Från dieselgate till orbanisering

Summary: Sveriges vilja att hjälpa var gränslös fram till den dag när mindre volym plötsligt blev politikens mål. Minusräntan sprängde vår föreställning om noll som botten. Orbaniseringen rubbade balansen mellan majoritetsvälde och rättsstat, medan Volkswagen med några smarta algoritmer förpestade vårt klimat.

Volym Sveriges vilja att hjälpa var gränslös fram till den dag när mindre volym plötsligt blev politikens mål. Minusräntan sprängde vår föreställning om noll som botten. Orbaniseringen rubbade balansen mellan majoritetsvälde och rättsstat, meadan Volkswagen med några smarta algoritmer förpestade vårt klimat. När migrationsminister Tobias Billström (M) i början av 2013 sa att ”volymen” asylsökande måste diskuteras var gatlopp det givna straffet. Statsminister Fredrik Reinfeldt hudflängde partikamraten offentligt. De rödgröna var i uppror, varning för 30-talet. Ordet stämplades som evigt SD-anstruket. Billström fick göra pudlar så att det räckte till en hel kennel. Plötsligt finns det tak. För att kunna hantera den volym vi redan har, måste volymen nya flyktingar minska. Tillfälliga uppehållstillstånd, gränskontroller, minskad anhöriginvandring – allt för att få ned antalet asylsökande, alltså volymen. S och MP regerar, större delen av Alliansen är med på noterna. ”Vad var det vi sa”-gänget är ändå snett ute. Att det är nödvändigt att tala om volym nu innebär inte att det var visionärt för tre år sedan. SD har alltid tyckt att volymen har varit för stor, oavsett hur stor den har varit. Volym utsätts fortfarande för omskrivningar. Något säger det nog om Sverige. Vi har varit generösa och vill fortsätta med det. Även om vi inte längre kan köra på full volym. Gunnar Johansson Minusränta ”The sky is the limit”, sa riksbankschefen Bengt Dennis. Året var 1992 och den svenska styrräntan höjdes till 500 procent. I år tog Stefan Ingves med sig räntan under havsytan. När Riksbanksdirektionen i februari fattade beslutet att sänka från 0 till minus 0,1 betonade den högste chefen att han var beredd att göra mer. Ingenting är uteslutet, sa Ingves. Nu ligger den på minus 0,35  procent. ”Vad innebär minusränta?” blev en av de mest googlade frågorna under året, enligt sökjättens statistik. Svar: Staten får för närvarande betalt för att låna pengar. Bankernas it-system har fått ställas om för att klara motsägelsen. Men annars inte så mycket konkret. Den kommande avtalsrörelsen, som bestämmer lönenivåerna de flesta svenskar, kommer att fälla domen i frågan om inflationen. Hur länge består minusräntan? Säkert även nästa år. Prisnivån tickar långsamt uppåt. Stefan Ingves måste hålla i tills inflationen ligger på målet. Carl Johan von Seth  Gräns Vi kom närmare varandra. Gränser revs eller blev i alla fall mindre viktiga. Det var så vi såg Efterkrigs-Europa. Den nordiska passunionen, Schengen och EU-samarbetet i stort krympte avståndet mellan människor. 1989 markerade ett stort språng i denna europeiska integration. Taggtråden mellan Ungern och Österrike klipptes upp – och människor strömmade från DDR via Ungern mot friheten i väst. Muren föll. Med tiden fick EU en rad nya medlemmar. 2015 blev året när gränsen gjorde comeback. Ungern köpte särskild rakbladsvass taggtråd för att hålla flyktingar ute. Sverige beslutade om id-kontroll av resenärer från Tyskland och Danmark. Gränsen är nådd, sa migrationsminister Morgan Johansson (S) om möjligheterna att ge asylsökande tak över huvudet. Gränsen är nådd, sa Åsa Romson (MP) om tillståndet inom hennes parti efter att regeringen gjort upp om regler som lägger Sveriges asylregler på EU:s miniminivå. Ett tillfälligt bakslag eller en historisk vändpunkt? Jag fruktar det senare. Johannes Åman  Dieselgate Historien om hur Volkswagen-tekniker manipulerat avgasmätningarna slog ned som en bomb. Över elva miljoner bilar av märkena Volkswagen, Audi, Skoda och Seat omfattas av det systematiska fusket. Frågan är hur långt upp de smutsiga fingrarna sträcker sig har ännu inte besvarats. Vd Martin Winterkorn har lämnat sin post trots att han hävdat att fifflet skett utan hans vetskap. Men med vems har det i så fall skett? Initiativet kan ju knappast ha kommit från teknikerna själva. Och vilken hög chef vågar runda vd i en så här viktig fråga? Antingen har ledarskapet varit uselt för att den högsta chefen inte vetat. Eller så har det varit uselt för att den högsta chefen vetat. Volkswagenaktien sjönk med 40 procent. Varumärkesskadan är oomtvistlig. Men kanske har hela bilindustrin fått sig en törn. Och det kan tyckas olycksbådande att samma år som världens ledare, med näringslivets stöd, klubbar igenom ett nytt klimatavtal så ägnar sig en av världens mest kända biltillverkare åt att kringgå rådande utsläppsregler. Hanne Kjöller  Orbanisering Han är den forne liberalen som blev det liberala samhällets fiende. Viktor Orban tog först med partiet Fidesz och sedan Ungern på sin resa mot det auktoritära. Eller som han själv har uttryckt det: Han ska bygga något nytt eftersom liberala demokratier är passé. Premiärministern pekar i stället ut länder som Ryssland, Turkiet och Kina som föredömen. Länder med strypgrepp på den egna befolkningen. Och på samma sätt som arabiska våren visade att demokratiska val inte är någon garanti för ett demokratiskt styre i Mellanöstern, lär sig Europa nu samma läxa. Förungringen syns på flera håll. Polens nya regering har under hösten visat hur fort det går att nagga demokratin i kanterna; Författningsdomstolar styrs, medier inskränks och oppositionella tystas. Franska Front national gick fram stort i regionala valen, sponsrat av Vladimir Putins Ryssland. I Sverige lockar partiet som ser Ungern som en förebild snart var femte väljare. Amanda Björkman Klimat Klimatet blir bara hetare och det är människans fel. Jag talar alltså om debattklimatet. Sociala medier och sajter som Nyheter24 belönar snabba, hårda, elaka angrepp snarare än eftertänksam dialog. Sätt rubriken ”Finansministern bör öka reformtakten” och ingen reagerar utom ministerns mamma och Göran Greider. ”Skärp dig, Snål-Magda!” ger desto fler klick. Det värsta är att processen förstärker sig själv. Den som redan är ansatt drar till sig fler triumferande hånfullheter. Det blir en växande grupp mobbare omkring en ensam, utsatt. Resultatet blir en ”death by a thousand cuts” där människor, i synnerhet kvinnor, trakasseras ut ur offentligheten. Till slut finns risken att nyhetskonsumenterna inte heller står ut längre utan söker sig till lugnare platser, bort från den hetsiga tonen i både traditionella och sociala medier. De blir då både nyhetsförnekare, ett annat av årets ord, och klimatflyktingar. Erik Helmerson


”Halverat antal kontroller inom svenskt djurskydd”

Summary: Oacceptabelt lågt. Sverige kommer trots löften i regeringsförklaringen om förstärkt djurskydd att ha ett historiskt lågt antal årsarbetskrafter inom djurskyddet 2016. Regeringen måste nu ta tag i den akuta situationen och göra omprioriteringar. Ett inrättande av en Djurskyddsinspektion är den enda vägen framåt, skriver Naturvetarna.

Samtidigt som det lider mot jul lider svenskt djurskydd. Tillsynen dräneras och en organisation som redan blöder, med låga nivåer av årsarbetskrafter och kontroller, kommer 2016 nå en ny bottennotering. Tiden är kommen för att inrätta en renodlad tillsynsmyndighet för djurskydd, Djurskyddsinspektionen. Julen står för dörren, barnen öppnar luckorna på kalendern och julborden dukas upp. Men när det är dags att sätta sig vid julbordet är det en lucka man bör betänka som inte hör julen till. Denna lucka är tillsynen av det svenska djurskyddet. ”Tillsynen över djurskyddet förstärks” så lät det i statsminister Stefan Löfvens regeringsförklaring. Ett drygt år senare står vi inför en situation där Sverige kommer att ha ett historiskt lågt antal årsarbetskrafter inom djurskyddet 2016. År 2011 tillfördes ett extra tillskott till djurskyddet, delvis då verksamheten ansågs underfinansierad och delvis för att länsstyrelserna skulle få till den nödvändiga omorganisationen efter övergången från kommunerna 2009. Varje år sedan dess har länsstyrelserna fått denna påse pengar, men inte i den liggande budgeten. När detta anslag på 25 miljoner kronor nu tas bort har 11 av 21 länsstyrelser aviserat neddragningar och ytterligare sju är osäkra på konsekvenserna. En svensk skinka på julbordet skickar signaler om ett mervärde som djurskyddet är en garant för. Svensk djurskyddslagstiftning står sig stark i internationell jämförelse men organisationen för djurskyddet lämnar en del i övrigt att önska. Naturvetarna känner sig trygga i att djur i Sve- rige, såväl i primärproduktion som husdjur, i stort har det väldigt bra i jämförelse. Det stora problemet kommer när EU:s revisionsorgan FVO kontrollerar svensk tillsyn nästa gång och återigen konstaterar att den inte håller måttet. Sveriges möjligheter att framhålla sina mervärden i svenskt lantbruk, som till exempel djur- skyddslagstiftningen, kommer att påverkas negativt då det inte kan beläggas att skyddet upprätthålls. Bilden av att svensk julskinka har ett högre värde kommer naggas i kanten, då bristen i tillsynsorganisationen sänder sådana signaler. Naturvetarna har vid upprepade tillfällen kartlagt hur arbetsmiljön ser ut för djurskyddsinspektörer. I vår senaste studie svarade 84 procent att de utsatts för hot i tjänsten. Inspektörerna har en mycket utsatt arbetssituation, där även våld förekommer i extrema fall. Regeringen har också uppmärksammat denna problematik. I regleringsbrevet för 2015 står bland annat att läsa att ”länsstyrelserna ska rapportera om eventuella problem med hot och våld riktat mot personal inom verksamhetsområdet livsmedelskontroll, djurskydd och allmänna veterinära frågor.” Ett av de bästa sätten att förebygga hotfulla situationer är att åka två inspektörer på kontroller. Om antalet tjänster minskar finns istället en uppenbar risk att antalet ensamkontroller ökar. Vi har alltså ett läge där regeringen är väl medveten om att inspektörerna har en minst sagt problematisk arbetsmiljö. Att i ett sådant skede minska på anslag skulle möjligtvis kunna förstås utifrån att länsstyrelserna nu har anpassat sina organisationer. De aviserade neddragningarna skickar däremot en tydlig signal om att den nödvändiga omorganisationen inte har skett, en signal som vi har förmedlat till regeringen. Den 1 januari 2016 har det gått sju år sedan djurskyddet flyttade till länsstyrelsen. Förevändningen att flytta på kontrollen var att det skulle bli mer effektivt, likvärdigt och rättssäkert. Grunden var bland annat en tidigare rapport från EU:s revisionsorgan FVO. ”Sverige har i dag svårt att garantera att regelverket om offentlig kontroll efterlevs på djurskyddsområdet” står det i en publikation från Jordbruksverket 2009, tiden för övergången. Enligt samma broschyr skedde cirka 23 000 kontroller vid denna tidpunkt. Samma siffra för 2014 var 12 820, nästintill en halvering av antalet kontroller. Verket skriver också i en rapport till regeringskansliet tidigare i år att länsstyrelserna disponerade 199 årsarbetskrafter 2014, en siffra som skulle kunna hamna under 170 nästa år. Jordbruksverkets kartläggning visar också att målet på minst 50 procents så kallade normalkontroller överlag inte uppfylldes och att variationen på länsstyrelserna var mycket stor. Allt mellan 15 och 59 procent av de genomförda kontrollerna var normalkontroller på de olika länsstyrelserna 2014. Även om en tidigare studie, Statskontoret 2011, visat att kontrollerna numera har mer av gemensamma förfaranden, dokumentation och rapportering är de inte likvärdiga i termer av kontrollfrekvens. En variation mellan 15 och 59 procent normalkontroller är inte likvärdigt och att nästan halvera antalet kontroller är inte en effektivisering. Även om kontrollen skulle kunna sägas ha blivit mer rättssäker, vilket vi låter vara osagt eftersom det är svårt att mäta, har man bara lyckats uppnå en av tre förevändningar för att flytta djurskyddet till länsstyrelsen. Ett enormt underbetyg. Sverige står nu inför en situation där vi närmar oss ett lägre antal årsarbetskrafter inom djurskyddet än vad som fanns i kommunerna innan övergången. Regeringen är väl medveten om att frekvensen i kontrollerna inte når acceptabla nivåer, att djurskyddsinspektörer har en problematisk arbetsmiljö och att antalet tjänster inom djurskyddet kommer minska ytterligare. Att neddragningarna kommer att få direkta konsekvenser för ovan nämnda brister är vi fullständigt övertygade om. Även om det handlar om budgetprioriteringar hamnar den svenska tillsynsorganisationen för djurskyddet nu i en situation som inte är acceptabel. Vid övergången av djurskyddet ställde vi oss ytterst tveksamma och förespråkade istället en renodlad tillsynsmyndighet. Mot bakgrund av nuvarande situation väcker Naturvetarna återigen denna tanke. För att tillsynen ska fungera optimalt krävs en ändamålsenlig organisation som är rättssäker, likvärdig och resurseffektiv. Inspektörernas arbetsmiljö måste vara fri från trakasserier, hot och våld. Enligt vår syn kan detta endast garanteras i en renodlad tillsynsmyndighet där verksamheten prioriteras och värdesätts, inte kan dribblas bort i en budgetpost och där förutsättningar för en lärande organisation finns. Det finns flera sådana myndigheter, till exempel Skolinspektionen och Inspektionen för vård och omsorg, som har ett samlat uppdrag kring tillsyn, vägledning och tillsynsåterföring – det vill säga ett systematiskt lärande för att undvika att brister och missförhållanden upprepas. En kontrollorganisation som är likvärdig, lärande och resurseffektiv är också att föredra för de som är föremål för tillsynen då enhetligheten ökar i vägledning och kommunikation. Regeringen valde inte vår väg 2009 men bör nu ha kommit till insikt. Ett inrättande av Djurskyddsinspektionen är den enda vägen framåt. Samtidigt måste regeringen ta tag i den akuta situationen och göra omprioriteringar i liggande budget. Att blöda ut djurskyddet på länsstyrelserna gynnar vare sig inspektörer, djur eller det svenska djurskyddet. Bild i text: Jonas Lindkvist 1 januari 2016 Debattartikel Forskarna Maria Börjesson, Jonas Eliasson och Per Kågeson, KTH: ”Tågens höghastighetsbanor en dålig affär för samhället” Repliker Miljökonsulten och författaren Magnus Nilsson: ”?Restriktioner mot flyg kan göra snabbtåg nödvändiga” Järnvägsforskarna Bo-Lennart Nelldal, Evert Andersson och Kjell Jansson: ”Höghastighetståg vidgar regionala arbetsmarknader” Bertil Moldén, vd BIL Sweden: ”Låt Riksrevisionen granska höghastighetsbanorna” Slutreplik från Maria Börjesson, Jonas Eliasson och Per Kågeson, KTH: ”Ett gigantiskt projekt med oklart syfte” Läs fler artiklar på DN Debatt


