Sarkozy spelar högt

Summary: Efter ett halvår med Nicolas Sarkozy har fransmännen fått känna av förändringar. Nu i november kan de komma att svara med sedvanliga strejker. Presidenten är inställd på att hålla ut.

I går kunde Nicolas Sarkozy fira att det gått ett halvår sedan fransmännen valde honom till president. Han kunde också glädja sig åt att de skulle göra om det - och det med ännu större marginal till motståndaren Ségolène Royal. Men Nicolas Sarkozy är inte mannen som ser tillbaka. Dessutom torde hans minnen från valkvällen vara blandade, han fick vänta länge, länge på sin hustru Cécilia och sedan dess har hon helt givit honom på båten. Som president under ett halvår har Sarkozy hunnit med mycket, hans aktivitet och drift att ha en hand med i allt är nästan oroande. En och annan frågar sig om presidenten någonsin hinner tänka. Som kandidat lovade Sarkozy en "rupture", ett brott med det Frankrike som halkat efter. Fler i arbete och mer arbete skulle göra Frankrike starkt igen. Vi känner igen tongångarna från andra länder och andra politiska ledare. I Frankrikes fall har de emellertid ovanligt stor relevans. President Chirac upplevde ett inledande skrämskott när hans regering vintern 1995-96 försökte reformera Frankrike. Sedan har försiktigheten rått. Allt eftersom har allt fler fransmän blivit medvetna om att Frankrike i flera avseenden släpar efter Storbritannien och även Tyskland. Köpkraften är ett nyckelbegrepp, fransmän i gemen känner sig ha tappat i ekonomisk ställning. Och på det finns dessutom ledsamma siffror. Arbetsmarknad och sociala trygghetssystem behöver reformeras, och det inser folk nog på ett principiellt plan. Annorlunda brukar det dock bli när förslagen presenteras. Oktober har redan upplevt ett par strejker och nu i november blir de fler. Tändande gnista är en pensionsreform som betyder längre kvalifikationstid och ett likställande av offentliganställda med privatdito. Den ska ses som ett första led av flera som ska göra Frankrike mer produktivt. Och ger fransmännen ökad köpkraft. Kalkylen nu säger att president Sarkozy är bestämd på att inte vika för protestaktioner - och att organisationer och människor inser det. Alltså skulle Nicolas Sarkozy kunna fira nyår som presidenten som inte vek sig, det skulle vara en verklig "rupture". Dit är det emellertid åtskilliga oroliga veckor. Också den internationella politiken skulle ryckas upp och Frankrike återta en aktiv roll. Först på Sarkozys lista stod att reparera förbindelserna med USA: ingen plakatpolitik mer. Som presidentens rådgivare utsågs den franske USA-ambassadören och till utrikesminister Bernard Kouchner, som dels har ett oklanderligt förflutet som humanitär hjälpare, dels hörde till den lilla grupp fransmän som gillade idén att ta kål på Saddam Hussein på grund av dennes brott mot mänskliga rättigheter. Nicolas Sarkozy själv har också bemödat sig om goda relationer till George W Bush, just idag är han till exempel på officiellt besök i Washington. Den franska aktiviteten för att hindra Iran från att få kärnvapen kompletterar den amerikanska. Bland de europeiska kollegerna finns en viss lättnad sedan Sarkozy hjälpte till att få ihop det så kallade Lissabonfördraget. En "rupture" med det Frankrike som röstade nej till EU-författningen 2005. För hemmaopinionen utvecklar Sarkozy initiativkraft med aktioner som den i Libyen i somras, när de bulgariska sjuksköterskorna hämtades av det franska regeringsplanet och som den i söndags, då samma plan förde presidenten till Ndjamena i Tchad. Ett antal spanska sjuksköterskor och franska journalister fick följa med tillbaka, vilka varit inblandade i ett svårförståeligt drama kring ett antal tchadiska barn. I den här bilden av presidenten som klarar upp allt ryms också en betydande risk: När fiaskona kommer blir de Nicolas Sarkozys egna. Ännu rider han dock på den halvårsgamla valsegern.


Instabil allierad

Summary: Undantagstillståndet i Pakistan kommer som en obehaglig överraskning för USA. General Musharraf har varit en allierad i kampen mot terrorism. Hur ska USA nu förhålla sig?

Västvärlden måste förstå Pakistan, förklarade general Pervez Musharraf sedan han infört undantagstillstånd och börjat gripa oppositionella. "För er i västvärlden har det tagit årtionden att utveckla era civilrättsliga lagar, ha tålamod med Pakistan", betonade han. Det är minst sagt en senkommen vädjan. Nog är det så att demokrati är mycket mer än val. Det krävs fungerande institutioner om demokratin ska få fäste, det krävs oberoende organisationer om den ska slå rot. Men Musharrafs argument är oroväckande bekanta. De hördes första gången när han tog makten i en kupp, och sedan dess har inte mycket hänt. Utfärdade löften har inte infriats. När den alltmer trängde och pressade generalen nu tar i med hårdhandskarna för han Pakistan bakåt och han riskerar att förvärra en redan allvarlig situation. Utrikesminister Carl Bildt kallar det inträffade för "allvarligt oroväckande". Det är nog det minsta man kan säga när en process som skulle resultera i fria val slutar i repression. För USA utgör den uppkomna situationen ett dilemma. Washington har trots allt sett Musharraf som en allierad i kampen mot den internationella terrorismen. Och om undantagstillståndet innebär att Musharraf tar i med hårdhandskarna mot våldsamma grupper lär det applåderas i ett Washington som samtidigt inte vill se att vägen mot demokrati blockeras. Åtskilliga är de amerikanska biståndsdollar som skickats till Pakistan, inte sällan just till militären. Uppfattningen i Washington tycks ha varit att det är bättre med opålitlig, men bekant ledare än ett nytt ansikte som kan föra landet i en för USA oönskad riktning. Till en stor del är problemet självförvållat för USA. Fokus har flyttats från regionen kring Afghanistan till Irak. USA har låst fast stora resurser i Irak vilket gynnat de terrorister som den ursprungliga insatsen i Afghanistan var avsedd att oskadliggöra. Musharraf har därför setts som en garant för att situationen inte går alldeles över styr. Och den senaste tiden har vi sett hur USA försökt hitta vägar att hålla generalen vid makten utan att president George W Bushs storslagna tal om att sprida demokrati låter alltför ihåligt. Därför har vi sett försök till maktdelning med Benazir Bhutto, därför har vi hört löften om att Musharraf skulle hänga in generalsuniformen i garderoben för gott. Men nu är situationen i Pakistan närmast mardrömslik för USA, rapporterar New York Times. Washington kan komma att stå där med en USA-understödd diktator som underblåser instabilitet, som har en allt större del av befolkningen emot sig och som är beväpnad med kärnvapen. USA tycks till råga på allt sakna en klar plan för hur problemet ska hanteras. Och det är inte lite som står på spel - ett haveri i Pakistan kan få konsekvenser långt utanför landets gränser.


"S-politik för sjukvård spretig och föråldrad"

Summary: Ledande socialdemokratiska landstingspolitiker: Vårt parti måste säga tydligt ja till privat sjukvård. Den gängse bilden är att socialdemokraterna vill sätta stopp för privat sjukvård. Bilden har dessvärre fog för sig. Partiledningen verkar ha tappat bort sitt uppdrag från partikongressen 2005 att utarbeta ett modernt och tydligt sjukvårdspolitiskt program. Vi måste göra det fullständigt klart att vi är öppna för alternativa driftsformer, privata såväl som ideella. Detta måste partiet i hela landet ställa sig bakom i både ord och handling. Som socialdemokrater ska vi stå på patienternas sida, inte den offentliga vårdapparatens, skriver Ingela Nylund Watz och Dag Larsson, socialdemokraternas gruppledare respektive vice gruppledare i Stockholms läns landsting.

Det socialdemokratiska partiet gjorde förra hösten sitt sämsta val sedan den allmänna rösträtten infördes. Valresultatet är en stark signal om att partiet måste använda tiden i opposition till utveckling av den egna politiken. Under Mona Sahlins ledarskap har en sådan insikt tagit fast form. Den fråga, näst efter jobben, som väljarna enligt samstämmiga undersökningar värderar högst är hälso- och sjukvården. Traditionellt har också vården varit en paradgren för socialdemokratin där vår trovärdighet varit hög som garant för en trygg sjukvård för alla. Men det finns skäl att kritiskt granska de senaste årens socialdemokratiska sjukvårdsbudskap. Politiken är spretig och bygger till stor del på en föråldrad syn på verkligheten. Vi menar att det finns flera frågor som kräver en större tydlighet. För det första: Stärk patientens rätt i vården. För många framstår sjukvården som en labyrint där det är långt i från lätt att finna sin väg till rätt behandling. Men inte sällan har många socialdemokratiska politiker gått fullständigt i lås när förslag framförts om att garantera patienterna ett antal tydliga rättigheter. Vi har ibland fått höra partivänner invecklat försöka leda i bevis att rättigheter strider mot principen om vård efter behov. Fantastiskt nog har till och med vissa kunnat anföra att ingen ska ha några rättigheter - landstingen ska enbart ha skyldighet att tillhandahålla vård. Som socialdemokrater måste vi stå på patienternas sida - inte på vårdapparatens. Varje landsting borde fastställa ett antal rättigheter för sina invånare och ordna besvärsinstanser, till exempel genom ett utökat mandat för dagens patientnämnder. En del av dessa rättigheter bör det socialdemokratiska partiet slå fast nationellt. Det kan till exempel handla om rätten till en vårdlots för alla patienter med svåra diagnoser, rätt att ta del av vårdens kvalitetsredovisningar och rätt till kontinuitet i läkarkontakten. För det andra: Gör fullständigt klart att vi socialdemokrater är öppna för alternativa driftsformer i delar av vården. Privata och ideella alternativ är i vissa lägen ett utmärkt komplement till offentligt drivna vårdcentraler och en del andra vårdinrättningar. Det viktiga är att vi aldrig gör avkall på det offentliga huvudansvaret för välfärden. Detta är också, vad vi kan förstå, den rådande partilinjen i riksdagen. Däremot är det knappast vad gemene man tror att socialdemokraterna tycker. Den gängse bilden är att socialdemokraterna vill sätta stopp för privat sjukvård. Bilden har dessvärre visst fog för sig eftersom det finns socialdemokratiskt styrda landsting utan en enda privat vårdcentral. Låt gränsen för privata inslag enbart sättas vid driften av våra akutsjukhus. Graden av komplexitet i vårdinnehållet gör det motiverat att förebehålla sjukhusen för drift i offentlig regi. Vinstdrivande aktörer i sjukhusvården riskerar också att leda till privata finansieringsformer där den betalningsstarkes rätt urholkar principen om vård efter behov. Men för exempelvis primärvård och rehabilitering gör det relativt enklare tjänsteinnehållet att marknadsstyrning och konkurrens är ändamålsenliga metoder. Detta måste partiet i hela landet stå bakom i både ord och handling. I Stockholmsregionen möter vi en borgerlighet som har en enda ambition för primärvården - att den ska privatiseras. I vissa delar av vår region finns ingen offentligt driven verksamhet kvar. För oss är frågan om det ska finnas privata alternativ helt obsolet, frågan gäller om det ska få finnas offentliga alternativ. Risken är att den offentligt drivna vården i Stockholms län om något år endast kommer att finnas där privata vårdgivare inte vill eller kan bedriva verksamhet. Med andra ord i utsatta områden med dålig folkhälsa. Vi menar att om en sund konkurrens och verklig valfrihet ska finnas för medborgarna, så måste offentlig och privat drift komplettera varandra, inte utesluta varandra. För det tredje: Fastna inte i folkpartistisk husläkarfundamentalism. Det är ett misstag att stöpa allt i husläkarform, vilket nu görs genom över 20 år gammalt tankegods i Stockholms läns landsting. Dessvärre sitter många av våra egna partivänner fast i samma syn på husläkaren som de borgerliga vårdpolitikerna. I synnerhet i storstädernas befolkningstäta miljö bör man i stället tänka på ett annat sätt: Vårdutbudet bör utformas så att vissa specialistkompetenser är tillgängliga i första linjens sjukvård. För en patient med en kronisk sjukdom utgör ofta dennes specialistläkare ett naturligt val även som fast läkarkontakt för vanligare sjukdomar och åkommor. Ibland är det också befogat med mottagningar helt ledda av sjuksköterskor. Ytterligare en framgångsrik modell utgörs av särskilda äldrevårdscentraler, speciellt inriktade på de äldres krämpor och sjukdomar. Det viktiga är att primärvården fungerar som en trygg och fast kontakt för den som behöver många regelbundna kontakter. För andra grupper som sällan behöver uppsöka sjukvården finns bättre lösningar. Det bästa exemplet är förmodligen de närakuter som framgångsrikt byggts upp under senare år i Stockholms län, men som nu monteras ned genom en omodern husläkarreform. För det fjärde: Se sambandet mellan industri och sjukvård. Våra stora sjukhus, och särskilt universitetssjukhusen, måste kunna utgöra hjärtat i ett innovationssystem där sjukvård, forskning och industri samverkar. Om inte denna samverkan utvecklas och förstärks, kan vi inte räkna med att läkemedelsindustri och medicinteknisk industri fortsätter att växa i Sverige. Förr hjälpte sjukvården människor att bli friska så att de kunde arbeta inom den tunga industrin. Nu är det i högre grad på arbete inom det medicinska kunnandet vi ska leva. Sverige måste därför kunna förse industrin med forskning och forskarutbildade personer med den bästa kompetensen. Få verkar ha förstått att detta förhållande ställer ökade krav på staten. Staten behöver satsa betydligt mer än i dag på medicinsk forskning och forskarutbildning om vi ska klara den globala konkurrensen. En sådan socialdemokratisk satsning inför nästa val vore på allvar en radikal utveckling av partiets framtidsinriktade profil. Vi efterlyser en tydligare, mer sammanhållen och modern socialdemokratisk sjukvårdspolitik. Lyckligtvis beslutade partikongressen redan 2005 att ett sjukvårdspolitiskt program ska utarbetas. Dessvärre verkar det som om partiledningen håller på att tappa bort detta uppdrag. Eller har det bara kommit lite i skuggan av det pågående rådslagsarbetet? INGELA NYLUND WATZ DAG LARSSON


