Österrike - vinlandet som Sverige glömde

Summary: Österrikiska viner är sällan publikfriande. Men att landet gör några av världens mest spännande och personliga viner tycks ha gått vinimportörerna förbi.

I bokhyllan är Joseph Wechsbergs Blå forell och svart tryffel en av de käraste ägodelarna, en minst sagt komisk historia. På ett underbart sätt berättar författaren om sin väg från matvägran i barndomen till en fullvuxen storätare som njuter av varje tugga. Bland det mest underhållande är kapitlet om Tafelspitz, en österrikisk specialitet och en styckningsdetalj som svenska slaktare inte särskiljer, men med samma mörhet som den del som blir saltrulle. Vanligen serveras den kokt med äppelmos och pepparrot. Knappast trendigt, men gott som tusan. Trendiga är numera heller inte de österrikiska vinerna i Sverige, men där borde det vara dags att tänka om. Detta vinland gör några av världens mest spännande, personliga och prisvärda (om än sällan särskilt billiga) viner, vilket gått både Systembolaget och de flesta svenska vinimportörerna förbi. Samtidigt ska erkännas att de österrikiska vinerna aldrig blir några publikfriande och storsäljande saftbomber. Viss tillvänjning erfordras, liksom en högre penninginsats än vanligt. Då blir å andra sidan vinsten desto större. Och det krävs verkligen inte kokt kalvspets på traditionellt vis för att österrikarna ska komma till sin rätt i glaset. Många av de vita vinerna är suveränt mångsidiga och välsmakande, inte minst till mycket av det som bjuds på den svenska menyn. Varför får vi då inte mer att njuta av från detta vinland? Konstigt nog beror det tunna urvalet inte på den famösa vinskandalen 1985 då några vinmakare blandade glykol i musten (inte sådan vi häller i kylaren, utan en sort som var godkänd för glasstillverkning). Skandalen fick den österrikiska vinimporten att sina på alla andra håll, men inte här. Ur detta förfall reste sig vinlandet Österrike med en ännu strängare vinlagoch viner av betydligt högre kvalitet än före skandalen. Och det finns anledning att säga att det var svenskar som först upptäckte vilket spännande vinland Österrike blivit. Redan 1992 utnämnde vi här i DN Österrike till årets vinland, långt innan österrikarna hade fått upp ångan på exporten, och många svenskar ställde sig troget i kö varje gång det dök upp ett vin från Österrike på Systemet för tio år sedan. Men det var då det. I dag råder det motsatta förhållandet. Österrikiska viner gör sensation i både London och New York. Internationella vinkändisar försöker överträffa varandra med att höja Österrike som vinland till skyarna, men här i Sverige vill det sig inte riktigt längre. Skälet till det är monopolets sortimentspolicy, en ond cirkel som snurrar fram etablerade storsäljare och klämmer åt de små, nya och udda. Det gör också att vinimportörerna räddhågset satsar på säkra kort. Sportlov betyder för många skidsemester och bland resmålen återfinns Österrike. Fast i det fallet brukar det bli mer öl än vin. De österrikiska vinbergen lämpar sig inte för att susa nerför på trälagg, och både mat och dryck skiljer sig mellan Alperna i väster och det mer flacka landskapet i öster. Ändå stupar Donaus norra strand, en bit ovan Wien, så brant att terrasser är nödvändiga för att över huvud taget kunna odla vin. Här uppe i norr är grüner Veltliner i sitt esse, en druvsort som i princip bara återfinns på denna plats. I sina egenskaper påminner den om riesling, genom att även grüner Veltliner präglas direkt av jorden den växer i och med tiden ofta får en oljig skifferton. Men smak- och arommässigt skiljer sig de två sorterna markant åt: grüner Veltliner har en kryddig ton i gommen, en liten beska långt bak i munnen och en mer fruktig än vinbärskrispig syra som ger vinet påtaglig pregnans. Dess spännvidd går från det enkla, väl speglat i 2000 Blue River Kremser Grüner Veltliner Kabinett (nr 2926, 57 kr), över det utmärkta 2000 Kremser Goldberg Grüner Veltliner (nr 84748, 99 kr) till den smått sensationella smakintensiteten i 2001 Bründlmayer Grüner Veltliner Alte Reben (nr 85658, 229 kr). Här kan man verkligen tala om specialitet. Trist bara att du måste gå till beställningssortimentet för att tillfredsställa den valfrihet som Systembolaget så gärna yvs över. Ett enda riktigt bra smakprov hittar du i den ordinarie listan: 2001 Grüner Veltliner Breiter Rain (nr 2944, 139 kr). På detta område är både bolagets kunder och druvsorten som sådan styvmoderligt behandlade. De senaste månaderna har dock en ökad nyfikenhet från monopolets sida kunnat märkas. Förhoppningsvis kan snart även vi sälla oss till skaran av trogna beundrare för vad vinbönderna i Österrike kan prestera. Chardonnay och Sauvignon Blanc är andra storheter som trivs bra i den österrikiska vingården. Det gör i högsta grad även kung Riesling. Smaka bara 2001 Bründlmayer Langenloiser Steinmassel Riesling (nr 85659, 118 kr), 1997 Nikolaihof vom Stein Riesling (nr 72914, 149 kr) och 2001 Riesling Gebling (nr 2991, 159 kr). Alla tre vinerna har kraft och syra nog att kunna utvecklas många år i källaren. Vill du smaka dem redan nu, så ge dem en rejäl luftning genom dekantering, särskilt de två första. Historiskt är det emellertid de söta vinerna som satt sitt spår i vinlistan och detta är det enda område där Österrike i dag är någorlunda väl representerat på Systembolaget. Även här är hyllningskören samstämmig, framför allt i Storbritannien, men jag är mindre imponerad. Förvisso finns enstaka suveräniteter, som 1998 Kracher No 7 (nr 85951, 359 kr för en halvflaska), men det mesta blir antingen en budgetvariant och ett mellanting av sauternes och högklassig tokajer eller en tillskruvad, excentrisk skapelse som 1999 Opitz Sheurebe Trockenbeerenauslese (nr 12990, 278 kr för en halvflaska) - mer imponerande än gott och bättre lämpat för en vinprovning än att avnjutas med något tilltugg. Så har vi då de röda, ett riktigt sorgligt kapitel på den svenska vinlistan. Ett ynka smakprov får vi i beställningssortimentet och det smakprovet är det inte mycket bevänt med. Därmed inte sagt att inget rött finns att hämta. Tvärtom! Håll utkik efter namn som Ernst Tribaumer (både för röda och söta vitviner) och Kollwentz, mina två favoriter. Men var inte rädd för att prova andra med utgångspunkten att du får vad du betalar för: ju dyrare desto godare. Titta i första hand efter de inhemska druvsorterna och pinot noir. Däremot har cabernetbaserade bordeauxblandningar ännu sällan nått någon vidare internationell klass. Häromveckan letade jag fram en flaska 1992 Paul Achs Blauburgunder - den klassiska bourgognedruvan i österrikisk tappning - och serverade det till en kotlettrad av ungkalv, varsamt bräserad på låg värme i en gryta i ugnen. Till det en kalvsky som monterats med smör och smaksatts med strimlad tryffel, ett uns fint riven ingefära och, vid sidan om, en hög med exakt kokt haricots verts. Det var en delikatess som hade fått den gamle Wechsberg att känna sig hemma, både på tallrik och i glas. Här fick hälsningen "Grüss Gott", som österrikarna säger, en helt ny och formidabelt försvenskad innebörd.


