara bli som vanligt? Vi är en sammansvetsad familj och det här är mycket svårt att acceptera. Jag känner mig arg på min bror och har ingen lust att hjälpa honom längre. Mina huvudsakliga frågor handlar väl mest om hur jag ska göra om jag inte vill ha med min svägerska att göra längre. Allt det här har också lett till att jag inte längre vill stötta eller umgås min bror. Hur kan man göra i det här läget? Rådvill Svar: Tack för ditt brev. Jag vill börja med att säga att dina känslomässiga reaktioner är naturliga – vi reagerar starkt när de vi älskar blir sårade eller illa behandlade på olika sätt. Jag förstår också att även du själv kan känna dig sviken, kanske ”förd bakom ljuset” av din svägerska. Det är fullt mänskligt att bli arg och besviken när sådant här händer. Din bror befinner sig antagligen i en av de svåraste kriserna hittills i sitt liv. Plötsligt förändras allt, ingenting ser ut som det gjorde i går, det han trodde var livet och sanningen och vardagen har obarmhärtigt vänts på ända. Att navigera alldeles klart och koncist i en krissituation är svårt. Därför är stöd ifrån den närmaste omgivningen väldigt värdefullt. I forskning ser man att såväl praktiskt som känslomässigt stöd har en närmast avgörande betydelse för hur vi människor klarar av kriser. Så bra att du funnits där för honom och hjälpt honom under dessa veckor av förtvivlan, ilska och rädsla. Men det är långt ifrån säkert att man som utomstående har hela bilden. Hur nära vi än står så kan vi omöjligt ha koll på någon annans mångåriga relation. Ibland kan man hitta förklaringar till det som skett som gör det lättare att förstå – och även förlåta. De allra flesta långa relationer hamnar i kriser av olika slag och när vi gör boksluten över alla våra år tillsammans (oavsett om det var döden eller separationen som skilde oss åt) så kommer där att finnas glädje, kärlek, passion och fina minnen, men också olika stor portion av svårigheter, smärta och sorg. Lever vi ihop länge kommer vi ofrånkomligen att såra varandra ibland, lindrigare eller svårare. Otrohet brukar tillhöra den senare kategorin, inte för alla men för de flesta som bestämt sig för att leva tillsammans monogamt. Det är ofta oerhört smärtsamt att bli bedragen. Men det är inte per definition fel att förlåta en otrohet. Det är det många som gör med goda resultat. Vi som står bredvid någon som hamnat i den här situationen kan omöjligt veta vad som är bäst i längden. Det är inte heller vi som står bredvid som sen ska leva med det svåra, viktiga beslut som skall fattas. Inte heller är det vi som sen sitter på sängkanten hos barnen efter godnattsagan, ser deras ovetande, tillitsfulla blickar och känner hela det stora ansvaret för dem och deras framtid. Det är inte hos oss som den överväldigande kärleken till barnen stormar i kroppen, blandad med skräcken över att förlora dem på halvtid. Du beskriver att du är arg för att din bror vill försöka förlåta händelsen. Ja, huruvida det kommer att fungera eller inte vet inte han i nuläget – men det vet inte du heller. Tänk om summan av sorg, ilska, besvikelser och långsiktiga negativa konsekvenser blir större om han lämnar? Det måste vara upp till dem det verkligen gäller att fatta beslut om, inte släkten. Det känns sorgligt, tycker jag, om det som drabbat din bror också leder till att du, som står honom nära, vänder honom ryggen. I en tid när han kanske behöver dig som mest. Du undrar också hur du kan hantera din svägerska, som du inte vill ha kontakt med längre. En sak som du kan göra är att tala om för henne att du känner dig arg och besviken. Du har all rätt till dina känslor, det är som sagt inte konstigt att du reagerar. Du kan även vara öppen med din bror om det. Kanske ni alla får hantera att det kommer att vara lite svårt att umgås på att avslappnat sätt under en tid, möjligen behöver du en paus. Men jag vill hoppas och tro att din ilska kommer att kunna lägga sig lite med tiden. Om den här händelsen gör att ni inte heller längre fram kan umgås med familjerna under jul eller födelsedagar, så kommer också deras barn att drabbas negativt. Det vore olyckligt. Jag kan förstå din besvikelse när det här uppdagats och allt ställts på ända, också att du ser på henne med andra ögon och har känslan att du inte känner henne över huvud taget. Kanske har du rätt. Men efter 17 års nära vänskap, är det inte mer sannolikt är att du faktiskt känner henne ganska väl? Kanske våra misstag inte förvandlar oss till en helt annan person trots allt? Jag tänker att hon sannolikt är till stor del den hon varit de här åren, och hon har det senaste halvåret gjort något dumt som hon ångrar. Att allt det får plats i det som är hon. Att förlåta någon som gjort illa kan vara svårt mitt i en kris. Ibland behöver lite tid passera. Med distans brukar negativa känslor lugna sig, och då är det lättare att försonas med det som hänt. Jag skulle råda dig att försöka förhålla dig lite mindre dömande till händelsen, om du kan. Åtminstone till din brors beslut? Om du tar avstånd ifrån honom nu, så kommer han att ha svårare att vända sig till dig i en eventuell skilsmässa längre fram. Då har han kanske förlorat både en hustru och en syster. Trots att han egentligen inte har betett sig illa emot någon av er i den här härvan. För om den som utsatts för något sårande kan sätta sig över det, därför att andra värden känns viktigare, då borde väl vi som finns runt omkring (och faktiskt inte är värst drabbade) också kunna göra det? Annars ställer ju vi till det ännu mer för den som är drabbad. Vi måste inte hålla med om att det är rätt beslut, det kan vi också vara ärliga med. Men så länge det inte handlar om en situation som är destruktiv eller farlig för någon så bör vi acceptera andras val. Även om vi skulle ha gjort annorlunda. Anna Fråga Insidans experter Legitimerade psykologen, psykoterapeuten och författaren Anna Bennich svarar på frågor om relationer, psykologiska dilemman i vardagen samt arbetsrelaterad problematik. Forskaren Martin Forster, Karolinska institutet, svarar på frågor om familjeliv, barn och ungdomars utveckling, föräldraskap, skola och förskola. Du kan vara anonym. Utvalda frågor och svar publiceras här och eventuellt i papperstidningen. Mejla till: fragainsidan@dn.se


Lisa Magnusson: Att hota skolkarnas föräldrar kommer aldrig att leda till något gott

Summary: I nästan alla familjer är det redan en tragedi när ett barn inte klarar skolan. Att kräva dem på tusentals kronor gör bara en dålig situation sämre.

Med barn är det alltid en svår balansgång. De har sin egen vilja, å ena sidan, och föräldrarna har bestämmanderätt å den andra. Samtidigt har samhället ett ansvar för att alla, oavsett bakgrund, får lika förutsättningar i skolan. I praktiken är detta svårt förstås. Det gäller inte minst de så kallade hemmasittarna, som Dagens Nyheter tidigare uppmärksammat. Statistik som Skolinspektionen har tagit fram åt DN visar att var tjugonde elev i Stockholm var frånvarande mer än 20 procent av tiden i januari och februari. Totalt handlar det om 3 556 barn – vilket är en ökning med tusen elever på bara ett år. Siffrorna inkluderar även giltig frånvaro, såsom sjukdom. Men alldeles uppenbarligen är något fel när fler än var femte elev missar så många lektioner att det motsvarar en hel dag i veckan, såsom det är i exempelvis Rinkebyskolan. Och många är borta ännu mer än så. Antalet barn som är frånvarande mer än hälften av tiden har under samma tidsperiod ökat med 26 procent i Stockholm, till 395 stycken. Det är lätt att få panik, och börja famla efter fraser om krafttag. Frågan är bara vari dessa krafttag ska bestå. En del kommuner har börjat hota föräldrarna med vitesförläggande, visar DN:s enkät. Det är svårt att tänka sig en enda situation där det leder till något gott. För nästan alla föräldrar vill sina barn väl. Nästan alla föräldrar vill att det ska gå barnen väl i livet. I nästan alla familjer är det därför en tragedi när ett barn inte klarar skolan. Och dessa olyckliga familjer är alls inte olyckliga på sitt eget sätt, även om det kanske känns så, för så brukar det vara med olycka: den består till stor del av övertygelsen om att man är ensam. Men barn som inte vill gå i skolan är ett redan omfattande problem som drabbar allt fler. Att då introducera en ekonomisk piska är att säga att felet är att de enskilda föräldrarna struntar i sina barn, nå, men sina egna plånböcker bryr de sig väl åtminstone om? Det är en förolämpning förklädd till tuff kärlek, och den riskerar att bara skapa ännu mer fientlighet: Mellan skola och föräldrar, mellan föräldrar och barn, mellan barn och skola. I stället måste skolan förstå att den själv har all anledning till rannsakan. I Skolinspektionens elevenkäter är det tydligt att tryggheten och studieron minskar. Och om man ser till de skolor som toppar frånvarolistan i Stockholm så har dubbelt så många elever som rikssnittet uppgett att det finns andra elever eller personal som de är rädda för. Det betyder inte att det är samma barn som sedan slutar gå till skolan. Men det lär åtminstone finnas en överlappning. En stor del av problemen handlar dessutom om övergripande politiska beslut. På många håll fattas nu pengar även till det mest grundläggande. Bekvämt nog sammanfaller detta med trenden att sätta sin tillit till ny teknik och elevens egen förmåga. Vilket passar en enda grupp: högpresterande barn från resursstarka familjer, sorten som klarar sig i alla skolmiljöer. De andra hänger på så gott de kan. Men vissa klarar det bara inte. Några har neuropsykiatriska problem som omöjliggör traditionell skolgång. Andra är bråkstakar som söker kickar och status, och som det behövs stora resurser och ihärdighet för att fånga upp. Och så finns där de faktiska hemmasittarna, som utan undantag mår dåligt. För människor är sociala varelser; isolerar sig i hemmets dunkel gör bara de sjuka och skadade. Nästan samtliga av de här barnens föräldrar har med största sannolikhet redan försökt allt och mer därtill för att få skolgången att fungera för barnet. Att ovanpå allt hota dessa familjer med ekonomisk ruin är bara... för mycket. Låt oss i stället konstatera att det är svårt att skapa en skola som tillvaratar alla elever och får dem att trivas. Det minsta man kan begära är en ödmjuk insikt om skolans ofullkomlighet, och en öppenhet: Det måste finnas många stigar in, och tillbaka, för de som inte klarar av den snabba, bullriga och ofta otrygga budgetmotorvägen. I själva verket är det nog detta som är skolans främsta uppgift. Inte lika förutsättningar, utan lika goda förutsättningar.