Varannan elev går till sjöss när skolan är slut

Summary: Teknikprogrammet.Elin växte upp med båtar. David har kappseglat så länge han minns. Båda går en förberedande sjöbefälsutbildning på Strömstads gymnasium.

Elin lägger av förtöjningarna på kajen och David tar hem trossarna. Så stävar ”Norsten” ut mot Kosterfjorden. Det är en vanlig skoldag för 17-åringarna som går en förberedande sjöbefälsutbildning vid Strömstads gymnasium. David Falk har kappseglat hemma i Strömstad så länge han minns. Elin Hansén växte upp med båtar, som öbo på Koster, väster om Strömstad. Båda lockas av havet och kan mycket väl tänka sig en yrkeskarriär till sjöss. – Jag är helt inställd på att läsa vidare vid någon av sjöbefälsskolorna till sjökapten, fastslår David utan minsta tvekan. Elins drömmar om framtiden är inte riktigt lika målinriktade: – Efter sista året i gymnasiet ska jag ta ledigt i ett år för att resa och tänka efter ordentligt. Det kan bli sjön för mig också, men utbildningen till sjöbefäl är lång och yrket speciellt, inte minst om man får familj. Det är ett yrkesval som kräver eftertanke. Nu står hon till rors i styrhytten på skolfartyget ”Norsten”, en utrangerad minsvepare, medan David spejar i grådiset mot kumlet Svarte Daniel, ett sjömärke i inloppet till Strömstad. Finessen med den förberedande sjöbefälsutbildningen i Strömstad är att den ingår som en del i gymnasiets teknikprogram. Därmed står en rad andra högskoleutbildningar öppna för elever som efter hand inser att ett liv på havet inte är något för dem. De kan till exempel läsa till civilingenjör. – Ungdomarna får en inblick i sjölivets krav. De kan avgöra om drömmarna om ett yrkesliv till sjöss är realistiska, sammanfattar Håkan Eriksson, sjökapten och utbildningsansvarig för teknikprogrammets sjöbefälslinje. Han har varit med från starten för drygt tio år sedan och uppskattar att ungefär varannan elev verkligen hamnar på sjön. Ungefär trettio procent av eleverna är flickor. – Flera av våra kvinnliga elever seglar som sjökaptener i handelsflottan. Andra finns i kustbevakningen. Men även maritima jobb på land, i till exempel försäkringsbranschen, hamnar, skeppsmäkleri eller olika myndigheter, lockar. Drygt en fjärdedel av undervisningstiden viks för teoretisk och praktisk utbildning i allt från navigation, sjömanskap och farligt gods, till marin engelska, radio och sjukvård. En del av undervisningen sker vid Chalmers Lindholmen i Göteborg och Skagen Skipperskole i Danmark. Fartyget ”Norsten” ger möjlighet till praktiska övningar, men bland eleverna finns önskemål om inslag av riktig sjöpraktik ute på handelsfartyg eller färjor. – Vi har kontakt med flera rederier för att få till viss sjötid, men måste väga det behovet mot de krav på teoretisk utbildning som teknikprogrammet ställer, berättar Ola Nilsson, som är rektor vid Strömstads gymnasium. Teknikprogrammet i Strömstad med sjöbefälsprofil är enda utbildningen i sitt slag. Den står öppen för elever från hela landet. Framtidsutsikterna betecknas som goda eftersom efterfrågan på befäl – både sjökaptener och sjöingenjörer – är mycket stor. De svenska rederierna investerar miljardbelopp i nytt tonnage, samtidigt som 40-talisterna pensioneras. LARS JOHANSSON gymnasieguiden@dn.se


”Moderater delaktiga i demokratisk skandal”

Summary: Anders Björck om partisplittringen i regionfrågan: Här framträder en människosyn som är mig djupt främmande och som jag inte känner igen från det parti jag varit aktiv i under flera decennier. Regionkramare i moderaterna försöker köra över partiledning, riksdag och regering med hänvisning till väljarnas bristande intresse för frågan. Här sätter ledande moderater skenbar effektivitet före demokrati. Det är en syn på politik och människor som är mig djupt främmande och som jag tidigare aldrig upplevt inom moderata samlingspartiet. Vad skall man i så fall med en nationell moderat partistämma till undrar Anders Björck, tidigare moderat försvarsminister, nu landshövding i Uppsala, när moderaternas partistämma inleds i dag. Vissa krafter i regeringen vill driva igenom en av de största strukturreformerna i Sveriges historia utan att frågan underställs väljarna i val. Det innebär ministerstyre och är en demokratisk skandal, skriver Björck.

I dag inleds den moderata partistämman i Gävle. Bland de många viktiga frågor som skall behandlas finns partiets inställning till Ansvarskommitténs förslag om avskaffande av de nuvarande länen och införande av så kallade regionkommuner. Knappast någon viktig fråga har handlagts på ett så otillfredsställande och föga demokratiskt sätt som Ansvarskommitténs betänkande. Det är ett förslag som bygger på ett uppifrånperspektiv, på hur den regionala politiska eliten ser på sina arbetsmöjligheter och prioriteringar. Ansvarskommittén innehåller inga fyndiga lösningar på hur en modern samhällsstruktur skall utformas. Det är samma gamla visa som under stora delar av efterkrigstiden. Gör allt större, så blir det bra. I debatten om Ansvarskommittén har dess anhängare velat ge intryck av att det nu bara gäller att säga ja eller nej till dess förslag, och det illa kvickt. Allt skall vara klart till valet 2010 och redan till kommande vår skall kartor vara färdigritade. Detta är naturligtvis inget annat än politiskt bondfångeri. Statsrådet Mats Odell tillsammans med partisekreterarna i moderaterna, centerpartiet och folkpartiet skrev på DN Debatt den 7 juli i år: ”Vi avvisar en process som innebär att centralt dirigera fram en ny regionindelning. Vi avvisar över huvud taget att nu initiera en process med detta som mål.” I DN Debattartikeln sägs det också att regeringen utsett Jan-Åke Björklund till samordnare. Hans uppgift skall vara: ”att lyssna till de propåer som kommer från olika delar av landet, inte att initiera en utveckling styrd av regeringen … eller ens initiera diskussioner i de delar av landet där sådana inte är önskade”. Men precis motsatsen sker just nu. Björklund har vida överskridit sina befogenheter. Nu låter det så här från honom: ”Ibland måste politiker ta sitt ansvar och besluta om saker som den stora majoriteten inte bryr sig om. Det handlar om att leverera.” (Norrköpings Tidningar 10/10). ”Ska man bara göra som folk vill får vi inte se några regioner” (Dagens Samhälle nr 9 2007). Bråttom har han också. Till första maj nästa år skall Sveriges nya karta vara klar. Valet 2010 skall utse de nya regionparlamentarikerna. De nuvarande länen avskaffas från och med sista december 2010. Det var ju precis så här det inte skulle gå till enligt Odell och alliansens partisekreterare. Någon ordning måste det vara på en statlig beredningsprocess. Enligt Björklunds svar på det senaste landshövdingemötet har han av regeringen fått löfte att ”ta ut svängarna” i dessa frågor. Men något regeringsbeslut av denna innebörd finns inte. Antingen är detta ett påhitt av Björklund eller också har något statsråd lovat honom detta. Men då är det ministerstyre och sådant brukar konstitutionsutskottet med kraft slå ned på. Länsstyrelsen i Västernorrlands län konstaterar i sitt remissvar över Ansvarskommitténs betänkande: ”Länsstyrelsen har med förvåning tagit del av de uppfattningar rörande de föreslagna regionkommunernas fördelar och nackdelar samt lämpliga och olämpliga specifika geografiska indelningar som den av regeringen förordnade samtalsledaren spridit i samband med besök i länet. Vi ifrågasätter om detta ligger inom samtalsledarens mandat och om det är förenligt med en tillbörlig beredning av ärendet”. Unikt att finna sådant i ett statligt remissvar. Men bättre kan det inte sägas. Det handlar här inte om en demokratisk process utan om att vissa krafter vill driva igenom en lösning så snabbt som möjligt och utan att frågan underställs väljarna i val. Hanteringen är en demokratisk skandal. Talet på partistämmor med mera om demokrati och folkligt inflytande kommer att sakna varje trovärdighet om en av de största strukturreformerna i Sveriges historia, och som inte alls diskuterades i 2006 års valrörelse, drivs igenom före 2010 års val. Det är en avslöjande demokratisyn hos de ansvariga. Men den är farlig och kan mötas av en rejäl rekyl inför 2010 års val. Sådant har hänt förr. Då är vi inne på regionkramarnas agerande i frågan. I måndagens DN Debatt går tre moderata sådana ut och tycker att moderata samlingspartiet är för ”statscentralistiskt”. Det är intressant att man uppenbarligen tycker att regionerna är viktigare än svenska staten. Vad skall man då ha en nationell moderat partistämma till Mellan raderna handlar det om en nedmontering av riksdag, regering, län med mera för att i stället få ett kommunaliserat Sverige. Av de tre författarna kommer en från region Skåne och en från Västra Götaland. Den tredje satt i Ansvarskommittén. Så vad de tycker är inte så originellt. De slåss för sitt. De har nämligen gjort den sensationella upptäckten att ”staten inte med förmår att med framgång närvara överallt och med framgång göra allt åt alla”. Det är ett intressant konstaterande. Visserligen skyller man detta sakernas tillstånd på Göran Persson, men man tycks sakna varje tilltro till att Fredrik Reinfeldt skall klara saken bättre. Men riktigt roligt blir det när dessa politiska filosofer tycker till om verkligheten. Centraliseringen gör att vi har ”fått en stat som skall reglera allt och driva varje initiativ”, och ja ”den blir till slut svag”. Vad är detta för nonsens Staten gör verkligen inte allt, reglerar inte allt och driver inte varje initiativ. Den som på allvar hävdar något sådant bör bli gäst hos verkligheten ett tag. Men värre blir det när debattörerna tycker till om näringspolitiken. Det ”är svårt för staten att överblicka utvecklingen och vara proaktiv i planeringen”. Och minsann, ”det påverkar vår konkurrenskraft”. Uppenbarligen skulle det bli bättre om man slapp staten och vår nationella politik, om vi skall ha någon, sköttes från och av ett antal regionkommuner. Jan-Åke Björklund kallas för ”processledare” vilket är just vad han inte är enligt regeringsbeslutet och de officiella direktiv har fått. Men att författarna har samma negativa demokratisyn som han framgår av deras slutsatser: ”Väljarnas intresse för organisationsfrågor är begränsat.” Därför handlar det om effektivitet och inte om demokrati. Det är en syn på politik och människor som för mig är djupt främmande och som jag inte känner igen från det parti som jag varit aktiv i under många decennier. Jag känner mig beklämd när man mellan två val vill försöka driva igenom omfattande förändringar av samhället och sätter skenbar effektivitet före demokrati. Då har det gått långt. Låt oss i stället för att ta en stor strid i frågan lugnt och sakligt fundera vidare och se vilka olika sakområden som behöver reformeras. Det kan ta något längre tid än vad en och annan vill. Men det är värt priset många gånger om. Slutligen: Jag vet att någon alltid viskar att nu är en landshövding ute och slåss för sin plats. Men, nej jag gråter inte för min sjuka mor. Även om regionkramare, samtalsledare och andra skulle få sin tidtabell igenom kommer jag inte vara kvar som landshövding när några regioner kan träda i kraft. Men så pass länge har jag varit med i politik och samhällsliv att jag anar när man går in i en process som blir okontrollerbar – inte minst i en valrörelse – och där man önskar att man tänkt efter före. ANDERS BJÖRCK


