”1,7 miljoner svenskar gynnas av höjd brytpunkt”

Summary: Kvällens partiledardebatt. Oppositionen säger nej till höjd brytpunkt för statlig inkomstskatt. Vårt förslag om en höjd gräns skulle gynna så många som 1,7 miljoner vuxna. På söndag kväll kommer skiljelinjen i svensk politik att bli tydlig, skriver alliansens partiledare inför debatten i SVT.

På söndag kväll möter vi de olika oppositionspartierna i en debatt om vilket Sverige vi vill leva i. Våra fyra partier har de senaste sju åren tillsammans tagit ansvar för att göra Sverige till ett bättre land för alla. Vi vill fortsätta bygga Sverige starkt. När svenska folket nästa höst väljer vilken väg som Sverige ska ta kommer det att stå mellan alliansens politik för jobb, välfärd och ett Sverige som håller ihop och en splittrad opposition utan andra idéer än att höja skatterna för att än en gång bygga ut bidragssystemen. Vi har lagt fram vår budget för 2014, med tydliga framtidsförslag och åtgärder för drygt 24 miljarder kronor för att förbättra för jobb och tillväxt. När fler jobbar är vi fler som tar ansvar och bidrar till att stärka välfärden. När fler jobbar växer vår gemensamma ekonomi. När fler jobbar finner fler sin plats i vardagen. Jobben är den viktigaste frågan för Sverige. Därför vill vi ge 4,5 miljoner inkomsttagare mer kvar av lönen genom ett förstärkt jobbskatteavdrag. Det ger ett viktigt stöd till hushållen i ett svagt konjunkturläge där omvärlden fortsatt tynger utvecklingen. Vi vill fortsätta sänka skatten för pensionärer. Vi vill höja gränsen, den så kallade brytpunkten, för när man behöver betala statlig inkomstskatt, vilket ger över en miljon människor mer kvar av lönen. Men indirekt berörs ännu fler. I dag kan vi presentera nya beräkningar som visar att så många som 1,7 miljoner vuxna gynnas av en höjd brytpunkt. Detta eftersom en högre disponibel inkomst påverkar fler personer i hushållet än den som får sänkt skatt. Vi vill också ge bättre förutsättningar för fler att få jobb, bland annat genom lärlingsutbildningar och genom att ge lägre kostnader för företag som anställer yngre. Vi vill stärka kunskaperna i skolan med en stor satsning på läsning, mer matematik och ytterligare steg i karriärtjänsterna för yrkesskickliga lärare, så att alla elever ska få en bra utbildning och likvärdiga chanser när de går ut i vuxenlivet. Vi vill skydda klimatet och fasa ut farliga gifter i vardagen. Vi vill förbättra förutsättningarna för företagande, genom fortsatt sänkta kostnader och mindre regelkrångel. Vi vill ytterligare höja kvaliteten i sjukvården och omsorgen och ha fler platser på hälso- och sjukvårdsutbildningar. Vi vill öka stödet till de ekonomiskt mest utsatta. Det är nu dags att visa var skiljelinjen går i svensk politik. Det finns tydliga skillnader mellan oss fyra partier och S, V, MP och SD. Den skiljelinjen går i synen på en ekonomi i balans, ordning och reda i landets finanser, en vilja och förmåga att sätta jobben först och en förmåga att samtidigt se och satsa på välfärden. Sedan 2006 har vi satsat ungefär 30 miljarder på välfärdens kärna. Detta har vi gjort medan den allvarligaste ekonomiska krisen sedan 1930-talet drabbat västvärlden. Även Sverige har påverkats, men tack vare en ansvarsfull ekonomisk politik har vi klarat krisen bättre än de flesta andra. Vi har minskat utanförskapet och ökat sysselsättningen – i dag är det 200 000 fler sysselsatta än 2006. Vi har ökat resurserna till skolan, sjukvården och äldreomsorgen, satsat på att få fler unga i arbete och utökat antalet platser i högskolan. Samtidigt har Sverige bland de starkaste offentliga finanserna i EU och BNP har utvecklats väl. Sverige ligger i den absoluta toppen i till exempel Gender equality index, FN:s världslyckarapport, Global creativity index, UNDP:s Human development index, Environmental performance index och Röda Korsets Mothers’ index rank. Nu senast utsågs vi av Help age international till världens bästa land att åldras i. Allt detta går på tvärs mot den falska och negativa Sverigebild som oppositionen försöker måla upp. I kvällens debatt kommer det synas tydligt att skiljelinjen i svensk politik handlar om satsningar på jobb eller satsningar på bidrag. Största delen av Socialdemokraternas budgetförslag handlar om att bygga ut bidragssystemen och arbetsmarknadspolitiken. De vill ersätta jobb med olika platser i offentliga program. De vill lägga tung börda på hushåll och företag genom skattehöjningar på 30 miljarder kronor. En sådan politik slår ut jobben och underminerar välfärden. Det borde de veta, för de har provat det förut. En dålig idé blir inte bättre för att man återanvänder den. De rödgröna partiernas politik skulle leda till samma sak nu som när de satt i regeringsställning för åtta år sedan; fler människor som trycks ut i sjukförsäkringssystemet i stället för att få hjälp tillbaka till arbetslivet. Resurser slösas bort – såväl mänskliga som ekonomiska. Vi har redan facit av rödgrön politik. Vi vill inte att den prövas igen. I sitt budgetförslag säger Socialdemokraterna nej till det förstärkta jobbskatteavdraget. De lovar samtidigt att inte riva upp det när det är infört. Detta betyder att de använder 12 miljarder kronor som de egentligen inte har. Det är inte seriöst. Samtidigt har de ingen egen politik för fler jobb. De vill i stället göra det kraftigt dyrare att anställa unga och höja såväl restaurangmomsen som skatter på företag. Utöver osäkerheten i den egna politiken kvarstår osäkerheten i regeringsfrågan. Socialdemokraterna vägrar fortfarande säga med vem de skulle vilja regera om de fick chansen. Är det med Miljöpartiet, vars budgetförslag skulle innebära ett dråpslag för landsbygden? Med kraftigt höjd bensinskatt på 70 öre litern och införande av en lastbilsskatt som ska beskatta avstånd – inte utsläpp, får människor svårare att bo och arbeta på landsbygden eftersom det blir väsentligt dyrare med transporter för såväl privatpersoner som företag. Miljöpartiet vill dessutom höja skatten för alla som tjänar över 40 000 kronor i månaden. Hur går det ihop med Socialdemokraternas löfte om att inte röra skattesänkningar på månadslöner upp till 60 000 kronor? Eller vill de samarbeta med Vänsterpartiet, som vill höja skatten för alla som tjänar mer än 30 000 kronor i månaden, och som dessutom kraftigt vill begränsa valfriheten i skolan och välfärden? De vill höja fastighetsskatten, bolagsskatten, arvsskatten och försämra rot- och rutavdragen. Vänsterpartiets totala skattechock handlar om 75 miljarder kronor. Det enda som är säkert med en röst på Socialdemokraterna i nästa val är att det är osäkert vad – och vilka – man egentligen röstar på. Vi i alliansen tycker att väljarna förtjänar bättre än så. Vi är tydliga med vilken väg vi tror är bäst för Sverige. I kväll kommer vi att fortsätta argumentera för en politik för fler företag och jobb, mer kunskap, bättre välfärd och ett Sverige som håller ihop.


”De våldtagnas lidande får inte vara förgäves”

Summary: Läkaren Denis Mukwege och hans kolleger har behandlat över 40 000 kvinnor som skadats av brutala våldtäkter. Starka krafter ogillar hans arbete, och efter ett mordförsök förra året tvingades han fly. Men nu är han tillbaka på sitt sjukhus i östra Kongo.

Tidigt en kväll för nästan ett år sedan bromsade Denis Mukwege in utanför sitt hem i östra Kongo nära grannlandet Rwanda. Plötsligt trängde sig fem män in i bilen. De tvingade honom att köra fram till huset och en av dem drog bryskt ut honom på gården. Då förstod han att det inte handlade om en vanlig bilstöld – utan om hans långa kamp för att kvinnor i hemlandet ska slippa rädslan för att bli våldtagna. En annan av männen lyfte sitt automatgevär och Denis Mukwege trodde att han skulle dö. Då kom plötsligt Joseph, familjens allt-i-allo, rusande runt husknuten. Mannen med geväret vände sig om och avlossade tre skott i snabb följd. Då svimmade Denis Mukwege och när han vaknade upp var männen borta – men Joseph hade avlidit av sina skador. Som chefskirurg på Panzi hospital i östra Kongo har Denis Mukwege tillsammans med sina kolleger behandlat runt 40 000 våldtagna kvinnor. Många av dem har kommit med svåra skador i underlivet och har kunnat räddas i absolut sista sekunden. Personalen har genom åren fått stor kunskap i gynekologi och om hur kvinnor bör tas om hand efter en våldtäkt. Förutom fysiska och psykiska men efter de sexuella övergreppen blir kvinnorna ofta stigmatiserade i hela samhället. Denis Mukwege har blivit en känd förkämpe för denna utsatta grupp, både i Kongo och internationellt. Han har talat inför FN:s generalförsamling och i förra veckan tilldelades han Right livelihood award, populärt kallat det alternativa Nobelpriset, som årligen delas ut i Stockholm. Men många i hemlandet ogillar att han blivit en talesperson för krigets offer och han har hotats till livet flera gånger. Denis Mukwege är född 1955. Hans föräldrar var protestanter i en omgivning där de flesta kristna tillhörde den katolska kyrkan. Föräldrarna inspirerade Denis med sitt engagemang för utsatta människor och sin medkänsla för alla oavsett religiös tillhörighet. Hans pappa arbetade som predikant och dog för tre år sedan, mamman lever fortfarande. När DN får tag på Denis Mukwege befinner han sig på resa och besvarar våra frågor via e-post. Han berättar att en förklaring till att han blev läkare går att hitta tidigt i hans liv. – När jag var ung följde jag med min pappa när han besökte sjuka människor. Under uppväxten mötte jag ofta lidande och inom mig växte en allt starkare önskan att hjälpa ömtåliga och utsatta personer. Efter läkarstudierna i grannlandet Burundi började Denis Mukwege arbeta på ett kristet sjukhus i östra Kongo. Där blev han chockad över att så många kongolesiska kvinnor dog under graviditeten eller i samband med förlossningen. – Vid den tiden kunde jag dock inte föreställa mig vad som låg framför mig, berättar han. Efter att ha kompletterat sina medicinska kunskaper i bland annat gynekologi i Paris återvände Denis till östra Kongo. Han öppnade senare en kvinnoklinik i ett enkelt tält där han bland annat utförde kejsarsnitt. Samtidigt pågick en väpnad konflikt i området med åtta länder inblandade. Den första kvinnan som kom till kliniken var inte i behov av ett kejsarsnitt – i stället led hon av allvarliga skador i underlivet efter att ha våldtagits. – Jag trodde att det handlade om en tillfällig händelse, men det visade sig att sådana skador skulle bli en del i mitt dagliga liv, och så är det fortfarande. Ständigt upptäckte Denis allt värre hemskheter – och nya tekniker för att tortera och våldta kvinnor. Behovet av hjälp ökade så snabbt att kliniken som han startat hade svårt att erbjuda vård till alla som kom dit. – Jag hade inget annat val än att försöka lyssna på skriken från alla offer och göra allt i min makt för att minska deras smärtor. Det var egentligen inte något val utan en moralisk förpliktelse. I dag är Denis Mukwege chef för Panzi hospital, ett sjukhus som han startade 1999 och som rönt stor uppmärksamhet för behandlingsmetoder för kvinnor som skadats svårt i underlivet efter en brutal våldtäkt. Tidigt märkte Mukwege att ett extremt grymt sexuellt våld blev allt vanligare i östra Kongo. Han mötte kvinnor vars vagina och ändtarm var söndertrasade av knivar, grenar, flaskor och andra vassa föremål. Ibland kom kvinnor som blivit våldtagna tillbaka efter nya sexuella övergrepp, där det inte fanns någon möjlighet att reparera deras underliv på nytt. En kvinna, 26 år gammal, kom till sjukhuset med förlamade händer och fötter. Hon hade varit fånge hos en milisgrupp som hållit henne bunden vid ett träd, med armarna utsträckta och benen isär. I tre veckor blev hon utsatt för övergrepp flera gånger om dagen. Repen om handlederna och vristerna var så hårt åtdragna att de trängt in i köttet och skurit av nervbanorna – vilket lett till förlamningen. Varför sker det så många våldtäkter i Kongo? – Vådtäkter är inte något nytt fenomen i konflikter, och är inte något som utmärker situationen i just Kongo. Under andra världskriget och senare i Bosnien, Libyen, Colombia och Liberia finns rapporter om massvåldtäkter. Den enda skillnaden är det internationella samfundets reaktion. I dessa konflikter har omvärlden reagerat och försökt förhindra mänskliga tragedier. – I Kongo har sexuellt våld och våldtäkter förekommit de senaste tjugo åren. Men ingen försöker på allvar utrota plågandet. En del spekulerar om att det finns kulturella förklaringar till våldtäkterna här i landet, men jag vill framhålla att orsaken inte är kulturell, den är snarare kopplad till krig. Vad händer med förövarna? – De förblir ostraffade. Efter våldtäkterna får de som tidigare var med i beväpnade grupper tjänster inom armén eller i regeringen utan att någon gång ha blivit konfronterade rättsligt för vad de gjort. Det är nödvändigt att avväpna de stridande parterna, men lika viktigt är att ”demobilisera” och förändra soldaternas hjärna. Lämnas de åt sitt öde kommer de att fortsätta att våldta, menar Denis Mukwege. – De kom med i milisgrupperna som pojksoldater och hjärntvättades till att våldta, döda och plundra. Du har mött många offer för brutalt våld? Hur känner du inför förövarna. Kan du känna hat? – Hat? Nej. Ofta känner jag mig sorgsen när jag möter dessa hemskheter och frågar mig om männen som våldtagit vet vilka konsekvenser deras handlingar för med sig. Kanske skulle de förstå om de fick se kvinnornas skador och vilka operationer som behövs för att åtgärda dessa. Kanske skulle de då känna dåligt samvete och ångra sig. – Det handlar inte om hat och hämnd, men det är viktigt för både förövarna och samhället att de skyldiga får stå till svars för sina handlingar. Det är enda sättet för att undvika en upprepning och för att överföra en kultur av icke-våld till kommande generationer. Genom åren har Denis Mukwege utsatts för många hot och även flera attacker. Försöket att döda honom den 25 oktober i fjol fick honom att lämna Kongo tillsammans med sin familj. Men efter vädjanden från personalen och patienterna återvände han tidigare i år till Panzisjukhuset. Av säkerhetsskäl bor han nu på sjukhuset omgiven av livvakter och andra personer som skyddar hans liv. – Jag har försökt hantera hotbilden eftersom det jag försvarar är rätt. Personligen accepterar jag att ta risker för andras skull, eftersom många människor är utsatta för dagliga risker för min skull. Med det här sagt, det är sant att hoten blivit verklighet. Min vakt blev dödad, mina barn har tagits som gisslan och en av mina assistenter blev bortrövad och torterad. Detta upprör mig, ger mig ännu mer styrka och ökar beslutsamheten att kämpa. Allt detta lidande och umbäranden får inte vara förgäves. Denis Mukwege hoppas att allt blod och allt elände som hans kolleger och hans familj uthärdar en dag ska leda till en verklig frihet för kongolesiska kvinnor. – Jag tvingar ingen att stå vid min sida, inte ens min familj. Några personer har lämnat mig på grund av rädsla och jag respekterar deras beslut, samtidigt som jag tackar dem som stannat kvar. Fotnot. Jakob von Uexkull är en svensk-tysk författare, filatelist och tidigare medlem av Europa-parlamentet som grundade Right livelihood-priset 1980. Målsättningen är att ”hedra och stödja dem som erbjuder praktiska och exemplariska lösningar på de viktigaste utmaningarna världen står inför”. Denis Mukwege Född: Född 1 mars 1955 i Bukavu, Kongo. Yrke: Är chefskirurg, specialiserad på gynekologi. Familj: Hustru och fem barn. Gör: Arbetar vid Panzisjukhuset i Bukavu i östra Kongo-Kinshasa. Sjukhuset har byggts upp med stöd av Pingstmissionen, Läkarmissionen och Sida. Bor: Omgiven av livvakter på sjukhusområdet efter att ha hotats. Bakgrund: Tilldelades 2008 års FN-pris för mänskliga rättigheter och Olof Palmepriset. Utsågs 2010 till hedersdoktor vid medicinska fakulteten vid Umeå universitet. Aktuell: Tilldelades Right livelihood award i förra veckan. Den nyutkomna boken ”Denis Mukwege – en levnadsberättelse” av Berthil Åkerlund (Weyler förlag) skildrar hans liv och tankar. Kongo-Kinshasa Kriget i Kongo-Kinshasa i östra Afrika har pågått i 16 år och krävt över sex miljoner människors liv. Kriget är ett av världens mest okända. Ett av dess mest fruktansvärda vapen är våldtäkter. Landet har stora fyndigheter av guld, diamanter och tenn. Här finns åttio procent av världens tillgångar på coltan, ett ämne som används i mobiltelefoner och datorer. Rebellgrupper och den kongolesiska armén terroriserar civila. I kaoset efter att byar och samhällen attackeras sker en omfattande plundring av naturresurserna, vilket ger enorma intäkter till krigsherrar samt regionala och globala aktörer.