Summary: DN DEBATT 29/4. Moderaterna presenterar en vårbudget och en skattereform som tar tag i Sveriges problem. Vi föreslår ökade resurser till bland annat polisen, psykiatrin, yrkesutbildningen och klimatforskningen. Det behövs en helt annan politik än den som har misslyckats under de senaste fem åren, skriver Ulf Kristersson (M), Elisabeth Svantesson (M) och Niklas Wykman (M).

Den svenska modellen har gått vilse. Sverige står inför betydande problem där den nuvarande politiken saknar lösningar. Sverige har bland världens högsta skatter, men grundläggande samhällsfunktioner som polisen, sjukvården och skolan fungerar inte som medborgarna har rätt att förvänta sig. Samtidigt ser vi att konjunkturen vänder ner och tillväxten mattas av. Arbetslösheten har bottnat på över 6 procent och långtidsarbetslösheten är tillbaka på tidigare krisnivåer. I det här läget presenterar Moderaterna en vårbudget och en skattereform för en ny, uppdaterad svensk modell. Problemen är väl kända: Det kan ta både 10 och 20 år innan invandrare med låg utbildning får sitt första jobb. Barn som är födda i Sverige behärskar inte alltid svenska språket. Vi ser hur välfärdens långsiktiga finansiering utmanas av en åldrande befolkning och en hög asylinvandring. Det svenska näringslivet – ryggraden i vårt välstånd och själva förutsättningen för den svenska modellen – har en svag produktivitetsutveckling. Därtill spås tillväxten per person gå mot den svagaste utvecklingen sedan andra världskriget, bortsett från 90-talskrisen och finanskrisen. Moderaterna presenterar nu en budget som tar tag i Sveriges problem. Vi föreslår ökade resurser till bland annat polisen, psykiatrin, yrkesutbildningen och klimatforskningen. Det behövs en helt annan politik än den som har misslyckats under de senaste fem åren. Den svenska modellens legitimitet bygger på att människor kan lita på våra samhällsfunktioner och på att våra gemensamma skattepengar först och främst går till det offentligas grunduppgifter. Därför presenterade Moderaterna och Kristdemokraterna i höstas en budget som ökade resurserna till vård, skola och omsorg med nio miljarder kronor och med närmare sex miljarder kronor mer till lag och ordning samt försvaret. Samtidigt sparade vi 20 miljarder kronor på bland annat extratjänster, Arbetsförmedlingen, det ineffektiva ”klimatklivet”, elcykelpremier och byggsubventioner. Det är möjligt att kombinera rimligare skatter och en förstärkning av statens kärnuppgifter – om annat prioriteras ner. Men för att på riktigt uppdatera den svenska modellen måste vi också jobba med den långa sikten. Därför presenterar vi nu också våra utgångspunkter för en större skattereform. En ny skattereform måste utgå från de samhällsproblem som ska lösas. Den ska syfta till att stärka människors och familjers frihet och självbestämmande, skapa fler jobb och öka tillväxten. Men den ska också värna sammanhållningen i Sverige. För att öka drivkrafterna till arbete och företagsamhet måste de skatterna sänkas, skattebaserna breddas och det totala skattetrycket i Sverige bli lägre. Dessutom behöver kombinationen av skatter och bidrag analyseras samlat om inte utanförskapet än en gång ska skena. Vi ser också behovet att förenkla skattesystemet men det är inte det primära syftet med en reform. Svenska folket betalar bland världens högsta skatter och ska också kunna räkna med att varje krona gör så stor nytta som möjligt. Varje skattekrona – även om beloppen är små – som slösas bort tär på skattemoralen. Oavsett om pengarna går till religiös extremism, kravlösa bidrag eller fuskas bort i LSS. Det skadar sammanhållningen i vårt land. Moderaterna har dessa sex utgångspunkten för en sådan skattereform: 1 En fullt finansierad skattereform – och utgiftsreform. För att göra skattereformen långsiktigt hållbar och för att värna starka offentliga finanser ska reformen vara fullt finansierad. Det innebär att vissa skatter kommer att höjas. Dock har så gott som samtliga skatter negativa effekter. Ska vi kunna möta de utmaningar Sverige står inför behöver skattetrycket sänkas. Därför kommer delar av skattesänkningarna finansieras av utgiftsminskningar. Det innebär alltså att en ny skattereform måste kombineras med en ambitiös utgiftsreform. 2 Drivkrafter och stöd för full sysselsättning. För låginkomsttagare lönar det sig sämre att gå från bidrag till arbete i Sverige än i nästan något jämförbart land. Detta är en viktig orsak till den misslyckade integrationen och till att långtidsarbetslösheten fortsätter att vara hög. Lägre skatt på låga inkomster är därför en central del av en moderat skattereform. Skatten på pension ska också sänkas. 3 Gynna flit och förkovran. I dag råder stor brist på kvalificerad arbetskraft. Ska vi möjliggöra både växande företag och hög kvalitet i välfärden måste fler utbilda sig och de som har utbildning uppmuntras att jobba mer. Då kan inte Sverige ha världens högsta marginalskatter på högre inkomster. Att värnskatten tas bort 2020 är ett välkommet första steg, men det räcker inte. Marginalskatterna behöver sänkas ytterligare för att återupprätta principen om hälften kvar. 4 Företagande och entreprenörskap för högre tillväxt och fler investeringar. Ska Sverige fortsätta vara ett rikt välfärdsland måste tillväxtförutsättningarna stärkas. Det kräver en bred palett av åtgärder, men skattefrågorna är centrala. Bolagsskatter och kapitalskatter måste vara konkurrenskraftiga och uppmuntra till investeringar i Sverige. Vi behöver också färre särlösningar och ett enklare skattesystem. Skattereformen ska underlätta för ökad tillgång till bostäder. Företagare ska uppskattas mer än de beskattas. 5 Hållbarhet och sammanhållning. Höjda miljöskatter bör övervägas. Men bara om de faktiskt minskar och inte bara flyttar utsläppen. Och bara om de inte lägger orättvisa bördor på landsbygden. Vi säger därför nej till skatter på elektronik och kläder, liksom till flygskatt och höjd bensinskatt. 6 Värna skattesystemets legitimitet. Ska vi klara ambitiösa välfärdsambitioner måste skattesystemet uppfattas som legitimt. Genom införandet av rut-avdraget och avskaffandet av förmögenhetsskatten, arvs-och gåvoskatten och fastighetsskatten upplevs skattesystemet som mer legitimt i dag än tidigare. Skattesystemet ska vara effektivt, men det är ännu viktigare att det har brett stöd. Vi kommer därför inte att rulla tillbaka dessa reformer och riskera att urholka det förtroende som numera finns. Legitimiteten ska också förbättras genom att rättssäkerheten inom skatteområdet stärks. Skattereformen ska öka förutsägbarheten inte minst för företag och stärka den enskildes ställning gentemot Skatteverket. Vi diskuterar gärna en bred skattereform med de fyra partierna som står bakom januariöverenskommelsen. Men då måste de presentera mer än bara allmänna önskemål. I väntan på det arbetar vi vidare med den moderata skattereformen för en ny svensk modell. 29 april 2019 Debattartikel Ulf Kristersson (M), partiledare; Elisabeth Svantesson (M), ekonomisk-politisk talesperson och Niklas Wykman (M), skattepolitisk talesperson: ”Sex utgångspunkter för en moderat skattereform”


Summary: DN DEBATT 28/4. Riskfaktorer som stress, skiftarbete, motoravgaser, buller och ihållande fysiskt tungt arbete skördar varje år mer än 500 människors liv per riskfaktor. Antalet dödsfall på grund av arbetsrelaterad stress kommer att öka enligt den analys som forskare gjort på vårt uppdrag, skriver Erna Zelmin-Ekenhem, generaldirektör, Arbetsmiljöverket.

