”OS-sponsorerna struntar i egna regler om rättigheter”

Summary: Ny rapport. De svenska OS-sponsorerna tar inte sitt ansvar för de problem med mänskliga rättigheter som spelen orsakat i Ryssland. Sveriges olympiska kommittés uttalanden om krav på grundläggande värderingar stämmer inte med granskade dokument, skriver Swedwatch, LO-TCO, RFSU och RFSL.

Det är nu bara några veckor kvar till invigningen av vinter-OS i den ryska semesterorten Sotji. Den olympiska rörelsen har därmed förlorat ännu en möjlighet att bidra till en positiv utveckling för de mänskliga rättigheterna i landet som arrangerar spelen. Swedwatch presenterar i dag, torsdag, en rapport om den olympiska rörelsens och dess svenska sponsorers syn på OS konsekvenser för mänskliga rättigheter. Rapporten är framtagen tillsammans med LO-TCO Biståndsnämnd, RFSL och RFSU. Den samlade bilden är att varken Sveriges olympiska kommitté, SOK, eller dess huvudsponsorer ATG, Nordea och Vattenfall tar sitt ansvar när spelen leder till negativa konsekvenser för mänskliga rättigheter. Roten till problemet är att den olympiska rörelsen saknar en policy för mänskliga rättigheter. Rörelsens stadga och främsta styrdokument, The Olympic Charter, fastslår förvisso att rörelsens grundläggande mål är fredlig utveckling, mänsklig värdighet och kamp mot diskriminering. Men stadgan saknar helt hänvisningar till FN:s konventioner om mänskliga rättigheter eller ILO:s kärnkonventioner om rättigheter i arbetslivet. Stadgan säger inget om att medlemmarna har en plikt att respektera yttrandefrihet, mötesfrihet, religionsfrihet, politisk frihet, rätt till rättssäkerhet, rätt till integritet, rätt till rättvisa arbetsförhållanden eller rätten att ansluta sig till en fackförening. Sedan Vladimir Putin återvände till presidentposten i maj 2012 har respekten för mänskliga rättigheter i Ryssland försämrats allt snabbare. Han har bland annat infört flera nya begränsningar i organisations-, mötes- och yttrandefriheten, och dessutom undertecknat en lag som förbjuder positiva offentliga diskussioner om homosexualitet. Ryska myndigheter har det senaste året inspekterat och hotat mer än tusen organisationer med HBTQ-aktivister och människorättsaktivister. Förberedelserna inför OS har också lett till direkta negativa konsekvenser för mänskliga rättigheter lokalt i Sotji: migrantarbetares rättigheter i arbetslivet har kränkts vid byggena av arenor och infrastruktur, och Sotji-baserade organisationers och mediers yttrandefrihet har begränsats. Just nu arbetar flera människorättsorganisationer för att det villkorliga straff som miljöaktivisten Jevgenij Vitisjko dömts till på grund av sitt arbete mot spelens miljökonsekvenser, inte ska omvandlas till fängelse. Problematiken är inte ny. Inför OS i Peking 2008 rapporterade Amnesty, Human Rights Watch och den globala fackföreningsrörelsen om samma typer av problem. Internationella olympiska kommittén, IOK, lovade först att agera om spelen inte ledde till förbättringar för de mänskliga rättigheterna men avstod sedan. Men trots kritiken beskriver sig den olympiska rörelsen som en rörelse för mänskliga rättigheter. Stefan Lindeberg, som är ordförande i SOK, säger i en intervju med Swedwatch att de olympiska spelen ”bygger på grundläggande värderingar om mänskliga rättigheter, och att man som arrangör måste acceptera att följa de förutsättningarna”. Swedwatchs granskning av de dokument som används när IOK utser en värdstad för de olympiska spelen visar dock att det inte finns några belägg för detta påstående. Ingen analys görs av risken för att spelen kan bidra eller leda till kränkningar av mänskliga rättigheter i värdstaden eller värdlandet. IOK ställer inte några krav på värdlandets regering eller på staden spelen ska hållas i gällande skydd av mänskliga rättigheter. I de efterföljande utvärderingarna analyseras inte vilka konsekvenser för mänskliga rättigheter som spelen till slut fått. Inte heller skrivningarna i stadgan om diskriminering bidrar till att förbättra situationen i värdländerna. IOK och SOK tycker inte att den olympiska rörelsen ska ta ansvar för några människorättsproblem i värdlandet utan nöjer sig med att Putins regering lovat att själva spelen ska kunna genomföras i enlighet med stadgan. Den ryska regeringen kan därför stå värd för ett av världens mest prestigefulla evenemang, samtidigt som den aktivt kränker organisations-, mötes- och yttrandefriheten nationellt såväl som i Sotji. Trots den olympiska rörelsens bristande ansvarstagande för mänskliga rättigheter kommer svenska företag under 2014 att bidra med mer sponsorpengar än någonsin till SOK. Det är en utveckling som går på tvärs med trenden att svenska företag tar ett allt större ansvar för människorättsproblem i sin verksamhet och arbetar allt mer i linje med de internationella ramverk för företagsansvar som finns. Två av SOK:s huvudsponsorer, Nordea och Vattenfall, har anslutit sig till UN Global Compact och säger sig följa OECD:s riktlinjer för multinationella företag och FN:s vägledande principer för företag och mänskliga rättigheter. Dessa ramverk innebär att företag ska ta ansvar för att minimera negativ påverkan på de mänskliga rättigheterna inom hela sin värdekedja. Företagen har dock inte använt ramverken för att analysera sin sponsrings påverkan på mänskliga rättigheter. ATG har ingen policy alls för mänskliga rättigheter. Under Swedwatchs intervjuer medger sponsorföretagen att de ser OS kopplingar till kränkningar av mänskliga rättigheter som problematiska. De medger att sponsringen borde omfattas av företagens arbete med mänskliga rättigheter på samma sätt som annan verksamhet. Företagen är också angelägna om att hitta metoder för att påverka positivt. Nordea diskuterar exempelvis tanken att skapa en gemensam strategi tillsammans med de andra sponsorerna. Företagen säger också att människorättsaspekterna av spelen kan bli en del av kommande förhandlingar om sponsringen med SOK. Sponsorerna och den svenska idrottsrörelsen kan alltså söka inflytande över den olympiska rörelsen. Ett mål för arbetet bör vara att den olympiska stadgan kompletteras med en människorättspolicy som hänvisar till FN:s grundläggande människorättskonventioner och som kan användas för att ställa krav på värdarna för spelen och på de som levererar varor och tjänster till spelen. Om den olympiska rörelsen inte vill inleda en sådan process, bör de svenska sponsorerna ta ställning till om sponsringen är förenlig med deras egna policys för mänskliga rättigheter.


”Dåligt jämställdhetsbokslut för regeringen Reinfeldt”

Summary: Jämställdheten går bakåt. Inkomstskillnaderna mellan män och kvinnor har ökat konsekvent sedan alliansregeringen tillträdde 2006. Kvinnor mår sämre än män och neddragningarna i offentlig sektor tvingar kvinnor att ta ett större ansvar att vårda anhöriga, skriver Per Bolund (MP) och Gudrun Schyman (Fi).

Nya siffror visar att skillnaden i inkomst mellan kvinnor och män har ökat stadigt sedan regeringen Reinfeldt tillträdde. Det här kan vara deras sista år vid makten och det är dags att göra bokslut över alliansens jämställdhetspolitik. År 2006 satte riksdagen målet att kvinnor och män ska ha lika mycket makt att forma samhället och sina liv. Samma år vann alliansen valet. Har vi närmat oss målet sedan dess? På vissa områden kan man med lite god vilja se små rörelser framåt, men på de flesta går det rakt bakåt. Regeringen har mycket att stå till svars för. Hur kan det försvaras att det fortfarande finns en löneskillnad på 14 procent mellan kvinnor och män? Lönegapet har minskat med myrsteg sedan år 2006. Dessutom tas fortfarande tre fjärdedelar av föräldraledigheten ut av mammorna. Medan löneskillnaderna minskat lite grann, har skillnaderna i inkomst ökat kraftigt sedan alliansregeringen tillträdde. Det visar nya siffror som riksdagens utredningstjänst har tagit fram. Om man mäter även inkomster av kapital och från försäkringssystemen får man en mera heltäckande bild av människors ekonomiska situation. Inkomstskillnaderna mellan kvinnor och män har ökat konsekvent sedan år 2006. Nästa år, efter att det femte jobbskatteavdraget har genomförts, får kvinnor i genomsnitt 63 900 kronor mindre i inkomst än män. År 2006 var skillnaden 44 600 kronor. Efter alliansens två mandatperioder i regeringen kommer inkomstklyftan att ha ökat med 43 procent. Ser man bara till gruppen heltidsarbetande ökar klyftan ännu mer, med hela 62 procent mellan 2006 och 2014. Kvinnornas ekonomiska möjligheter att forma sina liv har försämrats i relation till männens. Det går helt på tvärs med de jämställdhetspolitiska målen. Vi tycker att det är oförsvarligt. De ökade inkomstklyftorna mellan kvinnor och män är ett resultat av alliansregeringens politik. De jobbskatteavdrag regeringen genomfört gynnar tydligt män mer än kvinnor. Neddragningar av vård och välfärd gör att allt fler kvinnor får ta ett större ansvar för att vårda anhöriga. Regeringen har infört vårdnadsbidrag och tagit bort Försäkringskassans uppdrag att främja ett jämställt uttag av föräldraförsäkringen. Det är aktiva och medvetna beslut som leder till att kvinnor fortsätter att ta det största ansvaret för hem och barn och halkar efter ekonomiskt. I budgeten för 2014 har regeringen ett utrymme för reformer på 24 miljarder kronor. Av det satsar man återigen det mesta på nya skattesänkningar, varav det femte jobbskatteavdraget tar den allra största delen. Det kommer att leda till att de ekonomiska klyftorna mellan kvinnor och män ökar än mer. Det är männen som tjänar mest pengar och därför tjänar de mest på skattesänkningarna. En politik för att nå de jämställdhetspolitiska målen borde ha fokuserat på investeringar i stället för skattesänkningar. Mer pengar till en bra utbildning för barn och unga och en bättre vård och välfärd skapar jobb och gynnar de kvinnor som redan arbetar under hårda villkor i offentlig sektor. En politik för jämställdhet borde också ha gjort staten som arbetsgivare till en föregångare vad gäller jämställda löner. Åtminstone i statliga jobb kan man få bort de osakliga löneskillnaderna genom att anslå pengar till detta i budgeten. Och en politik för jämställdhet värd namnet skulle också styra mot jämställda löner i den privata sektorn. Genom sitt eget organ Medlingsinstitutet skulle regeringen ha kunnat arbeta aktivt för förändrade värderingar. Till exempel skulle Medlingsinstitutet kunna få som uppdrag att föreslå åtgärder mot strukturella löneskillnader. Det uppdraget vägrar regeringen att ge. Kvinnor mår sämre än män i dagens Sverige. Antalet sjukskrivningar i Sverige ökar, och mest ökar de bland unga kvinnor. Enligt jobbhälsobarometern 2013 har 80 procent av kvinnorna under 30 år varit borta från jobbet på grund av sjukdom det senaste året. Den vanligaste orsaken är psykisk ohälsa i form av stress. Det finns flera förklaringar: högre tempo i arbetslivet, osäkra anställningar och att kvinnor tar större ansvar för barn och hem än vad männen gör. Men finns det något försvar för att kvinnors ohälsa ökar mer än mäns? Skillnaden borde ju minska om regeringen hade en jämställdhetspolitik värd namnet. Många tecken tyder just nu på att det här kan bli alliansregeringens sista år vid makten. Den sista budgeten före valet är lagd, och möjligheten att använda den ekonomiska politiken för att nå de jämställdhetspolitiska målen är borta. Det är ett bistert jämställdhetsbokslut som kommer att skrivas över regeringen Reinfeldt. Vi som skrivit den här artikeln är inte överens om alla frågor men vi är överens om en sak: Nu behövs en politik som på allvar leder till ett jämställt samhälle. För att det ska hända behövs en ny regering.


Musik, medicin och mångkultur lockade till studier i England

Summary: Musiken lockade Axel Sylvan till England. Nu är han färdig läkare och möter sjukdomar som är högst ovanliga i Sverige. Men också jazzen är en stor del av hans liv.