”Datorspel gav mig mer än skolböckerna”

Summary: Flickor presterar bättre än pojkar i skolan, och i gymnasiet har gapet ökat. Max Donatello, 23 år, skolkade i gymnasiet och spelade i stället datorspel. Nu har han startat ett företag i Argentina och är kritisk mot att skolan inte tar till vara varje elevs unika intressen.

Pojkar har svårare att hänga med i skolan än flickor. Det talas om en ”slackergeneration” där datorspel och kompisar är viktigare än att plugga och få bra betyg. Max Donatello, i dag 23 år, bråkade mycket i grundskolan och skolkade sig igenom gymnasiet – för två år sedan var han med om att starta ett företag som gör bearnaisesås i Argentina. Max började tidigt spela avancerade datorspel. Han fick kontakt med folk över hela världen på engelska och blev snabbt ganska duktig. Han blev också bra på att lösa matematiska problem och på att tänka taktiskt. – Men i skolan var det ingen som fångade upp mitt intresse. Jag sågs som en av de där ”slöa” killarna, fast jag inte var det. Jag valde att spela datorspel för att det gav mig mer än skolböckerna, säger Max. I grundskolan beskriver han sig som en ”bråkstake” som hela tiden snackade med kompisen i bänken bredvid och kastade papperstussar i klassrummet. I gymnasiet skolkade han mer och mer. Och det var på håret att han fick ut sitt slutbetyg. I många år har skillnaden mellan flickors och pojkars slutbetyg ökat i grundskolan. Färre pojkar har också varit behöriga att söka till gymnasiet. Nu visar färsk statistik från Skolverket att de pojkar som slutade nian i våras ökade sitt genomsnittliga meritvärde mer än flickorna. Om det handlar om ett trendbrott är dock högst osäkert. Flickor har fortfarande betydligt bättre grundskolebetyg i genomsnitt än pojkar. Max Donatello, som nyligen tog sin mormors mors efternamn, är inte förvånad. Han gick visserligen i en waldorfskola som lägger stor vikt vid eget skapande och kreativitet. Men även där var ganska mycket styrt efter lärarnas lite inskränkta uppfattningar, tycker han. – Pojkars intresse för datorer tas inte till vara på rätt sätt i den svenska skolan. Länge sågs datorer som ”leksaker” och även om de i dag finns på de flesta skolor så utnyttjas inte möjligheterna på rätt sätt. Alla lärare måste mer se till varje elevs speciella intressen. I dag ska alla lära sig på exakt samma sätt och kunskaperna mätas med hjälp av nationella prov som bara visar en liten del av vad man kan. – Det jag lärde mig när jag satt framför datorn och kommunicerade med folk från alla möjliga håll och i olika åldrar kom aldrig med i mina betyg – frånsett kanske i engelskan. En tid efter att Max slutat skolan tyckte hans mamma att han borde skaffa ett jobb och betala hyra för att kunna bo kvar hemma – eller också fick han ordna en egen bostad. Han lyckades få tag i en lägenhet i tredje hand och via kontakter få jobb på ett call-center-företag som sålde försäkringar. – Det blev min chans att bevisa att jag var vuxen och att jag kunde klara ett ”riktigt” jobb. Jag arbetade cirka tvåhundrafemtio timmar i månaden och blev den bästa säljaren i min kategori. Jag såg inte ned på säljjobbet utan vaknade varje morgon med en tanke om att jag skulle bli bättre än dagen före. I december 2009 bilade Max runt i Argentina med några svenska vänner. De åt mycket kött – argentinare är världens främsta köttätare – och efter en månad tyckte Max att det fattades en riktigt god bearnaisesås till biffen på tallriken. Men någon färdig sådan gick inte att få tag på. Han tänkte att det nog skulle vara en god business att starta ett argentinsk ”såsföretag”, men väl hemma i Sverige bleknade minnet bort. – Jag fick jobb på ett finansbolag efter att Per Berglund, en av delägarna, fått nys om hur jag jobbade. Han anställde mig som den ”han lärt känna”, och tittade inte på gymnasiebetygen. Ett år senare åt vi middag och han sa att han skulle vilja lägga sin tid och kraft i projekt som har ”passion och hjärta”, i stället för att arbeta endast med siffror. – Plötsligt kom jag ihåg det där med bearnaisesåsen och mest på skämt undrade jag om inte Per skulle starta en tillverkning i Argentina. Jag såg hur det hände något med hans blick. Han började fråga ut mig om varför jag trodde att just Argentina skulle passa bra. Max tog snabbt fram fakta om att Argentina har högst köttkonsumtion per invånare i hela världen och den tredje högsta konsumtionen av majonnäs. – Senare fick jag höra att Pers familj hade varit medlemmar i Evert Taube-sällskapet och att alla de kända visorna och sångerna fanns i vardagen. Många av texterna handlar om Argentina – och Per hade alltid haft en dröm att lära känna landet så som Taube en gång gjorde. Efter ytterligare två månaders research satte sig Max en novemberdag 2011 på ett plan till den argentinska huvudstaden. Med sig hade papper, penna och sin laptop. Han kunde inte ett ord spanska. Väl framme väntade en lägenhet han hyrt i tre månader och ett litet kontor. Han tog kontakt med en argentinare han fått tips om. Denne tyckte idén verkade intressant och tillsammans med en av Argentinas mest kända kockar tog de fram en bearnaisesås som skulle passa den argentinska smaken. – Vi hittade en liten lokal i en förort och byggde om den för att kunna tillverka i större skala. Vår bearnaisessås lanserades förra årsskiftet och i slutet av året räknar vi med att ha sålt en miljon burkar. Vi levererar redan till några stora kedjor. Max berättar att flera av hans vänner och andra unga han möter under besöken i Stockholm är arbetslösa. När han erbjuder sig att via kontakter försöka ordna något arbete möts han ofta av ointresse. – De flesta vill ha ett arbete i en klädbutik eller på ett kafé, men det finns inte så många butiker och kaféer att det räcker åt alla. Ibland måste man ta det som erbjuds. Man kanske börjar längst ned i hierarkin – men den som vill något mer lyckas ofta avancera eller byta till ett annat yrke, säger han. Max Donatello Ålder: 23 Bor: Lägenhet i Buenos Aires. Familj: Flickvännen Astrid och hunden ”Puck”. Gör: Vd för ett företag i Buenos Aires som tillverkar färdig bearnaisesås. Tre svenskar grundade bolaget, och ytterligare två personer har hoppat på under det senaste halvåret. Målet är att kunna sälja färdig bearnaisesås i hela Sydamerika. Flyttar troligen hem till Stockholm i slutet av nästa år men kommer till stor del att fortsätta att arbeta med företaget i Argentina. Framtid: Hoppas få vara med i nya spännande projekt. Pojkar släpar efter Svensk skola har många problem i dag, varav den fallande kunskapsnivån är ett och att pojkar presterar sämre än flickor är ett annat. Det senare skulle kanske inte ha varit något större problem om den samlade kunskapsnivån steg men när den faller blir också könsgapet ett allvarligt problem. Det är slutsatsen i rapporten ”Betygsgapet mellan flickor och pojkar – konsekvenser för framtidens arbetsmarknad” som presenterades för regeringens särskilda framtidskommission i fjol. Ansvarig för rapporten var Åsa Löfström, docent i nationalekonomi vid Umeå universitet. Hon konstaterar att flickornas slutbetyg alltid har varit högre än pojkarnas. Samtidigt har könsgapet alltid varit större i grundskolan än i gymnasiet. Det genomsnittliga betygsgapet har varit rätt konstant i grundskolan efter 2001, men har fortsatt att växa i gymnasiet – vilket innebär att det numera är ungefär lika stort i de både skolformerna. Att flickor presterar bättre än pojkar brukar ibland förklaras med den kvinnodominans som finns i skolan, påpekar Åsa Löfström. Men om man bortser från antalet kvinnor skulle man lika gärna kunna säga att skolan de senaste tjugo åren gått i maskulin riktning. Det tekniksprång som påbörjades på 1990-talet saknar motstycke, menar Åsa Löfström. Det kan möjligen överträffas av övergången från griffeltavla till papper och penna. På relativt kort tid försågs svenska skolor med datorer och sedan dess har datortätheten hela tiden ökat. Pojkarna visade snart ett stort intresse för datorvärlden, snart fick många av dem bistå både läraren i klassrummet och föräldern där hemma. Datoriseringen har dock, av statistiken att döma, inte inneburit någon höjning av kunskapsnivån eller att prestationsgapet mellan flickor och pojkar minskat. Om det i sin tur berodde på att datorn rätt snart blev en ”leksak” för pojkar och ett ”verktyg” för flickor är ännu outrett, framhåller Åsa Löfström. I sin rapport undrar hon vilken effekt de ökade betygsskillnaderna får på framtidens arbetsmarknad.


