”?Inför ett snabbspår för flyktingar till högskolan”

Summary: Väg till integration. Med de nya reglerna måste asylsökande efter ett år kunna visa att de kan försörja sig för att få stanna i Sverige. Högskolan blir då ett omöjligt alternativ för många. Reglerna måste ändras så att flyktingar kan få studera i väntan på uppehållstillstånd, skriver ?Harriet Wallberg och Annika Pontén vid Universitetskanslersämbetet.

Sverige har allt att vinna på att ge flyktingar tillträde till högre utbildning. I dag finns det fler hinder än möjligheter för flyktingar att starta sina nya liv med att skaffa sig en bra utbildning. Den internationalisering som vi så ofta efterlyser inom högre utbildning ligger närmare till hands än vad vi verkar vilja se. Åtgärder för att underlätta för flyktingar bör kunna rymmas inom det vi gör för att öka internationaliseringen inom högre utbildning. Det görs många insatser för de flyktingar som kommer hit och redan har en påbörjad utbildning eller examen, till exempel satsningar på olika arbetsmarknadsåtgärder, validering och kompletterande utbildningar. Det är mycket värdefullt, men vi har också en stor grupp som kommer utan utbildning och som vill få en chans att lägga grunden för ett bra arbete och därmed en bättre framtid. För att kunna börja studera vid svenska universitet och högskolor krävs uppehållstillstånd. En studiemotiverad flykting kan få vänta flera år på sitt uppehållstillstånd. Den bortslösade tiden hade i stället kunnat tillbringas på högskolan – en utmärkt miljö där man stärker sitt självförtroende, lär sig språk, knyter kontakter och får kunskaper så att man blir attraktiv på arbetsmarknaden. Oavsett i vilket land man kommer att bo i framtiden. De nya asylreglerna som trädde i kraft den 20  juli försvårar ytterligare för den som vill skaffa sig en högskoleutbildning. De asylsökande måste efter ett år ha ett arbete och kunna visa att de kan försörja sig själva för att få stanna i Sverige. I praktiken innebär det att ensamkommande barn kan tvingas sluta skolan och börja jobba för att visa att de har en försörjning när de fyller 18 år. Det gör det i princip omöjligt för dessa ungdomar att över huvud taget se högskolan som ett alternativ. Universitetskanslersämbetet (UKÄ) ser tre områden som snarast behöver ses över: • Inrätta ett snabbspår in i högskolan. Regeländringar behövs så att flyktingar kan få studera i väntan på beslut om uppehållstillstånd. I försörjningskravet bör högskolestudier likställas med arbete. Flera svenska lärosäten har initierat olika beundransvärda projekt och samarbeten för att underlätta för nyanlända, framför allt för att korta vägen till arbetsmarknaden. Men flyktingar som väntar på uppehållstillstånd hamnar utanför. Former kommer att behöva utvecklas för att bedöma att de som antas till högre utbildning har nödvändiga kvalifikationer och seriösa ambitioner med sina studier. Det tror vi inte är några problem, men det krävs politiska beslut som lättar upp reglerna för universitetens och högskolornas arbete. • Tillsätt en nationell samordning. Lärosätena agerar nu var för sig med olika initiativ och det är svårt att få en överblick vad som görs. Det saknas en nationell samordning av alla projekt som pågår. Tyskland, som likt Sverige tagit emot många flyktingar, har hittat en intressant lösning. Där finns en särskild myndighet som står för samordningen, Deutscher Akademischer Austauschdienst (DAAD). Ministeriet för utbildning och forskning har anslagit 100 miljoner euro till lärosätena fram till 2019 och DAAD kommer att administrera insatserna. Många positiva insatser sker på de svenska lärosätena men slumpen var man råkar bo ska inte avgöra hur mycket hjälp man får. • Utnyttja MOOC-kurser. Öppna kostnadsfria nätbaserade kurser, så kallade MOOC-kurser, är ett flexibelt sätt att erbjuda utbildning till flyktingar. UKÄ har nyligen föreslagit till regeringen att universitet och högskolor ska få tillåtelse att ge MOOC-kurser som en särskild utbildningsform och att svenska staten ska avsätta pengar för dessa kurser och för utveckling av digital högskolepedagogik. Ett exempel som Sverige bör inspireras av är Kiron University i Berlin. Det är inget officiellt universitet men ett initiativ som startade i oktober förra året med enda syfte att ge flyktingar gratis högskoleutbildning utan långa väntetider, byråkratiska hinder eller behörighetskrav. De första två åren läser studenterna MOOC-kurser online. Under det tredje året får de möjlighet att studera på campus vid etablerade universitet. Kiron University erbjuder också bland annat språkkurser, bärbara datorer och psykologisk rådgivning till sina studenter. Kiron accepterar varje flykting oavsett om han eller hon kan presentera dokument. Att erbjuda högskoleutbildning är inte bara en fråga om integration. Sverige ska fortsatt vara en kunskapsnation och här kan flyktingarna verkligen bidra. Sverige är ett litet land och vi är helt beroende av utbildning och forskning för att kunna konkurrera i en global värld. En utbildad befolkning är en förutsättning för välfärden. Det är även en långsiktig investering eftersom barn till högutbildade söker sig till högskolestudier i högre grad än befolkningen i  genomsnitt. Nya siffror, publicerade i UKÄ:s årsrapport, visar att få ungdomar som invandrat till Sverige efter skolstarten börjar studera på högskolan. De senaste åren har andelen dessutom minskat drastiskt. Tittar man i stället på dem som invandrat före sju års ålder, det vill säga före skolstarten, är bilden helt annorlunda. Nästan varannan har börjat studera på högskolan, vilket till och med är en något högre andel än ungdomar med svensk bakgrund. Många som kommit till Sverige i flyktingströmmen det senaste året är över sju år. Det är angeläget att den gruppen ungdomar får så goda förutsättningar för högskolestudier som möjligt. Flyktingar som redan är akademiker är också en stor resurs som Sverige behöver. Med de nya asylreglerna drivs i stället högutbildade flyktingar att söka sig till enklare jobb när arbete är enda vägen till permanent uppehållstillstånd. Många arbetsgivare är i stort behov av högskoleutbildad personal, till exempel inom vård och skola. Det är oroväckande att dagens regelverk snarare försvårar än underlättar för dem som vill börja studera i väntan på beslut om uppehållstillstånd. Det är hög tid att få bort onödig byråkrati, bromsklossar och långa väntetider för dem som har flytt till Sverige. Gör det så enkelt och flexibelt som möjligt att studera på högskolan. Inte bara för flyktingarnas skull utan för att hela samhället vinner på detta. Harriet Wallberg, universitetskansler, UKÄ Annika Pontén, avdelningschef, UKÄ Kiron University erbjuder språkkurser, bärbara datorer och psykologisk rådgivning till sina studenter. Kiron accepterar varje flykting oavsett om han eller hon kan presentera dokument. ?Universitetskanslersämbetet (UKÄ) granskar kvaliteten på högskoleutbildningar och har ansvar för statistik om högre utbildning. Myndigheten analyserar och följer upp utvecklingen inom högskolesektorn samt bevakar studenternas rättssäkerhet.


Amanda Sokolnicki: Nej, Bert Karlsson, det är inte censur

Summary: Bert Karlsson har rätt att säga vad han vill, men P1 är inte skyldig att sända det. Det som Karlsson nu beskriver som censur kallas för redaktörskap, skriver Amanda Sokolnicki.

Man vet att det fria ordet mår bra när människor börjar kalla det censur att inte få säga vad de vill och när de vill – i ett av Sveriges största radioprogram. En knapp vecka har gått sedan gastronomen Edward Blom inför ”Sommar i P1” berättade att Sveriges Radio hade ringt ”och ville censurera det inspelade programmet” – dagen innan det skulle sändas. Dramat slutade med att han fick spela in några extra formuleringar som både han och producenten var nöjda med. Inför onsdagens avsnitt har nästa sommarvärd reagerat. ”Det är en jävla censur”, säger mångsysslaren Bert Karlsson till GT (24/7). I tidningen kan man läsa varför sommarprataren är så upprörd: Redaktionen har kommenterat hans manus. ”Långsint och bittert”, står det till exempel vid stycket som Karlsson vill tillägna en man som han hävdar förstörde affärerna på 90-talet. Så den som för en stund blev orolig kan andas ut. Edward Blom och Bert Karlsson har inte drabbats av censur. De har drabbats av en redaktör. Ingen kan stoppa mig från att skriva arga lappar där jag recenserar Bert Karlssons sommarprat. Jag är fri att stå på gator och torg och berätta varför just min syn på invandring är den rätta. Men – och det här är en invändning som verkar gå många förbi – jag har inte rätt att tvinga någon annan att lyssna. Inte heller att avkräva medier att sända mina budskap. ”Det är synd att man är så rädd hela tiden”, tycker Bert Karlsson och antyder att synpunkterna på hans manus är en fråga om ängslighet. Men tänk om det är så enkelt att någon har gjort sitt jobb som redaktör, nämligen att göra Karlssons sommarprat relevant och intressant för lyssnarna? Sverige Radio har ett uppdrag. Kerstin Brunnberg Jonsäter, som är producent till onsdagens sommarprat, påminner i GT: ”Det här programmet ska som alla andra program följa Sveriges Radios programregler om opartiskhet, saklighet och icke gynnande.” Att Edward Blom får ett samtal bara något dygn innan sändning är förstås irriterande. Men om det är någonting som SR ska anklagas för är det väl i så fall dålig planering? För det är inte censur. Både han och Bert Karlsson har givetvis rätt att säga vad de vill. Men P1 är inte skyldig att sända.


Höj rösten för Gui Minhai

Summary: DN 24/7 2016. Fallet med den svenske förläggaren Gui Minhai som utan rättegång hålls fängslad i Kina har fått mycket uppmärksamhet i Hongkong och i internationell press. Men i Sverige – och framför allt från den svenska regeringen – är det tyst.

