”Skiffergasrevolutionen ett hot mot Putins makt”

Summary: EU anklagar Gazprom. USA:s ökande produktion av skiffergas har lett till kraftigt fallande priser på naturgas. För den statskontrollerade ryska naturgasjätten Gazprom är detta dåliga nyheter. Om Gazprom går under, vilket är fullt möjligt, har inte heller Putins statskapitalism någon väsentlig roll att spela, skriver ekonomen Anders Åslund.

En skiffergasrevolution går genom världen. Sverige konsumerar föga gas, men den kommer att förändra mycket i vår omvärld. Framför allt hotar denna omvälvning Gazprom, Rysslands statskontrollerade gasbolag, och därmed den ryske presidenten Vladimir Putins statskapitalism och makt. Under senare år har USA snabbt utvecklat produktion av så kallad okonventionell gas, framför allt skiffergas. Plötsligt har USA gått om Ryssland som världens största gasproducent och blivit självförsörjande. Naturgasen expanderar på det smutsiga kolets bekostnad, vilket minskar USA:s koldioxidutsläpp. För några år sedan förväntades USA importera stora mängder flytande naturgas (LNG), men i dag diskuteras det om USA skall börja exportera LNG. Även om andra delar av världen än så länge knappast producerar skiffergas har omvälvningen i USA skakat upp gasmarknaden i hela världen och framför allt i Europa. Många gasproducenter, främst Qatar, har byggt upp stor kapacitet för produktion av LNG. Deras planerade export till USA har nu omdirigerats till Europa, där ett tjugotal regasifieringsterminaler redan byggts. Traditionellt har den europeiska gasmarknaden dominerats av mångåriga kontrakt genom rörledningar från Norge, Algeriet och Ryssland med priser kopplade till oljepriser. Nu har emellertid en stor spotmarknad med LNG uppstått, och dess priser är ofta bara hälften av de ryska exportpriserna. Ändå är de europeiska spotmarknadspriserna ungefär dubbelt så höga som de amerikanska gaspriserna. Sådana extrema prisskillnader kan inte vara länge. Som monopolist ogillar Gazprom förändringar. Medan andra gasproducenter försöker anpassa sig till de nya marknadsvillkoren kör Gazprom på med sina gamla kontrakt och oljebaserade priser. Om dess kunder vägrar att acceptera full kontraktsvolym insisterar Gazprom på att de betalar i varje fall. Föga förvånande har Gazproms exportvolymer fallit markant och Gazproms produktion föll med 5,7 procent under årets första nio månader. De stora västeuropeiska gasdistributörerna har krävt ansenliga rabatter som de delvis fått retroaktivt. De östeuropeiska gasimportörerna har däremot stora problem. Ofta är Gazprom alltjämt monopolist och insisterar på ohemula priser som är upp till 50 procent högre än vad tyska importföretag betalar. För ett år sedan genomförde EU-kommissionen räder hos Gazproms dotterbolag och kunder i många östliga EU-länder. Den 4 september inledde den ett antitrustfall mot Gazprom i åtta nya östliga EU-medlemmar, nämligen Estland, Lettland, Litauen, Polen, Slovakien, Tjeckien, Ungern och Bulgarien. EU-kommissionen har offentliggjort tre anklagelser: • att Gazprom har ”delat upp gasmarknader genom att förhindra ett fritt flöde av gas mellan medlemsländer”. • att Gazprom har ”förhindrat diversifiering av gasleveranser”. • att Gazprom har ”påtvingat sina kunder oskäliga priser genom att koppla gaspriset till oljepriser”. EU-kommissionen besitter störst makt just i konkurrensfrågor där den vunnit i långt mer komplicerade fall mot Microsoft och Intel. Dess seger över Gazprom framstår därför som rätt säker. Ett sådant utslag skulle få stora följder. Gazprom skulle tvingas att ge upp sina höga exportpriser och Europas gaspriser kan komma att halveras. Gazprom skulle likaså tvingas ge upp sina långtidskontrakt och Europa kunde få en fri gasmarknad med bättre leveranssäkerhet. Rysslandsanalytiker brukar argumentera att föga kan ändras i Putins Ryssland tills oljepriset faller, eftersom olja och gas står för hälften av Rysslands statsintäkter. Men Kreml är mest beroende av de europeiska gaspriserna. Därför kunde hela Ryssland tvingas till reform. Putin har haft direkt kontroll över Gazprom sedan 2001 med nära medarbetare som styrelseordförande och verkställande direktör. I sin bok ”Putin och Gazprom”, beskrev de två ryska oppositionspolitikerna Boris Nemtsov och Vladimir Milov i detalj hur Putins vänner i och omkring företaget sålde av dess tillgångar till reapriser samtidigt som de tog stora mutor för byggorder, särskilt av rörledningar. Investmentanalytiker hävdar att Gazprom förlorade inte mindre än 40 miljarder dollar under 2011 genom slöseri och korruption. Det är dessa medel som håller Putin vid makten. EU-kommissionen kan nu eliminera dessa monopolräntor och tvinga Kreml att leva på vanliga skatter. Gazprom har redan gett upp sitt enorma investeringsprojekt på Stockmanfältet i Barents hav, efter att Statoil hoppat av. Men trots att Gazprom förra året var världens formellt mest vinstgivande företag med en nettovinst om 46 miljarder dollar, behöver det lägga fler megaprojekt på is för att kunna förbli vinstgivande. Varför bygga en jättelik skyskrapa i Sankt Petersburg och South Stream - en mycket dyr rörledning utan vare sig gas eller efterfrågan? Expansionen av Nord Stream genom Östersjön är inte bara dyr utan också onödig. Men detta räcker knappast. Varje konkurrent som får tillverka gas i Ryssland gör det vida billigare än Gazprom. Om företaget inte finansierar Kreml i framtiden har det knappast något existensberättigande. Dess aktievärde har redan fallit från en toppnotering om 365 miljarder dollar i maj 2008 till dagens värde om 117 miljarder dollar. Om Gazprom går under, vilket nu är fullt möjligt, har inte heller Putins statskapitalism någon väsentlig roll att spela. Om Putin inte längre får alla dessa monopolräntor vore ekonomisk tillväxt det naturliga målet för en pragmatisk, ekonomisk politik. För att uppnå det behöver landet återgå till de friare marknader som rådde i början av 2000-talet. Putins första reaktion till EU-ingripandet var total brist på förståelse: ”Vi har haft vissa principer för prissättning i decennier och de är skrivna på långtidskontrakt. Ingen har någonsin ifrågasatt dessa principer.” Men det är just det som EU-kommissionen nu har gjort, och det enda uppseendeväckande är att den inte gjort så tidigare. Ju längre Putin förnekar Gazproms kris, desto djupare kommer den att bli. Anders Åslund, Senior fellow vid Peterson institute for international economics i Washington. Artikelförfattaren har nyligen publicerat en artikel i samma ämne i den brittiska affärstidningen Financial Times.


”Vår son vilade sig inte – han dog”

Summary: Anne Berglund Frid miste sitt barn i slutet av graviditeten. Hon anade att något var fel men fick höra att det var normalt med minskade fosterrörelser. Nu kräver hon och andra föräldrar nya nationella riktlinjer för mödravården.

Det är ett och ett halvt år sedan det hände, men fortfarande gör det ont att tala om. Anne Berglund Frid förlorade sitt barn. Tusse, som han kallades, dog i sin mammas mage i nionde månaden. – Det är det värsta som kan hända en människa. Sorgen är lika stark i dag, om inte värre. Tusse skulle han ju inte heta, vi skulle bestämma oss för ett namn när vi såg hans ögon, hade vi sagt. Men vi fick aldrig se honom öppna sina ögon. – Att förlora ett barn är alltid en tragedi. Men att förlora ett barn som hade gått att rädda om man bara hade fått rätt information är omänskligt hårt. Det var så onödigt det som hände, så meningslöst. Det var i slutet av april i fjol, två veckor före beräknad förlossning, som Anne blev orolig. Hon var 39 år och det var hennes första graviditet. Var allt verkligen normalt? – Men barnmorskan tyckte inte det behövdes något extra ultraljud eftersom Tusse ju vuxit som han skulle. Vi talade om hur fosterrörelserna skulle kännas och hon hade inga direktiv om hur jag skulle känna och räkna fosterrörelserna, mer än att de ju skulle kännas. Anne, som själv är sjuksköterska, var tveksam. Men överallt där hon läste stod det att barnet blir mer stilla före förlossningen. Det har mindre plats, sover mycket. – En läkare sade att barnet vilar upp sig inför förlossningen. Men vår son vilade inte upp sig. Han dog av syrebrist på grund av blodproppar i moderkakan. Visst vet jag att det inte finns några garantier, men kanske hade han levt i dag om vi fått göra ett ultraljud som mätt blodflödet i navelsträngen och moderkakan. Och om jag hade fått veta det jag vet nu, att man ska agera så fort barnets rörelsemönster minskar även om det är alldeles innan förlossningen. För någonstans anade Anne att något var fel. – På lördagskvällen rös jag till, fick frossa, det kändes som om jag skulle bli sjuk. På natten rörde han sig inte i magen som han brukade. Jag skulle ha lyssnat på min intuition. I stället väntade jag till måndagsmorgonen med att åka till barnmorskan. Jag kan fortfarande se framför mig hennes alltmer förtvivlade blick när hon lyssnade efter hjärtljuden – och inte kunde höra något. Hur hon sprang till telefonen och ringde förlossningen. Katastrofen var ett faktum. Det kallas intrauterin fosterdöd eller plötslig spädbarnsdöd i magen. Varje vecka föds nio döda barn i Sverige. Det betyder att omkring 450 barn per år dör i slutet av graviditeten. Så har det varit de senaste tjugo åren. Trots att forskning visat att många av barnen dör av orsaker som skulle kunna förebyggas i mödravården. Så är det till exempel klarlagt att minskad fosteraktivitet kan vara tecken på allvarligt hälsotillstånd hos fostret, vilket kräver snabba åtgärder. Anne Berglund Frid är övertygad om att många av barnen som dör i magen skulle gå att rädda. – Framför allt genom att man som blivande mamma får rätt kunskap om hur man ska hålla koll på fosterrörelserna och genom att barnmorskorna får riktlinjer om hur de ska agera vid minskade fosterrörelser. Via nätet, på en mötesplats för mammor som förlorat sina barn, fick Anne kontakt med Elin Dagerbo. Tillsammans startade de ett upprop på Facebook (facebook.com/fosterrorelser) som kräver nationella riktlinjer vid minskade fosterrörelser. Hittills har över 2 000 personer skrivit under uppropet och många kvinnor har också berättat om hur deras oro inte tagits på allvar när de vänt sig till vården, hur de fått felaktig information och invaggats i falsk trygghet. – Många har fått höra samma myt som jag, om att minskade fosterrörelser i slutet av graviditeten är normalt, och sökt hjälp för sent. Den felaktiga information om hur man bör se på minskade fosterrörelser som funnits i läroboken för barnmorskor har nu, av bokförlaget Studentlitteratur, ändrats i senare upplagor. Men det räcker inte, menar Anne Berglund Frid. – Nu i början av september drabbades ytterligare en familj. Den blivande mamman hade flera gånger varit i kontakt med sjukvården för att hon varit orolig. Inget gjordes, utan barnet dog i magen. I ett öppet brev till socialminister Göran Hägglund och Socialstyrelsen (se artikel här intill) har Anne Berglund Frid och Elin Dagerbo nu krävt att Socialstyrelsen skapar nationella riktlinjer för information till blivande mödrar och en nationell handlingsplan för hur gravida kvinnor med minskade fosterrörelser ska bemötas. – Myterna om fosterrörelser måste bort och blivande föräldrar måste få korrekt information, oavsett var i landet de bor och vilken barnmorska de än möter. Så är det inte i dag. Självklart är det en resursfråga, besöken hos barnmorskorna och på förlossningen kan komma att öka. Men kan man, som studier visar, rädda en tredjedel av de barn som dör i magen, så är det något man får ta.


Ord och melodi står i centrum

Summary: Sångerskan Sarah Riedel vill komma nära lyssnaren med texten. Musiken, arrangemangen och produktionen får inte stå i vägen för orden.