Etanolen backar rejält

Summary: E85. Minus 27 procent. Så mycket har försäljningen av etanolbränslet E85 fallit hittills i år, jämfört med motsvarande tid i fjol. Även försäljningen av nya etanolbilar har kraftigt gått ned.

Det går allt tyngre för etanolbilar och etanolbränslet E85 i Sverige. Försäljningen av nya etanolbilar har stadigt minskat under flera år. Nu märks också effekterna tydligt på landets mackar. Trots att den totala flottan av etanolbilar växt till 225 000 bilar säljs mindre och mindre mängder E85. Och det är inga små nedgångar branschen ser – minus 23 procent i juni, minus 24 procent i juli och minus 25 procent i augusti jämfört med samma månader 2012. Samtidigt viker efterfrågan på nya etanolbilar. De nya reglerna från årsskiftet för att klassas som miljöbil har inte hjälpt. Hittills i år har det registrerats 1 632 etanolbilar, jämfört med 4 186 bilar i fjol. Det innebär ett ras på drygt 60 procent! Som jämförelse såldes 21 940 etanolbilar under motsvarande tid år 2010. Det är minus 93 procent jämfört med i år! Ulf Svahn är vd för branschförbundet SPBI, Svenska Petroleum och Biodrivmedelinstitutet. Han tror att nedgången för E85-bränslet har flera förklaringar. Att det säljs så få nya bilar är bara en. – Vi ser en fallande trend. Det finns flera orsaker. Det handlar inte enbart om att försäljningen av nya etanolbilar gått ned kraftigt. Det räcker inte som förklaring. Jag tror dessutom att vi ser hur andra- och tredjehandsägare till begagnade etanolbilar väljer att tanka bensin i stället för E85, säger han. Den svaga utvecklingen har fått flera biltillverkare att dra in sina etanolanpassade versioner. Kvar finns nu bara Volvo, Ford, VW och Audi. De följer noga vad som händer. – Vi följer givetvis utvecklingen noggrant men tyvärr har efterfrågan varit svag på Audi A4 E85, trots att den är både miljöklassad och finns som kombi med quattro, säger Irene Bernald, informationschef på Audi Sverige. – Osäkerheten kring skattereglerna påverkar säkert besluten både för företag och privatpersoner. Även vi som leverantör behöver långsiktiga spelregler för att kunna anpassa vårt utbud, säger hon. Hennes kollega Marcus Thomasfolk på Volkswagen säger så här: – Marknaden för E85-bilar har förändrats under senare år, dessvärre till följd av en kortsiktig miljöbilspolitik. Vi erbjuder i dag flera modeller anpassade för E85. Men självklart påverkar en vikande efterfrågan också vår ståndpunkt för framtiden, även om det är för tidigt att ge några mer exakta besked just nu. På Ford säger Fredrik Nilsson: – Vi är just nu i fasen att lansera en helt ny Flexifuel-motor i Focus, en 1,6-liters EcoBoost på 150 hk,   och vi tror att det finns en fortsatt efterfrågan på Flexifuel-bilar. Vi har ambitionen att fortsätta erbjuda det som ett alternativ. Presschef Bo Larsen på Volvo Personbilar Sverige: – Marknaden är svag, men vad jag vet så har vi för avsikt att hålla kvar etanolmotorer. Det kan ju bli som med gasen att marknaden plötsligt efterfrågar spritdrift igen. Dessutom kommer etanolinblandning sannolikt att förekomma på olika håll i världen även i framtiden. Enligt Trafikanalys körs etanolbilarna i genomsnitt närmare 1700 mil per år. Om de skulle tankas enbart med E85 skulle genomsnittsförsäljningen av E85 ligger mer än dubbelt så högt som i dag. procent för etanolförsäljningen hittills i år. -27 procent för etanolförsäljningen hittills i år.


Barn känner sig ofta ensamma när föräldrar skils

Summary: Barn behöver mer stöd än vad de får i dag när deras föräldrar skiljer sig. Både vid ”vanliga” skilsmässor och när det handlar om svåra konflikter och vårdnadstvister, säger socionomen Sofia Grönkvist, författare till Bris nya rapport ”Lyssna på mig”.

Skilsmässor är vanliga och i dag är det inte längre konstigt att vara ”skilsmässobarn”. Man vet numera också att barn till skilda föräldrar inte mår sämre som vuxna. Men det innebär inte att en skilsmässa alltid är något enkelt och smärtfritt för individerna – inte heller för barnen. Det finns en risk för att man glömmer bort det, skriver Bris, Barnens rätt i samhället, i rapporten ”Lyssna på mig” om barns upplevelser av skilsmässa och föräldrars konflikter. – Det som är här och nu är viktigt för barnen. Barndomen har ett egenvärde, barnen har rätt att få må så bra som möjligt, säger Sofia Grönkvist som skrivit rapporten tillsammans med socionomen Marie Angsell. Båda är sakkunniga hos Bris i frågor om barn och familjer i kris, och har utbildat omkring 200 ledare för stödgrupper för barn i samband med skilsmässa. Skilsmässa är ett av de vanligaste ämnen som både barn och vuxna kontaktar Bris om, berättar Sofia Grönkvist. Rapporten bygger på barns mejl och foruminlägg som har samlats in från Bris webbplats under tre år. Bara under 2012 var det drygt 5 600 kontakter som berörde ämnet skilda föräldrar. De flesta barn som kontaktar Bris om skilsmässan beskriver beskedet som en chock, enligt rapporten. När föräldrarna väl berättar för barnet har de själva haft tid att vänja sig, de har kanske redan gått igenom en lång process. Men det har inte barnet. – Det är en nyckelfråga, säger Sofia Grönkvist. Föräldrar och barn befinner sig i otakt. Självklart ska man inte dra in barnen för tidigt. Men det är viktigt att man som vuxen förstår det här, tar sig tid att berätta och prata, lyssnar av, väntar in barnets reaktioner. Det är inte så enkelt som att ”om jag mår bra, då gör mitt barn också det”. Många gånger mår föräldrarna dock själva inte bra, och det kan få barnet att ”skona” föräldern och hålla inne med sina frågor och känslor. Enligt rapporten berättar barnen att de känner sig ensamma under hela skilsmässoprocessen och under lång tid efteråt. – Ofta kan det bli väldigt tyst, säger Sofia Grönkvist. Barnen är rädda om sina föräldrar och föräldrarna vill inte ”pracka på” barnet någonting, de förstår kanske inte att barnet funderar och undrar. – Men barnen som hör av sig till oss vill bli lyssnade till, de vill ha tydlig information och få vara med och bestämma. Svårast situation har de barn där föräldrarna har allvarliga och långvariga konflikter, och barn i familjer där det finns andra stora problem, till exempel missbruk. Ibland kan en skilsmässa i den situationen innebära en lättnad för barnet, men ibland blir det i stället värre – konflikterna fortsätter, kanske kring barnet, eller missbruket blir än värre hos en förälder. De barnen är förstås i särskilt stort behov av stöd, säger Sofia Grönkvist, men även barn där det rör sig om mer ”vanliga” skilsmässor behöver det. – De senaste åren har det blivit lite bättre när det gäller att uppmärksamma barn i vårdnadstvister. Men det stödet är fortfarande otillräckligt. Och vi ser att barnen över lag upplever att de får alldeles för lite stöd från omgivningen. Ofta pratar de inte med någon om sina känslor, inte heller med kompisar. De vet att skilsmässor är vanliga, men tror att de är ensamma om hur de känner, att det är så enkelt för alla andra. Sofia Grönkvist hoppas att vuxna som möter barn i sitt jobb ska läsa rapporten och ta till sig det som barnen berättar. – Människor som själva är i kris kan ibland ha svårt att finna tid för andra, det är helt normalt. Men alla andra vuxna omkring kan bli bättre på att uppmärksamma barnen, ”knacka på”, fråga hur de mår. Kuratorer i skolan kan vara mer uppsökande, till exempel. Rapporten ger en ganska mörk bild av hur barnen upplever skilsmässor. De barn som har mindre negativa upplevelser kanske inte skriver till Bris lika ofta, hur representativa är barnens berättelser? – Säkert skriver man oftare när det är jobbigt. Men det är ändå väldigt många barn det handlar om, som beskriver de här negativa upplevelserna. Vi vill göra deras röster hörda, säger Sofia Grönkvist. – Och det som barnen i rapporten berättar om svåra situationer tror jag att varje barn som varit med om en skilsmässa kan känna igen sig i, mer eller mindre. Råd till föräldrar: Ta initiativ till samtal. Hjälp barnet att förstå vad som händer. Låt barnet vara med och önska hur det vill ha det. Tänk på att det tar tid för barnet att vänja sig vid den förändrade situationen. Samarbeta med varandra, lägg inte ansvaret på barnet. Källa: Sofia Grönkvist Barn om skilsmässor: ”Min mamma vet att jag är jätteledsen, men hon vet inte varför, för jag kan verkligen inte prata om det här med henne.” ”De sa att de trodde att jag hade förstått att något var fel, men jag fattade ingenting. Trodde vi var lyckliga familjen.” ”De verkar hata varandra, så varför finns jag?” Ur barns mejl till Bris


”Mest av allt vill jag veta vad min tvillingbror tänker”

Summary: Axel och Nils Lundholm är tvillingar men lever i skilda världar. Nils är svårt funktionshindrad och kan inte prata. Axel pluggar på Tekniska högskolan i Lund.