Varje år dör 40–60 personer av arbetsrelaterade olyckor i Sverige och runt 10 000 drabbas av arbetsplatsolyckor som orsakar 14 dagars sjukfrånvaro eller mer. Ändå är arbetsplatsolyckorna bara toppen på ett isberg. Många liv förkortas varje år på grund av bristande arbetsmiljö. Dagens arbetsrelaterade dödlighet orsakas av brister i både gårdagens och dagens arbetsmiljö. På uppdrag av Arbetsmiljöverket har forskare beräknat hur många liv som vissa riskfaktorer i arbetsmiljön skördar varje år på svenska arbetsplatser. Resultatet av de studerade exponeringarna som bidrar till en för tidig död för tusentals personer är häpnadsväckande. Exponering för riskfaktorer som stress, skiftarbete, motoravgaser, buller och ihållande fysiskt tungt arbete skördar varje år mer än 500 människors liv per riskfaktor. Andra faktorer – som damm, asbest, kvarts och passiv rökning – leder också var för sig till mellan 100 och 500 arbetsrelaterade dödsfall per år i Sverige. Forskarnas analys indikerar också att antalet dödsfall på grund av arbetsrelaterad stress kommer att öka i framtiden. Det är betydligt vanligare att män drabbas av för tidig död än kvinnor, ofta för att de arbetar i en mer riskfylld arbetsmiljö. De allra flesta är troligen utsatta för flera arbetsrelaterade riskfaktorer samtidigt. När man ska prioritera åtgärder är det därför viktigt att agera mot miljöer som innehåller flera riskfaktorer samtidigt. Alla arbetsplatser bör ha en nollvision som inte bara handlar om att förhindra olyckor, utan som tar ett helhetsgrepp på arbetsmiljöområdet och även innefattar arbetssjukdomar och de organisatoriska och sociala frågorna. Vi har ett stort hälsoproblem i samhället. Stress och psykisk ohälsa ligger på en oroväckande hög nivå. I dag, den 28 april, är det världsdagen för säkerhet och hälsa på arbetsplatser. Enligt FN:s internationella arbetsorganisation, ILO, inträffar årligen omkring 2,8 miljoner arbetsrelaterade dödsfall. Drygt 380 000 av dem är dödsolyckor. Av dödsfallen beror 14 procent på olyckor och 86 procent på sjukdomar. Att människor dör, blir sjuka eller slits ut i förtid och att jobbstressen tvingar upp antalet sjukskrivningar är helt oacceptabelt. Varje arbetsrelaterad död är ett misslyckande i arbetsmiljöarbetet. Forskningen visar att det går att minska den arbetsrelaterade dödligheten genom förebyggande åtgärder på arbetsplatsen och tillämpning av ny kunskap som minskar förekomsten av stress och skiftarbete. Likaså åtgärder som minskar halten av olika luftföroreningar i arbetsmiljön. För att minska antalet arbetsrelaterade sjukdomar och skador är det helt avgörande att ha ett lokalt fungerande systematiskt arbetsmiljöarbete och en god säkerhetskultur, som inkluderar alla på arbetsplatsen. Arbetsgivaren har det yttersta ansvaret för arbetsmiljön, men det utesluter inte att alla som finns på arbetsplatsen har ett ansvar att bidra till en god arbetsmiljö. Det kan till exempel handla om att följa de instruktioner och säkerhetsrutiner som finns om att använda skyddsutrustning. Risker i varje arbetsmoment ska analyseras, beteenden och attityder diskuteras och arbetsgivaren har ett ansvar för att skapa en kultur där det är okej att säga ifrån när det finns risk för olycka eller sjukdom. Det är avgörande med en miljö där man är rädd om varandra och vågar diskutera både risker och hur man förebygger ohälsa. Vi behöver alla en trygg och bra arbetsmiljö – både fysiskt och psykiskt. Det är viktigt att anmäla tillbud även om de inte lett till skada eller dödsfall. Tillbudsrapportering används för att upptäcka brister i rutiner och säkerhetsarbete. Det konkreta förebyggande arbetsmiljöarbetet behöver pågå varje dag i samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare, skyddsombud, fack och myndigheter. Skyddsombuden är det vakande ögat på arbetsplatsen så att både arbetsgivare och arbetstagare gör allt för att förhindra att någon skadas eller i värsta fall dör på jobbet. Därför är skyddsombudens uppdrag på arbetsplatsen oerhört viktigt. Det är också betydelsefullt att skyddsombuden kommer in tidigt i arbetet. I debatten ropas det på skärpt lagstiftning och fler arbetsmiljöinspektioner. Våra inspektioner visar att drygt hälften av arbetsgivarna inte lever upp till lagens grundläggande krav om att bedriva ett aktivt systematiskt arbetsmiljöarbete. Detta beror inte på brister i lagstiftningen – eller Arbetsmiljöverkets föreskrifter – utan på att reglerna inte följs. Att efterlevnaden brister är oroande. Beror det på okunskap? Möjligen, men okunskap brukar sällan vara en godtagbar ursäkt. Beror det på stress och tidspress? Ja, kanske ”genas det” ibland och det kanske har ”gått bra hittills”. Beror det på dålig koll på underentreprenörer? Troligen. Vi ser ibland effekterna av upphandlingar där arbetsmiljökraven inte stått högst upp på kravlistan och att det brister i den samordning som blir allt mer nödvändig ju längre entreprenörskedjorna är. Fler måste ha koll på helheten. Det är alltså uppenbart att det finns förbättringspotential inom ramen för det regelverk vi redan har och de övriga insatser som Arbetsmiljöverket och andra viktiga aktörer gör: • Vi moderniserar och utvecklar våra regler, vår vägledning och vårt stöd så att regelverket blir tillgängligt, tydligt och relevant för ett arbetsliv i ständig förändring. • Vi prioriterar inspektioner inom verksamheter som är särskilt riskfyllda som transport, jordbruk, byggindustri och skogsindustri. • Vi har ett nära samarbete med både Polis- och Åklagarmyndigheten för att få de rättsliga processerna att bli än snabbare och mer effektiva. • Det finns stöd och verktyg för ett aktivt förebyggande arbetsmiljöarbete som exempelvis Partsrådet, Sunt arbetsliv och Prevent tagit fram. Forskning och ny kunskap är viktig insatser i nollvisionsarbetet och den 28 maj presenterar vi två nya kunskapssammanställningar vid ett seminarium om arbetsrelaterad dödlighet. Det förebyggande arbetet måste utgå från förhållandena på den enskilda arbetsplatsen. Det är oacceptabelt att jobbet gör oss sjuka eller leder till skador, i värsta fall med dödlig utgång. Alla har rätt till en sund och säker arbetsmiljö. Vi ska hålla i ett allt längre arbetsliv – det tjänar alla på. 28 april 2019 Debattartikel Erna Zelmin-Ekenhem, generaldirektör, Arbetsmiljöverket: ”Arbetssjukdomar som stress dödar fler än arbetsplatsolyckor” Repliker Magda Hauser, leg psykolog organisationsutvecklare: ”Ett chefskörkort är det minsta man kan kräva”


Summary: DN DEBATT 27/4. Rapporteringen om de konflikter generaldirektörerna Ann-Marie Begler och Mikael Sjöberg haft med sina statsråd har skett som om statsrådet vore chef för generaldirektören. Men generaldirektörer ska inte rätta sig efter ”samtal med departementet”. De ska tolka regleringsbrev under eget ansvar, skriver tidigare generaldirektören KG Scherman.

I medias rapportering om generaldirektörerna Ann-Marie Begler och Mikael Sjöberg har frågan om generaldirektören åtnjuter statsrådets förtroende stått i centrum. Ann-Marie Begler lämnade posten som chef för Försäkringskassan i augusti 2017, enligt egen utsago avskedad, enligt Annika Strandhäll, ansvarigt statsråd i socialdepartementet, frivilligt. Mikael Sjöberg lämnade däremot inte posten som chef för Arbetsförmedlingen, trots att Ylva Johansson, ansvarigt statsråd, var missnöjd samtidigt som företrädare för Centerpartiet och Liberalerna, regeringens samarbetspartier, krävde hans avgång. Rapportering och uttalanden har skett som om statsrådet vore chef för generaldirektören. Tanken ligger nära till hands och liknar vad som gäller i det privata näringslivet, där statsrådet närmast skulle kunna liknas vid koncernchefen i ett företag med många dotterbolag. Den liknelsen grundar sig på ett missförstånd. En myndighet ska agera självständigt, tolka lagar, regleringsbrev och andra regeringsbeslut på eget ansvar. Ytterst är det myndighetens chef, generaldirektören, som svarar för att detta sker på ett korrekt sätt. Vederbörande tillsätts av och ansvarar inför regeringen, inte inför enskilda statsråd. Och regeringen ska ge uttryck för sin vilja i beslut, inte i enskilda, mer eller mindre hemliga samtal. Låt oss mot den bakgrunden se på de båda fallen. Ann-Marie Begler lämnade sin post som generaldirektör för Försäkringskassan efter att socialdepartementet ansett att hon varit för ensidigt fokuserad på den del av regeringens regleringsbrev, som handlade om att minska sjuktalen – det så kallade niodagarsmålet – och lagt för lite krut på stöd till individer. Det påstås, senast av Annika Strandhäll i en utfrågning i KU den 25 april att regeringen under en lång tid varit missnöjd med hur Ann-Marie Begler styrde Försäkringskassan och att det också tagits upp med henne upprepade gånger. Strandhäll framförde vid samma tillfälle att Ann-Marie Begler frivilligt gick med på att flyttas från Försäkringskassan till regeringskansliet på grund av att regeringen saknade förtroende för henne. Men generaldirektörer ska inte, de får inte ens, rätta sig efter ”samtal med departementet”. De ska tolka regleringsbrev under eget ansvar. Om statsrådet/regeringen anser att myndighetschefen har agerat felaktigt står ett alternativ till buds. Det är en förflyttningsskyldighet för generaldirektörer som infördes i lagen om offentlig anställning efter ett riksdagsbeslut 1987. Men en sådan skyldighet uppstår enbart om regeringen kan visa och i ett beslut åberopar sakliga skäl för kravet, nämligen att det behövs för myndighetens bästa. Detta är ett krav som finns för att markera var gränserna går, ett krav som är avsett att skydda myndigheten och dess chef från obehörig påtryckning från politikerna i kanslihuset. Men, det är också ett krav på regeringen att agera när det är motiverat. Regeringen får rimligen inte gömma undan ett långtgående och välgrundat missnöje med hur myndigheten sköts bakom tal om ”förtroende”, ett högst subjektivt begrepp. Nu har inte detta alternativ använts. I stället har man, enligt statsrådet, ”varit överens om att Begler borde avgå för att hon inte åtnjöt Strandhälls/regeringens förtroende”. Regeringen, Annika Strandhäll, statssekreteraren eller vilken nivå det nu kan vara, har här konstruerat ett alternativ till förflyttningsskyldigheten. Ett muntligt, eventuellt många gånger framfört besked om bristande förtroende. Detta förfarande urholkar den gränsdragning mellan regering och myndigheter som gällande regler grundar sig på. Samtidigt som förflyttningsskyldigheten infördes skapades möjlighet för regeringen att erbjuda generaldirektörer särskilt inrättade individuella tjänster i regeringskansliet – den så kallade ”elefantkyrkogården”. Något tidigare hade man infört individuell lönesättning där statsråden i praktiken sätter lönen för generaldirektörer. Före dessa förändringar kunde regeringen inte bli av med en generaldirektör med mindre än att vederbörande hade begått ett brott. Nu kan man dels hota med förflyttning på visserligen sakliga, men ändå långt svagare skäl än förut, dels erbjuda tjänst i regeringskansliet med bra lön. Därför har myndighetschefer hamnat i en svag position om man överväger att gå emot regeringen. Tron att förtroende från statsrådet skulle vara en förutsättning för jobbet ligger med dagens regler nära till hands. Många statsråd och myndighetschefer lider nog av den missuppfattningen. Men inte alla. Statsrådet Ylva Johansson var besviken på generaldirektören Mikael Sjöbergs plan på neddragningar. Centerpartiet och Liberalerna krävde hans avgång. Men avgångskravet var orimligt. Mikael Sjöberg klargjorde så snart budgeten var antagen att den kommer att leda till långtgående konsekvenser och stora neddragningar. Ville partierna bakom regeringsuppgörelsen ha ändrat någonting i uppdraget till Arbetsförmedlingen hade man haft tid på sig. Mikael Sjöbergs stod fast vid sina planer. Det betyder att han agerar som en myndighetschef ska göra: genom att följa budgetkrav och lagar. Fortsättningen belyser att Ylva Johansson och Mikael Sjöberg båda vet var gränserna går. Ylva Johansson uttalade sin besvikelse, men också att hon har fortsatt förtroende för Mikael Sjöberg. I en intervju i Dagens Arena den 17 april utvecklar hon detta. Hon visar att hon förstår situationen och respekterar Sjöbergs beslut. Det framgår också att hon vet att vill hon ha en ändring till stånd så får hon åstadkomma detta genom ett regeringsbeslut. I Ekots lördagsintervju den 13 april uttalar sig Mikael Sjöberg. Han förstår och respekterar statsrådets besvikelse, talar om att hans beslut var det han hade möjlighet till i det rådande läget och om nya beslut kommer så får han rätta sig efter dem. Men vad hade hänt om i stället statsrådet i detta politiskt känsliga ärende hade kallat upp generaldirektören med hot om missnöje, om tillbakadraget förtroende, om förflyttning till elefantkyrkogården? Det är inte meningsfullt att spekulera. Men den formellt korrekta reaktionen är att generaldirektören svarar något som det följande: ”Jaha, jag är övertygad om att jag tolkar gällande beslut och övriga förhållanden rätt. Så kan du (statsrådet alltså) inte ordna beslut och förhållanden så att du är nöjd så får du försöka övertala regeringen om att tvångsförflytta mig. Klarar du inte det så är det väl bäst att du avgår själv. Jag gör det inte.” Man får vara väldigt säker på sin sak för att i en sådan här situation förmå att ge ett svar som detta, i stället för att acceptera det ena eller andra erbjudandet om ”en uppgörelse i godo”. Mot den här beskrivna bakgrunden framstår dagens regler som olämpliga. De är svårt att se att de är förenliga med den arbetsfördelning mellan regering och myndigheter som det i övrigt anges att vi ska ha. Alltför mycket lämnas till enskilda, ”förtroliga” samtal mellan statsråd och myndighetschef. Vem vet, kanske smyger sig någon önskan om vad generaldirektören borde göra in i de regelbundet återkommande lönesamtalen. Om reglerna för myndighetschefer från åttiotalet ska vara kvar så behöver reglerna i övrigt ändras och ett långt större formellt ansvar läggas på statsrådet. Eller varför inte ge styrelserna och deras ordförande, som i dag har ställts helt vid sidan i frågan om generaldirektörernas anställning och lön och andra villkor, en roll att spela. 27 april 2019 Debattartikel KG Scherman, statssekreterare 1976–1979, sjukhusdirektör Karolinska sjukhuset 1979–1981, generaldirektör Riksförsäkringsverket 1981–1996: ”Generaldirektörernas självständighet urholkas”