"Moderater delaktiga i demokratisk skandal"

Summary: Anders Björck om partisplittringen i regionfrågan: Här framträder en människosyn som är mig djupt främmande och som jag inte känner igen från det parti jag varit aktiv i under flera decennier. Regionkramare i moderaterna försöker köra över partiledning, riksdag och regering med hänvisning till väljarnas bristande intresse för frågan. Här sätter ledande moderater skenbar effektivitet före demokrati. Det är en syn på politik och människor som är mig djupt främmande och som jag tidigare aldrig upplevt inom moderata samlingspartiet. Vad skall man i så fall med en nationell moderat partistämma till? undrar Anders Björck, tidigare moderat försvarsminister, nu landshövding i Uppsala, när moderaternas partistämma inleds i dag. Vissa krafter i regeringen vill driva igenom en av de största strukturreformerna i Sveriges historia utan att frågan underställs väljarna i val. Det innebär ministerstyre och är en demokratisk skandal, skriver Björck.

I dag inleds den moderata partistämman i Gävle. Bland de många viktiga frågor som skall behandlas finns partiets inställning till Ansvarskommitténs förslag om avskaffande av de nuvarande länen och införande av så kallade regionkommuner. Knappast någon viktig fråga har handlagts på ett så otillfredsställande och föga demokratiskt sätt som Ansvarskommitténs betänkande. Det är ett förslag som bygger på ett uppifrånperspektiv, på hur den regionala politiska eliten ser på sina arbetsmöjligheter och prioriteringar. Ansvarskommittén innehåller inga fyndiga lösningar på hur en modern samhällsstruktur skall utformas. Det är samma gamla visa som under stora delar av efterkrigstiden. Gör allt större, så blir det bra. I debatten om Ansvarskommittén har dess anhängare velat ge intryck av att det nu bara gäller att säga ja eller nej till dess förslag, och det illa kvickt. Allt skall vara klart till valet 2010 och redan till kommande vår skall kartor vara färdigritade. Detta är naturligtvis inget annat än politiskt bondfångeri. Statsrådet Mats Odell tillsammans med partisekreterarna i moderaterna, centerpartiet och folkpartiet skrev på DN Debatt den 7 juli i år: "Vi avvisar en process som innebär att centralt dirigera fram en ny regionindelning. Vi avvisar över huvud taget att nu initiera en process med detta som mål." I DN Debattartikeln sägs det också att regeringen utsett Jan-Åke Björklund till samordnare. Hans uppgift skall vara: "att lyssna till de propåer som kommer från olika delar av landet, inte att initiera en utveckling styrd av regeringen ... eller ens initiera diskussioner i de delar av landet där sådana inte är önskade". Men precis motsatsen sker just nu. Björklund har vida överskridit sina befogenheter. Nu låter det så här från honom: "Ibland måste politiker ta sitt ansvar och besluta om saker som den stora majoriteten inte bryr sig om. Det handlar om att leverera." (Norrköpings Tidningar 10/10). "Ska man bara göra som folk vill får vi inte se några regioner" (Dagens Samhälle nr 9 2007). Bråttom har han också. Till första maj nästa år skall Sveriges nya karta vara klar. Valet 2010 skall utse de nya regionparlamentarikerna. De nuvarande länen avskaffas från och med sista december 2010. Det var ju precis så här det inte skulle gå till enligt Odell och alliansens partisekreterare. Någon ordning måste det vara på en statlig beredningsprocess. Enligt Björklunds svar på det senaste landshövdingemötet har han av regeringen fått löfte att "ta ut svängarna" i dessa frågor. Men något regeringsbeslut av denna innebörd finns inte. Antingen är detta ett påhitt av Björklund eller också har något statsråd lovat honom detta. Men då är det ministerstyre och sådant brukar konstitutionsutskottet med kraft slå ned på. Länsstyrelsen i Västernorrlands län konstaterar i sitt remissvar över Ansvarskommitténs betänkande: "Länsstyrelsen har med förvåning tagit del av de uppfattningar rörande de föreslagna regionkommunernas fördelar och nackdelar samt lämpliga och olämpliga specifika geografiska indelningar som den av regeringen förordnade samtalsledaren spridit i samband med besök i länet. Vi ifrågasätter om detta ligger inom samtalsledarens mandat och om det är förenligt med en tillbörlig beredning av ärendet". Unikt att finna sådant i ett statligt remissvar. Men bättre kan det inte sägas. Det handlar här inte om en demokratisk process utan om att vissa krafter vill driva igenom en lösning så snabbt som möjligt och utan att frågan underställs väljarna i val. Hanteringen är en demokratisk skandal. Talet på partistämmor med mera om demokrati och folkligt inflytande kommer att sakna varje trovärdighet om en av de största strukturreformerna i Sveriges historia, och som inte alls diskuterades i 2006 års valrörelse, drivs igenom före 2010 års val. Det är en avslöjande demokratisyn hos de ansvariga. Men den är farlig och kan mötas av en rejäl rekyl inför 2010 års val. Sådant har hänt förr. Då är vi inne på regionkramarnas agerande i frågan. I måndagens DN Debatt går tre moderata sådana ut och tycker att moderata samlingspartiet är för "statscentralistiskt". Det är intressant att man uppenbarligen tycker att regionerna är viktigare än svenska staten. Vad skall man då ha en nationell moderat partistämma till? Mellan raderna handlar det om en nedmontering av riksdag, regering, län med mera för att i stället få ett kommunaliserat Sverige. Av de tre författarna kommer en från region Skåne och en från Västra Götaland. Den tredje satt i Ansvarskommittén. Så vad de tycker är inte så originellt. De slåss för sitt. De har nämligen gjort den sensationella upptäckten att "staten inte med förmår att med framgång närvara överallt och med framgång göra allt åt alla". Det är ett intressant konstaterande. Visserligen skyller man detta sakernas tillstånd på Göran Persson, men man tycks sakna varje tilltro till att Fredrik Reinfeldt skall klara saken bättre. Men riktigt roligt blir det när dessa politiska filosofer tycker till om verkligheten. Centraliseringen gör att vi har "fått en stat som skall reglera allt och driva varje initiativ", och ja "den blir till slut svag". Vad är detta för nonsens? Staten gör verkligen inte allt, reglerar inte allt och driver inte varje initiativ. Den som på allvar hävdar något sådant bör bli gäst hos verkligheten ett tag. Men värre blir det när debattörerna tycker till om näringspolitiken. Det "är svårt för staten att överblicka utvecklingen och vara proaktiv i planeringen". Och minsann, "det påverkar vår konkurrenskraft". Uppenbarligen skulle det bli bättre om man slapp staten och vår nationella politik, om vi skall ha någon, sköttes från och av ett antal regionkommuner. Jan-Åke Björklund kallas för "processledare" vilket är just vad han inte är enligt regeringsbeslutet och de officiella direktiv har fått. Men att författarna har samma negativa demokratisyn som han framgår av deras slutsatser: "Väljarnas intresse för organisationsfrågor är begränsat." Därför handlar det om effektivitet och inte om demokrati. Det är en syn på politik och människor som för mig är djupt främmande och som jag inte känner igen från det parti som jag varit aktiv i under många decennier. Jag känner mig beklämd när man mellan två val vill försöka driva igenom omfattande förändringar av samhället och sätter skenbar effektivitet före demokrati. Då har det gått långt. Låt oss i stället för att ta en stor strid i frågan lugnt och sakligt fundera vidare och se vilka olika sakområden som behöver reformeras. Det kan ta något längre tid än vad en och annan vill. Men det är värt priset många gånger om. Slutligen: Jag vet att någon alltid viskar att nu är en landshövding ute och slåss för sin plats. Men, nej jag gråter inte för min sjuka mor. Även om regionkramare, samtalsledare och andra skulle få sin tidtabell igenom kommer jag inte vara kvar som landshövding när några regioner kan träda i kraft. Men så pass länge har jag varit med i politik och samhällsliv att jag anar när man går in i en process som blir okontrollerbar - inte minst i en valrörelse - och där man önskar att man tänkt efter före. anders björck


"Förvirrat om försvaret i regeringens budget"

Summary: Förre kd-ledaren Alf Svensson om bantning av försvarsmaterielanslagen: Regeringens budgetskrivningar skapar förvirring, osäkerhet och oro såväl bland väljarna som i kommuner med försvarsindustri. Statsminister Fredrik Reinfeldt och finansminister Anders Borg offrade en försvarsminister för att kunna skära i materielanslagen till försvaret. Men detta ogenomtänkta beslut skapar förvirring bland väljarna och stor oro på många orter där vi har en internationellt konkurrenskraftig försvarsindustri - orter som Linköping, Karlskrona, Malmö och Karlskoga. Att Sverige framöver i första hand måste köpa färdig försvarsmateriel från andra länder innebär också att vi smygvägen ansluter oss till Nato. Därför måste regeringen göra halt i sin nedmontering av försvaret. En långsiktig och fast säkerhetspolitik måste ha bred parlamentarisk förankring vilket kräver partiledaröverläggningar över blockgränsen i en för landet så viktig fråga. Det skriver riksdagsledamoten och förre kd-ledaren Alf Svensson.

Statskonst innebär att hålla en så rak linje som man mäktar i det man gör. Det gäller att undvika räta vinklar och krumbukter när man agerar och genomför det man föresatt sig. När snart alliansens riksdagsledamöter enhälligt röstar för regeringens budgetförslag sker det självfallet med olika grader av vånda. Så är för övrigt förhållandet i alla regeringskonstellationer. Personligen kommer jag att rösta ja med betydande tvekan när det rör försvarsanslagen i allmänhet och anslagen till försvarsmateriel i synnerhet. Statskonst är kanske allra viktigast i frågor som rör just försvaret. Som jag framför i en motion till riksdagen är försvaret en av de viktigaste av statens uppgifter. Ytterst handlar det förstås om att kunna skydda medborgarna och bevara demokratin och våra fri- och rättigheter. För att kunna behärska såväl landområden som luftrum och havsområden krävs det resurser och långsiktig planering. Ingen politiker ej heller något annan kan i dag deklarera hur den säkerhetspolitiska situationen ter sig om exempelvis 20 år. I ljuset av detta är det svårt att beskriva regeringens handläggning av försvarsbudgeten i termer av statskonst så här långt. En försvarsminister kände sig föranlåten att avgå på grund av skrivningar i en finansplan - som uppenbarligen bedömdes som så viktiga att man kunde offra en försvarsminister. En översyn av materielanslagen som skulle genomföras av finansdepartementet skall nu genomföras av försvarsdepartementet, vilket av den nye försvarsministern beskrivs som en stor seger. Hastiga bantningar inom försvarsindustrin riskerar att stora värden går till spillo! Oppositionen kan presentera ett högre budgetbelopp för materielanslag för nästa år. Kortsiktig populism! Om den svenska linjen blir att i första hand alltid köpa färdig materiel från andra länder - kan det vara något annat än att ta smygvägen in i Nato? På samma sätt som socialdemokraterna aviserade ett EU-inträde genom en fotnot i ett ekonomiskt krisprogram. Men ett medlemskap i Nato är ett beslut, om det skall tas, som inte skall bli konsekvensen av en budgetteknisk avvägning - utan koppling till säkerhets- eller utrikespolitisk bedömning. Försvarsindustrins stora betydelse för den civiltekniska sektorn och dess tillväxtskapande spin-off-effekter är ytterligare faktorer som vid beslut i frågan måste vägas in. Både nutid och framtid aktualiserar, enligt min uppfattning, behovet av en uppdaterad säkerhetspolitisk analys. Omständigheter varierar över tid. Det som i dag verkar fridfullt kan snabbt förändras. Den redan skärpta tonen från Ryssland, och den planerade gasledningen på Östersjöns botten, borde få varje statsman och statskvinna att noga överväga de säkerhetspolitiska konsekvenserna. Vad Sverige behöver är en långsiktig och fast säkerhetspolitik som har en bred parlamentarisk förankring, och det krävs partiledaröverläggningar i en för landet så viktig fråga. Det finns anledning att förmoda att budgetskrivningar kan skapa förvirring bland väljare, osäkerhet i vår omvärld och stor oro på många orter där vi har en internationellt konkurrenskraftig försvarsindustri - orter som Linköping, Karlskrona, Malmö och Karlskoga. Den framgångsrika ekonomiska politik som förs av regeringen och de överskott som nu finns i statens budget innebär att regeringen faktiskt äger någonting viktigt när det gäller att hantera svåra frågor: Tid. Ta den tiden, undvik att skapa skador som är svåra att reparera - både bland väljarna och inom försvaret och industrin. När jag gjorde min värnplikt för många år sedan fanns det en del kärnfulla uttryck som ibland användes av befälen gentemot rekryterna. Det kan finnas anledning att påminna sig om de uttrycken och rikta dessa till de ansvariga i regeringen när det gäller försvarsbudgeten och försvarsmaterielen: Halt! Eller kanske rent av: Helt om! Alf Svensson