Jazz är ett paraplybegrepp som omfattar många uttryck, och Sarah Riedel är inte helt bekväm med att det sätts etikett på hennes musik. – Det är väl jazzvärlden jag säger att jag rör mig i, man kan också säga att jag gör låtar med improvisatoriska inslag, där det fria är något fundamentalt. Det handlar inte nödvändigtvis om långa jazzsolon, utan snarare en öppen inställning. Lokal, publik, stämningar är ju olika från gång till gång. Att det växlar är en tillgång, och en nödvändighet för att det ska vara roligt, och då kan man inte säga ”vi gör som vi alltid gör”. Sarah Riedel framträder i ganska skilda sammanhang, till exempel med den egna trion, när hon sjunger nyskrivna Cornelissånger med sin far Georg Riedel, backas av olika storband och stråkkvartetter, eller sjunger för barn: – Det senare är verkligen en utmaning. Vuxna har andra normer för hur man lyssnar, och är artiga. Barn är otroligt uppmärksamma och flexibla, och reaktionen är omedelbar och skoningslös om man inte får kontakt med en gång. Men en gemensam nämnare för alla projekt jag deltar i är att vara mig själv och att vara uppriktig. Då fungerar det oftast. Hon vill göra orden minst lika betydelsebärande som musiken, och framhåller att en paus kan vara lika talande som en ton. Hon hoppas att ”den röda tråden” gör henne igenkännbar, i egna kompositioner såväl som när hon tolkar Cornelis eller Kristina Lugn eller Weills och Brechts ”Surabaya Johnny”. Den kan man höra på senaste skivan, purfärska ”Perfectly still”, inspelad med enbart sång, gitarr och kontrabas och några enstaka träblåsinslag. Sarah Riedel lät sig aldrig frestas av studions möjligheter att göra pålägg och effektsökande produktioner, när i stället ord, melodier och samspel kan vara tillräckligt betydelsebärande. Till och med virtuoseri kan vara i vägen: – På den här skivan ska låtarna vara i centrum. Jag är väldigt mån om att lyhördhet ska prägla artisteriet. Jag vill vara ett slags budbärare som kan förmedla en bra text och melodi. Att prata eller sjunga, jag ser ingen jättestor skillnad. Sarah Riedel räds barriärer som stör kontakten med lyssnaren. Språk kan vara en sådan barriär: – Engelska är ju inte mitt modersmål, det ger mig inte riktigt samma känsla för nyanser. När jag spelar in igen, tidigt nästa år, blir det med texter jag skrivit på svenska. Det har jag inte vågat fullt ut tidigare, men nu ska jag ta mig större friheter. Hon beskriver sitt komponerande som en ganska långsam och disciplinerad process. – Jag behöver lite tid för att komma in i ett arbetsflöde. Först en övergripande bild eller stämning, en melodi på pianot. Jag sjunger fram idéerna och går så småningom ner till detaljerna. Det svåra är att veta när man ska sluta, när något är färdigt. Att Sarah Riedel ofta skriver sånger i den arbetslokal hon delar med sin far borde betyda att hon inte behöver ta arbetet med sig hem. Men: – Arbete och fritid flyter ihop när man gör något härligt, som man älskar. Den kärleken vreds dock ner till sparlåga under gymnasietiden: – Efter Adolf Fredriks musikklasser gick jag musiklinjen på Södra Latin. Jag ledsnade på miljön och att jag skulle vara en ordentlig flicka som skulle sjunga rent och fint. Jag sökte till teaterlinjen i stället. Det blev att gestalta helt andra typer som inte var så ljuva och vackra alltid, och jag kände, ”det är ju det här jag vill göra!”. Men till slut blev det kandidatexamen vid Högskolan för scen och musik vid Göteborgs universitet och skivor som ”Hemligheter på vägen – svensk lyrik i jazzformat”, ”Memories of a lost lane” och ”Daydreamers/Common creature”. – Jag blev sugen på att sjunga igen. Men det var berikande med pausen och teatern – att lära sig jobba med en text på det medvetna sättet har varit och är fortfarande en tillgång för mig. Gratuleras till: Fyller 30 år den 3 oktober. Firar: Framträder i kväll med programmet ”Cornelis vs Riedel” på Josefines i Oslo – ”en av mina favoritscener, så det blir kul.” Familj: Pappa Georg, kompositör och basist, mamma Gudrun, barn- och ungdomspsykoterapeut, fem syskon, sambon Viktor Skokic, basist som hon också spelar med – ”härligt att kunna dela detta orgelbundna liv”. Bor: Hyreslägenhet (”ideologiskt bra!”) i Vasastan. Intressen: ”Sverige är ganska långt och vi åker mycket tåg när vi turnerar, så jag hinner läsa en del. Just nu Monika Fagerholms och Martin Johnsons essäsamling ”Havet”.


”Bilder på kungliga bröst har inget allmänintresse”

Summary: Ny lagstiftning krävs. Publiceringen av de smygtagna nakenbilderna på hertigparet av Cambridge illustrerar allvarliga brister i svensk lagstiftning. Bilderna saknar allmänintresse och parets privatliv har kränkts. Ett förstärkt integritetsskydd skulle ge yttrandefriheten större legitimitet, skriver Axel Calissendorff, advokat och hovauditör.

Det finns starka skäl att i svensk lag införa regler till skydd för privatlivet, särskilt vad gäller bilder och filmer tagna i privata sammanhang. Publiceringen i Se&Hör av bilder, som tagits i smyg på långt håll på hertigparet av Cambridge (prins William och prinsessan Catherine) när de ytterst lättklädda befann sig i en privat miljö, illustrerar allvarliga brister i vår lagstiftning. Yttrandefriheten är helt central i ett demokratiskt samhälle och bildar utgångspunkten för informationsspridning och opinionsbildning. Sverige har stolta traditioner och en osedvanligt stark lagstiftning på tryckfrihetens område. Skyddet för privatlivet, som är en mänsklig rättighet, är däremot underutvecklat. Kända personer har fått rätten till sitt privatliv kränkt utan tillgång till sanktioner. Värre är det att barn och ungdomar, som utan samtycke och i smyg filmats i intima situationer ofta inte har något skydd. Företrädare för medier i Sverige har varit kritiska till publiceringen. Från det hållet har oro uttryckts för att en förstärkning av integritetsskyddet skulle hota tryckfriheten. Det är en ryggmärgsreflex som under årtionden dominerat den svenska debatten och innebär att tryckfriheten ska betraktas som helig och inte får inskränkas. Det har bidragit till att ett förbättrat skydd för privatlivet inte heller införts utanför mediernas värld. Det finns stora hål i skyddet. Regeringsformen har visserligen ändrats genom ett allmänt hållet stadgande, men utan att det ännu finns effektiva sanktioner. Bristerna har uppmärksammats under lång tid och i många sammanhang. Sverige undgick nyligen med minsta möjliga marginal en fällning i Europadomstolen. Fallet hade ingen koppling till tryckfriheten, utan gällde en 14-årig flicka vars styvfar undgick straff efter att i smyg ha filmat henne när hon skulle duscha. Avgörandet är en väckarklocka, som manar till eftertanke och ansvarstagande. Europakonventionen innehåller regler om yttrande- och pressfrihet, men också regler om skydd för privatlivet. De olika reglerna befinner sig på samma nivå i normhierarkin. Samexistensen förutsätter att det sker en avvägning mellan motstående intressen. Ytterst är det en fråga om vilket intresse som i det enskilda fallet har störst tyngd. Europadomstolens praxis ger ledning i fråga om vad som krävs av medlemsstaterna. Vägledande är två avgöranden som prinsessan Caroline av Monaco har drivit för att få stopp på paparazzifotografer som förföljer henne. Av avgörandena framgår att bilder av kända personer som tagits utan samtycke i privata sammanhang får publiceras endast om det motiveras av ett allmänintresse. Allmänhetens nyfikenhetsintresse eller ett rent kommersiellt intresse att sälja tidningar utgör enligt vad domstolen uttalat inte ett allmänintresse. Däremot är bildpublicering som sker i ett naturligt samband med en artikel som sker för att tillgodose ett allmänt informationsbehov eller som bidrar till offentlig debatt i allmänhet godtagbar. Det råder ingen tvekan om att publiceringen av bilderna på hertigparet i Se&Hör inte tillgodoser något allmänintresse och att hertigparets rätt till sitt privatliv har kränkts. Sverige saknar lagstiftning som skulle ge hertigparet möjlighet att vid svensk domstol ingripa mot Se&Hör. Enskilda som drabbas av att Sveriges lagstiftning inte lever upp till Europakonventionen kan däremot vända sig mot svenska staten. Sker det denna gång kommer det att skada nationens anseende. Yttrandefrihetskommittén som nyligen lade fram sitt slutbetänkande ansåg att det inte förelåg något behov av ett förstärkt grundlagsskydd för privatlivet. Det finns skäl att ompröva slutsatsen. Regler till skydd för privatlivet kan införas utan att hota de fundamentala värden som tryckfriheten skyddar. Handlingsfriheten för seriös dags- och veckopress eller för tv behöver inte begränsas i förhållande till den hittillsvarande tillämpningen. Reglerna kan utformas så att det i princip endast påverkar avarter och hänsynslösa förfaranden i skvallerpressen. Ett förstärkt integritetsskydd skulle rent av kunna ge yttrandefriheten större legitimitet. Det skulle göra det möjligt att beivra kränkningar av privatlivet som inte kan försvaras av ett allmänintresse. Det vore en angelägen förbättring. Sverige skulle med fog och stolthet kunna påstå sig vara ett land med ett heltäckande skydd för mänskliga rättigheter. Axel Calissendorff, advokat och hovauditör. (Hovauditör är titeln på den svenska kungafamiljens advokat.)


”Bäst att amerikanerna får välja sin egen president”

Summary: Nya demokratibegrepp. Det amerikanska presidentvalet påverkar hela världen. Men betyder det att till exempel svenskar borde få vara med och rösta? Frågan ställs på fullt allvar inom den statsvetenskapliga forskningen om global demokrati. Slutsatsen blir nog ändå att vi svenskar inte bör ha rösträtt i USA, skriver Leif Lewin, professor i statskunskap.

Hela världen påverkas av det amerikanska presidentvalet, skrev Dagens Nyheter söndagen den 23 september och ägnade stora delar av tidningen åt detta val. Borde kanske därför också svenskarna ha rösträtt i presidentvalet? Frågan är faktiskt inte bara skämtsam. Den ställs på fullt allvar inom den internationella statsvetenskapliga forskningen. Rösträtt efter hur ”påverkad” (”affected”) man är av ett beslut lanseras som en ny och bättre princip än principen om allmän rösträtt. För den allmänna rösträtten har trots allt brister, det framhålls även av dess mest renläriga anhängare från John Stuart Mill till Robert Dahl. Borde inte de som är bäst insatta i de politiska frågorna ha större inflytande? Borde inte de som är mest intensivt engagerade i ett problem ha mer att säga till om? Framför allt är rösträtten knuten till nationalstaten medan påverkansprincipen spränger nationsgränserna. Därigenom anses påverkansprincipen vara bättre anpassad till en globaliserad värld. Floderna hejdas ju inte i sitt lopp, vindarna slutar inte att blåsa, finanstransaktionerna stoppas inte, de smittosamma sjukdomarna gör inte halt vid nationsländerna. Föroreningar både av det ena och det andra slaget förs vidare till andra länder. Det finns en del konkreta förslag om hur påverkansprincipen skulle kunna utformas. Kanske länderna skulle införa ”ömsesidig representation”, menar den amerikanske professorn i statskunskap Philippe Schmitter. Länderna reserverar helt enkelt ett antal riksdagsmandat för de grannländer eller andra länder som är särskilt berörda. Ett ofta anfört exempel är att Danmark kanske skulle ha något att säga till om när Sverige bygger kärnkraftverk alldeles invid dess gräns. Ett annat förslag är att införa ett litet ”oskarpt medborgarskap”, skriver statsvetaren Daniele Archibugi, något som bättre skulle spegla det förhållande att man kan vara påverkad helt, litet grann eller inte alls av beslut som fattas av ett annat lands parlament. En sådan gradering eller begräsning av rösträtten är ju inte konstigare än att Sverige under sjuttiotalet beslöt att ge invandrare rösträtt i kommunal- och landstingsval men inte i riksdagsval. Och man kan också tänka sig en mer formaliserad ”flernivåstyrelse” än vi nu har, anser engelsmannen David Held. Man går igenom vilka frågor som bara påverkar innevånarna i den närmaste omgivningen och vilka frågor som har mer vidsträckta effekter, och så överför man beslutanderätten över de sistnämnda till ett globalt organ. Märkligare är inte detta än att vi redan i dag delegerar en lång rad beslut till ett övernationellt organ som EU. Så får internationaliseringen oss att åter tänka igenom hur vi vill utforma vår representativa demokrati. Hur intellektuellt stimulerande det än kan vara att på detta sätt fundera över andra representationsprinciper än den allmänna rösträtten, kommer jag dock fram till en negativ uppfattning beträffande detta nytänkande. Svenskarna bör inte ha rösträtt i det amerikanska presidentvalet. Vi är som sagt inte påverkade lika mycket av alla beslut som andra länder fattar och inte heller lika mycket (eller litet) som våra grannar eller vänner. Inte heller är det klart vad det är för slags önskemål som vi vill att andra länder ska respektera. Vårt intresse av en viss miljöpolitik, som drabbar vår hemort, kan synas uppenbar. Men är det också en ”preferens”, som andra ska ta hänsyn till, att vi har en viss uppfattning om en förföljd minoritet på en främmande kontinent eller utformningen av pressfriheten i världen? Vårt intresse kan också vara antingen direkt eller indirekt. Det kan synas uppenbart att småbarnsföräldrar har ett särskilt intresse av skolan. Men vid närmare eftertanke är ju också arbetsgivare och pensionärer beroende av vilken utbildning som ges för den kommande arbetsmarknaden eller sjukvården. Gradering och begränsning i all ära. Vid närmare eftertanke leder påverkansprincipen till en enda röra och jag kan inte annat än instämma med min australiska kollega Robert Goodin, som säger att ”påverkansprincipen betyder helt enkelt att alla överallt är påverkade av allting”. Med andra ord biter påverkansprincipen sig i svansen: alla är påverkade, följaktligen är den bästa principen den allmänna rösträtt som påverkansprincipen skulle ersätta. Framför allt strider påverkansprincipen mot den humanistiska människosynen om alla människors lika värde. Påverkansprincipen utgår från konsekvenserna av ett visst handlande. Det har numera blivit vanligt i det politiska tänkandet. Resultat är vad som räknas. Den allmänna rösträtten, däremot, är inte bara konsekvenssetiskt motiverad. Den utgör ett egenvärde. Även den som saknar resurser eller förmåga att göra sin röst hörd har rätt att vara med och bestämma över sina levnadsomständigheter. Hur ska då demokratin kunna genomföras på global nivå? Jag tror inte det finns något annat sätt än att verka för globalt medborgarskap med allmän rösträtt för alla om ordet demokrati ska behålla åtminstone något av sin ursprungliga innebörd. Det är naturligtvis en synnerligen radikal reform, som måste få ta tid. I en kommande bok leker jag med ett tvåhundraårsperspektiv, utgående från Versaillesfreden 1919. Det skulle betyda att vi hittills kommit halvvägs. Globaliseringen fortsätter oförtrutet. Frågan är bara om framtidens globala beslut ska fattas bakom lyckta dörrar av personer som inte kan ställas till svars eller i mer demokratisk ordning. Men amerikanerna bör få välja sin president själva. Deras politik får vi försöka påverka genom opinionsbildning, via våra valda företrädare eller genom lämpliga internationella organisationer. Leif Lewin, professor i statskunskap. Utger i vinter boken ”2119. The year global democracy will be realized” på Cambria Press.