Idrottskvinnor som bli gravida hamnar i ett undantagstillstånd

Summary: Idrottsrörelsen ligger ljusår efter arbetslivets trygghetsvillkor vid en graviditet. Kvinnor tvingas därför välja mellan att sluta idrotta eller att vänta med att bilda familj. Ett val som inte borde behöva göras.

Som idrottande kvinna står många inför ett svårt val: att bli förälder och sluta idrotta eller att vänta med familjebildandet tills idrottskarriären är över. Idrottsrörelsen ligger ljusår efter arbetslivets trygghetsvillkor. I dag finns inte någon idrott där kvinnor ges samma förutsättningar som i vanliga yrkeslivet när de blir gravida. Idrottsrörelsen saknar strukturer för att kvinnor ska kunna få barn och vara borta en period under den kanske mest gynnsamma delen av idrottskarriären. Kvinnor som blir gravida hamnar i stället i ett undantagstillstånd som idrottsrörelsen på många håll inte hunnit anpassa sig till, eller ens funderat över. Män vill också bli föräldrar, och för att de ska bli det måste kvinnor bli gravida. Frågan är om det då bara är kvinnorna själva som ska ta konsekvenserna av denna situation eller om det är båda parter. Medan det för en man är tämligen okomplicerat att bli förälder under idrottskarriären bygger en comeback för en kvinna helt på egna initiativ, egen vilja och ett eget ansvar. Förutom att du som idrottande kvinna ska jobba dig tillbaka rent fysiskt efter en graviditet, hamnar du i kläm både ekonomiskt och rent sportsligt. I näringslivet blir du inte avskedad när du blir gravid och du har rätt att komma tillbaka till arbetet när du har fött ditt barn. Vårt socialförsäkringssystem täcker upp för våra inkomstbortfall och även om kvinnor fortfarande är de som halkar efter i yrkeslivet i samband med föräldraskapet, har vi ett system som tillåter att du kan komma tillbaka där du slutade. Ett av problemen inom idrotten är att du däremot sällan är anställd. En professionell idrottare får sin försörjning via sponsorkontrakt, stöd från idrottsförbund, klubbar eller Sveriges olympiska kommitté (SOK). Kontrakt baserade på idrottslig prestation som sällan tar hänsyn till att idrottaren behöver göra ett längre tävlingsuppehåll, än mindre bli gravid. Oftast står ingenting om graviditet i kontrakten, men en idrottare som inte tävlar uppfyller inte de punkter som kontraktet bygger på och får således inga pengar. Även förbund och klubbar saknar utarbetade strategier vilket leder till att kvinnorna i de flesta fall tappar både ekonomi och sina idrottsliga positioner när de blir gravida. Kontentan blir ett personligt ansvar att själv hitta en alternativ försörjning under kanske mer än ett år. Förutsättningar som snarare kan jämföras med en yrkeskarriär utan föräldraförsäkringssystem och utan föräldradagar, såvida idrottskvinnan inte själv haft möjlighet att ta ut en större lön i sitt eget företag, vilket är få idrottare förunnat. Enligt idrottens nuvarande sätt att se på situationen väljer kvinnorna själva att bli gravida. Därmed väljer de också själva bort idrotten eller att trappa ner på den. Ett omodernt sätt att se på en situation där kvinnor hundraprocentigt fortsätter att träna med ambitionen att komma tillbaka, och med kvinnor som fortsätter att satsa maximalt med hänsyn till de fysiska förutsättningar de har just då. En graviditet är inget uppehåll utan ett tillstånd då man av fysiologiska skäl inte är kapabel att träna på precis samma sätt som förut. Däremot är dessa kvinnor fortfarande professionella idrottare som inte bör stötas ut utan backas upp. Idrottens värld som bygger på prestation och resultat kan förefalla könsneutral. Men även om en idrottande kvinna sällan regelrätt puttas ut från en verksamhet när hon blir gravid, visar ett indraget ekonomiskt bidrag under eller efter en graviditet på ett system som får vitt skilda konsekvenser för män och kvinnor. Ett system där kvinnorna är de som missgynnas. Visst kan vi hävda att idrottskvinnor som inte kan leverera några resultat heller inte bör få några inkomster. Men då tänker vi inte på att kvinnors graviditeter är en förutsättning för både mäns och kvinnors familjebildande. Vi glömmer bort att om vi vill ha lika många idrottskvinnor som idrottsmän i Sverige behöver vi ge dem samma förutsättningar. Villkor som skapas först när både sponsorer och förbund tar sitt ansvar. Med nuvarande system kan vi fråga oss hur det är meningen att dessa kvinnor ska försörja sig under en graviditet om de vill fortsätta idrotta. Ingen skulle säga rakt ut att de tycker att kvinnor och män inte ska ha samma förutsättningar, men med ett system som saknar strategier för kvinnor som blir gravida blir konsekvensen ändå den. Många klubbar och förbund har ännu inte ekonomiska resurser på samma sätt som näringslivet har att ge idrottaren inkomstgrundande löner. Men om vi vill att fler kvinnor ska kunna fortsätta sina idrottskarriären på samma sätt som idrottande män behöver vi förändra vårt sätt att se på kvinnors familjebildande. Om kvinnor tappar ett års försörjning för att de väljer att få barn bidrar det till att kvinnor i dag inte kan kombinera idrott med föräldraskap. Det bidrar till att kvinnor tvingas välja, mellan att sluta idrotta eller att vänta med att bilda familj. Val som gör att de halkar efter och som försvårar familjebildandet. Val som inte borde behöva göras. Varken inom idrotten eller någonstans i samhället. Maria Rydqvist, skidåkare Susanna Kallur, häcklöpare Angelica Bengtsson, stavhoppare Hedvig Lindahl, fotbollsspelare Emma Berglund, fotbollsspelare Emil Jönsson, skidåkare Heidi Andersson, armbrytare Caroline Jönsson, tidigare fotbollsspelare Frida Östberg, tidigare fotbollsspelare Hanna Marklund, tidigare fotbollsspelare Danijela Rundqvist, tidigare Nils Ekman, tidigare hockeyspelare Erik Zachrisson, generalsekreterare i hockeyns spelarfack Sico


Från Foppaland till Florida

Summary: Han räknas till de bästa, men NHL-backen och guldpucksvinnaren Victor Hedman tycker inte att framgångarna har förändrat honom.

Att vara NHL-spelare i Tampa, Florida, är att få det bästa av två världar. Åtminstone om man får tro Victor Hedman. – Man får spela bra hockey och det är fantastiskt bra väder, säger han och beskriver en typisk morgon: på med shorts, t-tröja och flipfloppar, ut i solen och i väg till träningen. – Det är det bästa som finns. Till Tampa blev han draftad redan som 18-åring, redan då som något av en rekordungdom. En av de yngsta debutanterna i Svenska hockeyligan (SHL), en av de yngsta målskyttarna i SHL, och en av de yngsta debutanterna i svenska landslaget. Han är uppväxt i hockeyns mecka Örnsköldsvik – även känt som ”Foppaland” – och med två hockeysspelande storebröder var det bara en tidsfråga innan han själv skulle ställa sig på ett par skridskor. Det skedde vid två års ålder. Som femåring spelade han i sitt första lag, och vid 13 visste han bestämt att det var hockey han skulle satsa på. Så småningom blev alla tre bröderna – Johan, Oscar och Victor – professionella spelare. Debuten i Tre kronor är fortfarande en milstolpe som fick extra tyngd av att mellanbrorsan Oscar spelade i samma landslagstrupp. – Vi mötte Norge, minns jag, och spelade i den hall som min äldsta bror spelade i under hans tid i Halden. Det var en häftig känsla, helt klart. Landslaget är det finaste som en svensk hockeyspelare kan vara med i, det var sjukt stort att få göra två matcher med Tre kronor, det var en dröm som gick i uppfyllelse. Sedan dess har han spelat på större arenor och 2015 var han i Stanley Cup-final med sitt Tampa Bay Lightning. I somras vann han Guldpucken, den första NHL-spelaren att ta hem priset. Det är många som hyllar den snabbåkande, storvuxne tvåvägsbacken som beskrivs som en av NHL:s bästa försvarsspelare. Om det är något som har tagit honom dit så är det strävan, säger han, strävan efter att bli bättre. Målmedvetenheten har också hjälpt till. Ett led i förberedelsen för en övergång till NHL var att lämna föräldrahemmet och flytta ihop med sin flickvän som 17-åring, ett år innan han faktiskt blev draftad. – Jag spelade med Modos A-lag på den tiden, och lägenheten vi skaffade var väldigt nära både skolan och arenan. Det var ett sätt att förbereda mig på att ta hand om mig själv, laga mat, tvätta och allt sådant och inte lita allt för mycket på mina föräldrar. Flytten över Atlanten gick smärtfritt, lagkamraterna var välkomnande och stöttande. Victor och flickvännen har skaffat sig ett umgänge även utanför hockeyn, och efter sju år i Tampa tycker han sig ha två hemländer. På fritiden spelar han gärna golf, men det blir också mycket välgörenhetsarbete, bland annat för Peter Forsbergs och Markus Näslunds stiftelse Icebreakers, som stöttar medicinskt behövande barn. Victor hoppas bli kvar länge i USA. Han gläds över framgångarna men anser inte att de har förändrat honom. – Det är lätt för mig att säga, men jag har samma kompisar hemma som när jag växte upp. Jag gör det jag älskar och försöker vara den jag är och alltid har varit vid sidan av isen. Det är det jag tycker är viktigt, att fortsätta vara sig själv och uppskatta det man har. Gratuleras till: Fyller 25 år den 18 december. Gör: Ishockeyback i NHL-klubben Tampa Bay Lightning. Bor: Tampa, Florida. Örnsköldsvik på sommaren. Familj: Sambo och hund, mamma, pappa och två bröder. Så firar jag födelsedagen: ”Jag har bortamatch, så förhoppningsvis med en seger, det skulle vara det bästa.” Om att fylla 25: ”Det är väl inget speciellt med den åldern. Ett år till bara.” Favoritplats: Örnsköldsvik. Blir lycklig av: Framgångar. Stör mig på: ”Jag är lugn och inte så lättstörd, det är svårt att få mig ur balans. Men att jag glömmer saker, det stör jag mig på.” Så rensar jag tankarna: ”Tar det lugnt och är hemma.”


