Summary: DN DEBATT 15/1. Hur politiken ska utformas för att bromsa, och till slut stoppa, klimatförändringarna är helt avgörande, men har hittills fått alldeles för lite uppmärksamhet, såväl i Sverige och som internationellt. Det fokuserar vi på i vår rapport. Vi menar också att globala utsläppsminskningar måste vara politikens överordnade mål, skriver nio forskare.

I dag onsdag, en månad efter att FN:s klimatkonferens COP25 i Madrid avslutades med ett magert resultat, presenterar vi ”SNS Konjunkturrådsrapport 2020: Svensk politik för globalt klimat”. Vi som har skrivit rapporten är nio forskare inom nationalekonomi, juridik, naturvetenskap och ingenjörsvetenskap. Utifrån etablerad forskning beskriver vi hur det globala klimatsystemet fungerar, hur det hänger ihop med världsekonomin och hur olika typer av klimatpolitik påverkar utsläppen. Vårt fokus är inte om det behövs en klimatpolitik eller hur mycket olika delar av världen ska tillåtas att släppa ut. I stället fokuserar vi på hur politiken ska utformas för att bromsa, och till slut stoppa, klimatförändringarna. Frågan om hur detta ska ske är helt avgörande men har hittills fått alldeles för lite uppmärksamhet, både i Sverige och i de internationella förhandlingarna. Det internationella perspektivet måste tydligare genomsyra all svensk klimatpolitik och globala utsläppsminskningar måste vara politikens överordnade mål. De svenska utsläppen är små jämfört med de globala men vi kan påverka de senare på många sätt, vilket vi konkretiserar i våra förslag och rekommendationer. 1 Låt kolet stanna i marken. Kolet är det centrala klimathotet, inte konventionell olja. Merparten av världens kolreserver måste stanna kvar i marken. Om klimatförändringarna ska kunna hejdas måste Kina bli av med sitt kolberoende. Indien och Afrika kan inte heller följa Kinas kolkraftsbaserade utvecklingsstrategi. 2 Kräv ett globalt minimipris på utsläpp och slopade fossilsubventioner. För enskilda individer och företag är det svårt eller omöjligt att avgöra var deras ansträngningar gör mest klimatnytta. Ett pris ger då den signal som behövs för att marknadskrafterna ska kunna användas i klimatpolitikens tjänst. Ett pris på utsläpp gör kolkraft olönsam om den inte subventioneras. Därför är ett pris på utsläpp och avskaffade fossilsubventioner en nödvändig del i klimatpolitiken. Detta måste diskuteras på FN:s nästa stora klimatkonferens COP26 i Glasgow. 3 Tro inte att gröna subventioner räcker. För att grön energiteknik radikalt ska minska de globala utsläppen behöver den konkurrera ut kolet. Vind- och solkraft finns inte alltid tillgänglig där och när den som mest behövs. Det räcker därför inte att grön energi är billigare per producerad kilowattimme för att den ska konkurrera ut kolkraften. Utan ett pris på utsläpp riskerar subventioner av grön energi leda till en ökning av den totala energikonsumtionen utan att kolet konkurreras ut. 4 Bidra till andra länders omställning. Sverige bör finansiera utsläppsminskningar i andra länder. Inom EU finns exempelvis mekanismer för att göra detta inom de sektorer som inte ingår i EU:s utsläppshandelssystem. Klokt och välavvägt klimatbistånd är också både möjligt och önskvärt. Även Sverige måste bli klimatneutralt, ett ökat klimatbistånd bör därför inte minska de svenska klimatambitionerna. 5 Verka för att klimatklubbar blir tillåtna. Omsorg om världens klimat ska vara ett fullgott motiv för att ha tullar mot länder som inte har en acceptabel nivå på utsläppspriset. Sådana åtgärder har föreslagits av den nya EU-kommissionen och bör stödjas av Sverige. En modell är så kallade klimatklubbar där länder går ihop och sätter ett enhetligt utsläppspris. Import från länder som inte deltar i klubben beläggs med en tull. 6 Exportera fossilfri el. Under en övergångstid kan svensk fossilfri elexport minska utsläppen inom EU om den pressar undan kolkraft där sådan fortfarande används. På grund av de förändringar som genomförts av EU:s utsläppshandelssystem kommer sådana minskningar inte automatiskt att leda till att utsläppen flyttar någon annanstans inom systemet. 7 Finansiera avskiljning och lagring av koldioxid (CCS) med lagringspeng. Nästan hälften av Sveriges koldioxidutsläpp kan tas bort om sådan CCS-teknik införs på de 27 svenska industrianläggningarna med störst utsläpp av fossil och biogen koldioxid. Detta är mer än utsläppen från hela den svenska vägtrafiken. Den årliga kostnaden för detta skulle bli ungefär lika stor som intäkterna från koldioxidskatten, 23 miljarder kronor eller drygt 2 000 kronor per svensk. Tekniken är användbar i andra länder och Sverige kan här bli ett föregångsland. Det krävs dock en statlig finansiering som bör utformas som en ersättning per ton insamlad och säkert lagrad koldioxid. Ett globalt minimipris på utsläpp fordrar en internationell bindande överenskommelse för att länder inte ska frestas att åka snålskjuts på andras klimatinsatser. Det sägs ibland att en sådan överenskommelse är en utopi. Vi delar inte den uppfattningen. Seriösa internationella förhandlingar om ett minimipris på utsläpp har aldrig förts. Sveriges koldioxidskatt visar att ett pris på utsläpp inte hotar tillväxt och välfärd. Klimatpolitiken i enskilda länder måste innehålla mer än ett pris på utsläpp. Inte minst kan nationell fördelningspolitik behövas för att göra omställningen rättvis och politiskt acceptabel. Kring detta behövs inga internationella överenskommelser. Vem som får intäkterna från prissättningen, och om den åstadkoms genom en skatt eller via handel med utsläppsrätter kan också bestämmas av varje land. Sverige kan påverka omvärldens klimatåtgärder. Ett exempel är det som inom EU har kallats ”The Swedish proposal”. Sveriges regering och några svenska EU-parlamentariker var avgörande i reformerna av EU:s utsläppshandelssystem 2018. Dessa beräknas minska de över tid samlade utsläppen inom EU med 50–100 gånger Sveriges årliga utsläpp – antagligen Sveriges största klimatpolitiska framgång någonsin! Trots mycket forskning finns en mycket stor osäkerhet om växthusgasernas effekt på klimatet. Vi kan inte på vetenskapliga grunder utesluta att klimatets känslighet för utsläpp är så låg att det inte alls är akut att minska utsläppen. Vi kan lika lite utesluta att känsligheten är så hög att de utsläpp vi redan gjort leder till en uppvärmning över 1,5 grader. Uppfattningen att det snart är ”för sent” att göra något, eftersom vi är nära en punkt där klimatförändringarna blir skenande och utom kontroll, har begränsat vetenskapligt stöd men kan inte heller uteslutas. Det vore dock helt fel att ta osäkerheten som intäkt för att vänta och se, i hopp om att den snart skingras. Inte mycket talar för att så kommer att ske i närtid. Vår rapport visar också att de negativa konsekvenserna av en global klimatpolitik som i efterhand visar sig vara otillräcklig är mycket större än konsekvenserna av en alltför kraftfull politik. En smart och ambitiös klimatpolitik är en billig försäkring mot de stora risker som ett fortsatt globalt fossilberoende innebär. Klimatförändringarna går att hejda och med en politik grundad på våra förslag behöver det inte bli oöverstigligt dyrt. Det finns mycket att göra och Sverige kan visa vägen. 15 januari 2020 Debattartikel Nio forskare som skrivit ”SNS Konjunkturrådsrapport 2020: Svensk politik för globalt klimat”: ”Inrikta svensk klimatpolitik på globala utsläppsminskningar”


Summary: DN DEBATT 14/1. SD:s inspel i den svenska energidebatten saknar stöd från både forskning och marknad, det är alltså SD själva som gjort kärnkraften till en symbolfråga, skriver Lorentz Tovatt (MP).

Att Sverigedemokraterna inte vill prata om vår tids egentliga energipolitiska utmaningar är föga förvånande. Genom att försöka kidnappa energidebatten tror sig SD plocka politiska poäng för att kompensera för sin brist på politik. Deras dogmatiska upprepningar av gamla myter – gång på gång dementerade av både vetenskap och marknad – visar hur bristfällig deras argumentation faktiskt är. Marknaden och vetenskapen står eniga: Kärnkraften får inte en andra chans – framtiden är förnybar. SD har beslutat sig för att försöka ”rädda Ringhals” – trots att dess ägare, Vattenfall och Uniper, båda motsätter sig omprövningen av beslutet om nedstängning. SD:s inspel i den svenska energidebatten saknar stöd från både forskning och marknad, det är alltså SD själva som gjort kärnkraften till en symbolfråga. I sin artikel skriver Åkesson och Johansson att transportsektorns elektrifiering kräver svensk kärnkraft – något som gör SD:s bristande kompetens i energifrågor tydlig. Det stämmer att transportsektorns elektrifiering kommer ställa ökade krav på elnätens kapacitet, men att nätkapaciteten skulle stärkas av mer eller mindre kärnkraft i Ringhals är helt enkelt inte sant, vilket bland annat slagits fast av KTH-professorn Lennart Söder. Såvida Sverigedemokraterna inte vill bygga nya reaktorer inne i svenska städer, det vill säga. Att ”rättvisa villkor för konkurrens mellan de fossilfria kraftslagen” skulle vara till kärnkraftens fördel är ytterligare ett av kärnkraftsvurmarnas argument som gång på gång motbevisats. Kärnkraften är, och har alltid varit, kraftigt subventionerad. Så sent som för några dagar sedan rapporterades av Sveriges Radio att kärnkraftsbolagens skyldighet att försäkra sig för att klara ett skadestånd vid en olycka är kraftigt underskattat. Nyproducerad kärnkraft är i dag mer än dubbelt så dyr som den från vind och de senaste exemplen på nybyggnation är närmast fiaskoartade. I Finland började man bygga en ny reaktor i Olkiluoto år 2005. Den står fortfarande inte klar för att tas i drift, och förväntas bli mer än 12 år försenad. Reaktorn blir mer än tre gånger så dyr som planerat. Kostnaden – 9 miljarder euro – innebär att Olkiluoto är den näst dyraste byggnaden i världshistorien. Liknande erfarenheter från Japan, Storbritannien och nu senast Frankrike visar tydligt att kärnkraften är dyr, farlig och onödig. Investeringsflödet mot 100 procent förnybart överträffar gång på gång de uppskattningar som görs av exempelvis International Energy Agency. Svensk vindkraft slog alla tidigare produktionsrekord första veckan 2020. Solenergin ökar exponentiellt. Det innebär även att Sverige framöver kommer kunna exportera mer klimatsmart el. SD:s påstående om att exporten kommer minska motbevisas av beräkningar från både Svenska Kraftnät och Energimyndigheten. Allt detta verkar ha gått Sverigedemokraterna obemärkt förbi, vilket skulle förklara varför man hävdar att Sveriges energipolitik 2020 skulle agera på samma villkor som Tysklands gjorde 2010. De har också helt fel i sak om de tyska utsläppen, de minskar just nu i rask takt. SD:s försök att rädda Ringhals håller den egentliga politiska debatten gisslan. Vi står nämligen inför stora utmaningar vad gäller underhåll, utbyggnad och anpassning av det svenska elnätet – som, oavsett om SD vill det eller ej, kommer domineras av sol, vind och vatten. Låt oss inte ödsla tid och politiskt kapital på frågor som marknaden och forskningen redan avgjort åt oss. Framtiden är förnybar. 14 januari 2020 Debattartikel Jimmie Åkesson (SD) och Mattias Bäckström Johansson (SD): ”SD leder oppositionen i ett försök att rädda Ringhals” Repliker Lorentz Tovatt (MP), energipolitisk talesperson: ”Inget stöd från forskning och marknad för kärnkraftsräddning” Christian Azar, professor, energi och miljö, Chalmers: ”Nej, koldioxidutsläppen i Tyskland har inte ökat” Per Kågeson, fil dr i energi- och miljösystemanalys: ”Ökande risker om 40 år gamla reaktorer drivs vidare” Slutreplik från Mattias Bäckström Johansson (SD): ”Ekonomiskt, miljömässigt och energipolitiskt sunt att bevara Ringhals 1 och 2”


Summary: INSÄNDARE. Gatorna i Stockholm städas inte ordentligt. Städfordon svischar förbi mitt i gatan där det alltid är rent, men lämnar trottoarer och rännsten utan åtgärd, skriver Jerry Hellström.