Mattias Svensson: När drömmen om att få hämnas är hela den politiska idén

Summary: Hur politiken utformas spelar egentligen mindre roll. Så länge Donald Trump jävlas med grupper som hans väljare ogillar så kommer de att fortsätta stödja honom. Hämnden är själva politiken.

Trumpadministrationens angrepp på medier och journalister är inte en bisak. ”Det är inte bara något den gör, utan närapå allt den gör”, konstaterar den republikanske kampanjstrategen och Trumpmotståndaren Rick Wilson i sin osminkat insiktsfulla bok ”Everything Trump touches dies”. Mer generellt konstaterar Wilson att Donald Trump jävlas med och hotar människor som hans väljarbas hatar – och de älskar honom för just det. Trump har som ingen annan kandidat låtit sina anhängare tala högt och tydligt om alla de ogillar – mexikaner, muslimer, mainstreammedier – och vad som ska hända med dem. Själv har Trump talat om att ”spöa skiten” ur folk och efterlyst grövre tortyrmetoder mot de som misstänks för terrorism, ”för att de jävlarna förtjänar det”. Mycket är förstås – än så länge – bara överdrivet snack. Att attacker på grupper och personer, viljan att hämnas och de ogenerade våldsfantasierna blivit en så central del säger ändå mycket om den auktoritära politiska rörelse som Trump och andra domptörer har väckt eller försöker väcka till liv. Föreställningen om att vara offer för en enorm oförrätt genom att politiken varit en annan än den man önskat, är mer eller mindre unik för just de politiska rörelser som formerats kring invandringsmotstånd. De som exempelvis är kritiska till Sveriges krig mot narkotikan, 70 år av hyresreglering eller ens migrationspolitiken – fast från andra hållet, att den varit för strikt och inhuman – vill förändra politiken, inte ge sig på personer med en annan uppfattning. Bara från invandringskritiker kommer ständiga krav på att partier och politiker ska be om ursäkt, ställas till svars eller straffas. För något år sedan fördes exempelvis en diskussion kring att Moderaterna borde be sina invandringskritiska väljare om ursäkt för sin förda flyktingpolitik. Detta trots att de återkommande gått till val på denna politik, och snarare svek andra väljare med sina u-svängar efter 2014. När de främlingsfientliga drömmer fritt hamnar hämnden på utpekade politiker i centrum. Jan Sjunnesson har exempelvis varit inblandad i ett flertal alternativa medier med invandringskritisk prägel. Hans bok ”Framtidsmannen” från 2014 är ett nödtorftigt maskerat självporträtt där huvudpersonen dör martyrdöden, landet kommer till insikt och medaljer delas ut till ”sanningssägare” i den främlingsfientliga nätsfären. Boken slutar med ett fiktivt möte i konstitutionsutskottet där en rad svenska politiker förklaras skyldiga till ”folkutbytet”. Det här är en föreställning som förenar vitt skilda segment av invandringskritiker. I Björn af Kleens DN-reportage från 2016 om radikalisering på Östermalm berättade Patrik Engellau, som driver sajten Det goda samhället, om en fin middag han varit på: ”Det var folk som satt och sa: dom borde ha en bestraffning!” De som skulle straffas var de senaste regeringarna och anledningen var de beslut om asylpolitiken som en bred riksdagsmajoritet varit enig om sedan 2006. Senare i samma reportage talar Engellau om hur ”folket” ska kräva ”ståndrätt” mot tidigare statsminister Fredrik Reinfeldt. Ståndrätt, upplyser reportaget torrt, betyder enligt Nationalencyklopedin: ”specialdomstol under krig eller uppror som efter en summarisk rättegång utdömer omedelbara straff, i synnerhet dödsstraff”. Revanschismen är med andra ord ingen bagatell utan den auktoritära populismens själva kärna. Något som också framgår av att attackerna är riktade mot företrädare för det liberala samhällets institutioner som de auktoritära avskyr och vill avskaffa – rättsstaten, oberoende medier, fri rörlighet och politiska motståndare. De är uttryck för en syn på politiken som redskap för den ”folkvilja” som uttrycks av den egna gruppen, medan motståndare ska kuvas och besegras. Det fungerar också rent praktiskt för att mobilisera disparata anhängare. Mata tillräckligt många förbittrade människor med en lagom och lättsmält dos grupper och personer att hata och det riskerar att växa till en betydande kraft. Detta är sannolikt en förklaring till varför män(niskor, men mest män) som misslyckats eller av andra skäl är missnöjda med sitt eget liv har så mycket lättare att dras till den här sortens politiska mobilisering. Ett konstaterande som förstås är kränkande, men som likafullt är sant, relevant och något som alla som följt radikaliseringsprocessen i sin bekantskapskrets kan vittna om. Och som inte minst Donald Trump visat kan de mobiliserade bli tillräckligt många för att ta makten – i alla fall i allians med partier som egentligen vill något annat, men tror att de kan kontrollera den här sortens rörelser. Att vilja ”visa de jävlarna” kan vara en både legitim och nyttig drivkraft. Men i så fall genom individuell prestation. Ett kollektiv besatt av tanken att utkräva en i deras ögon rättfärdig hämnd mot alla de ogillar, har bara åstadkommit elände, inte sällan av våldsamt och blodigt slag. Denna skillnad mellan kollektiv och individuell värdighet är fundamental i statsvetaren David Runcimans åtskillnad mellan auktoritär populism och liberal demokrati. Den liberala demokratin erbjuder med sina individuella friheter personlig värdighet och kollektiv nytta. De auktoritäras erbjudande är kollektiv värdighet och personlig nytta. Ledarna kan dela bröd från en krympande kaka, men för massan som hatat och hotat finns bara löftet om ett hämndens skådespel. Det sorgliga faktum att tillräckligt många människor lockas av detta behöver lyftas fram i ljuset. Framför allt för att avslöja domptörerna som försöker piska upp och exploatera revanschismens kollektiva missnöje. De adresserar med sina anspelningar på hämnd och våld en i sanning minsta gemensamma nämnare och vädjar till våra lägsta, dummaste och mest fäaktiga instinkter. Denna mobiliserande styrka är också den auktoritära populismens svaghet. Ingen enskild människa är så förtappad, korkad och svag att hon inte kan vara bättre av egen kraft än som en nyttig idiot i skocken som backar en skrävlande ledare.


”Det finns massor av bra förskolor”

Summary: Det finns massor av bra förskolor. Som förälder ska man inte acceptera en otrygg miljö för ens barn, utan leta reda på den bästa förskolan i sitt område och välja den, skriver Anita Forsberg med lång erfarenhet inom förskola.

Det är en väldigt otrygg förskola som Sara Nordström beskriver i en insändare på DN Åsikt. Jag har arbetat som förskollärare hela mitt arbetsliv, både bland riktigt små barn och sexåringar. Jag har också undervisat om barn och varit chef på förskola. Mitt råd är att genast leta reda på en annan och bättre förskola. Så här får det inte gå till! Prata med vänner och grannar om vilken förskola som är bäst i området. För både små och stora barn är trygghet viktigt. Att byta personal ofta skapar otrygghet hos både barn och föräldrar. Personal ska alltid hälsa på föräldrar och ha en lista där man stryker det barn som går hem. Dessutom är det viktigt att barnen trivs, har roligt och har kamrater. När barn mår bra och leker intensivt blir de för det mesta smutsiga. Det behöver du inte oroa dig för. Det kan man nästan säga att det hör till. Däremot ska man vara uppmärksam på blåmärken och sår. När barn leker intensivt kan de krocka med bord och stolar eller ramla. Det gör nästan alla barn då och då. Om ett barn är utsatt för knuffar och slag från andra barn måste personalen vara uppmärksam och förklara vad som hänt för dig som förälder. För att du ska vara trygg är det en självklarhet att du vet hur ditt barn har haft det på förskolan. Barn som slåss måste personalen vara extra uppmärksamma på och se till att de slutar med det. Det kan man om man är en bra pedagog. Med en bra chef som ser till att personalen får utvecklas och utbildas kommer de att klara av det roliga arbetet med att vara lärare för små barn. Det är det roligaste som finns, men också ett mycket viktigt arbete som man som personal ska vara stolt över. Ge inte upp! Du kommer att hitta en bra förskola till ditt barn. Det finns massor av bra förskolor, det vet jag. DN Åsikt 18 april 2019 kl 05 Insändare Sara Nordström: ”Förskolan är en otrygg plats för min son” Svar Anita Forsberg: ”Det finns massor av bra förskolor” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: DN DEBATT 24/4 (2). Regeringens bedömning är att LVU ger stöd för beslut att omhänderta barn till IS-återvändare som befinner sig i en svensk kommun. Omständigheterna i det enskilda fallet är alltid avgörande för vilken insats som ges, men det ska inte råda tveksamhet om att det finns stöd i lagen för att agera när återvändande barn far illa, skriver ministrarna Mikael Damberg (S) och Morgan Johansson (S).