– Det hade så klart varit roligt att ha en bror man kunde snacka med. Men Nils ger så otroligt mycket tillbaka, säger Axel. Axel Lundholm och hans tvillingbror Nils föddes för tjugo år sedan. Till en början var Nils litet före i utvecklingen, enligt föräldrarna Annika Brommesson och Thomas Lundholm. Han började gå litet tidigare än Axel, han pratade litet mer och hade ett häftigare temperament. När de var ett år insjuknade Nils i vattkoppor. Efter det var inget mera sig likt. Han fick svåra epileptiska anfall och fick allt svårare att tala. Han kunde gråta utan anledning och blev alltmer obenägen att titta de andra familjemedlemmarna i ögonen. Vid fem års ålder fick han diagnosen autism. Familjen Lundholm medverkar i Utbildningsradions programserie ”Liv med autism”. Tv-serien, som startar i kväll, handlar om sorgen och frustrationen hos syskonen till funktionshindrade. Men också om hopp och om den kärlek som många känner till sitt syskon. Nils går i dag på Ikasus gymnasium i Vallentuna, norr om Stockholm. Det är en särskola för elever med utvecklingsstörning och diagnoser inom autismspektrum. Nils tillstånd har försämrats med åren och han sitter i dag i rullstol. Hans bror, Axel Lundholm, bor i Lund där han går andra året på Tekniska högskolan. Vi besöker honom i hans stilfullt stökiga etta med kök. – Det är jätteskönt att ha ett eget ställe, även om jag saknar Nils ganska mycket, säger Axel när vi slagit oss ned med var sin mugg svart kaffe i vardagsrummet. Avståndet gör att Axel har svårt att träffa sin bror mer än kanske två gånger per termin. Eftersom Nils är så pass svår att kommunicera med, kan de inte heller prata i telefon. Axel kan inte minnas att han någonsin har pratat med Nils. – Jag vet att han pratade litet grann när vi var små, även om det inte var så sammanhängande. Nu kan han säga några ord, om han vill komma ut säger han ”bilen”. Om han är törstig säger han ”mona”, som betyder cola. Mycket av kommunikationen med Nils handlar om att läsa av hans kroppsspråk och ansiktsuttryck. Axel märker direkt om Nils är på bra humör eller om han är nere, bara på det sättet han tittar på Axel. När jag ringde dig sa du att det är bra att vi uppmärksammar det här med syskon och funktionshinder. Varför tycker du det? – Det är bra att ni visar hur fin en människa kan vara trots sina svåra handikapp. Det hade så klart varit roligt att ha en bror som man kunde snacka med. Men Nils ger så otroligt mycket tillbaka. Hur skulle du beskriva din bror? – Han kan verkligen vara den charmigaste killen som finns. Man känner av olika stämningar som han har. När han är pigg och på bra humör, riktigt lyser det om honom. Han kan le med ögonen. Och när han skrattar, vilket han kan göra åt absolut ingenting, smittar det av sig och alla andra börjar också skratta. Han pratar väldigt mycket för att vara någon som inte pratar, om man säger så, hahaha. Vad skulle du fråga honom om du kunde? – Mest av allt skulle jag vilja veta vad han tänker på. För att få veta i vilken grad han tänker. Jag tror inte – eller hoppas i alla fall att det inte är så – att han på något sätt skulle känna sig ”inlåst” i sig själv. Jag tror att han kan förstå vad som händer runt omkring honom och att han kan göra sig förstådd. – Ibland när vi sitter hemma vid middagsbordet kan det i alla fall kännas som om han är med i det vi säger och gör. Hur tror du er relation hade sett ut om Nils inte hade haft något funktionshinder? – Då hade vi nog bråkat en del. Den som har en tvillingbror brukar ju alltid ha någon att jämföra sig med, på gott och ont antar jag. Det hävdas ofta att syskon till funktionshindrade lätt glöms bort. I programmet säger pappa Thomas Lundholm att Axel inte har fått lika mycket av hans odelade uppmärksamhet. Därför har de rest på skidsemester en gång om året för att bara få vara med varandra. Axel tycker inte själv att han hade behövt mer uppmärksamhet. – Det kan nog lätt bli så. Men det gäller inte mig. Bara för att Nils har fått en viss sorts uppmärksamhet, betyder det inte att jag känner mig drabbad, eftersom jag har fått en annan sorts uppmärksamhet. Jag har så klart ofta fått hjälpa Nils, men det har varit något jag har velat göra. Att det har fungerat så bra för Axel tror han beror på att han alltid har känt sig delaktig i alla beslut som rört Nils. – Mina föräldrar har nog tänkt att jag är en lika stor del i det här som de är, säger han. – En stor fråga som alltid har funnits i bakgrunden är vad som ska hända den dagen när mamma och pappa inte längre finns. Vi tänker att det måste finnas en specialanpassad skola som Nils kan gå i där han får tillsyn och träning. För att det ska fungera kanske vi måste vara med och bygga upp den. Eftersom vi har pratat så mycket om det, är det inget som jag är orolig för. Axel tror att hans erfarenheter av att ha en bror med svåra funktionshinder har gett honom en större förståelse för människor som inte är som andra. Han är inte heller rädd för att möta människor som är ovanliga på något sätt. Din pappa säger i programmet att du var tvungen att bli vuxen litet för tidigt? – Äh, när jag var liten brukade de säga att jag var lillgammal. Det är klart, jag blev satt att göra ganska tunga uppgifter, som att passa Nisse. I det avseendet kanske jag blev vuxen snabbare. Men jag är inte överdrivet ansvarsfull, säger Axel och skrattar. Om barn med autism Onsdagen den 25/9 startar Utbildningsradions serie ”Liv med autism” i SVT 1. Serien berättar om barn och ungdomar med olika former av autism och Aspergers syndrom. Du får följa familjer när de vandrar genom utredningar, träningsprogram, skolformer, boendealternativ och möten med läkare, psykologer, pedagoger och assistenter. Den 6 november sänds avsnittet som handlar om tvillingarna Axel och Nils Lundholm. Den 15 oktober klockan 19.20, kommer en tv-serie i Barnkanalen som heter ”Orka”. Den handlar om neuropsykiatriska funktionsnedsättningar. Med hjälp av fiktiva barnkaraktärer som har till exempel autism, Aspergers syndrom eller adhd, förklaras svårigheterna ur barnens perspektiv. Serien riktar sig till barn i mellanstadiet.


Musiken hjälpte honom att komma tillbaka

Summary: Under flera år led Lars-Göran Selander av psykisk ohälsa. I den nya boken ”Gitarren som sprängde berg” berättar han om kampen för att bli sedd. ”Vad gjorde musiken med min själ?” frågar han sig bland annat.

Som ung drömde Lars-Göran Selander om att få stå på scenen i strålkastarljuset och om att bli en känd konstnär. I dag – nyss fyllda 70 år – har han förstått att det handlade om att bli bekräftad och sedd av en omgivning som inte alltid förstod honom och vad hans känsliga själ behövde. Efter att ha varit psykiskt sjuk i flera år lyckades han återvända till livet med hustrun och de tre barnen. Musiken, konsten och en lång terapi öppnade porten till en värld av känslor och tankar som länge varit oåtkomlig för honom, gjorde honom fri att våga vara den han är. I januari 1999 träffade jag Lars-Göran inför en konsert på Mosebacke etablissemang på Söder i Stockholm. Äntligen skulle han få stå på scen. Han var nervös och spänd, rädd att komma av sig och att inte minnas texterna – men också ivrig att få berätta om vägen bort från den psykiska ohälsa han lidit av i så många år. Han ville också ge andra som mår dåligt hopp. Men hur gick det sedan? Jag möter Lars-Göran en solig sensommardag. I dag arbetar han som författare, trubadur och konstnär. Han är utbildad socionom och föreläser ofta i frågor som rör psykologi och psykiatri vid universitet och högskolor. Under senare år har han alltmer börjat syssla med dockteater. – Min livsberättelse visar vad som kan inträffa när den positiva kraft och energi som kan finnas instängd hos en människa frigörs. Kanske kan andra lära sig av mina erfarenheter och hämta inspiration av det jag upplevt, säger Lars-Göran Selander. I den nyutkomna boken ”Gitarren som sprängde berg” skriver han om sina drömmar – men också om att den gamla smärtan ibland fortfarande gör sig påmind. Spökena finns där någonstans, de bleknar dock allt mer och han tänker inte låta dem hindra honom någon mer gång. Redan som litet barn kände Lars-Göran sig ibland avskärmad och tyckte att det som skedde runt om honom inte var ”på riktigt”. Känslan kom smygande och förstärktes när hans mamma dog efter en längre tids sjukdom, då han var nio år gammal. – Under tiden hon var så dålig försäkrade alla vuxna i omgivningen att hon skulle komma hem igen och att allt skulle bli bra. Men jag kände på mig att hon skulle dö. Mamma var min stora trygghet, hon förstod mig och skyddade mig från en omvärld som jag minns var ganska skrämmande. Som ung vuxen märkte Lars-Göran Selander att han inte mådde bra och vände sig till en psykiater. Han hade tvångstankar och var deprimerad, men säger att han inte fick någon riktig hjälp. Kanske hade han sluppit år av psykiskt lidande om han fått bättre hjälp då, men den frågan är omöjlig att få ett svar på, säger han. Musiken hade tidigt en stor roll i hans liv – men flera gånger hade den också orsakat en stor smärta. – Jag drömde tidigt om att bli som Elvis Presley och min första gitarr var en luftgitarr. Snart skaffade jag en riktig nylonsträngad gitarr. När jag gick med den i handen kände jag mig viktig och betydelsefull, jag var någon. Ibland åkte jag in till stan och gick med gitarrfodralet i handen och hoppades att folk skulle tro att jag var en riktig trubadur. Femton år gammal deltog han i en talangtävling som en veckotidning anordnade. De unga deltagarna skulle sjunga en låt av Elvis Presley. Han skrev upp texten till ”Jailhouse rock”, men det regnade när han klev ur lastbilen han liftat med och papperet blev blött. – Texten var oläslig och väl inne i musikaffären där vi skulle sjunga kom jag därför av mig och började på en visa i stället – alla runtomkring skrattade och det blev helt svart framför ögonen. Jag låste mig helt. Ångesten och tvångstankarna blev värre och han hade även vanföreställningar. Men efter att han 1972 träffat Margareta, de är fortfarande gifta, lyckades han länge hålla dem i schack. Hon fick honom att sakta börja dra sig ut ur sitt skal, säger han. Tre år senare föddes dottern Jenny. År 1977 kom sonen Ingemar och 1981 föddes dottern Frida. – Då gick det inte längre. Barnen påminde mig om min egen barndom, och smärtan och utanförskapet jag upplevt under de åren vällde åter över mig. Jag orkade till slut inte längre, och det gjorde nog inte familjen heller. Jag vände mig till vuxenpsyk och där fick jag starka mediciner och låstes in i ett rum. Margareta fanns där hela tiden som ett stöd, men många gånger övervägde jag att ta mitt liv, så dålig var jag. Jag ville verkligen leva, men den psykiska smärtan gjorde det näst intill outhärdligt. Tre år efter att han insjuknat på allvar fick Lars-Göran kontakt med psykiatern Per-Olof Björck. Under en lång samtalsterapi – sammanlagt tolv år – etablerades en kontakt med undangömda känslor av sorg, ilska, svek och utanförskap. – Tack vare Per-Olof kunde jag återvända till ett ganska normalt liv tillsammans med min hustru och barnen. I sin nya bok skriver Lars-Göran: ”Skärvor från det förflutna skramlar omkring i mig och gör sig ibland påminda. En del skärvor gör extra ont, men med tiden slipas de av och blir mindre och mindre. Under en mycket lång tid använde jag knepiga sätt att överleva i kritiska situationer. Tvångshandlingar, flykt och ångest. Att fjärma mig från dessa monstruösa labyrinter blev ett heltidsarbete under många år. Det är bakom mig nu.” En viktig del i tillfrisknandet var när Lars-Göran Selander fick den där spelningen på Mosebacke i Stockholm. Konserten ägde rum nästan exakt fyrtio år efter det katastrofala försöket att sjunga ”Jailhouse rock” i musiktävlingen han så hett ville vinna. Efter den lyckade spelningen började han arbetet med boken ”Det är svårt att sjunga med kluven tunga”. Det blev en annorlunda berättelse om hur en människa, mot alla odds, kan komma igen och förverkliga sina drömmar om att en gång få stå på scenen. Senare inledde Lars-Göran ett samarbete med sina barn som alla har konstnärliga yrken. Han har också medverkat som dockspelare och svarat för scenografin i de föreställningar som hustrun Margareta skapat. I nu aktuella ”Gitarren som sprängde berg” varvar Lars-Göran minnen från barndomen med berättelser om hur han till slut blev sångare och föreläsare. Där finns också flera avsnitt som skildrar livet i den skapande familj där både han, hans hustru och de tre barnen använder musik, konst och teater för att berätta om sig själva och om den värld vi lever i. Jag fick i förväg läsa en del av manuset till den nya boken. Jag kände direkt att den skildrar en sorts besatthet. Lars-Göran håller med: – Det är som om den där besattheten följt mig genom livet. Tidigare, innan jag kunde börja leka, läsa en bok, spela eller sjunga måste jag göra något ”nyttigt”, göra klart allt praktiskt. Då först fick jag ta plats. Då först kunde jag leka med mina bilar i sandlådan. – Telefonsignalen den där dagen 1952 då mamma dog förändrade mitt liv. Min besatthet innebar att jag till slut gick in i ett mörker – men den gjorde mig också frisk. Besattheten har funnit ett utlopp i dans, måleri och sång. Alltför många år levde jag instängd i en glaskupa. Nu försöker jag ta igen allt det jag missat. Jag vill berätta om att det går att bli frisk från psykisk ohälsa – och hur det gick till. I veckan kommer Lars-Göran Selander att finnas i Västerbottens monter på bokmässan i Göteborg för att presentera sin nya bok. Lars-Göran Selander Ålder: 70. Bor: Holmsund utanför Umeå. Familj: Hustrun Margareta, barnen Jenny, Frida och Ingemar samt barnbarn. Gör: Musiker, författare, spelar dockteater och föreläser. Aktuell: Med boken ”Gitarren som sprängde berg” (Två förläggare bokförlag). Har tidigare skrivit ”Det är svårt att sjunga med kluven tunga” (2004). Lars-Görans tankar om psykisk ohälsa När ångesten känns så stark att livet tycks sakna mening gäller det att tänka att du inte är din sjukdom. Du är en människa som lider av psykisk ohälsa och smärtan kan faktiskt lindras. För mig tog det lång att nå den insikten. Kultur i alla former kan spela en stor roll i återhämtningen för den som drabbats av psykisk ohälsa. Musik, konst, dans … uttrycksformerna kan variera. Av egen erfarenhet vet jag vilken välgörande inverkan de kan ha. Behandling, vad som passar skiftar mellan olika individer, kan ofta hjälpa. Det är viktigt att samhället gör det möjligt för alla som vill att gå i terapi. Mina år i samtalsterapi blev en räddning. Familj, släkt och vänner drar sig ibland undan när någon drabbas av psykisk ohälsa. Det borde vara tvärtom. Min hustru och mina barn har alltid stöttat mig och det har varit en trygghet.