Bilarna har pliktskyldigast lämnat gatan, inga andra hinder finns. Det är natten då gatan ska städas och jag har längtat efter att promenera på rena gator. Det har sett bedrövligt ut sedan länge. Kvällen innan är det en intensiv jakt efter parkeringsplatser på andra gator. Den som händelsevis glömmer att flytta bilen får böta 1 100 kronor. Bötfällningen sköts exemplariskt, tro inte att du kommer undan! Städningen däremot sköts inte alls. Jag har sett städfordon svischa förbi mitt i gatan där det alltid är rent, men lämna trottoarer och rännsten utan åtgärd. Och så ser det ut vecka efter vecka, månad efter månad. Jag känner igen skräpet. I Simrishamn där jag ofta vistas på fritiden ser jag då och då hur trottoarer och rännsten dammsugs. Där finns rena gator, där känns det fräscht att promenera. Stockholm har en del att lära av Simrishamn. 14 januari 2020 kl 16 Insändare Jerry Hellström: ”Gatorna i Stockholm städas inte ordentligt” Svar Så svarar du och kommenterar


Summary: REPLIK DN DEBATT 12/1. För den som vill förändra normer i samhället är språket ett effektivt verktyg. Det är inte nödvändigtvis nya ord i sig som gör den stora skillnaden, utan de diskussioner som orden är en del av, där inövade tankar och mönster prövas mot andras sätt att tänka, skriver åtta språkforskare.

Lars Melin skriver om det som han kallar ”trakasserier från språkaktivister”. Vi aktiva språkforskare som på olika sätt forskar om inkludering, exkludering och diskriminering skulle snarare kalla det språklig förändring med ideologiska förtecken. Genom språket förhandlar vi om hur samhället ser ut, hur vi uppfattar människor, vilka som syns eller osynliggörs, vad som räknas som ”normalt”, och vad som ses som avvikande. Kort sagt: samhälleliga normer samverkar med språket. Vi vet inte vilka ”vanliga svenskar” Melin avser, men i vår forskning efterfrågar många språkbrukare ord för nya betydelser och för att benämna människor på ett respektfullt sätt, inte minst i vardagsspråket. Tillgängliga ord kan ha en nedsättande bibetydelse, eller mest användas i kliniska eller administrativa sammanhang. De språkförslag som Melin tar upp, till exempel cis-person, har en ambition att förändra eller problematisera den sociala norm som själva fenomenet bedöms efter. Man strävar alltså efter en förändrad uppfattning på sikt. Huruvida språkbrukarnas emotioner, kognitioner, politiska medvetenhet eller något annat faktiskt förändras, eller på vilket sätt, har forskningen inte kunnat besvara på ett entydigt sätt, men mycket forskning visar att tanke och språk hänger samman (se till exempel Emanuel Bylunds forskning). En del av orden, till exempel funktionsvariation, är omstridda, även inom rörelserna, vissa accepteras snabbt och andra försvinner, liksom många andra förslag till politisk förändring. (Språk)forskningens roll är här att spåra ordens (ideologiska) ursprung, och följa upp hur de sprids och vilka konsekvenser det i så fall får, både när det gäller reaktioner i offentlig debatt och den faktiska användningen. Vår uppgift är inte att förfasa oss över de politiska ambitioner som exempelvis hbtq- eller funktionsrörelsen har eller att genast bejaka eller avfärda språkliga förslag genom resonemang om språk och kognition. Det är inte Lars Melins sak att säga hur någon ska benämnas, ej heller vår. Melin har rätt i att vissa språkförslag är otympliga eller vaga och därför har svårt att få genomslag. Men lösningen är inte att behålla gamla benämningar som är fyllda av negativa konnotationer för berörda grupper och som bär på en historia av diskriminering. I stället behövs mer samarbete mellan diskriminerade grupper och språkvårdare. Språkvårdare har stort kunnande om hur nya ord placerar sig i ett befintligt ordförråd och vad som krävs för att ord ska få spridning, och diskriminerade grupper har erfarenhet av hur ord kan missleda, såra eller bevara fördomar. Utmärkande för den här typen av språklig förändring är att den bedrivs inom samhällsområden som är i förändring. Så hänger språk och samhälle nämligen samman. Där språket inte diskuteras är sällan förändring på gång. Den som ingen förändring vill ha behöver inte driva på språklig utveckling. Det står alltså Melin och andra fritt att använda de ord man finner lämpliga. Var och en måste ta ansvar för vilken världsbild man vill ge eller vilken hänsyn man vill ta till människors upplevelser av diskriminering. Men för den som vill förändra normer i samhället är språket ett effektivt verktyg. Det är inte nödvändigtvis nya ord i sig som gör den stora skillnaden, utan de diskussioner som orden är en del av, där inövade tankar och mönster prövas mot andras sätt att tänka. Genom dessa diskussioner flyttas positionerna fram. 12 januari 2020 Debattartikel Lars Melin, docent i svenska vid Stockholms universitet och populärvetenskaplig skribent: ”När man inte får säga vissa ord blir språket oklart” Repliker Företrädare för Språkrådet: ”Tolerans och öppenhet inför språklig variation är vår rekommendation” Sven-Göran Malmgren, professor i svenska språket, huvudredaktör för SAOL 14: ”Nej, vi gav inte efter för påtryckningar” Språkforskarna Stina Ericsson, Rickard Jonsson, Mats Landqvist, Lena Lind Palicki, Tommaso Milani och Karin Milles: ”Språket är ett effektivt verktyg för att förändra normer” Ken Gammelgård, förbundssekreterare, DHR – Delaktighet, Handlingskraft, Rörelsefrihet: ”Det är inte språkpoliserna som får oss välja nya uttryckssätt” Anders Svensson, chefredaktör på Språktidningen: ”Anständiga medborgare måste vara beredda att lära om” Elisabeth Wallenius, ordförande Funktionsrätt Sverige: ”Visst besitter språket en egen politisk kraft” Don Kulick, professor i antropologi, Uppsala universitet: ”Att rätta politiskt inkorrekt språk kan bli ett substitut för handling” Slutreplik från Lars Melin: ”Språkpoliserna gör ingen nytta men mycken skada”


Summary: INSÄNDARE. Sjuka måste vara rika för att kunna åka till ett annat EU-land. Om man behöver bloddialys kan man behöva lägga ut 60.000 kronor i förväg innan man får pengar tillbaka från Försäkringskassan, skriver Krister Svensson.

Sedan 2019 har Försäkringskassan tagit över hanteringen av bloddialys när man åker till ett EU-land. Nu måste man ansöka om att få ersättning innan man reser. Man ska betala i förväg och begära tillbaka pengarna från Försäkringskassan. Jag har betalt 60.000 kronor för min dialys i Spanien. När jag kommer hem får jag ansöka om att få tillbaka pengarna. Det tog en månad innan alla dokument godkändes. Ska vi ha det så här – att man måste vara rik för att vara sjuk? 9 januari 2020 kl 22 Insändare Krister Svensson: ”Sjuka måste vara rika för att kunna åka utomlands” Svar Ulrich Heiduck: ”Vård inom EU kan alla få till samma kostnad” Så svarar du och kommenterar


Summary: REPLIK DN DEBATT 4/1. Medieombudsmannen (MO) Ola Sigvardsson presenterar ett försvarstal för ”traditionella medier” trots att MO:s jobb inte är att försvara medierna, utan att försvara allmänheten mot medierna. Om han vill stänga diskussionen om det svenska public service-uppdraget så gör han det medieetiska systemet en otjänst, skriver Mats Olin, chef för Näringslivets medieinstitut.

Den programförklaring som Medieombudsmannen (MO) Ola Sigvardsson berör i sin artikel på DN Debatt innehåller delar som väcker frågor. Han låter delvis som om han vore en av alla de tondöva mediechefer som varnar för Ungern så fort frågan om det svenska public service-uppdraget kommer på tal. Ola Sigvardsson lägger ut texten om hoten mot journalistiken och avfärdar den mediekritik som förekommer i ”alternativa medier”, och även den diskussion som pågår om public service-företagens uppdrag. Och han sätter likhetstecken mellan skärpt granskning av medier och ”statlig kontroll av alla medier”. Han presenterar kort och gott ett försvarstal för ”traditionella medier” trots att MO:s jobb inte är att försvara medierna, utan att försvara allmänheten mot medierna. Därav ordet ”Allmänhetens”. Eller innebär den nya MO-rollen något nytt som inte framkommit i förarbetet? ”Vi och dom” – retoriken som kategoriskt dömer ut ”alternativa medier” är en fördummande förenkling, som mest känns som ett sätt att försöka fula ut nya konkurrenter, som i vissa fall erbjuder bättre journalistik än vad Sigvardssons traditionella medier gör. Långt ifrån alla, förstås. Förvisso är behovet av tydliga medieetiska regler och effektiv uppföljning av efterlevnaden avgörande för mediernas ställning. Och i förlängningen för deras roll i demokratin. Men om MO vill bidra till att stänga diskussionen om det svenska public service-uppdraget så gör han det medieetiska systemet en otjänst. Ola Sigvardsson borde i stället sätta trovärdigheten för det medieetiska systemet främst. Sedan många år ingår flera ”alternativa medier”, som Ola Sigvardsson nu kritiserar, i det medieetiska systemet som Ola Sigvardsson ansvarar för. Det enda som krävs för att få vara med är utgivningsbevis och ansvarig utgivare. Jag kan för min egen del konstatera att MO och tidigare PO accepterat den publikation som jag ansvarar för (www.naringslivets-medieinstitut.se) som fullvärdig medlem i det medieetiska systemet, trots att vi ihärdigt kritiserat exempelvis Sveriges Television och Sveriges Radio för politisk partiskhet och att vi dessutom välkomnat en diskussion om public service-uppdragets avgränsningar. Bland annat för att värna tidningarna. För att inte tala om att vi skulle vilja se skärpta medieetiska regler. Allt det här måste kunna diskuteras utan att MO ifrågasätter legitimiteten. Vår utgångspunkt är att medier också är makthavare som behöver granskas, och att det gör dem bättre. Bra mediekritik stärker också demokratin. På MO:s webbsida finns en lista på ytterligare 42 mer eller mindre alternativa medier som MO accepterat, varav några är mycket omdebatterade. MO:s dom över dessa bör basera sig på hur väl de följer MO:s eget regelverk, och hur ofta de fälls, inget annat. Det är ändå positivt att MO nu kommit på plats, trots hemlighetsmakeriet med handlingar, och trots en onödig retorisk piruett. PO är död, leve MO. 4 januari 2020 Debattartikel Ola Sigvardsson, Allmänhetens medieombudsman (MO): ”Nu stärks skyddet för den enskilde i medierna” Repliker Mats Olin, chef för Näringslivets medieinstitut: ”Fel att stänga diskussionen om public service-uppdraget”


”Inför kortare skolgång för elever som gett upp”

Summary: INSÄNDARE. Låt invandrarbarn som kan hitta jobb tidigt avsluta grundskolan i förtid. De är troligen mer betjänta av godkänt i en kortare miniexamen än underkänt i den vanliga svenska grundskolan, skriver Bertil Friman.

Problemen med gängkriminalitet bland invandrarbarn visar i blixtbelysning att den svenska skolan inte förmår hjälpa dessa barn till en plats i det svenska samhället. Många av dem ger troligen upp tidigt eftersom deras svenska är för dålig för att de ska förstå undervisningen, och för att deras föräldrar inte heller kan hjälpa dem hemma. Med underkänt i grundskolan är vägen stängd till gymnasiet stängd, och det är inte konstigt att en känsla av hopplöshet inträder. Många av dessa barn, även med skötsamma föräldrar, tar chansen att jobba för kriminella gäng, eftersom ingen annan vill ha dem. Vore det inte bättre att man öppnade en väg in i samhället som inte går via skolan? Föreställningen att man blir bättre på arbetsplatsen ju längre man går i skolan stämmer inte. Forskning visar att yrkeskompetens är något man tillägnar sig på jobbet och som inte ens är möjligt att lära ut i skolan. Se exempelvis Professor Gunnar Eliassons debattartikel (DN Debatt 7 september 2018) i detta ämne. Själv jobbar jag som ingenjör och uppskattar att 90 procent eller mer av min yrkeskunskap är utvecklad på arbetsplatsen. Några menar att det inte finns jobb för unga människor utan examen. Men låt i så fall de invandrarbarn som kan hitta jobb tidigt avsluta grundskolan med bara rudimentära kunskaper i läsning, skrivning i sitt eget språk, samt svensk historia och kultur. De är troligen mer betjänta av godkänt i en kortare miniexamen än underkänt i den vanliga svenska grundskolan. Då har de chans att bli skötsamma medborgare i stället för att förstöra sina egna och andras liv i kriminella gäng. Om de får lust kan de ges möjlighet att komplettera sin examen senare. 6 januari 2020 kl 05 Insändare Bertil Friman: ”Inför kortare grundskola för invandrarbarn” Svar Så svarar du och kommenterar


Summary: SLUTREPLIK DN DEBATT 18/12. Företrädare för Svenskt förgasningscentrum (SFC) menar i en replik (19/12) att biogas producerad genom den teknik de själva företräder ska få stöd på samma villkor som rötad biogas. Men det finns flera skäl till att ha olika stödsystem, skriver regeringens utredare Åsa Westlund.