Det har gått 280 dagar sedan den svenske Hongkongbaserade förläggaren Gui Minhai plötsligt fängslades av kinesiska myndigheter. Och fem månader har passerat sedan svensk ambassadpersonal i Peking – för första och hittills enda gången – fick träffa honom. Gui Minhai invandrade till Sverige på 1980-talet och blev svensk medborgare. Sedan ett drygt decennium lever han i Hongkong där han driver ett förlag som trycker böcker med udden riktad mot Kinas politiska elit – och särskilt deras privata leverne. Den svenska förläggaren försvann under mystiska omständigheter den 17 oktober förra året under en vistelse i Thailand. Och den 17 januari visade den kinesiska statstelevisionen en video där Gui Minhai erkände en rad brott och förklarade att han återvänt till Kina av fri vilja och ville avsäga sig sitt svenska medborgarskap. Försvinnandet sammanföll med en rad andra. Lee Bo, Lui Bo, Cheung Jiping och Lam Wing-kee, samtliga involverade i Gui Minhais förlagsverksamhet, fördes alla bort under senhösten 2015 och tvingades till tv-sända erkännanden under vintern och våren. Fallen har fått stor uppmärksamhet i Hongkong och internationella medier. De betraktas som ett led i Pekings urgröpning av Hongkongs unika status, med press- och yttrandefrihet, samtidigt som greppet stärks kring den före detta brittiska kolonin. Bortförandena ses dessutom som en del av den mer repressiva politik som den kinesiska regeringen fört sedan Xi Jinping utnämndes till president 2013. Kontrollen och förföljelsen av civilsamhällsorganisationer, och särskilt de med kopplingar till andra länder, har ökat. Under de månader som Gui Minhai och de andra bokförläggarna fördes bort fängslades också Peter Dahlin, även han svensk medborgare. Han har sedan 2009 drivit en organisation som bland annat utbildat kinesiska undersökande journalister i hur landets – mycket begränsade – offentlighetslagstiftning fungerar. Även Peter Dahlin tvingades till ett videoerkännande i kinesisk tv. Men efter det, den 25 januari, släpptes han och flögs till Sverige. Under våren frigavs även Lee Bo, Lui Bo, Cheung Jiping och Lam Wing-kee. Att de tv-sända erkännandena var framtvingade är uppenbart. I en intervju i New York Times (9/7) förklarar Peter Dahlin att myndigheterna inför inspelningen försedde honom med både de frågor och svar han skulle ge och att han endast genomförde erkännandet för att snabba på sin, och sin flickväns, frigivning. Lam Wing-kee, som frigavs i juni, berättar i Hongkongtidningen South China Morning Post (17/6) att också hans erkännande följde ett manus och att han genomförde det efter ”mental tortyr”. Men medan Gui Minhais kollegor samt Peter Dahlin släppts efter sina framtvingade erkännanden är den svenske förläggaren alltstå fortfarande fängslad. Och sedan i februari har varken den svenska ambassaden eller hans närmaste familj fått träffa honom. I maj vittnade hans dotter, Angela Gui, inför den amerikanska kongressen: ”Jag har fortfarande inte fått veta var min far är, hur han behandlas och vad hans juridiska status är. Det är särskilt chockerande i ljuset av att min far är svensk medborgare. Och endast svensk medborgare.” Trots detta, att Gui Minhai är medborgare endast i Sverige, har den svenska regeringen varit förbluffande tyst. I januari förklarade utrikesminister Margot Wallström att hon var orolig över Peter Dahlins och Gui Minhais situation. UD noterade att det pågick diskussioner på hög nivå med kinesiska myndigheter. Men efter att Peter Dahlin släpptes har inga uttalanden över huvud taget gjorts från den svenska utrikesministern. Och UD:s presstjänst kan för DN inte bekräfta mer än att ambassaden i Peking gör regelbundna påstötningar för att få träffa Gui Minhai igen. Om det är ”tyst diplomati” den svenska regeringen sysslar med är den onekligen ljudlös. Att volymsänkningen inträffar efter att den blonda svensken med det svenskklingande namnet släppts sänder inga förtroendeingivande signaler. Framför allt är frågan vad konsekvenserna blir för chanserna att få Gui Minhai frigiven. Peking vill att han ska avsäga sig sitt svenska medborgarskap och menar att han är kines. De måste förstå att Sverige bryr sig lika mycket om alla sina medborgare. Fler måste höja rösten. 24 juli 2016 Läs fler artiklar. Till DN:s ledarsida


Elizabeth Drew: Barack Obamas sista strid

Summary: President Obamas ökade popularitet avspeglar delvis bristerna hos Clinton och Trump. Men han kvarstår som landets populäraste politiker tills han avgår, och kommer att bli saknad.

Barack Obama hade just fått lite trevligt. Han hade längtat efter att kasta sig in i presidentvalskampanjen och göra vad han kunde för att Donald Trump inte skulle efterträda honom som Förenta staternas president. Det stod klart från första början att han stödde sin förra utrikesminister Hillary Clinton, men han fick vänta med att gå ut offentligt tills det var säkert att senator Bernie Sanders inte skulle kunna besegra henne på konventet. Han gick in i kampanjen vid en tidpunkt då 56 procent av befolkningen stod bakom honom – den högsta nivån på länge. År 2014 sjönk förtroendet för honom ända till 40 procent på grund av allmänhetens missnöje med ekonomin och IS framgångar i Irak och Syrien. Demokrater som ställde upp för omval det året undvek att framträda offentligt med honom. Nu slåss de om hans närvaro på valmötena. Det första planerade kampanjmötet med Obama och Clinton tillsammans sköts upp efter massakern på en gayklubb i Orlando. Det flyttades till den 5 juli, som råkade vara den dag då FBI:s chef James Comey oväntat höll en presskonferens tidigt på förmiddagen om byråns utredning av Clintons sätt att sköta utrikesdepartementets mejl på sin privata server. Clinton hade visserligen varit ”utomordentligt vårdslös” i hanteringen av hemligt material men bevisen för uppsåt räckte inte för ett åtal, framhöll Comey. Det tar flera dagar att ordna ett framträdande av presidenten, men konspirationsteoretikerna – och Donald Trump, kanske samtidens ledande konspirationsteoretiker – gottade sig omåttligt. Obama påstods delta i en invecklad intrig – några övertygande bevis finns inte – för att låta Clinton slippa undan åtal, och att han talade vid valmötet skulle dra uppmärksamheten från Comeys bistra kommentarer. Vid valmötet i Charlotte i North Carolina var Obama glad, avspänd och rolig. Och varför inte? Han blir snart befriad från presidentämbetets börda. (Hur tung den bördan är syns på Obamas hår, som har blivit nästan helt grått sedan 2008.) Och nu när han gör sig redo att lämna Vita huset är hans förtroendesiffror en rejäl uppsträckning för Republikanerna, som har försökt blockera honom vid varje tillfälle de senaste åtta åren. En vecka senare fick Obama göra sin elfte resa som president till en amerikansk storstad, denna gång Dallas, för att lugna ett samhälle skakat av vapenvåld och raskonflikter. Mordet på fem poliser där skedde under en demonstration – en av många över hela landet – mot att två svarta män skjutits till döds av poliser efter att ha gripits för obetydliga överträdelser. Polisvåldet mot afroamerikaner har varit vanligt, men med det utbredda bruket av smarta telefoner, som filmar med hög upplösning, är sådana episoder plötsligt ofta förekommande inslag i nyhetsflödet. Dallas har en mönstergill poliskår som reformerats efter att ha varit en av de mest självsvåldiga i landet, och morden, som utfördes av en ensam före detta soldat med uppenbara mentala störningar, ägde rum medan poliserna obesvärat rörde sig bland demonstranterna. Obama har måst kämpa mot USA:s rasmotsättningar, och mot att oskyldiga afroamerikaner blir skjutna, nästan sedan början av sin tid i Vita huset. Han visste redan som ung pojke att han inte fick ge intryck av att vara en ”arg svart man” ens inför sin vita mor. Efter att den välkände Harvardprofessorn Henry Louis Gates Jr. gripits när han var på väg in i sitt eget hus slog Obamas kritik av polisen tillbaka mot honom själv. Många protesterade också när han visade sin medkänsla med föräldrarna till Trayvon Martin, tonåringen som sköts till döds av en självutnämnd nattväktare i Florida. Under sin tid som president har Obama sökt sig fram till rätt ton i fråga om etniska spänningar och massmord och hållit ett par av sina mest gripande tal. Hans sorg – efter huvudsakligen vita skolbarn som mejats ner i sitt klassrum i Connecticut av en störd vit yngling, eller efter en skara afroamerikaner som mördats i sin kyrka i Charleston av en vit nynazist – har varit påtagligt äkta. Och hans frustration över att inte kunna förmå kongressen att införa meningsfulla lagar som begränsar rätten att inneha vapen – till följd av det obevekliga motståndet från den mäktiga National Rifle Association och dess mestadels republikanska medlemmar – har varit lika tydlig som förståelig. Att Obama numera uppskattas alltmer avspeglar väl bristerna hos Clinton och Trump, de sämst omtyckta presidentkandidaterna i USA:s historia. Men under hela sin ämbetstid har Obama också uppträtt med självförtroende, värdighet och elegant kvickhet. Han har inte generat sina landsmän. Det har inte funnits ett enda tondövt ögonblick under hans båda ämbetsperioder. Medan presidentkampanjen närmar sig valet i november kommer Republikanerna naturligtvis att gå vidare med sina attacker på Obama. Men om inget oförutsett inträffar är det mycket möjligt att han kvarstår som landets populäraste politiker tills han avgår. Och sedan blir han saknad. Översättning: Margareta Eklöf Copyright: Project Syndicate Elizabeth Drew är amerikansk journalist Elizabeth Drew är amerikansk journalist och författare.


Hon vill göra musik för alla

Summary: Sara Söderberg jobbar med att göra musik till en gemensam upplevelse och stämning, där alla kan delta. I dag har hon namnsdag, som den första i ”fruntimmersveckan”.

När Sara Söderberg var liten var hennes förnamn ganska ovanligt bland flickor och unga kvinnor. Hon heter Maria också, och i  skolan fick hon heta Sara-Maria, hemma var det bara Sara. Med tiden upptäckte hon att det faktiskt inte fanns något bindestreck mellan hennes förnamn. Men i dag, när namnet Sara har blivit vanligare bland unga, heter hon ofta Sara-Maria igen. – Genom musiken umgås jag mycket med unga människor, och då passar det bra så att man vet vilken Sara man talar om, säger Sara Söderberg. Hon har hållit på med musik hela livet. Hennes mamma är vissångerskan Margareta Söderberg, som bland annat framträdde på vispråmen Storken på 1960-talet, och som blev en del av den svenska proggrörelsen på 1960- och 70-talen. – Mamma läste ”Hjortronlandet” när hon väntade mig, och jag är döpt efter Sara Lidman. Det är jag stolt över, hon har verkligen varit en idol för mig, säger Sara. Själv spelar hon bland annat sax, fiol och gitarr, och brukar vara med ”i folkmusiksammanhang”. Men hon har framför allt ägnat sitt musikaliska liv åt musik där många deltar, inte åt att själv stå på scenen, säger hon. Sedan 25 år arbetar Sara heltid med personer med funktionsnedsättningar och musik i studieförbundet Vuxenskolans regi. – Det låter kanske som en klyscha, men genom musiken hamnar man på samma plattform. Ibland mår man bra av att bara få vara människa, och inte ha sina vanliga roller. När jag jobbar är det viktigt att alla i rummet deltar i musiken, även personal, personliga assistenter och anhöriga, säger Sara. – Man måste inte göra något, men man är med och deltar i en gemensam upplevelse och stämning. Alla känslor smittar, inte bara glädje, framhåller hon. – Om man är fysiskt närvarande men tänker på annat funkar det inte, och det påverkar de andra deltagarna. Saras uppgift är att göra musikstunden bekväm för alla som är med, att ”loosa upp” folk, säger hon. Och att fördela ordet, se till att alla får komma till tals. En del personer som Sara arbetar med har omfattande funktionshinder och kan kanske inte röra sig eller tala. – Där behöver jag jobba mycket med att hjälpa dem att ändå kunna vara delaktiga. Jag är säker på att när man är med i musiken upplever man att man kan sjunga, även om andra inte hör det, säger Sara. Hon ligger också bakom konceptet ”Upplevelsemusik” för personer med mycket omfattande funktionsnedsättningar, också hos Vuxenskolan, där hon nu arbetar tillsammans med sina döttrar Martina och Anna-Klara Aggeklint. – I princip handlar det om att man ger en konsertupplevelse som inte bara innebär att lyssna. Det bygger på de olika sinnena, vi jobbar med ljus och mörker, rinnande vatten, olika ljudeffekter. Även om Sara arbetar med att ge andra musikaliska upplevelser får hon själv mycket musikalisk inspiration tillbaka från deltagarna, säger hon. Både från låtar som de gör själva och från låtar som de gör tillsammans med henne. – Jag får också så många bra uppslag till låtar, sådant som jag aldrig skulle ha kommit på utan dem. Det är en riktig getingsommar, berättar Sara som har hört statistik från Anticimex. Insekterna surrar runt oss vid trädgårdsbordet och vi flyr in i torpet djupt inne i Sörmlandsskogen, där Sara tillbringar mycket tid under sitt långa sommarlov. – Mitt jobb är väldigt givande, men det blir också väldigt mycket tunnelbaneresande när jag åker runt mellan olika dagliga verksamheter och jag behöver göra andra saker ett tag. Bland annat skriver hon brev. Hon tröttnade på att skriva dagbok, det är tråkigt att inte få respons, och skaffade sig en brevvän i stället. – Just nu diskuterar vi vad man egentligen menar när man säger att någon är ”levande”. Handlar det om personer som visar sina känslor mer än andra? Jag håller på att fundera över det. Genom musiken hamnar man på samma plattform. Gör: Är musikpedagog, från början hantverkspedagog, och arbetar med personer med funktionsnedsättning. Ålder: 57 år. Familj: Maken Jörgen Aggeklint, musiker och teaterproducent. Sönerna Simon, 33, och Johannes, 31, döttrarna Martina 23, och Anna-Klara, 18. Barnbarnen Ella, 6, och Edith, 4. Bor: På Södermalm i Stockholm. Växte upp: På Söder och i kollektiv i Danderyd. ”Mamma kom med i proggrörelsen och jag hakade på. Nu brukar vi ha spelfester hemma, med linssoppa precis som förr, och då är barnen och deras kompisar också med.” Brukar du firas på Saradagen? ”Ja, med tårta. Fast den får jag göra själv numera, eftersom jag äter LCHF.”