IS har besegrats och det så kallade kalifatet har krossats. Kvar i regionen finns dock civila offer som förtjänar upprättelse, barn som lider och terrorister från olika delar av världen som ska dömas och straffas. Det behövs såväl ansvarsutkrävande som humanitära insatser i regionen. Samtidigt ska vi säkerställa att vår beredskap på hemmaplan fungerar. IS fall innebär inte att hotet från våldsbejakande islamism försvunnit. Islamiska staten har sålt kvinnor som sexslavar, tvingat barn att se sina föräldrar torteras till döds och har halshuggit män i propagandasyfte. De människor som har begått terroristbrott, krigsförbrytelser eller andra våldsbrott ska ställas till svars för sina handlingar. Regeringen vill se en tribunal eller annan rättslig mekanism som kan döma terrorister på plats i regionen. Efter förbrytelser i denna skala behöver rättvisa skipas. Just nu riktas mycket fokus på de barn som befinner sig i läger i norra Syrien. Inget barn ska straffas för sina föräldrars brott. Det ska inte råda något tvivel om att regeringen gör vad vi kan för dessa barn och om möjligt ska de föras hem. Varje fall måste hanteras individuellt eftersom barnen befinner sig i olika situationer. Vissa är föräldralösa och andra har föräldrar som är gripna för handlingar de begått för IS. Det är också viktigt att så långt det är möjligt fastställa identiteter och släktskap. Det humanitära och konsulära arbetet kommer att fortgå. Det har funnits osäkerhet kring vad kommuner och socialtjänster har för möjligheter och skyldigheter att värna de barn som återvänder till Sverige. Inom regeringskansliet har det därför gjorts en rättslig analys av Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Bedömningen är att LVU ger stöd för beslut att omhänderta barn till IS-återvändare som befinner sig i en svensk kommun. Omständigheterna i det enskilda fallet är alltid avgörande för vilken insats som ges, men det ska inte råda tveksamhet om att det finns stöd i lagen för att agera när återvändande barn far illa. När det gäller de vuxna så bedömer Nationellt center för terrorhotbedömning (NCT) att ett fåtal individer som anslutit sig till terrorgrupper i Syrien och Irak kan komma att återvända under 2019. Många har omkommit, vissa kan eller vill inte ta sig därifrån. Genom samarbete mellan Säkerhetspolisen och Migrationsverket kan regeringen i dag också slå fast att ett 20-tal personer som rest till konflikten i Syrien och Irak inte kommer att ha rätt att återvända till Sverige. Dessa personer har laga kraft vunna avvisnings- eller utvisningsbeslut, de har haft tidsbegränsade uppehållstillstånd som löpt ut, eller så har deras uppehållstillstånd återkallats på grund av upphörd bosättning. Vi är ett land med starka samhällsinstitutioner och den styrkan ska vi använda också när det kommer till att hantera IS-terrorister. För vuxna som ändå återvänder till Sverige finns en ansvarsfördelning. Center mot våldsbejakande extremism (CVE) har i uppdrag att ge yrkesverksamma på lokal nivå stöd och vägledning. I dag den 24 april hålls en kunskapsdag i Stockholm för kommuner och stadsdelar som har eller kan komma att hantera personer från områden som tidigare kontrollerats av IS. Regeringen och berörda myndigheter deltar för att bidra med kunskap och information som kan hjälpa kommuner säkerställa att vi har den beredskap och de handlingsplaner som bör finnas. I Sverige har Säkerhetspolisen huvudansvar för att förhindra och utreda terroristbrottslighet. De delar information med Polismyndigheten som för en dialog med de kommuner som berörs av återvändare. Under senare år har myndigheterna fått större anslag och kunnat förstärka sitt arbete mot terrorism och våldsbejakande extremism. För de personer som återvänder från konflikten i Syrien gör Säkerhetspolisen individuella bedömningar och vidtar de åtgärder som krävs. Om det finns anledning att anta att brott har begåtts inleds en förundersökning och en misstänkt person kan gripas direkt vid hemkomst. Säkerhetspolisen gör också orosanmälningar till socialtjänsten i berörda kommuner om det finns barn med i bilden. Polismyndigheten utreder misstankar om krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten. Det pågår ett antal förundersökningar mot enskilda personer som misstänks för folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelser begångna i samband med konflikten i Syrien och Irak. Svenska domstolar har dömt flera personer för brott begångna i samband med konflikten i Syrien och Irak. Att handlingarna begåtts utomlands, i en krigszon utan fungerande myndigheter, försvårar såklart bevisinhämtningen. Därför stöttar regeringen FN:s bevisinsamlingsmekanismer för Syrien och Irak och fortsätter verka för ett stärkt internationellt rättsligt samarbete. Men vi kan göra mer för att stärka tillgången till bevis också på hemmaplan. I Stockholm har kommunen klargjort att socialtjänsten ska bryta sekretessen om det i deras utredningar framkommer att en person begått exempelvis krigsbrott, folkmord eller brott mot mänskligheten. I sådana fall ska informationen föras vidare till polis och internationella åklagarkammaren. Detta är utmärkt och fullt möjligt för andra kommuner att ta efter. Det finns en ansvarsfördelning och goda möjligheter att på basis av denna samverka för att terrorister ska straffas, att barn som riskerar att fara illa ska ges en bättre framtid och för att alla ska kunna känna trygghet. Det är vårt gemensamma uppdrag. 24 april 2019 (2) Debattartikel Mikael Damberg (S), inrikesminister och Morgan Johansson (S), justitieminister: ”Barn till IS-återvändare som är i Sverige kan omhändertas”


Summary: Hur ser unga svenskar på religion, tro och andlighet? I en ny lärobok berättar många att de varken är troende eller ateister utan någonstans mittemellan.

Tro i Sverige En artikelserie om hur religion, tro och andlighet ser ut i Sverige. Vi möter personer från olika religioner, som berättar om hur de tolkar sin tro. Artiklar: Del 5: ”Vissa gör hemska saker i islams namn” och ”Jag ser skapelseberättelsen som symbolisk” Del 4: ”Om vi gör bra saker så blir det bättre i nästa liv” och ”Många unga svenskar är varken religiösa eller ateister” Del 3: Britta Davidsohn hittade hem med hjälp av judendomen Del 2: Angelica Sharma om att vara hindu: Tron har växt mer ju äldre jag har blivit. Del 1: Så har synen på religion förändrats i Sverige ”Unga och religion: Troende, ointresserade eller neutrala?”. I en ny lärobok för studenter har Maria Klingenberg, lektor i religionsbeteendevetenskap, och Mia Lövheim, professor i religionssociologi, från Uppsala universitet samlat svar från drygt tusen svenskar mellan 16 och 24 år om hur de ser på religion, tro och andlighet. – Många unga svenskar hamnar i en bred mittfåra där de är varken religiösa eller ateister, säger Maria Klingenberg. De unga har fått frågor som i hur hög grad de är troende, ateist eller ointresserad av religion, tro och andlighet, om det är viktigt att tro på något eller tillhöra en religiös tradition för att ha ett bra liv och om de känner att de tillhör en religiös tradition. Utifrån svaren hittar hon fyra grupper. 20 procent beskrivs som ”troende”. 36 procent är ”ointresserade”. De definierar sig som ateister och är ointresserade av religion, tro och andlighet. 26 procent säger att de tillhör en religiös tradition och betecknas därför som ”tillhöriga”, men är inte troende och varken intresserade eller ointresserade. 18 procent beskrivs som ”neutrala”. De avstår från att ta ställning men ser sig inte som ateister, troende eller tillhöriga en religiös tradition. Maria Klingenberg tycker att det behöver göras fler studier i Sverige kring det sekulära, alltså det icke-religiösa. – För mig var det intressant att se hur de här två mittengrupperna utformades med de som känner att de tillhör en religiös tradition och de som avstår från att ta ställning. De som tar distans från religion eller som säger att de inte är troende är inte en enhetlig grupp utan det finns många olika variationer. Ett avståndstagande från tro och religion kan ju både vara en medveten icke-religiös hållning och ett ointresse.


Malin Stenberg fick en annan kvinnas livmoder: Vi var tvungna att ta chansen

Summary: De flesta kvinnor i Sverige får bestämma själv om de vill skaffa barn eller inte. Malin Stenberg fick inte välja, hon föddes utan livmoder. Men så fick hon höra talas om ett forskningsprojekt där man skulle transplantera livmödrar.