Biogas kan i betydande utsträckning bidra till att Sverige når klimatmålen. Därför föreslår jag i Biogasmarknadsutredningens slutbetänkande (SOU 2019:63), som presenterades på DN Debatt (18/12), att staten ska stötta biogasproduktion motsvarande 10 TWh till år 2030. SFC har rätt i att jag föreslår ett stödsystem för rötad biogas och ett annat stödsystem för biogas och annan förnybar gas som tas fram med andra tekniker, däribland förgasning. Det finns flera skäl till detta. Låt mig kort redovisa några av dem. Görs inget nu riskerar biogasproduktionen i Sverige – där matavfall, gödsel och slam rötas – att bli olönsam och upphöra. Det vore högst olyckligt. Det finns inget bättre sätt att ta tillvara på detta avfall än att tillverka just biogas. Danmark stöttar i dag sin biogasproduktion på ett sätt som gör att svenska producenter får mycket ojämlika konkurrensvillkor. Det är bakgrunden till att Biogasmarknadsutredningen tillsattes. Som SFC skriver kan dessa omständigheter ändras i framtiden, men stödet kan då justeras vid de kontrollstationer som ingår i mitt förslag. Förgasad biogas konkurrerar i större omfattning om samma råvara, till exempel skogsrester, som produktion av flytande biodrivmedel. För att ändå ta hänsyn till konkurrensen om skogsrester har jag föreslagit ett auktionsbaserat förfarande. Det gör det enklare för staten att kontrollera utbyggnadstakten och stödets totala kostnad. Att ett auktionsbaserat förfarande förordas är också skälet till att en konkret stödnivå inte kan anges på förhand. Den samhällsekonomiska nyttan per satsad skattekrona bör vara vägledande. Den samhällsekonomiska nyttan är som beskrivs i betänkandet generellt större med rötad biogas än för gas som produceras genom förgasning av biomassa. Biogas har en viktig roll att spela för att underlätta Sveriges klimatomställning. Det gäller även när förgasningsteknik används. Därför har jag föreslagit att staten så fort som möjligt inför ett system som stöttar också sådan produktion. Men som i alla situationer bör det ske på ett så kostnadseffektivt, ändamålsenligt och samhällsekonomiskt sätt som möjligt. 18 december 2019 Debattartikel Åsa Westlund, särskild utredare, Biogasmarknadsutredningen: ”Så kan svensk produktion av biogas öka sju gånger” Repliker Företrädare för Svenskt förgasningscentrum (SFC): ”Förgasning av skogsrester har större potential än rötgas” Åsa Westlund, särskild utredare, Biogasmarknadsutredningen: ”Olika sorters biogas ska få olika sorters stöd”


Summary: INSÄNDARE. Så många som möjligt borde anta utmaningen att äta veganskt under januari. Det bästa vore att lova att aldrig mer äta djur, skriver Jonas Norberg.

”Veganuary” är kampanjen som fått över 250.000 personer runt om i världen att äta veganskt under januari. Antar du utmaningen? Över 100 miljoner djur dödas årligen på svenska slakterier, enligt organisationen Djurens rätt. Hela 96 procent av däggdjurens biomassa utgörs globalt av människan och våra lantbruksdjur, enligt en rapport av Världsnaturfonden. Bara 4 procent av biomassan utgörs av vilda däggdjur. Vi har förvandlat vår klot till ett helvete. Det som pågår inom djurindustrin är en form av tortyr. Vi stänger in dem på en extremt liten yta, tvingar dem till underkastelse och dödar och äter upp dem. Så behöver det inte vara. Ring, klocka, ring in djurvänlig, klimatsmart, nyttig och växtbaserad mat i hela Sverige. Ring ut köttnormen till historiens eviga skräphög. Lova högtidligt i nyårsnatten att aldrig mer äta djur! 1 januari 2020 kl 11 Insändare Jonas Norberg: ”Anta utmaning att äta veganskt under januari” Svar Martin Månsson: ”Beklämmande se veganer kämpa mot köttätande” Så svarar du och kommenterar


”Regeringen måste lämna den borgerliga tvångströjan”

Summary: Många föräldrar har inte råd med ny vinterjacka till barnen och många äldre tvingas leva på en för låg pension. Sverige har blivit ett land med stora klyftor. Regeringen har inte velat göra något åt det här, men vi kommer att arbeta enträget för att minska orättvisorna, skriver partiledaren Jonas Sjöstedt (V) och Ulla Andersson (V).

Sveriges ekonomi går bra, men det är långt ifrån alla som får ta del av det. Under lång tid har klyftorna ökat. Trots det är den här regeringen inte beredd att vidta de åtgärder som krävs för att på allvar minska orättvisorna och få ett samhälle som fungerar bättre för alla. I vårt land ska människor känna sig delaktiga. Vi ska leva i ett samhälle där vi tar tillvara på varandra och där vi kan lita på att vi får det stöd och den service vi behöver för att kunna leva fria liv under anständiga villkor. Vi vill att alla människor i Sverige ska kunna vara stolta över att leva i ett land byggt på solidaritet och jämlikhet. Där är vi inte i dag. Även om det är mycket som går bra i Sverige, är vi inte i ett läge där vi har en ekonomisk politik för alla. Vi har ett skattesystem som är riggat för de rika. Det har aldrig funnits fler svenska miljardärer än i dag och de är dessutom rikare än någonsin. Samtidigt är det många, många pensionärer som tvingas leva på en för låg pension. Alldeles för många föräldrar har inte råd med någon ny vinterjacka till barnen trots att den gamla är för liten. Sverige har blivit ett land med stora klyftor. Ett land där de rikaste drar ifrån oss andra. Det är ett allvarligt problem. Jämlikhet har ett egenvärde. Det skapar ett stabilare samhälle med färre problem. Det finns decennier av forskning och fakta som visar det väldigt tydligt: ekonomisk jämlikhet påverkar sammanhållningen i samhället, tilltron till demokratin, hälsa, kriminalitet. Så utvecklingen med minskad jämlikhet är oroande. Ökade inkomstskillnader verkar även generellt leda till lägre ekonomisk tillväxt, till exempel för att det leder till att personer med lägre inkomster underinvesterar i utbildning. Den borgerliga teorin om att rika människor investerar i sådant som i längden är bra för alla har däremot inte så mycket täckning i verkligheten. Snarare ser vi hur ökad ojämlikhet och för lite skatteinbetalningar från dem som har mest, leder till att samhällets infrastruktur inte utvecklas så bra som den borde. En majoritet av befolkningen ser också negativt på att klyftorna ökar. Trots det så ligger inte Sverige långt efter USA när det gäller den översta tiondelens andel av den samlade förmögenheten. LO:s färska rapport ”Den ekonomiska ojämlikheten” visar hur ojämlikheten ser ut och vilka konsekvenser det får. LO har bestämt sig för att ta sig an ojämlikheten. Det välkomnar vi.   Under de senaste 30 åren har de som har allra störst inkomster dragit ifrån resten av befolkningen. Detta verkar främst bero på att kapitalinkomsterna blivit större och mer koncentrerade till den rikaste delen av befolkningen. De flesta löntagare får förlita sig på just sin lön (eller ersättningar baserade på tidigare lön) medan de rika har både lön och ägande som ger dem ytterligare inkomster. Det handlar om sådant som utdelningar, ränta, kapitalvinster, hyra och avkastning från annat ägande. Inkomstfördelningen avgör i hög grad vad Sverige kommer att producera och konsumera. Det påverkar därför oss alla och vår gemensamma utveckling och framtid. Därför finns det några områden där vi ser att ordentliga steg måste tas. Bostäderna I dag gynnas den som äger sin bostad på en rad olika sätt. I praktiken kan man säga att den som bor i hyresrätt är med och betalar för ägda villor och bostadsrätter. Det måste bli ett slut på att boende i Danderyd och Lidingö gör enorma ränteavdrag på sina stora villor och samtidigt lyfter ytterligare avdrag för nykaklade kök, byte av bubbelbadkar och gräsklippning. Hyresgästerna drabbas samtidigt av dyra lyxrenoveringar och högre hyror. Tryggheten Under en lång rad år har den ekonomiska tryggheten minskat genom att den som behöver våra försäkringssystem har fått allt lägre ersättning jämfört med utvecklingen av priser och löner. Den som blir sjuk eller arbetslös halkar också efter eftersom de inte fick ta del av jobbskatteavdragen som de borgliga partierna införde. Om man drabbas av sjukdom och inte kan arbeta, eller om man förlorar jobbet för att företaget man jobbar på flyttar verksamheten utomlands, då ska man inte också straffas med en högre skatt. Välfärden De fyra högerpartierna sänkte skatten med 140 miljarder under sin tid i regeringsställning. Därför har vi en välfärd som efter år av urholkning i dag på många sätt går på knäna. Ska vi kunna finansiera den välfärd som behövs för ett jämlikt och rättvist samhälle där medborgarna känner sig trygga behövs mer än fagra löften. Det kommer i längden inte att gå att bedriva en solidarisk politik med ett osolidariskt skattesystem. Det behövs finansiering i form av högre skatter för de som har allra mest. Skattesystemet I dag gynnas den som har egendomar och inkomster från annat än arbete. Det är helt skattefritt att ärva, att få gåvor och att äga dyra saker. Vi vill ha ett skattesystem som är bra för alla, inte bara de rikaste. Det måste också bli ett slut på att Electrolux och Volvo betalar mindre i bolagsskatt mätt i kronor än vad blomsterhandeln på hörnet gör. Alla avdragsmöjligheter i bolagsskatten har gjort att småföretagen bidrar mer till vårt samhälle än vad storföretagen gör. Så kan vi inte ha det. Tyvärr har regeringen inte velat göra något åt det här på riktigt. Det putsas i kanterna och varje liten uns av förflyttning som innebär att de med högst inkomster ska få bidra något mer är en kamp i varje budgetförhandling. Regeringen har drivit på för att rut ska byggas ut. De rikastes ränteavdrag ska tillåtas vara hur stora som helst. Att ens tro att förmögenheter skulle kunna beskattas mer än i dag verkar inte finnas i tankevärlden. Men det kan väl ändå inte vara meningen att en socialdemokratiskt ledd regering ska anse att borgarna har bättre skattepolitiska värderingar än de själva – och att man ska låsa hela sin ekonomiska politik genom att acceptera den tvångströjan? Om man vill skapa jämlikhet och trygghet kan man helt enkelt inte låta ”lagt kort ligga”. Det här är fullt realistiska målsättningar i ett rikt land som Sverige. Därför kommer vi enträget, i och mellan varje budgetförhandling med regeringen, göra vad vi kan för att utjämna inkomst- och förmögenhetsskillnader. Och därför hoppas vi att så många fler ska trycka på så att vi bryter ned det motstånd som finns hos regeringspartierna mot att beskatta kapital och höga inkomster. Det här landet kan så mycket bättre. 30 DECEMBER Läs fler artiklar på DN Debatt


Moralisk drivkraft styr våra val i vardagen

Summary: De flesta människor har en särskild, moralisk drivkraft som stått sig under evolutionen. Det menar ekonomiforskarna Jörgen Weibull och Ingela Alger. Nu utvecklar de teorin om ”homo moralis”.