Musik och medicin fick Axel Sylvan att flytta till England. Framför allt var det förstnämnda avgörande när han bestämde sig för att studera i Manchester. – Jag var Oasisfantast och då var Manchester givet. Att han valde att studera medicin var inte lika självklart. Axel Sylvan ville gå en lång utbildning, för att maximera tiden vid universitetet. Då passade den sexåriga medicinutbildningen, som visade sig vara ganska kul, bra. Nu är han färdigbakad läkare och har precis gjort sitt första nattpass på det nya jobbet i Wittington, norra London, när DN träffar honom i det trivsamma huset i Tufnell Park, som han delar med fyra andra. Skillnaderna mellan att jobba i England och Sverige är stora, konstaterar han. Sjukvården i England är toppstyrd och som ny på kirurgavdelningen, där han går en specialistutbildning, måste han bära slips. En dag struntade han i det. – Då blev jag tillsagd: du måste se ut som en läkare, inte som en vaktmästare. Även ansökningsprocedurer är krångligare och mer formella. Dessutom är det mindre jämlikt mellan könen. Men samtidigt är det spännande. London är mångkulturellt och på sjukhuset stöter han på sjukdomar som är ovanliga i Sverige. Axel Sylvan berättar att han lyssnade på ett program i Sveriges Radio där läkarna pratade om en sjukdom som man stöter på kanske en-två gånger i karriären. – Just då hade vi tre på vårt sjukhus som hade den diagnosen. Den tvååriga AT-tjänstgöringen gjorde han i Wigan utanför Manchester. Han konstaterar att det är stor skillnad mellan norra England och London. – Där är det en vit engelsk befolkning. Här är det mer blandat och många har hiv, tuberkulos och tropiska sjukdomar. Vid sidan av jobbet fortsätter musiken att vara en röd tråd i Axel Sylvans liv. När han första terminen i Manchester kände att föreläsningarna med 200 andra studenter inte var särskilt kreativa drog han igång bandet och klubbarrangören Riotjazz. Med målet att skapa partystämning och bjuda på livemusik som inte kostade skjortan åkte han runt på en cykel med en röd skylt med texten Riotjazz i ramen för att göra reklam. I dag är Riotjazz ett företag och Axel Sylvan, som tidigare spelade i bandet, bokar band och designar affischer. Han tycker det går snabbt att få saker att hända i England. – Riotjazz gick från idé till en stor grej på bara några veckor. Vi ordnade en egen festival i Manchester på tre månader. Folk är väldigt sugna och på. Ser man en tom industribyggnad, ser man alltid möjligheter. Axel Sylvan tänker inte stanna i London för evigt. Målet är att bli barnläkare och jobba i Uganda en period. Där gick han årskurs ett till tre som barn och han har varit tillbaka till flera gånger. – Men när jag får barn vill jag vara i Sverige och få pappaledighet. En av läkarna på min avdelning som fick barn var pappaledig i fyra dagar. Det är lite machokultur här. Men när jag får barn vill jag vara i Sverige och få pappaledighet. En av läkarna på min avdelning som fick barn var pappaledig i fyra dagar. Det är lite machokultur här. Bor: Tufnell Park, norra London. Fem personer delar på fyra rum. Axel delar rum med sin flickvän. Ålder: 27 år. Bakgrund: Medicinutbildning i Manchester, tvåårig AT-tjänstgöring i Wigan, utanför Manchester. Fick studielån från CSN. Jobbar: På sjukhus i Wittington, 20 minuter från hemmet. Har kommit in på en specialistutbildning på kirurgavdelningen. Det innebär två års grundutbildning i kirurgi. Arbetstider: Jobbar i block om fyra dagar. Om att vara svensk utomlands: Man är aldrig så svensk som när man är utomlands. I England har han börjat snusa och i Manchester ordnade han luciatåg och bakade lussebullar. Han köpte också en bock och intalade engelsmän att det är svensk tradition att sätta eld på den. Numera står det en skylt på skolan om att all eldning är förbjuden oavsett traditioner.


Religionsbyten hennes kall

Summary: För många konvertiter blir den nya övertygelsen en gudomlig uppenbarelse. Religionsforskaren Madeleine Sultán Sjöqvist kan se mer vetenskapligt grundade skäl till att människor byter religion.

Madeleine Sultán Sjöqvist, lektor och religionsforskare vid Uppsala universitet, är en av få i sin yrkesgrupp som själv inte är troende, berättar hon när DN träffar henne i en julpyntad lunchrestaurang. – Jag studerar religioner för att jag är fascinerad av människor som tror, liksom av religionens ställning i samhället. Jag tror nog att jag tänker på religion dygnet runt, jag är gravt yrkesskadad, säger Madeleine Sultán Sjöqvist. I sin forskning har hon fokuserat mycket på konvertiter. När frågan om vad som driver människor till att byta religion kommer på tal vill Madeleine Sultán Sjöqvist först poängtera skillnaden i åsiktsperspektivet mellan någon som är religiös och någon som förhåller sig mer till vetenskap. – Många som konverterar ser beslutsögonblicket som en uppenbarelse, jag som forskare kan tolka det annorlunda ur ett samhällsvetenskapligt perspektiv. Om vi backar bandet ett par hundra år var trosuppfattningen i Sverige mycket enhetlig, landets invånare delade samma världsbild. Sedan dess har samhället blivit allt mer mångkulturellt och i dag föds inte befolkningen in i en tro på samma sätt som då. De flesta religiösa samfund tappar medlemmar, inte minst Svenska kyrkan. Frikyrkor går samman för att minska kostnader och överleva. Det är inte endast en utmaning att finna nya medlemmar utan också att behålla de gamla. Kristna församlingar konkurrerar inte bara med andra världsreligioner utan också med en sekulär världsbild. – Eftersom vi inte växer upp i en och samma kultur längre, inte får den gamla tidens söndagsskola eller vanliga skolgång, måste församlingar i dag lära upp sina nya medlemmar: vad tror vi på och hur gör vi? Men det är svårt att lära ut ett beteende och en religiös världsbild till en som är vuxen. Många konvertiter säger sig ha hittat sanningen i en ny tro, min bild är att det också är de som senare blir drop-outs, alltså lämnar församlingen. De hittar en sanning någon annanstans, säger Madeleine Sultán Sjöqvist. Det finns inga siffror på hur många som i Sverige varje år konverterar till en ny religion, men Madeleine Sultán Sjöqvists uppfattning är att flödet är jämnt. Däremot varierar vilka religioner människor konverterar till. – När jag undervisar brukar jag uppmana studenter att gå till bokaffärer och se vilka religiösa böcker som reas ut. Reaböckerna är trosuppfattningar på väg ut. I dag är new age väldigt ute medan judendomen och islam är mer populärt. Islam är en religion som har kommit på tapeten senaste decenniet, inte minst i medier. Kan det finnas politiska skäl att välja den religionen? – Ja, bland de konvertiter jag har studerat har jag funnit att många är kritiska mot McDonaldifieringen av samhället, den västerländska kulturen med sin slit och släng-konsumism, förstörelse av miljön och så vidare. Man vill hitta något mer ursprungligt och mer sant. – Då är inte kristendomen ett alternativ, den är för sekulariserad, för modern. Det finns en trygghet i att religionen styr över vad man får och inte får göra på en privat nivå, men också på familje- och samhällsnivå. Religionen blir det som är protesten mot moderniteten. I sina studier om konvertiter har Madeleine Sultán Sjöqvist kommit fram till att alla samhällsklasser finns representerade bland dem som byter tro: full bredd på utbildningsgrad, människor både från stad och landsbygd, rika och fattiga. Faktorer som traditionellt brukar spela roll för att definiera en trend inom forskning, spelar ingen roll bland konvertiter. Men Madeleine Sultán Sjöqvist har ändå funnit en gemensam nämnare. – Det som spelar roll är vad vi forskare kallar transition. De flesta av konvertiterna befinner sig i transition, alltså att de har flyttat från en plats till en annan och inte rotat sig eller fått nya gemenskaper. De kanske har skilt sig, brutit upp från sin familj, är ensamma och så vidare. Religiösa föreningar vet i vilka områden dessa personer finns, var i staden de bor och dit går man för att knacka dörr. Vad kan det finnas för konsekvenser för konvertiter? – Det finns brobrännande ritualer, inom somliga samfund uppmanas man att klippa av rötter till det gamla. Då bränner man foton på släktingar eller gamla kläder, slänger saker. Kloster har sådana ritualer till exempel, för att markera att man lämnar det gamla och släpper in det nya. Då är det också svårare att gå tillbaka. I slutna, stränga grupper är det vanligt att man inte längre tillåts träffa sin familj eller ta emot julklappar. Men de flesta samfund är mer softa och den vanligaste effekten av konversion är en tillfällig peak av glädje och harmoni. Varför tycker du att det är så kul att studera detta? – Tusen anledningar. Exempelvis att högutbildade teologer ändå tror på jungfrumödraskap – hur är det möjligt? Hur man kan vara högutbildad och behålla en religiös världsbild, det tycker jag är intressant. Är människor korkade? – Nej, det tycker jag absolut inte. Och för de flesta troende människor är religionen inte så central som den är för dem som just har konverterat.


”Akutvården måste klara också sköra åldringar”

Summary: Växande behov. Många äldre åker in och ut på akutavdelningarna utan att få den helhetsbedömning de behöver med sina komplexa behov. För många leder det till en ond cirkel av lidande. Befolkningen åldras och det är hög tid att anpassa akutvården också efter de äldres behov, skriver nio läkare och forskare.

Många äldre och sköra personer far illa i akut sjukhusvård. Det är hög tid gå från ord till handling och anpassa den akuta vården till äldres behov. Svensk akutsjukvård är dåligt anpassad till de äldre, ofta sköra, patienternas vårdbehov. Ofta kan de inte tala för sig, och de har komplexa behov. Därför blir de förlorare. Många sköra äldre åker ut och in på akutmottagningar utan att få den helhetsbedömning som krävs. Akutmottagningarna är ofta så hårt belastade att arbetet måste inriktas på livräddande insatser, samtidigt som sjukhusens vårdavdelningar bedriver alltmer högspecialiserad vård med allt kortare vårdtider. För den som har en skör hälsa kan bristerna i akutvården leda till en ond cirkel med trycksår, fallskador, närings- och vätskeproblem och förvirringstillstånd. Det är problem som orsakar ytterligare onödigt lidande, längre vårdtider och ökade kostnader för samhället. Risken är också stor för att den äldre får permanent nedsatt funktionsförmåga och blir beroende av vård och omsorg på ett sätt som hade kunnat undvikas. Vi har deltagit i ett projekt vid Statens beredning för medicinsk utvärdering (SBU) som har granskat den samlade forskningen på området. Rapporten beskriver ett arbetssätt som på svenska har kallats ”strukturerat omhändertagande av äldre” (på engelska ”Comprehensive Geriatric Assessment”). Arbetssättet innebär att ett team med olika yrkeskompetenser – läkare, sjuksköterskor, arbetsterapeuter och sjukgymnaster – tillsammans bedömer den sköra äldre patientens samlade behov och ansvarar för att planera och genomföra vårdinsatserna. SBU:s granskning visar att metoden leder till bättre funktionsförmåga och ökade möjligheter för den äldre att bo kvar i sitt eget hem efter vårdtiden på sjukhus. Genom att inte bara värdera det medicinska tillståndet, utan också funktionella, sociala och psykologiska aspekter, anpassas insatserna bättre till den enskilde personens behov. I Sverige har metoden använts framför allt på geriatriska kliniker. Det är nu hög tid att på bredare front anpassa omhändertagande av sköra äldre inom den akuta vården. Redan 2006 påpekade Socialstyrelsen att omhändertagandet av äldre patienter på svenska akutmottagningar är undermåligt på grund av brister i både kompetens och rutiner. Problem med bemanning, överbeläggningar, fler sköra äldre och fler patienter som söker för lindrigare åkommor leder till långa väntetider för de äldre på akutmottagningarna. De flesta landsting har i dag en regel om att vistelsetiden på akuten inte får överstiga fyra timmar, ett mål som dock inget landsting lyckas leva upp till. Socialstyrelsens mätning 2012 visar att 15–44 procent av alla besök överskrider fyra timmar, och skillnaderna mellan sjukhusen är stora, vilket leder till en ojämlik vård. Vid en av landets största akutmottagningar med mer än 80.000 besök per år uppfylldes fyratimmarsmålet endast för hälften av patienterna över 75 år och fler än 1.000 patienter över 75 år vistades mer än åtta timmar på akutmottagningen. Detta anser vi vara ett uttryck för allvarliga brister i omhändertagande och ett brott mot såväl medicinska som etiska principer. Även om flera akutmottagningar har uppmärksammat problemet och provat olika åtgärder för att anpassa vården till de äldres behov återstår mycket att göra. Oftast har förändringarna genomförts av eldsjälar, och alltför sällan har effekterna av åtgärderna studerats på ett systematiskt sätt. Ett första steg för att råda bot på läget är att införa metoder och arbetssätt som bygger på ett vetenskapligt kunskapsunderlag. På detta sätt kan onödigt lidande och onödiga kostnader undvikas. Även om det vetenskapliga underlaget har begränsningar och få studier har gjorts inom svensk sjukvård så finns det skäl att anta att ett ”strukturerat omhändertagande av äldre” förbättrar livskvaliteten och reducerar kostnaderna. Det är nu angeläget att modellen prövas inom svensk akutsjukvård och att resultaten utvärderas. Samtidigt måste styrsystemen förändras så att samarbete mellan kommunal vård, primärvård och sjukhusvård gynnas. I dag försvåras sådan samverkan av ett ”stuprörstänkande”, där varje aktör värnar om sin egen organisation och budget. Det får inte spela någon roll var i vårdkedjan som de ekonomiska effekterna av investeringar och insatser blir synliga. Huvudsaken för den enskilde patienten är att en tjänst blir utförd och att resultatet blir bra – inte vem som utför tjänsten. Forskning om vård och omsorg av sköra äldre är gravt eftersatt vilket gör att det fortfarande finns stora kunskapsluckor inom området. Men även om många kunskapsluckor kvarstår anser vi att det redan i dag finns skäl att överväga ett införande av ”strukturerat omhändertagande av äldre” där detta inte redan är gjort. Parallellt med detta måste samverkan mellan olika vårdaktörer utvecklas så att akutsjukvårdens resurser helst inte alls behöver utnyttjas. Sammantaget har dessa åtgärder möjligheter att avsevärt förbättra vården av sköra äldre där inte bara patienterna utan även närstående och samhället i stort kan bli vinnare. År 2030 kommer var fjärde person i Sverige att vara 65 år eller äldre. Detta ställer stora krav på vårdens kunskap om åldrandet och åldrandets sjukdomar, i synnerhet när det gäller ”sköra” äldre, som på grund av kraftigt nedsatt funktion har små marginaler där minsta åkomma kan leda till att hela livssituationen ställs på ända. Ur etisk synpunkt är det oacceptabelt att de sköra äldre patienterna ska stå tillbaka jämfört med andra patientgrupper som ”hörs mer”. God och evidensbaserad vård måste även gälla för sköra äldre.  Ingressen har justerats. I en tidigare version stod ”medicinsk bedömning”. Det är ändrat till ”helhetsbedömning”.