”Unga anhöriga får lite stöd”

Summary: Barn och unga med en demenssjuk förälder möter stor oförståelse. ”Alzheimer drabbar väl gamla, inte en 30-åring, kan de få höra”, säger Kerstin Lundström, demenssjuksköterska.

När Kerstin Lundström arbetade på ett demensboende i slutet av 1980-talet flyttade det in en kvinna i 45-årsåldern. Kvinnan hade flera barn, den yngste sonen var bara 17 år. – Jag minns att han var så rädd. Han ville inte komma och besöka sin mamma. Det var första gången jag reflekterade över att det fanns många barn och unga bland anhöriga till dementa. De är en grupp som behöver mycket stöd – men de får nästan inget, säger hon. Kerstin Lundström är legitimerad sjuksköterska och har arbetat med demensproblematik i 40 år, hälften av dessa som chef vid olika demensenheter i Uppsala. Sedan mitten på 90-talet är hon också djupt engagerad i arbetet med unga anhöriga till personer med demens. Hon är ofta ute i landet och föreläser för anhöriga, skol- och vårdpersonal och har varit med och initierat flera projekt, bland annat tillsammans med Alzheimerfonden i Sverige och föreningen Rotary. Hon var till exempel med och startade ”Ung anhörig” på nätet samt deltar som sakkunnig i ett nätforum för unga anhöriga. Hon har även under många år arrangerat träffar och läger för gruppen unga anhöriga. Uppskattningsvis finns det runt 3 000 barn och unga upp till 20 års ålder i Sverige som har en mamma eller pappa som är demenssjuk. Hur många det handlar om exakt är svårt att veta. – För många som drabbas av demens dröjer det många år innan de får en diagnos, men problemen i familjen har oftast funnits länge. Barnen kanske upplever att pappa inte är sig lik, att han har svårt att hantera pengar eller inte kan köra bil på ett säkert sätt, säger Kerstin Lundström. Även vårdens sekretess kring en person med demens gör att de unga anhöriga är svåra att nå, menar Kerstin Lundström. – Jag skulle önska att läkaren som möter den unga demenssjuka oftare skulle informera barnen om vad sjukdomen innebär och vilket stöd det finns att få. När demens drabbar en person mitt i livet får det många, svåra konsekvenser för familjen. Den friska föräldern ska, förutom att stödja den sjuka föräldern, plötsligt fixa allt: hus, ekonomi och sörja för att barnen har det bra. Många gånger försöker den friska föräldern hålla undan information från barnen för att de ska slippa höra hur hemsk sjukdomen är, säger Kerstin Lundström. Barnen drabbas av skuld- och skamkänslor och naturligtvis av sorg. – Många känner sig väldigt ensamma i sin situation. De drar sig för att ta hem kompisar och har sällan någon att prata med om sina känslor. Barnen möter också ofta oförståelse från omgivningen. – ”Alzheimer, det drabbar väl gamla, inte en 30-åring”, kan barnen få höra. Eller ”du ska nog se att hon blir frisk snart”, vilket ju är helt fel, säger Kerstin Lundström. Alzheimer är den vanligaste demenssjukdomen. Pannlobsdemens är mindre vanlig, men kan även den debutera redan vid 35-40 års ålder. Att ha en förälder som har pannlobsdemens kan vara extra svårt. Personer med den diagnosen kan bete sig hämningslöst eftersom de inte kan styra sina impulser. – De kan till exempel tafsa på andra vuxna eller ta andras saker, och om en demenssjuk förälder gör det när han eller hon hämtar sitt barn på skolan kan ju det bli mycket tokigt. Många barn som Kerstin Lundström möter berättar att de har blivit mobbade för att deras mamma eller pappa beter sig ”konstigt”. Flertalet har sökt vård för psykosomatiska besvär eller haft kontakt med barn- och ungdomspsykiatrin. Att då få träffa andra unga som är i samma situation betyder oerhört mycket, säger Kerstin Lundström. – Demensföreningarna anordnar anhörigträffar, men går man på en sådan är de anhöriga oftast runt 70 år, och där känner ju en ung person inte alls igen sig. På helglägren för unga anhöriga bjuder Kerstin Lundström alltid in en erfaren demensläkare som ungdomarna fritt får ställa frågor till. – De har oftast inte träffat någon läkare och brukar ha tusen frågor. Den första frågan brukar vara: ”Får jag den här sjukdomen också?” En annan fråga som brukar komma är: ”Hur lång tid tar det innan mamma eller pappa dör?” Det är relevanta frågor som de aldrig har kunnat ställa till någon. Kerstin Lundström önskar att fler inom skolan, lärare och framför allt skolsköterskor, samt personal inom barnpsykiatrin, skulle utbildas om hur demens drabbar en ung person mitt i livet, och dennas barn. Dessutom behöver kommunernas handläggare få mycket mer kunskap om dessa sjukdomar och familjens behov, menar hon. – Drömmen vore att det skapas ett stödjande nätverk kring barnet och familjen redan tidigt. Lagen följs inte Ungefär 10 000 personer i åldern 30–65 år i Sverige har en demenssjukdom. Ett stort problem för många familjer är att de får strida för att deras nära demenssjuka ska få hjälp enligt Lss – lag om stöd och service till vissa funktionshindrade – som man har rätt till om man är under 65 år. Vilken hjälp man får beror på i vilken kommun man bor och vilken handläggare man får. – Det är naturligtvis helt oacceptabelt. Har man en lagstiftning, ska den gälla. Samhället får inte göra det svårare att vara demenssjuk än vad det redan är. Det är skillnad på att drabbas mitt i livet och att drabbas vid 80 års ålder, säger Wilhelmina Hoffmann, geriatriker och vd för Svenskt demenscentrum. Lss säger att man ska ”tillförsäkras goda levnadsvillkor”, vilket betyder att man ska kunna fortsätta leva ungefär som man gjort innan man blivit sjuk. Men i stället får många unga demenssjuka stöd enligt socialtjänstlagen (Sol) som säger att man ska ”tillförsäkras en skälig levnadsnivå”. Det innebär att den unga demenssjuka inte alltid kan fortsätta med de fritidsintressen han eller hon tycker om, eller får det specifika boende personen har rätt till.


”Sjukhus stänger dörren för barn med fetma”

Summary: Diskriminering. Bara en bråkdel av alla barn med fetma får hjälp i vården – och flera sjukhus stänger dörren helt. Det tyder på allvarlig brist på empati med en utsatt patientgrupp som dessutom behöver få insatser i tidig ålder. Det är dags för en ordentlig satsning mot barnfetma i hela Sverige, skriver läkare och forskare.

Sverige har en väl utbyggd högklassig barnsjukvård. Både barnsjuksköterskor och barnläkare finns tillgängliga i en hög utsträckning för sjuka barn överallt i landet. Det är en självklarhet att sjuka barn och framför allt de med allvarliga kroniska sjukdomar har tillgång till vård, stöd och behandling oavsett var i Sverige man bor. Men det finns ett undantag. Barn med fetma tas inte emot på flera sjukhus i Sverige. Fetma är en allvarlig sjukdom som leder till ökad sjuklighet, sänkt livskvalitet och risk för för tidig död. Det har ifrågasatts om riskerna med övervikt och fetma har överdrivits för äldre individer. För barn och unga vuxna är dock tveklöst fetma ett allvarligt tillstånd. Det är således farligare att utveckla fetma när man är ung, sannolikt på grund av att de sjukdomar som leder till för tidig död vid fetma – cancer och hjärt-kärlsjukdomar – utvecklas under lång tid. Risken att man ska bli sjuk ökar därför ju längre tid man går med sin fetma. Och man behöver inte ha en uttalad fetma för att bli sjuk. Barn med måttlig övervikt har redan före puberteten påverkan på riskmarkörer för framtida sjuklighet. Vi har också i en nyligen publicerad artikel visat att vart sjätte barn med fetma i Sverige har förhöjda sockervärden i blodet, något som är kopplat till ökad risk för framtida typ 2-diabetes och hjärt-kärlsjukdom. Denna typ av förhöjda sockervärden är betydligt vanligare bland svenska barn med fetma än i andra länder, vi har exempelvis tre gånger högre förekomst av förhöjt blodsocker bland barn med fetma i Sverige jämfört med Tyskland. I det nationella kvalitetsregistret för behandling av barnfetma, BORIS, har vi följt utvecklingen under flera år. Hela 29 procent (10 av 35) av svenska barnkliniker tar inte emot remisser för behandling av fetma. Till och med ett av Sveriges universitetssjukhus, Norrlands universitetssjukhus i Umeå, stänger dörren helt för barn med fetma. I vissa landsting tar barnmottagningar emot barn med fetma men i tre landsting, Gävleborg, Jämtland och Västerbotten, saknas i stort sett helt behandling av barnfetma. Men även i övriga delar av landet är situationen långt ifrån optimal. Endast en bråkdel av alla barn med fetma erbjuds stöd av sjukvården. Barn med fetma kommer också generellt till behandling för sent. Behandlingen är betydligt mer framgångsrik om den inleds vid 6–9 års ålder jämfört med senare. Men genomsnittsåldern när barn kommer till behandling är fortfarande över 10 år i Sverige, vilket innebär att de som trots allt kommer till sjukvården alltför ofta gör det först då de redan hunnit utveckla en allvarlig, svårbehandlad fetma. Många faktorer samverkar till att barn med fetma diskrimineras i den svenska sjukvården. Läkare tycker ofta att fetma är en besvärlig sjukdom, där man har bristfällig kompetens. I en situation när man upplever att sjukvården har bristande resurser är det frestande att kräva mer pengar för att ta hand om ett nytt problem. Vi anser dock att det är ett djupt oansvarigt förhållningssätt att utestänga en patientgrupp från vården i stället för att fördela de resurser som står till buds på bästa sätt för alla patienter. Politiker och tjänstemän som styr sjukvården tar inte heller sitt ansvar. Vårdprogram upprättas i parti och minut men då de inte resurssätts är de inte värda så mycket. En bidragande orsak till att så många aktörer blundar är att barnfetma är en klassfråga. Det är främst barn till familjer med låg utbildning och låg inkomst, inte sällan med utländsk bakgrund, som utvecklar fetma. I den svenska sjukvården är det den som skriker högst som får mest och de stora patientföreningarna har makt i Sjukvårds-Sverige. Men när en sjukdom som fetma drabbar barn i resurssvaga familjer som inte har någon patientförening i ryggen, så saknas den opinionsbildning som sätter press på vårdens beslutsfattare. Samtidigt kostar fetma redan i dag 25–35 miljarder kronor per år i Sverige, så det finns även ekonomiska skäl att sätta in behandling när den är som mest effektiv, det vill säga tidigt i barndomen. På flera håll i landet görs bra satsningar från landstingens sida med ökade riktade satsningar på barnfetma. Södertälje barnklinik har sedan tio år tillbaka visat att man inom en befintlig ekonomisk ram kan bygga upp en stor välfungerande verksamhet. Det finns också eldsjälar på många håll som verkligen kämpar för att barn med fetma ska få hjälp, men det är orimligt att vården av just barnfetma ska stå och falla med enskilda vårdgivares engagemang. Samtidigt visar de goda exempel som trots allt finns att det faktiskt går att göra något åt problemet. Att det då inte sker i hela landet är därför ett uttryck för en allvarlig brist på empati med en utsatt patientgrupp och en bristfällig styrning av vården. Det finns således all anledning att satsa på behandling av barnfetma i hela Sverige. Nu.


”Fler dör av hjärtsjukdomar i utsatta samhällsgrupper”

Summary: Stora skillnader. Lågutbildade svenskar drabbas och dör betydligt oftare i hjärt-kärlsjukdom än de med hög utbildning. Oacceptabelt stora skillnader avslöjas i Hjärtrapporten 2013. Nu behövs en genomtänkt nationell strategi för att rädda liv i alla delar av befolkningen, skriver företrädare för Hjärt-lungfonden.