I mitten av 1700-talet publicerade nationalekonomins fader Adam Smith sitt standardverk ”Nationernas välstånd”. Ända sedan dess har forskare inom detta område ofta antagit att människor i grunden är rent själviska, tänker på egennyttan. Men under senare år har det stått alltmer klart att människors motivation är betydligt mer komplex – och att drivkrafter som rättvisa, omsorg om andra med mera också spelar en stor roll. Nu kommer de två svenska ekonomerna Jörgen Weibull och Ingela Alger med nya infallsvinklar i ämnet. Jörgen Weibull är professor vid Handelshögskolan i Stockholm, medan Ingela Alger bland annat är professor vid Institute for Advanced Study i Toulouse i Frankrike. I flera år har de tillsammans forskat kring om det finns ett samband mellan ekonomiska beteenden och den evolutionära grunden för själviskhet, altruism och moralitet. Läs mer: Därför hjälper vi varandra Genom avancerade matematiska ekvationer och formler har Weibull och Alger försökt förstå orsaken till varför människor inte bara drivs av en trångsynt egoism. De har också haft kontakt med ledande evolutionsbiologer. Sedan början av 1990-talet har bland andra ekonomer försökt förklara varför människor inte alltid är själviska utan ofta beter sig i strid med gällande ekonomiska teorier. Till sin hjälp har de bland annat tagit psykologin. – Man har antagit att människors motivation att agera på ett visst sätt kan bero på empati och altruism, på att de tänker på andras välbefinnande. Eller på att de kanske ogillar ett samhälle präglat av olikheter och förespråkar jämlikhet, förklarar Ingela Alger. Men hon och Jörgen Weibull menar nu att det kan finnas en speciell moralisk dimension som styr människors beteende, en vilja att göra det rätta och det man önskar alla skulle göra i den givna situationen. Detta är något som nationalekonomer tidigare inte tagit någon hänsyn till, kanske inte ens räknat med. – Människan tycks sliten mellan olika mål: att själviskt sträva efter största möjliga egennytta eller att agera alltigenom moraliskt. Ofta väljer vi nog något mitt emellan, säger Ingela Alger. Hon och Jörgen Weibull fann under sin forskning lite av en slump en dittills okänd grupp motiv för mänskligt beteende. – Och motiven visade sig vara evolutionärt stabila, motståndskraftiga mot mutationer och migrationsrörelser, berättar Jörgen Weibull. Han och Ingela Alger talar om Homo moralis, där en ytterlighet är ren egoism (Homo oeconomicus). Den andra handlar om en rent kantiansk moral (Homo kantientis). Det senare namnet kommer sig av den tyske filosofen Immanuel Kant. Han menade att vi bör handla endast efter en maxim som vi anser att alla bör följa – och som vi tycker skulle kunna upphöjas till en allmän lag. – De evolutionärt stabila varianterna ligger någonstans mellan de två ovan nämnda ytterligheterna. Vår teori förutsäger vilken grad av moral som är evolutionärt stabil i en given samhällsstruktur, förklarar Jörgen Weibull. Just nu förbereder han och Ingela Alger laboratorieexperiment för att se om begreppet Homo moralis är användbart för att förstå försökspersoners beteende när det till exempel gäller samarbete. Jörgen Weibull berättat att preliminära resultat från ett försök utfört i Zürich i Schweiz visar att en moralisk dimension var med och förklarade cirka åttio procent av de ekonomiska beteendena i försöket. – Vi går nu förhoppningsvis vidare med nya försök under våren i samarbete med en holländsk forskare, säger Jörgen Weibull. Han och Ingela Alger nämner ett konkret exempel på hur den moraliska dimensionen kan ha en inverkan på människans val i vardagen. Vi tänker oss en person som på morgonen tvekar om hen ska ta bilen eller cykeln till jobbet och tänker: ”Bilen är ju bekväm. Så om jag enbart tänker på min egennytta så lämnar jag nog cykeln hemma i dag. Men på andra sidan medför ju bilåkande negativa miljökonsekvenser. Fast om jag tar bilen har det inte så stor betydelse i sammanhanget. Miljön påverkas ju inte av min lilla biltur”. Med en moralisk dimension kan resonemanget låta så här: ”Vad skulle hända om alla människor resonerade som jag och dagligen tog bilen till jobbet? Då blir konsekvenserna för miljön väldigt stora, Nej, jag tar cykeln trots att det skulle vara skönt att ta bilen.” Ingela Alger är särskilt intresserad av vilka drivkrafter som kan förklara altruistiska beteenden liksom beteenden inom familjen. – Jag har länge funderat över varför familjebanden ser olika ut i olika delar av världen. I våra studier fann vi att det kunde vara fruktbart att sätta ihop ekonomiska och biologiska teorier. Kommer vi att ha någon praktisk nytta av er forskning? – Ju mer ekonomer vet om människors motivation, desto bättre analyser och rekommendationer kan de ge. Om politiker till exempel vill införa en ny miljöskatt är det värdefullt att veta hur människor reagerar så att resultatet inte blir fel. Då kan det vara viktigt att ha med den moraliska dimension vi pekar på, menar Jörgen Weibull och Ingela Alger. Fotnot. Altruism är medmänsklighet, oegennytta och, osjälviskhet utan att önska något i motprestation. Vi och domDel 6I dag avslutas Insidans Vi och dom Del 6 I dag avslutas Insidans serie om varför vi samarbetar – även när vi inte tjänar på det. Tidigare delar publicerade 29/11, 30/11, 1/12, 7/12 och 8/12. Ekonomiforskare. Ingela Alger är som professor knuten till Toulouse School of Economics och Institute for Advanced Study i Toulouse. Jörgen Weibull är förutom professor vid Handelshögskolan bland annat ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien.


”?Östlig led i Stockholm omöjlig med klimatmål”

Summary: Bygger på trafikökning vi inte ska ha. Det är märkligt och stötande att Trafikverket fortsätter att utreda Östlig förbindelse utan seriös klimatanalys. Som ansvarig politiker i Stockholms stad är jag inte beredd att medfinansiera projektet Östlig förbindelse inom ramen för Sverigeförhandlingen, skriver trafikborgarrådet Daniel Helldén (MP).

Förra året, 2015, var första gången sedan länge som biltrafiken åter ökade i Stockholm. Det går tvärt emot det politiska målet som säger att biltrafiken måste minska. Orsaken till trafikökningen berodde framför allt på att bensinpriset sjönk och att stadsmotorvägen Norra länken öppnade. Ännu en gång bevisades det som forskare så länge konstaterat – mer vägar ger mer biltrafik. För att Sverige ska klara de internationella klimatåtagandena måste biltrafiken minska. Det fastslår den nationella transportmyndigheten Trafikverket. Biltrafiken måste minska med tio procent i landet – från nu. I Stockholms stad har vi som övergripande mål att biltrafiken ska minska i syfte att klara klimatmålen och en strategi för ett fossilfritt Stockholm till 2040 är beslutad. Men samtidigt som denna ambitiösa och mycket nödvändiga strategi ska genomföras planeras det för en ny trafikled öster om Stockholm, den så kallade Östlig förbindelse. Hur en ny motorväg skulle kunna bidra till att klara de nationella och lokala klimatmålen är oklart. Däremot är det tydligt att Trafikverket sitter på flera stolar samtidigt. Av underlagsrapporten till Trafikverkets klimatscenario för trafikområdet framgår att Stockholm, Göteborg och Malmö måste minska sin biltrafik med 30 procent fram till 2030 räknat på nivåerna för 2010. Detta är mycket viktiga siffror och 30 procent betyder att vi måste ställa om våra städer rejält. I Trafikverkets rapport Östlig förbindelse Trafikanalys och nyttor menar myndigheten att motorleden behövs för att klara kommande låsningar i trafiksystemet, då trafiken i Stockholmsregionen väntas öka med 50 procent till 2030. För att motorleden ska vara samhällsekonomiskt lönsam behövs dessutom en 50-procentig trafiktillväxt, enligt samma verk. Vid 21 procents trafiktillväxt är leden på gränsen till olönsam och en överkapacitet skapas. Vid noll eller minus trafiktillväxt blir leden samhällsekonomiskt mycket olönsam och en kraftig överkapacitet i trafiksystemet skapas. Det hela blir ett moment 22. Leden ska byggas för en trafikökning som vi inte ska ha. Om leden byggs samtidigt som både Stockholms stad och Trafikverket lyckats hålla tillbaka trafiken i regionen, enligt regeringens beslutade klimatmål, byggs inte bara en mycket olönsam väg utan vi skapar ett så kraftigt kapacitetsöverskott i trafiksystemet att mängden ny trafik som leden genererar kommer omkullkasta klimatarbetet. Jag finner det både märkligt och stötande att Trafikverket fortsätter utreda Östlig förbindelse utan att göra en seriös klimatanalys. Jag undrar vart statens ansvar tagit vägen? Och hur kan det komma sig att regeringen låter projektet fortgå utan att några fullvärdiga klimatanalyser görs? Om det finns någon form av klimatärlighet i regeringen måste dessa analyser fram. Som ansvarig politiker i Stockholms stad är jag inte beredd att medfinansiera projektet Östlig förbindelse inom ramen för Sverigeförhandlingen. Detta är motiverat med att staten inte har kunnat visa hur detta projekt ska kunna vara förenligt med nationella och kommunala klimat- och miljömål, att vi i Stockholms stad valt att prioritera satsningar inom kollektivtrafik i förhandlingen och att projektet är en statlig angelägenhet som om den skulle byggas bör bekostas av staten. Stora infrastrukturprojekt ska bidra till att klara klimatmålen och det är något som staten tydligt behöver redovisa i samband med beslut om statliga infrastrukturprojekt. Östlig förbindelse innebär enligt Trafikverket att biltrafiken i regionen totalt ökar, vilket går emot klimatmål både lokalt och nationellt. Ponera att Östlig förbindelse byggs. Med vilka redskap ska vi då styra trafiken i länet så att den inte ger den förväntande trafikökningen, räknat från dagens nivåer? Vi vet redan nu att alla trafikstyrande redskap som finns måste till för att klarar de internationella, nationella och lokala trafik- och klimatmålen. Vilka nya ännu inte prövade trafikstyrningar krävs? Hur ska vi motivera för resten av landet att Trafikverket bygger en motorled för statliga 20 miljarder i Stockholm, en väg som ser ut att vara samhällsekonomiskt katastrofal. Hur förklarar vi att vi inte ens utrett ett rent kollektivtrafikalternativ? Vi måste kraftigt bygga ut kollektivtrafiken, cykelinfrastrukturen och skapa ett transportsnålt samhälle där vi bygger täta städer. Vi klarar helt enkelt inte omställningen med enbart snålare bilar och nya drivmedel. Vi måste bygga våra städer annorlunda. Vi måste även se över den planering och de projekt på trafikområdet som det tidigare beslutats om. Går de ihop med klimatmålen? Detta är vårt ansvar. I Stockholm har vi börjat omställningen. Vi inför nya parkeringsregler för bättre framkomlighet. Med 40 kilometer i timmen som ny bashastighet sänker vi farten i staden. Det ökar trafiksäkerheten och minskar bullret. Gatuutrymmet prioriteras för gång, cykel, kollektivtrafik och nyttotrafik. En miljard satsas på cykel. I stadens parkeringsgarage kan man snabbt och smidigt ladda sin elbil och i vår invigs våra första laddgator med flera laddplatser för allmänheten. Dubbdäcksförbudet är utökat vilket förbättrar stockholmarnas hälsa när andelen farliga partiklar minskar i luften. Vi har projekt för samlastning och tysta godsleverenser nattetid. Vi vill utveckla ett levande Stockholm med ökat stadsliv, trivsammare miljöer med mänskliga möten på gator och torg. Det ska vara enkelt att förflytta sig i Stockholm på ett ansvarsfullt sätt. Alla klimatsmarta transporter underlättas. De som kan välja att gå, cykla eller åka kollektivt ska få plats och känna sig prioriterade i dagens och framtidens stad. En modern, medmänsklig och miljövänlig stad. Vi i Stockholms stad vill ta vårt ansvar för att uppnå målen om en fossiloberoende fordonsflotta till 2030 och en stad fri från fossila bränslen till år 2040. Som enskild kommun har vi flera av de styrmedel som är avgörande för att uppnå målen, men det kräver även i all väsentlighet att den nationella transportplaneringen tar sitt ansvar. Jag förväntar mig att Trafikverket gör en seriös klimatanalys av trafikpolitiken i Stockholm där Östlig förbindelse sätts i sitt sammanhang. Och förstår Trafikverket inte vilken uppgift den har måste självklart regeringen genast uppdra åt verket att göra denna analys och svara hur de får ihop ekvationen. Daniel Helldén (MP), trafikborgarråd Stockholms stad Om leden byggs samtidigt som både Stockholms stad och Trafikverket lyckats hålla tillbaka trafiken i regionen, enligt regeringens beslutade klimatmål, byggs inte bara en mycket olönsam väg utan vi skapar ett så kraftigt kapacitetsöverskott i trafiksystemet att mängden ny trafik som leden genererar kommer omkullkasta klimatarbetet.