”Digitaliserad socialtjänst kan lösa framtidens behov”

Summary: Nytt projekt i Helsingborg. ?I vår digitala verklighet knyter många sina kontakter via sociala medier. Skulle även en del av mötena inom socialtjänsten kunna flytta ut på nätet? För att svara på den frågan startar vi ett projekt för att undersöka en delvis digitaliserad socialtjänst, skriver representanter för bland annat Helsingborgs stad.

Vi som jobbar inom socialtjänsten är ibland besvärande traditionella och arbetar gärna, som vi alltid har gjort, med det mänskliga mötet i fokus. Inget fel i det, men vi måste också våga prova nya former som möter nya generationers behov. Det sociala arbetet efterfrågas mer än någonsin, samtidigt som många av oss har en pressad arbetssituation och ibland svårt att räcka till. En del kallar det kris, men vi väljer att se situationen som en källa till utveckling och vi har massor av idéer. För att skapa värde för de människor vi möter behöver vi hitta nya lösningar tillsammans med våra klienter. En del nya lösningar finns inom området digitalisering, vilket väl speglar den vision regeringen och Sveriges Kommuner och landsting (SKL) enats om. En vision som utgår från att Sverige år 2025 ska vara bäst i världen på att ta tillvara digitaliseringens möjligheter för att främja en jämlik hälsa och välfärd, liksom delaktighet och att ta tillvara enskilda resurser. Därför planerar socialförvaltningen i Helsingborgs stad att – tillsammans med FoU Helsingborg samt forskare vid Lunds universitets internetinstitut (LUii) och socialhögskolan vid Lunds universitet – driva ett projekt som innebär att vi på sikt också ska kunna erbjuda våra klienter digital kontakt – alltså att ge dem service utan att träffa dem vid fysiska möten. I dagens digitala verklighet knyter och underhåller såväl barn och ungdomar som vuxna många av sina kontakter via sociala medier. Inom socialtjänsten ställer vi oss därför frågan: hur ska en digital socialtjänst utformas för att uppfylla lagens intentioner och samtidigt göra nytta för dem vi är till för? Vår huvuduppgift är att skapa nytta för människor i behov av vårt stöd. I vår strävan mot att ta reda på om vårt arbete skapar nytta riskerar vi ibland att gå vilse bland mätetal, organisationsstruktur och färdiga ”boxar”, vilket också människor vi möter i våra verksamheter berättar att de upplever. Ett sätt att underlätta människors kontakt med oss kan vara att också erbjuda digitala möten. Dessutom ser vi digitala mötesformer vid sidan av de traditionella, som en chans att hitta nya, mer värdeskapande, sätt att organisera det sociala arbetet på. För att hitta dessa nya arbetsformer och digitala tjänster måste vi dock arbeta tillsammans med våra klienter och medarbetare. Under hösten kommer en projektgrupp med forskare, klienter och medarbetare därför att undersöka hur klienter upplever kontakten med socialförvaltningen i dag, för att utifrån det diskutera alternativa lösningar på hur arbetet kan organiseras och vilka digitala verktyg som behövs. I ett nästa steg kommer socialarbetare rekryteras till ett så kallat it-team, som sedan formar det digitala sociala arbetet. Detta team ska, så långt det är möjligt, jobba helt digitalt med klienterna. I dag innebär vårt arbete en mängd möten mellan en klient och en rad olika socialsekreterare, under förhandsbedömningen, utredningen, vård- och behandlingsinsatsen och uppföljningen. Alla möten syftar till att hjälpa klienten att få ett bra liv. Vi gör en del hembesök men de flesta mötena sker på socialkontoret. De frågor vi i vårt projekt vill hitta svaret på är om samtliga eller delar av dessa möten skulle kunna ske via nätet, och om det rent av påverkar själva arbetsflödet, som kanske inte tvunget måste se ut som det gör i dag? Går det att genomföra utan att äventyra den sociala relationen? Eller kan det till om med vara så att den sociala relationen är enklare att både etablera och underhålla med hjälp av digital teknik? Eftersom projektet utgår från klienters och medarbetares behov och skapas tillsammans med dem, vet vi i dag inte exakt vilka digitala verktyg vi kommer att använda. Vi utgår dock från att det handlar om allt från videosamtal och sociala medier till chatt, sms och e-tjänster. Det finns också en efterfrågan på lättillgänglig, möjligen interaktiv, information på webben. Tydligt är också att behoven och förutsättningarna ser olika ut hos de barn, unga och vuxna vi möter. Därför kommer vi att behöva jobba tätt tillsammans med våra målgrupper för att hitta lösningar som passar dem. Förhoppningen är att en framtida klient enklare, och oftare, ska kunna kommunicera med sin socialsekreterare i realtid, genom att själv kunna boka tider, välja lämplig digital kanal, eller ta del av dokumentation. På så vis får klienten också möjlighet att bli mer aktiv i  sin egen vård och behandling. Digitalisering medför naturligtvis både potential och utmaningar på fler sätt än gällande kommunikationsformat. Ytterst handlar det om att organisationsutveckla i takt med att samhället som helhet digitaliseras, vilket kräver både lyhördhet och vision på samma gång. Med digitalisering följer exempelvis mätbarhet och lagring av stora mängder data, vilket både ger goda möjligheter till kvantitativa och analytiska uppföljningar. Samtidigt kan detta utmana traditionella regleringar och förhållningssätt kring både arbetsmiljö och integritet. Att använda digitala verktyg kräver att nya relationer skapas, och det kräver att vi som offentlig aktör förhåller oss till hur vi ska hantera den data som produceras. Och hur balanserar man till exempel bäst nyttan mot eventuella risker i en digitaliserad socialtjänst? Vi har inte alla svaren men vi ser att frågorna måste ställas, och det i en praktisk kontext. Att den digitala socialarbetaren och organisationen rent tekniskt går att skapa råder det ingen tvekan om, och bland klienterna har vi definitivt de som är redo och som redan är vana användare av digitala verktyg. Frågan som kvarstår är om Sveriges socialarbetarkår är redo att våga utmana traditionella sätt att bedriva socialt arbete? Vi i Helsingborg är det. Dinah Åbinger, socialdirektör, Helsingborg stad Anna-Karin Bergman, FoU-chef, FoU Helsingborg Stefan Larsson, forskare, Lunds universitets internetinstitut (LUii) i Landskrona Lupita Svensson, forskare, Socialhögskolan, Lunds universitet Med digitalisering följer exempelvis mätbarhet och lagring av stora mängder data, vilket både ger goda möjligheter till kvantitativa och analytiska uppföljningar.


”Skönlitteratur hjälper inte unga till framgång i livet”

Summary: Läskunnigheten minskar. Det är bra om unga i Sverige läser de klassiska romanerna, men det är förmågan att tillgodogöra sig en rapport eller ett pm som ger dem framgång i livet. Skolans svenskämne kan splittras på två: ett för det litterära kulturarvet och ett för färdigheten att läsa och skriva informativa texter, skriver läsforskaren Lars Melin.

Pisaundersökningarna av svenska skolbarns läskunnighet har skakat nationens självbild. Vi är inte längre bäst; vi ligger under OECD-snittet. Spekulationerna om orsakerna spretar från luddigheter som tidsandan till politiskt önsketänkande eller ren teknikfientlighet (ökad skärmtid). Men om boten råder desto mer enhet: mer skönlitteratur. Och det kommer ofta andra larmrapporter: Pojkar läser inte böcker, män tittar bara på filmer, föräldrar läser inte för sina barn, datorspelen konkurrerar ut bokläsning. Allt handlar om skönlitteratur. Och självklart bildas föreningar och görs utredningar. Läsrörelsen och Litteraturutredningen (”Läsandets kultur”, 2012) har något gemensamt: När de använder ordet litteratur menar de skönlitteratur, och när de talar om tidskrifter menar de kulturtidskrifter. Så ser den svenska opinionen ut eftersom den svenska traditionen är sådan. Skolans svenskämne har alltid haft skönlitteraturen i centrum. Svenska Akademien är prestigeinstitutionen inte så mycket för snille och smak utan för Nobelpriset i litteratur – nationens stolthet. Och akademien väljer att så gott som uteslutande belöna skönlitterära författare, faktiskt i strid med instiftarens testamente. Det finns mängder av litterära pris och utmärkelser, men bara ett för faktaböcker. Vi tänker gärna på böcker som klassikerna eller kioskvältarna. Men den långsiktiga kassakon i branschen är ”Körkortsboken” (nu i två varianter). Statistiken är numera svåråtkomlig, men nätbokhandlarnas topplistor ger viss vägledning. ”Charmen med tarmen” och ”Lär dig leva – mindre stress” är dagens topptitlar. Samma fenomen finns i tidningsbranschen. Nyhetsdrakarna är top of mind, men på Pressbyrån finns säkert hundra magasin om fitness, mat, smartphones, hälsa, motorsport, kungahuset och så vidare. Läsning är väsentligt bredare än skönlitteratur och nyheter. Det är inte heller så att läsning främst är en fritidssyssla. De allra flesta har skrivna arbetsinstruktioner, får sina uppdrag via datorskärmar och måste följa skrivna normer, anvisningar och standarder. Och i ganska många yrken är textbearbetning huvudsysslan. Texter på jobbet är viktigare, vanligare och mer krävande än fritidsläsningen. Man kan begrunda denna helt sanna bild: En långtradare som lämnar fabriken i Södertälje kan inte på långa vägar lasta in all den skriftliga dokumentation som finns om den: pm, anbudsförfrågan, kravspecifikationer, offerter, arbetsbeskrivningar, besiktningsdokument, beslutsunderlag, materialbeskrivningar, säljdokumentation, användarhandledningar, reparationsmanualer, beställningar till underleverantörer, förhandlingsprotokoll i all oändlighet. Yrkeslivets texter har bara blivit fler och viktigare samtidigt som skönlitteraturen delvis ersatts av andra medier, till exempel filmer som aktiverar fler sinnen än läsningen och interaktiva datorspel som har fördelen att konsumenten får spela huvudrollen. Och vi är bara i början. Snart är VR (virtual reality) och AR (augmented reality) kommersiella produkter. Läsning som fritidssyssla får alltmer konkurrens, och det är en utveckling som bara är av godo: Skönlitteraturen får koncentrera sig på det den är bäst på, det vill säga berättande och verbal ekvilibrism, och släppa action, slapstick och porr. Ingen vill mena att skönlitteraturen är oviktig eller passé, men den är bara ett av flera underhållningsmedier, och dominerar inte längre (om det någonsin varit så) vare sig kvantitativt eller kvalitativt. Däremot måste det vara skolans uppgift att förmedla skönlitteraturens estetiska, emotionella och kulturella värden vidare till nya generationer. Men denna kulturinsats hjälper knappast upp några Pisaresultat. Mycket i debatten om läsning är missuppfattningar, men inte den hårda kärnan. Förmågan att tillgodogöra sig skriven information har minskat under decennier, den minskar fortfarande, och detta är så oroande att man måste ha rätt utgångspunkter för debatten. Mest missuppfattat är det självklaraste av allt. Det är just faktalitteratur som är nyckeln till framgång i skolan, till högre studier och till framgång i alla något så när kvalificerade jobb. Det är bra om de unga läser våra klassiker, men det är förmågan att tillgodogöra sig en rapport eller ett pm som ger dem framgång i livet. Det är också denna förmåga som Pisa mäter. Det är uppenbart att mycket skönlitterär läsning inte hjälper att bygga denna textkompetens. Den prototypiska romanen intresserar sig för händelser, sakprosa för saker och strukturer. Skönlitteratur fokuserar på det mänskliga, ofta relationella medan sakprosan fokuserar på det sakliga och på orsak-verkansamband. I  skönlitteratur är det outsagda eller det antydda ett plusvärde, men i sakprosa är klarhet och precision de stora dygderna. I skönlitteraturen är detaljerna dekorativa eller symboliska, i fackprosan är de led i resonemang. Det handlar om olika slags läskompetens. Det är inte bara skönlitteraturen som kan ge ett rikt språk, men det är bara faktalitteraturen som kan ge ett användbart språk. För livets läsande ställer ännu högre krav än Pisa. Det som står på papperet (eller skärmen) ska integreras med det som tidigare finns i laterala cortex: alltså tidigare kunskap ska kompletteras, jämföras och troligen problematiseras med hjälp av ny information. Denna information måste värderas: Vad finns det för återstående luckor i det nya vetandet? Och – framför allt – what’s in it for me? Allt sådant är självklart för den som kan det, men den som inte kan det kan bara lära sig genom att läsa många olika faktatexter. Jag har inte de pedagogiska eller de skolorganisatoriska lösningarna. Men Sverige behöver ett nytt tänkesätt, en realistisk bild av vad läsning är och innebär. Med detta för ögonen vore det kanske klokt att splittra skolans svenskämne på två: ett för det litterära kulturarvet och ett för färdigheten att läsa och skriva informativa texter. Det vore också på sin plats att sakprosa fick mer prestige: Varför inte ett inval av goda yrkesskribenter i Svenska Akademien och ett Nobelpris lite då och då till förtjänt sakprosa, fler litterära pris till non-fiction-skribenter och mer uppmärksamhet i medier för föredömlig text. Lars Melin, docent i svenska vid Stockholms universitet och populärvetenskaplig författare Den prototypiska romanen intresserar sig för händelser, sakprosa för saker och strukturer. Skönlitteratur fokuserar på det mänskliga, ofta relationella medan sakprosan fokuserar på det sakliga och på orsak-verkansamband.