”S vill satsa 110 miljoner på läxhjälp i grundskolan”

Summary: En likvärdig skola. Möjligheten till läxhjälp ska inte avgöras av vilka resurser en elevs föräldrar har. I dag lämnas många grundskoleelever åt sitt öde och får inte det stöd de behöver för att klara skolan. Vår uppfattning är att alla elever ska erbjudas läxhjälp när de behöver det, skriver Socialdemokraternas utbildningspolitiska talesman Ibrahim Baylan (S).

Socialdemokraterna har förnyat sin skolpolitik och lagt fokus på skickliga lärare i skolan. Nu vill vi presentera ytterligare en pusselbit för att vända den negativa utvecklingen i skolan: varenda elev ska få läxhjälp i grundskolan. Socialdemokraterna investerar därför 110 miljoner kronor för läxhjälp. Om elever kan få hjälp med läxorna ska inte avgöras av om de har föräldrar som har förmågan att hjälpa dem eller vid varje tillfälle tidsmässigt får ihop det. Alla elever ska få läxhjälp, inte bara några. Socialdemokraternas mål är en skola som ser och hjälper varje barn att nå sin fulla potential. En skola som ger varje elev ett självförtroende och en grund som gör det självklart att bryta invanda sociala mönster. Vi vill se en skola som ger barnen friheten att bestämma över sitt eget liv som vuxna därför att de är rätt rustade för dagens och morgondagens arbetsmarknad och samhällsliv. En sådan skola är nödvändig om Sverige fortsatt ska vara ett sammanhållet välfärdssamhälle där kunskap och kompetens är våra främsta kännetecken i den globala konkurrensen om jobb och tillväxt. Vi tror inte på lägre löner och sämre villkor på arbetsmarknaden som en framkomlig eller önskvärd väg för Sverige. Därför vill vi göra en kraftansträngning för att öka kvaliteten i undervisningen och stärka likvärdigheten i skolan. Dagens negativa utveckling med sjunkande resultat för sjätte året i rad i grundskolan och allt sämre resultat i internationella studier duger inte. 13.000 elever lämnade i våras grundskolan utan tillräckliga kunskaper för att komma in på ett av gymnasieskolans nationella program. Samtidigt har vi tappat vår tätposition vad gäller skolans likvärdighet. I Sverige spelar elevens socioekonomiska bakgrund numera lika stor roll för vilka resultat de når som i Tyskland och USA. Det är inte länder som vi i detta sammanhang ska vara stolta att kunna jämföra oss med. Det är djupt allvarligt och ett stort misslyckande för skolpolitiken. Regeringen gör uppenbarligen inte rätt saker för att vända den negativa utvecklingen i skolan, och regeringens ambitioner är alldeles för låga. Trots att regeringen presenterat ett oerhört stort budgetutrymme om 23 miljarder kronor går en liten summa till att stärka skolan. Mindre än fyra procent av regeringens reformutrymme går till grundskolan. Det är en felaktig prioritering när resultaten i grundskolan sjunker och de sociala klyftorna ökar. Vi vill få skolan på rätt kurs igen och har satt upp ett ambitiöst nationellt utbildningspolitiskt mål för grundskolan. Mål för grundskolan: Vårt självklara mål är att alla elever ska nå målen i grundskolan. På vägen dit, vill vi, till år 2020 halvera andelen elever i grundskolan som inte är behöriga att påbörja ett av gymnasieskolans nationella program, från i dag drygt 12 till 6 procent. Grunden för att alla elever ska nå målen är att höja kvaliteten i skolan. Det är ett långsiktigt arbete som kräver politiska och ekonomiska prioriteringar. I vår kommande budget kommer vi att prioritera skolan och vi kommer att föreslå stora investeringar i skolan under de kommande fyra åren. Men vi vill redan nu tydliggöra en av de investeringar vi kommer att göra i vårt kommande förslag till budget. Alla elever i grundskolan ska ges möjlighet till läxhjälp. Det är uppenbart att många elever lämnas åt sitt eget öde och inte får det stöd de behöver för att göra sina läxor. Det får genast genomslag i att de sociala klyftorna i skolan växer och barn ges olika förutsättningar beroende på sina hemförhållanden. Vi väljer därför att investera 110 miljoner kronor under 2013 för läxhjälp till alla elever. Med vårt förslag är det inte bara några elever som ges möjlighet till läxhjälp, alla elever ska ges läxhjälp. Ökningen av individuellt arbete i skolan har i forskningsrapporter från Skolverket lyfts fram som en av anledningarna, jämte ökad segregation, särskiljande lösningar och ineffektiv resursfördelning, till att resultaten i skolan sjunker. Men eleverna ska inte lämnas åt sitt öde, vare sig i skolan eller med läxorna efter skoldagens slut. Om elever kan få hjälp med läxorna ska inte avgöras av om de har föräldrar som har förmågan att hjälpa dem eller vid varje tillfälle tidsmässigt får ihop det. En eller två hårt arbetande föräldrar kan ha svårt att hinna med att läsa läxor tillsammans med sina barn flera kvällar i veckan. Att föräldrar intresserar sig för och stöttar sina barn i skolarbetet är av stor betydelse för barnens skolframgång och inget ansvar som ska läggas över på skolan. Däremot ska alla elever i skolan erbjudas läxhjälp när de behöver det. Det ska vara upp till skolan att organisera läxhjälpen på det sätt som skolan ser fungerar bäst. För de yngre barnen ser vi att läxhjälpen företrädesvis kommer att bedrivas inom ramen för fritidshemmen. Drygt åtta av tio elever på lågstadiet går på fritids under eftermiddagarna och där bör eleverna också i ökad utsträckning få hjälp med läxorna så att de inte är kvar till kvällen då barnen är trötta och ofta har svårare att koncentrera sig. Vi ser gärna att skolor samarbetar med ideella föreningar för att erbjuda alla elever läxhjälp. Sådana samarbeten bedrivs på många ställen i regi av såväl breda och välkända ideella organisationer som mindre föreningar, studentkårer, och föreningar helt inriktade på läxhjälp såsom Mattecentrum och Stiftelsen Läxhjälpen. Det är mycket välkomna samarbeten mellan skolan och de starka ideella krafterna i Sverige som vi gärna ser mer av. Sverige ska ha en världsledande utbildningsnivå i hela befolkningen. Det är så vi kan fortsätta stå starka i den hårda internationella konkurrensen. Det är så vi säkrar såväl framtida hög tillväxt som välfärd. Vi vill ha en skola som ser och hjälper varje barn att nå sin fulla potential, det tjänar vi alla på. Mikael Damberg, (S), gruppledare i riksdagen Ibrahim Baylan, (S) Utbildningspolitisk talesman och vice ordförande i riksdagens utbildningsutskott


”Hög ägarskatt stoppar potentiella entreprenörer”

Summary: Föråldrade teorier. Sverige har för få entreprenörer. Att mot den bakgrunden sänka bolagsskatten samtidigt som ägarskatterna ligger kvar på hög nivå är att gå fel väg. Sänkt bolagsskatt gynnar multinationella företag som vill etablera sig i Sverige, men stimulerar inte framväxten av nya svenska företag, skriver två ekonomer från IFN.

Påverkas entreprenörskap och aktivt ägande av ägarskatter? Enligt de teorier som ligger bakom dagens svenska skattepolitik är svaret nej. Med dessa teorier sänks nu bolagsskatten från 26,3 till 22 procent. Ägarskatterna lämnas samtidigt oförändrade därför att de inte anses ha några negativa effekter på företagande. Självklart måste bolagsskatten ligga på en konkurrensmässig nivå. Men det bör ägarskatterna också göra. Medan bolagsskatten, vid en internationell jämförelse, redan är på en hyfsat konkurrenskraftig nivå är våra ägarskatter (på utdelningar och reavinster) nästan dubbelt så höga som i övriga OECD. Med sänkt bolagsskatt blir det än gynnsammare för multinationella företag att verka i Sverige, medan lite görs för att stimulera framväxten av nya entreprenöriella företag. Regeringen har i sin retorik lyft fram betydelsen av att förbättra företagarklimatet. Enligt Företagsskatteutredningens direktiv ska Sverige ”även fortsättningsvis vara attraktivt … för entreprenörer som vill starta och driva företag”. Det stämmer dock inte att skatterna gör det attraktivt för svenska entreprenörer att starta och driva företag. Skatten på företagare kan vara ända upp till 67 procent. Entreprenörskap är svensk ekonomis akilleshäl. Enligt en kartläggning av antalet företagare per capita med minst tjugo anställda ligger Sverige på plats 18 av 24 bland industrialiserade länder (Global Entrepreneurship Monitor). I vår expertrapport till Företagsskattekommittén (http://www.sou.gov.se/fsk/rapporter.htm) pekar vi på en förklaring till att entreprenörskap beskattas så hårt i Sverige: skattepolitiken har motiverats med föråldrade nationalekonomiska teorier där ägarskatter inte spelar roll för centrala ekonomiska beslut. Nyare empiriskt välgrundad forskning visar däremot att höga skatter på entreprenörskap och ägarstyrning negativt påverkar viljan att starta, expandera och styra företag. Den forskningstradition som dominerat skatteområdet i Sverige sedan 1980-talet bygger på starkt förenklade teorier. De inkluderar i regel varken entreprenörskap, nyföretagande eller ägarstyrning. I teorierna antas att optimala beslut fattas även i företag utan aktiva ägare, och att entreprenörer ofta vare sig existerar eller behövs. Ny forskning och historisk erfarenhet har dock visat att företag med starka ägare presterar bättre, då styrning av ledningen ofta blir för svag i företag med spritt ägande. Detta gäller särskilt nya, entreprenörsdrivna företag. En slutsats av teoribildningar av detta slag är att om skatterna minskar och därmed svenskt sparande och tillgången på riskvilligt kapital så kommer internationellt kapital att fylla investeringsbehovet. Att det inhemska ägande som trängs ut av ägarskatter fullt ut ersätts av utländskt ägande är ett modellantagande, inte en empiriskt grundad slutsats. Kapitalets internationella rörlighet är i praktiken inte perfekt på det sätt som förutsätts i standardmodellerna. Empiriska studier har påvisat en stark ”home bias”, det vill säga en stark benägenhet att investera i det egna landet snarare än utomlands. Starka inhemska ägargrupper och entreprenörer har i regel fördelar på sin hemmamarknad och verkar därför ofta där. Skatteteorin bortser från informationskostnader, ägarstyrning och entreprenörskap, faktorer som förklarar varför utländskt kapital inte är ett perfekt substitut för svenskt kapital. Teoribildningen landar därför i verklighetsfrämmande slutsatser och styr svensk skattepolitik åt fel håll. Det kan verka tjatigt att ständigt peka på skatterna som hinder för entreprenörskap. Men Sverige har redan stark äganderätt, tämligen gynnsamma regelverk och kompetenta myndigheter. Arbetskraften är välutbildad och kapitalmarknaderna är sprängfyllda med pensionspengar på jakt efter projekt. Den aspekt av näringslivsklimatet som brister är just skatterna. Människor som startar snabbväxande företag tenderar att vara ovanligt kvalificerade. Typiska egenskaper är lång utbildning, kreativitet, hög risktolerans, förmåga att leda andra och industriell erfarenhet. Potentiellt framgångsrika entreprenörer är därför få och tenderar att redan ha välbetalda, trygga karriärer. För att överge en attraktiv anställning och utsätta sig för risken att misslyckas (som alltid är stor) krävs att belöningen är tillräcklig för de få som lyckas. När skatterna tar alltför stor del av avkastningen är det färre som vill ta dessa risker och acceptera den extrema arbetsbörda som företagsbyggande kräver. Skattesystemet sätter även andra käppar i hjulet för företagsbyggande. Silicon Valley var först med att bygga upp en systematisk infrastruktur för entreprenörskap. Finansierings- och rekryteringsproblem för nya företag löses där i regel med hjälp av optioner. Nyckelpersonal lockas därigenom över från trygga anställningar trots osäkra utsikter, samtidigt som belöningen villkoras på att de inte lämnar företaget i förtid. Avtalen tenderar att vara utformade så att finansiären får kontrollen om företaget inte lyckas, medan ägandet återgår till grundarna om företaget blir framgångsrikt. Dessa optionskontrakt låter talanger utan privatförmögenhet sluta ömsesidigt fördelaktiga avtal med finansiärer. Lösningen har möjliggjorts av att den amerikanska optionsskatten i dag är cirka 15 procent, medan den motsvarande svenska skattesatsen på 67 procent i praktiken omöjliggör sådana överenskommelser i vårt land. Trots sin betydelse för dynamik och förnyelse är nystartade företag som ännu inte vuxit sig stora inte någon viktig intäktskälla för statskassan. Att skatterna på entreprenörskap är höga styrs därför inte av behovet av skatteintäkter. En bit av den nu aviserade eller de utlovade framtida sänkningarna av bolagsskatten skulle räcka till en mer verkningsfull sänkning av entreprenörs- och ägarskatterna. En sådan sänkning skulle vara viktig för investeringar och sysselsättning, en slutsats som har ett starkt stöd i de senaste årens forskning. Magnus Henrekson, professor och vd Institutet för Näringslivsforskning (IFN), sakkunnig i Företagsskattekommittén Tino Sanandaji, PhD, University of Chicago och IFN