”Vårt utbildningssystem håller på att haverera”

Summary: De båda lärarförbunden aviserar avtalsstrid i sällsynt gemensamt utspel: Kommunerna klarar inte sitt ansvar för lärarnas kvalitet. 1991 fick den svenska skolan kommunerna som huvudman. Sedan dess har uteblivna satsningar på skolan och lärarna medfört ödesdigra konsekvenser för läraryrket. Antalet sökande till lärarutbildningarna har sjunkit från över 10 per plats i början av 80-talet till blott 1,4 per plats i dag. Läraryrkets sjunkande popularitet beror inte minst på att lärarnas löner har sackat rejält efter andra jämförbara gruppers. Inom OECD placerar sig de svenska lärarlönerna på 23:e plats, och deras andel av BNP är bland de lägsta i hela OECD. Detta drabbar eleverna direkt eftersom lärarnas utbildning och kompetens är de viktigaste faktorerna för elevernas måluppfyllelse och resultat. Många kommuner missköter helt enkelt sitt ansvar, skriver Metta Fjelkner, ordförande i Lärarnas riksförbund, och Eva-Lis Preisz, ordförande i Lärarförbundet.

I debatten tycks alla överens om utbildningens avgörande roll för landets ekonomiska tillväxt, för individens möjligheter att hävda sig på arbetsmarknaden och för medborgarnas bildningslust och demokratiska fostran. Tyvärr möter vi i vardagen inte alltid inställningen att utbildning är en tillgång. I många kommuner betraktas skolan i stället som den största utgiftsposten, ett synsätt som naturligtvis inte bidrar till en positiv bild av lärarna. Den svenska skolan fick kommunerna som huvudman 1991. Dåvarande skolministern Göran Persson hävdade att ”framtiden ligger i kommunerna”. 16 år senare anser vi, som företräder Sveriges lärare, att det finns stor anledning att ifrågasätta skolministerns påstående. Ett antal kommuner kan rent ut sägas missköta sitt avtalsmässiga ansvar för lärarna. Lärarna hyllas av politiker på nationell nivå. Statsminister Fredrik Reinfeldt utnämnde i sin regeringsförklaring förra året läraryrket till ett av landets viktigaste yrken. Detta förpliktigar. Ansvaret vilar dock i andra händer. Kommunaliseringen och det decentraliserade ansvaret för skolan har inneburit att en betydande del av makten förskjutits från statlig till kommunal nivå. Med makt följer ansvar; det är dags för landets kommunpolitiker att omsätta statsministerns ord i verklighet. Det har gått tolv år och tre avtalsrörelser sedan vi som lärarorganisationer och vår motpart inom den kommunala sektorn trodde att omfattande systemskiften gällande löner och arbetstider skulle bidra till stora positiva förändringar i skolan. Vi förnekar inte det vi gjorde då, men som parter måste vi vara så ärliga att vi erkänner att mycket av våra vällovliga ambitioner har stannat i avtalen. Elever, föräldrar och lärare får varje dag erfara att i skolans vardag råder andra förhållanden än de som avtalats mellan parterna. Uteblivna satsningar på skolan och lärarna har också medfört ödesdigra konsekvenser för läraryrkets status. I början av 1980-talet låg sökandetrycket till de olika lärarutbildningarna klart över 10 sökande per plats. Sökandetrycket till juristutbildningen var då 5,8 sökande per plats och läkarutbildningen 6,2 sökande per plats. 25 år senare är sökandetrycket i princip oförändrat till juristutbildningen och läkarutbildningen medan sökandetrycket till lärarutbildningen sjunkit till 1,4 förstahandssökande per plats. Alla jämförelser över tid innehåller felkällor, men det är ändå alarmerande att populariteten för lärarutbildningen sjunkit så drastiskt. För att ungdomar ska välja en lärarutbildning med upp till fem års studier, i konkurrens med till exempel civilingenjörsutbildningar och läkarutbildningar, krävs att yrket är attraktivt. Var finns incitamentet för studenterna att utbilda sig till lärare när de redan på förhand vet att om de väljer att i stället studera till läkare så väntar en dubbelt så hög lön Under samma period som läraryrkets popularitet har sjunkit har också löneutvecklingen för lärarna inom grundskolan och gymnasieskolan varit väsentligt lägre än för jämförbara grupper. Än värre ser det ut om vi jämför internationellt. I den nyligen publicerade OECD-studien ”Education at a glance” placerar sig de svenska lärarlönerna på 23:e plats, med Portugal och Italien strax framför och Grekland, Slovenien, Tjeckien och Mexiko strax efter. Lönespännvidden är obefintlig och de svenska lärarlönernas andel av BNP är bland de lägsta i hela OECD. Det går inte att konkurrera internationellt eller skapa en skola i världsklass om nivån på lärarlönerna ligger i bottenklass. Vetenskapliga studier visar att lärarnas utbildning och kompetens är de viktigaste faktorerna för att eleverna ska nå målen Under de senaste avtalsperioderna har kommunernas centrala företrädare, Svenska kommunförbundet, numera Sveriges Kommuner och landsting, i förhandlingar med oss uttryckt att det ska göras satsningar på lärarna för att visa deras betydelse. Många trodde, och tror fortfarande, att kommunerna som arbetsgivare satsat på lärarna. Den dåvarande statsministern Göran Persson uttryckte i augusti 2002 att nu hade lärarna fått sitt och nu var det andras tur. Men verkligheten uppvisar en helt annan bild än retoriken. Under perioden 1995–2000 skulle enligt avtalet lärarna i grund– och gymnasieskolan få en löneutveckling på tio procent mer än andra kommunalt anställda. Detta i utbyte mot att lärarnas arbetstidssystem i grunden förändrades på det sätt som kommunerna länge eftertraktat. Vi litade på att vad kommunernas förhandlingspart uttryckte vid förhandlingsbordet skulle visa sig i lärarnas lönekuvert. Men facit från femårsperioden visar i stället det helt omvända! Lärarna fick under denna period 5–10 procentenheter lägre än andra tjänstemannagrupper utanför skolans område. Samma bild upprepas under perioden 2000–2005. Även i detta avtal lovades extra utfall för lärarna. Företrädare för kommunerna uttryckte att en löneutvecklingsgaranti på 20 procent skulle bidra till att lärarnas löneökningar överträffade andras – men lärarna fick ånyo se sig frånkörda. Lärarnas samverkansråd, bestående av Lärarnas riksförbund och Lärarförbundet, utmanar Sveriges kommuner! Lärarkåren ska värderas i enlighet med ingångna överenskommelser. Det är avgörande för utbildningens kvalitet och läraryrkets status. Kommunernas trovärdighet som avtalspart står på spel. Vår samlade bedömning är att det inte finns någon acceptans för ytterligare ett avtal som inte lyckas generera tydliga villkorsförbättringar för lärarkåren. För detta är vi beredda att ta strid! Skolans uppdrag ges i de statliga styrdokumenten. Oavsett vilken regering vi har kommer skolan att vara i ständig förändring. Det gäller för oss som parter att noggrant följa och analysera de förändringar i uppdraget som staten beslutar om. Vi ska sedan med avtal ge lärarna bästa stöd och förutsättningar, så att de kan nå framgång i sin yrkesutövning. Elevernas resultat, kunskapsinhämtande och utveckling är målen för skolans verksamhet! • De senaste tolv årens avtal har genom den stora skillnaden mellan intention och verklig tillämpning skapat stor osäkerhet i landets skolor. Osäkerheten riskerar att drabba elevernas måluppfyllelse och resultat. Centrala och lokala parter har inte fullföljt sitt ansvarstagande för avtalens efterlevnad. Kommande läraravtal inom den kommunala sektorn måste ge väsentliga villkorsförbättringar, förbättringar som i sin tur kommer att skapa trygghet och stabilitet i skolverksamheten. • Arbetsgivaren har ett stort ansvar för att i konkurrens med andra akademiska yrken locka de bästa studenterna till läraryrket, för att garantera skolans kvalitet och för att trygga återväxten av lärarkåren. Utfästelser om lönesatsningar och individualisering måste ge resultat som märks i plånboken. • Skolpolitiska beslut kommer att påverka 2010-talets skola. Vi anser att parterna förutsättningslöst ska pröva hur dessa omvärldsförändringar ska inverka på de avtal som ska tecknas på skolans område. METTA FJELKNER EVA-LIS PREISZ


Summary: De båda lärarförbunden aviserar avtalsstrid i sällsynt gemensamt utspel: Kommunerna klarar inte sitt ansvar för lärarnas kvalitet.1991 fick den svenska skolan kommunerna som huvudman. Sedan dess har uteblivna satsningar på skolan och lärarna medfört ödesdigra konsekvenser för läraryrket. Antalet sökande till lärarutbildningarna har sjunkit från över 10 per plats i början av 80-talet till blott 1,4 per plats i dag. Läraryrkets sjunkande popularitet beror inte minst på att lärarnas löner har sackat rejält efter andra jämförbara gruppers. Inom OECD placerar sig de svenska lärarlönerna på 23:e plats, och deras andel av BNP är bland de lägsta i hela OECD. Detta drabbar eleverna direkt eftersom lärarnas utbildning och kompetens är de viktigaste faktorerna för elevernas måluppfyllelse och resultat. Många kommuner missköter helt enkelt sitt ansvar, skriver Metta Fjelkner, ordförande i Lärarnas riksförbund, och Eva-Lis Preisz, ordförande i Lärarförbundet.