Summary: Växande behov. Många äldre åker in och ut på akutavdelningarna utan att få den medicinska bedömning de behöver med sina komplexa behov. För många leder det till en ond cirkel av lidande. Befolkningen åldras och det är hög tid att anpassa akutvården också efter de äldres behov, skriver nio läkare och forskare.

Många äldre och sköra personer far illa i akut sjukhusvård. Det är hög tid gå från ord till handling och anpassa den akuta vården till äldres behov. Svensk akutsjukvård är dåligt anpassad till de äldre, ofta sköra, patienternas vårdbehov. Ofta kan de inte tala för sig, och de har komplexa behov. Därför blir de förlorare. Många sköra äldre åker ut och in på akutmottagningar utan att få den helhetsbedömning som krävs. Akutmottagningarna är ofta så hårt belastade att arbetet måste inriktas på livräddande insatser, samtidigt som sjukhusens vårdavdelningar bedriver alltmer högspecialiserad vård med allt kortare vårdtider. För den som har en skör hälsa kan bristerna i akutvården leda till en ond cirkel med trycksår, fallskador, närings- och vätskeproblem och förvirringstillstånd. Det är problem som orsakar ytterligare onödigt lidande, längre vårdtider och ökade kostnader för samhället. Risken är också stor för att den äldre får permanent nedsatt funktionsförmåga och blir beroende av vård och omsorg på ett sätt som hade kunnat undvikas. Vi har deltagit i ett projekt vid Statens beredning för medicinsk utvärdering (SBU) som har granskat den samlade forskningen på området. Rapporten beskriver ett arbetssätt som på svenska har kallats ”strukturerat omhändertagande av äldre” (på engelska ”Comprehensive Geriatric Assessment”). Arbetssättet innebär att ett team med olika yrkeskompetenser – läkare, sjuksköterskor, arbetsterapeuter och sjukgymnaster – tillsammans bedömer den sköra äldre patientens samlade behov och ansvarar för att planera och genomföra vårdinsatserna. SBU:s granskning visar att metoden leder till bättre funktionsförmåga och ökade möjligheter för den äldre att bo kvar i sitt eget hem efter vårdtiden på sjukhus. Genom att inte bara värdera det medicinska tillståndet, utan också funktionella, sociala och psykologiska aspekter, anpassas insatserna bättre till den enskilde personens behov. I Sverige har metoden använts framför allt på geriatriska kliniker. Det är nu hög tid att på bredare front anpassa omhändertagande av sköra äldre inom den akuta vården. Redan 2006 påpekade Socialstyrelsen att omhändertagandet av äldre patienter på svenska akutmottagningar är undermåligt på grund av brister i både kompetens och rutiner. Problem med bemanning, överbeläggningar, fler sköra äldre och fler patienter som söker för lindrigare åkommor leder till långa väntetider för de äldre på akutmottagningarna. De flesta landsting har i dag en regel om att vistelsetiden på akuten inte får överstiga fyra timmar, ett mål som dock inget landsting lyckas leva upp till. Socialstyrelsens mätning 2012 visar att 15–44 procent av alla besök överskrider fyra timmar, och skillnaderna mellan sjukhusen är stora, vilket leder till en ojämlik vård. Vid en av landets största akutmottagningar med mer än 80 000 besök per år uppfylldes fyratimmarsmålet endast för hälften av patienterna över 75 år och fler än 1 000 patienter över 75 år vistades mer än åtta timmar på akutmottagningen. Detta anser vi vara ett uttryck för allvarliga brister i omhändertagande och ett brott mot såväl medicinska som etiska principer. Även om flera akutmottagningar har uppmärksammat problemet och provat olika åtgärder för att anpassa vården till de äldres behov återstår mycket att göra. Oftast har förändringarna genomförts av eldsjälar, och alltför sällan har effekterna av åtgärderna studerats på ett systematiskt sätt. Ett första steg för att råda bot på läget är att införa metoder och arbetssätt som bygger på ett vetenskapligt kunskapsunderlag. På detta sätt kan onödigt lidande och onödiga kostnader undvikas. Även om det vetenskapliga underlaget har begränsningar och få studier har gjorts inom svensk sjukvård så finns det skäl att anta att ett ”strukturerat omhändertagande av äldre” förbättrar livskvaliteten och reducerar kostnaderna. Det är nu angeläget att modellen prövas inom svensk akutsjukvård och att resultaten utvärderas. Samtidigt måste styrsystemen förändras så att samarbete mellan kommunal vård, primärvård och sjukhusvård gynnas. I dag försvåras sådan samverkan av ett ”stuprörstänkande”, där varje aktör värnar om sin egen organisation och budget. Det får inte spela någon roll var i vårdkedjan som de ekonomiska effekterna av investeringar och insatser blir synliga. Huvudsaken för den enskilde patienten är att en tjänst blir utförd och att resultatet blir bra – inte vem som utför tjänsten. Forskning om vård och omsorg av sköra äldre är gravt eftersatt vilket gör att det fortfarande finns stora kunskapsluckor inom området. Men även om många kunskapsluckor kvarstår anser vi att det redan i dag finns skäl att överväga ett införande av ”strukturerat omhändertagande av äldre” där detta inte redan är gjort. Parallellt med detta måste samverkan mellan olika vårdaktörer utvecklas så att akutsjukvårdens resurser helst inte alls behöver utnyttjas. Sammantaget har dessa åtgärder möjligheter att avsevärt förbättra vården av sköra äldre där inte bara patienterna utan även närstående och samhället i stort kan bli vinnare. År 2030 kommer var fjärde person i Sverige att vara 65 år eller äldre. Detta ställer stora krav på vårdens kunskap om åldrandet och åldrandets sjukdomar, i synnerhet när det gäller ”sköra” äldre, som på grund av kraftigt nedsatt funktion har små marginaler där minsta åkomma kan leda till att hela livssituationen ställs på ända. Ur etisk synpunkt är det oacceptabelt att de sköra äldre patienterna ska stå tillbaka jämfört med andra patientgrupper som ”hörs mer”. God och evidensbaserad vård måste även gälla för sköra äldre. Fler än 1 000 patienter över 75 år vistades mer än åtta timmar på akutmottagningen. Detta anser vi vara ett uttryck för allvarliga brister i omhändertagande.


”Sverige måste bli bättre på att kontrollera dricksvattnet”

Summary: Styvmoderligt behandlat område. Undersökningar visar att vart tredje svenskt grundvattenprov är förorenat av växtskyddsmedel. Ändå övervakas bara fjorton procent av de svenska grundvattenförekomsterna. Sverige måste agera nu för att få kontroll över situationen, skriver nio forskare och experter.

I juli i år beslutade regeringen på förslag av Landsbygdsdepartementet att se över Sveriges allmänna dricksvatten, från råvatten till tappkran. Syftet med utredningen är att identifiera utmaningar för en säker dricksvattenförsörjning på lång och kort sikt samt att föreslå lämpliga åtgärder. Kunskapsnivån om och övervakningen av dricksvattenresurserna i yt- och grundvatten är starkt eftersatta i Sverige. Vi ser därför utredningen som ett mycket välkommet initiativ och hoppas att den på allvar tar tag i dessa frågor, så att en förbättring äntligen kan bli verklighet. Härmed vi vill sätta fingret på ett antal uppseendeväckande och angelägna aspekter. I Sverige kommer hälften av vårt dricksvatten från grundvatten. Trots det är kunskapen om råvattenkvaliteten mycket begränsad. För att kunna föreslå och vidta rätt åtgärder för att säkra framtida dricksvattenförsörjning krävs mer kunskap, och för grundvatten bör denna kunskapsinhämtning ske bland annat genom en starkt utökad övervakning. Enligt EU:s ramdirektiv för vatten, implementerad i svensk lag, ska övervakningsprogram upprättas inom varje vattendistrikt för att kunna bedöma status på våra vatten samt besluta om miljökvalitetsnormer och åtgärdsbehov. I dag har endast 14 procent av svenska grundvattenförekomster någon form av övervakning. Samtidigt som det enligt vattendirektivet finns krav på övervakning saknas direkt finansiering. Det behövs inte bara mer statliga pengar utan principen om att förorenaren betalar bör också tillämpas. Detta görs i mycket liten utsträckning och inte alls när det gäller de diffusa källorna. Sverige var det enda land som år 2004 angav i en EU-initierad undersökning att det inte finns någon risk för att växtskyddsmedel förorenar vårt grundvatten. Detta trots att vi saknar nationell övervakning och att de få undersökningar som gjorts med avseende på växtskyddsmedel tyder på att i storleksordningen vart tredje grundvattenprov som tas i Sverige är förorenat av växtskyddsmedel. I Storbritannien, där cirka 35 procent av det kommunala dricksvattnet kommer från grundvattentäkter, övervakas grundvattnet i 3 500 brunnar med kemisk vattenanalys och 6 200 brunnar med nivåövervakning. I det övervakningsprogram som Sverige rapporterade in till EU 2012 är motsvarande siffror ungefär 450 respektive 85 stycken. I Danmark, där 99 procent av dricksvattnet kommer från grundvatten, bedrivs omfattande övervakning och varje år stängs cirka 100 vattentäkter på grund av förhöjda halter förorenande ämnen från till exempel jordbruk, industri, tankstationer och tvätterier. I Danmark har man jobbat intensivt med en omfattande kartläggning av grundvattenresurserna, finansierad med en vattenskatt på 20-40 öre/kubikmeter. Man har även inrättat ett nationellt ”varslingssystem” för växtskyddsmedel; systemet används för att undersöka i vilken utsträckning och på vilket sätt växtskyddsmedel transporteras ner i grundvattnet och för att utvärdera tillstånd till användning. I Sverige bedrivs grundvattenövervakning nationellt av Sveriges geologiska undersökning (SGU), regionalt av länsstyrelser och lokalt av bland annat kommuner, men omfattningen av övervakningen är alldeles för liten. Kommuner och länsstyrelser provtar grundvatten sporadiskt när utrymme finns i budget. Det kan dröja flera år mellan provtagningarna. Kommunala vattentäkter provtas för kvalitetskontroll av renat utgående dricksvatten, men inga krav finns på provtagning och analys av råvattnet. För den kommunala kontrollen finns begränsad samordning, och data härifrån är viktig men svår och tidskrävande att få tillgång till för en nationell överblick. Vi har över 60.000 kemiska produkter i Europa i dag, vars användning och långsiktiga effekter på människa och miljö, både enskilt och tillsammans, är mer eller mindre kända. Det minsta man kan begära är att kemikalieanvändningen dokumenteras. Sverige behöver agera nu för att få kontroll över situationen med våra dricksvattenresurser. Det grundvatten som nybildas i dag ska drickas av våra barn, barnbarn och kommande generationer. Våra aktiviteter i dag är en form av fotavtryck på framtida dricksvatten. Steg ett är att omgående börja undersöka tillståndet och utöka övervakningen långsiktigt på flera platser. En ordentlig kartläggning av dricksvattenresurserna behövs också för att få kontroll över vad vi behöver skydda och hur. Provtagning av det unga, nybildade grundvattnet bör inkluderas för att kunna förebygga förgiftning av framtida dricksvatten med nya föroreningar. I dag är övervakning och kartläggning ett mycket styvmoderligt behandlat område där vi ligger långt efter många av våra europeiska grannar. EU har kritiserat Sverige för att vi inte övervakar grundvattnet i tillräcklig utsträckning. I andra länder tas avgifter ut för vattenuttag och utsläpp till vattenmiljöer och på så sätt finansieras en omfattande övervakning, kartläggning och nödvändiga åtgärder. Sverige har ett billigt dricksvatten ur internationellt perspektiv. En liten ökad kostnad per kubikmeter skulle tillsammans med pengar från sektorer som bidrar med utsläpp och via lagstiftade krav på råvattenkontroll i vattenverk göra underverk för kunskapsbasen och den framtida dricksvattenförsörjningen. Dricksvatten • Cirka hälften av Sveriges dricksvatten tas från vattendrag och hälften från grundvatten. • Av det senare är i sin tur cirka hälften artificiellt: man pumpar upp vattnet och låter det åter filtreras av marken innan det slutligen pumpas upp. • Varje dygn använder varje person i genomsnitt cirka 160 liter vatten, fördelat på följande sätt: 10 liter för dryck och mat, 30 liter för toalettspolning, 30 liter för disk, 20 liter för tvätt, 60 liter för personlig hygien, 10 liter för övrig användning. Källor: Lunds universitet, Svenskt vatten