”?Inför nationell vårdgaranti för behandling hos psykolog”

Summary: Alarmerande brist inom primärvården. Var tredje patient som kommer till vårdcentralen söker för psykisk ohälsa. Men alla garanteras inte behandling hos en legitimerad psykolog. Vi föreslår därför obligatoriska nationella avtal för primärvården och en nationell vårdgaranti, skriver Sveriges kliniska psykologers förening.

Den senaste tidens mediala uppmärksamhet kring psykisk ohälsa inom primärvården sätter fingret på en ojämlik vård och mycket stora patientsäkerhetsbrister. Den nationella kostnaden för psykisk ohälsa beräknas till 70 miljarder kronor årligen och är ett av vår tids stora folkhälsoproblem. Enligt Socialstyrelsens nationella riktlinjer ska psykologisk behandling erbjudas som förstahandsval vid ångest- och depressionsdiagnoser. Men det är ett ansvar Sveriges vårdcentraler hittills inte kunnat leva upp till. Det handlar framför allt om kunskapsbrist och en skriande brist på psykologer i primärvården. Var tredje patient som kommer till vårdcentralen söker för psykisk ohälsa. Enbart hälften av dessa identifieras ha psykiska problem och ännu färre erbjuds behandling. Ångest- och depressionsproblematik är den näst vanligaste anledningen att söka allmänläkare. Dessa saknar normalt fördjupad utbildning och kunskap om psykisk ohälsa, men ställs trots det dagligen inför en svår och övermäktig arbetsuppgift. Rekommendationen när det gäller att behandla okomplicerad depression och ångest är vanligen KBT (kognitiv beteendeterapi), men även vissa andra psykologiska metoder har ett gott vetenskapligt stöd för sådan behandling. Men om du som patient söker för ångest, stress eller depression på vårdcentralen är du i dag tyvärr inte garanterad att få den rekommenderade och effektivaste behandlingen. Den stora bristen på psykologer inom primärvården är alarmerande. Enligt undersökningar från Psykologförbundet uppger åtta av tio vårdcentraler i Sverige att de har andra yrkeskategorier än psykologer som arbetar med psykisk ohälsa. En tredjedel av vårdcentralerna saknade 2015 helt tillgång till psykolog och i  vissa delar av landet har enbart en tredjedel av vårdcentralerna tillgång till psykolog. En aktuell studie inom primärvården i Stockholm visar att var femte patient fick medicinsk hjälp (psykofarmaka) för psykisk ohälsa. Bara 7 procent av patienterna fick en diagnos och enbart 3 procent fick träffa psykosocialt skolad personal, exempelvis psykolog. Psykisk ohälsa är ett kliniskt område som präglas av diagnostiska svårigheter. Som exempel kan nämnas generaliserat ångestsyndrom (GAD), som är den vanligaste ångestdiagnosen inom primärvården. Vården fångar endast upp en tredjedel av de patienter som lider av GAD. Ett annat aktuellt exempel är flyktingar med traumatiska erfarenheter bakom sig – en patientgrupp som primärvården i dag inte klarar av att diagnosticera och behandla. Cirka var tionde flykting som kommer till Sverige har posttraumatiskt stressyndrom (PTSD). PTSD är en svår ångestproblematik som dock är fullt behandlingsbar om man erbjuds rätt hjälp. Med psykologisk evidensbaserad behandling (vetenskapligt baserad) blir 8 av 10 patienter med PTSD botade. Trots Socialstyrelsens riktlinjer är det vanligt att patienter som söker för psykisk ohälsa i  samband med sjukskrivning endast erbjuds antidepressiv medicinering eller ”stödsamtal”. Stödsamtal har inte någon tillfredsställande effekt vid psykisk ohälsa. I kliniska studier brukar stödsamtal ofta ingå som kontroll (”sockerpiller”). I flertalet slumpmässigt kontrollerade studier har det visat sig att evidensbaserade psykologiska behandlingar är överlägsna stödsamtal när det gäller behandling av psykisk ohälsa. Antidepressiva mediciner har heller ingen effekt vid lättare eller måttlig depression. Då dessa preparat i studier jämförts med ”sockerpiller” finns ingen skillnad förutom vid allvarlig depressionsgrad, som vanligen faller under psykiatrins behandlingsansvar. I Sverige har förskrivningen av antidepressiva mediciner fördubblats de senaste tio åren. OECD varnar nu i en aktuell rapport för en överförskrivning vid diagnoser som i första hand ska behandlas med psykologiska metoder. Den psykiska ohälsan fortsätter att öka i Sverige och så även sjukskrivningarna. Nästan hälften av de patienter som sjukskrivs längre än 60 dagar sjukskrivs på grund av psykisk ohälsa. Den nationella kostnaden för psykisk ohälsa beräknas till 70 miljarder kronor årligen. Vad är då lösningen? På vårdcentraler där psykologer arbetar med systematisk utredning och psykologisk behandling visar det sig att graden av psykisk ohälsa, behovet av sjukskrivningar, medicinering och läkarkontakt minskar. Samarbetet mellan läkare och psykologer beskrivs som tillfredsställande och på samhällsnivå görs en ekonomisk vinst. Forskning visar att psykologisk behandling, framför allt KBT, är mest effektiv då kliniska psykologer ger behandlingen. Psykologer har en bred och omfattande grundutbildning och de ökar patientsäkerheten genom handledning, utbildning, forskning och behandlingsutvärdering. Deras specifika utbildning i  fördjupad och komplex psykiatrisk diagnostik gör att psykologer bör genomföra mentala hälsokontroller på alla patienter på vårdcentralerna, på samma sätt som läkare gör hälsokontroller. De nationellt riktade åtgärder som hittills gjorts, det vill säga rehabiliteringsgarantin eller ökad ersättning för besök hos psykolog, har inte gett någon tillfredsställande effekt på antalet psykologtjänster på vårdcentralerna. Anledningen är att primärvården i huvudsak styrs av bindande upphandlade avtal att, med hot om vite, tillhandahålla exempelvis läkarinsatser. Några sådana avtal existerar inte för psykologer eller psykologisk behandling. På många vårdcentraler blir psykologinsatser därför en ”frivillig’” insats att ta ställning till i  raden av ekonomiska prioriteringar. Det gör att stora grupper patienter dagligen undanhålls den rekommenderade och effektivaste behandlingen för psykisk ohälsa. På vårdcentralerna är det i dag lättare att få remiss till högspecialiserad kroppslig vård som omfattas av vårdgarantin än att få påbörja behandling hos psykolog som inte omfattas av vårdgarantin. Rätt insatser skulle innebära enorma vinster för samhället. Vi föreslår därför: • Att man instiftar obligatoriska nationella avtal för primärvården, där patienter garanteras utredning och behandling hos psykolog på sin vårdcentral inom en månad. Detta skulle innebära en viss kostnadsökning kortsiktigt. Men på samhällelig nivå skulle det innebära enorma vinster i form av minskat lidande och bättre funktionsnivå hos befolkningen i stort, samt minskade kostnader för sjukskrivning, inadekvat medicinering och övriga vårdkostnader. Vi föreslår tills vidare: • Att en nationell vårdgaranti om psykologisk behandling för psykisk ohälsa snarast införs inom primärvården. Om en patient inte erbjuds en av Socialstyrelsen rekommenderad psykologisk behandling hos psykolog på den vårdcentral där hen söker vård inom en månads tid bör patienten få motsvarande behandling hos en privatpraktiserande legitimerad psykolog, finansierat av vårdcentralen. Denna mer akuta lösning finns redan lokalt i vissa delar av landet och innebär att tillgången till psykologisk behandling säkerställs. Då behöver enskilda patienter inte fortsätta falla offer för de strukturella nationella patientsäkerhetsbrister som finns inom primärvården. Sveriges kliniska psykologers förenings styrelse: Olof Molander, legitimerad psykolog Erik Andersson, legitimerad psykolog, med dr Pia Faller, legitimerad psykolog Linda Gjertsson, legitimerad psykolog, specialist i neuropsykologi Gustav Jonsson, psykologstudent Martina Nilsson, legitimerad psykolog En aktuell studie inom primärvården i Stockholm visar att var femte patient fick medicinsk hjälp (psykofarmaka) för psykisk ohälsa. Bara 7 procent av patienterna fick en diagnos och enbart 3 procent fick träffa psykosocialt skolad personal, exempelvis psykolog.


Städning efter Cameron

Summary: DN 13/7 2016. Theresa Mays första uppgift som ny premiärminister blir att föra Storbritannien ut ur EU. Det försvåras av avsaknaden av ett personligt mandat och en opposition i kaos.