Erik Helmerson: Svenska barnslavar – en dold katastrof

Summary: Hur gick Sverige från den mest välordnade välfärdsstaten i världen till ett land där barn försvinner och förslavas? frågar Erik Helmerson.

Anta att man för ett decennium sedan hörde om ett land där fler än 200 misstänkta fall av människohandel med barn rapporterats på tre år. Anta att det kom fram att hälften av dessa barnslavar utnyttjas sexuellt. Anta att många av dem var yngre än 11 år. Anta att de även användes för att stjäla och sälja droger. Tvåhundra barnslavar på tre år. Talar vi om Sierra Leone? Pakistan? Mauretanien? Nej, det handlar om Sverige. Siffran kom fram förra veckan, i en studie från länsstyrelsen i Stockholm. I mina ögon är det årets mest underrapporterade nyhet. ”Har vi barnslavar i Sverige? Åh fan. Såg du förresten Maddes fina tv-gest till Chris?” Av de sammanlagt 210 barn som upptäckts har 102 fall lett till polisanmälan. 39 förundersökningar har inletts. Ett åtal väcktes – resten lades ner. Människohandel är ett komplext och svårbevisat brott, men det är lätt att instämma i en av rapportens slutsatser: ”Sveriges förmåga att utreda, åtala och döma till ansvar för människohandel med barn behöver stärkas.” I rapporten slås det fast att ensamkommande barn är extra sårbara. ”Många försvinner efter ankomsten till Sverige.” Försvinner? Barn? Om det vore Sierra Leone hade vi krävt krafttag av FN. Nu ökar dessutom antalet ensamkommande barn mycket kraftigt. 32.000 är registrerade i år mot 7.000 i  fjol – vilket i sig var en fördubbling från 2013. När man talar om ”ordning och reda i mottagningen” borde det vara just detta man avser: att i den ökande flyktingströmmen ändå kunna garantera att inget barn släpps in i landet för att sedan kunna ”försvinna”. Hur gick Sverige från den mest välordnade välfärdsstaten i världen till ett land där barn försvinner och förslavas? Hur blev vi så avtrubbade? Varför har politikerna inte reagerat, varför har socialtjänsten och polisen inte larmat högre, varför har vi journalister inte varit som bålgetingar kring frågan? ”Jag säger eder: Om dessa tiga, skola stenarna ropa”, står det i Lukasevangeliet, men dessa tiger och stenarna ropar inte och om tre år kommer väl en ny rapport där barnslavarna i  Sverige är ännu många fler.


”Intresset för Tjejer kodar är mycket större än vi trodde”

Summary: Det råder brist på programmerare och i synnerhet kvinnliga sådana. För att utbilda fler har Hanna Pettersson och Sandra Hindskog startat projektet Tjejer kodar, som i sommar kommer att hålla en grundkurs för 100 tjejer.

Det hela började med att Hanna Pettersson och Sandra Hindskog, som båda jobbar med it i Stockholm, tröttnade på att de inte kunde programmera. De beslutade sig för att skriva ett inlägg på Facebook för att se om det fanns några fler kvinnor som också skulle vilja lära sig det och på så vis få ihop en egen kurs. – Vi tänkte samla ihop ett gäng på kanske fem tjejer, men efter tolv timmar så hade 120 personer intresseanmält sig. Det var roligt men också ångestfylld, det kändes som att vi hade lovat lite för mycket, säger Hanna Pettersson. De bestämde sig för att skala upp kursen från fem till tjugo personer och anlitade Emil Stenström som lärare. Den första kursen hölls på Mallorca i somras, och under hösten har de hunnit haft en till i London där ytterligare 20 tjejer deltog. Med i London var medarbetare från Izettle som hjälpte till med undervisningen. – Det här var aldrig tänkt att bli en så stor organisation, men det finns ett enormt mycket större intresse än vi trodde. Det största problemet vi har är att vi inte kan ta med alla som vill. Till sommaren är Tjejer kodars tredje kurs i programmering planerad, och då kommer det att finnas plats för 100 personer. Det första lägret finansierades delvis av en Kickstarter-kampanj men sommarens läger ska finansieras genom biljettintäkter och sponsorer. Varför tror du att det finns så få kvinnor i it-branschen? – Det beror nog på en massa faktorer. Programmering har alltid varit något som killar gjort. Många kvinnor vill uppenbarligen lära sig det men om man inte vill gå tillbaka och läsa det på universitetet finns det ganska få sätt att vidareutbilda sig på. Vilka är förhoppningarna framöver? – Vi jobbar med det här på fritiden, så vi växer i den takt vi kan växa. Under hösten nu har vi lärt upp 40 kvinnor och efter sommaren kommer ytterligare 100 kvinnor ha fått ökade kunskaper och det känns riktigt häftigt. Framför allt vill vi få fler kvinnliga utvecklare och att fler ska hitta glädjen med att programmera, säger Hanna Pettersson. My Börjeson var en av dem som såg informationen på Facebook om Tjejer kodar och anmälde sig till den första kursen. Hon jobbar som projektledare med webbutveckling men arbetar nära programmerarna på företaget. – Jag har varit intresserad av att lära mig att programmera men inte vetat var jag ska vända mig. Att gå den här kursen var en väldigt bra väg in, säger My Börjeson. På kursen fick de bland annat lära sig hur man bygger och lanserar en egen hemsida. My Börjeson har efteråt haft användning för kunskaperna på sin arbetsplats. – Jag har fått förståelse för hur våra egna webbprojekt är uppbyggda, och har haft möjlighet att gå in i koden och se vilka delar som gör vad, för att kunna hjälpa mina nuvarande kunder. Jag har inte skrivit någon kod eller så men fortsatt att programmera på egen hand. Varför är det viktigt för tjejer att lära sig kodning och programmering? – Programmering är ett framtidsyrke, och bristen på programmerare kommer inte att lösas om vi inte får in fler kvinnor i branschen, säger My Börjeson. Har haft två läger under hösten där sammanlagt 40 tjejer deltagit. Projektet 100 Tjejer kodar ska äga rum i Barcelona nästa sommar. Webbadress: tjejerkodar.se


”?Oacceptabla skillnader i behandlingen av adhd”

Summary: Rapport i dag. Diagnosen adhd har ökat kraftigt de senaste 25 åren. Men skillnaderna i diagnostik och behandling är stora över landet. Både under- och överdiagnostik av adhd är problematiskt ur ett etiskt perspektiv. För att råda bot på de många kunskapsluckor kring adhd krävs mer forskning, skriver Statens medicinsk-etiska råd.

Antalet personer med funktionsnedsättningen adhd har ökat kraftigt de senaste 25 åren. Det finns stora geografiska skillnader över landet när det gäller diagnostik och behandling av adhd. Det märks bland annat på hur läkemedelsförskrivningen i Sverige ser ut. Det tyder på såväl under- som överdiagnostik av funktionshindret på vissa håll i landet och i vissa åldersgrupper. Detta kan få etiska konsekvenser på både individ- och samhällsnivå. Statens medicinsk-etiska råd (Smer) anser därför att de stora variationerna ska analyseras närmare av ansvariga myndigheter och sjukvårdens huvudmän. Statens medicinsk-etiska råd (Smer) presenterar i dag en rapport om etiska aspekter på adhd. Uppemot 350 000 personer berörs av diagnosen adhd. Målet med rapporten är att stimulera till fortsatt diskussion och reflektion kring de etiska aspekterna på adhd både inom olika delar av hälso- och sjukvården och skolväsendet, arbetslivet och viktiga samhällsområden. I dag har personer med adhd mycket bättre möjligheter till förståelse samt stöd och hjälp jämfört med tidigare. Kunskapen om adhd har också ökat både vetenskapligt och hos allmänheten. Det finns dock en hel del frågetecken kring sättet att utreda adhd. Förenklade utredningsmetoder måste ifrågasättas. Debatterna kring adhd har varit många och kan både ha skadat sårbara individer och även påverkat förtroendet för sjukvården och myndigheter. I problemkomplexet kring adhd finns frågan om vad det betyder för individen att få en diagnos. Mycket talar för att en tidig diagnos ger bästa förutsättningar till effektiv hjälp och behandling, vilket kan minska risken för ett socialt utanförskap och senare problem i skola och yrkesliv. Men det är inte alla som blir hjälpta av läkemedel eller annan behandling, och diagnosen kan även upplevas stigmatiserande. De olika synsätt som har funnits och fortfarande finns på adhd väcker frågor om vilka beteenden som är acceptabla i vårt samhälle. Vilket spektrum av beteenden och personlighetsdrag ska få finnas inom gränserna för vad vi kallar normalt? En relaterad fråga är om det finns samhällsstrukturer som driver på behovet att förklara kognitiva svårigheter i termer av psykiatriska diagnoser. Diagnosen adhd bör betraktas ur såväl ett medicinskt som ett psykosocialt perspektiv. Strävan efter balans mellan medicinska aspekter på diagnosen och psykosociala och pedagogiska faktorer ger berörda individer de bästa förutsättningarna för ett gott liv. Smer anser det vara tveksamt att använda termen ”neuropsykiatri” som ett paraplybegrepp där bland annat adhd ingår, eftersom det antyder att biologiska mekanismer här spelar större roll än vid andra psykiatriska diagnoser. Forskning visar förvisso på en medicinsk bakgrund vid adhd, men den är ännu inte helt klarlagd och det är troligt att den varierar från person till person samt att psykosociala faktorer har stor betydelse för hur påtagliga symtomen är. Smer menar således att begreppet har ett begränsat värde och att man bör överväga att på sikt utveckla en annan terminologi för de aktuella diagnoserna. Svenska läroboksförfattare har tidigare lanserat termen ”utvecklingsrelaterade (kognitiva) funktionshinder” men denna förefaller inte ha fått något större genomslag. Både under- och överdiagnostik av adhd är problematiskt ur ett etiskt perspektiv. Diagnosen adhd förutsätter noggranna och högkvalitativa utredningar som utförs av ett multiprofessionellt team inom den specialiserade vården. Diagnostik och behandling av adhd kräver hög etisk lyhördhet. Möjligheten till second opinion ska användas prestigelöst. Diagnosen kan också behöva omprövas med jämna mellanrum, särskilt hos unga personer stadda i utveckling, men även hos vuxna. När Smer samtalade med gymnasieungdomar om adhd framkom det att stigmatisering kring adhd visserligen kunde vara ett problem, men de flesta av ungdomarna verkade ha en vidsynt och fördomsfri syn på diagnosen. De flesta kände någon med adhd och för dem var det inte konstigt att vissa har diagnosen och andra inte. På så sätt tycks adhd ha blivit en alltmer accepterad företeelse som betraktas som ”normal”. Det finns dock signaler om att personer med adhd fortfarande blir utsatta för fördomar och diskriminering. En adhd-diagnos kan innebära en stämpling som medför svårigheter exempelvis i arbetslivet. Ett annat exempel är att personer med adhd måste uppvisa särskilt läkarintyg för att kunna få körkortstillstånd, något som i praktiken kan vara besvärligt och kan upplevas som stigmatiserande. Läkemedelsbehandling är inte den enda åtgärden vid adhd. Enligt Socialstyrelsens nya behandlingsrekommendationer bör alla barn och vuxna med adhd utan samsjuklighet erbjudas läkemedelsbehandling. Smer anser att läkemedel inte alltid är den bästa lösningen. Det är ur etisk synvinkel oacceptabelt om adhd-diagnoser används som en förutsättning för att skaffa nödvändiga stödresurser i skolan. Resurser och stödinsatser ska ges till elever när behov finns och oavhängigt om diagnos finns eller inte, vilket också stöds av skollagen. Det finns annars en risk att barn som har måttliga adhd-symtom tvingas in i en diagnos för att rymmas inom dagens skolsystem. Skolinspektionen bör därför ges i uppdrag att granska om skollagen följs i detta avseende. Kategorisering och särbehandling av personer med adhd ska motverkas. En människa ska alltid behandlas med respekt och förståelse oberoende av sina förutsättningar. Skolmiljön kan spela stor roll för hur en individs adhd-symtom kommer till uttryck. Det är troligt att en skolmiljö som i större utsträckning är ”adhd-anpassad” skulle minska behovet av läkemedelsbehandling hos barn och ungdomar. SBU (Statens beredning för medicinsk och social utvärdering) har tidigare uppmärksammat de många kunskapsluckor som finns kring adhd när det gäller diagnostiska metoder, effekter vid långtidsbehandling med läkemedel samt effekter av icke-farmakologiska behandlingsmetoder och pedagogiska stödinsatser. Därför krävs mer av sammanhållen medicinsk, pedagogisk, social och psykologisk forskning. ?Sven-Olov Edvinsson, överläkare, kommunfullmäktig Umeå (C) Ingemar Engström, adjungerad professor i barn- och ungdomspsykiatri, Örebro universitet Karin Wilbe Ramsay, utredningssekreterare, Smer Barbro Westerholm, riksdagsledamot (L) Anders Åkesson, regionråd Region Skåne (MP) Samtliga är knutna till Statens medicinsk-etiska råd (Smer) Det finns en risk att barn som har måttliga adhd-symtom tvingas in i en diagnos för att rymmas inom dagens skolsystem. Skolinspektionen bör därför ges i uppdrag att granska om skollagen följs i detta avseende.