”Vi presenterar en ny affärsplan för Sverige”

Summary: Fempunktsplan. Under de senaste tjugo åren har Sverige lyckats sämre än jämförbara länder med att skapa nya jobb. Vårt land behöver därför en ny färdriktning. I vår höstbudgetmotion presenterar vi en affärsplan i fem punkter, skriver den socialdemokratiska partiledningen.

Sverige är ett unikt land. Svenskarna är kunniga, kreativa och öppna för omvärlden. Under de senaste 20 årens globala konkurrens har det i kombination med den svenska modellen och ett konkurrenskraftigt näringsliv gjort att vi kunnat tredubbla vår export. Nu har vi chansen att, under de kommande 20 åren, ta nästa steg och bygga ett framgångsrikt, jämlikt och hållbart samhälle. Men för att nå dit behöver Sverige bli mycket bättre på en central punkt: jobbskapandet. Under de senaste åren har Sverige lyckats sämre än jämförbara länder. Regeringen har betonat att alla ska söka jobb – men inte alls fokuserat på att det ska skapas tillräckligt med jobb att söka. Arbetslösheten ligger i dag på sju procent, Fas3 är Sveriges största arbetsgivare och ungdomsarbetslösheten oroar oss alla. Tillväxtländer som Kina, Indien och Brasilien svarar i dag för knappt fyra femtedelar av den globala tillväxten. Av de tio snabbast växande ekonomierna ligger sex i Afrika. Samtidigt går nästan 60 procent av vår export till andra EU-länder. En nyckel till framgång är att öka handeln med tillväxtländerna. Då är det olyckligt att ha en regering som vill stänga ambassader och kallar strategisk samverkan med näringslivet för att ”fika”. Sverige behöver en ny färdriktning. Vi kommer i vår höstbudgetmotion att presentera en ny affärsplan för Sverige. Den bygger på fem punkter: 1 Höj Sveriges kompetens till världsledande nivå. Sverige har nu den första regeringen i sin historia – och förmodligen den enda i världen – som sänker utbildningsambitionerna. Regeringen skär ned på gymnasieskolan, minskar antalet högskoleplatser och inför en ettårig gymnasieskola som sannolikt utbildar 16-åringar rakt ut i arbetslöshet. Det är kravlöst och obegåvat. Vi har höga ambitioner. Sverige ska ha en världsledande utbildningsnivå i hela befolkningen. I skolan ska eleverna få det stöd de behöver, men också möta höga krav. Vi vill investera så att samtliga elever möter skickliga lärare som kan inspirera och stödja när skolarbetet känns tufft och inför obligatorisk undervisning på sommaren för elever som riskerar att halka efter. Ungdomsarbetslösheten är högst bland dem som saknar gymnasiekompetens. Därför föreslår vi att alla arbetssökande ungdomar ska erbjudas ett utbildningskontrakt där man kan kombinera jobb eller praktik med gymnasiestudier. För att få behålla till exempel a-kassa ställer vi krav på att man genomgår utbildningen. 2 Skapa jobb i växande och kunskapsintensiva företag. På kort tid har flera tunga besked lämnats om forsknings- och utvecklingsjobb som lämnar Sverige. Samtidigt har vi en regering som lagt ned samarbetsprogram, skjutit upp eventuella insatser för jobb till valåret och inte verkar förstå vilka fördelar den svenska modellen har gett Sverige. Vår affärsplan bygger på vetskapen om att fler jobb skapas i växande och kunskapsintensiva företag i både tjänstesektor och industri. Och att Sverige som litet land i en stor global ekonomi behöver mer samarbete. Vi föreslår reformer så att det blir mer lönsamt för företag att bedriva forskning och utveckling i Sverige. Vi gör investeringar i företagsnära forskning, infrastruktur och strategisk samverkan med framtidsbranscher. För att fler små företag ska kunna expandera och anställa vill vi stärka och förenkla tillgången på riskkapital, öka exportstödet och låta staten ta över ansvaret för den andra sjuklöneveckan. 3 Stäng rekryteringsgapet på arbetsmarknaden. Många företag har i dag svårt att rekrytera personal med rätt kompetens. Undersökningar visar att vart femte rekryteringsförsök misslyckas. Företag tvingas tacka nej till order eller skjuta på planerad expansion. Samtidigt är arbetslösheten i Sverige rekordhög och en hel generation ungdomar vill inget hellre än att jobba. Rekryteringsgapet måste stängas. Men regeringens ineffektiva nedsättningar av arbetsgivaravgifterna för alla arbetsgivare eller subventioner till enskilda branscher biter inte. Det behövs investeringar i mer och bättre utbildning – på alla nivåer, och genom hela yrkeslivet. Nya utbildningar behöver utformas i nära samarbete med företag och andra arbetsgivare så att de kan finna den kompetens de efterfrågar. Människor som är mellan jobb behöver stärkas – inte gömmas undan i passiva åtgärder. 4 Sätt innovation i centrum. När kunskap blir till nya produkter, processer och tjänster skapas värde och sysselsättning. Det kan ske både inom ramen för den privata sektorn och i vår gemensamma sektor. Framför allt behöver utvecklingen av innovationer i högre grad ske i samverkan. Ett flertal länder har under de senaste åren skapat olika former av forsknings- och innovationsråd för att driva på utvecklingen. Tyvärr har den svenska regeringen varit märkligt ointresserad. Det här är en avgörande fråga. Socialdemokraternas besked är glasklart. Det svenska innovationsarbetet ska koordineras på högsta politiska nivå och kommer, om vi vinner valet, att ledas av statsministern. 5 Inse att allas framgång är Sveriges framgång. Ska vi göra de kommande 20 åren till de främsta i Sveriges historia krävs att vi arbetar tillsammans. Sverige behöver en regering som står upp för arbetande människors hopp, värderingar och intressen. En regering som ger alla kvinnor och män möjligheter att arbeta hårt och leva upp till sin fulla potential. En fungerande välfärd och bra omställningsförsäkringar är avgörande för Sveriges framtid. Ingen tjänar på ökade orättvisor. Därför vill vi överbrygga inkomstklyftor, minska skillnader mellan kvinnor och män, och i stället för ett segregerat bygga ett sammanhållet samhälle. Det här är vår affärsplan för Sverige. Vi prioriterar jobb, kunskap och stärkt konkurrenskraft. Så skapas förutsättningar för framgång, välstånd och en hållbar frihet för var och en av oss. Stefan Löfven, partiordförande Carin Jämtin, partisekreterare Mikael Damberg, gruppledare i riksdagen Magdalena Andersson, ekonomiskpolitisk talesman


Peter Wolodarski: Ett eko från den gamle finansministern Borg

Summary: Budgetbalans är inte det yttersta tecknet på ett lands välmående. Socialdemokraterna borde välkomna Anders Borgs omsvängning i stället för att låta som finansministern gjorde förr.