Ett av David Camerons huvudargument i förra årets valrörelse var att han, till skillnad från Labours Ed Milliband, skulle leverera stabilitet. Med det har han misslyckats kapitalt. Brexit har genererat en nivå av politisk och ekonomisk osäkerhet som saknar motstycke i brittisk efterkrigstidshistoria. Camerons efterträdare Theresa May, som under onsdagen förväntas bli ny premiärminister, står därför inför en mindre avundsvärd uppgift. May seglade omedelbart upp som en av favoriterna till att ta över när Cameron dagen efter folkomröstningen meddelade att han skulle stiga åt sidan. Hon är erfaren, har ett brett stöd i partiet och hade även om hon stödde stannasidan en tillbakadragen profil under Brexitkampanjen. Det gjorde att många trodde att hon skulle ha goda förutsättningar att hela det delade partiet. Resan till 10 Downing Street har dock gått snabbare än väntat. Enligt Torypartiets valprocedur skulle parlamentsledamöterna först skaka fram två kandidater som medlemmarna sedan skulle få välja mellan i en poströstning. Först i september skulle en ny partiledare och premiärminister vara på plats. Men efter att de ledande Brexitförespråkarna Michael Gove och Boris Johnson satt knivarna i varandra och energiministern Andrea Leadsom utsetts till motkandidat gick det snabbt. Under måndagen drog Leadsom tillbaka sin kandidatur efter att ha fällt ett antal grodor under helgen, samtidigt som det blivit tydligt att hon hade ett mycket svagt stöd bland partiets parlamentsledamöter. Därefter utsågs May omedelbart, som enda kvarvarande kandidat, till partiledare. Och Cameron meddelade att det inte fanns någon anledning för honom att fortsätta som regeringschef till september när valprocessen nu var avklarad. Det ligger nära till hands att jämföra Theresa May med Margaret Thatcher. Liksom järnladyn beskrivs hon som rak, resultatinriktad och kompetent. Som inrikesminister stakade May dessutom ut en tuff kurs i invandrings- och rättsfrågor, vilket har bidragit till hennes hårda profil. Samtidigt är May, till skillnad från sin forna motkandidat Andrea Leadsom som anger just Thatcher som sin förebild, relativt mitteninriktad. Hon spelade en viktig roll när den konservativa regeringen baxade homoäktenskapslagstiftningen genom parlamentet och hon har uttryckt tveksamhet kring att fortsätta åtstramningspolitiken. I sin programförklaring häromdagen fokuserade hon på hur statliga investeringar kan bidra till tillväxt och social rörlighet. Dessutom föregick May, och stödde sedan, Cameron i hans försök att tvätta bort Torypartiets hårda högerstämpel, vilket sågs som en grundförutsättning för valvinsterna 2010 och 2015. Mittenorienterad eller ej, för May lär allt fokus hamna på Brexit och att städa upp den röra Cameron lämnar efter sig. Hittills har hon slagit fast att det inte är någon brådska att utlösa EU-fördragets artikel 50, vilken aktiverar utträdesförhandlingarna, och att det sannolikt inte kommer att göras förrän nästa år. Men May har också lämnat flera nyckelfrågor obesvarade. Framför allt har hon inte satt ner foten i valet mellan att bevara tillträde till den inre marknaden och att återta kontroll över migrationspolitiken. Storbritannien kan inte få båda, Brexitkampanjens påståenden till trots, bäst fångat av Boris Johnsons konstaterande att hans kakpolicy är ”för att äta, för att ha kvar”. Mays situation kompliceras dessutom av att hon ärver, snarare än själv vinner, premiärministerposten och att det är kaos i oppositionen. Det blir svårt att föra Storbritannien ut ur EU utan antingen ett eget mandat från väljarna för den överrenskommelse hennes regering förhandlar fram eller med stöd från Labour. Samtidigt har May avfärdat nyval och så länge Labour dras med Jeremy Corbyn som ledare är en partiöverskridande uppgörelse knappast möjlig. Om inte Labour är ombord eller May har vunnit sitt eget mandat är risken överhängande att debatten om utträdet och dess förutsättningar öppnas upp igen i samband med det ordinarie parlamentsvalet 2020. Samt att Storbritanniens förhandlingsposition gentemot EU försvagas ytterligare. När May meddelade sin kandidatur till partiledar- och premiärministersposten härom veckan lovade hon att Brexit ska ske och att det ska bli en succé. Det är betydligt lättare sagt än gjort. 13 juli 2016 Läs fler ledare. Till DN:s ledarsida.


”Satsning på solceller kan göra Sverige helt förnybart 2020”

Summary: Bra för ekonomin. I dag presenterar vi nya beräkningar som visar att Sverige skulle kunna ha ett 100 procent förnybart elsystem redan 2020. Framför allt krävs en satsning på solceller samtidigt som utbyggnaden av vindkraft och biokraft fortsätter i samma takt som i dag, skriver fyra forskare och experter inom förnybar energi.

Nyligen presenterades den blocköverskridande energiöverenskommelsen om att Sverige ska ha 100 procent förnybar el till 2040. Våra beräkningar visar att vi skulle kunna nå målet redan 2020. Det är tekniskt genomförbart och kostnaden för elproduktion från nya anläggningar för sol- och vindkraft är eller kommer snart att vara den billigaste nya energin. Detta gäller i synnerhet om man tar hänsyn till de så kallade externa kostnaderna för klimatpåverkan och miljö som andra energislag ger. Genom fortsatt energieffektivisering, utbyggnad av elproduktion från vind och sol kan Sverige nå miljömål och samtidigt skapa tusentals nya arbeten i grön sektor. På uppdrag av Världsnaturfonden WWF Sverige, Naturskyddsföreningen, Greenpeace och organisationen 100 procent förnybart har vi räknat på tre olika scenarier för hur Sverige skulle kunna få ett 100 procent förnybart elsystem: 2020, 2025 och 2030. De olika scenarierna innebär olika ambitionsnivåer för förnybart, men alla är fullt genomförbara och dessutom medför de en rad andra fördelar för omställningen av energisystemet i stort och för arbetet med att nå Sveriges miljömål. En kostnadseffektiv omställning till ett hållbart elsystem ger god leveranssäkerhet, minskar klimatpåverkan och ger oss möjlighet att exportera elenergi med låg klimatpåverkan till andra länder. Ett 100 procent förnybart elsystem säkrar industrins konkurrenskraft och skapar goda förutsättningar för ekonomisk utveckling i hela landet. År 2015 levererade kärnkraft 54,4 TWh och fossilkraft 2,5 TWh samtidigt som Sverige hade ett nettoöverskott på 22,6 TWh el som exporterades. Vi har beräknat hur ett förnybart elsystem och effektiviseringar kan täcka ett produktionsbortfall i storleksordningen 42 TWh om det blir ett normalår för vind- och vattenkraft. Scenario 2020. I detta scenario fortsätter vindkraften att byggas ut med ytterligare 28  TWh från dagens nivåer. Vi har utgått från normalårsproduktionen 2015 samt räknat med att den installerade effekten ökar med 18  procent per år. De senaste nio åren ökade de årliga installationerna med 27 procent. Vi får en avsevärt lägre ökningstakt än de senaste åren. Förutom landsbaserad vindkraft finns också flera parker till havs med tillstånd klara. Någon skulle kunna byggas på ett par år. Vi räknar med att en ny havspark kan ge ett tillskott på 3 TWh 2020. Utbyggnaden av solceller ökar med 4 TWh under denna period. Takten på utbyggnad av solkraft kan jämföras med de länder där det införts nettodebitering eller inmatningstariffer, såsom Tyskland, Italien, Spanien och Nederländerna som tydligt svarat med en ökning av installationer på införandet av styrsystem. När det gäller energieffektiviseringsåtgärder räknar vi med att de utvecklas i samma takt som de senaste fem åren vilket innebär besparingar på 5 TWh. El från bioenergi som genereras i  ombyggda eller bättre utnyttjade kraftvärmeanläggningar kommer att kunna ge 5 TWh mer el. Scenario 2025. I detta scenario ser vi i stort sett samma utvecklingstakt som de senaste åren. Effektiviseringarna minskar elenergibehovet (7 TWh) och det blir utrymme för ökning av elenergiförbrukningen, till exempel inom transportsektorn. Solenergin utvecklas i  lugnare takt med 7 TWh. Den årliga utvecklingstakten för vind 28 TWh och biokraft 5 TWh blir också lägre, det går långsammare än vad som är möjligt. Scenario 2030. Att vänta till 2030 med att ställa om till ett helt förnybart elsystem innebär en rejäl inbromsning av utbyggnadstakten för förnybart (10 TWh solenergi, 28 TWh vind, 5  TWh biokraft) och energieffektiviseringarna (8 TWh). I scenariot finns det möjlighet att bygga mer ny produktion än vad som behövs inom landet och överskottet av förnybart producerad elenergi kan exporteras till våra grannländer för att där ersätta fossilkraft och kärnkraft. Sverige har utmärkta förutsättningar för förnybar energi med en lång och blåsig kuststräcka, bra höjdskillnader och riklig nederbörd för vattenkraften och är glest befolkat med stora landarealer. Sveriges solinstrålning kan faktiskt mäta sig med Tysklands, världstvåan i solel vars installerade effekt för närvarande är 300 gånger större än Sveriges (som en följd av mer generösa stödsystem). Utöver de rent naturliga förutsättningarna har Sverige också ett industriellt kunnande. Med statens försorg har detta i ett energihistoriskt perspektiv bidragit till bildandet av flera samarbeten mellan myndigheter och företag som har bidragit till effektiv elförsörjning och främjat industriell utveckling och exportframgångar. Med energiöverenskommelsens planer att öka förnybar elproduktion med endast 18 TWh till år 2030, genom ett förlängt och utökat elcertifikatssystem, är risken stor att Sverige helt och hållet missar målet till år 2040. Våra scenarier visar att åtminstone dubbelt upp, 36 TWh ny förnybar eltillförsel, behövs för att upprätthålla elbalansen samtidigt som eleffektivisering utgör en kraftfull energiresurs för slutanvändarna. Vi ser framför allt tre fördelar med ett 100 procent förnybart elsystem: 1. Det är det mest kostnadseffektiva sättet att trygga framtidens elförsörjning samt uppnå miljö- och klimatmål. 2. Vi utnyttjar Sveriges mycket goda förutsättningar att klara effektbalansen med en hög andel förnybar energi. 3. En omställning till ett förnybart elsystem tryggar framtiden för den elintensiva industrin och skapar dessutom fler arbetstillfällen i  hela landet. Utbyggnaden av ett helt förnybart elsystem leder till ekonomisk verksamhet med ökade beställningar till industri, projekterings- och anläggningsföretag. De investeringar som krävs kommer att omsättas inom landet. Som föregångare får vi en expansiv utveckling och en förbättrad energiförsörjning med mindre miljöpåverkan för en långsiktigt hållbar utveckling. Jonny Hylander, professor i energiteknik vid Högskolan i Halmstad Göran Sidén, universitetslektor, elkraftteknik vid Högskolan i Halmstad Christian Stenqvist, dr i miljö- och energisystem från Lunds tekniska högskola, energianalytiker och utvärderingskonsult vid EvalPart Charlotta Winkler, solenergiexpert och konsult för energiteknik vid WSP Sverige Med energiöverenskommelsens planer att öka förnybar elproduktion med endast 18 TWh till år 2030 är risken stor att Sverige helt och hållet missar målet.


Erik Helmerson: Pinsamt kryperi för Zlatan

Summary: Svenskar gillar att peka förfärat på de internationella förbunden Fifa och Uefa. Dessa mutkolvar! Men när det kommer avslöjanden om SvFF blir det tystare, skriver Erik Helmerson.