Summary: Rapport i dag, onsdag. Diagnosen adhd har ökat kraftigt de senaste 25 åren. Men skillnaderna i diagnostik och behandling är stora över landet. Både under- och överdiagnostik av adhd är problematiskt ur ett etiskt perspektiv. För att råda bot på de många kunskapsluckor kring adhd krävs mer forskning, skriver Statens medicinsk-etiska råd.

Antalet personer med funktionsnedsättningen adhd har ökat kraftigt de senaste 25 åren. Det finns stora geografiska skillnader över landet när det gäller diagnostik och behandling av adhd. Det märks bland annat på hur läkemedelsförskrivningen i Sverige ser ut. Det tyder på såväl under- som överdiagnostik av funktionshindret på vissa håll i landet och i vissa åldersgrupper. Detta kan få etiska konsekvenser på både individ- och samhällsnivå. Statens medicinsk-etiska råd (Smer) anser därför att de stora variationerna ska analyseras närmare av ansvariga myndigheter och sjukvårdens huvudmän. Statens medicinsketiska råd (Smer) presenterar i dag en rapport om etiska aspekter på adhd. Uppemot 350 000 personer berörs av diagnosen adhd. Målet med rapporten är att stimulera till fortsatt diskussion och reflektion kring de etiska aspekterna på adhd både inom olika delar av hälso- och sjukvården och skolväsendet, arbetslivet och viktiga samhällsområden. I dag har personer med adhd mycket bättre möjligheter till förståelse samt stöd och hjälp jämfört med tidigare. Kunskapen om adhd har också ökat både vetenskapligt och hos allmänheten. Det finns dock en hel del frågetecken kring sättet att utreda adhd. Förenklade utredningsmetoder måste ifrågasättas. Debatterna kring adhd har varit många och kan både ha skadat sårbara individer och även påverkat förtroendet för sjukvården och myndigheter. I problemkomplexet kring adhd finns frågan om vad det betyder för individen att få en diagnos. Mycket talar för att en tidig diagnos ger bästa förutsättningar till effektiv hjälp och behandling, vilket kan minska risken för ett socialt utanförskap och senare problem i skola och yrkesliv. Men det är inte alla som blir hjälpta av läkemedel eller annan behandling, och diagnosen kan även upplevas stigmatiserande. De olika synsätt som har funnits och fortfarande finns på adhd väcker frågor om vilka beteenden som är acceptabla i vårt samhälle. Vilket spektrum av beteenden och personlighetsdrag ska få finnas inom gränserna för vad vi kallar normalt? En relaterad fråga är om det finns samhällsstrukturer som driver på behovet att förklara kognitiva svårigheter i termer av psykiatriska diagnoser. Diagnosen adhd bör betraktas ur såväl ett medicinskt som ett psykosocialt perspektiv. Strävan efter balans mellan medicinska aspekter på diagnosen och psykosociala och pedagogiska faktorer ger berörda individer de bästa förutsättningarna för ett gott liv. Smer anser det vara tveksamt att använda termen ”neuropsykiatri” som ett paraplybegrepp där bland annat adhd ingår, eftersom det antyder att biologiska mekanismer här spelar större roll än vid andra psykiatriska diagnoser. Forskning visar förvisso på en medicinsk bakgrund vid adhd, men den är ännu inte helt klarlagd och det är troligt att den varierar från person till person samt att psykosociala faktorer har stor betydelse för hur påtagliga symtomen är. Smer menar således att begreppet har ett begränsat värde och att man bör överväga att på sikt utveckla en annan terminologi för de aktuella diagnoserna. Svenska läroboksförfattare har tidigare lanserat termen ”utvecklingsrelaterade (kognitiva) funktionshinder” men denna förefaller inte ha fått något större genomslag. Både under- och överdiagnostik av adhd är problematiskt ur ett etiskt perspektiv. Diagnosen adhd förutsätter noggranna och högkvalitativa utredningar som utförs av ett multiprofessionellt team inom den specialiserade vården. Diagnostik och behandling av adhd kräver hög etisk lyhördhet. Möjligheten till second opinion ska användas prestigelöst. Diagnosen kan också behöva omprövas med jämna mellanrum, särskilt hos unga personer stadda i utveckling, men även hos vuxna.   När Smer samtalade med gymnasieungdomar om adhd framkom det att stigmatisering kring adhd visserligen kunde vara ett problem, men de flesta av ungdomarna verkade ha en vidsynt och fördomsfri syn på diagnosen. De flesta kände någon med adhd och för dem var det inte konstigt att vissa har diagnosen och andra inte. På så sätt tycks adhd ha blivit en alltmer accepterad företeelse som betraktas som ”normal”. Det finns dock signaler om att personer med adhd fortfarande blir utsatta för fördomar och diskriminering. En adhd-diagnos kan innebära en stämpling som medför svårigheter exempelvis i arbetslivet. Ett annat exempel är att personer med adhd måste uppvisa särskilt läkarintyg för att kunna få körkortstillstånd, något som i praktiken kan vara besvärligt och kan upplevas som stigmatiserande. Läkemedelsbehandling är inte den enda åtgärden vid adhd. Enligt Socialstyrelsens nya behandlingsrekommendationer bör alla barn och vuxna med adhd utan samsjuklighet erbjudas läkemedelsbehandling. Smer anser att läkemedel inte alltid är den bästa lösningen. Det är ur etisk synvinkel oacceptabelt om adhd-diagnoser används som en förutsättning för att skaffa nödvändiga stödresurser i skolan. Resurser och stödinsatser ska ges till elever när behov finns och oavhängigt om diagnos finns eller inte, vilket också stöds av skollagen. Det finns annars en risk att barn som har måttliga adhd-symtom tvingas in i en diagnos för att rymmas inom dagens skolsystem. Skolinspektionen bör därför ges i uppdrag att granska om skollagen följs i detta avseende. Kategorisering och särbehandling av personer med adhd ska motverkas. En människa ska alltid behandlas med respekt och förståelse oberoende av sina förutsättningar. Skolmiljön kan spela stor roll för hur en individs adhd-symtom kommer till uttryck. Det är troligt att en skolmiljö som i större utsträckning är ”adhd-anpassad” skulle minska behovet av läkemedelsbehandling hos barn och ungdomar. SBU (Statens beredning för medicinsk och social utvärdering) har tidigare uppmärksammat de många kunskapsluckor som finns kring adhd när det gäller diagnostiska metoder, effekter vid långtidsbehandling med läkemedel samt effekter av icke-farmakologiska behandlingsmetoder och pedagogiska stödinsatser. Därför krävs mer av sammanhållen medicinsk, pedagogisk, social och psykologisk forskning. 16 december Läs fler artiklar på DN Debatt


Ett multikulturellt samhälle måste vara ett sekulärt samhälle

För att kunna umgås trots olikheter så måste det finnas en gemensam grund. Denna är lagen och det sekulära samhället. De som önskar deltaga i detta samhälle får acceptera att religionen förpassas till den privata sfären, det vill säga till fritidssektorn. Annars disintegrerar det multikulturella samhället i parallellsamhällen. Maria Hagberg har skrivit en utomordentlig kolumn om detta faktum. Hon noterar även hur vänstern falerar när den borde göra en insats. Vänsterns stolta paroll brukade vara "religion ett opium för folket”. Nu har den i stället fegat ur och talar vördsamt om ”respekt”. Mer långlivade än religionerna är seder och traditioner. Jul och midsommar firar vi långt efter att vi har slutat tro på gudarna. Traditioner bidrar till att hålla samhället levande så länge som de inte övergår i repression som förtryckande klädsel eller könsstympning. Här har vänstern en annan stolt paroll ”skit i traditionerna” som också den övergivits till förmån för ”respekt”.


”Rocky lärde mig svenska”

Summary: Amerikanska lingvisten Kristy Beers Fägersten har fått stipendium för att undersöka alkoholens roll i några svenska serier och konstaterar: ”Svenska serier är unika.”

När Kristy Beers kom till Sverige från USA för många år sedan var Martin Kellermans tecknade serie ”Rocky” något av det första hon tog till sig. – Språket i ”Rocky” är fantastiskt. Rocky hjälpte mig att förstå svenska ganska snabbt och väckte mitt intresse för serier över huvud taget. Det gör mig lycklig att Kellerman är så språkbegåvad. Jag tror att han hade blivit en bra lingvist, säger hon och skrattar. Kristy borde veta, hon är själv lingvist, språkvetare, uppväxt i Michigan men utbildad bland annat vid universitetet i Florida. Hennes amerikanska doktorsavhandling handlade om svordomar. Hon är i dag docent i engelska med språkvetenskaplig inriktning och lektor vid institutionen för kultur och lärande på Södertörns högskola. – Jag har sysslat mycket med samtalsanalys, tillämpad lingvistik kan man säga. Jag föreläser om svordomar, humor och språk i serier, berättar hon. Nu har hon fått ett stipendium från Spritmuseet på 115 000 kronor för att undersöka vilken roll alkoholen har i de tre svenska serierna ”Rocky”, Lena Ackebos ”Fucking Sofo” och ”Berglins” av Jan och Maria Berglin. – Jag tror att svenska serier som de här tre är snudd på unika i världen. Deras sätt att bygga i huvudsak på dialog i stället för bilder är spännande. Rutorna är fyllda med pratbubblor, medan bilderna skiljer sig mycket lite åt. Språket är väldigt viktigt. Jag har inte sett det någon annanstans i världen, säger hon. – Jag har också sett ett tydligt samspel mellan alkohol och språket i serierna. Alkohol i serier ingår i ett större projekt kring språket i serier jag planerar för. Jag hoppas få gehör och pengar till det. Skiljer sig beskrivningen av alkohol i serierna från hur det ser ut i verkligheten? – Nej, jag tror att de här serierna är bra skildrare av samtiden och speglar verkligheten. Kellerman och de andra är oerhört observanta och fångar det som händer i kompisgänget och runtomkring. Och återger det med lite spets. Jag skulle tro att Ackebo har sett hur tjejgäng håller på med cocktailar till exempel. – Men möjligen har alkoholen lite annorlunda betydelse i stripparna. I till exempel ”Rocky” kan det i sista rutan, där man förväntar sig en punchline, vara ljudet från en öl som öppnas som avslutar strippen. Det där ljudet, ”pfuff”, fångar vad som berättas. Underbart! – Hur mycket påverkarsådant oss? Är det farligt? Vad tar läsarna till sig av hur alkohol presenteras och i vilka sammanhang? Jag vet inte. Jag hoppas att jag kan gå vidare med den frågan i mitt större projekt. Kristy ska gå igenom tre olika samlingsböcker av de tre serierna och bland annat helt enkelt räkna hur ofta alkohol förekommer, vilka sorters alkohol det handlar om och vem och vilka är det som dricker. – Men jag vill också belysa hur man samtalar när man har ett glas vin eller en öl i handen. Det finns en sorts turordning där att föra glaset till munnen på sätt och vis ingår i samtalet. Också att det blir mindre och mindre i glaset för varje ruta. Jag vill lyfta fram sådana detaljer Hennes undersökning ska mynna ut i ett antal artiklar i bland annat en nordisk tidskrift om alkohol och en lingvistisk journal. Har du träffat personerna bakom de tre serierna? – Nej, jag hoppas få göra det. Jag har många frågor som jag skulle vilja få svar på så småningom. Än så länge får jag nöja mig med att läsa deras strippar och tolka dem som lingvist. Hur är du själv när det gäller att dricka alkohol? – Jag är inte någon nykterist, och jag lägger inga moraliska aspekter på drickandet, säger Kristy. En liten rolig detalj med henne är hennes amerikanska efternamn Beers, som ju kan betyda öl. – Beers är ett ganska ovanligt efternamn även i USA. Det är ett namn folk kommer ihåg, det blir många skämtsamma kommentarer. Det är som om hela mitt liv har lett fram till det jag gör i dag, säger hon och skrattar. Gratuleras till: Har fått ett stipendium från Spritmuseet. Gör: Docent och lektor vid Södertörns högskola. Ålder: 47 år. Bor: Södermalm, Stockholm. Familj: Maken Karl, tre barn mellan 7 och 14 år, två katter. Tecknad favorit: ”’Rocky’ var den första serien jag fick en relation till, han har en särskild plats hos mig”. Intresse: ”Jag ser mycket på tv. Jag har just varit redaktör för en bok och skrivit några kapitel där om tv sett ur en lingvists ögon”. Favorit på tv: ”Seinfeld”.