I debatten tycks alla överens om utbildningens avgörande roll för landets ekonomiska tillväxt, för individens möjligheter att hävda sig på arbetsmarknaden och för medborgarnas bildningslust och demokratiska fostran. Tyvärr möter vi i vardagen inte alltid inställningen att utbildning är en tillgång. I många kommuner betraktas skolan i stället som den största utgiftsposten, ett synsätt som naturligtvis inte bidrar till en positiv bild av lärarna. Den svenska skolan fick kommunerna som huvudman 1991. Dåvarande skolministern Göran Persson hävdade att ”framtiden ligger i kommunerna”. 16 år senare anser vi, som företräder Sveriges lärare, att det finns stor anledning att ifrågasätta skolministerns påstående. Ett antal kommuner kan rent ut sägas missköta sitt avtalsmässiga ansvar för lärarna. Lärarna hyllas av politiker på nationell nivå. Statsminister Fredrik Reinfeldt utnämnde i sin regeringsförklaring förra året läraryrket till ett av landets viktigaste yrken. Detta förpliktigar. Ansvaret vilar dock i andra händer. Kommunaliseringen och det decentraliserade ansvaret för skolan har inneburit att en betydande del av makten förskjutits från statlig till kommunal nivå. Med makt följer ansvar; det är dags för landets kommunpolitiker att omsätta statsministerns ord i verklighet. Det har gått tolv år och tre avtalsrörelser sedan vi som lärarorganisationer och vår motpart inom den kommunala sektorn trodde att omfattande systemskiften gällande löner och arbetstider skulle bidra till stora positiva förändringar i skolan. Vi förnekar inte det vi gjorde då, men som parter måste vi vara så ärliga att vi erkänner att mycket av våra vällovliga ambitioner har stannat i avtalen. Elever, föräldrar och lärare får varje dag erfara att i skolans vardag råder andra förhållanden än de som avtalats mellan parterna. Uteblivna satsningar på skolan och lärarna har också medfört ödesdigra konsekvenser för läraryrkets status. I början av 1980-talet låg sökandetrycket till de olika lärarutbildningarna klart över 10 sökande per plats. Sökandetrycket till juristutbildningen var då 5,8 sökande per plats och läkarutbildningen 6,2 sökande per plats. 25 år senare är sökandetrycket i princip oförändrat till juristutbildningen och läkarutbildningen medan sökandetrycket till lärarutbildningen sjunkit till 1,4 förstahandssökande per plats. Alla jämförelser över tid innehåller felkällor, men det är ändå alarmerande att populariteten för lärarutbildningen sjunkit så drastiskt. För att ungdomar ska välja en lärarutbildning med upp till fem års studier, i konkurrens med till exempel civilingenjörsutbildningar och läkarutbildningar, krävs att yrket är attraktivt. Var finns incitamentet för studenterna att utbilda sig till lärare när de redan på förhand vet att om de väljer att i stället studera till läkare så väntar en dubbelt så hög lön? Under samma period som läraryrkets popularitet har sjunkit har också löneutvecklingen för lärarna inom grundskolan och gymnasieskolan varit väsentligt lägre än för jämförbara grupper. Än värre ser det ut om vi jämför internationellt. I den nyligen publicerade OECD-studien ”Education at a glance” placerar sig de svenska lärarlönerna på 23:e plats, med Portugal och Italien strax framför och Grekland, Slovenien, Tjeckien och Mexiko strax efter. Lönespännvidden är obefintlig och de svenska lärarlönernas andel av BNP är bland de lägsta i hela OECD. Det går inte att konkurrera internationellt eller skapa en skola i världsklass om nivån på lärarlönerna ligger i bottenklass. Vetenskapliga studier visar att lärarnas utbildning och kompetens är de viktigaste faktorerna för att eleverna ska nå målen Under de senaste avtalsperioderna har kommunernas centrala företrädare, Svenska kommunförbundet, numera Sveriges Kommuner och landsting, i förhandlingar med oss uttryckt att det ska göras satsningar på lärarna för att visa deras betydelse. Många trodde, och tror fortfarande, att kommunerna som arbetsgivare satsat på lärarna. Den dåvarande statsministern Göran Persson uttryckte i augusti 2002 att nu hade lärarna fått sitt och nu var det andras tur. Men verkligheten uppvisar en helt annan bild än retoriken. Under perioden 1995–2000 skulle enligt avtalet lärarna i grund– och gymnasieskolan få en löneutveckling på tio procent mer än andra kommunalt anställda. Detta i utbyte mot att lärarnas arbetstidssystem i grunden förändrades på det sätt som kommunerna länge eftertraktat. Vi litade på att vad kommunernas förhandlingspart uttryckte vid förhandlingsbordet skulle visa sig i lärarnas lönekuvert. Men facit från femårsperioden visar i stället det helt omvända! Lärarna fick under denna period 5–10 procentenheter lägre än andra tjänstemannagrupper utanför skolans område. Samma bild upprepas under perioden 2000–2005. Även i detta avtal lovades extra utfall för lärarna. Företrädare för kommunerna uttryckte att en löneutvecklingsgaranti på 20 procent skulle bidra till att lärarnas löneökningar överträffade andras – men lärarna fick ånyo se sig frånkörda. Lärarnas samverkansråd, bestående av Lärarnas riksförbund och Lärarförbundet, utmanar Sveriges kommuner! Lärarkåren ska värderas i enlighet med ingångna överenskommelser. Det är avgörande för utbildningens kvalitet och läraryrkets status. Kommunernas trovärdighet som avtalspart står på spel. Vår samlade bedömning är att det inte finns någon acceptans för ytterligare ett avtal som inte lyckas generera tydliga villkorsförbättringar för lärarkåren. För detta är vi beredda att ta strid! Skolans uppdrag ges i de statliga styrdokumenten. Oavsett vilken regering vi har kommer skolan att vara i ständig förändring. Det gäller för oss som parter att noggrant följa och analysera de förändringar i uppdraget som staten beslutar om. Vi ska sedan med avtal ge lärarna bästa stöd och förutsättningar, så att de kan nå framgång i sin yrkesutövning. Elevernas resultat, kunskapsinhämtande och utveckling är målen för skolans verksamhet! • De senaste tolv årens avtal har genom den stora skillnaden mellan intention och verklig tillämpning skapat stor osäkerhet i landets skolor. Osäkerheten riskerar att drabba elevernas måluppfyllelse och resultat. Centrala och lokala parter har inte fullföljt sitt ansvarstagande för avtalens efterlevnad. Kommande läraravtal inom den kommunala sektorn måste ge väsentliga villkorsförbättringar, förbättringar som i sin tur kommer att skapa trygghet och stabilitet i skolverksamheten. • Arbetsgivaren har ett stort ansvar för att i konkurrens med andra akademiska yrken locka de bästa studenterna till läraryrket, för att garantera skolans kvalitet och för att trygga återväxten av lärarkåren. Utfästelser om lönesatsningar och individualisering måste ge resultat som märks i plånboken. • Skolpolitiska beslut kommer att påverka 2010-talets skola. Vi anser att parterna förutsättningslöst ska pröva hur dessa omvärldsförändringar ska inverka på de avtal som ska tecknas på skolans område. METTA FJELKNER EVA-LIS PREISZ


Sex och cancer är dubbeltabu

Summary: Cancerpatienter vill ha kunskaper om hur sjukdomen och behandlingen påverkar sexualiteten. Men vårdpersonalen vågar ofta inte ta upp frågan, säger cancerläkaren Karin Bergmark.

Cancerläkaren Karin Bergmark mötte en gång en kvinnlig, italiensk gynekolog på en konferens. Karin Bergmark sa något om hur märkligt det är att så få gyncancerpatienter får information och frågor som rör sexualiteten. - "Det är inte så konstigt", sa hon till mig. "Gynekologer är rädda för cancer, cancerläkare är rädda för sexualitet" Och lite så är det nog. Som onkolog är man väldigt inriktad på behandling och överlevnad. Det blir lätt så att man tänker att det där med sex, det kan inte jag, det är någon annans bord. Cancer är på många sätt fortfarande tabu, detsamma gäller sexualitet. Även om båda ämnena ofta uppmärksammas i medierna, har många svårt att tala om dem på ett mer privat plan. - När det handlar om cancersjukdom och sexualitet ihop, då blir tabufaktorn multiplicerad många gånger om, säger Karin Bergmark som är biträdande överläkare vid sektionen för gynekologisk onkologi vid Radiumhemmet på Karolinska sjukhuset. Särskilt när det gäller kvinnor; det finns forskning som tyder på att kvinnliga cancerpatienter får färre frågor och mindre information om sexuella frågor än manliga patienter. Karin Bergmark arbetar med kvinnor som drabbats av gynekologisk cancer - och där är frågan om sex ännu ett snäpp känsligare, säger hon. Sådan cancer hotar inte bara kvinnans liv, utan också i extra hög grad självkänslan, kroppsuppfattningen och just sexualiteten. Trots det är det fortfarande sällan som vårdpersonal tar upp frågan om sexualitet med patienterna. Och patienterna tycker många gånger att det är pinsamt och svårt att själva ta initiativet till samtal. - Som vårdpersonal har man oftast ingen utbildning i sexologi. Utöver det rent anatomiska har vi inte mer kunskap än andra, vi har bara våra egna erfarenheter och attityder som ju är privata precis som andras. Många är generade och vågar inte prata med patienterna om sex, man kan också vara rädd för att kränka eller oroa patienterna. Hur sexualiteten påverkas av cancersjukdom är förstås väldigt olika och beror på många olika faktorer, och är dessutom svårt att mäta - bland annat för att definitionen av sexuella problem kan variera. Enligt olika studier har åtminstone 50-80 procent problem under någon del av sjukdomsperioden, och uppskattningsvis en fjärdedel till hälften får bestående problem med sexualiteten. Studier visar också att just frågor kring sexualitet är något som cancerpatienter, speciellt när det gäller bröst- och gyncancer, efterfrågar allra mest - kanske just för att de får mindre information om det än om andra följder av sjukdomen och behandlingen, säger Karin Bergmark. Det finns även en del myter och föreställningar om cancerpatienter, som bland annat går ut på att man som cancersjuk ändrar sitt perspektiv på livet och är så tacksam bara man får leva. Ibland kan patienter mötas av sådana attityder i vården. - Jag minns en patient som berättade att hon vid ett tillfälle frågat sin läkare om hur sexlivet skulle påverkas. Hon hade fått en känsla av att han tyckte att hon var lite pervers som frågade. Som om man inte skulle "få" tänka på sex när man drabbats av cancer. Men sexualiteten står ofta för något positivt, för lust till livet, säger Karin Bergmark. - Om jag som vårdgivare tar upp frågan kan det ge ett hopp till patienten; man är fortfarande samma person, man har en framtid, livet kan komma att bli lite mer som vanligt igen. Samtidigt måste man förstås vara lyhörd och försiktig, det får inte vara så att man förväntar sig att alla har ett aktivt sexliv, att det blir som ett slags krav, säger Karin Bergmark. - Men min erfarenhet är att även de som inte är sexuellt aktiva, eller som för tillfället inte alls är intresserade av sex, tycker att det är bra att frågan tas upp. Trots allt finns tankarna kring sexualiteten där. Vi relaterar till andra som sexuella varelser, även om vi inte har en sexuell relation med dem, och uppftattningen om vår egen sexualitet kan påverka självbilden och därmed också vår relation till andra. När Karin Bergmark började arbeta med gynekologisk cancer kände hon intuitivt att där fanns ett underskattat problem, säger hon. Patienterna ville veta mer om sexuella frågor i samband med sjukdom och behandling, men hade svårt att fråga. Som läkare ville hon kunna svara, men hon upptäckte att det inte fanns så mycket forskning om hur kvinnornas sexualitet påverkades. Så småningom gjorde hon tillsammans med kolleger en egen studie som bland annat visar att sexlivet förändrats för en stor andel av de patienter som opererats för gynekologisk cancer. Många har fysiska förändringar som inverkar negativt på sexualiteten. Studien visar också att kvinnorna vill ha information om hur deras sexuella funktion påverkas, och det gäller alla åldrar, även de äldsta. - Ett vanligt fysiskt problem är bristande lubrikation, alltså fuktighet i slidan vid sexuell upphetsning. De flesta, också inom vården, tror felaktigt att lubrikationen kommer från körtlar i slidöppningen. Men till största delen kommer den genom blodfyllnad som styrs av nerver i bäckenet. En bäckenoperation kan lätt skada de nerverna. Det är välkänt att män som opererats i bäckenområdet kan få problem med erektionen på grund av nervskador, men av samma orsaker kan även kvinnor få problem med lubrikationen. Både bristande lubrikation och andra följder av behandlingen som påverkar sexualiteten kan lindras med hjälpmedel, information och tips, säger Karin Bergmark. Men då måste man våga prata om svårigheterna. Hon berättar om en speciell, sexologisk samtalsmodell, "plissit", som kan användas för att ta upp frågan om sexualitet med patienterna. Genom en tillåtande attityd visar man att man är medveten om att det kan finnas funderingar kring sex, och att man är öppen för att tala om det. Patienten väljer själv om hon vill prata om det eller inte, det är patientens reaktioner och vilja som styr det fortsatta samtalet. Cancer leder tankarna till död och lidande, och många som drabbats av någon cancersjukdom vill inte berätta om det av rädsla för omgivningens reaktioner - även om det blivit bättre på senare år, inte minst genom patientorganisationernas arbete, säger Karin Bergmark. - Kvinnor med gynekologisk cancer berättar ofta att just den cancerformen är särskilt svår att tala om. Den är fortfarande förknippad med skuld och skam, det finns många tabun och vanföreställningar. En högutbildad kvinna som kom tillbaka till sin arbetsplats efter operationen beskrev hur hennes arbetskamrater reagerade som om hon haft en könssjukdom. I dag talas det mycket om de former av hpv-virus (humant papillomvirus, kondylom) som ligger bakom livmoderhalscancer, där det nu också finns ett vaccin. - Det är bra med kunskap och information, man kan skydda sig mot viruset med kondom. Men det är hemskt om det uppstår nya former av skuldbeläggande, säger Karin Bergmark. Jag såg en löpsedel där det stod "Din mans otrohet kan ge dig cancer". Hur ska man kunna komma tillbaka och njuta av sin sexualitet igen, om man känner att det är den som orsakat sjukdomen? Vi måste få bort skulden och skammen kring gynekologisk cancer. Livmoderkroppscancer drabbar cirka Livmoderkroppscancer drabbar cirka 1.300 kvinnor i Sverige varje år. De flesta är äldre, medelåldern är 63 och sjukdomen är mycket ovanlig före 40-årsåldern. Äggstockscancer är vanligast i åldrarna mellan 40 och 70, medelåldern är 64 år. Ungefär 800 nya fall upptäcks varje år. Livmoderhalscancern har minskat kraftigt sedan cellprovsundersökningar infördes, men fortfarande insjuknar cirka 450 kvinnor om året. Medelåldern är runt 50 år och en fjärdedel är under 40.