Det är slående, skriver Olof Lundh, när man får hela kulturen upprullad, sida för sida och i det närmaste muta för muta. Boken som han beskriver ovan heter ”Fult spel: sanningen om fifflet inom Fifa”. Men orden passar precis lika bra på Lundhs egen nya bok, ”Vad jag pratar om när jag pratar om fotboll” (Albert Bonniers förlag). Efter läsningen har jag stor respekt för Olof Lundh. Dels gillar jag sättet på vilket han skriver: lugnt, metodiskt, med en sorts sorgset tålamod oavsett vad som faller över honom – en härskarfras av Zlatan, en hysterisk utskällning från förre fotbollsbasen Lars-Åke Lagrell eller tystnaden som uppstår när Lundh ställer frågor om bygget av Friends Arena. Dels uppskattar jag hans mod. Olof Lundh är en av ytterst få svenska fotbollsjournalister som verkligen vågat kritisera Zlatan Ibrahimovic, hans mobbningstendenser och inte minst det kryperi för Zlatan som präglat svensk fotboll de senaste åren. ”Vad jag pratar om...” är just hela kulturen upprullad. Lundh beskriver hur SvFF, Svenska fotbollförbundet, byggt en kuddmur kring guldgåsen Zlatan och låtit honom värpa sina ägg på helt egna villkor. Han avhandlar epoken Lagrell som enligt Lundh präglades av centralstyre, ja-sägeri och machiavelliskt maktspråk. Han pekar ut dubbelmoral, skumraskfigurer och sexism. Vad kan ledas i bevis? Inte mycket. SvFF omfattas inte av någon offentlighetsprincip, rädslans och tystnadens kultur tycks utbredd. De som talar gör det anonymt. Svenskar gillar att peka förfärat på de internationella förbunden Fifa och Uefa. Dessa mutkolvar! Men när det kommer avslöjanden om SvFF blir det tystare. Varför? Kanske är de som är intresserade av skandaler inte så intresserade av fotboll, och vice versa. Kanske tas förbundet, och den svenska fotbollen, inte på särskilt stort allvar. Den är en underhållningsindustri som levererar sporadiska vinster och ett och annat skönt Zlatancitat – vem orkar då bry sig om korruption, överkörda småklubbar, skrupelfria agenter och en organisationskultur som tycks hämtad från en inkrökt S-kommun cirka 1964? ”SvFF – fotbollsmördare”, är en ramsa som sjungs på allt fler läktare. Jag har tyckt att den är rätt överdriven och supportrarna lättkränkta. Men efter läsningen av ”Vad jag pratar om när jag pratar om fotboll” kommer jag om inte sjunga med så i alla fall diskret stampa takten.


Matilda Molander: Solen gick upp i Hatets stad

Summary: Ilskan och hatet som polisens skjutningar av afroamerikaner föder är lätt att förstå. Men som president Obama sa: Det finns inget sätt att rättfärdiga de här händelserna.

Under torsdagskvällen samlades människor över hela USA till demonstrationer mot att polisen ännu en gång skjutit ihjäl oskyldiga afroamerikanska män. För de knappt tusen personer som fredligt marscherade genom Dallas var manifestationen nästan över när prickskyttar plötsligt började skjuta mot de poliser som var utstationerade för att garantera deltagarnas säkerhet. Gärningsmännen hade positionerat sig i ett bakhåll och besköt enligt uppgift poliserna från flera olika håll. När detta skrivs har fem poliser dött. Sex poliser och två civila är skadade. En gärningsman har dödats av polis. Det är ännu för tidigt att säga något säkert om motivet, men en av de misstänkta ska ha skrikit att slutet är nära och att han vill döda vita och särskilt poliser. Det ligger nära till hands att misstänka att det finns en koppling till de senaste dagarnas uppmärksammade dödsskjutningar av afroamerikanska män i Mississippi och Louisiana. Ilskan och hatet som den typen av övervåld föder är lätt att förstå. Men som president Obama sa: ”Det finns inget sätt att rättfärdiga de här händelserna. Rättvisa kommer att skipas.” Philando Castile som sköts av polis i onsdags hade både flickvän och familj som nu fått sina hjärtan krossade. Det hade de skjutna poliserna också. ”Black lives matter” för att ”all lives matter”. Polisens skjutningar av afroamerikaner och torsdagsnattens attacker mot polisen är båda oerhörda tragedier. Människor är våldsamma, människor känner hat och människor har fördomar. Det är en potentiellt dödlig kombination även utan skjutvapen. Texas har en av USA:s mest tillåtande vapenlagar och sedan januari är det tillåtet att bära skarpladdade vapen synliga på allmän plats. President Obama har länge fört en kamp för striktare vapenlagar, men motståndet är stort från vapenlobbyn. I sitt första uttalande efter attackerna sa Obama: ”Vi vet att när folk är beväpnade med kraftfulla vapen blir sådana här attacker ännu farligare och mer dödliga. Och det är något vi kommer att återvända till de kommande dagarna.” Tragiska skjutningar har i USA dock en tendens att leda till krav på mer vapen i samhället, snarare än mindre. ”Så att man kan försvara sig.” Varje dag skjuts omkring 80 personer ihjäl. Kanske är det här inte vändpunkten men låt oss hoppas att demonstranterna i Dallas får rätt. ”Hatet kommer inte att vinna.”


”Nu delar Uber uppgifter direkt med Skatteverket”

Summary: Anpassning inför nya lagen. Stora taxibolag har hävdat att Uberförare smiter från sin skatteplikt och att det bidrar till Ubers framgång. Vi delar inte den bilden. I dag offentliggör vi att Uber tar nya steg för att genom tekniska lösningar förenkla för våra förare att rapportera in uppgifter till Skatteverket, skriver Alok Alström, Sverigechef Uber.

När Uber grundades 2009 var det för att lösa ett till synes enkelt problem: Hur kan man få skjuts genom ett knapptryck var man än är i världen? Vid den tiden var smartphonen en förhållandevis ung innovation och idén att tjänster som Uber skulle kunna växa fram var långt ifrån självklar. Sedan dess har avsevärda förbättringar för förare, passagerare och städer kunnat genomföras tack vare ny teknik som Uber har utvecklat. Bland passagerare och förare har Uber varit mycket populärt medan stora taxibolag och deras lobbyorganisationer har varit högljudda kritiker. Man har hävdat att förare smiter från sin skatteplikt och att Ubers framgång inte bygger på en förbättrad användarupplevelse för både passagerare och förare eller för den delen en innovativ affärsmodell. Det är inte en verklighetsbeskrivning vi delar. Vi är engagerade i att hjälpa partnerförare att uppfylla deras skattskyldighet och vi tror att vår teknik kan bidra. Redan i dag har varje förare tillgång till sin affärsdata digitalt som visar alla resor de har genomfört när de använt Ubers plattform. Veckovis får de en sammanställning av denna data. Men smart ny teknik kan åstadkomma mer än så. Vi tror att samma teknik som får Ubers tjänst att fungera också kan underlätta förares skyldigheter att rapportera in nödvändiga uppgifter till Skatteverket. Vi arbetar därför aktivt för att erbjuda förare nya tekniska lösningar för att enklare kunna betala skatt och sköta sin ekonomiska redovisning. Det är därför vi i dag aktiverar och offentliggör en ny funktion i Ubers app som alla partnerförare ?i Sverige kan använda. Den nya funktionen möjliggör för en partnerförare att trycka på en knapp i appen och därigenom låta Uber dela nödvändiga inkomstuppgifter på deras körningar direkt med Skatteverket. Detta kommer att tillhandahållas digitalt på ett säkert och automatiserat sätt. Detta görs som ett förberedande steg inför 2017 då alla förare som i dag kör uberX, UberBLACK och UberLUX i taxiregistrerade bilar med taxameter med taxilegitimation – i enlighet med den nya lagen om redovisningscentraler – måste rapportera in skattegrundande inkomstuppgifter till Skatteverket via särskilt ackrediterade redovisningscentraler. Vi välkomnar det som ytterligare ett bra steg för att göra svenska transport- och taxisektorn – som historiskt brottats med utbrett skattefusk till följd av stor kontanthantering – mer städad. I dag trycker tiotusentals personer varje vecka på en knapp för att få skjuts i Stockholm, Göteborg, Malmö, Lund och Uppsala – också i de områden som traditionellt sett inte haft god tillgång till kollektivtrafik eller taxi. Ubers teknik kan också öka säkerheten, till exempel genom att ta bort anonymiteten för taxi och spåra varje resa via GPS. Samtidigt som Uber blivit ifrågasatt i debatten sedan lanseringen i  Sverige 2013 står det klart att tjänsten är väldigt populär bland svenskar: Under de tre senaste månaderna har 171 000 svenskar tagit en resa med Uber. Också förare har omfamnat Uber. I stället för att vara låsta vid dagliga scheman har de nu friheten att själva bestämma när de ska jobba och vara lediga. Då förarna är självständiga egenföretagare är de sina egna chefer – något som 22 procent av svenskarna skulle vilja vara om de fick välja, även om bara 9 procent är det i  dag (Eurostat). Runt 3 000 partnerförare har genomfört fyra eller fler resor under den senaste månaden. Kritiker har misstänksamt frågat sig hur Uber kan vara billigare än taxi – det enkla svaret är att Ubers teknik är mer effektiv i  att matcha utbudet och efterfrågan än taxis beställningscentraler. När förare kan ha flera betalande passagerare i bilen större andel av varje körd timme – så kan priset vara lägre per resenär. Forskning från Princeton University (2016) har bekräftat detta: Studien jämförde data mellan taxi och Uber i fem amerikanska städer och kom fram till att förare som använder Uber konsekvent hade en betalande passagerare i  bilen en större del av tiden och en längre del av körsträckan än vanliga taxiförare. På så sätt bidrar en mer effektiv användning av partnerförarnas tid till lägre priser, vilket i sig genererar fler passagerare i  en positiv spiral. Men vår målsättning är inte begränsad till att enbart förbättra effektiviteten och kvaliteten inom den professionella, licensierade taxiindustrin. Vårt mål är även att låsa upp den vilande potential för transporter som finns i Sverige och globalt i form av underutnyttjade fordon och undersysselsatta förare genom appbaserad samåkning mellan privatpersoner, som i Sverige blev känt med tjänsten uberPOP som vi erbjöd under en pilot september 2014 till maj 2016. Just nu pågår en statlig utredning om taxi och samåkning som ska presentera sina förslag den 1  december i år. Vi hoppas att utredningen landar i  framtidsinriktade reformförslag som kommer att uppdatera Sveriges förlegade regelverk för taxi- och samåkningstjänster. I ljuset av detta hoppas vi att vår datadelningspilot kan fungera som exempel på hur ny teknik kan bidra till att lösa gamla regulatoriska utmaningar såsom skattekontroll. Smartphoneteknologi har transformerat sättet som människor säkert och enkelt kan resa i  världens städer – i dag kan människor trycka på en knapp och få en bil bara minuter senare, vilket skapar ekonomiska möjligheter för miljoner människor globalt – och teknologi kan också göra det enkelt att rapportera inkomster. Vi kommer fortsätta att vara drivande i att innovera på det här området, till fördel inte bara för förare på vår plattform och för taxi- och transportbranschen, utan också för vårt samhälle i stort. Alok Alström, Sverigechef Uber Vårt mål är även att låsa upp den vilande potential för transporter som finns i  Sverige och globalt i form av underutnyttjade fordon och undersysselsatta förare genom appbaserad samåkning mellan privatpersoner.


”Tro inte att den akuta migrationskrisen är över”

Summary: Blunda inte. De problem som följer av flyktinginvandringen sätter ramarna för svensk politik det kommande decenniet. Vi kommer att tvingas fatta fler svåra beslut där valet står mellan olika dåliga alternativ. Omfattningen av den omställning som Sverige måste gå igenom har inte sjunkit in på allvar, skriver förre M-samordnaren Mikael Sandström.