Debatterna mellan Anders Borg och Magdalena Andersson är som dueller i rundgång. Ända sedan Andersson blev Socialdemokraternas ekonomiska talesperson har hon – med rätta – kritiserat regeringen för att vara alltför försiktig. I tider av kris ska staten gasa i uppförsbacken, inte bromsa. Borg har svarat strängt och muttrat om ansvar. Ordning och reda har blivit hans mantra och besvärjelse. Så kommer höstbudgeten och rollerna är som ombytta. Den moderate finansministern lägger ekonomiska förslag som lika gärna skulle kunna ha varit Magdalena Anderssons. Under rubriken ”investera för framtiden” föreslår regeringen bland annat ökade satsningar på forskning, stora investeringar i infrastruktur och sänkta skatter för företag respektive pensionärer. Och hur svarar Socialdemokraterna? Jo, plötsligt låter Andersson som Borg gjorde tidigare. Regeringen äventyrar det finanspolitiska ramverket, får vi höra i SVT:s Aktuellt. Andersson är ”orolig” och hävdar att Anders Borg inte bryr sig om budgetreglerna. Finansministern ”lånar” till en vidlyftig skattesänkning. Det finns olika sätt att förhålla sig till politiker som ändrar sina förslag. När Anders Borg byter pose och inte längre beskriver budgetbalans som det yttersta beviset på ett lands välmående, då kan syftet vara mer eller mindre godartat. Finansministern kan tänka taktiskt och låta statens utgifter växa därför att valet 2014 närmar sig. Han kan vara pressad av de mindre partierna i alliansen, som alla behöver nå sakpolitiska framgångar för att inte tyna bort från debatten. Och kanske vill Anders Borg skapa problem för Socialdemokraterna genom att än en gång stjäla partiets förslag – Moderaterna har i snart tio år excellerat i denna typ av ”triangulering”, det vill säga att sakpolitiskt närma sig motståndaren. Inte heller kan man utesluta att finansministern faktiskt ändrat uppfattning. Kritiken mot regeringens sparnit har varit hård, särskilt från ekonomer men också från de egna alliansleden. Vilken förklaring som är giltig vet jag inte; Borgs överoptimistiska prognoser i finansplanen visar att hans uppsåt kan ifrågasättas. Men oavsett motiv är det ett tecken på Socialdemokraternas bristande självförtroende att partiet svarar på finansministerns omsvängning genom att inta hans tidigare position. Plötsligt är det Magdalena Andersson som försöker skapa intryck av att ordningen i statsfinanserna är hotad. Det är den naturligtvis inte. Regeringens satsningar nästa år – totalt 23 miljarder kronor – motsvarar mindre än 1 procent av BNP. Underskottet i statens budget under 2013 väntas bli 0,6 procent; felräkningspengar om exempelvis eurokrisen fördjupas eller dämpas. Det finns inte en internationell investerare som väljer bort Sverige på grund av denna politik. ”Sverige bedöms som mycket stabilt. Vårt begränsade budgetunderskott utgör inte något som helst förtroendeproblem när vi lånar internationellt”, säger Thomas Olofsson, chef för statsskuldsförvaltningen på Riksgälden i en intervju med DN. Kostnaden för att låna är historiskt låg. Sedan kreditmarknaden avreglerades i mitten av 1980-talet har staten inte betalat så lite som nu; i fredags var tioårsräntan 1,5 procent. Det är ett tecken på att statsfinanserna upplevs som välskötta. Men den låga räntan – inte unik för Sverige – är framför allt ett mått på de dystra ekonomiska tiderna i hela västvärlden. Hushåll och företag samlar på sig pengar och söker efter placeringar som upplevs som säkra, ofta statspapper, och då faller räntan i nästan alla rika länder. Undantaget är några euromedlemmar – Italien, Irland och Spanien – som straffas av marknaden på grund av brister i den europeiska valutaunionen. En klok finansminister ser till att utnyttja situationen och låna billigt till nödvändiga framtidsprojekt. Den positiva effekten blir dubbel: dels passar staten på att investera när det kostar lite och resurser finns lediga, dels stimuleras en ekonomi som på grund av eurokrisen lär förbli svag ett bra tag framöver. Det har i den svenska debatten utvecklats en märklig föreställning om att det skulle vara problematiskt för staten att låna, oavsett läge. Resonemanget blir extra märkligt i en lågkonjunktur. De underskott som uppstår då är ju en automatisk följd av att den ekonomiska aktiviteten går ned. På motsvarande sätt skapas överskott under goda tider utan att finansministern fattar några beslut, och då är det rimligt att betala av på statsskulden. Det ekonomiskt riktiga för staten är att acceptera såväl underskott som överskott av tillfällig natur. Den nuvarande finanskrisen är inte en vanlig lågkonjunktur. Den har pågått i nästan fem år och ställer speciella krav på offentliga insatser för att hålla den ekonomiska aktiviteten uppe, särskilt eftersom Riksbankens styrränta ligger så pass nära noll. Penningpolitiken, som vanligtvis stabiliserar konjunktursvängningarna, har förlorat en del av sin forna kraft. I detta besvärliga läge borde det vara okontroversiellt att tillåta mindre avvikelser från det finanspolitiska ramverket som var tänkt för normala konjunkturcykler, inte för den värsta krisen sedan 1930-talet. På tvärs med detta tänkande har stora delar av Europa alltför tidigt försökt balansera sina statsbudgetar genom nedskärningar och skattehöjningar, vilket eldat på arbetslöshet och sociala problem. Denna åtstramningspolitik växer till ett historiskt misstag. Sverige har inget externt tryck på sig från Internationella valutafonden, EU-kommissionen eller Europeiska centralbanken. Våra politiker kan välja om de ska spara eller satsa lite extra på forskning, infrastruktur och strategiska skattesänkningar. Att även finansministern nu tycks beredd att öka reformtempot är ett fall framåt. Socialdemokraterna borde välkomna honom till klubben i stället för att låta som ett eko av den gamle Borg.


Med bränsleceller runt Europa

Summary: Kampanj. En turné i Europa för en revolutionerande ny bilteknik. Det ska få både styrande och bilköpare att acceptera vätgasdrivna bränslecellsbilar.

”En turné runt i Europa för en revolutionerande ny bilteknik.” Det ska få både styrande och bilköpare att acceptera vätgasdrivna bränslecellsbilar. European Hydrogen Road Tour inleddes den 13 september i Hamburg och ska avslutas den 10 oktober i Köpenhamn. Fyra biltillverkare, Daimler, Honda, Hyundai och Toyota, ska med sju bilar och stöd från EU visa upp den nya tekniken. DN Motor ringer projektledaren Martin Svensson och frågar varför en turné? – Det är för att det är viktigt att nå ut med vätgasbudskapet i hela Europa. Vi vill säga att vätgas-bränslecellsdrivna bilar finns och att de ska börja massproduceras 2015. DN Motor har tidigare provkört olika bränslecellsbilar och alltid fått svaret att tekniken ännu är för dyr. Martin Svensson hävdar att det inte längre är ett problem. Bristen på tankställen är ett annat problem, likaså svårigheterna med lagring av vätgas i bilar. Fördelarna som hägrar är att när vätgasen, som är en energibärare, i bränslecellen omvandlas från kemisk energi till el och värme så blir det enda utsläppet vattenånga. Bilarna producerar därmed alltså själva den el som deras motorer drivs med. I bilbranschen betecknas bilarna FCEV (fuel cell electric vehicle), bränslecellselektriska fordon. Förutom tidigare nämnda städer ska Hannover, Bolzano, Paris, Cardiff, Swindon och London besökas. Det kommer att bjudas på både provkörningar och seminarier. För säkerhets skull följer en mobil vätgastankstation med på turnén.


”Satsa på unga forskare i stället för gårdagens män”

Summary: Högriskstrategi. Utbildningsminister Jan Björklund (FP) vill lägga en kvarts miljard på att handplocka etablerade toppforskare till Sverige. Men det är en strategi som inte fungerar. Varför satsa stora pengar på gårdagens män när vi till en mycket lägre kostnad kan rekrytera unga begåvningar som kan bli framtidens elitforskare, skriver Bo Rothstein.

Efter vad som framkommit om regeringens stundande forskningsproposition finns det mycket som man som forskare kan glädja sig åt – inte minst de ökande resurserna och satsningen på kvalitet och spetsforskning. På en viktig punkt har man emellertid hamnat alldeles fel. Det gäller idén att lägga en kvarts miljard på att – som Jan Björklund (FP) skriver – ”landets rektorer ska kunna handplocka några av de allra bästa internationella forskarna till sina lärosäten”. Det finns minst fem skäl till att denna strategi för att höja svensk forskning inte kommer att fungera: För det första är det svårt att tänka sig några skäl till att internationella toppforskare skulle vilja lämna de ofta mycket framstående lärosäten där de är verksamma för att flytta till Sverige. Varför skulle någon som redan är en etablerad storstjärna inom sitt forskningsområde alls vilja byta enormt spännande platser och universitet som till exempel Oxford, Paris, Boston, London, New York och San Francisco mot säg Uppsala, Umeå eller Göteborg? Att få forskare av denna kaliber att komma till Sverige har faktiskt redan prövats och visat sig i huvudsak inte fungera. Det finns nämligen i Uppsala sedan mer än tjugofem år ett särskilt (men föga känt) institut för att locka internationella toppforskare att tillbringa en eller två terminer i Sverige. Det heter ”Swedish Collegium for Advanced Study”. Med några få undantag har detta institut, trots att man erbjuder mycket goda villkor, misslyckats med att locka hit de verkligt framstående internationella toppforskarna. Om man inte kan få de riktigt stora stjärnorna att komma till Sverige för en eller två terminer är naturligtvis sannolikheten att man skall lyckas få dem att flytta hit permanent nästan noll. Det andra skälet är att det som driver forskare att röra på sig är att man vill verka i riktigt intressanta forskningsmiljöer. Det finns ett antal sådana i Sverige, men långt ifrån tillräckligt många av den kaliber som krävs för att utbildningsministerns strategi skall lyckas. Det tredje skälet handlar om pengar. Strategin bygger på att det skall gå att locka internationellt särskilt framstående forskare till Sverige genom att erbjuda dem mycket förmånliga villkor eller, för att citera Jan Björklund igen, ”osvenska” löner. Detta är enligt vad jag kunnat erfara en beställning till regeringen från ledande personer inom näringslivet. Det bygger emellertid på en bristande förståelse av vad som driver framgångsrika forskare. För det första har pengar mycket sällan varit en drivkraft för dessa forskare – vill man bli rik är forskning helt enkelt fel bransch. Höga löner fungerar sällan som en drivkraft för forskare att flytta – inte ens när det gäller unga framtidslöften inom nationalekonomi använder man höga löner som ett lockbete. Dessutom är forskare synnerligen beroende av samarbete med de andra forskarna i sin forskargrupp och här skulle de lönenivåer som regeringen tänker sig bli dysfunktionella. Forskning fungerar nämligen inte så att chefer kan beordra fram samarbete. Jag har helt enkelt svårt att se framför mig att svenska forskare skulle uppskatta att samarbeta med kolleger som hade tre- eller fyrdubbelt mer i lön än vad de själva har. Löner vid till exempel spetsuniversiteten i USA ligger nämligen redan på en sådan nivå och skulle deras forskare lockas över till Sverige måste de enligt regeringens strategi ha bra mycket mer betalt än vad de redan har. Ett fjärde skäl är att detta är en högriskstrategi. Det finns en stor risk att de internationella stjärnforskare man skulle kunna locka till Sverige är de vars stjärna redan har börjat dala betänkligt. Sannolikheten att vi med denna strategi skulle få hit ”gårdagens idéer” är inte obetydlig. Ett femte skäl till att riksdagen bör säga nej till denna del av forskningsproposition är att detta med stor sannolikhet skulle göra den redan ojämställda universitetsvärlden än mera mansdominerad. Det finns i dagens läge helt enkelt inte tillräckligt med kvinnliga forskare på denna nivå att rekrytera. En mycket bättre strategi vore att satsa på internationell rekrytering av unga framtidslöften inom forskningen. Sverige är, tillsammans med övriga nordiska länder, i dag mycket attraktivt för unga forskare runt de trettio. De goda offentliga finanserna tillsammans med relativt stora resurser till forskning har en positiv inverkan. Till skillnad från många andra länder – till exempel USA, Storbritannien och länderna i Sydeuropa – skärs det här inte ned på anslagen till högre utbildning och forskning, utan tvärtom ökar de. Till detta kommer att vår väl utbyggda social- och familjepolitik gör Sverige till ett mycket attraktivt land för personer i denna ålder. Problemet hittills har varit att vi saknat internationellt gångbara tjänster för unga forskare av den typ som finns i många andra västländer. Detta är tjänster som är relativt långvariga (fem-sex år) varefter man har rätt att efter prövning få tjänsten omvandlad till en fast anställning. Svenska unga forskare har i stället tvingats framleva ett antal år på tillfälliga anslag från olika forskningsråd – en osäker tillvaro som inte fungerar då man skall rekrytera forskare internationellt. Det finns i dag en stor pool av ung spetskompetens som skulle gå att rekrytera till svenska lärosäten. Med en sådan strategi skulle vi kunna rekrytera forskare som kan vara internationellt ledande om tio år i stället för att, med regeringens strategi, riskera att få hit ”gårdagens män” för dyra pengar. Bo Rothstein Professor i statsvetenskap vid Göteborgs universitet och ledamot av Forskningsberedningen.


”Vi tappar bredbandsförsprånget”

Summary: Digital utmaning. Sverige håller på att förlora den ledande position vi haft på IT-området. Detta sätter både tillväxt och välfärd på spel, men problemet är helt okänt för de flesta. Det är hög tid att regeringen tar ansvar för att hela landet får riktigt bredband via fiber, skriver Karin Ahl och Mikael Ek.