”?Reformera lagen om arbetskraftsinvandring”

Summary: Ny antologi i dag. År 2008 reformerades reglerna för arbetskraftsinvandring från länder utanför EU med fokus på avreglering och avbyråkratisering. Men anställningsvillkoren kan inte säkerställas med gällande regler. Vi presenterar nu förslag för att komma till rätta med problemen, skriver forskarna Catharina Calleman och Petra Herzfeld Olsson.

Det var år 2008 som reglerna för arbetskraftsinvandring från länder utanför EU reformerades. Den myndighetsbaserade arbetsmarknadsprövningen togs bort. I stället får den enskilda arbetsgivaren nu själv bedöma om det finns behov av arbetskraft från andra länder. Arbetsgivarföreträdare har varit positiva till reformen. Andra har kritiserat den. Risker med att tillåta arbetskraftsinvandring till sektorer där det inte råder arbetskraftsbrist har framhållits. Rapporter om att arbetskraftsinvandrare har farit illa har avlöst varandra. Lagstiftningen har successivt reformerats för att motverka missbruk och förhållandena ska nu utredas på nytt. En mer mångsidig bild av reformen har hittills saknats. Men i dag ger Delegationen för migrationsstudier (Delmi) ut en forskningsantologi där 13 forskare från olika vetenskapliga discipliner behandlar olika aspekter av arbetskraftsinvandring till Sverige. En av dessa aspekter är lagstiftningens funktionalitet. Det är arbetsgivarnas behov som står i cent-rum för 2008 års lagstiftning. En förutsättning är dock att arbetskraftsinvandraren erbjuds villkor som inte är sämre än svenska kollektivavtal eller praxis inom yrket eller branschen. Migrationsverket prövar om anställningserbjudandet uppfyller dessa krav när beslut om arbetstillstånd ska tas. Syftet med 2008 års lagstiftning var att tillgodose behovet av kompetens. Men arbetskraftsinvandringen sker i dag ofta till sektorer där det inte råder någon arbetskraftsbrist. Reformen har däremot lett till att arbetsgivarens rekryteringsfält har utvidgats till hela världen. En stor del av de som kommit har heller inte fått anställning på grund av sin särskilda kompetens. Som vår rapport visar tillhör arbetskraftsinvandrarna främst tre sinsemellan mycket olika kategorier: bärplockare, dataspecialister och arbetstagare i serviceyrken som städning och inom restaurang. I antologin framkommer att villkoren för arbetstillstånden inte alltid följs: Situationen för exempelvis bärplockarna har visserligen förbättrats sedan kontroller och krav på grundlön infördes 2011, men regelverket respekteras inte alltid. Inom vissa högkvalificerade yrken har arbetskraftsinvandrarna lägre inkomst än yrkesgenomsnittet. I vissa yrkesgrupper inom restaurangbranschen är lönerna för arbetskraftsinvandrare betydligt lägre än för arbetstagare etablerade i Sverige. Enligt uttalanden av Migrationsverket 2013 är missbruket av regelverket omfattande. Vad beror då de uppkomna problemen på? Lagstiftningens konstruktion är givetvis en viktig del av förklaringen. Lagstiftaren lade ursprungligen ned mer omsorg på avreglering och avbyråkratisering än på kontroll av de anställningsvillkor som arbetstillståndet vilade på. De sanktioner som finns drabbar främst arbetstagarna. Uppfylls inte kraven på kollektivavtalsenliga villkor ska arbetstillståndet återkallas om inte arbetstagaren hittar ett nytt jobb inom tre till fyra månader. Det innebär att arbetskraftsmigranten kan tvingas lämna Sverige utan att ha tjänat in de pengar som resan kanske syftade till. Det saknas sanktionsmedel mot de arbetsgivare som inte uppfyller villkoren. Ett problem som lyfts fram i antologin är att anställningserbjudandet inte gjorts bindande. Detta gör att de erbjudna anställningsvillkoren kan ändras vid ankomsten till Sverige eller senare. Det finns heller inte några strukturer som säkerställer att lagens krav på anställningsvillkoren uppfylls efter ankomsten. Ett annat problem är inlåsningar och beroendeförhållanden som skapas genom att arbetskraftsmigranten under de två första åren är bunden till en viss arbetsgivare. Om en arbetstagare förlorar sin anställning för att den ställer krav på kollektivavtalsenliga villkor riskeras arbetstagarens rätt att vara kvar i Sverige. En del av förklaringen finns också på arbetstagarsidan. Den globala ojämlikheten, främst den ekonomiska, men också olikheter vad gäller förtryck, förföljelse eller svåra arbets- och klimatförhållanden gör att många människor är villiga att lämna sina hemländer för att arbeta någon annanstans. I många fall är de därför beredda att acceptera dåliga villkor. I antologin framkommer att på vissa områden av arbetsmarknaden rör sig många människor mellan asyl och arbetstillstånd. I hopp om att få stanna i Sverige kan de acceptera att ta arbete till mycket låg lön. En ytterligare förklaring till problemen är försvagandet av ”den svenska modellen” för arbetsmarknaden. Reglerna om arbetskraftsinvandring anknyter – åtminstone formellt – till den modellen. Den bygger på att fackföreningarna har tillräcklig styrka för att skydda arbetstagarnas intressen. Men inom de branscher, där arbetskraftsinvandringen ökat mest sedan 2008, är andelen företag med kollektivavtal som lägst. Därmed är möjligheten till facklig kontroll mycket liten. Avsaknaden av effektiv myndighetskontroll blir därmed ännu mer problematisk. Den nuvarande lagstiftningen vilar på två ben. Det ena är arbetsgivarens rätt att fritt välja vem som ska anställas utan begränsning av några landgränser. Det andra är att arbetet ska utföras i enlighet med gällande anställningsvillkor. Syftet med detta är att motverka underbudskonkurrens och utnyttjande av arbetskraftsinvandrare. Vi har dock sett att anställningsvillkoren inte kan säkerställas inom det gällande regelverket. I antologin presenteras ett antal förslag för att komma till rätta med problemen. Sådana förslag är krav på bindande anställningserbjudande eller anställningsavtal, en särskild anställningsform för arbetskraftsmigranter, krav på en avgift från arbetsgivaren för arbetstillstånd, att arbetsgivarna ska behöva ställa en säkerhet för den erbjudna lönen eller att de ska visa att de har ansträngt sig att finna arbetskraft i Sverige/EU innan de får rekrytera någon från tredjeland. Andra förslag är att arbetstagaren ska få stanna i Sverige under hela den tid som tillståndet gäller och därmed även om anställningen upphör innan tillståndet går ut, eller att det ska göras lättare att få permanent uppehållstillstånd. Förslagen går ut på att öka arbetskraftsmigrantens handlingsutrymme och minska beroendet av en enskild arbetsgivare. Arbetsgivarna behöver tydligare incitament att verkligen betala de löner som tillståndet vilar på. Regelverket måste också skapa bättre förutsättningar för arbetsgivare att göra genomtänkta val inför beslut om att rekrytera utomlands, och minimera riskerna som arbetskraftsinvandrarna i dag måste ta. Delmi-rapporten visar att lagstiftningen måste reformeras för att säkerställa att den tillämpas så som var avsett. ?Catharina Calleman, professor i arbetsrätt, Örebro universitet/Stockholms universitet Petra Herzfeld Olsson, universitetslektor i juridik, Uppsala Universitet Artikelförfattarna är redaktörer för antologin ”?Arbetskraft från hela världen: hur blev det med 2008 års reform?” från Delegationen för migrationsstudier. Ett annat problem är inlåsningar och beroendeförhållanden som skapas genom att arbetskraftsmigranten under de två första åren är bunden till en viss arbetsgivare. 2008: Nya regler införs, arbetsmarknadsprövningen tas bort. 2011: Kontroller och krav på kollektivavtalsenliga löner för bärplockare införs. 2012: Kontroller av arbetsgivarnas förmåga att betala löner införs i vissa utsatta branscher och för nystartade företag. 2014: Migrationsverket får möjlighet att göra efterkontroller och utökade möjligheter att återkalla tillstånd. Antalet personer som har fått arbetstillstånd har varierat mellan 13 612 (2010) och 16 543 (2012). År 2014 fick 12 094 personer arbetstillstånd. Hittills under 2015 har 12 701 personer fått arbetstillstånd. Källa: Artikelförfattarna


Summary: Det var en stor omställning att plötsligt få nästan all undervisning på engelska. Men i  slutet av högstadiet kunde de använda språket helt obehindrat, berättar Oscar och Albin som båda gått i engelskspråkig grundskola.