”Vi har ett brett perspektiv”

Summary: SLUTREPLIK: Delmi har i sin strategi för 2014-2017 gjort en snarlik analys som Oscar Larsson gör i sin replik. Vi har valt att inte bara rikta fokus mot utlandsföddas arbetsmarknadsdeltagande, trots att integrationsbegreppet, i det dagliga talet så väl som i den politiska debatten, i stor utsträckning har kommit att handla om arbete och egen försörjning, skriver Joakim Palme och Kristof Tamas.

”Utmaningarna och åtgärderna för en lyckad integrationspolitik är många och komplexa och återfinns även bortanför arbetsmarknaden” poängterar fil dr Oscar Larsson i sin replik till Delmis artikel på DN Debatt (18/12). Några av de områden Larsson lyfter fram som centrala för en lyckad integrationspolitik är förutsättningarna för utlandsföddas sociala och politiska deltagande, betydelsen av lokal samverkan, men också den främlingsfientlighet och rasism som påverkar möjligheten till ett likvärdigt deltagande på så väl arbetsmarknad som i samhället i övrigt. Delmi har i sin strategi för 2014-2017 gjort en snarlik analys som Larsson och har, genom val av studier, valt att inte bara rikta fokus mot utlandsföddas arbetsmarknadsdeltagande. Detta trots att integrationsbegreppet, i det dagliga talet så väl som i den politiska debatten, i stor utsträckning har kommit att handla om arbete och egen försörjning. Delmi har för närvarande ytterligare 20 rapporter under produktion och flera av dem undersöker just de områden som efterfrågas i repliken. En av våra tidigare studier – en nordisk jämförelse av hur integrationen av nyanlända påverkas av regler för medborgaskap – belägger en ökad integration på arbetsmarknaden bland migranter som fått svenskt medborgarskap. Under 2017 kommer Delmi att ge ut en antologi om invandrares politiska deltagande, som bland annat redogör för valdeltagande, representation och relationen mellan föreningsaktivitet och deltagande i det politiska livet. Boendesegregationen och betydelsen av första bostadsort för sysselsättningen är också ett område som undersöks i en kommande Delmi-rapport. Vad gäller den andra aspekten som Larson lyfter fram, främlingsfientlighet och rasism i majoritetssamhället, så vill vi framhålla att det inte är frågor som ligger centralt i vårt uppdrag. Därmed inte sagt att det är ämnen som vi undviker. I början av nästa år släpps en kunskapsöversikt om hatbrott mot etniska minoriteter. Om frågor som rör högerpopulism och invandrarfientliga partier kommer Delmi att inom kort ha publicerat tre rapporter. Eftersom Delmi har som uppgift att bredda och fördjupa underlaget för migrationspolitiska avgöranden, samt bidra till samhällsdebatten, initierade vi ett projekt redan 2014 om relationen mellan värderingar och verklighetsuppfattningar. Syftet med den studien är att förstå hur människor tillägnar sig, tolkar eller värderar fakta och etablerad kunskap kontra allmänt tyckande i sociala forum och alternativa medier. En parallell attitydundersökning vi genomför tyder på relativt bristande kunskaper om vilka som invandrar till Sverige. Under den senaste tiden har ett fenomen som kan kallas för ”faktaresistens” dykt upp, inte minst i samband med det amerikanska presidentvalet. Attityder i majoritetssamhället kan vara avgörande för både social och politisk integration, inklusive på den lokala nivån. Därför behövs denna forskning och mer därtill. Men forskningsresultaten måste också nå ut till beslutsfattarna och i debatten. 18 december 2016 Debattartikel Joakim Palme, ordförande Delmi och Kristof Tamas, kanslichef Delmi: ”Åtta viktiga frågor i den migrationspolitiska debatten” Repliker Oscar Larsson, filosofie doktor i statsvetenskap, Uppsala Universitet: ”Socialt och politiskt deltagande också viktigt” Slutreplik från Joakim Palme och Kristof Tamas: ”Vi har ett brett perspektiv” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Samsyn i skolan ger bra resultat

Summary: Enligt den senaste Pisa-undersökningen ökar klyftorna i Sverige mellan olika skolor och olika elevgrupper. Skolornas arbetssätt kan ha större betydelse än elevernas bakgrund, visar ny forskning från Göteborgs universitet.

I den senaste Pisaundersökningen hade svenska skolan gjort framsteg på flera områden. Från att 2012 ha legat under OECD-genomsnittet ligger Sverige nu över genomsnittet i läsförståelse och på genomsnittet i matematik och naturvetenskap. Men på ett område har de svenska resultaten rasat i undersökningen. Det handlar om likvärdigheten mellan skolorna – familjebakgrund har fått större betydelse för skolresultaten jämfört med förra Pisaundersökningen. Av de sju mätta likvärdighetsfaktorerna i skolsystemet har fem blivit sämre. Ingen har förbättrats. Den svenska skolan har alltså blivit sämre på att kompensera för elevernas olika sociala bakgrund. När de första Pisa-undersökningarna gjordes år 2000 var Sverige ett av de länder som hade högst likvärdighet. I debatten förs ofta fram att det är elevernas bakgrund som gör att de når bättre eller sämre resultat i skolan. För att få bukt med detta förs ofta fram att skolor i utsatta områden måste få mer resurser för att möta de ojämlika förutsättningarna för att uppnå bra skolresultat. En pågående forskningsstudie vid Göteborgs universitet visar att skolornas organisation och personalens arbetssätt är minst lika viktigt. Forskargruppen i Göteborg har valt ut åtta skolor som skilde sig åt vad gäller elevernas resultatutveckling men där eleverna har ungefär likvärdig bakgrund och förutsättningar. Samtliga skolor är väl fungerande skolor där alla gör ett bra jobb, ändå uppnår fyra av skolorna ett märkbart bättre resultat än de övriga fyra. För att komma fram till vad som gjorde att skolorna trots likartade förutsättningar uppnådde så olika resultat började man titta på hur skolorna organiserat sitt arbete. – De väl fungerande skolorna visade sig ha en stabilitet och en samsyn på vad som är viktigt, säger Maria Jarl, statsvetare och universitetslektor i utbildningsvetenskap vid Institutionen för pedagogik och specialpedagogik på Göteborgs universitet och en av tre forskare i gruppen. Hon pekar på att det fanns en tydlig uppsättning värderingar och normer hos både rektor och lärare på dessa skolor om hur man skulle utveckla undervisningen och göra det bättre för eleverna. – Dessa tankesätt har utvecklats över tid i små steg. Grundläggande är att man måste tro på att det man gör i skolan gör skillnad, säger Maria Jarl. Ofta är det någon specifik händelse som satt i gång samverkansprocessen. Ibland har det varit en rektor som haft en tydlig idé och sedan lyckats genomföra och hålla i den. Ibland har det varit en mindre grupp särskilt engagerade lärare som tagit initiativet. – Gemensamt för de framgångsrika skolorna i studien är att vi där ser tydliga exempel på samarbete mellan dem som arbetar på skolan, och på att man delar med sig av sina erfarenheter. Dessa skolor söker också aktivt efter lärare som vill arbeta på det sättet, säger Maria Jarl. Utmärkande för dessa skolor är också att samarbetet sker över alla gränser på skolan, till exempel mellan olika stadier. På de mindre framgångsrika skolorna kan det också finnas samarbeten, men då i mindre grupper. Maria Jarl understryker att det inte går att peka ut någon särskilt viktig person som avgörande för att detta arbetssätt bedrivs och lyckas. – Nej det är ett komplext system där både lärare, rektor och kommun ingår. I de mindre framgångsrika skolorna sker skolpersonalens arbete mer individuellt utan några tydliga gemensamma värderingar att utgå ifrån. Målen handlar inte heller i lika stor utsträckning om resultat. Personalens egna förklaringar till varför resultaten ser ut som de gör riktar in sig på elevernas förmågor och elevsammansättningen på skolan. Men enligt den pågående forskningen i Göteborg så kan det snarare vara så att de sämre resultaten beror på en bristande kontinuitet och arbetsledning. Till exempel hade samtliga fyra skolor i studien med sämre resultat bytt rektor vid flera tillfällen under den period som studien gjordes. De hade också gått igenom omorganisationer som ibland initierats från den kommunala förvaltningen. – Det finns också berättelser om rektorer som kommit in med nya idéer, men som inte lyckats få gehör för dessa och därefter slutat på skolan. Då handlar det mycket om arbetsklimatet på skolan och skolans historia, säger Maria Jarl. Enligt forskargruppen är en viktig aspekt att alla skolor ser över sitt interna arbete och skapar en långsiktig strategi med tydliga värderingar, och inför arbetssätt som bygger på gemenskap och kollegialt utbyte mellan lärare och skolledning. – Men man måste också inse att förändring tar tid, säger Maria Jarl. I vår kommer forskargruppen att presentera sitt resultat i en bok. Maria Jarl hoppas att den kommer att kunna påverka debatten om hur skolan kan utvecklas. – Jag ser det som en viktig uppgift för oss som forskare att kunna göra skillnad. Däremot är det inte vår roll att ge handfasta rekommendationer för hur problemen ska lösas. Likvärdighet I Sverige har alla elever enligt lag rätt till en likvärdig utbildning. Var man än bor i landet och oavsett vilka sociala och ekonomiska hemförhållanden man har ska utbildningen ha en hög kvalitet. Skolan ska kompensera för elevers olika bakgrund och andra förutsättningar som skiljer sig åt mellan eleverna. Vid den senaste Pisaundersökningen, som presenterades den 6 december, visade det sig att likvärdigheten mellan elever på olika skolor har försämrats på fem av sju mätta områden. På övriga två har inte någon förbättring synts till. Pisa är ett OECD-projekt och är världens största elevstudie. Källa: Skolverket


Utsläppsfritt flyg – en realistisk klimatvision

Summary: Hållbara flygresor i ett globalt perspektiv förverkligas ingalunda med minskat flygande. Liksom på de flesta andra områden är det inte avveckling utan utveckling som är det bättre miljöalternativet!

Debattören Jan-Olof Blomberg med flera menar att flygbranschen borde ta ett större globalt klimatansvar genom att verka för mindre flygande. De nämner inte att om mindre flygande alls skall ha någon klimatbetydelse måste det ske globalt. Vi talar då om att sprida en förändring av livsstilen i hela världen - ett önsketänkande utan dess like. Det som däremot kan spridas är klimatsmarta tekniklösningar, något som har bra grogrund i Sverige och liknande industriländer. Andra tror att man kan utveckla tekniken och samtidigt minska flygandet. Tyvärr betyder minskat flygande sämre ekonomi och mindre resurser i branschen, och då avmattas teknikutvecklingen. Det är inte bara biobränsle det handlar om utan också om flyglogistik, smarta kabinlösningar och flygplanens energisnålhet. Ytterligare ett utvecklingsspår är eldrift så som i bilbranschen. Flygplanstillverkaren Airbus och Siemens är exempel på två starka aktörer som samarbetar i en satsning på eldrift. De första eldrivna planen är redan i luften. En ny utvecklingsera har inletts där eldrivna reguljära passagerarplan kan vara verklighet inom ett par decennier, enligt Boeing. Utsläppsfritt flygande är möjligt att uppnå inom rimlig tid genom teknologisk evolution. Men, hållbara flygresor i ett globalt perspektiv förverkligas ingalunda med minskat flygande. Liksom på de flesta andra områden är det inte avveckling utan utveckling som är det bättre miljöalternativet.


”Med ett integrerande urval kan vi behålla skolvalet”

Summary: Dags att förändra. Lösningen på ojämlikheten i skolan bör inte vara att avskaffa skolvalet. Att kunna välja skola är i sig en bra idé. Men får inte ske på bekostnad av likvärdigheten. Vi föreslår därför att urvalsprincipen för grundskolan ska vara att varje skolenhet ska ha en så blandad elevsammansättning som möjligt, skriver Philip Botström, SSU.