De flesta svenskar ligger förmodligen inte sömnlösa om nätterna och funderar över bredbandsfrågor. Och så bör det förbli. Däremot vill vi uppmana regeringen och IT-minister Anna-Karin Hatt att omvärdera sin politik på bredbandsområdet, om de inte vill bli ansvariga för att ha försämrat förutsättningarna för tillväxt och välfärd i Sverige under många år framöver. Bredband är nämligen en mycket mer central fråga än många tror – och vi ligger mycket sämre till än många, inklusive regeringen, tror. Som internationellt verksamma inom bredbandsområdet ser vi framför allt tre problem med situationen i Sverige i dag. Det första är att det saknas bredare kunskap om hur viktigt bredband är på väg att bli för samhället och att det enda som är framtidssäkert är fiber. Det andra är att den officiella svenska bilden är att vi ligger bra till i en internationell jämförelse och därför inte behöver satsa ytterligare. Det tredje problemet är att regeringen inte tar ansvar för bredbandsutbyggnaden, utan tror att marknaden ensam kommer att kunna uppnå de mål som har satts upp. Låt oss börja med det första problemet, frågan om kunskap och fiber. Räcker det inte med mobilt bredband, adsl eller kabel-tv? En enkel liknelse ger svaret: utan fiber blir bredbandet som att ha en åttafilig motorväg i ena riktningen och en smal grusväg i andra riktningen. Det går snabbt att ladda ner information, men väldigt långsamt att skicka information. Och med de förutsättningarna blir det omöjligt att använda de nya tjänster som växer fram, exempelvis läkarbesök via videolänk, som skulle kunna ge många fler möjlighet att träffa en läkare och väsentligt korta väntetiderna i sjukvården. Det sistnämnda är del av förklaringen till att bredband är så viktigt: det ger möjlighet att utveckla och använda helt nya tjänster, exempelvis inom vård och utbildning. Bredband ger också möjligheter att leva och verka i hela landet – eller globalt om man vill – och bidrar därmed till tillväxt både nationellt och lokalt. EU:s IT-kommissionär Neelie Kroes uppmanade nyligen alla svenskar att ta den digitala utmaningen på allvar för att värna bland annat jobben, tillväxten och vården. Andra EU-länder är redan i full färd med att planera och bygga snabba digitala motorvägar med fiber. Om vi inte gör detsamma kommer de snart att ha sprungit i kapp och förbi oss. Problem nummer två är att den internationella jämförelsen haltar, eftersom regeringen har valt en annan definition av snabbt bredband än övriga EU. Detta ger en skönmålande effekt. Enligt den officiella svenska bilden kan 49 procent av alla hushåll och företag i dag få riktigt snabbt bredband. Om man utesluter kabel-tv, som övriga EU inte räknar med, blir den verkliga andelen i stället knappt 40 procent. Men även den siffran kan vara för hög: enligt ledande europeiska undersökningsföretag är den snarare 35 procent. Skillnaden kan tyckas liten, men eftersom varje procentenhet innebär minst en miljard kronor i investeringar är den högst väsentlig. Statistik från EU-kommissionen visar att Sverige har EU:s långsammast växande bredbandstäckning, trots att vi har en av de starkaste ekonomierna. Detta visar att det finns en svaghet i regeringens nuvarande strategi. Det är inte realistiskt att marknaden ska kunna lösa hela utbyggnaden – framför allt inte om regeringen signalerar att det inte behövs. Om vi ska kunna hänga med i tillväxt- och välfärdsligan framöver måste det offentliga bidra betydligt mer än i dag, inte minst utanför storstäderna. En satsning på bredband står inte i motsats till satsningar på välfärd som vård, skola och omsorg. Det är tvärtom en förutsättning för en fungerande välfärd i framtiden. Regeringen och IT-minister Anna-Karin Hatt bör därför göra följande: • Låt Digitaliseringskommissionen beskriva välfärdseffekterna av ett digitaliserat Sverige så att det skapas underlag och förståelse för behovet att klassa fibernäten som samhällskritisk infrastruktur, på samma sätt som vägar, järnvägar, el och vatten. • Se till att den svenska statistiken mäter bredbandstäckning på samma sätt som övriga EU, så vi ser hur vi verkligen ligger till i en internationell jämförelse. • Arbeta fram en ny bredbandsstrategi där målet justeras så att 90 procent av alla hushåll och företag år 2020 ska ha 100 Mbit/s i båda riktningarna och där kraftfulla incitament skapas för såväl kommersiella och offentliga aktörer som slutanvändare så att målet kan nås i tid. Vi vill också rikta en uppmaning till övriga politiker runt om i landet att lyfta upp bredbands- och digitaliseringsfrågorna på bordet. Sveriges framtid ligger i vågskålen och det finns ingen tid att förlora. Låt oss börja nu! Karin Ahl, ordförande för Fibre to the Home Council Europe Mikael Ek, vd Svenska Stadsnätsföreningen


Forskning ger barn med ögonskador nytt hopp

Summary: Mycket för tidigt födda barn får ofta problem med synen. Men forskning som barnögonläkaren Anna-Lena Hårds deltar i ger hopp om att skadorna kan förhindras. Nu får hon pris för sitt arbete.

Anna-Lena Hård är verksam läkare vid ögonmottagningen på Drottnings Silvias barn- och ungdomssjukhus i Göteborg och bedriver samtidigt forskning. Men i torsdags förra veckan tog hon sig till S:t Eriks ögonsjukhus i Stockholm för att ta emot ett pris, inklusive en prischeck, för sina forskningsinsatser kring synskador hos för tidigt födda barn. Priset som delas ut vartannat år kommer från Sigvard och Marianne Bernadottes forskningsstiftelse för barnögonvård. – Jag bjöds först på en trevlig lunch med stiftelsens styrelse där jag bland andra fick träffa Marianne Bernadotte och Gunnar Lennerstrand, stiftelsens ordförande och professor i oftalmiatrik, läran om ögats sjukdomar. Sedan höll jag ett föredrag i samband med utdelningen, berättar hon. I föredraget – som var öppet för alla intresserade – berättade hon och visade bilder om sin forskning och vad rönen kan betyda för framtiden. Hon betonade att hon inte var ensam utan ingick i ett team med omfattande samarbete nationellt och internationellt med professor Ann Hellström - tidigare mottagare av samma pris - som initiativtagare och ledare. Av de uppemot 100 000 barn som föds i Sverige varje år är fem procent födda för tidigt och omkring 300 barn per år föds extremt mycket för tidigt före den 27:e graviditetsveckan. Av dessa överlever ca 70 procent. Den tidiga starten i livet innebär en ökad risk för framtida men som till exempel rörelsehinder. Dessutom riskerar de att drabbas av en ögonsjukdom – prematuritetsretinopati – som kan leda till blindhet. – Blodkärlen i ögats näthinna växer normalt från graviditetsvecka 15 till 40, men om barnet föds mycket för tidigt är risken stor att blodkärlens tillväxt hämmas. Detta kan i ett senare skede leda till okontrollerad tillväxt av onormala blodkärl som i sin tur kan medföra näthinneavlossning och blindhet. Syrgasbehandling är den mest kända riskfaktorn för sjukdomen och befintlig behandling, som innebär att delar av näthinnan bränns med laser, syftar till att få de onormala blodkärlen att tillbakabildas. – Det nya med vår forskning är att vi studerar vilka faktorer som ligger bakom hämningen av den normala kärltillväxten veckorna efter födseln. Vi har funnit att brist på en tillväxtfaktor som är nödvändig under senare delen av graviditeten ökar risken sjukdomen och just nu pågår studier där barn som fötts extremt mycket för tidigt får denna faktor i dropp. Resultaten ser lovande ut. Om vi med denna faktor kan förhindra sjukdomen minskar sannolikt risken även för andra komplikationer, berättar Anna-Lena Hård. – Ett barn som föds mycket för tidigt går också miste om omega-3-fettsyror från modern. Dessa har också betydelse för utvecklingen och vi står i startgroparna för att undersöka om tillförsel av dessa fettsyror kan minska risken för ögonskador. Sverige ligger långt fram i forskningen. Resultaten har uppmärksammats över hela världen och har gett ökat hopp om att de för tidigt födda barnens hälsa och livskvalitet ska förbättras. – Om kanske fem år har vi bilden ännu klarare för oss och kan förhoppningsvis hindra skadorna i åtminstone de rika länderna. I fattiga delar av världen pågår en epidemi av sjukdomen. I dessa länder skulle bättre vård av nyfödda och utrustning som reglerar syrgastillförsel redan med nuvarande kunskap kunna förhindra att många blir blinda. Anna-Lena Hård arbetar två dagar i veckan på kliniken i Göteborg och har patienter med en rad olika sjukdomar. Resten av tiden forskar hon och det sker till stor del hemma, på en gård drygt åtta mil från Göteborg. Där kan hon också koppla av genom sitt stora fritidsintresse. – Hästar har alltid varit min stora hobby. Nu har jag två stycken och dessutom höns och en köksträdgård, förklarar hon. Anna-Lena Hård Gratuleras till: För 2012 års pris ur Sigvard och Marianne Bernadottes forskningsstiftelse för barnögonvård. Gör: Barnögonläkare och forskare Ålder: 63. Bor: Gård på Orust. Familj: Tre barn, två barnbarn (och ett till på väg). Arbetsplats: Drottnings Silvias barn- och ungdomssjukhus, Göteborg. Bakgrund: Disputerade 2003. Priset nu gäller faktorer som reglerar tillväxten hos för tidigt födda barn och som ökar risken för synskador och hjärnskador. Om tillväxten stimuleras kan skadorna förhoppningsvis förhindras. Utdelning: På S:t Eriks ögonsjukhus i torsdags då hon även höll föredrag. Intressen: Hästar och odling.


”Pensionärernas skatt sänks med en femtilapp per månad”

Summary: Stark svensk ekonomi. Alliansregeringen genomför en fjärde sänkning av pensionärernas skatt. De flesta pensionärer får mellan 500 och 700 kronor i lägre skatt per år. Samtidigt höjs bostadstillägget för ogifta pensionärer med 170 kronor per månad, skriver alliansens fyra partiledare.

De flesta europeiska regeringar står inför tuffa beslut om omfattande åtstramningar. Stora delar av Europas befolkning kommer under många år tvingas leva med skattehöjningar och neddragningar i välfärden. I Sverige är situationen annorlunda tack vare en ansvarsfull politik som säkrat en stark och stabil grund för svensk ekonomi. I höstens budget kan regeringen därför presentera viktiga framtidsinvesteringar för fler jobb och förstärkningar för ekonomiskt utsatta grupper. Allt sedan Alliansen vann regeringsmakten 2006 har vi haft fokus på ansvar för de offentliga finanserna och en politik för fler människor i arbete. Tack vare den förda politiken står sig Sverige i dag starkare än nästan varje annat europeiskt land. Att öka drivkrafterna för att arbeta har varit helt nödvändigt. Därför har framför allt jobbskatteavdraget varit viktigt. Den starkaste drivkraften för att arbeta har personer över 65 år fått genom det förhöjda jobbskatteavdraget, som gör det extra lönsamt att stanna kvar i arbetslivet. Samtidigt som det är viktigt att uppmuntra att fler jobbar längre, är det prioriterat för regeringen att förbättra situationen för de ekonomiskt mest utsatta pensionärerna. Vi har därför, fram till nu, sänkt skatten för pensionärer i tre steg med totalt 12,8 miljarder. Alla tre stegen i skattelättnaderna för personer över 65 år har utformats så att de relativt sett ger mest till dem med små inkomster. Vi har tidigare också beslutat att genomföra ytterligare skattesänkningar för pensionärer när ekonomin så tillåter. Vi ser inget egenvärde i att pension och förvärvsinkomst beskattas olika. Regeringen ser fortsatt behov av ytterligare stimulanser för fler i arbete. Över tid skall dock skillnaden i beskattning mellan löntagare och pensionärer minska. Den ekonomiska kris som världen nu upplever får allvarliga konsekvenser för en liten öppen ekonomi som den svenska. Det har bland annat påverkat svenska pensionärer med inkomstpension, som har känt av detta i form av bromsen i pensionssystemet. Till följd av krisen har en del pensionärer fått se sin pension minska. För att klara en god utveckling av pensionerna på sikt är det därför avgörande att fortsätta bekämpa utanförskapet och sätta jobb och ekonomisk utveckling främst. De åtgärder som har vidtagits för att sänka trösklarna in på arbetsmarknaden och för att göra det mer lönsamt att arbeta är därför av stor betydelse för såväl dagens som morgondagens pensionärer. Den budget som regeringen presenterar inom kort ska ses i detta ljus. Kraftfulla satsningar på företagande, infrastruktur, forskning, innovation och utbildning rustar Sverige för att möta framtiden. Ansvar för ekonomin är garanten för en god ekonomisk utveckling också för Sveriges pensionärer. Tack vare Sveriges relativt starka position går vi vidare och sänker nästa år för fjärde gången skatten på pension. Skattesänkningen uppgår till mellan 500 och 700 kronor per år för de flesta pensionärer. Totalt uppgår skattelättnaden till 1,15 miljarder kronor. Vi fortsätter också att prioritera de ekonomiskt sämst ställda pensionärerna. I höstens budget föreslås en ytterligare höjning av bostadstillägget (BTP) för ogifta pensionärer med 170 kronor per månad. En lika stor generell höjning av BTP genomfördes 1 januari 2012. De som är berättigade till fullt bostadstillägg, nästan uteslutande ensamstående kvinnor, får därmed en förstärkning av sin ekonomi med ca 2 000 kronor per år. Tillsammans med årets höjning av BTP blir förstärkningen drygt 4 000 kronor per år. För de ekonomiskt mest utsatta innebär pensionsskattesänkningen, tillsammans med höjningen av BTP, nästa år en förstärkning på drygt 200 kronor per månad. Tillsammans med tidigare genomförda skattesänkningar kommer en genomsnittlig pensionär nästa år att ha cirka 600 kronor lägre skatt per månad än 2006. Garantipensionärer har därmed i princip fått en extra månads pension om året. För 2014 avser regeringen att återkomma med ytterligare förslag om sänkt skatt för pensionärer under förutsättning att de offentliga finanserna så tillåter. Att stärka våra äldres ställning och villkor, ekonomiskt och i samhället i stort, är och förblir en central prioritering för regeringen. Regeringens arbete på olika områden för att förbättra dessa villkor ska ses som en helhet. Det är viktigt att vara tydlig med att ansvar för ekonomin, åtgärder för jobb, investeringar och tillväxt, hänger ihop med högre pensioner och bättre villkor för våra äldre. Genom att ta ansvar för ekonomin, stärka arbetslinjen och prioritera rätt blir det möjligt att förbättra pensionärernas villkor. 2013 sänker Alliansen pensionärernas skatt för fjärde gången. För Sveriges pensionärer är det tydligt vilket alternativ som går att lita på. Alliansens partiledare: Fredrik Reinfeldt (M) Jan Björklund (FP) Annie Lööf (C) Göran Hägglund (KD)


”Valfrihet inom äldrevården kan bli obligatorisk år 2014”

Summary: Polariserad debatt. Vinsttänkande och valfrihet är laddade begrepp inom omsorg och äldrevård. Lagen om valfrihet (lov) tillämpas redan i många kommuner och nu ska regeringen utreda om lagen bör bli obligatorisk. Rätten att välja måste så långt det är möjligt ligga hos den äldre själv, skriver barn- och äldreminister Maria Larsson (KD).