Tidigare var det vanligt att diplomater eller personer som jobbade tillfälligt i Sverige lät sina barn gå i engelskspråkiga skolor. På senare år är det allt fler barn med svenska som modersmål som går i skolor där undervisningen sker på engelska. Oscar Angestav och Albin Kjellberg har gått på Internationella engelska skolan när de gick i grundskolan, Oscar i Nacka och Albin i Bromma. De gissar att 60–70 procent av deras klasskamrater hade svenska som modersmål precis som de. Albins föräldrar ställde honom i  kö redan när han gick i ettan eftersom det var så hård konkurrens om platserna. Han såg verkligen fram emot att få börja. – Jag har alltid varit jävligt lillgammal så jag insåg tidigt att jag skulle ha nytta av att lära mig engelska, säger han när vi träffas på ett kafé i Stockholms innerstad, bara en busshållplats från Viktor Rydberg gymnasium där de går sista året tillsammans. Oscar Angestav tyckte att det var för stökigt i den vanliga kommunala skolan. Det gjorde att hans pappa en dag föreslog att han skulle börja i Engelska skolan. – Först var jag litet tveksam eftersom det innebar att jag skulle förlora mina kompisar. Men samtidigt vantrivdes jag och ville ha en ny utmaning, säger han. I början var det en ganska stor omställning att få i stort sett all undervisning på engelska. Men när de kom upp i åttan och nian så kunde de använda språket helt obehindrat, säger de. – Det blev mer och mer engelska ju äldre man blev. I nian tänkte man inte ens att engelska var ett annat språk, säger Albin, som gissar att han kanske använde engelska 30 procent av tiden på rasterna. De är båda översvallande positiva. Särskilt till att lärarna hade engelska som modersmål och inte ens alltid förstod svenska. – Sådana lärare hade man inte haft ens i engelska tidigare, säger Albin. Flera av deras lärare kom direkt från England eller USA och hade inte hunnit lära sig svenska. Det gjorde att de fick lära sig speciella uttryck och sätt att prata i vissa vardagssituationer. – Det var bara att ta efter och lära sig. Den andra stora skillnaden som de uppskattade var att Engelska skolan i Nacka och Bromma hade en annan disciplin än vad de var vana vid från den svenska skolan. – Lärarna hade auktoritet och man respekterade dem. Tidigare hade man vant sig vid att eleverna inte såg lärarna, säger Oscar. – Nu skulle man titulera lärarna med mr och mrs. Man fick inte heller käka godis eller tugga tuggummi på lektionerna. Det var aldrig några konstigheter. Men det blev en jättestor skillnad. Oscar berättar att skolan i Nacka hade ett regelsystem för uppförande. Om någon kom för sent, hade missat att göra läxan eller bara var allmänt störande, blev det kvarsittning. Det låter litet som en Jan Björklund-skola? – Ja, och det var bara bra eftersom det blev lugnt. Lärarna kunde prata ostört. Och som elev kunde man få lära sig att prata engelska utan att någon avbröt eller kastade papper på en. Lärarna förmedlade också en hel del om den brittiska kulturen och inte minst det engelska skolsystemet. Även om de inte hade brittiska skoluniformer, så fanns det tydliga regler för hur man fick gå klädd. – Till exempel fick man inte visa underkläderna. Och tjejerna skulle inte ha för kort kjol. Skolorna i Nacka och Bromma var också multikulturella, menar de. – Vi gick tillsammans med muslimer, judar och sikher. Det kom folk från hela världen: Somalia, Mellanöstern, Sydamerika, säger de i munnen på varandra. Fanns det inget som var negativt? – Jo, den ökade studiemotivationen hos eleverna gjorde att det kunde bli en betygshets, säger Oscar och berättar om en tjej som började gråta för att hon hade fått betyget B i musik. – Det var extra tydligt bland tjejerna. De kunde bli missnöjda om de inte fick högsta betyg i alla ämnen. Albin tyckte även att det var för hög omsättning på lärare. Eftersom många kom från England återvände de dit efter några år. Oscar berättar att han fick en ny mattelärare varje år. – Det är ingen fara nu när man går på gymnasiet, men när man gick i  grundskolan så kändes det otryggt att byta hela tiden, säger Albin. Det finns forskning som tyder på att ämneskunskaperna kan bli lidande om man inte pluggar på sitt modersmål. Särskilt om läraren inte har engelska som modersmål kan undervisningen bli styltig och mindre flexibel. – Ja, litet kan det nog vara så, säger Oscar. Det är lättare att hitta orden och det som man vill uttrycka på svenska. Men det går bättre och bättre med tiden, menar de. Om de hade kunnat lika mycket engelska i sjuan som de kunde när de gick i nian, hade det gått mycket lättare i början. De gjorde nationella proven på svenska. Där kunde de använda både engelska och svenska om det inte handlade om språkämnena förstås. – På min skola låg vi över rikssnittet i alla ämnen. Det beror så klart på att alla var extremt studiemotiverade. Så visst, resultaten kanske hade kunnat vara ännu högre om vi hade haft ämnesundervisningen på svenska. Men jag tycker inte att jag har blivit ”lidande”, säger Albin. – Det var ju ett aktivt val, att gå i  Engelska skolan, tycker Oscar. Så fördelarna överväger de eventuella nackdelarna? – Det är svårt att veta, eftersom man inte har något att jämföra med, men jag tror det, säger Albin. Så vad tror de att de kommer att få för användning av sin engelska? Albin jobbar extra på en bank som har många internationella kunder. Han har redan haft nytta av sina engelska färdigheter i kontakten med dem. Även Oscar hoppas kunna jobba internationellt så småningom. Det talas om att det kommer att efterfrågas kompetens i andra utomeuropeiska språk i framtiden? – Ja en del säger att man borde lära sig mandarin, ryska, eller arabiska. Men världsspråket är ändå engelska. Det känns som om världen går åt det hållet. Så det är svårt att veta vad för språk som är viktiga om 30 år, säger de. Bild i text: Oscar Angestav och Albin Kjellberg. Foto: Eva Tedesjö. Läs mer: Språkforskare: ”Svårt bedöma hur bra det är” Albins och Oscars skolor Albin Kjellberg, 18 år, har gått årskurs 6–9 vid Internationella engelska skolan i  Bromma, Stockholm. Oscar Angestav, 18 år, har gått årskurs 7–9 vid Internationella engelska skolan i Nacka. Det handlar om grundskolor som följer den svenska kursplanen. Upp till 70 procent av undervisningen är på engelska. Internationella engelska skolan finns på ett 30-tal platser i Sverige och har drygt 20 grundskolor. I dag går Albin och Oscar i Viktor Rydberg gymnasium vid Odenplan i Stockholm. Ett land, flera språk Tidigare tyckte man att det naturliga var att lära sig ett enda språk riktigt bra. Det hade med nationalstatstänkandet att göra. I dag har vi fått en helt annan situation i västvärlden och i Sverige, där flerspråkigheten är på väg att bli norm. Tidigare artiklar i serien: Del 1. Markus var flerspråkig redan i magen. Emanuel och Marcelyn pratar afrikaans och svenska med nyfödde Markus. Del 2. Språkforskaren: Skolan tar inte vara på barnens alla språk. Tidigare trodde man att barn skulle försöka hålla sig till ett språk. Del 3. Universiteten tappar svenskan. Engelskan riskerar att ta över som vetenskapligt språk på universitet och högskolor i Sverige. Del 4. ”Kunskap är lika mycket värd på olika språk” Det är viktigt att låta barn använda alla språkliga verktyg när de ska lära sig nytt. ”Modersmålsundervisning måste stärkas”. Det är viktigt att elever som behöver undervisning i svenska som andraspråk får det så snabbt som möjligt. Del 5. Det är språket som styr hur olika vi gestikulerar. I olika länder gestikulerar man på olika sätt - och det har inte främst med kulturen att göra. Del 6. ”Det blev mer och mer engelska för varje år” Oscar och Albin har gått i engelskspråkig grundskola. Språkforskare: ”Svårt bedöma hur bra det är” Del 7. ”Att lära sig språk är lite som att skaffa barn”. Daniel Pashley kommer från England men pratar sex språk och läser såväl Strindberg som texter av Ingela Pling Forsman på svenska. Polyglotter har speciell språkförmågor. Del 8. ”Att lära sig ett nytt språk ger nya sätt att tänka” Tomas Riad, språkvetare och ledamot i Svenska akademien föreslår att alla väljer ett adoptivspråk.


Summary: Del 6, Ett land, flera språk. Det var en stor omställning att plötsligt få nästan all undervisning på engelska. Men i slutet av högstadiet kunde de använda språket helt obehindrat, berättar Oscar och Albin som båda gått i engelskspråkig grundskola.

Tidigare var det vanligt att diplomater eller personer som jobbade tillfälligt i Sverige lät sina barn gå i engelskspråkiga skolor. På senare år är det allt fler barn med svenska som modersmål som går i skolor där undervisningen sker på engelska. Oscar Angestav och Albin Kjellberg har gått på Internationella engelska skolan när de gick i grundskolan, Oscar i Nacka och Albin i Bromma. De gissar att 60-70 procent av deras klasskamrater hade svenska som modersmål precis som de. Albins föräldrar ställde honom i kö redan när han gick i ettan eftersom det var så hård konkurrens om platserna. Han såg verkligen fram emot att få börja. – Jag har alltid varit jävligt lillgammal så jag insåg tidigt att jag skulle ha nytta av att lära mig engelska, säger han när vi träffas på ett kafé i Stockholms innerstad, bara en busshållplats från Viktor Rydberg gymnasium där de går sista året tillsammans. Oscar Angestav tyckte att det var för stökigt i den vanliga kommunala skolan. Det gjorde att hans pappa en dag föreslog att han skulle börja i Engelska skolan. – Först var jag litet tveksam eftersom det innebar att jag skulle förlora mina kompisar. Men samtidigt vantrivdes jag och ville ha en ny utmaning, säger han. I början var det en ganska stor omställning att få i stort sett all undervisning på engelska. Men när de kom upp i åttan och nian så kunde de använda språket helt obehindrat, säger de. – Det blev mer och mer engelska ju äldre man blev. I nian tänkte man inte ens att engelska var ett annat språk, säger Albin, som gissar att han kanske använde engelska 30 procent av tiden på rasterna. De är båda översvallande positiva. Särskilt till att lärarna hade engelska som modersmål och inte ens alltid förstod svenska. – Sådana lärare hade man inte haft ens i engelska tidigare, säger Albin. Flera av deras lärare kom direkt från England eller USA och hade inte hunnit lära sig svenska. Det gjorde att de fick lära sig speciella uttryck och sätt att prata i vissa vardagssituationer. – Det var bara att ta efter och lära sig. Den andra stora skillnaden som de uppskattade var att Engelska skolan i Nacka och Bromma hade en annan disciplin än vad de var vana vid från den svenska skolan. – Lärarna hade auktoritet och man respekterade dem. Tidigare hade man vant sig vid att eleverna inte såg lärarna, säger Oscar. – Nu skulle man titulera lärarna med mr och mrs. Man fick inte heller käka godis eller tugga tuggummi på lektionerna. Det var aldrig några konstigheter. Men det blev en jättestor skillnad. Oscar berättar att skolan i Nacka hade ett regelsystem för uppförande. Om någon kom för sent, hade missat att göra läxan eller bara var allmänt störande, blev det kvarsittning. Det låter litet som en Jan Björklund-skola? – Ja, och det var bara bra eftersom det blev lugnt. Lärarna kunde prata ostört. Och som elev kunde man få lära sig att prata engelska utan att någon avbröt eller kastade papper på en. Lärarna förmedlade också en hel del om den brittiska kulturen och inte minst det engelska skolsystemet. Även om de inte hade brittiska skoluniformer, så fanns det tydliga regler för hur man fick gå klädd. – Till exempel fick man inte visa underkläderna. Och tjejerna skulle inte ha för kort kjol. Skolorna i Nacka och Bromma var också multikulturella, menar de. – Vi gick tillsammans med muslimer, judar och sikher. Det kom folk från hela världen: Somalia, Mellanöstern, Sydamerika, säger de i munnen på varandra. Fanns det inget som var negativt? – Jo, den ökade studiemotivationen hos eleverna gjorde att det kunde bli en betygshets, säger Oscar och berättar om en tjej som började gråta för att hon hade fått betyget B i musik. – Det var extra tydligt bland tjejerna. De kunde bli missnöjda om de inte fick högsta betyg i alla ämnen. Albin tyckte även att det var för hög omsättning på lärare. Eftersom många kom från England återvände de dit efter några år. Oscar berättar att han fick en ny mattelärare varje år. – Det är ingen fara nu när man går på gymnasiet, men när man gick i grundskolan så kändes det otryggt att byta hela tiden, säger Albin. Det finns forskning som tyder på att ämneskunskaperna kan bli lidande om man inte pluggar på sitt modersmål. Särskilt om läraren inte har engelska som modersmål kan undervisningen bli styltig och mindre flexibel. – Ja, litet kan det nog vara så, säger Oscar. Det är lättare att hitta orden och det som man vill uttrycka på svenska. Men det går bättre och bättre med tiden, menar de. Om de hade kunnat lika mycket engelska i sjuan som de kunde när de gick i nian, hade det gått mycket lättare i början. De gjorde nationella proven på svenska. Där kunde de använda både engelska och svenska om det inte handlade om språkämnena förstås. – På min skola låg vi över rikssnittet i alla ämnen. Det beror så klart på att alla var extremt studiemotiverade. Så visst, resultaten kanske hade kunnat vara ännu högre om vi hade haft ämnesundervisningen på svenska. Men jag tycker inte att jag har blivit "lidande", säger Albin. – Det var ju ett aktivt val, att gå i engelska skolan, tycker Oscar. Så fördelarna överväger de eventuella nackdelarna? – Det är svårt att veta, eftersom man inte har något att jämföra med, men jag tror det, säger Albin. Så vad tror de att de kommer att få för användning av sin engelska? Albin jobbar extra på en bank som har många internationella kunder. Han har redan haft nytta av sina engelska färdigheter i kontakten med dem. Även Oscar hoppas kunna jobba internationellt så småningom. Det talas om att det kommer att efterfrågas kompetens i andra utomeuropeiska språk i framtiden? – Ja en del säger att man borde lära sig mandarin, ryska, eller arabiska. Men världsspråket är ändå engelska. Det känns som om världen går åt det hållet. Så det är svårt att veta vad för språk som är viktiga om trettio år, säger de. Foto i text: Eva Tedesjö Peter Letmark peter.letmark@dn.se  Språkforskare: ”Svårt bedöma hur bra det är” Maria Lim Falk. Foto: Pia Nordin Trots att det blir allt vanligare med engelskspråkig ämnesundervisning i svenska skolor, är det ingen som vet hur effektiv den är för elever som har svenska som modersmål. Språkforskaren Maria Lim Falk har i en avhandling undersökt en normalpresterande gymnasieskola där undervisningsspråket i en del klasser var engelska, för att se hur de elever som hade svenska som modersmål presterade. På skolan som hon undersökte var det många av lärarna som hade svenska som modersmål. Det gjorde att både lärare och elever fick byta språk om de behövde. Hon kom fram till att undervisningen blev mer monologisk eftersom lärarna med svenska som modersmål var tvungna att hålla sig till en striktare planering. Lärarna sa ofta att undervisningen blev mindre flexibel och att de inte alltid kunde svara på elevernas spontana frågor. De kände sig mer begränsade. När lärarna jämförde med den undervisning som de hade på svenska i andra klasser, märkte de att tempot blev långsammare när de undervisade på engelska. Det var svårare att veta om eleverna hängde med och hur mycket de hade förstått. Eleverna var i allmänhet positiva. Men en del tyckte att lärarna hade för låg kompetens i engelska. – De flesta som söker de här programmen är ofta studiemotiverade och högpresterande, säger Maria Lim Falk. Hon tycker att det behövs tydligare riktlinjer och mätningar. – Att elever på engelskspråkiga program blir bättre på engelska än sina parallellklasskompisar i vanliga svenskspråkiga klasser är förväntat eftersom de läser, skriver och använder engelska betydligt mer. Men det är både lågt och vagt ställda krav. Hon jämför med Kanada där det finns särskilda betygskriterier för skolor av det här slaget. – Eftersom det inte finns i Sverige, är det svårt att veta hur mycket bättre eleverna egentligen blir på engelska, säger Maria Lim Falk, och pekar på att det finns svenska studier som visar att elevernas fritidsvanor har större betydelse för språkutvecklingen i engelska. – Det verkar som om det är mer effektivt att läsa, chatta eller spela dataspel på engelska än att ha undervisningen på engelska. Så det är bättre att "språkbada" på fritiden? – Det vet jag inte. Men om man ser till den insats och ansträngning som krävs av elever och lärare, så kan man undra om det verkligen är tidseffektivt och ekonomiskt. Att åka på språkresa eller att vara utomlands ett år kan vara mer effektivt. Albins och Oscars skolor Albin Kjellberg, 18 år, har gått årskurs 6-9 vid Internationella engelska skolan i Bromma, Stockholm. Oscar Angestav, 18 år, har gått årskurs 7-9 vid Internationella engelska skolan i Nacka. Det handlar om grundskolor som följer den svenska kursplanen. Upp till 70 procent av undervisningen är på engelska. Internationella engelska skolan finns på ett 30-tal platser i Sverige och har drygt 20 grundskolor. I dag går Albin och Oscar i Viktor Rydbergs gymnasium vid Odenplan i Stockholm. Ett land, flera språk Tidigare tyckte man att det naturliga var att lära sig ett enda språk riktigt bra. Det hade med nationalstatstänkandet att göra. I dag har vi fått en helt annan situation i västvärlden och i Sverige, där flerspråkigheten är på väg att bli norm. Tidigare artiklar i serien: Del 1. Markus var flerspråkig redan i magen. Emanuel och Marcelyn pratar afrikaans och svenska med nyfödde Markus. Del 2. Språkforskaren: Skolan tar inte vara på barnens alla språk. Tidigare trodde man att barn skulle försöka hålla sig till ett språk. Del 3. Universiteten tappar svenskan. Engelskan riskerar att ta över som vetenskapligt språk på universitet och högskolor i Sverige. Del 4. ”Kunskap är lika mycket värd på olika språk” Det är viktigt att låta barn använda alla språkliga verktyg när de ska lära sig nytt. ”Modersmålsundervisning måste stärkas”. Det är viktigt att elever som behöver undervisning i svenska som andraspråk får det så snabbt som möjligt. Del 5. Det är språket som styr hur olika vi gestikulerar. I olika länder gestikulerar man på olika sätt - och det har inte främst med kulturen att göra. Del 6. ”Det blev mer och mer engelska för varje år” Oscar och Albin har gått i engelskspråkig grundskola. Språkforskare: ”Svårt bedöma hur bra det är” Del 7. ”Att lära sig språk är lite som att skaffa barn”. Daniel Pashley kommer från England men pratar sex språk och läser såväl Strindberg som texter av Ingela Pling Forsman på svenska. Polyglotter har speciell språkförmågor. Del 8. ”Att lära sig ett nytt språk ger nya sätt att tänka” Tomas Riad, språkvetare och ledamot i Svenska akademien föreslår att alla väljer ett adoptivspråk.