Risken för att insjukna i hjärt-kärlsjukdomar minskar i Sverige, även om hjärt-kärlsjukdomar fortfarande är den vanligaste dödsorsaken i landet. Tack vare forskningsframsteg utvecklas vården ständigt för de 1,4 miljoner svenskar som lider av hjärt-kärlsjukdom. Det är mycket glädjande. Denna positiva utveckling kommer tyvärr inte alla till del. Samtidigt ökar nämligen skillnaderna mellan olika samhällsgrupper, beroende på bostadsområde och utbildningsnivå. Detta framgår av Hjärtrapporten 2013 – Hjärt-lungfondens nya sammanställning av hjärthälsoläget i Sverige. Risken att drabbas av hjärt-kärlsjukdom beror på var en person bor. På initiativ av Hjärt-Lungfonden har en stor pilotstudie genomförts i Göteborg inom ramen för den stora svenska studien SCAPIS, Swedish cardiopulmonary bioimage study. Resultaten presenteras för första gången i Hjärtrapporten 2013 och visar att hjärt-kärlsjukdomar är mer än dubbelt så vanliga bland personer som bor i ekonomiskt mindre välbeställda områden jämfört med dem som bor i mer välbeställda områden. Studien visar också att diabetes är hela tre gånger så vanligt i socioekonomiskt svagare områden. I de ekonomiskt mindre välbeställda områdena var fetma och rökning dessutom påtagligt vanligare. Även en persons utbildningsnivå påverkar riskerna. Statistik från Socialstyrelsen och Statens folkhälsoinstitut visar bland annat att: • Färre personer insjuknar nu i hjärtinfarkt i de flesta åldersgrupper i jämförelser sedan 1995, men för kvinnor i åldersgruppen 35–44 år med enbart grundskoleutbildning har andelen tvärtom ökat. • Andelen personer som drabbas av akut hjärtinfarkt sjunker med högre utbildning. År 2011 löpte kvinnor med eftergymnasial utbildning 60 procent lägre risk att drabbas av hjärtinfarkt än de med endast grundskoleutbildning. För män med eftergymnasial utbildning var risken 40 procent lägre att drabbas än för dem med endast grundskoleutbildning. • Risken för att dö i akut hjärtinfarkt är större för personer med lägre utbildning. Bland dem med endast grundskoleutbildning är dödligheten drygt 20 procent, att jämföra med 14 procent bland personer med eftergymnasial utbildning. Sammantaget finns det alltså märkbara skillnader i risken att drabbas av och dö i hjärtinfarkt mellan grupper med olika utbildningsnivå – genomgående till förmån för dem med högre utbildning. Det finns ett starkt samband mellan sociala faktorer och ohälsosamma levnadsvanor. I Sverige är det minst tre gånger så många kvinnor och män med kort utbildning som röker varje dag jämfört med kvinnor och män med lång utbildning. Personer med kort utbildning och ekonomiska problem har generellt sett sämre matvanor och är mindre fysiskt aktiva än de som har lång utbildning och en god ekonomisk situation. Sammanställningen i Hjärtrapporten 2013 pekar på att dessa grupper inte omfattas av de stora framsteg som gjorts inom hjärtområdet med bland annat minskad risk att drabbas av och dö i hjärtinfarkt. Enligt Socialstyrelsens riktlinjer för sjukdomsförebyggande metoder råder det ingen tvekan: hela hälso- och sjukvården har till uppgift att arbeta med ohälsosamma levnadsvanor. Metoderna är väl undersökta och dokumenterade. Dessa riktlinjer är ett bra redskap som måste användas mer inom svensk sjukvård. Som medlem i Världshälsoorganisationen, WHO, har Sverige åtagit sig att integrera det förebyggande arbetet när det gäller till exempel hjärt-kärlsjukdomar i den nationella hälsoplaneringen – och då ta särskild hänsyn till behoven hos högriskgrupper. Att sociala faktorer påverkar levnadsvanor och hälsan har varit känt länge. Det är förvånande att Sverige inte har satsat mer på att komma åt problemen. Det är ett nederlag för Sverige att socioekonomiska förhållanden fortfarande påverkar människors hälsa i så stor utsträckning. Och det är oacceptabelt att utvecklingen dessutom går åt fel håll. En nationell cancerstrategi antogs 2010 med syfte att öka överlevnaden och minska skillnaden mellan olika befolkningsgrupper och delar av landet. Sveriges regering, nuvarande och kommande, oavsett politisk färg, behöver på samma sätt möta upp de utmaningar vi står inför när det gäller hjärt-kärlsjukdomar. Det görs redan i dag lokala satsningar för att exempelvis komma åt ohälsosamma levnadsvanor, men det räcker inte. Vi behöver en genomtänkt nationell strategi med satsningar på prevention, kunskapsspridning, samarbeten och särskilda insatser för att minska skillnaderna mellan olika befolkningsgrupper. Forskningsrönen är entydiga och mycket oroväckande. Risken att insjukna och dö i hjärt-kärlsjukdomar avgörs allt mer av vilken socioekonomisk grupp man tillhör. Detta är inte acceptabelt i ett välfärdssamhälle som vårt. Hjärt-lungfonden uppmanar därför regeringen att ta ett helhetsgrepp om hjärt-kärlsjukdomarna för att få bukt med de växande hälsoklyftorna.


”Ökade utsläpp även med fördubblad kollektivtrafik”

Summary: Svårt nå miljömålen. Stort hopp sätts till kollektivtrafiken när det gäller att minska koldioxidutsläppen i Sverige och uppnå målet om en fossilfri fordonsflotta 2030. Men även en radikal ökning av det kollektiva resandet skulle få en begränsad effekt på de totala utsläppen, skriver forskare vid Statens väg- och transportforskningsinstitut.

Ett ökat utbud av kollektivtrafik ses ofta som ett sätt att minska utsläppen av koldioxid. I dag presenterar vi en utredning som visar att till och med ett fördubblat kollektivt resande skulle ge ett mycket begränsat bidrag till regeringens ambitioner om fossilfri fordonsflotta år 2030. Regeringens ambition är att göra vägtrafiken oberoende av fossila drivmedel. Man har därför gett utredningen om Fossilfri Fordonsflotta 2030 (FFF) i uppgift att ta fram en strategi om hur detta kan åstadkommas. Utredningen studerar ett antal möjligheter att minska utsläppen. En tänkbar del i en sådan strategi är att förmå bilister byta till kollektiva färdmedel. Vi har därför fått utredningens uppdrag att göra en bedömning av kollektivtrafikens roll i ljuset av önskemålet om minskade utsläpp av klimatgaser. Arbetet genomförs också mot bakgrund av att branschen (representanter för regionala huvudmän, operatörer och statliga myndigheter) har som mål att fördubbla antalet resenärer mellan 2006 och 2020. Kollektivtrafiken, i första hand tågpendling i och kring större städer, har ökat under ett antal år. Samtidigt ökar kostnaderna och som ett resultat har taxorna höjts snabbare än inflationen samtidigt som skattebetalarnas nota ökat ännu snabbare. År 2011 står skattemedel för mer än hälften av kollektivtrafikens kostnader på 34 miljarder kronor. En utgångspunkt för att bedöma kollektivtrafikens framtida utveckling ges av en prognos Trafikverket tagit fram som underlag för den långsiktiga infrastrukturplaneringen. Prognosen baseras på förutsättningar om hur inkomster, befolkning, sysselsättning och priser utvecklas mellan 2010 och 2030. Trafikverkets bedömning är att lokal och regional busstrafik ökar med 4 och pendeltågstrafiken med 32 procent. Eftersom bilanvändningen samtidigt ökar med 39 procent minskar kollektivtrafikens andel av det motoriserade resandet. Personbilstrafikens utsläpp av klimatgaser är därför större år 2030 än i dag. I vår rapport behandlas ett antal tänkbara åtgärder för att öka resande med buss och pendeltåg och därmed begränsa utsläppen. Det handlar om styrmedel som de regionala kollektivtrafikmyndigheterna förfogar över (biljettpris, linjedragning, antal avgångar med mera), om kommunernas möjlighet att använda plan- och bygglagstiftningen för att gynna kollektivtrafiken liksom om åtgärder som riksdagen kan besluta om (priset på bilismen i form av exempelvis drivmedelsskatter och avdragsregler). Genomgången identifierar ett betydande antal brister och rena felaktigheter i den statistik som beskriver svensk kollektivtrafik. Kunskapen om effekterna av olika styrmedel och om förklaringar till kostnadsökningen är otillräcklig. Sammantaget är det därför svårt att i dagsläget ge rekommendationer om hur kostnadsökningen kan bromsas och hur fler kan lockas att använda kollektiva färdmedel. I frånvaro av systematiska svenska studier av effekterna av olika styrmedel förlitar vi oss i två räkneexempel på resultat från andra länder. Det ena exemplet utgår från att fördubblingsprojektet lyckas och syftar till att bedöma hur stora miljövinsterna i så fall blir. Om antalet personkilometer med kollektivtrafik fördubblas mellan 2010 och 2030 skulle utsläppen av koldioxid från personbilstrafiken fortfarande öka men ökningen skulle vara cirka sex procent lägre än i Trafikverkets prognos. Utsläppen är då 15 i stället för 16 miljoner ton koldioxid, vilket betyder att ett fördubblat kollektivt resande skulle ge ett mycket begränsat bidrag till regeringens ambitioner om fossilfri fordonsflotta år 2030. Förklaringen är att kollektivtrafiken utgör en liten del, och bilismen en väldigt stor del av det totala transportarbetet i utgångsläget. Även om alla nya kollektivtrafikresenärer skulle vara tidigare bilister är effekten på bilresandet liten. I ett andra räkneexempel studeras frågan från motsatt perspektiv: Hur stora skulle effekterna för kollektivtrafiken bli av tre samtidiga politiska förändringar? Skatten på drivmedel höjs så att drivmedelspriset är 50 procent högre år 2030 än 2010; avdragsrätten för kostnaden för arbetsresor tas bort; och kollektivtrafiktaxan sänks med 25 procent. Utbudet av buss- och pendeltågstrafik behöver öka med 18 procent för att ta hand om det ökande antalet resenärer. I kombination med de tre förändringarna av styrmedel skulle resandet med kollektivtrafik öka med 44 procent. Detta ligger långt under ambitionen bakom fördubblingsmålet. Dessutom fortsätter biltrafiken att öka, men i räkneexemplet med 19 i stället för med 32 procent till år 2030. De förhållandevis kraftiga politiska förändringarna i räkneexemplet är därför otillräckliga för att nå målet om en fossilfri fordonsflotta år 2030. Eftersom trafikutbudet behöver öka blir det också dyrbart. Också andra samhällsförändringar kan bidra till ett ökat kollektivt resande. Vi redovisar exempelvis studier av konsekvenserna av en förändrad bebyggelsestruktur. Eftersom det krävs dramatiska förändringar av lokalisering av boende och arbetsplatser för att påverka det kollektiva resandet, och eftersom bebyggelsestrukturen förändras långsamt, har detta begränsad betydelse för möjligheten att uppnå fördubblingsmålet eller för att minska biltrafikens klimatbelastning till 2030. Kollektivtrafik fyller en viktig funktion i moderna samhällen och är helt avgörande för arbetsmarknaden. Ju större stad, desto mer betydelsefull är fungerande buss- och pendeltågstrafik. En god kollektivtrafikförsörjning kan dessutom bidra till rimliga resmöjligheter i glesare regioner. Kollektivtrafiken är också miljövänlig. Men vår rapport visar att det krävs dramatiska samhällsförändringar för att fördubbla kollektivtrafikresandet och att inte ens detta mer än marginellt skulle påverka beroendet av fossila drivmedel år 2030. Stora kostnadsökningar i kombination med otillräcklig tillväxt av resandet innebär att kollektivtrafikens många förtjänster inte kommer till sin rätt. Det krävs därför ökade ansträngningar och bättre kompetens för att analysera förslag som kan öka trafikens effektivitet och för att omsätta innovativa idéer i fungerande affärsmodeller. För ett och ett halvt år sedan öppnade riksdagen kollektivtrafikmarknaden för nyetablering. Den enda effekten så här långt har varit en ökad byråkrati. Det är därför av avgörande betydelse att de regionala kollektivtrafikhuvudmännen tar sin uppgift på allvar. En förutsättning för detta är att etablera en förståelse av vad som driver upp kostnaderna och vad man kan göra för att locka fler resenärer. Varken klimatet, skattebetalarna eller kollektivtrafikresenärerna har något att tjäna på att dagens utveckling fortsätter. Rättelse: I en tidigare version av artikel fick Statens väg– och transportinstitut fel namn.


”Det räcker inte att vuxna är där”

Summary: Vuxnas närvaro är viktig när det gäller att motverka mobbning och pennalism i skolan. Men det räcker inte med att vara på plats. De vuxna måste också jobba aktivt för att ha varma och stödjande relationer till eleverna, säger mobbningsforskaren Robert Thornberg.