Mäster Jonas

Summary: På annandagen är Jonas Karlsson August Strindberg i teve. I vår spelar han ”Mäster Olof” på Stadsteatern. Däremellan drömmer han om lugn och ro. ”Man är alltid lite andfådd” , säger Jonas Karlsson.

Jonas Karlsson stannar upp mitt i en mening. Lätt generad pekar han på en av tavlorna i rummet. Den föreställer en bister August Strindberg i svart rock med pälskrage. – Ser du inte hur han glor kritiskt på mig Det är pressdag i Blå tornet på Drottninggatan i Stockholm. Skådespelaren Jonas Karlsson går omkring i August Strindbergs sista bostad och lägger ut texten om nationalskalden och om Sveriges televisions stora julsatsning, dramaserien ”August” . Vi journalister avlöser varandra i tjugominuterspass. Vad är det du beundrar mest hos August Strindberg – Hans koncentrationsförmåga! svarar Jonas, snabbt och självklart. Han nappar åt sig en mandarin och river sakta av skalet. – När man läser om Strindberg får man lätt bilden av att han var eldig och utlevande. Jag tänker mig honom som lite mera fyrkantig, som väldigt fokuserad på sin sak, på gränsen till autistisk i sin uppgift. – Jag tror inte alls att han var så där brölig, utan mycket mer strävsamt arbetande. Hängiven och väldigt kompromisslös. Jonas flackar med blicken, liksom duckar för Strindbergsporträttet. – Du vet, den där fokuseringen som är på gott och ont, som kostar mycket runt omkring hela tiden. Det ringer på dörren. Nästa gäng är redan på väg och där kommer regissören Stig Larsson lufsande med en kaffekopp i handen. Vad är det som gör Jonas Karlsson till en stor skådespelare – Hans koncentrationsförmåga! svarar Stig Larsson, snabbt och självklart. Den och hans tajmning, som är helt sublim. Där finns en kuslig precision. Det är mycket sällsynt. En vecka senare möter vi Jonas Karlsson vid sceningången på Stadsteatern i Stockholm. Han bär en grön manuspärm under armen och ser avslappnad ut i en brun tröja av formlös älsklingskaraktär. Han kommer direkt från repetitionssal tre, där han varit Mäster Olof, huvudpersonen i Strindbergs debutpjäs, ända sedan han lämnade döttrarna på dagis och skola i morse. – Vad jag har gjort i dag Före lunch höll jag en mässa på svenska för första gången. Sen har jag råkat i klammeri med kyrkans högste, biskop Brask. Det sista som hände innan ni kom var att Gustav Vasa utnämnde mig till kunglig sekreterarius. – Så jag är lite mallig nu ”Mäster Olof” är just den pjäs, som hans August bär, rullad under armen, på bordellen i teveseriens första scen på annandagen. Som av en händelse har den premiär på Stadsteatern i början av februari. Jonas Karlsson bedyrar att det är en ren slump att han är Strindberg så mycket nu. Men man förstår snart att han fascineras av 23-åringen, som jagad av skuldindrivare sökte sin väg i livet i mitten av 1870-talet. Som fick ”Mäster Olof” refuserad flera gånger, men inte gav sig. Som satsade på skrivandet, mot sin pappas, ångbåtskommissionären, vilja. – Det är så många fordringsägare runt Mäster Olof hela tiden. Någonstans tänker jag att den egentligen handlar om Strindberg som sitter där på Kymmendö, som väljer den här historien om reformationen för att beskriva sin egen situation. – Han var bara tjugotre bast, tänk på det! Man får väldigt stor respekt, säger Jonas. Han plockar ihop sina prylar i Samuel Frölers loge, som han lånat under tjänstledigheten från Dramaten. Vi ska sätta oss på ett kafé intill och prata om Jonas Karlssons eget sökande efter rätt väg i livet. Ta en lussebulle och förflytta oss till Gustavsberg utanför Stockholm i början av 1990-talet. Till frågan om koncentration och brist på koncentration. Jonas lägger sin snusdosa bredvid latten på bordet. – Visst, jag gick på Miniteatern när jag var liten och höll hela tiden på med sketcher på roliga timmen. Det var jättekul, men jag spelade mycket fotboll också. Inte drömde jag om teatern som yrke. Det fanns inte på kartan för mig. – Jag hade inte den bakgrunden. Min pappa var plåtslagare och min mamma barnsköterska. Hemma var det inte någon som tänkte: ”Åh, han kanske vill bli skådespelare” . Att han bytte från ekonomisk linje till teaterlinjen på gymnasiet ser han fortfarande mer som en nödlösning än ett yrkesval. De kreativa åren efter skolan beskriver han i stället som ett slags kalejdoskop – en rörig samling småjobb och kreativa projekt, meningsfulla först när bitarna fallit på plats. Inte alls som någon kraftfull Strindbergsk koncentration. Jonas Karlsson ville allt på en gång. Han satsade på konsten, gick kurser i kroki på Konstfack och ritade av alla han träffade. Han gjorde egna låtar och sjöng i rockband med namn som Trinity and the horsemen och Totalt sammanbrott. Han skrev romaner och diktsamlingar om ”livets stora ämnen” , som han skickade in och fick refuserade gång på gång. Däremellan spelade han teater med kompisar i fria grupper, körde budbil, jobbade på hamburgerbarer och tog statistroller för tvåhundra kronor om dagen på Sveriges Television. Enligt andra är koncentrationsförmågan din största tillgång som skådespelare. När hittade du den – Det där är lustigt, för jag har alltid upplevt mig själv som en väldigt velig och osorterad person, en som alltid vill testa allt, säger Jonas. Tre gånger sökte han till Scenskolan innan det gick vägen. Vid första försöket gick han ända till tredje omgången. Därför var han kaxig andra gången, nonchalant och – just det – okoncentrerad. – Jag körde Hamletmonologen och efter trettio sekunder sa de ”Tack, tack – det är bra” . Då trodde jag att juryn inte behövde mer för att se min talang. Alla mina kompisar gick vidare, men inte jag. När mitt nummer inte kom upp tänkte jag att det måste vara ett misstag. Men det var bara att tugga i sig. Tredje gången gav han allt, tränade stenhårt och tog det på allvar. Då kom den, vändningen. – Jag tror att jag har lärt mig att verkligen ägna mig åt det jag håller på med, kanske just för att jag hoppade runt så mycket. Jag kan känna igen den där fullständiga hängivenheten hos Strindberg, fast för mig handlar den om teatern och skådespeleriet. – Men det gäller att veta när man ska koncentrera sig också. Det är värdelöst att gå runt och spänna sig hela tiden. Man måste vara som ett rovdjur – största möjliga avslappning och så väldigt säker på när man ska hugga! Strindbergsmustaschen i Augustfilmen är borta nu. Jonas Karlsson lät sin egen växa till den spretiga artonhundratalskreation som krävdes under inspelningarna i våras. Han lockade sitt hår varje morgon, för den rätta Augustlooken. – När jag gjorde ”Gustav III” kunde jag gå förbi tavlor och känna, ”åh, det där är ju jag” . Nu har jag tänkt, ”men vad tusan, det där är ju Strindberg” när jag sett mig själv. – Det är det som är det magiska med skådespeleri. Jag har verkligen känt att jag är Strindberg. Inte bara till det yttre, förstås. Du får ofta beröm för din tajmning, för din tonträff i replikerna. Var kommer den ifrån Jonas mumlar något om frågor som inte går att svara på. Till slut säger han att tonträffen kanske har med hans musikalitet att göra. Han berättar att det är just det arbete han gör nu, försöker hitta fram till personen Mäster Olof. – Bitvis är jag där, det glimtar till ibland, stunder då jag är Mäster Olof. Då är allting lätt. Då känner jag att jag har täckning för allt jag gör. Men om någon undrar varför jag gör si eller så kan jag inte förklara det i ord. ”Så är han bara” , är allt jag kan säga. Man känner det i hela kroppen. – Dit vill man alltid komma. Men ibland hinner man inte ända fram till en premiär. ”Santa Claus is coming to town” dyker plötsligt upp i skvalmusiken på kaféet. Jonas erkänner att han blir lite stressad när jag frågar om han hunnit köpa några julklappar än. Repetitionerna pågår in i det sista och fortsätter i mellandagarna. – Jag har en dröm om julen, att man bara ska vara ledig, ha det skönt och vara tillsammans. Men så blir det aldrig riktigt. Man är alltid lite andfådd. Vad drömmer du om att göra i jul – Jag har köpt Bachs ”Engelska sviter” . De drömmer jag om. Jag hoppas jag hittar en stund när jag kan sätta mig ner och lyssna aktivt på dem. Jag vill hinna hitta lugnet i de snabba satserna, till exempel. Vilken roll drömmer du om att få göra någon gång – Jag skulle gärna göra Gustav V. Det borde finnas stoff till en bra historia om honom. Men jag skulle nog inte casta mig själv till Gustav V. Det borde vara någon som är längre. Och lite bättre i tennis. Ingrid Carlberg är reporter på DN Söndag. ingrid.carlberg@dn.se Ann-sofi rosenqvist är fotograf på DN. sondag@dn.se


"Var fjärde tonåring utan stöd vid kris"

Summary: Ny studie från Bris: Skrämmande att hela 26 procent av Sveriges tonåringar inte har någon utanför familjen att tala med när de har personliga problem. Bris frågade nyligen nästan tiotusen 14-17-åringar vem de skulle kontakta om de har personliga problem som de inte vill tala med familjen om. "Jag kommer inte på någon", svarade hela 26 procent av dessa tonåringar. Och nära hälften av ungdomarna svarar att det är svårt att få tag på en skolsköterska eller skolkurator vid behov. Lika många menar sig inte veta något alls om socialtjänsten. Detta är skrämmande, och utmanande för hela vuxenvärlden. Debatten om ungdomsproblemen i vårt samhälle borde handla om hur vuxna i tid kan gå in och ge stöd, snarare än mer av regleringar, övervakning och repressalier. Det skriver tidigare socialministern tillika ordföranden för Bris Ingela Thalén tillsammans med Bris generalsekreterare Göran Harnesk och kommunikationsansvarige Martin Höög.