Lyx så in i Norden

Summary: Stockholm. I Grand Hôtels lobby ligger Louis Vuitton-väskor i högar på bagagekärrorna. Här bor de rika och berömda. Oslo. DN:s utsända fick ett rum där musik störde nattron. Annars var Grand Hotel just så sobert som man kan önska.

Hotellgästerna ratar de tvåstjärniga hotellen, rapporterar resebyråerna. Men hur mycket får du för tusenlapparna? Hotellpatrullen har testat paradhotellen i Stockholm, Oslo, Köpenhamn och Helsingfors. AV HOTELLPATRULLEN Det känns som att komma hem till en äldre släkting när vi stiger in i rummet på Grand Hôtel i Stockholm. Lukten av, inte gammal människa, utan gammal lägenhet sitter i väggarna trots att bröstpanelen och delar av väggen ser nymålad ut. Rumsinredningen med mahognymöbler är precis sådan som var vanlig i mitten av 1800-talet i vår huvudstad. Ett tungt skrivbord, ett tvskåp och en vacker säng med höga gavlar. Det är mer av brittisk inredningsstil än av den ljusa svenska. Men så är vi ju också på det hotell som alla internationella storstjärnor, affärsmän och rika väljer att bo på vid sina Stockholmsbesök. Badrummet i grå marmor och vitt kakel är egentligen rätt enkelt, men fint. Det fi nns absolut inget att klaga på. Jo, det skulle möjligen vara att städpersonalen missat en använd servett på brickan med dricksglas. När allt annat är perfekt sticker sådan glömska ut. Men allt är förlåtet när vi ställer oss vid fönstret och ser Södermalm, Gamla stan med Slottet och Riksdagshuset i ett panorama som inget kan mäta sig med i hela stan. Vi vandrar genom korridorerna, förbi vackra sittgrupper under kristallkronor och tar hissen klaustrofobiskt långt ner i källaren för att kika in i en rejäl styrketräningslokal. Snabbt upp igen till h0tellets härliga entré. I Grand Hôtels lobby ligger Louis Vuitton-väskorna i högar på bagagevagnarna och damernas smycken glittrar i kapp med ädelstenarna som bjuds ut till försäljning i montrarna runt omkring. Här rör sig inte bara hotellgäster, utan också alla de som ska till Cadierbaren, Verandan eller till hotellets stora konferensdel. På eftermiddagen slinker mestadels medelålders kvinnor in för att dricka afternoon tea med muffins, snittar och kakor. Kvällstid är det konferensgäster och unga, välklädda stockholmare som dricker drinkar och lyssnar på 80-tals hittar i baren. Till middagen kan man välja att äta på Verandan, i Cadierbaren eller på någon av den kände kocken Mathias Dahlgrens ”Matsalen” eller ”Matbaren”. Vi prövar den sistnämnda och blir inte besvikna. Inredningen är enkelt och rustikt designad på samma gång. Rätterna är av mellanstorlek och olika varje dag. Vi väljer fyra: musslor med tryffel, räkor, pumpapuré och torskrygg med skogssvamp. Allt mycket läckert och vackert serverat med goda viner till. Servicen är ypperlig. Personalens omtänksamhet och skämtande kommer från hjärtat. Frukost kan du äta à la carte i Cadierbaren eller som buffé på Verandan. Vi tar buffén, som är bra men inte så fantastisk som man väntar sig på Stockholms mest välrenommerade hotell. HOTELLPATRULLEN resebilagan@dn.se HISTORIK Hotellet byggdes 1874 av fransmannen Régis Cadier. Grand hôtels ursprungliga huvudentré låg från början inne i huskroppen. Med hjälp av en inre körbana anlände gästerna med häst och vagn. Den unge August Strindberg var ofta gäst i restaurangen. Bilkungen Henry Ford anlände till Grand Hôtel 1915 för att försöka samla så många som möjligt till en fredskonferens. Stjärnor som har besökt hotellet är bland andra: Esther Williams, Sophia Loren, Beach Boys, Joan Baez, och Bruce Springsteen. Grand hôtel ägs av The Grand Group, ett helägt dotterbolag i Investor. Sångerskan Shakira sveper in genom svängdörren men ingen höjer på ögonbrynen. I receptionen fotsätter det diskreta mumlandet. En man i röd jacka bär väskor. Tysta hissar kommer och går. Historiens vingslag fläktar från den svensknorska unionstiden. Korridorerna är oändliga och just så patinerade att hotellet behåller sin antika präge utan att bli en antikvitet. Standardrummet har hög standard med sobra draperier och luftiga badrum, dock är vattnet stundtals missfärgat. Dåligt med skåp. En fl aska mineralvatten kostar 56 kronor. Vattenkokare finns. Middag kan intagas i gourmetrestaurangen, uppkallad efter hotellets grundare Julius Fritzner, en sobert rubinröd matsal med exklusiva menyer för tusenlappen. Klassiska Grand Café präglas av praktisk elegans med stora fönster mot paradgatan Karl Johan. Bland krukväxter, pelare, lampetter och dunkelt skimrande boaseringar sitter gästerna vid fönsterbord, småbord, i soffgrupper. De genomtänkta trerättersmenyerna har namn efter Ibsenfigurer: Peer Gynt, Hedda Gabler, ”Frun från havet”, Terje Vigen med flera. Förrätter, varmrätter och desserter kan kombineras inbördes. Resultatet gör ingen ledsen. I fondväggen sitter matsalens främsta attraktion: ett fyrtiotal dåtida kulturpersonligheter målade av konstnären Per Krogh 1928. På Grand har man tidiga vanor. Inget nattsudd. Just inget kvällssudd heller, frånsett baren på taket vid poolen med utsikt över stan. Tyvärr fick DN:s utsända ett rum som vette mot en gata som dånade av musik från en krog. Receptionen upplyste (kl 01.00 på natten) att dånet skulle fortsätta till kl 03.00 och erbjöd ett rum mot en bakgård. Vet verkligen inte ett sådant hotell i förväg vilka grannar de har? Frukosten är sympatiskt stimmig vid småbord och soffgrupper. En lyxig ”stue”-stämning uppstår som väl harmonierar med den varierade och genompräktiga frukostmaten. Bäst är emellertid lördagseftermiddagarna i Palmen, Grands foajékafé, där man tar igen sig i korgstolar med kaffe, bakelser, kakor och vin efter shoppingen på Karl Johan. Sorlet, serveringen, sällskapslivet är just så som man väntar sig på Grand Hotel. HOTELLPATRULLEN resebilagan@dn.se HISTORIK Grand Hotel ligger vid Karl Johans paradgata mitt emot Folketinget. Hotellet öppnades 1874. Teatermålaren Wilhelm Krogh gjorde dekorationsmålerierna. Sonen Per Krogh målade ett halvsekel senare en stor väggmålning med dåtidens kulturkändisar i Grands Café. Dramatikern Henrik Ibsen hade sitt stambord här och 1912 hölls banketten för Sydpolenfararen Raoul Amundsen 1912. Här bor Nobels fredspristagare liksom kändisar som Maradona. Ägs av Rica hotels.


Trebarnsmamman som sprang förbi eliten.

Summary: Lilian Magnusson ville gå ner 30 kilo och började springa.Ett halvår senare klev hon in på Stockholms Stadion, sprang 5 000 meter och vann loppet. Ingen visste vem hon var eller var hon kom ifrån.