Att kunna välja äldreomsorg kan handla om makten över ens eget liv. Alliansen stärkte därför valfriheten inom äldreomsorgen och andra välfärdsverksamheter genom införandet av lagen om valfrihet (lov) år 2009. Medborgare i kommuner som stärkt valfriheten genom lov är i dag mer nöjda med omsorgen än andra. Vi behöver mer valfrihet, inte mindre. Alliansregeringen tar nu nästa steg genom att tillsätta en utredning med uppdraget att se över vad som kan göras för att fler kommuner ska införa lov och hur kvaliteten inom omsorgen kan främjas. Det finns hos vissa en oro över att allt fler privata initiativ växt fram. Socialstyrelsens granskning av äldreomsorgen från maj i år visar dock att kvaliteten inte är sämre inom privata välfärdsverksamheter än kommunala. Allvarliga missförhållanden har rapporterats från både kommunala och privata verksamheter. Upprördheten ska vara lika stor varje gång oavsett utförare. När vi stärker dagens omsorg och formar morgondagens måste valfrihet och mångfald förenas med tydliga krav på kvalitet, ändamålsenligt uppföljningssystem och en god värdegrund. Detta ska gälla oavsett utförare. Välfärdens konstruktion ska främja utveckling och nytänkande inom verksamheterna, en god och personlig omsorg samt en ansvarsfull hantering av våra gemensamma resurser. Alliansregeringen ska bygga vidare på de goda erfarenheter som samlats under de år som lov varit i drift. Valfriheten ska få spridning och omsorgen bli allt bättre. Ett alternativt sätt för kommuner att förena mål om kvalitet med mål om effektivitet är lagen om valfrihetssystem (lov). Målet med lagstiftningen är att sätta brukaren i centrum, att denne själv ska få bestämma över sin vardag. Inomlov sätts priset av kommunen och ska vara lika för alla; kommunal, privat och ideell omsorg. Den som kan prestera en äldreomsorg som uppskattas får fler uppdrag. Jag tror att få kritiker av valfriheten har fördjupat sig i de möjligheter till utveckling och mångfald som kommunerna nu sammantaget har genom tillkomsten av lov. Lov fungerar så att kommunen ställer upp kvalitetskraven och ser till att dessa efterföljs av alla. Därigenom behålls en tydlig demokratisk kontroll över äldreomsorgen i de kommuner som tillämpar lov. Genom lov kan vi som tidigare behålla välfärdens kärnvärden intakta, det vill säga insatser efter behov med solidarisk finansiering. Det erbjuder mer av valfrihet för den enskilde. Valfrihetssystem enligt lov finns nu på plats i över 120 kommuner. Ytterligare ett 50-tal kommuner har beslutat införa ett valfrihetssystem. Över 900 nya utförare och företag – de flesta små eller medelstora – har startats som en följd av lov. Utförare som erbjuder en särskild inriktning eller specialkompetens finns i ett 50-tal av kommunerna. Det handlar ofta om särskild språkkompetens eller att utförarna erbjuder specialkunskap om olika sjukdomar eller vårdinriktningar. Många medarbetare som endast kunnat arbeta i kommunal regi kan välja att pröva sina egna möjligheter eller byta anställning. Detta är en fantastiskt positiv utveckling i en verksamhet som präglats av byråkrati och monopol under decennier. Alliansregeringen har beslutat sig för att bygga vidare på de goda erfarenheter som samlats under de år som lov varit i drift. En utredare ska överväga för- och nackdelar med att göra det obligatoriskt för kommunerna att införa valfrihetssystem inom bland annat äldreomsorgen. Om utredaren kommer fram till att en obligatorisk lagstiftning bör införas, ska förslag om ett obligatorium lämnas till regeringen. Uppdraget ska redovisas senast den 15 januari 2014. I uppdraget ingår att göra en kartläggning av de verksamhetsområden inom socialtjänsten där lov i dag tillämpas och bedöma om valfrihetssystem inom fler verksamhetsområden bör införas. I denna del ingår bland annat att analysera möjligheterna att införa valfrihetssystem inom särskilda boendeformer. Utredaren ska även analysera etableringsmöjligheter för nya utförare med särskilt fokus på hinder och möjligheter för leverantörer i glesbygdskommuner att kunna ingå i ett valfrihetssystem. Frågan om hur ersättningssystem och förfrågningsunderlag påverkar kvalitet och vinstutdelning ska ses över. Även frågan om det finns något samband mellan vinstutdelning respektive kvalitet i de verksamheter som ingår i valfrihetssystem ska redas ut. Verklig mångfald inbegriper även ideella utförare. Idéburna organisationer är ofta snabba med att identifiera behov som normalt sett inte tillgodoses inom myndighetssfären och har många gånger en tydlig värdegrund som kan skapa mervärde för brukaren. Utredaren ska analysera förutsättningarna för idéburna organisationer att verka inom valfrihetssystem, och om det finns hinder att agera som leverantörer. Välfärdstjänster är inte vilken tjänst som helst, och arbete i omsorgsverksamhet är inte vilket arbete som helst. Mångfalden av utförare fordrar därmed en stark etisk medvetenhet. Ett system med valfrihet och alternativ förutsätter att vinstintressen hålls i lagom strama tyglar genom kontroll, krav på kvalitet och likvärdiga villkor över hela landet LO:s ordförande Karl-Petter Thorwaldsson har nu slagit fast att vinst och valfrihet ska förbjudas. Man kan bara hoppas att socialdemokraterna och Stefan Löfven vågar tänka ett steg längre. En kommunal ensamrätt på utförandet av äldreomsorg skulle innebära en försämring av äldres vardag genom återgång till en förödande likriktning av verksamheten. Det behövs en långsiktig politik på området. Alliansens inriktning kombinerar en god demokratisk kontroll och styrning med stort inflytande för den äldre och dennes anhöriga. Svensk välfärdspolitik har präglats av en faiblesse för storskalighet och centralplanering. Med mössan i hand ska äldre tacksamt ta emot den äldreomsorg som makten – politiken och byråkratin – anvisar. Men så kan inte välfärden bedrivas. För att äldreomsorgen ska få stöd och förtroende även framöver, så måste rätten att välja och inflytandet över vardagen så långt det är möjligt ligga hos den äldre själv. Maria Larsson (KD) Barn- och äldreminister


”Tusentals stockholmare saknas när skolan börjar”

Summary: Borttappade tonåringar. Varje år ”försvinner” tusentals unga människor i Stockholm. De finns inte i skolan när höstterminen börjar och de har inget arbete att gå till. När kommunen söker dem går de inte att nå. Detta är ett samhälleligt misslyckande som tillåts fortgå år efter år, skriver Vänsterpartiets vice gruppledare Karin Rågsjö.

Nu har höstterminen börjat i Stockholms gymnasieskolor. En del elever är förväntansfulla medan andra är oroliga för hur det ska gå för dem. Sedan har vi dem som borde vara i skolan men inte är där. Varje år ”försvinner” tusentals unga människor i Stockholm. De börjar inte gymnasiet och saknar ett arbete. När utbildningsförvaltningen söker dem går de inte att nå. Ansvaret ligger på den borgerliga majoriteten i Stockholm som trots kritik från stadsrevisionen inte har gjort tillräckligt i skolan för dessa borttappade tonåringar. Enligt rapporter från utbildningsförvaltningen är det i början av höstterminen cirka 2.000 unga stockholmare i åldern 16–19 år som varken går till skolan eller börjar arbeta. Omkring 1.000 av dessa unga lyckas man inte få kontakt med trots att de omfattas av det kommunala uppföljningsansvaret. Så illa har det sett ut varje år i Stockholm sedan 2007. Jag kallar detta för ett samhälleligt misslyckande. Samhället ger upp tusentals unga varje år. En del av dem kan hamna i kriminella kretsar. Andra mår psykiskt dåligt. Men vi vet inte. Högeralliansen gör inte tillräckligt för att ta reda på vad ungdomarna sysslar med. Drygt 9.800 stockholmare i åldern 16-25 år varken arbetar eller studerar. I en rapport publicerad av länsstyrelsen i Stockholms län framgår att den största gruppen – över 46 procent av de unga – saknar någon känd aktivitet. Drygt 12 procent är i en statlig arbetsmarknadsåtgärd eller en kommunal insats. Ungefär lika många, 12 procent, har invandrat till Sverige under det senaste året. 7,7 procent av de unga uppger att de är hemma på grund av sjukdom. 3,7 procent är hemma med barn. Att gå i gymnasiet är frivilligt. Men att så många unga genom en ojämlik skola lämnas åt sitt öde är inte rimligt. Det borde vara Stockholms ansvar att ge varje ung människa maximala förutsättningar för att klara sin utbildning. Så är det inte i dag. På Stockholms jobbtorg saknar mellan 35 och 40 procent fullständiga betyg från gymnasiet eller grundskolan. Ett enormt misslyckande för den borgerliga skolpolitiken. Vi har ett skolsystem i Stockholm och i Sverige som är segregerande. Stadens skolinspektion tecknar i 2011 års rapport bilden av en allmän kunskapssegregering som ökat det senaste decenniet. I dagens svårt segregerade Stockholm har vi både Sveriges allra duktigaste elever och de minst framgångsrika. De duktigaste eleverna har bättre resultat än riksgenomsnittet. Men Stockholm har också en större andel elever som inte fullföljer sina gymnasiestudier. Kunskapssegregationen är djup mellan Stockholms välmående delar och de mer socialt utsatta. De unga som inte Stockholm lyckas leverera en utbildning till, blir i stor utsträckning arbetslösa. Unga som hoppar av skolan ska med Vänsterpartiets budget för 2012 sökas upp inom 14 dagar för att göra upp en individuell framtidsplan. Den ska innehålla långsiktiga lösningar. Ungdomar mellan 18 och 20 år ska kunna läsa in gymnasiekompetens med försörjningsstöd. I dag ges inte den möjligheten och många är därmed chanslösa på arbetsmarknaden, oavsett hur många jobbcoacher de får. Karin Rågsjö (V), vice gruppledare samt vice ordförande i arbetsmarknadsnämnden i Stockholms stad


”Unikt samarbete i Uppsala ska minska bostadsköerna”

Summary: Regional satsning. 25.000 nya bostäder ska byggas i Uppsala län under de kommande fem åren. Bakom planen ligger ett unikt samarbete mellan länsstyrelsen och kommunerna. Vi är överens om både mål och medel och har inte tid att vänta på ny lagstiftning, skriver landshövding Peter Egardt och representanter för länets kommuner.