De senaste händelserna på internatskolan Lundsberg och Skolinspektionens beslut att stänga skolan har fått stor uppmärksamhet, liksom tidigare rapporter om kränkningar av elever både där och på andra internatskolor. Främst har det handlat om så kallad pennalism, där äldre elever har haft som ”tradition” att kränka yngre. Det finns mycket forskning om mobbning, men få undersökningar som rör just internatskolor, även internationellt, säger Robert Thornberg som är biträdande professor i pedagogik vid Linköpings universitet. Men det finns studier som visat att en stark upptagenhet av hierarki bland elever i vanliga skolor hänger samman med ökad förekomst av mobbning. – Jag är ingen expert på just internatskolor, men ett bekymmer är naturligtvis att kränkningar och mobbning kan slå mycket hårdare när elever vistas i skolmiljön dygnet runt. Pennalism och mobbning är olika begrepp men de överlappar varandra. Den klassiska definitionen av mobbning är aggressiva eller kränkande beteenden som upprepas över tid mot en person som på något sätt är i underläge. När man talar om pennalism brukar man syfta på att äldre elever ger sig på yngre just för att de är yngre, och tillskansar sig själva fördelar. – Men när vissa personer systematiskt blir utsatta för pennalism så handlar det om mobbning, säger Robert Thornberg. Enligt forskning finns ett stort mörkertal när det gäller mobbning i skolan, berättar han. Studier har visat att få utsatta elever över huvud taget berättar för någon vuxen. – Det handlar både om skam och om att de inte har tillit till att de vuxna kan göra något. Dessutom är de rädda för att det ska bli värre om det kommer fram att de skvallrat. Därför är det viktigt att skolor tar reda på hur vanligt det är med mobbning genom regelbundna, anonyma enkäter. Att lärare och andra vuxna i skolan ibland blundar för mobbning har framför allt att göra med osäkerhet och okunskap, menar Robert Thornberg. – Man vet inte hur man ska hantera situationen. Det blir lätt så att man undviker sådant som väcker obehag eller som man upplever att man inte bemästrar. Studier har också visat att fortbildning av lärare om mobbning har positiv effekt – mobbningen minskar. Enligt Robert Thornberg visar mobbningsforskningen inte bara att vuxnas närvaro bland eleverna är viktig, utan även att det är betydelsefullt att deras relationer till eleverna är varma, stödjande och positiva. Något som lärarna måste jobba aktivt för att uppnå. – Det räcker inte med att vara där. Eleverna ska känna att de vuxna verkligen lyssnar på och bryr sig om dem, men också att de vuxna har höga förväntningar på dem. De behöver känna att lärare och annan skolpersonal är tydliga vuxna som kan upprätthålla ordning och som inte accepterar att det förekommer kränkningar – men som samtidigt är omtänksamma och skapar förhandlingsutrymme för eleverna. Och att lärarna medvetet arbetar för att utveckla ett positivt och tryggt socialt klimat i skolan, tillsammans med eleverna, säger Robert Thornberg. – Både stöd och struktur behövs. Forskning visar dessutom att det går mycket bättre att sätta gränser om det redan finns en nära och bra relation.


Pianot köptes med penninglott

Summary: En av Sveriges auktoriteter på nutida konstmusik, pianisten Mats Persson, ska spela in författaren Carl Jonas Love Almqvists samtliga pianoverk. De tre cd-skivorna är en önskedröm.

Projektet med Almqvist är en av Mats Perssons få utflykter till äldre musik. I stället har han i över ett halvt sekel specialiserat sig på nutida konstmusik. Vill man vara retsam kan man säga att han kan spela hur han vill eftersom publiken oftast inte hört de moderna verken förut. Men tack vare Mats Persson grundmurade musicerande tänker publiken knappast i sådana banor. Han sticker intensivt hål på pompöst bravurspel. Vid pianot tycks han reagera på minsta retning. Och då gör vi det också. – En avgörande händelse var en konsert på Moderna museet på 1960-talet när den amerikanske pianisten Frederic Rzewski spelade Karlheinz Stockhausen. Sedan dess är han något av favoritpianist, radikal och egensinnig. Det var en tid då modernismen stod högt i kurs och höll på sitt. Termer som gränsöverskridande var inte populära. Mats Persson har allt mer fördjupat sig i modernismens historia, men framför också nya verk, möjligt tack vare den livslånga konstnärslönen. – Det är trist med högerregeringars förakt för udda konstnärliga bidragstagare. Den statliga garantilönen finns inte längre för kommande kulturarbetare. Men vad är rut- och rot-avdrag om inte ett slags bidrag de också. Om man vill ha ett kulturliv som ska gå på djupet måste samhället ta ansvar. Han är född i Järbo utanför Sandviken. Pappan var bysmed. – Vi hade ett orgelharmonium hemma som mamma spelade på. Som sexåring ville jag hellre ha ett piano. Det är lustigt för då vann mamma på penninglotteriet och vi köpte ett. Mats Persson började studera för Greta Eriksson på Musikhögskolan i Stockholm. Nyfikenheten drev honom också till kompositionsseminarierna. – De höll väldigt hög klass. Ingvar Lidholms gästades av storheter som Lutoslawski och Ligeti. Världen utanför Sverige öppnades för en. Mats Persson sökte sig till legendariske pianisten Alois Kontarsky i det moderna musikens Mecka, Köln i Tyskland. – Stockhausen var hans styrka. Ville vi spela John Cage var han inte lika pigg på det hela. Det fick vi göra själva. Utbildningen började med tre Beethovensonater på raken. Helt rätt. För att övertygande spela den nya 1900-talsrepertoaren måste man behärska den gamla, något alltför många pianister dessvärre struntar i. Men framför allt träffade han i Köln sin dåvarande flickvän, pianisten Kristine Scholz. Än i dag spelar de fyrhändigt och duon firade förra året fyrtioårsjubileum. Claude Loyola Algéns ospelbara orgelverk arrangerade för två pianon är deras nästa projekt i Borås den 30 september. Bägge var med i gruppen Harpans kraft på 1970-talet, sex unga musiker och sångare som slog sig ihop och tog på sig rollen att med känsla bli en modernismens perspektivförändrare i musiklivet. Där började Mats Persson också att komponera – Nu skriver jag ett stycke för slagverksensemble åt Jerker Johansson i Göteborg. Men sista tiden spelas ”Jag askans sångare” till texter av Pasolini, specialskrivet för barockinstrument och countertenor. Sedan tio år är Mats Persson också klavikordspelare. Med det spröda barockinstrumentet fördjupar han sig i gamla barockmästare. Och han älskar Haydn. Och vurmen för Carl Jonas Love Almqvist? – Den började redan i gymnasiet när jag läste hans böcker. Sedan lånade jag noter. Det som fascinerar mig i hans musik är det oförutsägbara, ett slags collageteknik där saker dyker upp som inte har något sammanhang med det förra. En teknik som först börjar användas på 1900-talet. Han är banne mig en av de första minimalisterna. – Jag har studerat in samtliga tillgängliga pianoverk, ett femtiotal. Nästa år spelas allt in på instrument från Almqvists tid som han själv hade kunnat spela på. Mats Persson Gratuleras till: Fyller 70 år den 1 september. Yrke: Pianist och tonsättare. Firar: I trädgården. Bor: Herrängen, Älvsjö. Familj: Sambo Birgitta Anander, sonen Leo Hermodsson, 26 år, bonusbarnen Sofia, Olle, Hanna. Drömmer om: Carl Jonas Love Almqvist. Intressen: Konst På nattduksbordet: Almqvists roman ”Smaragdbruden”. Sommar: Fårö för lugnt tänkande. Dur eller moll: Moll. Lyssnar gärna till: Turkisk konstmusik från tidigt 1900-tal. Favoritplats: Arbetsstugan vid Långsjön, Älvsjö. Ångrar: Att jag aldrig tog kontakt med Ivan Vysjnegradskij i Paris.


”En tredjedel av landets skolor ska inspekteras”

Summary: Arbetsmiljöverket satsar stort. Det finns många brister i dagens skola: hög arbetsbelastning som leder till stress, hot och våld, och lokaler som inte lever upp till behoven. Nu gör vi en satsning där 30 procent av landets skolor ska inspekteras. Målet är en bättre skola, skriver Mikael Sjöberg, generaldirektör för Arbetsmiljöverket.

Skolans betydelse för individen och samhället kan knappast överskattas. I ett alltmer komplext och kunskapsintensivt samhälle har skolan en avgörande roll att spela. Goda skolresultat är inkörsporten till högre studier, arbete och etablering i samhället. Yrkeslivet kräver i allt högre utsträckning både gymnasieutbildning och högskolestudier. Den svenska skolan debatteras flitigt. De senaste åren har bland annat sjunkande resultat för svenska elever i internationella mätningar, den administrativa bördan på lärare, hot och våld i skolan och brister i skolans inomhusmiljö diskuterats brett i samhället. Varje dag går tusentals lärare och annan personal till skolan och arbetar engagerat för att ge våra barn och ungdomar de kunskaper de behöver i livet. För dem, och för eleverna själva, är en god arbetsmiljö en förutsättning för att kunna göra ett bra jobb. Skolan är landets största arbetsplats sett till hur många som omfattas av arbetsmiljölagen. Hur kan då Arbetsmiljöverket bidra till att arbetsmiljön blir bättre i den svenska skolan, och därmed bidra till att kvaliteten ökar ytterligare? Arbetsmiljöverket arbetar kontinuerligt på skolans område. Under år 2012 genomförde vi 600 inspektioner på 400 skolor runt om i landet. Närmare 2 000 krav ställdes, bland annat på psykosociala arbetsmiljörisker. Men vår bedömning är att en större, samlad satsning är nödvändig. Därför startar vi nu en flerårig satsning på grund- och gymnasieskolans område. Från och med i höst och till och med år 2016, kommer vi att inspektera 30 procent av landets skolor och alla skolhuvudmän med fler än fem skolor. Målet är att alla skolor på något sätt ska beröras av satsningen. Syftet med inspektionerna är att arbetsgivarna ska skapa en god arbetsmiljö i skolan så att ingen skadas eller blir sjuk. Vi vill med vår insats skapa en miljö med mindre skadlig stress, ökad trygghet och bättre fysiska förhållanden. Arbetsmiljöproblemen i skolan handlar framför allt om hög arbetsbelastning som leder till stress, hot och våld och om lokaler som inte lever upp till behoven. Några exempel på detta: Faktorer som skadlig stress, mycket arbete och otydliga krav dominerar de anmälda arbetssjukdomarna åren 2008–2012 inom grund- och gymnasieskolan. I den stora Arbetsmiljöundersökningen år 2011 uppgav 60 procent av dem som arbetade inom utbildning att de hade svårt att koppla bort tankarna på jobbet. Motsvarande siffra för samtliga branscher var 43 procent. Nio procent av flickorna och 15 procent av pojkarna uppgav att de under år 2010 blivit utsatta för slag, sparkar eller andra fysiska skador. Motsvarande siffra för lärare var fem procent för kvinnliga och sju procent för manliga lärare. Det visar Arbetsmiljöverkets rapport ”Hot och våld i skolan”, författad av forskare från Stockholms universitet. I samma undersökning uppgav 23 procent av flickorna och 25 procent av pojkarna att de blivit hotade med att bli slagna. Motsvarande siffra för lärarna var 15 procent för kvinnliga och 18 procent för manliga lärare. Dödshot förekommer också i skolan. Hela nio procent av eleverna hade upplevt detta. Hotade till livet hade också sju procent av de kvinnliga och åtta procent av de manliga lärarna blivit. Hot och våld var den näst vanligaste orsaken till arbetsolycka med sjukfrånvaro inom grund- och gymnasieskolan under åren 2008–2012. I Arbetsmiljöundersökningen för år 2011 uppgav 33 procent i kategorin utbildning, däribland lärare, att de utsattes för buller minst en fjärdedel av sin arbetstid. Många av landets skolor drivs i gamla lokaler med bristande underhåll. Klassrum och andra utrymmen används ofta till bristningsgränsen. Detta ger problem som buller och dålig luftkvalitet. När vi har pratat arbetsmiljö med elever har de särskilt pekat på problem med den fysiska arbetsmiljön, som till exempel smutsiga och trasiga toaletter. Lagen kräver ett förebyggande arbete från arbetsgivarens sida, systematiskt arbetsmiljöarbete. Vi ser att det brister i skolans värld. Undersökningar uteblir eller är bristfälliga, riskbedömningar dokumenteras inte, åtgärder genomförs inte och handlingsplaner upprättas alltför sällan. Det finns självklart många skolor runt om i landet där arbetsmiljön är bra. Men på många grund- och gymnasieskolor krävs det att arbetsgivarna ökar ansträngningarna. I inspektionsinsatsen kommer vi att uppsöka skolhuvudmän med fem eller fler skolor. Det gör vi för att nå så många skolor som möjligt med vår insats. Det är vanligt att det behövs beslut på huvudmannanivå för att åtgärda problem på enskilda skolor. Flertalet kommuner och cirka 30 privata skolhuvudmän kommer att få besök av verket. Därefter inspekteras ett antal enskilda skolor under varje huvudman. Vi kommer också att inspektera skolor under mindre huvudmän. I det fallet går vi direkt ut på enskilda skolor. Vilka skolor som ska inspekteras bestäms lokalt av Arbetsmiljöverkets distrikt runt om i landet. Våra inspektioner kommer att anpassas till hur situationen ser ut på plats, men huvudinriktningen är att få i gång ett systematiskt arbetsmiljöarbete. Därigenom kan man på skolorna komma till rätta med problem med arbetsbelastning, hot och våld samt den fysiska arbetsmiljön som buller, ventilation och städning. Att de som arbetar och finns i skolan ska vara delaktiga i att beskriva hur verkligheten ser ut är självklart för oss. Därför har vi samarbetat med fackförbund, arbetsgivare, elevorganisationer och andra intressenter på skolans område för att få en heltäckande bild av nuläget inför vår inspektionsinsats. En god arbetsmiljö är en grundförutsättning för att lärare och elever ska kunna koncentrera sig på undervisningen och trivas i skolan. Med vår fleråriga och rikstäckande inspektionsinsats vill vi bidra till att skolhuvudmännen skapar just detta, och därigenom en bättre svensk skola.