Organisationen Barnens rätt i samhället, Bris, är inte ensamt om att se de problem som ungdomar möter i skolan, på fritiden, via nätet och i familjerna. Under de senaste åren har ett flertal rapporter och utredningar, bland annat Barnombudsmannens rapport "Upp till 18" konstaterat att tonåringar i dag mår sämre än tonåringar för tio år sedan. I utredningarna står bland annat att läsa att allt fler ungdomar går ut skolan utan avgångsbetyg och att mobbningen inte minskar i våra skolor trots antimobbningsprogram. Vi vet att många unga känner oro och ångest och känner sig övergivna. Medierna beskriver med rätta detta som att många unga har problem och svårigheter. Men när vuxenvärlden drar slutsatsen att det är ungdomarna som är problemet gör vi det alltför lätt för oss. Vuxenvärlden svarar med att ropa efter metoder för att hantera ungdomsproblemen och tror uppenbarligen att mer av regleringar, övervakning och repressalier är svaret på unga människors oro för sin egen framtid. Bris vill se en annan väg; Debatten bland oss vuxna borde i stället handla om hur vi vuxna i tid kan gå in och ge stöd. Hur vi långsiktigt kan bygga upp barns och ungas självkänsla, stärka förmågan att ta ansvar för den egna utvecklingen och förmåga att gör egna och sunda livsval. Genom alla samtal Bris får av barn och unga kan vi visa på effekterna av att ungdomar lämnas utan det viktiga vuxenstödet. De ungdomar som kontaktar Bris har alltid ett skäl och gör det av eget val. De utgör därmed inget statistiskt tvärsnitt över unga i Sverige i dag. För att se hur tonåringar mer generellt ser på kommunernas arbete för att möta deras behov, genomförde Bris nyligen en undersökning tillsammans med MSN, där vi bjöd in tonåringar i åldern 14 till 17 år att anonymt svara på en webbenkät om bland annat fritid, vuxenrelationer, skola och myndighetskontakter. Åtta frågor besvarades av 8 000 - 9 700 ungdomar, där en knapp majoritet, sex av tio, var flickor. På frågan om vilka tre saker som är viktigast för att man ska må bra får "kompisar" inte överraskande högst värde - men därefter kommer "föräldrar". Relationer och en sådan faktor som "att känna att man behövs" är långt viktigare än till exempel utseende och saker (mobil, ipod, nya kläder med mera). Vi frågade också om vem de skulle kontakta om de hade ett personligt problem som de behöver prata med någon utanför familjen om. Här fanns alternativ som släktingar, skolsköterska/kurator, lärare, kompisars föräldrar, tränare och så vidare, samt alternativet "någon annan". Skrämmande, men inte helt överraskande är att så många som 26 procent har angett alternativet "Jag kommer inte på någon". Enligt Bris är detta utmanande för hela vuxenvärlden att mer än var fjärde tonåring inte kommer på någon som de skulle kunna prata med utanför familjen - och för en tonåring kan det vara viktigt. Siffrorna bekräftas när vi frågar om tillgänglighet när det gäller fritidsgårdar, skolhälsovård, ungdomsmottagning - verksamheter som utgör viktiga delar av ungdomars möjlighet till vuxenstöd. Mindre än hälften av ungdomarna som svarat menar att det oftast går att få tag på skolsköterska eller skolkurator, och nästan lika många utrycker att det är svårt att få tag på dem. Totalt säger närmare 9 procent att man inte vet hur skolhälsovården fungerar, och okunskapen är än större om man bara ser till pojkarna. Drygt hälften säger sig ha ungdomsmottagning där de bor och kan tänka sig gå dit om de behöver. Ungefär en av fem säger att man inte vet om det finns någon ungdomsmottagning där man bor, eller att det inte finns någon alls. En dryg fjärdedel menar att en ungdomsmottagning finns, men antingen vill man inte gå dit eller så kan man inte på grund av för långt avstånd eller på grund av otillgängliga öppettider. Fritidsgårdar efterfrågas framför allt av barn i högstadieåldrarna. 25 procent tycker att det fungerar bra som det är, medan 20 procent helt saknar verksamhet eller efterfrågar bättre öppettider. Bris ställde också en fråga om tonåringarnas uppfattning om socialtjänsten. 15 procent svarade att de har haft kontakt med socialtjänsten och av dem är det lika många som tycker sig ha blivit bra bemötta, som tvärtom. En slående stor andel av ungdomarna, 45 procent, menar sig inte veta något om socialtjänsten alls. Detta bekräftar den uppfattning Bris får i många av kontakterna med ungdomar - att då de behöver stöd och hjälp är det alltför många som inte alls vet vart de kan vända sig. Bris erfarenhet är att om barn och ungdomar som söker hjälp inte känner sig respekterade eller tagna på allvar, blir risken stor att de tappar tillit till vuxenvärlden, med framtida konsekvenser för dem själva och för samhället. Bris erfarenheter från kontakterna med barn och unga visar oss också att socialtjänsten gör alltför lite för att informera om sitt arbete och sina resurser, vilket leder till att många ungdomar inte hittar den hjälp de faktiskt vill ha, eller för sent får del av hjälpen. Undersökningen ställde till sist också en fråga rörande ungdomarnas vilja och förmåga att själva påverka i sin kommun. Endast 13 procent hade någon kännedom om ungdomsråd eller ungdomsombud i kommunen och av dem väljer hälften av ungdomarna ändå andra vägar när de vill påverka. En knapp tredjedel vet inte hur de ska gå till väga för att påverka - men viljan att påverka och förändra är tydlig, endast en fjärdedel säger sig sakna intresse för att påverka saker i sin kommun. När det i kommunerna saknas pengar för stödjande och förebyggande arbete visar till exempel rapporten "Tänk långsiktigt" (Socialstyrelsen, Folkhälsoinstitutet och Skolverket år 2004) att kommunens kostnader för en tonåring på glid är dubbelt så stora som för en "vanlig" tonåring. Och får tonåringen ingen hjälp alls, eller för sent, blir kostnaderna livslånga. Barnrättsorganisationerna, politiska företrädare, anställda inom kommuner och landsting, alla har vi pratat om detta, och somligt har hänt. Men vi kan inte stillatigande se på hur alltför många barn och unga lever utan framtidstro och känner misströstan inför sitt eget liv. Bris utmanar landets kommunpolitiker: Stärk det generellt förebyggande och stödjande arbetet - och tassa inte runt. Ta i ordentligt. Vi är övertygade om att det bara finns vinnare i detta - för ungdomar såväl här och nu som på lång sikt, och även ekonomiskt! Vi vill ha en starkare elevhälsa med högre närvaro i tonåringarnas vardag, en tydligare socialtjänst som inbjuder ungdomar att söka hjälp, ökad tillgänglighet av fritidsgårdar med vuxen personal, ungdomsmottagningar i alla kommuner och kommuner som tydligt välkomnar och hjälper unga människor att vara med och påverka i det egna sammanhanget. Vi önskar se fler politiker som vågar utmana "stuprörsekonomin" där man bara ser på sin egen resultatrapport - och i stället ser att ett brett förebyggande arbete också är det enda samhällsekonomiskt rätta. INGELA THALÉN GÖRAN HARNESK MARTIN HÖÖG


”Var fjärde tonåring utan stöd vid kris”

Summary: Ny studie från Bris: Skrämmande att hela 26 procent av Sveriges tonåringar inte har någon utanför familjen att tala med när de har personliga problem.Bris frågade nyligen nästan tiotusen 14–17-åringar vem de skulle kontakta om de har personliga problem som de inte vill tala med familjen om. ”Jag kommer inte på någon”, svarade hela 26 procent av dessa tonåringar. Och nära hälften av ungdomarna svarar att det är svårt att få tag på en skolsköterska eller skolkurator vid behov. Lika många menar sig inte veta något alls om socialtjänsten. Detta är skrämmande, och utmanande för hela vuxenvärlden. Debatten om ungdomsproblemen i vårt samhälle borde handla om hur vuxna i tid kan gå in och ge stöd, snarare än mer av regleringar, övervakning och repressalier. Det skriver tidigare socialministern tillika ordföranden för Bris Ingela Thalén tillsammans med Bris generalsekreterare Göran Harnesk och kommunikationsansvarige Martin Höög.

Organisationen Barnens rätt i samhället, Bris, är inte ensamt om att se de problem som ungdomar möter i skolan, på fritiden, via nätet och i familjerna. Under de senaste åren har ett flertal rapporter och utredningar, bland annat Barnombudsmannens rapport ”Upp till 18” konstaterat att tonåringar i dag mår sämre än tonåringar för tio år sedan. I utredningarna står bland annat att läsa att allt fler ungdomar går ut skolan utan avgångsbetyg och att mobbningen inte minskar i våra skolor trots antimobbningsprogram. Vi vet att många unga känner oro och ångest och känner sig övergivna. Medierna beskriver med rätta detta som att många unga har problem och svårigheter. Men när vuxenvärlden drar slutsatsen att det är ungdomarna som är problemet gör vi det alltför lätt för oss. Vuxenvärlden svarar med att ropa efter metoder för att hantera ungdomsproblemen och tror uppenbarligen att mer av regleringar, övervakning och repressalier är svaret på unga människors oro för sin egen framtid. Bris vill se en annan väg; Debatten bland oss vuxna borde i stället handla om hur vi vuxna i tid kan gå in och ge stöd. Hur vi långsiktigt kan bygga upp barns och ungas självkänsla, stärka förmågan att ta ansvar för den egna utvecklingen och förmåga att gör egna och sunda livsval. Genom alla samtal Bris får av barn och unga kan vi visa på effekterna av att ungdomar lämnas utan det viktiga vuxenstödet. De ungdomar som kontaktar Bris har alltid ett skäl och gör det av eget val. De utgör därmed inget statistiskt tvärsnitt över unga i Sverige i dag. För att se hur tonåringar mer generellt ser på kommunernas arbete för att möta deras behov, genomförde Bris nyligen en undersökning tillsammans med MSN, där vi bjöd in tonåringar i åldern 14 till 17 år att anonymt svara på en webbenkät om bland annat fritid, vuxenrelationer, skola och myndighetskontakter. Åtta frågor besvarades av 8 000 – 9 700 ungdomar, där en knapp majoritet, sex av tio, var flickor. På frågan om vilka tre saker som är viktigast för att man ska må bra får ”kompisar” inte överraskande högst värde – men därefter kommer ”föräldrar”. Relationer och en sådan faktor som ”att känna att man behövs” är långt viktigare än till exempel utseende och saker (mobil, ipod, nya kläder med mera). Vi frågade också om vem de skulle kontakta om de hade ett personligt problem som de behöver prata med någon utanför familjen om. Här fanns alternativ som släktingar, skolsköterska/kurator, lärare, kompisars föräldrar, tränare och så vidare, samt alternativet ”någon annan”. Skrämmande, men inte helt överraskande är att så många som 26 procent har angett alternativet ”Jag kommer inte på någon”. Enligt Bris är detta utmanande för hela vuxenvärlden att mer än var fjärde tonåring inte kommer på någon som de skulle kunna prata med utanför familjen – och för en tonåring kan det vara viktigt. Siffrorna bekräftas när vi frågar om tillgänglighet när det gäller fritidsgårdar, skolhälsovård, ungdomsmottagning – verksamheter som utgör viktiga delar av ungdomars möjlighet till vuxenstöd. Mindre än hälften av ungdomarna som svarat menar att det oftast går att få tag på skolsköterska eller skolkurator, och nästan lika många utrycker att det är svårt att få tag på dem. Totalt säger närmare 9 procent att man inte vet hur skolhälsovården fungerar, och okunskapen är än större om man bara ser till pojkarna. Drygt hälften säger sig ha ungdomsmottagning där de bor och kan tänka sig gå dit om de behöver. Ungefär en av fem säger att man inte vet om det finns någon ungdomsmottagning där man bor, eller att det inte finns någon alls. En dryg fjärdedel menar att en ungdomsmottagning finns, men antingen vill man inte gå dit eller så kan man inte på grund av för långt avstånd eller på grund av otillgängliga öppettider. Fritidsgårdar efterfrågas framför allt av barn i högstadieåldrarna. 25 procent tycker att det fungerar bra som det är, medan 20 procent helt saknar verksamhet eller efterfrågar bättre öppettider. Bris ställde också en fråga om tonåringarnas uppfattning om socialtjänsten. 15 procent svarade att de har haft kontakt med socialtjänsten och av dem är det lika många som tycker sig ha blivit bra bemötta, som tvärtom. En slående stor andel av ungdomarna, 45 procent, menar sig inte veta något om socialtjänsten alls. Detta bekräftar den uppfattning Bris får i många av kontakterna med ungdomar – att då de behöver stöd och hjälp är det alltför många som inte alls vet vart de kan vända sig. Bris erfarenhet är att om barn och ungdomar som söker hjälp inte känner sig respekterade eller tagna på allvar, blir risken stor att de tappar tillit till vuxenvärlden, med framtida konsekvenser för dem själva och för samhället. Bris erfarenheter från kontakterna med barn och unga visar oss också att socialtjänsten gör alltför lite för att informera om sitt arbete och sina resurser, vilket leder till att många ungdomar inte hittar den hjälp de faktiskt vill ha, eller för sent får del av hjälpen. Undersökningen ställde till sist också en fråga rörande ungdomarnas vilja och förmåga att själva påverka i sin kommun. Endast 13 procent hade någon kännedom om ungdomsråd eller ungdomsombud i kommunen och av dem väljer hälften av ungdomarna ändå andra vägar när de vill påverka. En knapp tredjedel vet inte hur de ska gå till väga för att påverka – men viljan att påverka och förändra är tydlig, endast en fjärdedel säger sig sakna intresse för att påverka saker i sin kommun. När det i kommunerna saknas pengar för stödjande och förebyggande arbete visar till exempel rapporten ”Tänk långsiktigt” (Socialstyrelsen, Folkhälsoinstitutet och Skolverket år 2004) att kommunens kostnader för en tonåring på glid är dubbelt så stora som för en ”vanlig” tonåring. Och får tonåringen ingen hjälp alls, eller för sent, blir kostnaderna livslånga. Barnrättsorganisationerna, politiska företrädare, anställda inom kommuner och landsting, alla har vi pratat om detta, och somligt har hänt. Men vi kan inte stillatigande se på hur alltför många barn och unga lever utan framtidstro och känner misströstan inför sitt eget liv. Bris utmanar landets kommunpolitiker: Stärk det generellt förebyggande och stödjande arbetet – och tassa inte runt. Ta i ordentligt. Vi är övertygade om att det bara finns vinnare i detta – för ungdomar såväl här och nu som på lång sikt, och även ekonomiskt! Vi vill ha en starkare elevhälsa med högre närvaro i tonåringarnas vardag, en tydligare socialtjänst som inbjuder ungdomar att söka hjälp, ökad tillgänglighet av fritidsgårdar med vuxen personal, ungdomsmottagningar i alla kommuner och kommuner som tydligt välkomnar och hjälper unga människor att vara med och påverka i det egna sammanhanget. Vi önskar se fler politiker som vågar utmana ”stuprörsekonomin” där man bara ser på sin egen resultatrapport – och i stället ser att ett brett förebyggande arbete också är det enda samhällsekonomiskt rätta. INGELA THALÉN GÖRAN HARNESK MARTIN HÖÖG