Uppsala län är ett av Sveriges snabbast växande län och är en integrerad del i huvudstadsregionen. Tillsammans med Stockholm och andra delar av Mälardalen utgör vi Sveriges största arbetsmarknad med en tredjedel av befolkningen. Det finns beräkningar som visar att huvudstadsregionen kommer att växa med minst 800.000 personer de kommande tjugo åren. Vi välkomnar denna utveckling. Uppsala län ska ingå som en attraktiv del av huvudstadsregionen så att fler människor vill flytta hit och så att fler företag vill etablera sin verksamhet här. För att detta ska vara möjligt är tillgång till bostäder och en robust infrastruktur två nödvändiga hygienfaktorer. Bristen på hyreslägenheter är uttalad i nästan alla av länets kommuner. Nuvarande nivå på bostadsbyggandet svarar inte alls upp mot den efterfrågan på bostäder som finns. Över 80.000 människor är upptagna i olika bostadsköer. Bostadsbristen är ett allvarligt hinder för den fortsatta tillväxten och ökat välstånd. På regional nivå gör vi vad vi kan för att eliminera de hinder som finns för ett ökat byggande. Statens regionala myndighet länsstyrelsen och länets kommuner har gemensamt formulerat en avsiktsförklaring för att öka tillgången till bostäder. Vi - landshövdingen och samtliga kommuners styrelseordförande oavsett partitillhörighet - har enats om hur det under den närmaste femårsperioden ska byggas 25.000 nya bostäder i Uppsala län. Vi bedömer att detta är vad som krävs för att åstadkomma balans mellan utbud och efterfrågan. I denna för Sverige unika avsiktsförklaring mellan stat och kommun är vi inte bara överens om målet. Vi är också eniga om vilka medel som ska användas och hur dessa ska utvecklas för att målet ska kunna förverkligas. Regeringen ser över lagen om bostadsförsörjning och vill bland annat införa en regional dimension i planeringen. För Uppsala läns vidkommande brinner det i knutarna. Vi välkomnar en ny lag men bedömer att vi inte har möjlighet att vänta på ny lagstiftning. För att vi ska kunna få till 25.000 nya bostäder på fem år måste vi agera redan nu. Därför har vi på gemensamt initiativ sett över vilka verktyg för att öka bostadstillgången vi på den lokala och regionala nivån redan nu förfogar över. Kommunerna äger huvuddelen av planeringsprocessen. Länsstyrelsen medverkar i samråd, yttrar sig om planer utifrån ett riksintresseperspektiv och hanterar överklaganden. Vi bedömer att det redan nu och inom gällande lagstiftning är möjligt att enas i en gemensam avsiktsförklaring om hur vi ska gå till väga för att skapa fler bostäder. Samtliga kommuner i Uppsala län utfäster sig att säkerställa en mark- och planberedskap som svarar mot målet, att samordna bostadsplaneringen på ett tydligt sätt med infrastruktur- och trafikplaneringen samt att samverka över kommungränserna. Kommunerna ska ha aktuella riktlinjer för bostadsförsörjning som kan utgöra underlag vid planläggning samt för andra beslut som är strategiska för kommunens utveckling. Riktlinjerna ska även ge information till andra aktörer om kommunens tilltänkta boendeutveckling. Kommunerna kommer också att medverka till att få till stånd olika typer av flyttkedjor i de befintliga bostadsbestånden, att använda markanvisningsinstrumentet för att pressa kostnader och gynna producenter som är villiga att producera de bostäder som efterfrågas och vid val av byggherre skapa förutsättningar för en mångfald av aktörer. En särskild uppgift som kommunerna åtar sig är också att inom ramen för bostadsplaneringen öka utbudet av student- och ungdomsbostäder. Länsstyrelsen kommer att arbeta för att korta handläggningstiderna i bostadsfrågor och följa upp och uppmärksamma kommunerna på eventuella behov av samordning kring boendefrågor. Särskilt viktigt för länsstyrelsen är att verka för att en bättre regional samordning kommer till stånd. I Uppsala län står vi samlade för att på fem år bygga 25.000 nya bostäder i länet som en del av huvudstadsregionens utveckling. Nu hoppas vi att regeringen är beredd att ta itu med ett annat hinder för tillväxten: infrastrukturens underdimensionering. Bristerna har under de senaste åren varit helt uppenbara för alla, särskilt tågpendlare mellan Uppsala och Stockholm. Tåg har försenats eller ställts in oberoende av om det är vinter eller sommar. Investeringar i infrastruktur är i huvudsak något som staten har rådighet över. Regeringen har förvisso fattat flera beslut om förbättringar i infrastrukturen i huvudstadsregionen. Dessa kommer att kunna eliminera några hinder i flödena av såväl personer som gods över länsgränserna. Men vår uppfattning är att det inte är tillräckligt. Om Uppsala län ska kunna vara en integrerad del i huvudstadsregionen och växa i samma takt som i dag krävs ytterligare satsningar på ny infrastruktur. Självklart är att statens utfästelser om bland annat Mälarbanan och utbyggnaden av spår mellan Kallhäll och Tomteboda snarast infrias. Vår bedömning är att fyra järnvägsspår mellan Uppsala och Stockholm är det som är den enskilt viktigaste infrastrukturåtgärden för att inte hindra tillväxten i huvudstadsregionen. Denna åtgärd är nödvändig för en expansion av regionen för att främja tillväxten och möta den befolkningsökning som följer som en konsekvens av denna. Möjligheterna till ökat bostadsbyggande i Stockholmsregionen som en effekt av regeringens initiativ till en utbyggd tunnelbana till Nacka är vägledande. På motsvarande sätt ändrar fyra järnvägsspår mellan Uppsala och Stockholm dramatiskt förutsättningarna för vår bostadsplanering. Med en sådan investering är vår målsättning på 25.000 nya bostäder inte tillräcklig. Vi kommer då snarast att sätta oss ner på nytt och revidera upp behovet av bostäder i vår avsiktsförklaring för att fortsätta ta vårt ansvar i utvecklingen av huvudstadsregionen. Peter Egardt, landshövding i Uppsala län Kommunstyrelsens ordförande i Uppsala läns kommuner: Anna Wiklund (M), Enköpings kommun Marie Wilén (C), Heby kommun Agneta Hägglund (S), Håbo kommun Göran Nilsson (M), Knivsta kommun Fredrik Ahlstedt (M), Uppsala kommun Bengt-Olov Eriksson (S), Tierps kommun Inga-Lil Tegelberg (S), Älvkarleby kommun Jacob Spangenberg C), Östhammars kommun


Summary: Regional satsning. 25 000 nya bostäder ska byggas i Uppsala län under de kommande fem åren. Bakom planen ligger ett unikt samarbete mellan länsstyrelsen och kommunerna. Vi är överens om både mål och medel och har inte tid att vänta på ny lagstiftning, skriver landshövding Peter Egardt och representanter för länets kommuner.

Uppsala län är ett av Sveriges snabbast växande län och är en integrerad del i huvudstadsregionen. Tillsammans med Stockholm och andra delar av Mälardalen utgör vi Sveriges största arbetsmarknad med en tredjedel av befolkningen. Det finns beräkningar som visar att huvudstadsregionen kommer att växa med minst 800 000 personer de kommande tjugo åren. Vi välkomnar denna utveckling. Uppsala län ska ingå som en attraktiv del av huvudstadsregionen så att fler människor vill flytta hit och så att fler företag vill etablera sin verksamhet här. För att detta ska vara möjligt är tillgång till bostäder och en robust infrastruktur två nödvändiga hygienfaktorer. Bristen på hyreslägenheter är uttalad i nästan alla av länets kommuner. Nuvarande nivå på bostadsbyggandet svarar inte alls upp mot den efterfrågan på bostäder som finns. Över 80 000 människor är upptagna i olika bostadsköer. Bostadsbristen är ett allvarligt hinder för den fortsatta tillväxten och ökat välstånd. På regional nivå gör vi vad vi kan för att eliminera de hinder som finns för ett ökat byggande. Statens regionala myndighet länsstyrelsen och länets kommuner har gemensamt formulerat en avsiktsförklaring för att öka tillgången till bostäder. Vi - landshövdingen och samtliga kommuners styrelseordförande oavsett partitillhörighet - har enats om hur det under den närmaste femårsperioden ska byggas 25 000 nya bostäder i Uppsala län. Vi bedömer att detta är vad som krävs för att åstadkomma balans mellan utbud och efterfrågan. I denna för Sverige unika avsiktsförklaring mellan stat och kommun är vi inte bara överens om målet. Vi är också eniga om vilka medel som ska användas och hur dessa ska utvecklas för att målet ska kunna förverkligas. Regeringen ser över lagen om bostadsförsörjning och vill bland annat införa en regional dimension i planeringen. För Uppsala läns vidkommande brinner det i knutarna. Vi välkomnar en ny lag men bedömer att vi inte har möjlighet att vänta på ny lagstiftning. För att vi ska kunna få till 25 000 nya bostäder på fem år måste vi agera redan nu. Därför har vi på gemensamt initiativ sett över vilka verktyg för att öka bostadstillgången vi på den lokala och regionala nivån redan nu förfogar över. Kommunerna äger huvuddelen av planeringsprocessen. Länsstyrelsen medverkar i samråd, yttrar sig om planer utifrån ett riksintresseperspektiv och hanterar överklaganden. Vi bedömer att det redan nu och inom gällande lagstiftning är möjligt att enas i en gemensam avsiktsförklaring om hur vi ska gå till väga för att skapa fler bostäder. Samtliga kommuner i Uppsala län utfäster sig att säkerställa en mark- och planberedskap som svarar mot målet, att samordna bostadsplaneringen på ett tydligt sätt med infrastruktur- och trafikplaneringen samt att samverka över kommungränserna. Kommunerna ska ha aktuella riktlinjer för bostadsförsörjning som kan utgöra underlag vid planläggning samt för andra beslut som är strategiska för kommunens utveckling. Riktlinjerna ska även ge information till andra aktörer om kommunens tilltänkta boendeutveckling. Kommunerna kommer också att medverka till att få till stånd olika typer av flyttkedjor i de befintliga bostadsbestånden, att använda markanvisningsinstrumentet för att pressa kostnader och gynna producenter som är villiga att producera de bostäder som efterfrågas och vid val av byggherre skapa förutsättningar för en mångfald av aktörer. En särskild uppgift som kommunerna åtar sig är också att inom ramen för bostadsplaneringen öka utbudet av student- och ungdomsbostäder. Länsstyrelsen kommer att arbeta för att korta handläggningstiderna i bostadsfrågor och följa upp och uppmärksamma kommunerna på eventuella behov av samordning kring boendefrågor. Särskilt viktigt för länsstyrelsen är att verka för att en bättre regional samordning kommer till stånd. I Uppsala län står vi samlade för att på fem år bygga 25 000 nya bostäder i länet som en del av huvudstadsregionens utveckling. Nu hoppas vi att regeringen är beredd att ta itu med ett annat hinder för tillväxten: infrastrukturens underdimensionering. Bristerna har under de senaste åren varit helt uppenbara för alla, särskilt tågpendlare mellan Uppsala och Stockholm. Tåg har försenats eller ställts in oberoende av om det är vinter eller sommar. Investeringar i infrastruktur är i huvudsak något som staten har rådighet över. Regeringen har förvisso fattat flera beslut om förbättringar i infrastrukturen i huvudstadsregionen. Dessa kommer att kunna eliminera några hinder i flödena av såväl personer som gods över länsgränserna. Men vår uppfattning är att det inte är tillräckligt. Om Uppsala län ska kunna vara en integrerad del i huvudstadsregionen och växa i samma takt som i dag krävs ytterligare satsningar på ny infrastruktur. Självklart är att statens utfästelser om bland annat Mälarbanan och utbyggnaden av spår mellan Kallhäll och Tomteboda snarast infrias. Vår bedömning är att fyra järnvägsspår mellan Uppsala och Stockholm är det som är den enskilt viktigaste infrastrukturåtgärden för att inte hindra tillväxten i huvudstadsregionen. Denna åtgärd är nödvändig för en expansion av regionen för att främja tillväxten och möta den befolkningsökning som följer som en konsekvens av denna. Möjligheterna till ökat bostadsbyggande i Stockholmsregionen som en effekt av regeringens initiativ till en utbyggd tunnelbana till Nacka är vägledande. På motsvarande sätt ändrar fyra järnvägsspår mellan Uppsala och Stockholm dramatiskt förutsättningarna för vår bostadsplanering. Med en sådan investering är vår målsättning på 25 000 nya bostäder inte tillräcklig. Vi kommer då snarast att sätta oss ner på nytt och revidera upp behovet av bostäder i vår avsiktsförklaring för att fortsätta ta vårt ansvar i utvecklingen av huvudstadsregionen. Peter Egardt, landshövding i Uppsala län Kommunstyrelsens ordförande i Uppsala läns kommuner: Anna Wiklund (M), Enköpings kommun Marie Wilén (C), Heby kommun Agneta Hägglund (S), Håbo kommun Göran Nilsson (M), Knivsta kommun Fredrik Ahlstedt (M), Uppsala kommun Bengt-Olov Eriksson (S), Tierps kommun Inga-Lil Tegelberg (S), Älvkarleby kommun Jacob Spangenberg C), Östhammars kommun Repliker ”Skolinspektionens bedömare är lika oense mellan sig själva” Hans Bergström, fd chefredaktör för DN och rådgivare åt Internationella Engelska Skolan ifrågasätter slutsatserna i Björn Tyrefors Hinnerich och Jonas Vlachos artikel om de nationella proven (8/9). ”Polisen motarbetar också extern kritik” Kriminologiprofessorn Jerzy Sarnecki replikerar på Polisförbundets debattartikel 10/9. ”Märkligt påstå att svenska studenter är lata” Företrädare för Centerstudenter replikerar på Mats Alvessons artikel om universiteten (12/9). dn.se/DNDebatt. ”Studenter med olika bakgrund genererar fler idéer” Staffan Bengtsson, rektor vid Malmö högskola, replikerar på Mats Alvessons artikel om universiteten (12/9). dn.se/DNDebatt.