Sverige borde sänka åldern för rösträtt

Summary: Flera länder i världen har äntligen börjat sänka rösträttsåldern. Sverige borde vara ett föregångsland i frågan. Inför rösträtt vid 16 års ålder!

I takt med att vår samhällsutveckling går fortare och fortare utvecklas även de ungas kompetens i samma takt. Trots detta är det fortfarande inte tillåtet för 16-åringar att rösta i Sverige! Ungdomar i dag både kan och vet mer än ungdomarna för 40 år sedan, samtidigt har åldern för rösträtt varit 18 år sedan 1975. I dag består bara fem procent av Sveriges riksdagsledamöter av personer under 30 år. De unga är alltså gravt underrepresenterade i den svenska demokratin. Hur ska vi kunna skapa ett samhälle anpassat för hela befolkningen när en stor åldersgrupp knappt har något inflytande i frågor som berör dem. Hur kan vi då ens kalla oss för en demokrati? Vissa anser att 16-åringar saknar den intellektuella kompetens som krävs för att kunna skapa sig en åsikt och ta ansvar. Är det vår kunskap som avgör vilka som ska få rösta så kan vi lika gärna införa ett obligatoriskt IQ-test för hela befolkningen. Som 16-åring har man fått en rad rättigheter och skyldigheter i samhället, såsom rätten att starta företag, övningsköra samt blivit straffmyndig. Ändå ses man inte som ansvarsfull nog för att rösta. Flera länder i världen har äntligen börjat sänka rösträttsåldern. Undersökningar gjorda i södra Tyskland visar att 16-åriga väljare inte alls röstar på det som är populärt, utan har sin egen åsikt. I stället har de unga åldersgrupperna högre valdeltagande än genomsnittet. Sammanfattningsvis har sextonåringar både ambition och kunskap till att aktivt delta i valen. Sverige borde vara ett föregångsland i frågan. Inför rösträtt vid 16 års ålder!


Campus Albano måste få en fungerande kollektivtrafik

Summary: Campus Albano har börjat byggas, men transportfrågan är inte löst. För universitetens, stadens och regionens utveckling är det av avgörande betydelse med väl fungerande spårbunden kollektivtrafik och förbindelser till det nya universitetsområdet.

I dagarna gick startskottet för byggandet av campus Albano – som ska bli ett av Europas största och mest framgångsrika sammanhängande universitetsområden. Samarbetet mellan Karolinska institutet, KTH och Stockholms universitet har ökat och genom sitt strategiska läge mellan universiteten är Albano en självklar plats för den utvecklingen. Albano blir arbets- och studieplats för 15.000 studenter och forskare, och 1 000 student- och forskarbostäder planeras. Genom Albano binds universiteten ihop med varandra och med staden, men för att detta ska fungera behövs väl fungerande kollektivtrafik och transportmöjligheter. Frågan är central för såväl universitetens som för stadens och regionens utveckling. Bristfälliga transportförbindelser leder till att lärares, forskares och studenters möjligheter till nya möten och samarbeten begränsas. I underlagen till den pågående Sverigeförhandlingen har Landstinget lämnat tre förslag för en förlängning av Roslagsbanan till innerstaden, som bygger på en tunnel från universitetet till T-centralen eller Odenplan. Vi ser positivt på förslagen då de skulle innebära goda förbindelser mellan Stockholms universitet, KTH och innerstaden. Samtidigt vill vi påtala konsekvenserna av att inget av förslagen ansluter till Albano. Den spårbundna kollektivtrafiken riskerar att allvarligt försämras då Albano helt förlorar kontakt med Roslagsbanan. Vi ser flera frågor som behöver utredas – en tunnelbanestation vid Albano, utveckling av persontrafik på Värtabanan, eller möjligheten med en nedgrävd Roslagsbana med en station i Albano. Parallellt måste givetvis befintliga kommunikationsmedel som buss- och T-baneförbindelser samt cykel- och gångförbindelser utvecklas. Det är avgörande att de styrande inom Stockholms stad och Stockholms landsting ser den strategiska betydelsen av effektiva transporter för en framgångsrik utveckling av universiteten och regionen. Som universitet har vi ett ansvar för att tydliggöra värdena i bra transportförbindelser till Albano. Karolinska institutet, KTH och Stockholms universitet har därför tillsammans med SSCO och Akademiska Hus tagit fram underlag kring stärkt fysiskt samband. I arbetet har det ingått resandeunderlag, aktuell planering kring infrastruktur för resande i området och en omvärldsanalys om internationell utveckling kring universitetsområden i storstadsregioner. Vi hoppas att detta ska fungera som underlag för fortsatt diskussion och planering av transportförbindelserna till Albano. Attraktiva och tillgängliga campusmiljöer där människor och idéer kan mötas behövs för att Sverige ska vara en ledande forsknings- och kunskapsnation. Framgångsrika universitet och städer i världen samarbetar aktivt för goda fysiska förbindelser. I detta avseende ligger Stockholm efter, och lösningar på både kort och lång sikt för Albano måste prioriteras!  Astrid Söderbergh Widding, rektor Stockholms universitet Peter Gudmundson, rektor Kungliga Tekniska Högskolan


Summary: Mats Persson spekulerar på DN Debatt (5/12) om att Nobel Center ska byggas för att förstärka Nobelstiftelsens ekonomi. Det är fel. Nobel Center bygger vi för att informera om Nobelpriset och engagera kring vetenskap, humaniora och fredsarbete, skriver ordföranden och vd:n för Nobelstiftelsen.

Nu under Nobelveckan påminns vi om Nobelprisets kraft. Med Nobel Center kommer vi att i Alfred Nobels anda kunna bidra till ”mensklighetens största nytta” och ge ett bidrag till Stockholm och Sverige. Under de senaste 20 åren har vi inom Nobelsfären utvecklat en omfattande publik verksamhet. Den har till uppgift att sprida kunskap om Nobelpriset och Nobelpristagarnas liv och upptäckter för att engagera, inte minst barn och unga, kring vetenskap, humaniora och fredsarbete. Det är bakgrunden till Nobel Center. Nobelmuseet har vuxit ur sina lokaler. Besöksantalet till den utställningsverksamhet som bedrivs i Gamla stan har under de senaste åren ökat med mellan fem och tio procent per år. Vi har inga svårigheter att se hur vi ska kunna fylla Nobel Center med museibesökare. Vi planerar permanenta utställningar om Alfred Nobel, kring Nobelpriset och Nobelpristagarna men också ett flöde av tillfälliga vandringsutställningar. Nobelpristagare vittnar ofta om skolgångens betydelse för att stimulera nyfikenhet och lärande. Men skolan har problem i Sverige och på många andra håll i världen. Allt färre barn vill också ägna sig åt vetenskap. Det vill vi göra något åt. I Nobelmuseet bedrivs sedan flera år en uppskattad skolverksamhet men i dag måste vi säga nej till många skolklasser som vill komma av utrymmesskäl. I Nobel Center kommer vi att kunna ta emot alla skolbarn i Stockholm minst en gång per stadium och alla elever i landet en gång under sin skoltid. Här, på plats, kommer det att finnas möjlighet att utforska och experimentera. Via digitala redskap ska vi också vända oss utanför Sverige. Nobelpriset handlar om att idéer kan förändra världen, men idéer varken föds eller sprids i ett vakuum. Vi tror att Nobel Center kommer att göra Stockholm till norra Europas ledande mötesplats för vetenskap. I Nobel Center kommer Nobelpristagare och andra framstående forskare från hela världen att samlas både för inomvetenskapliga samtal och för att möta samhället i övrigt. Här kommer vi att ordna symposier och konferenser i Nobels namn. Det kommer att kunna bli en välbehövlig injektion både för forskningen och för samhället. Eftersom Nobelpriset spänner över ett brett fält från naturvetenskap till litteratur och fred kommer det inte att råda brist på ämnen att diskutera. Med ett Nobel Center på plats skulle vi nu ha haft möten om klimatfrågan och flyktingkrisen eller lyssnat på Malala om utbildningens betydelse. Vår satsning på en utökad skolverksamhet och på att nå ut med vetenskapliga upptäckter till en bredare allmänhet är några av anledningarna till att stiftelser och privatpersoner gett oss sitt stöd. En annan är övertygelsen om att centret kommer att ha stor betydelse för Sverige och svensk forskning. Nobel Center blir ett publikt hus, inte ett kontorshus, som Mats Persson antyder. Minst 80 procent av huset ska användas för utställningsverksamhet, aktiviteter för lärare och elever, vetenskapliga möten och program av olika slag. Föreläsningar och debatter om vår tids stora frågor ska stå på dagordningen. Vi skapar ett levande hus för besökare från Stockholm och hela världen. Det är därför Nobel Center måste ligga centralt. Att skapa en publik verksamhet har dessutom varit ett krav från Stockholms stad för att upplåta marken. Mats Persson berör i sin artikel den framtida Nobelprisceremonin. Den är i sammanhanget ingen avgörande fråga. Vi kommer att bygga en stor, vacker sal som kommer att behövas för aktiviteterna i huset. Den kommer också att kunna användas när Nobelpriset delas ut i framtiden, något vi gärna skulle se. Men det är naturligtvis en fråga för framtida generationer att avgöra. Mats Persson gör också gällande att Nobel Center kommer göra det svårt att bygga ut Nationalmuseum. Det är inte korrekt. Inplaceringen av Nobel Center på tomten på Blasieholmen är vald bland annat för att inte störa en eventuell utbyggnad av Nationalmuseum. Det finns dessutom stora möjligheter till synergieffekter mellan verksamheterna. Parken bakom Nationalmuseum, som i dag är outnyttjad, öppnas nu upp. Här kan konst och vetenskap mötas, något vi redan diskuterar med Nationalmuseum. Sammanfattningsvis: Tesen att Nobel Center ska byggas för att stärka Nobelstiftelsens ekonomi saknar all grund. Nobel Center kommer att bli ett publikt, öppet hus i hjärtat av Stockholm som sjuder av liv under veckans alla dagar. Samtidigt ska Nobel Center via digitala kanaler vara uppkopplat mot resten av världen. Med Nobel Center kommer Stockholm och Sverige att dra nytta av Nobelprisets kraft inte en eller två veckor om året, utan året om. Därför vill vi bygga ett Nobel Center. 18 april 2016 Debattartikel Lars Heikensten, vd för Nobelstiftelsen: ”Nobel Centers motståndare bryr sig inte om sanningen” Repliker Lotta Edholm (L), oppositionsborgarråd och Björn Ljung (L), gruppledare i stadsbyggnadsnämnden: ”Bra idé, men byggnaden fungerar inte” Anna von Koch, arkitekt i Stockholm: ”Osakligt utmåla motståndarna som romantiska hippies” Olle Neckman, Stockholms sjögård: ”Kritiker är nästan alltid en brokig skara” Bo Lagerqvist, Karl-Gunnar Norén och Björn Tarras-Wahlberg: ”Heikensten vilseleder” Slutreplik från Lars Heikensten: ”Bäst för Stockholm på sikt” Tidigare artiklar på DN Debatt Mats Persson, ledamot i kommittén för Ekonomipriset: ”?Behöver Nobelstiftelsen nya huset på Blasieholmen?” Ordföranden och vd:n för Nobelstiftelsen: ”?Därför bygger vi ett hus för Nobelpriset” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Frank Sinatras födelsestad minns med kluvna känslor