?Om det finns något vi i Sverige har anledning att vara stolta över så är det vår idé om en jämlik skola. Tidigt slogs idealet fast: arbetarens och direktörens respektive barn ska få samma möjligheter i livet. Men klyftorna har ökat kraftigt. I dag är Sverige inte bättre än genomsnittet gällande likvärdighet i skolan. Alla elever får helt enkelt inte samma förutsättningar att klara skolgången. Och det är den svenska skolans främsta utmaning. Föräldrars utbildningsbakgrund eller etniska bakgrund har blivit avgörande för elevers chanser i skolan. I slutändan handlar det om att vissa barn och unga inte får möjlighet att nå sin fulla potential. Det drabbar enskilda elever och det drabbar samhället som riskerar att dras isär. För att bryta ojämlikheten behövs ett systemskifte för skolan. Socialdemokraterna behöver våga göra upp med centrala delar i utbildningssystemet, genom att göra om det marknadsanpassade skolvalet så att det bidrar till jämlikhet och motverkar segregation samt genom att förändra systemet med skolpeng. Skollagen fastslår att en av skolans viktigaste funktioner är att kompensera för barns olika uppväxtvillkor och ge alla elever likvärdig utbildning. I verkligheten ser det dock inte ut så. Trots ett positivt trendbrott när det gäller de generella kunskaperna visar den senaste Pisa-mätningen att klyftorna i svensk skola är stora och har ökat kraftigt. Skillnaderna mellan elever som har föräldrar med låg utbildningsnivå och elever med bättre förutsättningar hemifrån ökar. Bland elever med lågutbildade föräldrar är det över 40 procent som inte når grundläggande behörighet till gymnasiet. Skillnaderna mellan elever med utländsk bakgrund och andra elever ökar också. Om du kämpar hårt i skolan ska du lyckas, oavsett var dina föräldrar kommer från eller hur många högskolepoäng de har. En människas bakgrund ska inte vara viktigare än hennes mål och ambitioner. Det måste vara grundprincipen för socialdemokratisk utbildningspolitik. Mycket av det Socialdemokraterna och regeringen gör är bra men otillräckligt för att komma åt problemets grund. Fler lärare, högre lärarlöner, mer matematik och mindre klasser är bra reformer – men de räcker inte för att möta och bryta skolsegregationen. Ingen enskild lärare kan på egen hand kompensera en situation som har sin grund i ett systemfel. Oavsett hur många kollegor eller hur bra lön läraren har. För att ge alla barn och unga lika chanser i livet behöver vi en skola som ökar jämlikheten och bryter segregationen. Därför behövs följande systemförändringar: 1 Inför ett integrerande skolval. I dag har Sverige världens mest marknadsliberala skolvalsystem. Det har skapat problem som politikerna som införde skolvalsmodellen inte såg framför sig. En del vill möta det genom att avskaffa skolvalet helt och hållet. Andra väljer att blunda för verkligheten och ger därmed sitt tysta medgivande till segregation och ojämlikhet. Men lösningen är inte att gå från en extrem till en annan. Att ha makt över sin egen utbildning genom att kunna välja skola är i sig en bra idé. Men det ska inte få ske på bekostnad av likvärdigheten. Kommunala skolor ska i dag ta hänsyn till föräldrarnas val, men om det är fler sökande än platser tillämpas närhetsprincipen i regel. Fristående grundskolor kan välja mellan ett antal urvalskriterier, bland annat kötid och familjeförtur. Det nuvarande systemet segregerar genom valsituationen och de kriterier som används när elever ska placeras på en grundskola. OECD, som genomför Pisa-undersökningarna, var tydliga när de presenterade resultaten för Sverige: skolvalet spär på segregationen och bör förändras. Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering har påvisat att skolvalet på grundskolenivå bidrar till segregation. Sju av tio rektorer från kommunala och fristående vill att skolvalet ska förändras, enligt en undersökning från SVT. Rektorerna pekade på att blandade klasser vad gäller socioekonomisk och etnisk bakgrund skulle innebära att fler elever når kunskapsmålen. För att minska segregationen behöver urvalssystemet förändras. SSU föreslår att den övergripande urvalsprincipen för grundskolan ska vara att varje skolenhet ska ha en så blandad elevsammansättning som möjligt. Närhetsprincip och familjeförtur blir sekundära urvalskriterier. I ett system med integrerande skolval får föräldrar och elever precis som i dag rangordna ett antal skolor. Tilldelningen sker dock på ett sätt som integrerar. Alla skolor får ett elevunderlag som speglar samhället. Gräddfilen för friskolor avskaffas – alla skolor som tar del av offentlig finansiering ska ha samma urvalsprinciper – och ansökningsprocessen ska vara gemensam. 2Inför en statligt styrd och starkt socialt viktad skolpeng. En förutsättning för att likvärdigheten ska öka är att skolan och lärarna får praktiska möjligheter att kompensera för elevers olika förutsättningar. Det är inte alltid mer resurser som behövs, lika viktigt är att fördela befintliga resurser på ett bra sätt. I dag säger skollagen att kommuner ska fördela resurser utifrån barnens och elevernas olika förutsättningar och behov. Skollagen ger dock inget stöd till kommunerna hur fördelningen ska ske. Staten behöver ta ett större ansvar för styrningen av skolans resurser. För att öka möjligheten för skolan att arbeta kompensatoriskt behöver Skolverket därför få direktiv att ta fram riktlinjer för hur stor social viktning av resurserna till skolan en kommun behöver göra vid resursfördelningen. Friskolor ska finansieras enligt samma modell som kommunala – istället för ett genomsnitt som i dagsläget allt för ofta snedfördelar resurser dit de inte gör som mest nytta. Detta är nödvändigt för att finansieringen av skolan ska utgå från elevernas behov. Dagens skola hindrar unga som har föräldrar med låg utbildningsnivå från att nå sin fulla potential. Ett ojämlikt skolsystem kommer förr eller senare slita isär Sverige. Klassamhället år 2016 handlar i stor grad om tillgång till och möjlighet att ta till sig utbildning. Dagens skolsystem förstärker en ojämlikhet som redan sätter djupa spår genom utanförskap, arbetslöshet och bristande framtidsutsikter. Att den utvecklingen förstärks genom ett ojämlikt utbildningssystem drabbar enskilda människor och är farligt för Sverige. Socialdemokraterna behöver därför utveckla sin utbildningspolitik så att segregationen bryts på riktigt. Inför partiets kongress i vår kommer detta vara en av SSU:s viktigaste frågor. Socialdemokraterna kan inte ducka bakom Skolkommissionens kommande utredning. På kongressen krävs svar på hur skolvalet och skolans finansiering ska göras om. Det räcker inte att prata om en jämlik skola – nu är det dags att förändra systemen som skapar ojämlikheten. Philip Botström, förbundsordförande SSU Staten behöver ta ett större ansvar för styrningen av skolans resurser. För att öka möjligheten för skolan att arbeta kompensatoriskt behöver Skolverket därför få direktiv att ta fram riktlinjer för hur stor social viktning av resurserna till skolan en kommun behöver göra vid resursfördelningen.


Summary: Dags att förändra. Lösningen på ojämlikheten i skolan bör inte vara att avskaffa skolvalet. Att kunna välja skola är i sig en bra idé. Men det får inte ske på bekostnad av likvärdigheten. Vi föreslår därför att urvalsprincipen för grundskolan ska vara att varje skolenhet ska ha en så blandad elevsammansättning som möjligt, skriver Philip Botström, SSU.

Om det finns något vi i Sverige har anledning att vara stolta över så är det vår idé om en jämlik skola. Tidigt slogs idealet fast: arbetarens och direktörens respektive barn ska få samma möjligheter i livet. Men klyftorna har ökat kraftigt. I dag är Sverige inte bättre än genomsnittet gällande likvärdighet i skolan. Alla elever får helt enkelt inte samma förutsättningar att klara skolgången. Och det är den svenska skolans främsta utmaning. Föräldrars utbildningsbakgrund eller etniska bakgrund har blivit avgörande för elevers chanser i skolan. I slutändan handlar det om att vissa barn och unga inte får möjlighet att nå sin fulla potential. Det drabbar enskilda elever och det drabbar samhället som riskerar att dras isär. För att bryta ojämlikheten behövs ett systemskifte för skolan. Socialdemokraterna behöver våga göra upp med centrala delar i utbildningssystemet, genom att göra om det marknadsanpassade skolvalet så att det bidrar till jämlikhet och motverkar segregation samt genom att förändra systemet med skolpeng. Skollagen fastslår att en av skolans viktigaste funktioner är att kompensera för barns olika uppväxtvillkor och ge alla elever likvärdig utbildning. I verkligheten ser det dock inte ut så. Trots ett positivt trendbrott när det gäller de generella kunskaperna visar den senaste Pisa-mätningen att klyftorna i svensk skola är stora och har ökat kraftigt. Skillnaderna mellan elever som har föräldrar med låg utbildningsnivå och elever med bättre förutsättningar hemifrån ökar. Bland elever med lågutbildade föräldrar är det över 40 procent som inte når grundläggande behörighet till gymnasiet. Skillnaderna mellan elever med utländsk bakgrund och andra elever ökar också. Om du kämpar hårt i skolan ska du lyckas, oavsett var dina föräldrar kommer från eller hur många högskolepoäng de har. En människas bakgrund ska inte vara viktigare än hennes mål och ambitioner. Det måste vara grundprincipen för socialdemokratisk utbildningspolitik. Mycket av det Socialdemokraterna och regeringen gör är bra men otillräckligt för att komma åt problemets grund. Fler lärare, högre lärarlöner, mer matematik och mindre klasser är bra reformer – men de räcker inte för att möta och bryta skolsegregationen. Ingen enskild lärare kan på egen hand kompensera en situation som har sin grund i ett systemfel. Oavsett hur många kollegor eller hur bra lön läraren har. För att ge alla barn och unga lika chanser i livet behöver vi en skola som ökar jämlikheten och bryter segregationen. Därför behövs följande systemförändringar: Inför ett integrerande skolval. I dag har Sverige världens mest marknadsliberala skolvalsystem. Det har skapat problem som politikerna som införde skolvalsmodellen inte såg framför sig. En del vill möta det genom att avskaffa skolvalet helt och hållet. Andra väljer att blunda för verkligheten och ger därmed sitt tysta medgivande till segregation och ojämlikhet. Men lösningen är inte att gå från en extrem till en annan. Att ha makt över sin egen utbildning genom att kunna välja skola är i sig en bra idé. Men det ska inte få ske på bekostnad av likvärdigheten. Kommunala skolor ska i dag ta hänsyn till föräldrarnas val, men om det är fler sökande än platser tillämpas närhetsprincipen i regel. Fristående grundskolor kan välja mellan ett antal urvalskriterier, bland annat kötid och familjeförtur. Det nuvarande systemet segregerar genom valsituationen och de kriterier som används när elever ska placeras på en grundskola. OECD, som genomför Pisa-undersökningarna, var tydliga när de presenterade resultaten för Sverige: skolvalet spär på segregationen och bör förändras. Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering har påvisat att skolvalet på grundskolenivå bidrar till segregation. Sju av tio rektorer från kommunala och fristående vill att skolvalet ska förändras, enligt en undersökning från SVT. Rektorerna pekade på att blandade klasser vad gäller socioekonomisk och etnisk bakgrund skulle innebära att fler elever når kunskapsmålen. För att minska segregationen behöver urvalssystemet förändras. SSU föreslår att den övergripande urvalsprincipen för grundskolan ska vara att varje skolenhet ska ha en så blandad elevsammansättning som möjligt. Närhetsprincip och familjeförtur blir sekundära urvalskriterier. I ett system med integrerande skolval får föräldrar och elever precis som i dag rangordna ett antal skolor. Tilldelningen sker dock på ett sätt som integrerar. Alla skolor får ett elevunderlag som speglar samhället. Gräddfilen för friskolor avskaffas – alla skolor som tar del av offentlig finansiering ska ha samma urvalsprinciper – och ansökningsprocessen ska vara gemensam. Inför en statligt styrd och starkt socialt viktad skolpeng. En förutsättning för att likvärdigheten ska öka är att skolan och lärarna får praktiska möjligheter att kompensera för elevers olika förutsättningar. Det är inte alltid mer resurser som behövs, lika viktigt är att fördela befintliga resurser på ett bra sätt. I dag säger skollagen att kommuner ska fördela resurser utifrån barnens och elevernas olika förutsättningar och behov. Skollagen ger dock inget stöd till kommunerna hur fördelningen ska ske. Staten behöver ta ett större ansvar för styrningen av skolans resurser. För att öka möjligheten för skolan att arbeta kompensatoriskt behöver Skolverket därför få direktiv att ta fram riktlinjer för hur stor social viktning av resurserna till skolan en kommun behöver göra vid resursfördelningen. Friskolor ska finansieras enligt samma modell som kommunala – istället för ett genomsnitt som i dagsläget allt för ofta snedfördelar resurser dit de inte gör som mest nytta. Detta är nödvändigt för att finansieringen av skolan ska utgå från elevernas behov. Dagens skola hindrar unga som har föräldrar med låg utbildningsnivå från att nå sin fulla potential. Ett ojämlikt skolsystem kommer förr eller senare slita isär Sverige. Klassamhället år 2016 handlar i stor grad om tillgång till och möjlighet att ta till sig utbildning. Dagens skolsystem förstärker en ojämlikhet som redan sätter djupa spår genom utanförskap, arbetslöshet och bristande framtidsutsikter. Att den utvecklingen förstärks genom ett ojämlikt utbildningssystem drabbar enskilda människor och är farligt för Sverige. Socialdemokraterna behöver därför utveckla sin utbildningspolitik så att segregationen bryts på riktigt. Inför partiets kongress i vår kommer detta vara en av SSU:s viktigaste frågor. Socialdemokraterna kan inte ducka bakom Skolkommissionens kommande utredning. På kongressen krävs svar på hur skolvalet och skolans finansiering ska göras om. Det räcker inte att prata om en jämlik skola – nu är det dags att förändra systemen som skapar ojämlikheten. 19 december 2016 Debattartikel Philip Botström, förbundsordförande SSU: ”Med ett integrerande urval kan vi behålla skolvalet” Repliker Bengt Sandblad (S) och Boel Vallgårda: ”Obligatorisk skolval ökar skolsegregationen” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Summary: SLUTREPLIK. Det saknas framtidsidéer och entreprenörskapsanda i svensk politik. Vi behöver lyfta blicken, se möjligheter och jobba för att nå dessa. En rymdminister borde inte stå med båda fötterna på marken. Sverige kan ha flera astronauter, rymdturister och vi kan skicka en svensk till Mars, skriver Liberaler och rymdintressenter.