Text: CHRISTINA KELLBERG Foto: BEATRICE LUNDBORG Det var den 4 oktober 2006 och det som hände var en skräll. Några timmar tidigare hade Lilian Magnusson kommit till Stadion för att springa ALJ Open. ”Vilken klubb tillhör du?” ”Jag är inte med i någon klubb.” Torbjörn Sköldefors var där, journalisten som driver webbplatsen marathon.se. När startskottet gick såg han henne flyta fram på löparbanan och han tänkte: ”Oj, vad gör den kvinnan här?” – Hon såg ut som om hon kom från en stor gala i Europa och vann ju lätt som en plätt, säger han i dag. Efter loppet gick han fram till henne. ”Stämmer det att du inte är med i någon klubb? Nu måste du ta det jättelugnt! Du kommer att få erbjudanden från alla stora klubbar.” Han gav henne sitt telefonnummer. Efter det blev Lilian Magnusson en löparkvinna att räkna med. I september i år vann hon 10 000 meter i Finnkampen i Göteborg och när vi ses i hennes radhus norr om Uppsala är hon på väg till en maratontävling i Berlin (där hon kommer att sätta nytt personligt rekord). Men historien om Lilian Magnusson börjar inte på Stadion i Stockholm, eller på Ullevi i Göteborg. Den gryr i en by nära Victoriasjön i Kenya. Där bodde Lilian under sina första åtta år. Hos mormor. Mormor tog hand om Lilian, hennes två bröder, och andra som behövde mat och husrum. – Mormor är en varm människa och vårt hus i byn var alltid fullt. Lilian skär sallad, tomater, gurka. Tar fram keso och bröd. Barnen väntar på sin lunch. Lilian säger att mormor är hennes förebild. Där och då, i början på 70-talet, hämtade Lilian ved i skogen, vatten från en grop och hjälpte mormor att koka majsgröt, kött och grönsaker. Men en dag kom Lilians mor resande från Sverige. Hon var nu gift med en svensk agronom och det var dags för henne och barnen att återförenas i Sverige. – När bilen rullade bort från mormors hus, det var så sorgligt. Lilian och hennes bröder kom till Ultuna utanför Uppsala, till svensk kyla och svensk snö. Och så började hon springa? Nej, inte då. Och inte i tonåren. I Kenya sprang hon till skolan. ”Det gör alla, för det går ju fortare än att gå.” – Jag började gå på gym och aerobics när jag skulle gifta mig med Per. Jag ville bli av med sex kilo. För snart åtta år sedan fick Lilian Magnusson sitt första barn, och när lilla Zoé var född vägde Lilian 87 kilo. Trettio mer än före graviditeten. Lilian gjorde som hon brukade. Satte upp ett mål. Och det var då hon började springa. Hon skulle gå ner alla kilona och fira med att springa ett tjejlopp, Maja Gräddnos-loppet i Uppsala. Japp, hon fixade det. Vilken placering hon fick minns hon knappt. Hon födde två barn till med femton månaders mellanrum och historien upprepade sig. Upp 30 kilo och samma mål igen. Hon skulle ner i matchvikt till ett visst lopp. Lyckades och slutade springa. – Det var ju så super-super-tråkigt! Men så började hon träna tillsammans med en kvinna som hade barn på samma förskola och hittade ett träningsprogram på nätet, sajten marathon.se. – På 26 veckor skulle man komma i form till Stockholm Marathon. Var det verkligen möjligt? – Jag började följa det och fick liksom en knäpp i hjärnan. Min bild av mig själv förändrades och jag började se mig själv som löpare. En dag såg hon en annons i tidningen. Anders Szalkai skulle komma till Stadiumbutiken i Uppsala, han som hade lagt upp träningsprogrammet på marathon.se. Just det som Lilian följde. Hon skrev upp tio frågor i ett anteckningsblock och gick till butiken. Vågade sig fram till honom och sa att hon tänkte springa Bellmanstafetten i Stockholm, ett lopp på fem kilometer. Hade han några tips? ”Det är ju bra om du testar några banlopp”, sa Anders Szalkai och gav henne sin mejladress. Det var då Lilian åkte till Stockholm Stadion och vann. – Folk kom fram och sa: ”Ååå, vilken tid! En av topp tio i Sverige!” – Jag fattade inte att det var så märkvärdigt. Jag tränade ju mycket ensam och hade inget att jämföra med. – Men jag blev väldigt peppad. Nu hände det saker. Torbjörn Sköldefors och Anders Szalkai talade med varandra om det nya stjärnskottet och de bestämde att Anders Szalkai skulle hjälpa Lilian med träningen. Han som har fyrtionio maratonlopp i benen. Anders Szalkai började träna Lilian och Lilian tyckte alltihop var helt overkligt. Hon kom in i en ny värld. Lärde sig tekniktermer som hon tidigare aldrig hade hört. Fick syn på kläder och skor hon inte varit i närheten av. – Jag hade bara ett par träningsskor och brukade byta en gång om året. Jaså, finns det olika skor för olika saker! Ja, det var ju något helt annat att springa på bana med spikskor. Det finns maratonskor också, såna här, säger hon och visar sina mjuka, mockasinliknande maratonskor i guld. Med sådana skor sprang hon i somras sitt andra Stockholm Marathon och blev svensk silvermedaljör och femma totalt bland världens damer. Barnen Zoé, Zack och Tiffanie har bänkat sig vid matbordet. De är sju, sex och fem år och deras ljusa, höga röster fyller hela köket. Lilian ringlar olivolja och balsamvinäger över deras portioner. På almanackan vid mikrovågsugnen har någon i familjen skrivit: ”Familjen är bäst”. Nej, mitt liv har inte förändrats, påstår Lilian. – Det här livet är viktigast, säger hon och pekar på barnen som vevar med benen under stolarna. – Jag vill vara i det här kackalorumet, ge barnen det jag kan. Jag kallar mig hemmafru. Det är härligt att kunna vara hemma och ge barnen en lugn start i livet. Hon går upp vid fem varje morgon och springer någon mil innan barnen ska upp vid halv sju. Hon känner inget motstånd längre, ingen trötthet. Låter inga tankar komma i vägen. Säger att det känns kravlöst och roligt och att ingen annan än hon själv sätter upp målen. Lilian Magnusson fyller 39 år i oktober, och häromdagen sa en kvinna på gymmet: ”Gammal är bäst!” En annan kvinna hejdade henne och sa: ”Nu ska jag också ta tag i mitt liv och min övervikt!” En gång vart tionde år kommer det fram någon som har Lilian Magnussons begåvning, menar Torbjörn Sköldefors. Mannen som blev så imponerad när han första gången såg henne springa. – Lilian kan nå sitt max om tio år, säger han. Och han tror att hon kan utvecklas mycket och länge för att hon har roligt, är mogen och för att hon har har perspektiv på livet. Han jämför med landslaget i friidrott, som hela året ligger på läger och tränar utan att uppnå så märkvärdiga resultat. – Livskvalitet är viktigt om man ska lyckas, och man ska inte träna för mycket, inte mer än ett par timmar om dagen. CHRISTINA KELLBERG är frilansjournalist. sondag@dn.se BEATRICE LUNDBORG är fotograf på DN. beatrice.lundborg@dn.se LILIAN MAGNUSSON Ålder: 39 år. Längd: 168 cm. Vikt: 55 kilo. Familj: Maken Per som arbetar med IT, dottern Zoé, 7 år, sonen Zack, 6 och dottern Tiffanie, 5 år. Yrke: ”Hemmafru, det är väl fint!” Bor: I radhus i Nyby, Uppsala. LILIANS TRÄNINGSTIPS Sätt upp egna, konkreta delmål. När du når dem mår du bra och vill fortsätta. Utan konkreta mål är det svårt att nå resultat. Börja lätt. Promenera i tio minuter, känn att du klarar det och vill fortsätta. Öka på lite i taget, till 15, 20, 30 minuter. Börja så småningom lunka korta sträckor. Öka på allt eftersom. Bestäm dig kvällen före, lägg fram träningskläderna. På så vis kommer du över din olust. När du nått ett delmål, belöna dig själv med roliga träningskläder. Köp ett par bra skor. Det ger träningen skön känsla och skonar knäna.


”Ny straffskala för mord ger längre tid i fängelse”

Summary: Justitieminister Beatrice Ask ger Straffnivåutredningen nya direktiv: Orimligt att domstolarna bara kan välja mellan ett tidsbestämt straff på tio års fängelse eller ett livstidsstraff för morddömda.Efter ett kontroversiellt avgörande från Högsta domstolen i våras har utvecklingen i praktiken gått mot en generell sänkning av straffnivån för mord. Detta det grövsta av brott straffas nämligen allt oftare med tio års fängelse, det enda alternativet till livstid enligt den rådande straffskalan för mord. Jag anser att det är orimligt med en så markant tröskeleffekt. Den är svår att förena med grundläggande principer om proportionalitet och rättvisa. Därför tar jag i dag intiativ till att Straffnivåutredningen också föreslår hur man ska nyansera straffutmätningen och generellt höja straffnivån för detta synnerligen allvarliga brott, skriver den moderata justitieministern Beatrice Ask.

Antalet anmälda grova våldsbrott har ökat stadigt i Sverige under de senaste åren. Samhället och sättet på vilket vissa människor behandlar varandra har förråats, och misshandel har blivit ett så vanligt brott att det numera inbegrips i begreppet ”vardagsbrott”. Det är en lika oroande som oacceptabel utveckling. Allians för Sverige lovade i valrörelsen en skärpt syn på våldsbrott. Vi tolererar inte det ökande våldet i vårt land. Vi anser att regering och riksdag måste markera mot våldet bland annat genom att öka antalet poliser och genom förändringar av strafflagstiftningen, samtidigt som vi ska ge ett mer ändamålsenligt omhändertagande av dem som brutalt misshandlar människor i sin omgivning, kända eller okända. Det allra grövsta våldsbrott man kan göra sig skyldig till är att beröva en annan människa livet. Detta måste tydligt komma till uttryck i straffen för mord. Så är dock inte alltid fallet i dag. Straffskalan för mord är fängelse i tio år eller på livstid. Det innebär att en domstol har två alternativ när den ska bestämma hur långt fängelsestraff som ska dömas ut i ett enskilt fall: Antingen ett tidsbestämt straff på tio år eller ett livstidsstraff. Det finns alltså inte någon möjlighet för domstolen att döma ut längre tidsbestämda straff än tio år. Livstidsstraffen omvandlas i de allra flesta fall till ett tidsbestämt straff. Livstidsstraffen tidsbestäms numera i princip till tider från 18 år och uppåt. Det innebär att skillnaden i faktiskt tid en morddömd person tillbringar i fängelse är mycket stor för den som döms till fängelse på livstid jämfört med den som döms till fängelse i tio år. Den som döms till livstids fängelse kan i praktiken få ett dubbelt så långt straff som den som ”bara” döms till ett fängelsestraff på tio år. Trots detta är det många gånger ganska små skillnader mellan olika gärningar som avgör om straffet blir det ena eller det andra. För allmänheten – och särskilt den mördades anhöriga – kan dessa skillnader framstå som obegripliga. Jag menar att när det gäller ett så allvarligt brott som mord är det orimligt med en så markant tröskeleffekt. Den rigida straffskalan för mord är svår att förena med grundläggande principer om proportionalitet och rättvisa. Den gör det svårt för domstolarna att göra nyanserade bedömningar av vilket straff som bör dömas ut i varje enskilt fall. Problemet uppmärksammades redan år 2002 av Utredningen om frigivningsprövning av livstidsdömda. Enligt utredningen borde det övervägas att utvidga straffskalan för mord på så sätt att den omfattar till exempel fängelse i lägst tio och högst sexton år eller på livstid. Den dåvarande regeringen vidtog dock ingen åtgärd med anledning av detta uttalande. Frågan om straffmätning för mord har nu fått förnyad aktualitet genom ett omdebatterat avgörande från Högsta domstolen (HD) den 30 mars i år. HD har där, med hänvisning till bland annat utvecklingen mot en skärpning av den påföljd som i realiteten följer av ett livstidsstraff, uttalat att livstidsstraffet bör förbehållas de allvarligaste fallen av mord. Avgörandet har följts av ett antal domar där straffet för mord har bestämts till tio års fängelse. Domarna belyser på ett tydligt sätt att det finns behov av större nyanser i straffmätningen för mord med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Domarna tyder också på en utveckling i rättspraxis som innebär att fler straff för mord bestäms till tio års fängelse i stället för fängelse på livstid. En sådan utveckling skulle kunna innebära en generell sänkning av straffnivån för detta brott. Detta innebär att det nu brådskar att se över straffskalan för mord. Regeringen har tidigare i år tillsatt en utredning, Straffnivåutredningen, som ska föreslå förändringar som markerar en skärpt syn på allvarliga våldsbrott. Mord intar som jag inledningsvis nämnde en särställning som det allvarligaste våldsbrottet. Straffskalan för detta brott kan sägas utgöra ett tak som straffnivåerna för annan allvarlig våldsbrottslighet måste ställas i relation till. Det är därför särskilt viktigt att straffen för mord är proportionerliga och rimliga. En översyn av straffskalan för mord är alltså av stor principiell betydelse. Frågan är vidare angelägen för rättstillämpningen till följd av den förnyade aktualitet som den har fått efter de fall som har avgjorts under senare tid. Jag vill därför att Straffnivåutredningen ska få i uppdrag att med förtur se över straffskalan för mord och lämna sina förslag i denna del i ett delbetänkande. Syftet med översynen ska vara att föreslå ändringar som kan nyansera straffmätningen och höja straffnivån för detta synnerligen allvarliga brott. Det är förstås för tidigt att nu uttala sig om vilka förändringar som bör göras, men ett alternativ som enligt min mening bör övervägas är att vid sidan om livstidsstraffet göra det möjligt att döma ut längre tidsbestämda fängelsestraff än tio år. Min avsikt är att regeringen i dag ska besluta tilläggsdirektiv till Straffnivåutredningen om straffskalan för mord och att direktiven ska ha den inriktning som jag har beskrivit här. Målsättningen är att utredningen ska kunna lämna ett delbetänkande i frågan redan den 30 november i år. BEATRICE ASK


Bilder hjälper Waldorfelever lära sig läsa

Summary: Att lära sig läsa och skriva är en demokratisk rättighet. Men alla barn är inte mogna att göra det samtidigt, menar Hans Erik Arleskär. Hans tre barn har alla gått i waldorfskola från första klass.