Den tillfälliga utlänningslagen, som riksdagen just beslutat, ska göra det svårare att få asyl i Sverige. Flera andra restriktiva åtgärder har vidtagits. Dessa åtgärder initierades under förra hösten då som mest 10 000 personer sökte asyl i Sverige på en vecka. Har vi nu hanterat den akuta delen av migrationskrisen? Många hoppas att så är fallet. Risken är stor att svaret är nej. Jag tror att den stora faran vore om vi slår oss till ro och tror att de svåra besluten nu är fattade. Från 2012 till 2022 kommer Sveriges befolkning att ha ökat med en och en kvarts miljon personer. Det beror till övervägande del på asylinvandringen och är den största befolkningsökning Sverige upplevt under en så kort tidsperiod sedan den första folkräkningen genomfördes 1749. Sverige har haft kraftig invandring förr, men inte i denna omfattning. Förra året sökte 160 000 personer asyl. Det är nästan dubbelt så många som det tidigare toppåret, 1992. Nästan lika många sökte asyl under 2015 som under hela första halvan av 1990-talet. Den exceptionella situationen 2015 kommer efter flera år av stor asylinvandringen. Under alla de tre åren 2012, 2013 och 2014 var asylinvandringen större än någon gång sedan 1992. Inget annat demokratiskt välfärdsland har tagit emot så stor invandring under en så kort period, undantaget Israel, som på 1990-talet tog emot en miljon invandrare från forna Sovjet. Sverige har plats för stor invandring, men att på kort tid ta emot så många innebär påfrestningar. Antalet asylsökande har minskat drastiskt sedan förra hösten men nivåerna är fortfarande höga. Hittills i år har ungefär samma antal asylsökande kommit till Sverige som motsvarande period 2012. Skulle Migrationsverkets prognos slå in 60 000 asylsökande så hamnar även 2016 på fem-i-topp-listan. Även om det skulle bli hälften, så skulle det vara många. Det årliga genomsnittet före 2012 var 24 000 asylsökande per år. Migrationskrisen leder till problem på fem nivåer: 1. Den första nivån är hanteringen av de ankommande. Myndigheter, frivilliga och kommuner gjorde förra hösten nästan övermänskliga ansträngningar. Ändå kunde Migrationsverket inte ge alla tak över huvudet. Så illa är det inte nu, men systemet är ansträngt över bristningsgränsen. Säkerheten brister på asylboenden. Ensamkommande barn och vuxna blandas i boenden. Det hårda trycket på socialtjänst och skola gör att kvaliteten blir lidande. Den stora efterfrågan på boende har lett till ökade kostnader och sänkt kvalitet. 2. Den andra problemnivån är hur vi ska kunna påverka hur många migranter som söker sig till Sverige. Även om betydligt färre migranter kommer till Sverige nu, så måste vi ställa oss frågan om Sverige under de kommande åren kan ta emot fler migranter. Vi vet inte hur migrationsläget kommer att utvecklas. Antalet migranter till Europa via den östliga rutten över Medelhavet har minskat, men inflödet längs den centrala rutten ligger hittills i år på samma nivå som förra året. Vad händer nu, när det blir varmare och lättare att korsa Medelhavet? Kommer EU:s inre gränskontroller att fungera? Kommer EU:s avtal med Turkiet att hålla? Vad händer med de oregistrerade flyktingarna i Tyskland? Vad blir följden av Tysklands skärpta asylpolitik? Vi kan hoppas att en migrationsvåg liknande den som sköljde över oss förra året inte slår in över Sverige även i år, men om så sker beror i stor utsträckning på händelser och beslut bortom vår kontroll. Vi vet inte om gränskontroller, id-kontroller, den tillfälliga utlänningslagen och andra restriktiva åtgärder som vi själva har vidtagit kommer att räcka. 3. Den tredje nivån av problem är asylprövningen. Vid årets ingång fanns 180 000 personer i Migrationsverkets mottagningssystem av vilka 150 000 hade öppna asylärenden. Förra året avgjordes 60 000 ärenden av Migrationsverket. Nu räknar verket med att fördubbla kapaciteten, men inte ens det kommer att räcka för att beta av kön. De genomsnittliga handläggningstiderna har ökat från runt 4 månader till 9 månader, och beräknas öka till 12 månader. Många får vänta på besked långt över ett år. Under väntetiden blir människor passiviserade, demoraliserade och frustrerade. 4. Den fjärde nivån av problem rör återvändandet. Förra året bifölls 55 procent av de prövade asylansökningarna. Av de 150 000 personer som hade öppna asylansökningar vid årsskiftet kommer, med samma bifallsfrekvens, omkring 70 000 att få nej. Av de 60 000 som beräknas komma i år kommer kanske 25000 att få nej. Till detta kommer alla de människor som vistas utan tillstånd i Sverige, personer som antingen fått avslag på sin asylansökan men ändå stannar i landet eller som aldrig sökt uppehållstillstånd. Ingen vet hur många dessa är: jag tror att de är över 100 000. Ett mycket stort antal personer kommer alltså att behöva av- eller utvisas under de kommande åren, många av dem med tvång. Vem vet hur det ska gå till? Efter dessa fyra, jämförelsevis enkla problem, kommer vi till den femte nivån av problem: 5. Hur ska vi kunna integrera en och en kvarts miljon människor på ett decennium? I dag uppgår andelen helårsanställda inklusive företagare bland flyktingar och flyktinganhöriga till 25 procent efter 8 år och till 34 procent efter 15 år. För hela befolkningen är motsvarande siffra 69 procent. Hur ska vi ändra Sverige för att fler invandrare ska få jobb? Hur får vi fram bostäder? Hur ska skolan som redan präglas av lärarbrist hantera tillflödet av nya elever? Hur ska sjukvården som också lider av personalbrist klara ännu fler patienter? Hur ska påfrestningen på de offentliga finanserna hanteras? Vi kan länge diskutera om invandring på sikt är lönsam för samhället: på kort sikt innebär den tveklöst kostnader, vilket tillskottet på 30 miljarder till utgiftsområdet för migrationspolitik på vårens ändringsbudget illustrerar. Det är bara början. Successivt kommer kostnader att uppstå inom andra delar av den offentliga sektorn, inte minst i landets kommuner. Den akuta migrationskrisen är inte över. De problem som följer av flyktinginvandringen sätter ramarna för svensk politik det kommande decenniet. Vi kommer att tvingas fatta fler svåra beslut där valet står mellan olika dåliga alternativ. Omfattningen av den omställning som Sverige måste gå igenom har inte sjunkit in på allvar. Svaret får inte bli populism och främlingsfientligt. Svaret kan inte heller bygga på verklighetsflykt och önsketänkande. Vi hittar inte svaret på de frågor vi behöver ställa oss om vi blundar för de problem vi står inför. ?Mikael Sandström, tidigare samordningschef på Moderaterna och statssekreterare (M) i Statsrådsberedningen 2006-2014 Svaret får inte bli populism och främlingsfientligt. Svaret kan inte heller bygga på verklighetsflykt och önsketänkande. Vi hittar inte svaret på de frågor vi behöver ställa oss om vi blundar för de problem vi står inför. 23 oktober 2015: Regeringen och allianspartierna presenterar en överenskommelse om migrationspolitiken. 24 november 2015: På en presskonferens på Rosenbad presenterar Stefan Löfven och Åsa Romson ytterligare åtstramningar i migrationspolitiken. 21 juni 2016: Riksdagen röstar ja till en tillfällig skärpning av asylpolitiken från 20 juli 2016.


Föräldrar agerar modell för barnens skärmanvändande

Summary: I den pågående debatten om barns skärmanvändande förbises den väsentliga frågan: Hur förhåller du som förälder dig till ditt eget skärmanvändande? Föräldrar verkar ha glömt att de är föredömen och att ”barn inte gör som vuxna säger – utan som de gör”.

Barn skärmdebuterar i allt yngre åldrar och många föräldrar känner sig maktlösa inför sina barns skärmanvändande. Föräldrar hör av sig till psykologer för att få råd om hur de ska bryta sitt barns överdrivna spelande. Det finns i dag behandlingshem som erbjuder behandling till spelberoende barn från elva års ålder. Vad finns det för råd till hjälplösa föräldrar? Experternas råd handlar om att föräldrar ska se varningstecken i tid och införa gränser för hur ofta och hur länge barnen får spela. En väsentlig fråga som förbises i dessa expertråd är emellertid hur du som förälder förhåller dig till ditt eget skärmanvändande. Alla känner till uttrycket ”barn gör inte som vuxna säger utan som de gör”. Det är därför relevant att fråga sig varför inte detta är mer uppmärksammat i den pågående diskussionen om barns skärmanvändande? Barns spelande kan betraktas utifrån psykologiska teorier om inlärning och motivation. Socialpsykologen Albert Banduras teorier om modellinlärning beskriver hur vi lär oss genom att observera andras beteende och vilka konsekvenser beteendet får. Du som förälder agerar modell och föredöme för ditt barn. Om ditt barn ser att du föredrar skärmen framför andra aktiviteter är det fullt naturligt att ditt barn gör likadant. Inlärningsteori handlar vidare om hur belöningar och bestraffningar fungerar på beteenden. Intermittenta belöningar, som kommer ibland men inte varje gång, motiverar oss och förstärker vårt beteende. En anledning till att så många roas av datorspel är just jakten på belöningar. Barn blir underhållna och belönade av att spela – de blir därmed sämre på att roa sig själva. Är det då rimligt att hålla föräldrar ansvariga för barns skärmanvändande då vi överallt exponeras för teknik? Som förälder och blivande psykolog menar jag att det är fullt rimligt att ansvaret vilar på föräldrarna. Skärmanvändande är roligt och bra men ska inte ersätta aktiviteter som att bygga lego, vara i skogen, rita, gunga, läsa böcker osv. Dessa aktiviteter är naturliga förstärkare vilket inom inlärningsteori förklaras med att de i sig upplevs belönande och därmed tenderar att upprepas. Motivationsteori menar att belöningar för beteenden som innehåller naturliga förstärkare kan ha motsatt effekt – man bör alltså inte belöna eller locka barnet med skärmtid för att de gör någon av aktiviteterna ovan. Ansvaret är ditt, förälder, att engagera ditt barn i aktiviteter som ni båda tycker är meningsfulla och roliga! Att tro att ditt barn ska roa sig själv i lekparken medan du sitter och surfar på din telefon är att begå självbedrägeri. Psykologiska teorier om inlärning och motivation talar sitt tydliga språk: Barn gör som du gör - inte som du säger!


”?Så ska Sverige göra skillnad i säkerhetsrådet”

Summary: Sverige inröstat. Platsen i FN:s säkerhetsråd är en stor seger för svensk utrikespolitik och svensk diplomati. Vi är förvissade om att det ligger i vårt intresse att som ett litet, öppet och omvärldsberoende land bidra till och slå vakt om den internationella ordning där FN och dess säkerhetsråd är kärnan, skriver utrikesminister Margot Wallström (S).