Summary: Ny studie från Bris: Skrämmande att hela 26 procent av Sveriges tonåringar inte har någon utanför familjen att tala med när de har personliga problem. Bris frågade nyligen nästan tiotusen 14–17-åringar vem de skulle kontakta om de har personliga problem som de inte vill tala med familjen om. ”Jag kommer inte på någon” , svarade hela 26 procent av dessa tonåringar. Och nära hälften av ungdomarna svarar att det är svårt att få tag på en skolsköterska eller skolkurator vid behov. Lika många menar sig inte veta något alls om socialtjänsten. Detta är skrämmande, och utmanande för hela vuxenvärlden. Debatten om ungdomsproblemen i vårt samhälle borde handla om hur vuxna i tid kan gå in och ge stöd, snarare än mer av regleringar, övervakning och repressalier. Det skriver tidigare socialministern tillika ordföranden för Bris Ingela Thalén tillsammans med Bris generalsekreterare Göran Harnesk och kommunikationsansvarige Martin Höög.

Organisationen Barnens rätt i samhället, Bris, är inte ensamt om att se de problem som ungdomar möter i skolan, på fritiden, via nätet och i familjerna. Under de senaste åren har ett flertal rapporter och utredningar, bland annat Barnombudsmannens rapport ”Upp till 18” konstaterat att tonåringar i dag mår sämre än tonåringar för tio år sedan. I utredningarna står bland annat att läsa att allt fler ungdomar går ut skolan utan avgångsbetyg och att mobbningen inte minskar i våra skolor trots antimobbningsprogram. Vi vet att många unga känner oro och ångest och känner sig övergivna. Medierna beskriver med rätta detta som att många unga har problem och svårigheter. Men när vuxenvärlden drar slutsatsen att det är ungdomarna som är problemet gör vi det alltför lätt för oss. Vuxenvärlden svarar med att ropa efter metoder för att hantera ungdomsproblemen och tror uppenbarligen att mer av regleringar, övervakning och repressalier är svaret på unga människors oro för sin egen framtid. Bris vill se en annan väg; Debatten bland oss vuxna borde i stället handla om hur vi vuxna i tid kan gå in och ge stöd. Hur vi långsiktigt kan bygga upp barns och ungas självkänsla, stärka förmågan att ta ansvar för den egna utvecklingen och förmåga att gör egna och sunda livsval. Genom alla samtal Bris får av barn och unga kan vi visa på effekterna av att ungdomar lämnas utan det viktiga vuxenstödet. De ungdomar som kontaktar Bris har alltid ett skäl och gör det av eget val. De utgör därmed inget statistiskt tvärsnitt över unga i Sverige i dag. För att se hur tonåringar mer generellt ser på kommunernas arbete för att möta deras behov, genomförde Bris nyligen en undersökning tillsammans med MSN, där vi bjöd in tonåringar i åldern 14 till 17 år att anonymt svara på en webbenkät om bland annat fritid, vuxenrelationer, skola och myndighetskontakter. Åtta frågor besvarades av 8 000 – 9 700 ungdomar, där en knapp majoritet, sex av tio, var flickor. På frågan om vilka tre saker som är viktigast för att man ska må bra får ”kompisar” inte överraskande högst värde – men därefter kommer ”föräldrar” . Relationer och en sådan faktor som ”att känna att man behövs” är långt viktigare än till exempel utseende och saker (mobil, ipod, nya kläder med mera). Vi frågade också om vem de skulle kontakta om de hade ett personligt problem som de behöver prata med någon utanför familjen om. Här fanns alternativ som släktingar, skolsköterska/kurator, lärare, kompisars föräldrar, tränare och så vidare, samt alternativet ”någon annan” . Skrämmande, men inte helt överraskande är att så många som 26 procent har angett alternativet ”Jag kommer inte på någon” . Enligt Bris är detta utmanande för hela vuxenvärlden att mer än var fjärde tonåring inte kommer på någon som de skulle kunna prata med utanför familjen – och för en tonåring kan det vara viktigt. Siffrorna bekräftas när vi frågar om tillgänglighet när det gäller fritidsgårdar, skolhälsovård, ungdomsmottagning – verksamheter som utgör viktiga delar av ungdomars möjlighet till vuxenstöd. Mindre än hälften av ungdomarna som svarat menar att det oftast går att få tag på skolsköterska eller skolkurator, och nästan lika många utrycker att det är svårt att få tag på dem. Totalt säger närmare 9 procent att man inte vet hur skolhälsovården fungerar, och okunskapen är än större om man bara ser till pojkarna. Drygt hälften säger sig ha ungdomsmottagning där de bor och kan tänka sig gå dit om de behöver. Ungefär en av fem säger att man inte vet om det finns någon ungdomsmottagning där man bor, eller att det inte finns någon alls. En dryg fjärdedel menar att en ungdomsmottagning finns, men antingen vill man inte gå dit eller så kan man inte på grund av för långt avstånd eller på grund av otillgängliga öppettider. Fritidsgårdar efterfrågas framför allt av barn i högstadieåldrarna. 25 procent tycker att det fungerar bra som det är, medan 20 procent helt saknar verksamhet eller efterfrågar bättre öppettider. Bris ställde också en fråga om tonåringarnas uppfattning om socialtjänsten. 15 procent svarade att de har haft kontakt med socialtjänsten och av dem är det lika många som tycker sig ha blivit bra bemötta, som tvärtom. En slående stor andel av ungdomarna, 45 procent, menar sig inte veta något om socialtjänsten alls. Detta bekräftar den uppfattning Bris får i många av kontakterna med ungdomar – att då de behöver stöd och hjälp är det alltför många som inte alls vet vart de kan vända sig. Bris erfarenhet är att om barn och ungdomar som söker hjälp inte känner sig respekterade eller tagna på allvar, blir risken stor att de tappar tillit till vuxenvärlden, med framtida konsekvenser för dem själva och för samhället. Bris erfarenheter från kontakterna med barn och unga visar oss också att socialtjänsten gör alltför lite för att informera om sitt arbete och sina resurser, vilket leder till att många ungdomar inte hittar den hjälp de faktiskt vill ha, eller för sent får del av hjälpen. Undersökningen ställde till sist också en fråga rörande ungdomarnas vilja och förmåga att själva påverka i sin kommun. Endast 13 procent hade någon kännedom om ungdomsråd eller ungdomsombud i kommunen och av dem väljer hälften av ungdomarna ändå andra vägar när de vill påverka. En knapp tredjedel vet inte hur de ska gå till väga för att påverka – men viljan att påverka och förändra är tydlig, endast en fjärdedel säger sig sakna intresse för att påverka saker i sin kommun. När det i kommunerna saknas pengar för stödjande och förebyggande arbete visar till exempel rapporten ”Tänk långsiktigt” (Socialstyrelsen, Folkhälsoinstitutet och Skolverket år 2004) att kommunens kostnader för en tonåring på glid är dubbelt så stora som för en ”vanlig” tonåring. Och får tonåringen ingen hjälp alls, eller för sent, blir kostnaderna livslånga. Barnrättsorganisationerna, politiska företrädare, anställda inom kommuner och landsting, alla har vi pratat om detta, och somligt har hänt. Men vi kan inte stillatigande se på hur alltför många barn och unga lever utan framtidstro och känner misströstan inför sitt eget liv. Bris utmanar landets kommunpolitiker: Stärk det generellt förebyggande och stödjande arbetet – och tassa inte runt. Ta i ordentligt. Vi är övertygade om att det bara finns vinnare i detta – för ungdomar såväl här och nu som på lång sikt, och även ekonomiskt! Vi vill ha en starkare elevhälsa med högre närvaro i tonåringarnas vardag, en tydligare socialtjänst som inbjuder ungdomar att söka hjälp, ökad tillgänglighet av fritidsgårdar med vuxen personal, ungdomsmottagningar i alla kommuner och kommuner som tydligt välkomnar och hjälper unga människor att vara med och påverka i det egna sammanhanget. Vi önskar se fler politiker som vågar utmana ”stuprörsekonomin” där man bara ser på sin egen resultatrapport – och i stället ser att ett brett förebyggande arbete också är det enda samhällsekonomiskt rätta. INGELA THALÉN GÖRAN HARNESK MARTIN HÖÖG


Tevestjärna för en dag i Chicago

Summary: Chicago är den perfekta staden att ta med sin tonåring till. Här blir Ella statist i inspelningen av "CSI", följer i Oprah Winfreys fotspår och hittar ett sminkparadis.