Summary: På lördag är det hundra år sedan ikonen Frank Sinatra föddes i Hoboken i New Jersey. Han dog 1998. DN Resor begav sig till födelsestaden för att leta spår efter den kände sångaren. Men trots att Sinatra är ortens berömde son var det inte lätt att hitta.

Hoboken, beläget direkt väster om New Yorks Manhattan på andra sidan Hudsonfloden, är ett litet samhälle inklämt mellan vatten och trafikleder. Namnet är en blandning av holländska och lenapeindianernas språk. Förr var det en arbetarstad befolkad av immigranter. I dag lockar den yngre och småbarnsfamiljer. Det är enkelt att pendla in till en arbetsplats på Manhattan, tio minuter bort med tunnelbanan. När jag traskar runt i de stillsamma, ganska orörda, småskaliga kvarteren under några dagar inser jag att Frank Sinatra faktiskt är ett kontroversiellt namn i sin egen hemstad. Jag letar upp Hobokens historiska museum där en fin Sinatrautställning tagits fram inför 100-årsjubileet. Det ideella museet, som inte har någon koppling till staden, leds av Bob Foster. – Sedan Frank lämnade stan för sin solokarriär återkom han egentligen aldrig. Många var upprörda över att han inte hjälpte sina forna sångarkamrater i Hoboken Four när de hade det besvärligt. En period förnekade han dessutom att han kom från Hoboken, säger Bob Foster, som tillägger: – Vår utställning är i första hand gjord för alla Franks fans i världen, inte för Hobokenborna. Vad som sårat dem mest är att Sinatra i en intervju på 80-talet kallade stan för ”en kloak”. – Det kan de aldrig förlåta honom för, säger Foster. Det känns som tydlig symbolik att fyravåningshuset i trä på Monroe Street där Frank föddes är borta. Tomten är obebyggd och används som parkeringsplats. En dammig skylt i trottoaren berättar att Francis Albert Sinatra föddes på den här adressen. 19-åriga Dolly Garavante med rötterna i nord-italienska Genua hade 1914 gift sig med 22-årige sicilianaren Martin Sinatra, en halvdan boxare. De nygifta flyttade in på 415 Monroe Street och året efter i december födde Dolly en son i lägenheten. 1927 lyckades Dolly skaffa familjen en större bostad på Park Avenue, utanför de italienska kvarteren. Och några år senare bytte familjen upp sig till 841 Garden Street, en fin adress i Hoboken med centralvärme och badrum. Nu väcktes också Franks musikintresse. Han beundrar stjärnan Bing Crosby och inspireras att själv börja sjunga. Han är ambitiös med sin sång, något han inte är med skolan och hoppar av high school efter en dryg månad, mitt under depression och massarbetslöshet. Han är chaufför i sin egen bil (en Chrysler som Dolly köpt åt honom) åt en trio från Hoboken som han mer eller mindre utpressar att låta honom sjunga, han är den ende som har bil. De kallar sig Hoboken Four, vinner en stor amatörtävling och är snart ute på turné. Men Frank tröttnar efter några månader och hoppar av. Han ser Billie Holiday sjunga på Manhattan och inser att han måste, som hon, ge texten betydelse, hur banal den än är. Och tack vare lektioner hos en sångpedagog lär han sig äntligen sjunga med djup i rösten. Nu vänder hans lycka. Unge orkesterledaren Harry James ger honom jobb som sångare, men snart lockas Frank att sjunga med mer kända Tommy Dorseys band. Sinatra med sitt breda leende och de blå ögonen blir den stora stjärnan och lämnar även Dorsey för en solokarriär som skulle vara i fem decennier. 1939 gifter han sig med Nancy Barbato och flyttar till Jersey City där deras första barn Nancy föds 1940. Några år senare flyttar familjen till Kalifornien. Hoboken är ett avslutat kapitel. Att hitta spår efter Sinatra i dagens Hoboken är inte lätt. Det bjuds inga guidade turer, inga informationsskyltar om händelser eller platser med Sinatraanknytning. Men det finns några få Sinat-raoaser, skapade av människor som byggt upp egna minnesplatser över den förlorade sonen. Italienska restaurangen Leo’s Grandevous på 300 Grand Street, startad på 30-talet, hyllar Sinatra med att bland annat ha vad som sägs vara världens största samling Sinatraskivor i en jukebox. Och väggar och barhyllor är fyllda med bilder av Frank. På matstället Piccolo’s (92 Clinton Street) spelas Sinatramusik dygnet om och det bakre rummet är sedan 60-talet heltapetserat med Frankbilder. Jack Spaccavento sköter ruljansen som hans föräldrar startade på 50-talet. – De var stora Sinatraälskare och jag blev det också. Det är trist att Frank inte uppskattas som han borde här i stan. Det handlar om avundsjuka. Men vad folk inte känner till är att många Hobokenbor var oförskämda mot Frank, men han försökte ändå hjälpa några av sina gamla vänner. – Jag vet att han var här i hemlighet ibland, på natten, och hälsade på släkt och vänner när han sjöng någonstans i New York-trakten. Jack Spaccavento fick aldrig träffa sin idol. Den enda jag lyckas hitta som hade den stora äran är Franks favoritbagare Dom Castellitto som gjort sitt italienska bröd i Hoboken i många decennier. Doms brödleveranser var under lång tid Sinatras enda länk till sin gamla hemstad. – Han ville ha brödet levererat hem var han än befann sig. En gång hade jag lyckan att få träffa honom, säger Dom och ler. Vad var det för bröd han ville ha? – Det var det här, säger Dom och håller upp ett runt, lite mörkt bröd. – Vi kallar det bondbröd. Vad var det Frank gillade så mycket? – Den speciella smaken. Jag har en över hundra år gammal tegelugn plus att vattnet i Hoboken är perfekt för bakning. Resa hit Många bolag har flighter till New York från Arlanda, Hobokens närmaste flygplats är Newark i New Jersey. Priserna varierar stort, direktflyg under 8.000 kronor är svårt att hitta. Norwegian har vissa direktflyg för lågt pris, annars är det minst ett byte som gäller om man vill komma ner i priser mellan 5.000 och 6.000 kronor. Om Hoboken: Är ett växande samhälle med drygt 50.000 invånare. För 15 år sedan var siffran under 40.000. Kallas i folkmun för ”the square mile”, alltså en plats som liknar en kvadrat med varje sida en engelsk mil lång, 1 609 meter. I verkligheten är den något större och mer lik en rektangel, men man kan om man vill promenera från ena hörnet till det andra på 30 minuter. Trafiken är lågintensiv på de flesta gator, undantaget nöjesgatan Washington Street. Att komma till Manhattan tar cirka tio minuter med tunnelbanan från Path Station i det sydöstra hörnet av Hoboken. Sinatra och Hoboken: Staden har varit ganska snål med offentliga hyllningar till Sinatra. Under hans livstid invigdes Frank Sinatra Drive längs Hudson River, men det var inte utan internt motstånd. Frank Sinatra Park, också den vid Hudsonfloden, är inte så mycket en park, mer en plats med en mindre ”amfiteater” för uppträdanden. Invigd året Sinatra dog, 1998. Bo: Det är svårt att hitta billigt boende i Hoboken om man inte väljer airbnb. Finns ett fåtal hotell, inget av dem i budgetklass. W Hoboken hotel, 225 River Street, dubbelrum från cirka 3.600 kronor. Sky City Apartments at Nova, 1414 Grand Street, lägenheter från 2.500 kronor. Sheraton Lincoln Harbor Hotel, 500 Harbor Boulevard, dubbelrum från 2.000 kronor. Äta: Anthony David’s 953 Bloomfield Street. En hypertrendig lyxbistro där det mesta på menyn har en norditaliensk prägel. Vänligt och mysigt. Prisexempel: Vild-svinsragu, 275 kronor. Elysian café 1001 Washington Street. En fransk bistro med omfattande meny där klassisk fransk cuisine serveras till rimliga priser. Prisexempel: Caesarsallad med kyckling, 120 kronor. Leo’s Grandevous 200 Grand Street. Ett måste för den som älskar Frank Sinatra, här står han i fokus 24/7, men maten och den ombonade miljön gör stället värt ett besök även för andra. Prisexempel: Chicken Sorrento, pastarätt med sauterad kyckling, 175 kronor. Amanda’s Restaurant 908 Washington Street. En lokal institution, nyligen renoverad i nyamerikansk stil. Elegant och lugnt matställe med hög klass på både serveringen och den diversifierade menyn. Prisexempel: Tryffeltagliolini, 200 kronor. Platser med Sinatra-anknytning 415 Monroe Street. Huset där Frank Sinatra föddes den 12 december 1915. St. Francis Church, 300 Jefferson Street. Frank döptes här den 2 april 1916. Leo’s Grandevous, 300 Grand Street. Restaurang som hyllar Sinatra med musik och bilder. Piccolo’s, 92 Lincoln Street. En Sinatraoas sedan 60-talet. Krögaren Jack Spaccavento spelar Sinatramusik alla timmar han har öppet. Union Club, 600 Hudson Street. En klubb där Frank hade ett av sina första längre engagemang som sångare 1935. 703 Park Avenue. Familjen flyttade hit 1927. 841 Garden Street. Familjens bostad efter Park Avenue. 909 Hudson Street. Frank köpte fastigheten åt sina föräldrar efter sitt stora genombrott som solosångare. Dom’s Bakery Grand, 506 Grand Street. Levererade italienskt bröd åt Frank Sinatra i flera decennier. Hoboken Historical Museum, 1301 Hudson Street. Visar en Sinatrautställning fram till den 3 juli 2016. Inträde 4 dollar, stängt måndagar. Är också tillsammans med staden Hoboken och Stevens Tekniska Institut sponsor för en hyllningsfest på Sinatras 100-årsdag. Tre Sinatra-skivor ”In the wee small hours” (1955) Sinatras första fullängdare där han utnyttjar det nya vinylskiveformatet för den första av flera temaskivor. Här är han melankolisk och levererar några hjärteknipande ballader, troligen påverkad av sin nyliga separation från Ava Gardner. ”Songs for swingin’ lovers!” (1956) Ett år senare har han repat mod och på sin tionde skiva, återigen ett samarbete med Nelson Riddle, låter han mer optimistisk. Rankad som en av de 500 bästa skivor som gjorts av musiktidningen Rolling Stone. ”Sinatra at the Sands” (1966) “Ol, blue eyes” har hunnit bli 50 här, en fullblodsentertainer som underhåller och sjunger för publiken på hotellet i Las Vegas som han var delägare i. Till sin hjälp har han Count Basies orkester och Quincy Jones som stod för arrangemangen.