Sverige valdes i går in i FN:s säkerhetsråd. För ett halvår sen ansågs vi uträknade. I dag har vi en plats i säkerhetsrådet. Det är en stor seger för svensk utrikespolitik och svensk diplomati. För en regering som står för solidaritet och samarbete är säkerhetsrådsplatsen ett kvitto på att en global politik för hållbar fred och utveckling lönar sig. För FN innebär det att en av dess största bidragsgivare tar med sig engagemang och idéer men också krav på reformer och förändring, in i organisationens innersta rum. Nu ska vi, under två år, ta vår del av det ansvar för internationell fred och säkerhet som ett medlemskap innebär. När vi den 1 januari 2017 tar plats vid det bord som kommit att bli en symbol för världspolitiken gör vi det dessutom som ordförandeland, samtidigt som FN:s nästa generalsekreterare tillträder. Sveriges kandidatur drevs utifrån sakfrågor och med en tilltro till dialog och diplomati som verktyg. Fördjupade kontakter med många av världens länder har gett oss en bättre bild av hur dagens utmaningar uppfattas och upplevs, men också en grund för att föra fram vår syn på demokrati och mänskliga rättigheter, jämställdhet och utveckling. Så ska Sverige arbeta också som medlem: lyssna till dem som berörs, försvara dem som behöver det och stå upp för det vi tror på. Vi har en tydlig och ambitiös dagordning att utveckla i samråd med riksdagens partier och svenska organisationer, med andra rådsmedlemmar och det civila samhället som bärare av kunskap, med de länder som står på säkerhetsrådets dagordning och de som bidrar med personal till dess fredsinsatser: 1. Sverige avser bidra till säkerhetsrådets huvuduppgift: att upprätthålla internationell fred och säkerhet. Det handlar om att föra en engagerad och initierad politik i de många frågor som står på rådets dagordning, men också om att ha beredskap att ta sig an nya kriser och konfliktorsaker. Rådet bestämmer mandaten för ett tjugofemtal fredsinsatser i så gott som alla världsdelar, antar sanktioner för att förhindra vapentillförsel till konflikter och ställer krav på nolltolerans för sexuella övergrepp begångna av fredsbevarare. Efter nordkoreanska provsprängningar, terroristattacker i Paris eller grymheter i Syrien vänder sig världen mot säkerhetsrådet, på samma sätt som den gör när fredsavtal sluts och behöver övervakas, såsom i Colombia. Framsteg följs ibland av låsningar, men det får aldrig tas till intäkt för att inte försöka. Besluten är bindande för samtliga 193 medlemsländer. Under de kommande två åren är det vår roll att bidra till att de blir så bra och effektiva som möjligt. 2. Konflikterna måste bli färre och freden mer hållbar. Förra årets hållbara utvecklingsmål och nya klimatavtal ingöt välbehövligt mod i det internationella samarbetet och stakade ut vägen mot en mer välmående värld. Nu behövs samma genombrott för arbetet för fred och säkerhet. FN måste samla sig för att på ett betydligt bättre sätt förebygga och hindra återfall i konflikter, inkludera kvinnor i fredsprocesser samt se sambanden mellan säkerhet, utveckling, klimat och jämställdhet. För Sverige är detta en självklar dagordning, som vi länge drivit och som vi tar med oss in i säkerhetsrådet. Förmågan att agera i tid måste skärpas och samarbetet med FN:s fredsbyggandekommission, där vi har ett djupt engagemang, måste förbättras. Världen har inte råd med något annat än att satsa på fred. 3. Mer öppenhet – som både mål och medel. Ökad transparens, representativitet och effektivitet är en målsättning för svensk FN-politik. Det var ett nyckelbudskap i vår kandidatur och blir en viktig dimension av vår tid som medlem. Vi vill se ett reformerat säkerhetsråd som begränsar användningen av vetot och som är lyhört för, och samarbetar med, andra utan att för den skull avsäga sig sitt ansvar. Också vårt eget arbetssätt ska präglas av transparens, på ett sätt som bidrar till både förankring och förtroende. Det behövs mer öppenhet, för att det är viktigt i sig, för att det bidrar till rådets legitimitet och, inte minst, för att vi tror att det gagnar resultatet. 4. Medlemskapet ska präglas av våra värderingar och principer. Svensk utrikespolitik vilar på en stadig grund av folkrätt, mänskliga rättigheter, jämställdhet och en bred syn på säkerhet och utveckling. Det ska också säkerhetsrådstiden göra. 5. Sverige har en utrikespolitik, som bedrivs på flera arenor: EU främst, men också i FN. Vår Mellanösternpolitik är en politik för en fredsprocess som leder till en tvåstatslösning och för ett slut på Daesh hänsynslösa härjanden. Vår Ukrainapolitik står fast i sin övertygelse om genomförande av Minsköverenskommelserna, respekten för den europeiska säkerhetsordningen och kritiken mot överträdelser av internationell rätt inklusive FN-stadgan. Vår Malipolitik tar sig uttryck i trupp i FN-insatsen Minusma och poliser i EU:s insats för träning av säkerhetsstyrkor. I dessa och andra konflikter och kriser verkar FN och EU sida vid sida. Sverige ska fortsätta att bidra till båda och vi ska stärka samarbetet dem emellan. Ett starkt FN mår bra av ett starkt EU – och vice versa. Det måste bli slut på den artificiella diskussionen om att det skulle handla om antingen eller. Om sex månader inleder vi vårt säkerhetsrådsmedlemskap. Vi gör det i en tid då osäkerhet och otrygghet sliter i människor runt om i världen, och där behovet av att gemensamt bygga hållbar fred och motståndskraftiga samhällen är tydligare än någonsin. Vi gör det, eftersom vi är förvissade om att det ligger i vårt intresse att som ett litet, öppet och omvärldsberoende land bidra till och slå vakt om den internationella ordning där FN och dess säkerhetsråd är kärnan. Och vi gör det för att vi tror på att vi kan göra skillnad – genom vår politik, våra värderingar och vårt engagemang. ?Margot Wallström (S), utrikesminister Ett starkt FN mår bra av ett starkt EU – och vice versa. Det måste bli slut på den artificiella diskussionen om att det skulle handla om antingen eller.


”Konsensus om EU-frågor ger risk för ökad misstro”

Summary: DN Debatt 25/6 2016. Debatt saknas. Frågor på EU-nivån berör allas vardag och borde leda till politiska konflikter. Men EU-frågor anses kräva konsensus i Sverige och debatten blir tam. Kommer vi inte tillrätta med det, är risken stor att medborgare vänder sig mot det politiska systemet, skriver statsvetarna ?Torbjörn Bergman och Magnus Blomgren.

Omröstningen i Storbritannien är över. Debatten har varit het och långt ifrån nyanserad, men det finns reella problem bakom Storbritanniens utträde som gäller också i Sverige. Den nationalism och populism som nu sprider sig i Europa har många bottnar och en av dessa är de legitimitetsproblem som präglar EU-samarbetet. Det har blivit uppenbart under den nu avgjorda folkomröstningen. För att detta inte ska sprida sig så måste det komma till stånd en debatt om Europas framtid och EU: s roll och funktion i relation till medlemsländerna. Sverige behöver inte en ny ”Ja eller Nej till EU”-kampanj. Däremot behövs en bred och offentlig diskussion om grunderna för den svenska demokratin såsom medlemsstat i EU. En utgångspunkt för denna debatt kan vara den nyligen avslutade men typiskt nog inte särskilt uppmärksammade utredningen (SOU 2016: 10), ”EU på hemmaplan”. I utredningen konstateras att det råder bristfälliga kunskaper samt ett utbrett ointresse för frågor som rör hur EU fungerar. Detta gäller mer eller mindre på samhällets alla områden. Problembilden innefattar inte minst grupper som politiker, journalister och lärare – grupper från vilka vi borde förvänta oss ett större engagemang. Dessutom förefaller det som att ointresset förstärks snarare än minskar över tid. Den forskning vi själva bedriver i olika sammanhang pekar i samma riktning. Vi menar att det finns åtminstone två sätt att komma närmare en förändring. Medlemsstaten Sverige är sammanlänkat med EU i ett politiskt system, således behövs ett samlat grepp om alla frågor som rör Sverige i EU och EU i Sverige. Det andra är att de politiska partierna måste diskutera frågor som beslutas i EU i termer av opposition och meningsskiljaktigheter. Vi ska kort utveckla dessa två punkter. Riksdagen har svårt att integrera EU-frågor i vardagsarbetet. Detta har påtalats i en rad utredningar, och går som en röd tråd i Sveriges relation till EU under hela medlemskapet. Ett försök att motverka detta var en gång riksdagskommitténs förslag 2005/06:RS3, ”Riksdagen i en ny tid”, som la grunden för den nuvarande hanteringen av ”EU-frågor” i riksdagen. Tyvärr togs utredningen också som intäkt för att undvika frågor om regeringens roll och Sveriges roll i EU. I sina direktiv till den dåvarande Grundlagsutredningen (Dir. 2004:96) diskuterade regeringen den ovan nämnda riksdagskommittén som den utredning som skulle lösa frågan om hur Sveriges relation till EU bör hanteras. När väl Riksdagskommittén la fram sina slutsatser saknas dock förslag som rör regeringens arbete med EU-frågor – den var ju fokuserad på riksdagen. Således hamnar avgörande frågor kring det politiska systemets sammantagna (EU och Sverige) funktionssätt regelbundet på undantag. Den föreliggande utredningen, SOU 2016:10, har på ett likande sätt inte heller haft i uppdrag att diskutera både regeringens och riksdagens arbete. Inte heller fick utredningen lämna förslag gällande ”förändringar av EU:s regelverk och dess institutioners arbetssätt”. Återigen illustreras det övergripande problemet – den strikta indelningen i skilda politiska och konstitutionella revir omöjliggör ett helhetsgrepp. Det som skulle behövas är en samlad analys över hur hela det svenska demokratiska systemet kan och bör hantera EU-frågor samt en diskussion om EU:s regler och institutioner och möjliga reformer av dessa. Enligt vår mening skulle ett sådant helhetsgrepp visa att det allvarligaste demokratiska problemet med Sverige som medlemsstat i EU är att de politiska partierna inte för en levande diskussion om de beslut som fattas på EU-nivån. Precis som föreliggande utredning (SOU 2016:10) hävdar går inte en sådan livligare EU-debatt att kommendera fram. Istället förespråkas åtgärder på tre områden som ska kunna bidra till en aktivare samhällsdebatt: kunskap kring EU bör öka, insyn och delaktighet bör främjas, samt informationstillgången förbättras. Vi ser inga problem med någon av dessa åtgärder, tvärtom är de önskvärda och nödvändiga. Däremot är vi inte övertygade om att de kommer att göra diskussionen kring frågor som hanteras på EU-nivå mer livlig. Som vi ser det är ett grundproblem de politiska partiernas oförmåga eller ovilja att lyfta fram motsättningar i EU-frågor inför bredare allmänhet. Partierna förmår inte koppla ihop de två nivåerna. Representanter på EU-nivån i Europaparlamentet är dåligt förankrade i de nationella partiorganisationerna. De är svagt kopplade till den interna partiorganisationen och partiernas riksdagsgrupper använder inte europaparlamentarikernas kompetens. Vår forskning tyder också på att under tjugo år av medlemskap har denna grupp snarare blivit mer isolerad från den nationella arenan än tvärtom. Detta innebär att de motsättningar som utspelar sig i Europaparlamentet inte diskuteras på nationell nivå, åtminstone inte inför en bredare allmänhet eller ens (troligen) med en större grupp partimedlemmar. I stället, för det andra, anses EU-frågor kräva konsensus mellan partierna i Sverige. Ungefär så som utrikespolitik traditionellt betraktats. Detta motsvaras också av arbetet i EU-nämnden vars själva syfte är att finna en så stor samsyn som möjligt och därmed stärka regeringens förhandlingsposition. Problemet är att frågor som hanteras på EU-nivån berör allas vår vardag och som rimligen borde förorsaka motsvarande politiska/ideologiska konflikter som traditionell inrikespolitik. I kölvattnet uppstår ett demokratiskt problem. Konsensus i för många frågor inskränker den politiska debatten och i så måtto upphör parlamentet att utgöra den arena för granskning och kritik av regeringens politik som är ett av dess grundläggande syften. I praktiken försvårar detta påtagligt möjligheten till ansvarsutkrävande för de fattade politiska besluten, vilket är svårt när det gäller EU-beslut i allmänhet, men som i Sverige med sitt sätt att hantera EU-frågor försvåras ytterligare. Dessa grundläggande problem leder till att debatten inför de allmänna valen och mellan valen blir väldigt tam. Kommer vi inte tillrätta med dessa problem är risken stor att än fler medborgare vänder sig mot det politiska systemet och dess beslut. I det läget är Brexit bara en försmak av vad som kan komma i fråga om misstro mot det sammanlänkade statsskicket. 25 juni 2016 Mer debatt på DN Debatt.