Som chef för förlaget En bok för alla brinner Hans Erik Arleskär för litteraturen - och för att alla ska få möjlighet att ta del av den skatt som gömmer sig i dikter, romaner och faktaböcker. - Det är viktigt att vara en god läsare i en demokrati och därför behöver barnens språkutveckling stimuleras. Den som läser bra har större chanser att klara sig i vårt moderna samhälle, säger han. Men samtidigt erbjuder litteraturen en upplevelse som utvecklar läsaren på det personliga planet, påpekar Hans-Erik Arleskär. - I böckernas värld kan man hitta vad andra tänkt och känt inför sorg, kärlek, tillit Enkelt uttryckt vad det innebär att vara människa. När hans och hustrun Gunillas äldste son skulle börja skolan var valet inte svårt. De hade kommit i kontakt med waldorfpedagogiken som bland annat tillämpas på Ellen Key-skolan i västra Stockholm. Dit är det inte långt med buss från Hässelby där familjen bor. Sönerna Martin och Staffan samt dottern Karin har nu gått eller går fortfarande i en waldorfskola. Redan när de var små började Hans Erik att läsa högt för dem. Han kom ihåg hur hans mamma läst för honom när han själv var liten. - Men ofta ville min dotter att jag skulle "läsa en saga med munnen". Då skulle jag lägga undan boken och hitta på en egen berättelse. Läsandet präglas fortfarande av ett traditionellt könsmönster, berättar Hans Erik Arleskär. Undersökningar visar att det i första hand är kvinnor som läser böcker och som läser för sina barn, något som går igen i alla samhällsklasser. Skolminister Jan Björklund vill införa nationella prov i årskurs tre och har många gånger upprepat kravet att alla barn måste lära sig läsa i ettan. - Jag tycker att han och andra debattörer inte riktigt vill ta till sig annorlunda metoder och pedagogiker. De verkar tro att alla barn är lika och fungerar på exakt samma sätt, säger Hans Erik Arleskär. Han tycker att waldorfpedagogiken ser till varje elevs individuella förutsättningar och behov, och det var därför han valde att sätta sin barn i en waldorfskola. - Jag uppskattar att man från början betonade det muntliga berättandet. Mina söner och min dotter fick utveckla läsandet och skrivandet i sin egen takt. Staffan och Martin kunde inte läsa när de började skolan, medan Karin redan knäckt läskoden. Caroline Bratt är lärare på Rudolf Steinerhögskolan som i samarbete med Lärarhögskolan i Stockholm utbildar waldorflärare. Där undervisar hon bland annat om små barns väg att lära sig skriva och läsa. Inom waldorfopedagogiken betonas lek, berättande och fysiska rörelseövningar under det första skolåret. Barnen får också arbeta med formteckning. Så småningom lär de sig skriva och läsa. - I waldorfskolorna leker vi med språket när barnen börjar skolan. Bland annat ramsor, verser och sånger blir en väg in i skrivandet och läsandet. Det finns flera studier som visar att rörelse och motoriska övningar underlättar för ett barn att lära sig läsa och skriva. Därför är rörelseövningar och handarbete viktiga inom waldorfpedagogiken. Eleverna utför till exempel parallella rörelser med armarna och benen, samt korsövningar där de klappar vänster knä med höger hand, höger knä med vänster hand och så vidare. Allt för att stimulera koordinationsförmågan och samspelet mellan hjärnhalvorna. Många barn har från början svårt att klara så här enkla övningar. - En del barn har ett rikt språk när de kommer till skolan, andra ett mer fattigt. Berättelserna, både lärarens och elevernas egna, hjälper barnen att bygga upp ett mer utvecklat språk med allt fler ord, meningar och abstrakta begrepp. Det muntliga berättandet är en förberedelse för elevernas skrivande och läsande, säger Caroline Bratt. I waldorfskolor lär sig barnen bokstäverna genom och ur bilder. Tanken är att de ska få en inre bild av bokstaven och dess ljud innan de lär sig själva bokstavssymbolen. Många kan läsa och skriva när de kommer till skolan, men får närma sig bokstäverna på ett nytt sätt. I klass ett börjar man kanske med att måla en brunbjörn som ätit för många bullar och satt sig för att vila vid ett träd. Bilden av björnens runda huvud och tjocka mage ser ut som "B". Sedan får barnen kanske rita en tall. Intill den bor en pojke eller en flicka i ett litet hus. - Läraren berättar att pojken eller flickan kanske ska skicka ett meddelande till en kamrat och tala om var de bor. Men det tar lång tid och är jobbigt att rista in hela tallen på barkbiten. Men om man skriver ett "T" går det mycket fortare Caroline Bratt säger att det är viktigt att barn som vill läsa och skriva inte hindras i sin utveckling, men den som inte är lika tidig i sin utveckling måste få upptäcka bokstävernas värld i sin egen takt. - I waldorfskolorna går man långsammare fram. Därför är det extra viktigt att vara observant på om några har verkliga läs- och skrivsvårigheter. De måste få hjälp i tid. Barn som "bara" är lite sena i läsutvecklingen hinner i kapp senare under skoltiden. - Min erfarenhet är att barnens läshunger växer när läsande föds ur lusten att förstå bokstäverna, och i glädjen över att få ta del av alla nedskrivna berättelser. Waldorfskolor har mött kritik för att barnen inte får tillräckligt goda läs- och skrivkunskaper. Enligt Caroline Bratt läser waldorfelever generellt sett lika bra som elever i andra skolor - men kanske inte redan under de första skolåren. Något som också framkom i en utvärdering från Karlstads universitet om waldorfpedagogiken förra året. Hans Erik Arleskär upplever att hans tre barn har goda förutsättningar att lära sig läsa och skriva. I hans eget yrkesliv har skrivandet varit mycket viktigt. Som ung arbetade han som journalist på tidningen Västgötademokraten. Efter flera år i förlagsvärlden är han nu alltså chef för En bok för alla, som ger ut billiga kvalitetsböcker för unga och vuxna. Förlaget har också varit med i flera projekt som syftar till att stimulera läsande bland barn. I ett av dem är landets barnavårdscentraler inblandade. Där var personalen länge inriktad på barnens fysiska utveckling, på viktkurvor och liknande. Men flera anställda tyckte att det var viktigt att även stimulera språkutvecklingen. Sedan 1989 har En bok för alla därför gett ut "Barnets första bok". Hittills har över en 1,1 miljoner böcker spritts genom barnavårdscentralerna. När personalen delar ut boken brukar de tala med föräldrarna om hur viktigt det är att läsa för barnen. De brukar också berätta var det närmaste biblioteket ligger. - Det betyder mycket för föräldrar som inte vet att det går att låna gratis böcker och att man på biblioteken kan få tips på bra böcker för sina barn.


”Fel av vår partiledning att spara på försvaret”

Summary: M-profiler angriper moderaternas försvarspolitik: Regeringens förslag att spara miljarder på militära materielinköp kommer i ett läge när hotbilden mot Sverige på nytt ifrågasätts.Att föreslå och driva igenom besparingar inom försvaret utan att först analysera förutsättningarna brukar moderater inte ägna sig åt. Ändå vill de nu minska utgifterna för försvarsmateriel med tre fyra miljarder, vilket skulle innebära en avveckling av marina ytstridskrafter. Därigenom förlorar vi inte bara möjligheten att utveckla nya vapensystem utan också förmågan att vidareutveckla de system vi redan har. Detta är särskilt problematiskt när vi nu står inför ett svårbedömt och komplext säkerhetsläge i vårt närområde, inte minst i förhållande till stormakten Ryssland. Moderaterna har ett särskilt ansvar för Sveriges försvars- och säkerhetspolitik som dagens moderata statsråd inte lever upp till, skriver de moderata partiveteranerna Anita Bråkenhielm och Ivar Virgin.

Moderaterna har under många år värnat och utvecklat försvars- och säkerhetspolitiken. Detta politikområde är inte som alla andra – det handlar om vårt lands och våra medborgares säkerhet. Den aktuella debatten om nedbantad försvarsmaterielförsörjning hoppar emellertid över nödvändiga steg. Såväl den säkerhetspolitiska bakgrunden som de samhällsekonomiska effekterna måste noga utredas. Och om moderaterna vacklar i denna fråga, vem ska då medborgarna kunna lita på? Ända sedan sommaren har besparingar inom försvaret och dess materielförsörjning diskuterats livligt. Inte minst mellan försvarsdepartementet, högkvarteret och finansdepartementet har tonläget varit skarpt. I början av september lämnade den moderate försvarsministern Mikael Odenberg sin post. Att minska utgifterna för försvarsmateriel med tre fyra miljarder ansåg Mikael Odenberg vara en alltför svår uppgift. För en moderat är det oroande att betrakta de framlagda argumenten. Självklart måste regeringen bedriva en ansvarsfull budgetpolitik och se till att statsfinanserna är i ordning. Det har alltid varit ett viktigt budskap från moderaterna. Att föreslå och driva igenom besparingar inom försvaret utan att först analysera och förankra förutsättningarna är däremot något som vi inte brukar delta i. Mot en sådan arbetsordning har vi i stället haft som vana att protestera. Att kunna garantera medborgarnas säkerhet och försvara de territoriella gränserna är den äldsta och mest centrala av alla statens uppgifter. Den utgör själva fundamentet för det förtroende från medborgarna som hela det politiska systemet vilar på och som politiker är beroende av. Hur ska en stat kunna begära att medborgarna betalar skatt om den i gengäld inte ens kan garantera deras säkerhet? Att så är fallet innebär naturligtvis inte att försvarsutgifterna aldrig ska prövas eller omvärderas. Självfallet måste dock det svenska försvaret, och utgifterna för att förse det med ändamålsenlig materiel, anpassas till det säkerhetsläge som råder. Samtidigt är tågordningen glasklar: Utgifterna baseras på Försvarsmaktens behov, som i sin tur baseras på tydliga besked från den politiska ledningen om vilka uppgifter försvarsmakten ska kunna lösa. Vilka uppgifter som Försvarsmakten ska kunna lösa beror slutligen på hur hotbilden mot Sverige ser ut. I botten ligger alltså en säkerhetspolitisk analys. Det är emellertid här som skon klämmer. Förslagen på materielbesparingar på ytterligare tre fyra miljarder kommer i ett läge då hotbilden såväl globalt som i Sveriges närområde ifrågasätts. Det närmast hopplösa läget i Irak, Irans utveckling av nukleär kapacitet och motvilja att vika sig för FN:s krav samt ett sjunkande förtroende för USA är talande exempel som visar att dagens multipolära värld inte behöver vara säkrare än det kalla krigets bipolära. För Sveriges vidkommande har flera betrodda säkerhetspolitiska experter uppmärksammat oss på de oroande signaler som kommer från Ryssland. Sju Rysslandsexperter från Totalförsvarets forskningsinstitut (FOI) beskrev nyligen hur den ryska militära budgeten kontinuerligt ökas, de strategiska vapensystemen utvecklas och hur landet på nytt eftersträvar en ökad global, regional och lokal militär närvaro. Utöver detta kan exempelvis de avstängda gasleveranserna till Ukraina och det ryska utträdet ur CFE-avtalet, som ska reglera de konventionella militära styrkorna i Europa, inte ha undgått någon. Samtidigt kan inte Sveriges säkerhetspolitiska syn på Ryssland bygga på vad som sker under en rysk mandatperiod, utan måste framför allt ha ett långsiktigt perspektiv. Ryssland har alltid varit en stormakt och kommer så att förbli. Det avvikande är att vi under en tid har levt med ett försvagat Ryssland. En aktuell fråga är också gasledningen på Östersjöns botten. Det borde vara självklart för oss att ha kontroll på vad som händer på och under vattenytan lika väl som vi har kontroll på vårt luftrum. Av den anledningen måste den svenska utvecklingspotentialen bibehållas när det gäller såväl marina som luftburna försvarssystem. Att inte bibehålla denna förmåga innebär att vi inte bara förlorar möjligheten till nyutveckling av vapensystem, utan också frånhänder oss förmågan att vidareutveckla de system vi redan har. Att ge upp en sådan utvecklingsförmåga får närmast anses vara oåterkalleligt då det är mycket svårt att bygga upp den igen när den har upphört. Om vi ger upp vår utvecklingsförmåga när det gäller den marina delen innebär det i längden en avveckling av ett självständigt svenskt säkerhetsarbete i denna del. Även en avveckling som enbart berör ytstridsfartyg innebär att hela det marina säkerhetsarbetet utarmas. Marinens del av säkerhetsarbetet består av en kombination av ytstridskrafter och ubåtar och går inte att upprätthålla med enbart ubåtar. I det svårbedömda och komplexa säkerhetsläge som den svenska situationen innebär är det problematiskt att regeringen föreslår stora nedskärningar av försvaret och dess materielanskaffning utan att förankra den säkerhetspolitiska analysen. Bland annat borde försvarsberedningens omvärldsanalys och ÖB:s perspektivplaner inväntas och konsulteras. I tillägg till en tydligare förankring av de säkerhetspolitiska frågorna borde också de långsiktiga samhällsekonomiska effekterna analyseras. Att minska budgeten för försvarsmateriel och på så sätt förändra förutsättningarna för försvarsindustrin kan påverka Sveriges långsiktiga konkurrenskraft. Kring försvarsindustrin uppstår ofta innovationskluster av högskolor, universitet och forskningsinriktade företag som skapar tillväxt och kunskapsintensiva arbetstillfällen och som kan omvandla de försvarstekniska utvecklingsprojekten till civilt användbara högteknologiska produkter. Åtstramningen av försvarsmaterielbudgeten, och dess följder för försvarsindustrin, riskerar alltså att leda till samhällsekonomiska förluster. Väljarna väntar sig att moderaterna, som vi alltid har gjort, även nu tar ansvar för dessa viktiga frågor. Nu gäller det att hitta praktiska lösningar på principiellt svåra frågor – utan att fångas av prestige eller låsningar. Vi hoppas och tror att de nuvarande moderata statsråden kommer att ta denna förväntan på allvar. För om moderaterna vacklar, vem ska medborgarna då vända sig till? ANITA BRÅKENHIELM IVAR VIRGIN