Ella, 17 år, är tämligen berest och på tonårsvis inte alltid överentusiastisk. Men på planet till Chicago syns förväntan i hennes ögon. Att ta med en tonåring till Oprah Winfreys hemstad (i Chicago säger man bara Oprah) är ett säkert kort. För många är Chicago en transitflygplats på väg till Florida, Kalifornien och andra resmål. Det är en miss. För den som inte alltid vill följa flocken men ändå gillar USA är Chicago alternativet som passar både storstadsresenärer och dem som vill få en bit enkelt åtkomlig amerikansk landsbygd. För tonåringar är det en perfekt stad med den optimala kombinationen av coolt och överdådigt. Särskilt när dollarn är rekordlåg. "The windy city" brukar Chicago kallas och man undrar vem det är som myntar sådana där uttryck. För en tonåring låter det råkallt och trist. Det blåser i och för sig en del men det är defintivt inte det vi funderar över när vi står på Jackson Boulevard och böjer huvudena så långt bakåt som det går och skådar uppåt på 443 meter höga Sears Tower som är en av världens högsta byggnader. Det ger bakvänd svindel och i den rekordsnabba hissen upp slår det nästan lock för öronen. Från 103:e våningen syns en klar dag fyra stater: Michigan, Illinois, Wisconsin och Indiana. Det är mycket Oprah i Chicago. Hon är på alla sätt stadens hjältinna och drottning och nämns i var och varannan mening. Om hon har bott på alla platser, ätit på alla restauranger och favoriserat allt som pekas ut så kan hon inte ha någon tid över för annat. Oprah Winfrey blev inte mindre poppis av att vara en av de förmögna Chicagobor som skänkte en rejäl slant för att Millennium Park skulle bli verklighet. Den är invånarnas park med konserter, evenemang, cykeluthyrning och skridskobana. Hängvänlig och inbjudande, alldeles nära Art Institute of Chicago. På turistbyrån hör vi talas om Chicago greeter. Det är Chicagobor som promenerar runt med besökare och berättar om sin stad och sina kvarter. Helt gratis! I förväg har vi sagt att det skulle vara kul att få veta något om någon tv-serie och när Carol, som vår greeter heter, visar Ella den pampiga salen där rättegången i "Prison break" spelats in är resan på alla sätt i hamn. Tv-kvoten försämras inte av att vi någon dag senare kliver rakt in i en äkta amerikansk tv-serie när "CSI: NY" spelas in. Folk med walkie talkies ropar åt oss att "antingen ställer ni er vid sidan om eller så är ni statister och går här och ser oberörda ut". Så vi går där fram och tillbaka och försöker smälta in och se jättejättenaturliga ut. Lite längre bort står huvudrollsinnehavaren Gary Sinise och pratar med en skådespelarpolis som just har kastat sig ur en bil som bromsat in med tjutande däck. Efter ett tag ledsnar vi och fortsätter helt sonika rakt fram och går ut ur inspelningen. North Michigan Avenue, eller som den kallas The Magnificent Mile, är som en glittrande girlang av ren shoppinglädje. En snitslad bana mellan Gap, Guess, Cartier, Niketown, Apple, Saks Fifth Avenue, Neiman Marcus, Tiffanys, Bloomingdales och otaliga andra affärer och varuhus som ligger för sig själva eller i shoppingarkader. I Water Tower Palace finns sminkparadiset Sephora. Ella blir överlycklig och botaniserar nöjt bland exklusiva sminkmärken och mjukgörande krämer. I Bucktown, en kvart från citykärnan, finns rader av trendiga butiker, restauranger och kaféer. Längs Damen Avenue och Milwaukee Avenue är stämningen precis så där rätt och angenäm som den ofta är i nyväckta gamla stadsdelar med innött atmosfär och en bebyggelse som ger småstadskänsla. Urban Outfitters och American Apparel ligger med några meters mellanrum och en lapp på en trädörr meddelar att Marc Jacobs snart ska slå upp dörrarna nära en second handbutik. Den som vill gå och se The Bears, Michael Jordans gamla lag Chicago Bulls (basket), Chicago White Sox (baseball) eller hockey med Chicago Blackhawks måste boka biljetter i förväg. Det ska vi göra nästa gång vi åker till Chicago. Kanske till sommaren. Mitt inne i staden finns ju en lång härlig strand. Resa dit: SAS flyger direkt t o Resa dit: SAS flyger direkt t o r från 4.900 kr. Swanson’s har startpaket inklusive två hotellnätter från 5.780 kr. Bo: Amalfi, 20 West Kinzie street, www.amalfihotelchicago.com, är ett litet, personligt hotell med bra läge. Från ca 900 kr för ett dubbelrum. Äta: Cheesecake Factory - 34 sorters cheesecake i matchande inredning (875 N Michigan). Signature Room - underbar brunch på 95:e våningen (875 N Michigan Ave, boka bord på www.signatureroom.com). Shopping: Marshalls - outlet, blandning av fynd och skräp (600 N Michigan Ave). Macys - ett av världens vackraste, största och äldsta varuhus (111 N State St). Båttur: Architectural Cruise, båttur från blänkande skyskrapor till snirkliga Wrigley Building. www.chicagoline.com Klimatpåverkan: Kalkylatorn på dn.se/kollaresan visar att en flygresa Stockholm-Chicago t/r orsakar utsläpp av 1,2 ton koldioxid som kostar 196 kr att kompensera. DN Resor kompenserar för alla sina flygutsläpp.


"Tv-branschens ensamrätt till frekvensutrymme bryts"

Summary: Regeringsbeslut i dag: Sverige blir först i världen med att upplåta strategiskt frekvensutrymme för telekomtjänster. Regeringen fattar i dag beslut om det frekvensutrymme som frigjorts i samband med nedsläckningen av det analoga nätet. Framöver kommer tv-branschen inte länge att ha ensamrätt till det frekvensutrymme som hittills enbart använts för tv-sändningar. Som första land i världen avsätter Sverige delar av dessa radiofrekvenser till telekommunikationstjänster. Det ger privata telekomföretag möjlighet att få tillgång till strategiskt viktiga radiofrekvenser med högsta kapacitet. Det medför radikalt sänkta kostnader och bättre möjligheter för alla medborgare att få tillgång till moderna kommunikationstjänster, skriver kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth och infrastrukturminister Åsa Torstensson.

Regeringen fattar i dag ett beslut om sändningsutrymmet för marksänd tv. Beslutet är en milstolpe, såväl för tv-branschen som för Sverige som ledande IT- och telekommunikationsland. Släckningen av det analoga tv-nätet har frigjort ett frekvensutrymme som kan ha flera olika användningsområden. Regeringens uppfattning är att det utrymme som utnyttjas för marksänd tv kan användas mer effektivt än som sker för närvarande. Marksändningar är en viktig distributionsform för tv, särskilt för public serviceföretagen, men också för konkurrensen på den svenska teve-marknaden. Vi anser att det bör finnas utvecklingsmöjligheter för marknätet som distributionsform för nya tjänster som hdtv (tv med hög upplösning). Samtidigt behövs bättre möjligheter att ge alla medborgare tillgång till moderna kommunikationstjänster. Telekombranschen bör därför kunna utnyttja delar av de frigjorda frekvenserna i sitt teknikutvecklingsarbete. Sverige är - i ett europeiskt perspektiv - tidigt med att frigöra frekvensutrymme. Ett omfattande arbete har pågått under en längre tid för att hitta en bra balans mellan olika användningsområden och intressen. Genom dagens besked blir Sverige först med att ge plats för telekommunikationstjänster i en del av det utrymme som tidigare enbart användes för tv-sändningar. Frekvensutrymmet, som frigörs i samband med nedsläckningen av det analoga nätet, är en begränsad resurs av stort värde, eftersom utrymmet har ett så brett användningsområde. Särskilt frekvensbandet 470-862 MHz har sådana "fysikaliska egenskaper" att det lämpar sig för många olika tjänster. Efterfrågan på frekvenser har ökat mycket kraftigt och det finns ett starkt tryck på att göra det lättare för nya tjänster, tekniker och aktörer att få tillgång till frekvenser. Skilda användningsområden av radiofrekvenserna - för tv respektive för telekom - kräver en radikalt olikartad infrastruktur när det gäller sändarnätens uppbyggnad. De olika tjänsterna har också skilda krav på skydd mot störningar. Eftersom radiovågorna inte hindras av nationsgränser behövs också internationell samordning. För att kunna skapa förutsättningar för båda dessa typer av tjänster krävs en teknisk omplanering av frekvenserna. Enligt den nya radio- och tv-lagen beslutar regeringen om sändningsutrymmet för marksänd tv. Radio- och tv-verket beslutar därefter om sändningstillstånd för alla programbolag, utom för public service. Tillståndsgivningen ska ta hänsyn till att det ska finnas olika program från olika företag så att programmen kan tilltala skiftande intressen och smakinriktningar, till exempel både nationella och regionala program. Regeringen kommer att ge Radio- och tv-verket riktlinjer för tillståndsgivningen, som innebär att tv inledningsvis får fortsätta med dagens fem frekvensnät i UHF-banden. Ytterligare ett frekvensnät görs tillgängligt i det lägre VHF-bandet, där SVT1 tidigare sändes. Efter en kort övergångsperiod frigörs en sammanhängande del av frekvensutrymmet i UHF-bandet (790-862 MHz) för andra användningsområden än tv-sändningar och kan fördelas av Post- och Telestyrelsen (PTS) enligt lagen om elektronisk kommunikation. Detta frekvensutrymme kan tas i bruk efter det att PTS genomfört en omplanering av frekvensutrymmet. Samtidigt blir ytterligare minst ett frekvensnät tillgängligt för tv-sändningar i den lägre delen av UHF-bandet. Många svenskar väljer att titta på teve via marknätet. Dagens beslut ger tv-branschen en möjlighet att utveckla ny teknik och nya tjänster, som kommer teve-tittarna till del. Dagens beslut skapar också förutsättningar för Sverige att stärka sin ställning som världsledande telekomnation. Som första land i världen avsätter vi frekvenser, som frigjorts från digital-tv-övergången, till telekommunikationstjänster. Detta är "de bästa" frekvenserna som finns att tillgå. Beslutet medför radikalt sänkta kostnader och förbättrade möjligheter för att ge alla medborgare tillgång till moderna kommunikationstjänster, något som också är en viktig förutsättning för en modern och utvecklad "e-välfärd" - till exempel utbildnings- och omsorgstjänster tillgängliga för alla medborgare, var och när de vill. Infrastrukturpolitik bygger ofta på att staten finansierar utbyggnad med skattepengar. Dagens beslut är ett exempel på hur vi kan skapa goda förutsättningar för investeringar i infrastruktur som styrs av efterfrågan utan att de behöver betalas via skattsedeln. Vad som i stället krävs är att staten ger möjligheter för företag att få tillgång till - den begränsade och strategiskt viktiga resursen - radiofrekvenser. Sverige har länge varit en stark förespråkare för flexibilitet och möjligheter för nya tjänster och ny teknik att utvecklas. Dagens beslut är en kraftfull markering av den betydelse som IT- och telekomutvecklingen har för Sverige. Vi skapar utrymme för ett antal konkurrerande bredbandstjänster, som komplement till befintliga 3G-nät. En förutsättning för detta är det skifte till en mer frekvenseffektiv utsändning, som tv-branschen har medverkat till genom övergången till digitala sändningar och den fortsatta effektivisering som omplanering och teknikutveckling leder till. Vi säkrar samtidigt ett brett tv-utbud. Programföretagen kan i samverkan med sändarföretag och operatörer i marknätet planera för att införa nya kanaler och tjänster (till exempel högupplöst tv, Hhdtv). Vi får nu en ordning där såväl tv- som telekombranschen har möjlighet att införa nya tjänster och genomföra en teknikutveckling - till gagn för konsumenterna. LENA ADELSOHN LILJEROTH ÅSA TORSTENSSON


Kvinnan som slutade röka

Summary: Charlotta von Zweigbergk rökte i trettio år och hade ingen tanke på att sluta. Nu har hon varit rökfri i tre år - och skrivit en bok om hur hon lyckades fimpa för gott.