”Omöjligt att utvärdera S otydliga jobbpolitik”

Summary: Oklara mål. Socialdemokraterna har satt som mål att Sverige ska ha lägst arbetslöshet i EU år 2020. Men det är en sak att sätta upp siffersatta mål, en annan att genomföra dem i verkligheten. På flera punkter är S-politiken så otydlig att en utvärdering närmast blir omöjlig, skriver två ledande folkpartister.

Stefan Löfven har deklarerat ett nytt socialdemokratiskt mål för politiken: att ”Sverige mellan 2014 och 2020 ska öka antalet personer som arbetar och antalet arbetade timmar i ekonomin så mycket att Sverige når lägst arbetslöshet i EU”. Ett viktigt intellektuellt renhållningsarbete fram till valet blir att kontrollera hur Socialdemokraterna har tänkt att detta ska genomföras i verkligheten och inte bara i statistiken. Att S har specificerat att målet ska uppnås genom fler i arbete och fler arbetade timmar är kanske ett försök att vara konkret. Problemet för Löfven blir ändå att arbetslöshetsprocenten påverkas av mycket annat än sysselsättningen och antalet arbetade timmar. Dessa två förändringar vore bra för ekonomin, men sänker inte nödvändigtvis arbetslösheten. Märk väl, Sverige hade förra året den högsta sysselsättningsgraden i hela EU efter Holland, men ändå drygt åtta procents arbetslöshet. Alltså: de två metoder – det vill säga ökad sysselsättning och fler arbetade timmar – som Socialdemokraterna anvisat för att nå målet ”lägst arbetslöshet i EU år 2020” behöver inte leda till uppfyllelse av det målet. Målformuleringen är i själva verket både oklar och består av tre olika mål som dessutom inte behöver gå hand i hand. Väljarna vet inte om det blir ”lägst i EU” eller ”sysselsättningen” eller ”arbetade timmar” som är viktigast. Och det går att slira runt mellan dessa tre mål beroende på aktuellt läge på arbetsmarknaden och ömsom hänvisa till statistik för det ena, andra eller tredje målet. Så långt framstår våra invändningar kanske som statistiknörderi. Låt oss dock titta på vilken verklighet som döljer sig bakom en del av måtten och ge några för valdebatten viktiga exempel: Sverige hade under första kvartalet i år en arbetslöshet på 8,2 procent, vilket var ungefär samma nivå som Finland och Storbritannien, men högre än Tyskland, Holland och Danmark. Men om man fokuserar på arbetslösa över 25 år, som ofta bildat familj och har barn, så ligger Sverige betydligt bättre till med en arbetslöshet på 5,8 procent. Förklaringen till den åttaprocentiga totala arbetslösheten är en hög ungdoms- och studerandearbetslöshet som drar upp nivån för Sverige. De sociala problemen med ungdoms- och studerandearbetslöshet är dock väsentligt annorlunda än problemen med arbetslöshet för familjeförsörjare och redan rotade personer. Så har då Sverige mindre sociala problem än andra EU-länder vid åtta procents total arbetslöshet? Svar: ja. Men, varför har Sverige en högre ungdoms- och studerandearbetslöshet än andra? Några observationer: För det första: arbetslöshetstalen för svenska studerande ligger långt över nivåerna i många andra länder, medan arbetslösheten bland icke-studerande inte är särskilt mycket högre i Sverige än på andra håll. Det är i åldersgruppen 15 till 19 år som Sverige sticker ut. Här var arbetslösheten i maj 2013 hela 46 procent. Men det handlar inte om rotade personer med försörjningsbörda utan mest om skolungdomar som söker tillfälliga jobb, och när de inte får sådana (tillfälliga) jobb registreras de som arbetslösa. De sociala umbärandena för arbetslösa i denna grupp kan antas vara begränsade jämfört med samma antal individer i andra grupper av arbetslösa. För det andra: länder med omfattande lärlingsprogram för gymnasieelever, så som Österrike och Tyskland, har betydligt lägre ungdomsarbetslöshet i åldersgruppen 15-19 år. Det beror bland annat på starkare koppling till arbetsmarknaden för studerande. Men det beror också på ett räknefenomen: att lärlingar som får ekonomisk ersättning i statistiken registreras som ”sysselsatta” och inte som ”arbetslösa” när de söker jobb. I Tyskland utgjorde lärlingarna 2011 över 30 procent av alla unga sysselsatta. I Sverige har vi knappt några lärlingar alls – än så länge. Det är klart att detta faktum vid en jämförelse påverkar de svenska arbetslöshetstalen negativt, och sannolikt så att skillnaden i sociala förhållanden för likartade studerande framstår som större än de är. För det tredje: en annan förklaring till skillnader för studerande i EU-länder är utformningen av studiemedelssystemen. I Sverige får CSN-berättigade studerande ingen ersättning under sommaren. Följaktligen vill många jobba extra. Det – i sin tur – leder till att fler studerande också dyker upp i arbetslöshetsstatistiken. Det innebär dock inte nödvändigtvis att de sociala umbärandena bland studerande i Sverige på sommaren behöver vara särskilt mycket annorlunda än i länder där motsvarande studerande ofta har en knapp studiefinansiering sommartid. Andelen heltidsstuderande som söker arbete under studietiden har ökat, och fler registrerade arbetssökande studenter leder till fler registrerade arbetslösa dito. Det vore bättre om kraven i högskoleutbildningen höjdes så att studier på heltid blev nödvändigt för att hänga med på kurserna, och att studiemedelssystemet gav starkare incitament för snabbare genomströmning, fler examina och motverkade studieundanträngande enkla arbeten. Förslag om treterminssystem i högskolan – som FP lade fram för många år sedan och Stefan Löfven presenterade häromdagen – vore ett utmärkt steg i denna riktning. Dessa synpunkter är inte till för att bagatellisera problemen med ungdoms- och studerandearbetslöshet utan ett försök att tränga bakom siffrorna; att söka verkligheten bakom genomsnitten och påpeka att en simpel rak rapportering av talen i tabellerna döljer olika sociala situationer. Därför måste den statistiska beskrivningen av politiska mål skärskådas, och normalt sett kompletteras med annan information för att inte politiken ska styra fel. Sammantaget: det är olämpligt att som politiskt mål rakt av jämföra arbetslöshetsprocenten i olika länder, och att inte till exempel bry sig om längden på arbetslösheten eller vilka grupper som är arbetslösa. Socialdemokraternas otydliga treudd av mål – ”lägst arbetslöshet i EU”, ”sysselssättning” och ”arbetade timmar” – fångar inte alls upp sådana avgörande aspekter och gör en meningsfull utvärdering av en S-politik närmast omöjlig.


Kina har lång väg till garaget

Summary: Inte ens Sovjetunionen gav upphov till lika mycket bekymrad respektfullhet i USA som Kina gör i dag. Men ett land utan innovationsförmåga blir med tiden en papperstiger.

Några år efter kommunismens sammanbrott bodde jag i Amerika och förvånades över hur Kina höll på att erövra landet. Åtminstone dess vardag. Det mesta runt omkring mig var av kinesiskt ursprung, tillverkat i en formellt kommunistisk stat: det räckte att lyfta på kaffekannan eller vända på märkeslappen i rocken, samma med hårtorken, barnvagnen, brödrosten eller huvudvärkstabletterna. Allt Made in China. I den stora varuhuskedjan Wal-Marts sortiment var det svårt att över huvud taget hitta något som inte kom från Mittens rike. Att kalla kriget vunnits för att låta en diktatur som Kina översvämma landet med sina varor föreföll mig som en av Historiens många ironier. Och på strömmen av kinesiska varor följde amerikansk skuldsättning; den kinesiska staten hamstrade dollar och blev snart till världens största innehavare av amerikanska statsobligationer. Det brukar sägas att handel också befrämjar förståelse mellan dem som gör affärer med varandra. Fast det gäller med reservation. Amerika har med rätta fortsatt att kritisera Kina för allt som hör en diktatur till samtidigt som Amerika ur kinesisk synvinkel förblivit obegripligt och främmande. För att bli valda måste amerikanska politiker bjuda över varandra, lovar med korta mellanrum regelbundet väljarna vad de sedan inte kan hålla, måste så sätta sig i skuld och låta andra – främst Kina – ta hand om notan. Detta kallas demokrati. Men är det på längre sikt seriöst och ansvarsfullt? Och verkligen att föregå med gott exempel? Den politiska klassen i Kina är av annan mening. Detta moderna Kina i vardande, utrustat med det förflutna som Amerika inte har, är det enda land amerikanen behöver ta på allvar. Ty det är för stort för att ignoreras, men också för att läxas upp, bestraffas och kanske till och med för att påverkas. I själva verket så stort att något slags stabilitet under ett auktoritärt kommunistparti i ett amerikanskt perspektiv kanske är att föredra framför en verklig demokratisering i kaotiska former. Hur som helst står detta Kina för något helt nytt i Amerikas korta historia. Inte ens Sovjetunionen i sin makts dagar gav upphov till lika mycket bekymrad respektfullhet. Vad Amerika främst oroar sig för är Kinas ekonomiska muskler och växande makt. Men är oron berättigad? Jag tänker då inte så mycket på att den kinesiska ekonomin befinner sig mitt uppe i snabb utveckling, att den därför i en snar framtid kommer att få problem med sådant som stigande kostnader, krav från anställda, råvaruförsörjning, miljö eller arbetsvillkor. Jag tänker på vad som är så mycket mer grundläggande: den förmåga till innovation som Josef Schumpeter en gång beskrev som ett slags kreativ förstörelse. Något kvalitativt nytt uppstår ur det gamla som samtidigt förintas. Och bara en sådan dynamisk metamorfos à la Bill Gates eller Henry Ford förmår skapa den plötsliga, starka och ihållande tillväxt som ligger till grund för det moderna samhället. Kommer Kina att klara av det? Det finns anledning att tvivla: ingen lär kunna erinra sig någon modern, unik produkt som går tillbaka på en kinesisk uppfinning eller innovation. Kinas ekonomiska tillväxt är hittills mimetisk, den bygger på flitig imitation i långa och billiga serier. Man bygger upp en exakt kopia av Venedig, men ingenting talar för att framtidens Venedig håller på att uppstå i Kina. Utan förebild står den kinesiska ekonomin sig slätt och riskerar att med tiden alltmer bli till en papperstiger, oförmögen till ett plötsligt, kraftfullt språng. Innovationer i Schumpetersk mening kan inte beställas fram. Den kommunistiska kommandoekonomin i sovjetisk tappning var därför oförmögen till dem. Utan öppna kapitalmarknader kan man inte ens tala om statskapitalism. Ingen kan i Kina starta ett större företag utan att först be staten (läs: kommunistpartiet) om kapital. Någon fri kapitalmarknad existerar inte. Staten kontrollerar alla storbanker; krediter fördelas efter vad som i sista hand är politiska kriterier. Och av samma politiska skäl föredrar Kina att investera en stor del av sina väldiga exportinkomster i Amerika eller Europa i stället för i det egna landet, där de skulle bidra till att skapa den breda medelklass som partiet fruktar. Ty en bred medelklass innebär växande krav på både ekonomiska och politiska fri- och rättigheter, på pluralism och ett slut på enpartiväldet. I detta vägval finns därför också något perverst: Kina har på många sätt öppnat sig mer mot omvärlden än inåt, mot sig självt. Man har valt att finansiera amerikansk överkonsumtion och köpa upp europeiska företag i stället för att skapa en egen företagarklass och massivt förbättra levnadsstandarden hos säkert en miljard kineser som fortfarande måste anses som relativt fattiga. En innovation kan börja med en snurrig idé i ett garage. Och med någon lika snurrig men rik investerare som mot alla odds håller ut. De flesta sådana projekt havererar, men något enstaka kommer att förändra världen. Säkert är bara att censur, kontroll och politiska krav gör en sådan kreativ förstörelse omöjlig och att Kina fortfarande har en lång väg till garaget.