När Malin Stenberg var 16 år skickade hennes mamma henne till gynekologen. Alla hennes klasskamrater hade fått mens, men inte Malin. Hos gynekologen fick hon veta att hon saknade livmoder. Hon trodde att det var slutgiltigt, hon skulle aldrig kunna bli mamma och bära sina egna barn. Men några år senare började fertilitetsläkaren Mats Brännström forska på livmodertransplantationer på Sahlgrenska akademin i Göteborg. Varje år tvingas nämligen kvinnor i fertil ålder operera bort sin livmoder, bland annat på grund av cancer. Men det föds också varje år omkring tio kvinnor i Sverige med Rokitanskys syndrom, eller MRKH. De föds oftast med äggstockar och har normala hormonnivåer, men saknar livmoder. Ibland har de ett missbildat anlag där livmodern borde finnas. Malin är en av dessa kvinnor. – Det var ett väldigt stort besked att ta in som tonåring, att jag inte kunde bli gravid och bära egna barn. Det finns alternativ för att bli förälder, men i tonåren har man inte börjat fundera på det. Så jag bestämde mig för att leva utan barn, säger hon. Det var dock en stor sorg för henne, vilket hon berättar om i boken ”Vägen till Vincent”, skriven av journalisten Henrietta Westman. Hon var inte bara annorlunda än sina väninnor, hon ifrågasatte också sin kvinnlighet. Hon byggde upp ett försvar, kom på massor av argument för att hon skulle leva utan barn. Men så träffade hon Claes. – Det var ett väldigt starkt ögonblick när Malin berättade att hon saknade livmoder. Jag såg att det var något som var jobbigt för henne. Men samtidigt tyckte jag inte att hennes argument för att inte skaffa barn höll, säger Claes Nilsson. Barn var viktigt för Claes och när han frågade Malin om hon bestämt sig för att leva utan barn bara för att hon inte kunde bli mamma brast det för henne. Hon ville visst ha barn tillsammans med Claes, oavsett om det var genom adoption eller surrogatmödraskap, trots att det inte är tillåtet i Sverige. De påbörjade processerna, men så fick Malin veta att det var dags för forskningsprojektet vid Sahlgrenska akademin, som hon hörde talas om nästan tio år tidigare, att ta nästa steg och börja med livmodertransplantationer på människor. Vägen dit var inte lätt. Mats Brännström började fundera över livmodertransplantationer i slutet av 90-talet, då han under ett utbyte i Australien mötte den 25-åriga patienten Angela. Hon hade cancer i livmodertappen och Mats skulle operera bort hennes livmoder. Det betydde att hon inte skulle kunna bli gravid. Varför kunde hon inte få sin mammas eller systers livmoder inopererad, undrade hon. Angelas fråga väckte något hos Mats. Väl hemma i Sverige igen startade han ett litet forskningsprojekt. Först testades metoden på möss. Sedan råttor och får. Men försöken på grisar fungerade inte. Samtidigt rapporterade andra forskargrupper lyckade livmodertransplantationer hos gris. Det stressade Mats. – Jag sa att jag skulle känna stolthet om jag kunde lägga den vetenskapliga grunden för att se om livmodertransplantationer fungerar. Det var mitt mål. Men sedan började allt fler grupper forska på det, då blev det ett race för att bli först. Jag tyckte att vi förtjänade detta eftersom vi var de första som gjorde systematisk forskning, säger han. Grisförsöken var dock inte lika avancerade som forskarna gav intrycket av. Mats kämpade på med andra djur och efter fler försök av honom och andra forskargrupper var det dags för de första studierna på människa. Först var man tvungna att få godkänt av etikprövningsnämnden. Livmodertransplantationerna kunde utgöra risker för tre personer: donator, mottagare och barn. Till slut gav etikprövningsnämnden tillåtelse, med vissa förbehåll. En säkerhetskommitté skulle följa forskningsprojektet. Nu gällde det att hitta rätt patienter. Malin var med på det där första informationsmötet när forskarna informerade om projektet. Hon hade alltid trott att Rokitanskys syndrom var extremt ovanligt, att hon nästan var ensam i Sverige. Men i rummet satt 30 kvinnor som saknade livmoder. – Det kändes faktiskt som en sorg igen, att jag inte hade kunnat dela alla de tankar jag hade med någon trots att det fanns kvinnor i samma situation som jag. Alla frågeställningar och våndor som jag burit ensam sedan beskedet, säger hon. Det var också en omställning att släppa alla de argument för att leva utan barn som hon samlat på sig under den vuxna delen av sitt liv. – Jag kom faktiskt hem från det där mötet och var lite missmodig. Men Claes tyckte att det lät fantastiskt och ville hoppa på direkt. Vi pratade lite om det och sedan beslutade vi att anmäla oss. Vi var tvungna att ta chansen, vår längtan efter barn var så stark, säger Malin. Den första livmodertransplantationen gjordes redan år 2000 i Saudiarabien. Men det tillstötte komplikationer och läkarna var tvungna att avlägsna livmodern. Den andra livmodertransplantationen gjordes i Turkiet, något år före den första svenska. Då användes en livmoder från en avliden donator. Efter en tid satte man in embryon, och ett tag såg det ut att gå vägen. Men det slutade med missfall. Mats Brännströms forskarlag hade valt organ från levande donator. Det fanns för- och nackdelar med det. – Livmoder från en avliden donator är enklare, proceduren kortas. Men då kanske inte organet är i samma kvalitet. Du kan få större och mer kärl, men de kanske inte är i lika bra skick, säger Mats. Alla kvinnorna i forskningsprojektet var själva tvungna att hitta en lämplig donator. Då stötte Malin och Claes på problem. Det är vanligast att ha sin mamma som donator, då hon troligen redan har fått de barn hon vill ha. Malins mamma hade fel blodgrupp och hennes systrar var yngre. Ingen släkting på Malins eller Claes sida var lämplig. – Det var en stress eftersom ett av kriterierna för att få vara med i studien var att ha en donator, säger Malin. Men så fick Ewa, mamma till en av Claes vänner från ungdomen, höra talas om Malin och Claes problem och bestämde sig för att donera sin livmoder till dem. Ewa var då 58 år, på gränsen till för gammal. Och hon hann bli ytterligare några år innan det var dags för transplantationen. – I den åldern kan man ha begynnande åderförkalkning, vilket kan påverka om transplantationen blir lyckad. Men Malins donator hade en exceptionellt bra livmoder, säger Mats Brännström. Malin och Claes kunde knappt tro att Ewa, som inte tillhörde familjen, ställde upp för dem på det sättet. Och att hon inte ändrade sig när hon fick höra detaljerna om transplantationen. – Det var en helt fantastisk gåva av Ewa. En sådan tacksamhet är många gånger svår att hantera. Vi var rädda att hon skulle hoppa av, men samtidigt ville vi att hon skulle känna att hon kunde göra det, säger Malin. Malin ingick i den första gruppen kvinnor som transplanterades. De var nio stycken. Den första operationen utfördes den 15 september 2012. De första operationerna tog mycket längre tid än Mats trott, elva-tolv timmar i stället för fem-sex. Dessutom var både donator och mottagare medtagna efteråt. I dag sker operationerna med robotassisterad titthålskirurgi. – Jag trodde att vi skulle förkorta operationstiden med den metoden. Det har vi inte gjort ännu, men jag tror att vi kommer att komma dit. Vi håller fortfarande på och lär oss tekniken. Den första levande levertransplantationen tog 24 timmar. I dag tar de sex timmar, säger Mats Brännström. Däremot har återhämtningen förbättrats med hjälp av den robotassisterade titthålskirurgin berättar han. Patienterna förlorar mindre blod under operationen, behöver mindre smärtstillande efteråt och får lämna sjukhuset snabbare. Men en lyckad operation betyder inte att faran är över. Det finns en risk att kroppen försöker stöta bort det främmande organet. För att minska risken för avstötning får kvinnorna immundämpande läkemedel, som måste tas så länge de har livmodern kvar. Det betydde immundämpande läkemedelsbehandling också under graviditet. – Men jag var inte orolig för det. Det finns studier av kvinnor som fått andra organ och därför behövt ta immundämpande läkemedel och i de studierna kunde man inte se någon ökad risk för missbildningar. Däremot kunde man se en liten ökad risk för havandeskapsförgiftning och något lägre födelsevikt, säger Mats Brännström. Han var mer orolig för avstötningsreaktioner i början. Nu är han inte det. Genom täta kontroller kan man upptäcka avstötningsreaktioner tidigt och ge kortison eller andra läkemedel för att häva reaktionen. – Jag borde nog ha läst på lite mer om vad en avstötning är, det lät så hemskt. Vi har haft 30 avstötningsreaktioner och alla har vänt när vi har behandlat den. Men ju tidigare man upptäcker en reaktion desto mindre skada blir det för organet. Därför gör vi täta kontroller. Då hinner ingen svår avstötningsreaktion utvecklas, säger han. Malin och Ewa opererades i februari 2013. Då var Malin nästan 35 år gammal. Hon hade väntat så länge på att få barn, men hon var tvungen att vänta lite till. Hon skulle ha livmodern i ett år utan komplikationer innan man kunde börja med IVF. Elva embryon låg redan i en frys och väntade. Ett av dem var Vincent, som i dag har hunnit fylla fyra år. Han är världens första barn som fötts efter en livmodertransplantation. Han förlöstes med kejsarsnitt strax före vecka 32 efter att Malin drabbades av havandeskapsförgiftning. Vincent var liten när han föddes, men i dag är han som vilken liten kille som helst. Malins ögon glittrar när hon pratar om honom. – Vincent är en pigg, glad och sportig kille. Han var liten, men stark när han föddes. Nu har han följt sina kurvor och ingår i den vanliga barnhälsovården. När jag ser honom ibland så kan jag slås av att vi är en familj och att vi lyckades, säger hon. Malin och Claes hade dock hoppats på ett syskon till Vincent. I forskningsprojektet skulle kvinnorna ha möjlighet att få två barn. Men läkarna avrådde henne av medicinska skäl och Ewas livmoder avlägsnades. – Jag kände mig lite dissekerad efteråt, det var ingen liten operation. Och den tredje på kort tid. Det var blandade känslor efteråt. Jag var lite nedstämd, men samtidigt var jag väldigt glad över vad jag hade fått. I dag är Malin fullt frisk och helt läkt. Ewa är Vincents gudmor och en nära vän till familjen. Forskningsprojektet vid Sahlgrenska har fina framgångssiffror. I den första omgången transplanterades nio kvinnor. Hos två kvinnor inträffade komplikationer och livmodern var tvungen att tas bort. Resterande sju kvinnor har genomgått IVF, sex av dem har fått barn. Två har till och med fått två barn. En kvinna har fått flera missfall och kommer inte att försöka mer. En kvinna har fortfarande kvar sin livmoder och försöker få ett till barn. Mats trodde att hans forskning skulle hjälpa kvinnor som varit tvungna att avlägsna sin livmoder i unga år, till exempel på grund av livmoderhalscancer. I stället är den stora patientgruppen kvinnor med Rokitanskys syndrom. – Världshälsoorganisationen klassar infertilitet som en sjukdom och vi har i vårt land bestämt att vi behandlar den med landstingspengar, i viss utsträckning. Vi behandlar också med IVF upp till 40 års ålder, fastän man kanske bara har 10-15 procents chans att lyckas under det sista halvåret. Och ändå gör vi det. Om vi nu har visat att livmodertransplantationer är en effektiv fertilitetsbehandling, varför ska vi utesluta en liten grupp kvinnor som fötts utan livmoder? Jag tycker att de ska ha samma rättigheter när det handlar om fertilitet, säger han. Julia Svanborg och Sofie Lagergren är förväntansfulla. De är på Mats Brännströms IVF-klinik i Hammarby sjöstad i dag för att ta vävnadsprover och kontrollera att de livmödrar som transplanterades in i dem bara åtta veckor tidigare inte har tecken på avstötning. Båda ingår i studien med robotassisterad titthålskirurgi. Några kvinnor är redan gravida i den gruppen och i början av april föddes det första barnet. Om allt går som det ska kan Julia och Sofie börja processen med att försöka bli gravida under hösten. – Jag längtar nästan efter att sommaren ska vara över så att vi kan börja. Förhoppningen är ju att det här ska fungera och jag och Christoffer ska kunna bli föräldrar, även om det inte finns några garantier. Jag tycker också att det är viktigt att kunna berätta om forskningen för andra, för man känner sig ensammast i världen när man får veta att man saknar livmoder, säger Julia. Det tog två år från utredning till att Sofie kunde gå igenom transplantationen. Hon tyckte att det var jobbigt när det dröjde, särskilt när många i hennes bekantskapskrets började skaffa barn. – Det känns som att jag har väntat länge på den här chansen. Men nu känns det så klart värt det. Jag hoppas så klart att det här ska leda till att jag och Robin får barn, oddsen ser rätt bra ut. Men om det inte går, då har jag ändå gjort vad jag kan. Och då har jag bidragit genom att delta i forskning, säger Sofie. Nästa studie som Mats Brännströms forskargrupp ska göra handlar om transplantationer med en livmoder från en avliden donator. Det handlar om kvinnor som har ingått i de tidigare studierna men som blivit uteslutna på grund av att de saknar donator eller som varit tvungna att operera ut livmodern på grund av komplikationer innan de kunde få barn. – Vi har inte så många donatorer i Sverige och det behöver vara ganska många kriterier som uppfylls. Därför tror vi att det kanske blir en eller två sådana transplantationer per år, säger han. I dag är Sahlgrenskas forskningsprojekt med livmodertransplantationer en framgångshistoria, åtta barn har hittills fötts och fler är på väg. Livmodertransplantationer genomförs i länder som USA, Brasilien, Tyskland och Frankrike. Men det har inte saknats kritik. En av Sveriges främsta fertilitetsläkare, professor emeritus Lars Hamberger, dömde ut forskningsprojektet som riskfyllt och komplicerat. Andra oroade sig över de medicinska riskerna för barnen som föds ur en transplanterad livmoder. Ytterligare personer ifrågasatte om det hade gjorts tillräckliga djurförsök innan man började forska på människor. Det finns också etiska risker med att använda sig av en levande donator, då denne kan känna sig tvingad att gå med på att donera sin livmoder. – Vi är medvetna om att det kan finnas mammor, eftersom det oftast är mamman som är donatorn, som känner sig skyldiga att göra detta för sin dotter. Vi använder samma säkerhetssystem som vid njurdonationer för att försäkra oss om att det sker av fri vilja, säger Mats Brännström. Precis som vid andra organtransplantationer kan detta skapa en efterfrågan på livmödrar på ett internationellt plan. Mats Brännström tror att risken för organhandel är låg eftersom det är en avancerad operation som sker på stora sjukhus. Han trodde att de skulle bli nedringda av kvinnor efter all medieuppmärksamhet om de första lyckade livmodertransplantationerna och graviditeterna. Så har det inte blivit, de har till och med haft svårt att rekrytera patienter till sina studier. – Det är svårt att veta hur stor patientgruppen är, men det borde finnas omkring 2.000 kvinnor i Sverige mellan 20 och 40 år som saknar eller har en defekt livmoder. En del kanske inte vill acceptera sin infertilitet, adopterar eller blir bonusmammor. Många använder sig säkert av surrogatmödraskap, trots att det inte är tillåtet i Sverige, säger Mats Brännström. En annan konsekvens av den internationella uppmärksamheten är att det har hört av sig till exempel transkvinnor och homosexuella män som vill bära barn. – Det hade jag inte alls tänkt på. Jag svarar alltid att det kan komma i framtiden, men att det inte är något vi har forskat på eller har i vår linje. Det kräver ytterligare forskning för att se om det kan fungera i djurmodeller. Dessa personer har inga egna äggstockar utan måste tillföra östrogen utifrån. Det är bara en av komplikationerna, säger han. Livmodertransplantationerna sker fortfarande inom ramen för forskning i Sverige. Mats Brännström är noga med att påpeka att det inte är hans sak att avgöra om det borde bli en del av sjukvården. Kostnaden är en faktor. Enligt Mats och hans kollegors uppskattningar så kostar en livmodertransplantation inklusive utredning, operation, kontroller, IVF och medicinering omkring 500.000 kronor i Sverige. – Behovet i Sverige är kanske tio transplantationer per år med en levande donator. Det är ingen jättekostnad, och vi skapar livskvalitet och ger ett par chansen att bli föräldrar. Vi ger också människor möjligheten att bli mor- och farföräldrar, säger han. Malin och Claes gav några intervjuer efter att Vincent föddes, men sedan har de hållit ganska låg profil. Tills boken kom ut i början av januari och Malin var med i tv-programmet Skavlan. – Vi kände då att det inte var vi som var i fokus. Men nu när vi har landat i det, så känns det fint att kunna ge information och förmedla hopp till andra i liknande situationer. Det var också ett sätt att visa tacksamhet till alla som hjälpt oss för att vi skulle kunna bli en familj, säger Malin.