Författaren och journalisten Charlotta von Zweigbergk, som just kommit ut med boken ”Rökt”, en peppande bok om att fimpa, tillhörde kategorin ”tung nikotinist”, på nivån att hon hoppade ut från ett fönster när hon låg på sjukhus för att kunna ta sig en cigg. Under trettio lyckliga rökiga år hade hon inte en tanke på att sluta. Varför skulle hon? Första blosset tog hon som sextonåring när hon helt enkelt bestämde sig för att bli rökare. - Jag var en sån där äppelkindad Kulla-Gulla-morotskäck typ. Jag ville vara sexig och farlig, få hes röst, bli smalare och se ut som en filmstjärna. Med imponerande beslutsamhet gick den unga Charlotta in för uppgiften att så snabbt som möjligt komma upp i ett paket cigarretter om dagen. - Det var ungefär lika hemskt att börja som att sluta, jag mådde jätteilla hela tiden och kräktes. Men efter ungefär en vecka var jag fast. Under hela sin tonårstid och vuxenliv fram till 40 år förblev Charlotta en nöjd och glad storrökare. - Jag hade bra kondis och under många år kände jag inte av några baksidor av rökningen. Jag höll upp under mina graviditeter och amningar. Mellan sönerna är det så tätt att jag inte hann börja emellan. Då blev det tre rökfria år på raken. Egentligen var det idiotiskt att börja igen, men det var ett sätt för mig att återta min identitet när barnafödandet var avklarat. Beslutet att sluta röka växte fram under lång tid. - I efterhand kan jag se att tankarna började långt innan jag förstod det själv. Efter 40 tar kroppen ut sin rätt, jag började märka av att min kondis inte längre var densamma och att jag hostade. När båda mina föräldrar insjuknade i cancer, och en av dem genomgick en stor hjärtoperation, blev det också ett uppvaknande. I sjukhuskorridorerna mötte jag människor som blivit sjuka av sin rökning. Jag insåg att jag förr eller senare måste sluta för hälsans skull. Efter några års funderande bestämde sig Charlotta slutligen. För att nå sitt mål behövde hon en lång och noggrann planering. - Jag satte ett sluta röka-datum långt fram i tiden. Men ganska direkt började jag kohandla med mig själv om detta datum. Att det var en dålig dag att sluta på för att jag hade för mycket jobb. Eller så var det en fest eller något annat som jag försökte skylla på. Till slut kom i alla fall dagen och jag stod fast vid mitt beslut, någonstans tror jag att jag var lite nyfiken på hur det skulle kännas. Charlotta von Zweigbergk hade laddat med nikotintuggummin, plåster, hälsodrycker och vitaminer, träningskort och ett batteri av olika hjälpmedel. Dessutom hade hon berättat för hela världen att hon skulle sluta på det bestämda datumet vilket hon tror gjorde det lättare att genomföra beslutet och svårare att smita undan. - Första morgonen utan cigarretter var vidrig, redan efter en timme klättrade jag på väggarna och hade en fruktansvärd abstinens. Det var som om hela min identitet försvann med cigarretterna. Jag pendlade mellan ett slags eufori över att jag hade slutat, till djupaste sorg. Det var många känslor som kom upp till ytan. Jag gick tillbaka i tiden och gick igenom hela mitt liv ända tillbaka till barndomen. Det blev en väldigt känslomässigt och omvälvande upplevelse under flera månader. I princip varje vaken sekund tänkte Charlotta på cigarretterna. Abstinensen var både fysiskt och mentalt tuff. - Jag trampade runt i lägenheten, fram och tillbaka, fram och tillbaka. Och så stickade jag! Händerna visste inte var de skulle ta vägen, så jag stickade världens längsta filt som är så stor så att den inte går att använda. Den är som ett gigantiskt minne från den tiden. Nedtrappningen av ”nikotinisarna” som hon kallar nikotintuggummin och plåstren skedde successivt och under en tidsperiod på över ett år. I början gav hon sig själv fri och obegränsad tillgång till nikotintuggummi och -plåster. - För mig var den mentala biten tillräckligt svår, att sluta med själva rökvanan och byta liv. Att samtidigt helt och hållet bryta det rent kemiska beroendet hade varit för svårt. På slutet blandade jag vanliga tuggummin med nikotintuggummin i allt svagare dos. Sen gick jag över till plåster och så svagare plåster, till slut var det inte svårt att ta bort dem också. Trots att det var ett helvete att sluta märkte Charlotta också av vinsterna efter bara några dagar. - Min kondis blev bättre och jag fick komplimanger för att min hy och mina ögon såg friskare ut. Tre år senare är konditionen fortfarande på uppåtgående. Nyligen sprang jag snabbt uppför en brant, bara för känslan av att kunna göra det. Har du varit nära att trilla dit igen? - Egentligen inte. Jag kan vara väldigt envis. Dessutom hjälpte det att det var första gången jag slutade röka eftersom jag inte hade ett tidigare misslyckande i bagaget. Sen snodde jag lite från Anonyma Alkoholisters fi losofi : att ta en dag i taget. ”I dag ska jag inte röka men i morgon är en ny dag, då tar jag ett nytt beslut.” Det hade känts för tufft tror jag att säga att jag aldrig någonsin skulle få röka igen. Om du lever tills du är åttio, tänker du ta dig ett bloss då? - Haha, faktiskt har jag tänkt att om jag blir riktigt gammal eller om jag skulle bli dödssjuk så kommer jag att unna mig cigarretter den sista tiden. För i grund och botten är jag en rökfri nikotinist, som fortfarande älskar att röka, även om jag är väldigt glad över att jag slutade. Blir jag sjuk beror det i alla fall inte på cigarretterna. Jag har också visat mina barn att man kan förändra saker, hur svårt det än kan verka. Har du inspirerat någon i din omgivning? - Ja, några kompisar som var riktiga storrökare blev inspirerade och la av. Om en nikotinist som jag kunde sluta så kunde de också. MOA HERNGREN är frilansjournalist. ANN-SOFI ROSENKVIST är fotograf på DN. sondag@dn.se


"S måste byta trafikpolitik om de vill regera med mp"

Summary: Miljöpartiets Yvonne Ruwaida varnar socialdemokratin: Om inte socialdemokraterna avvisar Förbifart Stockholm kan vi omöjligen bilda regering med dem efter valet 2010. En kommande röd-grön regeringskoalition efter valet 2010 kan inte tillåta att Förbifart Stockholm byggs. Hittills har socialdemokraterna förespråkat vägen, medan miljöpartiet länge avfärdat den. Det vore dumt av socialdemokraterna att liksom i valet 2006 förlora på en central miljöfråga. Därför uppmanar vi socialdemokraterna att ompröva sitt beslut att tillstyrka bygget av Förbifart Stockholm. Miljöpartiet kan i alla händelser inte bilda regering med socialdemokraterna efter valet 2010 om de nu gör upp med den borgerliga regeringen om detta ohållbara vägprojekt. Det skriver Yvonne Ruwaida, oppositionsborgarråd (mp) i Stockholm, och Magnus Johansson, trafikpolitiskt ansvarig i miljöpartiets styrelse.

Just nu pågår intensiva förhandlingar om kommande trafik- och infrastrukturutbyggnad i Stockholm-Mälarregionen. Regeringens förhandlingsman Carl Cederschiöld, och representanter för regionens kommuner och landsting ska enas inom kort. Då gods- och persontrafiken bidrar kraftigt till de klimatstörande utsläppen är det för oss nödvändigt att resultatet av Cederschiölds arbete utmynnar i förslag på åtgärder som möter klimathotet. Dessvärre är i stället budskapen från den borgerliga regeringen att stora vägutbyggnader står högst på prioriteringslistan. Motorvägsleden Förbifart Stockholm är det enskilt största vägprojektet, en sexfilig motorled mellan Skärholmen i söder och Häggvik i norr. Miljöpartiet har sedan länge avfärdat Förbifart Stockholm medan socialdemokraterna hittills förespråkat vägen. Som oppositionsborgaråd i Stockholms stad respektive trafikpolitiskt ansvarig i partistyrelsen vill vi klargöra att vi anser att en kommande röd-grön regeringskoalition efter valet 2010 varken själv kan medverka till eller tillåta att Förbifart Stockholm byggs. Miljöpartiet kan inte bilda regering med socialdemokraterna om de gör upp med den borgerliga regeringen om detta ohållbara vägprojekt. Då byggstarten är planerad till 2012 är vi som miljöpartister optimistiska om att kunna stoppa detta ohållbara vägprojekt. Inför valet 2002 var väljaropinionen i Stockholm emot att införa trängselavgifter. Socialdemokraterna var motståndare men gick sedan till slut med på att genomföra ett försök. Skepsisen var dock fortsatt stor inom socialdemokratin och de lyckades få till stånd att trängselavgiftsförsöket avslutades i god tid före valet. De trodde att försöket skulle vara en belastning i valrörelsen 2006. Som alla vet så blev det tvärt om. Miljöpartiet gick framåt kraftigt i Stockholm, stockholmarna röstade för trängselavgifter i folkomröstningen. Förlorarna var socialdemokraterna. Det vore dumt att förlora igen. Därför uppmanar vi socialdemokraterna att ompröva sitt beslut att tillstyrka byggnationen av Förbifart Stockholm och i stället tillsammans med oss genomföra en unik satsning på kollektivtrafiken i Stockholmsregionen. Vi har tre stora invändningar mot motorvägsprojektet Förbifart Stockholm: 1. Klimatet är förlorare. Vårt mål med klimatpolitiken är att världens genomsnittstemperatur inte får stiga med mer än högst två grader i jämförelse med förindustriell nivå. För att nå detta krävs långtgående åtgärder på många områden. I Sverige är det vägtrafiken som är det enskilt viktigaste området. En tredjedel av koldioxidutsläppen kommer från trafiken. Utsläppen från både gods- och persontransporter ökar för varje år som går. Denna utveckling behöver brytas. Enligt Vägverkets utredning kommer koldioxidutsläppen att öka mellan år 2005 och 2015 med nära 600.000 ton CO2 om Förbifart Stockholm byggs. Dessutom bidrar Förbifart Stockholm till en utglesning av Stockholmsregionen vilket minskar underlaget för kollektivtrafik och därmed på sikt ytterligare spär på Stockholms klimatpåverkan. Om Cederschiölds planer genomförs visar hans egna siffror att koldioxidutsläppen från trafiken i länet kommer att ha ökat med 78 procent till 2030. Detta kan vi inte acceptera. I Sverige behöver vi minska våra utsläpp med 40 procent fram till 2020 för att vid 2050 minskat med ca 85 procent i jämförelse med 1990 års nivå. En sådan utveckling kräver helt andra lösningar. 2. Trängselproblemen löses inte. Då tre fjärdedelar av trafiken i Stockholm har sitt mål i centrala Stockholm är det inte realistiskt att räkna med att en trafikled i väster skulle minska trängseln på sikt. Den trafik som varken har start eller mål i Stockholm är försvinnande liten. Enligt Vägverket skulle 99 procent av Förbifart Stockholm nyttjas av regional trafik. Enligt Statens institution för kommunikationsanalys, Sika, är antalet lastbilar som passerar Storstockholm i dag mindre än 200 per dygn. Själva namnet på motorvägen, Förbifart Stockholm, är alltså missvisande. Genom att utveckla trängselavgiftssystemet på ett intelligent sätt kan Essingeleden mycket väl klara att försörja det behov som finns. Nya vägar leder till mer trafik, inte bara på den nya vägen utan även andra vägar fylls snabbt på med ny trafik. Trafikanter som tidigare inte använde bilen på grund av trängseln tenderar att ta den förflyttade trafikens plats. Enligt Cederschiölds egna bakgrundsrapporter kommer också andelen körfält som är igenkorkade i rusningstid att ha femdubblats jämfört med i dag, medan antalet fordon som fastnar i köerna kommer att ha ökat 7-8 gånger fram till 2030 om hans paket genomförs! Detta kan inte ens med bästa vilja i världen kallas för en lösning på trängseln. 3. Kostnaderna för stora. I dag är kostnaden för vägprojektet beräknad till 25 miljarder kronor. Cederschiölds förslag på finansiering är att använda intäkterna av trängselavgifter i city och på Essingeleden. Under 30 år skulle varenda krona som bilisterna betalar i trängselavgift behöva gå till avbetalning på vägen. Därtill behöver staten skjuta till cirka 7,5 miljarder, regionen cirka 1,5 miljarder och näringslivet ett par miljarder. För oss som miljöpartister är det väldigt provocerande att intäkterna för trängselavgifter, som syftar till att minska miljöbelastningen, föreslås bli finansiär av ett miljövidrigt vägprojekt. Vi befarar att den uppskattade byggkostnaden på 25 miljarder är i underkant. Med en byggtid på minst åtta år är det ytterst svårt att bedöma kostnaderna. Historien visar att fördyringar snarare är regel än undantag. Vägen skulle alltså komma att kosta minst 1,25 miljoner kronor per meter. Vi tycker det är dyrt och dumt. Miljöpartiet vill utveckla hela Stockholm-Mälarregionen på ett hållbart sätt. Det innebär att den förväntade befolkningsökningen behöver mötas upp med rejäla satsningar på kollektivtrafik. En mer sammanhållande samhällsplanering är också nödvändig för att kunna optimera trafiken. Utöver förstärkning av befintlig kollektivtrafik behövs nybyggnation. Vi gröna ser stora möjligheter för Stockholm-Mälarregionen att stärka sin konkurrenskraft. Det är nödvändigt att den ekonomiska utvecklingen inte sker på bekostnad av miljön. Det är därför viktigt att den vidgade arbetsmarknaden inom regionen kommer till stånd med hjälp av effektiva transporter på räls. I Stockholm vågade vi tillsammans fatta det modiga beslutet att bygga upp ett världsunikt system för trängselavgifter och samtidigt införa en kraftigt utökad kollektivtrafik. Vi vill fortsätta att föra en framtidsinriktad och ansvarsfull politik med socialdemokraterna, både nationellt och i Stockholm, men då krävs det att vi tillsammans satsar på projekt som ger ökad välfärd utan att förstöra de långsiktiga utvecklingsmöjligheterna. Till de projekten hör inte Förbifart Stockholm. YVONNE RUWAIDA MAGNUS JOHANSSON