Vi föreslog på DN Debatt (9/12) att Sverige borde jobba för att få fler astronauter, göra det möjligt för företag att etablera rymdturism från svensk mark och ett mål om en svensk till Mars på 2030-talet. Detta avfärdar rymdminister Helene Hellmark Knutsson som för ”spektakulärt” och vill istället ha en ”rymdpolitik med fötterna på jorden.” Vi är av uppfattningen att våra förslag just är bra för oss på jorden. Vilka skulle de annars vara bra för? Astronauter utför viktig forskning och utveckling i rymden, som vi använder på jorden, och är dessutom en stor inspirationskälla för oss alla, men inte minst ungdomar, att intressera sig för rymd, forskning, naturvetenskap och teknik. Gymnasieeleven Eleonora Svanberg berättade förra veckan att hon vid sju års ålder blivit inspirerad när Christer Fuglesang blev förste svensk i rymden och att hon nu vill bli förste svensk på Mars, för att kunna inspirera andra. Rymdturism handlar om något så jordnära som jobb och tillväxt. Det är en affärsmöjlighet för Sverige som stimulerar teknikutveckling, etableringar och startups samt banar väg för hållbara spetsupplevelser, forskningsmiljöer och tekniköverföring på jorden. Något som rymdutredningen lyfter fram. Är verkligen fler svenska astronauter och rymdresor från Sverige för spektakulärt för Sverige och rymdministern? Att skicka en svensk till Mars är förstås spektakulärt. Det är en del av poängen. Spektakulärt är i vår värld inte något automatiskt negativt. Ibland verkar inte heller rymdministern tycka det. I en intervju i Populär Astronomis decembernummer säger Helene Hellmark Knutsson: ”Bara idén att vi ska vara på Mars får en att stretcha tanken. Jag tror att vi behöver sätta upp den typen av mål för att våga stretcha ännu mer. Jag tror det inspirerar alla.” Vi håller med, och förstår inte varför samma minister några dagar senare avfärdar just ett sådant mål. Är det för att det kom från ett annat parti? Från rymden ser man inga partigränser. Detta fram och tillbaka av regeringen visar på behovet av en nedskriven och av riksdagen beslutad rymdstrategi. Tyvärr får vi inte ens besked om det kommer någon sådan, än mindre vad den i så fall skulle innehålla. Sverige är ett bra rymdland, vi har lång erfarenhet och mycket på plats som andra länder saknar. Med en tydlig riktning på rymdpolitiken kan Sverige bli ett riktigt starkt land för den snabbt växande rymdbranschen. Det sker nu ett skifte där företag börjar göra det endast supermakter gjorde tidigare. Om Sverige uppdaterar lagar och visar förståelse och ambitioner så kommer dessa företag etablera sig och växa här. Det krävs inte ens att staten satsar mer pengar på området. Det saknas framtidsidéer och entreprenörskapsanda i svensk politik. Vi behöver lyfta blicken, se möjligheter och jobba för att nå dessa. En rymdminister borde inte stå med båda fötterna på marken. Sverige kan ha flera astronauter, rymdturister och vi kan skicka en svensk till Mars. Siktar man mot stjärnorna, når man ibland en planet. 9 december 2016 Debattartikel Jennifer Andersson, ordförande Astronomisk Ungdom; Christer Fuglesang, astronaut, adjungerad professor i rymdfysik, KTH; Karin Nilsdotter, vd, Spaceport Sweden, utvecklingsbolag för kommersiell bemannad rymdfart; Mathias Sundin (L), riksdagsledamot och Maria Weimer (L), riksdagsledamot: ”Sätt målet att en svensk ska landa på Mars på 2030-talet” Repliker Rymdminister Helene Hellmark Knutsson (S): ”?Bättre rymdpolitik med fötterna på jorden” Slutreplik från fem debattörer: ”Rymdministerns vacklande visar på behovet av strategi” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Assanges agerande är barockt

Summary: Svenska åklagare följer rättssamhällets principer kring lagföring av misstänkta och när USA inte begärt Assange utlämnad från Storbritannien finns ingen anledning att tro att de hellre skulle välja Sverige, tvärtom. Assange är misstänkt för våldtäkt och ska hanteras på samma vis som alla andra misstänkta i vårt rättssamhälle.

Rolf Söderberg skriver på DN.Åsikt att hanteringen av Assange är barock. Men i själva verket är det tvärtom. Det är Assanges förväntan att undslippa åtal bara för att han tagit till flykt, som är barock, helt barock. Sverige är ett rättssamhälle. Som sådant har våra myndigheter och myndighetsutövare en plikt att följa och upprätthålla lag och ordning. Med det följer att misstänkta personer skall efterlysas, förhöras, anhållas, häktas och åtalas. Har den misstänkte tur kan misstankarna avskrivas i ett tidigt skede, kanske till följd av den misstänktes egna vilja till samarbete. Söderberg hävdar att svenska åklagare ”gör allt för att fördröja att lagföra” Assange. Men i själva verket är det Assange som ”har gjort allt” för att fördröja en lagföring. Svenska åklagare har tvärtom gjort allt i deras makt just för att lagföra Assange, i enlighet med de lagar och regler som finns. Om svenska åklagare helt plötsligt skall börja med eftergifter åt misstänkta våldtäktsmän, för att de flyr och vägrar samarbeta enligt de rättsprinciper vi har i vårat samhälle, var ska det då sluta? Fly till något obskyrt lands ambassad och lås in dig, så slipper du åtal. Vad skulle det skicka för signaler till andra våldtäktsmän, mördare med flera? Om vi börjar anklaga våra rättsvårdande myndigheter för att de inte underlåter sig att lagföra brottsmisstänkta på flykt, då kan vi snacka om barockt agerande! Svenska åklagare arbetar för USA, skriver Söderberg. Men förklarar på inget vis varför det är just ifrån Sverige som Assange måste utlämnas till USA. Söderberg tycks helt ha missat det faktum att Storbritannien är en av USA:s allra närmaste allierade sedan urminnes tider, och det finns många kopplingar länderna emellan. Därtill har Assange suttit i husarrest i Storbritannien. Då fanns alla möjligheter för USA att begära Assange utlämnad från England, en av sina närmaste allierade. Fallet Assange är väldigt enkelt, och lika naturligt som det är enkelt. Den som tar till flykt är på flykt, och att vara på flykt är ingen grund för åtalsunderlåtelse. Om den nu i medierna aktuelle lasermannen hade flytt till en ambassad i utlandet och där fått beskydd, hade det då varit helt ok att lägga ner alla misstankar mot honom? Eller är det bara våldtäkter som är ok? Det finns ingenting barockt med svensk åklagares hantering av fallet Assange. Tvärtom, alla skall vara lika inför lagen, så också Julian Assange!


”?Sverige måste återgå till en reglerad invandringspolitik”

Summary: Sverige behöver ett nytt projekt. Många LO-medlemmar vi träffar tycker att utvecklingen i vårt land går åt fel håll. En del av det som gått fel beror på att vi hade en högerregering. Men arbetarrörelsen är medskyldig till de växande klyftorna. Vi måste nu lyssna, erkänna problemen och erbjuda konkreta lösningar, skriver LO:s ledning.