Anna Bennich svarar: Det känns som om allt mitt stöd till väninnan har varit förgäves

Summary: Hennes väninnas man har alkoholproblem. I många år har hon gjort allt för att stötta väninnan – i hopp om att denna till sist ska lämna sin man. Men så har inte skett, och nu känner hon sig både utnyttjad och lurad.

Ställ frågor till Insidans experter – mejla till fragainsidan@dn.se Läs fler frågor här Fråga: Min fråga gäller vänskapen med en väninna som har en man med alkoholproblem. Vi har känt varandra länge och har följts åt genom studier, familjebildning. Mannens problem började när deras barn var små och har sedan eskalerat genom åren. Det har varit otaliga turer med bråk hos dem, jobbiga situationer med grannar och släkt med mera. Han har mist jobbet några gånger men också fått hjälp till behandling och varit nykter i perioder. Min väninna har lojalt stannat kvar i äktenskapet och trots allt tyckte hon under barnens uppväxt att det var bäst för dem att hon höll ihop familjen. Deras ekonomi har i princip alltid hängt på en tunn tråd då han lagt så mycket pengar på alkohol och aldrig tagit ansvar för familjens ekonomi. Hon har under åren sökt hjälp via en stödorganisation och fått insikt om alkoholism och medberoende och har även gått på stödsamtal i många år utan att det lett till något konkret. Nu till mina funderingar angående min roll i det här. Jag har under alla år stöttat min väninna. Suttit i oräkneliga, långa telefonsamtal. Jag har trott att min hjälp i form av samtal och även praktiska tips så småningom skulle få henne till att lämna honom. Den senaste tiden har jag börjat känna mig mer och mer obekväm i vår vänskap på grund av detta. Nu är deras barn utflugna men hon stannar ändå kvar. Hon är rädd att han ska gå under om hon lämnar och det vill hon inte ha på sitt samvete. Det gör mig så ont att se att hon inte lever sitt eget liv utan slösar bort värdefulla år på detta. Jag vet inte nu hur jag ska göra med vår fortsatta kontakt – om vi ens ska ha någon? Har ägnat så mycket tid och möda åt hennes problem men jag har ju aldrig sagt ifrån att jag inte vill höra mer om dem, eller att jag inte vill ha kontakt om det inte händer något. På ett sätt kanske jag också varit medberoende – fast till henne. Det har dock känts alldeles omöjligt för mig att ställa krav, har inte tyckt att jag kan ställa ultimatum i hennes liv på det sättet. Men nu när jag börjar förstå att hon aldrig vare sig tänkt eller tänker lämna honom så är ju all tid jag lagt ner på detta förgäves och jag känner mig utnyttjad och faktiskt lurad. Vi har förstås också haft det trevligt genom åren och det vore på ett sätt sorgligt att mista henne efter så lång vänskap. Jag vet inte hur jag ska tänka för att antingen få ett bra avslut eller en god fortsättning. Jag inser naturligtvis att mitt ”lidande” är försumbart jämfört med hur hon har haft det under alla år med en alkoholiserad man. Men hoppas ändå att jag kan få vägledning. Väninnan Svar: Tack för ditt brev. Du beskriver så tydligt hur engagemang och omtanke genom åren förvandlats till uppgivenhet och frustration. Tusen timmar av stöd som känns alldeles bortkastat, och där din starka önskan att hjälpa och all din nedlagda tid inte bidde ens en tumvante. Känslan av att vara utnyttjad eller närmast lurad är inte alls svår att förstå. Vad gäller ditt engagemang för att hjälpa din väninna till en drägligare vardag så har du inte uppnått det du önskade henne. Men längs vägen har du gjort mycket gott. Din väninna har orkat hålla näsan över vattenytan genom småbarnsåren. I förlängningen har din hjälp också haft effekt på deras barn – därför att en mamma som har ett kärleksfullt och engagerat stöd är en mycket starkare mamma än någon utan det stödet. Att det inte bidde minsta tumvante stämmer om man tänker att en separation skulle vara resultatet. Men tänker man på alla åren som din väninna och hennes barn tampats i alkoholhelvetet, då har du antagligen förflyttat berg mellan varven. Du är sannolikt en anledning till att hon, efter ett stöttande samtal, lyckats räcka till för sina barn en kväll här, en helg där. Eller att hon somnat med lite hopp ibland. Det är värt mycket. Jag förstår att det inte räcker, men kanske kan du finna lite tröst i det. Varför en del personer väljer att stanna i något som är uppenbart destruktivt är ofta en gåta för dem som står nära och ser alla negativa effekter. Ibland kan man förstå det bättre genom att tänka i termer av motståndskraft. Det handlar om den kraft vi lyckas uppbringa när det kommer till att att hantera svårigheter, gå emot rädslor, våga hoppa, orka driva en utdragen och svår process i motvind. Den motståndskraften är inte rättvist fördelad mellan människor och den beror på många olika faktorer, såväl medfödda som psykologiska. Vi kan slita vårt hår av att se någon vi älskar kasta bort sitt liv på så makalöst mycket trassel och lidande. Antagligen sliter din väninna sitt hår mer än alla ni som finns runt henne tillsammans, efter en förtvivlad natt eller en bråkig morgon där hon tvingas möta sin egen uppgivna blick i spegeln. Men styrkan, modet som krävs, tycks inte slå på tillräckligt starkt när det väl kommer till kritan. Tilliten till den egna förmågan spelar också en stor roll när man står inför någonting svårt. Är tilltron låg när det kommer till att genomföra tuffa saker blir det ofta alltför skrämmande. Trots att man kanske oräkneliga gånger tänkt att nu, nu räcker det, eller bara barnen blir större, eller bara han mår lite bättre, eller så fort jag får lite mer ork. Rädslan att bli ensam är en annan faktor som ofta spelar större roll än vi kanske tror. Det faktum att du börjar känna dig tveksam till er relation är, oavsett orsakerna till hennes livssituation, inte konstigt. Och även om du räddat många timmar i hennes och barnens liv genom ditt stöd så innebär inte det att du måste göra det i all evighet. Särskilt som det ju faktiskt inte känns bra längre. Ibland kommer man till ett slags gräns där det inte går att bara fortsätta som vanligt, och där befinner du dig nu. Du undrar hur du kan få till ett bra avslut eller en god fortsättning. Några saker kan du prova innan du eventuellt väljer att avsluta relationen. En sådan är att vara tydlig med dina känslor. Förklara att du känner dig frustrerad över att se henne gå där i misären utan att någonting händer. Beskriv hur orken börjar tryta när det kommer till alla kortsiktiga släcka bränder-insatser. Förklara att ni såklart kan prata om hennes problem ibland, men att fokus inte kan ligga där eftersom hon inte är beredd göra någon förändring. Det handlar inte om att ställa ultimatum, utan bara om att vara tydlig med vad du klarar av att ställa upp med under de förutsättningar som råder. Från nu behövs kanske ett lite mer jämlikt givande och tagande er emellan. Du kan också för din egen del formulera om er vänskap lite. Du kan kanske bestämma dig för att stötta ibland - men utan intentionen att hon ska lämna sin man. Och utan att lägga ned precis hela din själ i det. Fundera också på vad som ger dig något i relationen, som kan vara värdefullt för dig. Vad kan ni två fokusera på istället? Kan ni fylla på lite mer med andra samtalsämnen eller roliga saker som ni gör tillsammans? Alla långa relationer förändras genom åren, de skiftar i nyans och de behöver tåla lite prövningar mellan varven. Att ha sina önskemål och behov tydligt formulerade gör det också lättare att sedan utvärdera hur det fungerar när ni umgås. Ökad tydlighet ger dig också ett bättre underlag när du skall fatta beslut om hur ni ska, eller kanske inte ska, ha det framöver. Anna Fråga Insidans experter Legitimerade psykologen, psykoterapeuten och författaren Anna Bennich svarar på frågor om relationer, psykologiska dilemman i vardagen samt arbetsrelaterad problematik. Forskaren Martin Forster, Karolinska institutet, svarar på frågor om familjeliv, barn och ungdomars utveckling, föräldraskap, skola och förskola. Du kan vara anonym. Utvalda frågor och svar publiceras här och eventuellt i papperstidningen. Mejla till: fragainsidan@dn.se


Summary: Sverige bör följa Danmarks exempel och förbjuda kamphundar. Som läget är nu går det knappt att vistas utomhus utan att en mindre hund hotas av aggressiva hundar, skriver läsaren Christian Swalander.