LO:s medlemmar har något att berätta. Det är berättelsen om ett annat Sverige än det som brukar synas i mediedebatten, där avdrag för hemstädning uppmärksammas mer än otrygga anställningar, delade turer och visstider. Där ett snöoväder i Stockholms innerstad behandlas som en riksnyhet. Många LO-medlemmar vi träffar tycker att utvecklingen i vårt land går åt fel håll. Vi kan försöka övertyga dem om motsatsen, med siffror och statistik, men det räcker inte. Vi måste göra det i handling. Att bara säga ”det går bra för Sverige” blir en örfil för dem på landsbygden som upplevt att polisstation, post och annan service försvunnit. För dem som varje dag lever med otryggheten i arbetslivet, som ser sina vuxna barn sakna bostad och sina gamla föräldrar svikas av en urholkad äldreomsorg. Detta samtidigt som skattepengar försvinner till riskkapitalbolag. En del av det som gått fel beror på att vi hade en högerregering som hellre sänkte skatten än investerade i välfärd och trygghet. Men vi ska inte skylla allt på dem. Klyftorna i Sverige började växa redan under 80- och 90-talen. Arbetarrörelsen är medskyldig. Vi ser nu över hela världen hur människors oro utnyttjas av mörka krafter vi felaktigt trott tillhörde historien. Donald Trumps valseger i USA är det senaste exemplet. I vårt eget land är ett parti med nazistiska rötter riksdagens tredje största och har också stöd bland LO-förbundens medlemmar. Det är givetvis ett misslyckande. Rasister och högerpopulister har aldrig haft några lösningar. Arbetarrörelsen måste nu på allvar svara på de frågor människor ställer, annars kommer helt andra krafter att göra det. Vi måste lyssna, erkänna problemen och erbjuda konkreta lösningar. Vi i LO:s nya ledning vill lyfta fram några områden där vi tror det är nödvändigt att ändra riktning för att bygga Sverige starkare. 1 Bygg Sverige starkare med en skola där alla barn ges samma möjligheter. Den senaste Pisa-mätningen visar att kunskapsresultaten sakta börjat vända uppåt. Läget är dock fortfarande allvarligt, framför allt fortsätter klyftorna mellan barn att växa. Det hotar både vår tillväxt och unga människors möjligheter i livet. Skolkrisen sammanfaller också med att vi utsatts för ett internationellt unikt marknadsexperiment, där företag kan öka sina vinster genom att locka till sig de ”lättaste” eleverna och spara på personal, lokaler och utrustning. Enligt OECD har friskolor sämre resultat än kommunala skolor om man räknar in socioekonomiska förhållanden. Nu krävs ett målmedvetet arbete för att höja kunskaperna och ge alla barn samma chans. Skolan måste få mer resurser. Skolpeng och skolval måste reformeras för att motverka segregationen. Vi måste få ett totalstopp för vinstuttag liksom för religiösa friskolor. Även ett förstatligande av skolan bör övervägas. 2 Bygg Sverige starkare med en reglerad och solidarisk invandringspolitik. Enbart år 2015 tog Sverige ensamt emot över 160 000 asylsökande. På lång sikt är det inte hållbart att fortsätta så. Sverige måste återgå till den både reglerade och solidariska invandringspolitik som Socialdemokraterna historiskt har stått för. Hela EU måste dela ansvaret för människor på flykt. Just nu måste vi i Sverige fokusera på att få de nyanlända som redan befinner sig här, in på arbetsmarknaden. Om vi ska klara detta måste vi också strama upp reglerna för arbetskraftsinvandring. Det är orimligt att människor från länder utanför EU fritt kan komma och arbeta i Sverige samtidigt som hundratusentals människor som redan finns här står utanför arbetsmarknaden. Arbetskraftsinvandringen måste styras till branscher med arbetskraftsbrist. Vi måste ha ett system som gynnar dem som arbetar i vårt land, inte arbetsgivare som vill dumpa löner. 3 Bygg Sverige starkare med en riktig arbetsmarknadspolitik. Här har fackföreningsrörelsen en viktig roll att spela. Vi är beredda att ta ett stort ansvar och hitta kreativa och konstruktiva lösningar tillsammans med staten och arbetsgivarna för att få in de nyanlända på arbetsmarknaden. Men lösningen kan aldrig vara en utveckling med lägre löner och sämre anställningsvillkor. Det måste vara ordning och reda på arbetsmarknaden. Alla ska kunna försörja sig på ett heltidsjobb. Av dem som sökte sig till Sverige förra året är de flesta 20 till 34 år och har ett långt yrkesliv framför sig. Det skapar stora möjligheter för hela Sverige eftersom det i flera branscher saknas arbetskraft, inte minst inom välfärden. Vi måste bygga ut Kunskapslyftet, höja statusen på gymnasiets yrkesprogram och öppna fler vägar till utbildning. Vi måste också ha en arbetsförmedling som arbetar närmare den lokala och regionala verkligheten. 4 Bygg Sverige starkare genom kamp mot klassamhället. Klyftorna ökar snabbare i Sverige än i något annat jämförbart land. Alltför många halkar efter medan en liten grupp välbeställda drar ifrån. En av förklaringarna är ökade kapitalinkomster och att skatten på arbetsfria inkomster är lägre än skatten på arbete. Vi vill öka skatterna på kapital och därmed göra det möjligt att minska skatten på arbete, det vill säga någon form av skatteväxling. Samtidigt krävs rejäla förstärkningar för grupper som halkat efter, exempelvis kraftigt höjda barnbidrag och en större satsning på pensionärerna. När det gäller pensionerna måste målet vara att alla garanteras minst 70 procent av sin lön i pension. Vi måste också en gång för alla få bort inkomstskillnaderna mellan kvinnor och män. Det är orimligt att vi i ett modernt land fortsätter att sätta lön efter kön. Över hela världen växer nu högerpopulism, främlingsfientlighet och osund nationalism. Många människor upplever att makthavare inte lyssnar, eller ens bryr sig om dem. De känslorna utnyttjas av de reaktionära krafterna. Där hämtar de sin näring. Fackföreningsrörelsen är fortfarande Sveriges starkaste folkrörelse. Men vi har inte gjort tillräckligt för att använda den styrkan och bli den förändrande kraft vi skulle kunna vara. Nu ändrar vi på det. Nästa år ska vi i LO:s ledning lägga annat åt sidan och i ännu högre grad än tidigare besöka arbetsplatser över hela Sverige, på landsbygd, i städer och förorter. Överallt där våra medlemmar finns. Det handlar om att på allvar ringa in medlemmarnas viktigaste frågor och skapa förändring i deras vardag. Framtiden är inte ödesbestämd; det går att förändra samhället och öka jämlikheten. Men då måste vi sluta begränsa oss och börja tro på politikens möjligheter igen. Våga tänka nytt och stort. Vi är övertygade om att Sverige behöver ett nytt projekt, en idé om vart vi tillsammans ska ta oss. Den resan börjar nu. Karl-Petter Thorwaldsson, LO:s ordförande Therese Guovelin, LO:s förste vice ordförande Berit Müllerström, LO:s andre vice ordförande Torbjörn Johansson, LO:s avtalssekreterare I vårt eget land är ett parti med nazistiska rötter riksdagens tredje största och har också stöd bland LO-förbundens medlemmar. Det är givetvis ett misslyckande. Rasister och högerpopulister har aldrig haft några lösningar.


Få lockas av jobb inom stat och kommun

Summary: Göteborg. Ingenjörsbristen i offentliga sektorn består. Samtidigt finns det 8 000 nyanlända med ingenjörskompetens som går arbetslösa eller har låglönejobb. – Kommunerna borde vara mer offensiva när det gäller att rekrytera bland dessa personer, säger Peter Larsson på Sveriges ingenjörer.

Många erfarna ingenjörer inom den offentliga sektorn har gått i pension de senaste åren. Det har skapat en akut brist på teknisk kompetens i landets kommuner och landsting. För samtidigt som de tekniska utmaningarna i den offentliga sektorn blir större fortsätter ingenjörerna att föredra att arbeta inom näringslivet. I en undersökning från 2014 konstaterades att bristen är stor och att kommuner och landsting fram till 2022 behöver rekrytera 12 000 ingenjörer. – Situationen har inte förbättrats. Många ingenjörer väljer fortfarande bort offentliga sektorn, säger Peter Larsson, samhällspolitisk direktör på fackförbundet Sveriges ingenjörer. Han ser löneskillnaden som en tydlig orsak, men menar att det offentliga borde bli bättre på att marknadsföra de stora utvecklingsuppdrag som finns. – Det jag tycker att man underskattar från kommunalt håll är ingenjörer med erfarenhet från näringslivet och stora processer. Där har man varit dåliga på att rekrytera, säger Larsson, som även menar att det finns en dold resurs i det svenska samhället. Enligt Sveriges ingenjörer finns det cirka 8 000 personer bland nyanlända till Sverige som besitter ingenjörskompetens, men som går arbetslösa eller har låglönejobb, vilket enligt Larsson motsvarar en och en halv årskull av nyutexaminerade ingenjörer från högskolan. Han säger att man från fackligt håll vidtagit en rad åtgärder, bland annat genom projektet Jobbsprånget, för att underlätta för nyanlända att komma in på arbetsmarknaden. Det kan handla om att skapa praktikplatser för att utländska ingenjörer ska kunna validera sin kompetens. – Vi tror ofta att folk startar från ruta noll när de kommer hit, men det bär ofta på väldigt mycket kompetens, säger Larsson, som menar att om offentliga sektorn inte klarar att lösa ingenjörsbristen kommer till exempel en rad infrastrukturprojekt i landet att bli försenade. Caroline Olsson på SKL (Sveriges Kommuner och Landsting) bekräftar bilden av att det fortfarande är svårt att locka ingenjörer och hänvisar till SCB:s arbetsmarknadsbarometer från 2015. I den hävdade 60 procent av landets kommuner att man hade svårt att rekrytera ingenjörer. Hon påpekar att hela branschen skriker efter arbetskraft, även i näringslivet, och att ingenjörer på grund av den breda arbetsmarknaden är eftertraktade generellt. – Det är hård konkurrens om den här gruppen och de har många arbetsgivare och olika yrken att välja mellan, säger Olsson. Hon tror att den offentliga sektorn måste kunna visa på sina fördelar. – Många gånger kan det finnas förutfattade meningar om bilden av jobben i det offentliga. Den är inte sällan felaktig för det finns otroligt spännande arbetsuppgifter, till exempel inom samhällsbyggnadssektorn, där man kan arbeta på ett brett sätt som man kanske inte får om man till exempel arbetar som konsult, säger Olsson.


Om Sverige vore en storstad

Summary: Tänker man på Sverige som en storstad på tio miljoner invånare i stället för ett land med dess illusion av överblickbarhet, framstår varje försök att strypa de utanförståendes rättigheter som den omöjlighet det är.

Låt oss för ett ögonblick tänka att Sverige är en brusande storstad på tio miljoner invånare på liten yta i stället för ett vidsträckt land med samma befolkning. Såsom är fallet med storstäder blir det i samma stund geografiskt överblickbart men mentalt oöverskådligt. Landet Sverige upplevs på rakt motsatt sätt. Det är en illusion med påtaglig kraft. I storstaden Sverige skulle invånarna inte slösa tanketid och debattutrymme på att söka och finna problemen som uppstått på grund av vilka som felaktigt släppts in i staden. Ytterst få skulle anse det tillåtet och acceptabelt att sortera vilka som fick bosätta sig där. Ingen skulle få för sig att hindra någons anhörig från att flytta in i staden; för på vilken grund skulle sådant bestämmas? I urbaniteten av i dag är småttiga tankar av det slaget så konstiga att den som hyser dem skäms eller betraktas som en stolle. Det urbana livet flyter på. Man irriterar sig på parkeringsregler, trafikkaos och uppgrävningar av gatan, men tanken slår en inte att det är någon särskild grupp som orsakar eländet. Man förstår att man själv är med och bildar trängseln. Och varje dag kommer alla hem till sin boning trots trafiken, och en ny dag randas. För den moderna storstaden finns inga föreställningar om en enhetlig anda som kan gå förlorad av att nya människor anländer till platsen; man märker inte ens rörelsen som pågår. Något kluster av urskiljbara värderingar som hör just denna storstad till och som måste bevakas och kringgärdas föreligger inte. De som redan bor i staden fortsätter att hålla på med sitt medan de nyss anlända med sina förhoppningar och förutsättningar sugs upp av stadens rytmer och möjligheter för att också de få ägna sig åt sitt. I en sant urban miljö uppstår naturligt en fungerande marknad för bostäder av olika pris och standard och ett byggande som inte tyngs av monopol och orimliga regleringar. Allt blir inte bra för dem som nyss kommit till staden. Några ska bittert ångra att de lämnade sin by långt borta, en del känna sig alienerade, illa behandlade av sin hyresvärd, utnyttjade av sin arbetsköpare, rasande på livets orättvisa villkor. Men stadens portar var åtminstone öppna. Ty städer är numera öppna medan länder är slutna; detta eftersom omsorgen om de egna, om tanken på landet och dess folk ger både rätt och plikt att fatta ”omdömesgilla beslut” med tanke på vad landet klarar att ”ta emot”. I en stad heter det inte att man tar emot inflyttande. Där finns ej värd och främling. Ett land är en by, samtidigt en storvulen abstraktion. Storstaden är alltid konkret och fylld av ett vardagsliv som inte frammanar drömmar om enhetlighet och utestängning. Ingen missunnar någon annan att bo i staden, möjligen i kvarteret och huset, men inte i staden. Ingen har kollektiv besittningsrätt över den. Med länder förhåller det sig annorlunda. De utgör ett mentalt väsen med en essentiell kärna och idéer om vad som inte ingår i kärnan. Så blir landet överblickbart och möjligt att styra och kontrollera. Storstaden saknar detta drag av tankeväsen. Där finns ingen föreställning om att dess framtid är för invånarna att råda över genom offensiv politik och stängda stadsportar. Länder är en sorts dröm, en tankens abstraktion så stark att den utgör en av de oförstörbara eviga formerna, en produkt av föreställningsförmågan där den lever oanfrätt av tidens skiften. Därför blir länder men aldrig städer en bas för folkstammen. Staden går inte att tänka på som ett enhetligt väsen vars förändring eller brist därpå någon är herre över. Vi har inte fostrats i tanken att storstaden är styrbar såsom landet tycks vara genom att majoriteten besegrar minoriteten och sedan firar möjligheten att köra över de besegrade. I storstaden framlever man sitt liv utan att tänka på helheten och på konsekvenserna av vem som bor där. Man tar de grannar man får och den lägenhet man har råd med. Man styr över det lilla och överblickbara genom beslut och förhandling i vardagen, men ingen äger staden. Den tycks äga sig själv men låta de självägande stadsborna disponera den för sina syften. I motsats till nationen och landet saknar staden metafysik. Den är sina gator och hus, parker och torg, saker och ting, butiker och varor och människorna som befolkar den – kort sagt, sin fysiska materialitet. Ingen lyfter på gardinen och undrar vad någon gör eller när de ska åka hem. Staden är byns antites, och därmed nationens. Det är inte en fråga om olika sorters människor som tänker på olika sätt, stad mot landsbygd, upplysta mot obildade, utan om samma individer som inne i sig tänker på olika sätt om de två enheterna. Vi har tillgång till båda förhållningssätten. Den som oroar sig för att Sverige inte har plats och att landet eroderar av invandring, kan därför pröva att tänka på Sverige som en dynamisk storstad med tio miljoner invånare, och notera hur annorlunda saken genast ter sig. Med ens blir det orimligt, obehagligt och direkt besynnerligt att ta sig rätten att villkora somligas frihet och ställa upp vakter vid stadsporten. Ett land är en by, samtidigt en storvulen abstraktion. Lena Andersson är författare, skribent och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.