Jag ska kunna gå ut med min lilla blandrashund utan att riskera angrepp av diverse kamphundar. Som läget är nu går det knappt att vistas utomhus utan att en mindre hund hotas av aggressiva hundar, ofta dessutom ägda av människor som inte kan hantera dessa. Varför ska jag och min lilla hund över huvud taget behöva leva med en ständigt pågående risk att angripas av aggressiva hundar, där husse eller matte i bästa fall med möda lyckas hålla fast sitt skällande och stretande odjur? I Danmark är 13 kamphundsraser förbjudna, en lag som borde genomföras även i Sverige. Det finns en uppsjö av exempel på hur sådana hundar skadat och till och med dödat både människor och husdjur. Men vår usla, fega och konformistiska regering gör som vanligt ingenting. Nu får det bli skärpning, vi vanliga fredliga människor i framför allt ytterområden ska inte behöva riskera att bli angripna av hemska hundar. Så gör som i Danmark och förbjud kamphundarna innan de hinner reproduceras! DN Åsikt 17 april 2019 kl 16 Insändare Christian Swalander: ”Inför ett förbud mot kamphundar av dansk modell” Svar Hans Rosenberg: ”Ansvaret för kamphundar ska ligga på ägaren” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”Naturskyddsföreningen hade fel för 30 år sedan och har fel nu”

Summary: REPLIK DN DEBATT 11/4. När Naturskyddsföreningen nu som en överdomare bedömer andras klimatpolitik mot sin egen kan det vara värt att påminna om hur fel de hade för 30 år sedan då de förordade att kärnkraften skulle avvecklas. Hade vi följt deras rekommendationer då hade Sverige sannolikt haft kraftigt stigande utsläpp eller i bästa fall varit ett land bland andra, skriver Gunnar Hökmark (M), Europaparlamentariker.

Sedan 1980 har Sverige varit det land i världen som sänkt sina koldioxidutsläpp mest. Det har varit möjligt genom att vi inte gjorde det som Naturskyddsföreningen för 30 år sedan förordade, och fortfarande förordar, nämligen att avveckla kärnkraften. Vi har lyckats genom att Sverige i huvudsak har genomfört den långsiktiga klimatpolitik som vi moderater drev. Det är enkelt att se genom att studera den svenska energibalansen, som består av en stor andel el genom kärnkraft och en stor del vattenkraft. Vi har en snabbt växande energiproduktion genom bioenergi som har kunnat utvecklas just genom att Sverige inte valde naturgasens väg. Därtill vindkraft som bidrar utifrån sina förutsättningar, beroende på vind och geografi. Detta kan vara värt att påminna om när Naturskyddsföreningen som en överdomare bedömer andras klimatpolitik mot sin egen. De hade fel då och de har fel nu. Hade Sverige följt Naturskyddsföreningens rekommendationer då hade konsekvenserna varit betydande för Sveriges klimatpolitiska ledarskap i dag. Sverige hade sannolikt haft kraftigt stigande utsläpp eller i bästa fall varit ett land bland andra. En avveckling av kärnkraften hade, oaktat högre energiskatter för svensk industri, gjort det omöjligt att minska utsläppen med närmare 30 procent. Vår industri hade på grund av växande kostnader minskat i konkurrenskraft. I stället för att vara ett framgångsexempel på hur minskade utsläpp kan förenas med ekonomisk tillväxt hade Sverige blivit ett varnande exempel på hur försök att minska utsläpp leder till lägre tillväxt. På just DN debatt skrev jag för 30 år sedan om vikten av att Sverige skulle leva upp till det tak för koldioxidutsläpp som riksdagen hade beslutat på förslag av Moderaterna. Mot oss stod den socialdemokratiska regeringen – uppbackade av Naturskyddsföreningen – som ville avveckla kärnkraft och göra det genom att tillåta omfattande ökningar av koldioxidutsläpp, med motivet att man hade minskat utsläppen av freoner. Dels ville regeringen låta bygga ett oljeeldat kraftverk i Nynäshamn, med venezuelansk olja, dels ett naturgaskraftverk i Stenungssund. Därefter ville regeringen utveckla ett omfattande naturgasnät som skulle förbinda Sverige med gasfälten utanför Norge i väst och Leningrad i öst. Med en utbyggnad av naturgas hade utvecklingen av bioenergi strypts i sin linda av det skäl att tunga investeringar i naturgas slår undan de kommersiella förutsättningarna för bioenergi. Sverige hade blivit djupt beroende av naturgas och av ryska leveranser. Jag anser att det var avgörande viktigt för svensk klimatpolitik att vi stoppade detta. Problemet med Naturskyddsföreningens utgångspunkter är att de är kortsiktiga, statiska och har ett begränsat nationellt perspektiv i en fråga som kräver ett långsiktigt, dynamiskt och globalt perspektiv. Det är självfallet viktigt att vi i Sverige minskar utsläppen, som vi har gjort, men det förblir marginellt i det globala perspektivet om vi inte förmår att visa omvärlden att ekonomisk tillväxt, kamp mot fattigdom och internationellt samarbete kan förenas med minskade utsläpp. Detta gäller inte minst eftersom tillväxt är en förutsättning för den tekniska utveckling och de investeringar som krävs i moderna energi- och transportsystem. Det är en tillväxt som behövs om klimatfrågan ska kunna mötas över hela världen. Internationellt samarbete och kamp mot fattigdom är avgörande för tekniköverföring och för att kampen mot växthuseffekten inte ska leda till ytterligare en katastrof i form av fördjupad fattigdom. Det skulle inte bara vara en mänsklig tragedi utan leda till att klimatfrågan underordnades ekonomisk utveckling. Ett exempel på det statiska och kortsiktiga perspektivet är övertron på mål och regleringen av medel. Naturskyddsföreningen har direkt fel när man hävdar att moderaterna i Europaparlamentet har röstat emot bindande mål. Däremot har vi verkat för en dynamisk utveckling, baserat på det övergripande bindande målet att minska utsläppen, medan de som Naturskyddsföreningen ger höga betyg har förordat kortsiktig styrning genom bindande krav på vilka medel som ska användas. Det är den klassiska konflikten mellan planekonomisk reglering och marknadsekonomisk öppenhet. Övertron på regleringar hindrar utvecklingen att ta de nya former som ny kunskap, ny vetenskap och nya marknadsgenombrott ger. Det är som att bestämma hur framtidens mobiltelefoner ska utformas baserat på hur gårdagens telefoner såg ut. Ett annat exempel på skillnaden mellan det statiskt kortsiktiga nationella och det dynamiskt långsiktiga globala är synen på flyget. Det är viktigt att utsläpp från flyg minskar i Sverige, men än viktigare är att de globala utsläppen från flyg minskar och att den globala ekonomins utveckling går mot minskade totala utsläpp. Om vi i Sverige avvecklade alla inrikesflyg skulle det självfallet innebära minskade utsläpp, men eftersom ökningen av flyg bara i Asien varje dag motsvarar fyra till fem gånger mer än det svenska flyget skulle Sveriges minskning inte ge märkbar effekt på de globala utsläppen. Däremot skulle den svenska ekonomin och vår förmåga att leda utvecklingen drabbas hårt. Svensk ståltillverkning som siktar till noll utsläpp skulle förlora sin koppling till marknader och världen utanför, som i sin tur innebär sämre förutsättningar för svensk stålindustri att sätta standarder för den internationella ståltillverkningen. Svensk ekonomi skulle drabbas samtidigt som svensk flygindustri inte skulle kunna gå i täten för minskade utsläpp inom flygindustrin. Eftersom flyget genom teknologiutveckling minskar sina utsläpp med 2 till 3 procent varje år spelar dessa minskningar stor roll för de globala utsläppen, medan det kortsiktiga nationella perspektivet ger försumbar effekt. Minskade flyg och minskad handel i världen ger stagnerade ekonomier med större beroende till dagens fossila energiformer och med litet ekonomiskt utrymme att ställa högre krav. Så, en skiljelinje finns mellan dem som vill förändra och skapa ekonomiska förutsättningar för de nya teknologier som leder till att fossila bränslen kan stanna under jorden och dem som vill att vi genom stopp och förbud ska göra världen mer beroende till dagens fossila energiformer. Antingen kan Sverige och Europa vara ledande i att förena ekonomisk tillväxt med minskade utsläpp eller så kan vi lämna över till andra länder med lägre ambitioner att avgöra klimatpolitikens inriktning. Naturskyddsföreningen är en politisk part i frågan om hur vi minskar koldioxid-utsläppen som gör samma fel i dag som för 30 år sedan. Deras egen klimatpolitik skulle få ett dåligt betyg. Tron att det finns en överordnad sanning, som Naturskyddsföreningen står för, gör en otjänst till den klimatpolitiska debatt vi behöver. 11 april 2019 Debattartikel Johanna Sandahl, ordförande, och Karin Lexén, generalsekreterare, Naturskyddsföreningen: ”EU-parlamentarikerna från M, KD och SD får dåligt miljöbetyg” Repliker Gunnar Hökmark (M), Europaparlamentariker: ”Naturskyddföreningen hade fel för 30 år sedan och har fel nu” Slutreplik från Johanna Sandahl och Karin Lexén: ”Hökmark bör vara självkritisk i stället för att angripa miljörörelsen”