"Varför inte hämta pappor med polis?"

Summary: En pappa kan gå till domstol om han förvägras att få träffa sitt barn. Barnet kan i värsta fall hämtas av polis. Men ett barn kan inte stämma sin frånvarande pappa. "Om någon ska hämtas av polis är det väl pappan", säger juristen Anna Singer.

Det är ytterst ovanligt att barn lever helt utan kontakt med sina mammor. Men omkring 16.000 barn i Sverige saknar sina pappor, trots att dessa lever och är registrerade som fäder. När en frånskild pappa vill träffa sitt barn - då anses det väldigt viktigt för barnet att detta umgänge verkligen blir av. Pappan kan stämma mamman om hon inte lämnar över barnet till honom. Hon kan tvingas att betala flera tusen kronor i vite för varje gång hon vägrar att samarbeta. Barnet kan i värsta fall bli hämtat av polisen för att umgås med pappan. Och vid långvarigt umgängessabotage kan en domstol till och med flytta över vårdnaden från mamman till pappan. Men när ett barn vill träffa sin frånvarande pappa - då tycks umgänget inte alls vara lika viktigt. Varken kvinnan eller barnet kan stämma mannen om han håller sig undan; ingen domstol har hittills tvingat en man att ta sitt sociala ansvar som pappa. Den som dumpar sin bil eller låter bli att betala skatt blir jagad och tvingad att göra rätt för sig. Men den som struntar i sitt barn riskerar ingenting. - Bakom den rättsliga retoriken om barnets rätt till båda föräldrarna finns ett ekande tomrum på det här området, säger Anna Singer, forskare i familjerätt och lektor i juridik vid Uppsala universitet. Hon har tidigare arbetat som jurist vid Bris (Barnens rätt i samhället), och dit ringde många barn som längtade efter sin pappa. - Lagen skyddar de vuxnas intressen bättre än barnens, säger hon. Jag tycker att om en pappa ska kunna stämma barnets mamma för umgängessabotage - då borde rimligen ett barn ha möjlighet att stämma sin pappa för umgängesvägran. Och om någon ska hämtas av polis är det väl pappan! Men lagen innehåller faktiskt en hittills outforskad möjlighet. Så här står det i paragraf 15a i det sjätte kapitlet av föräldrabalken: "Rätten skall besluta om umgänge efter vad som är bäst för barnet. Talan om umgänge får föras av en förälder som vill umgås med sitt barn. Om umgänge begärs av någon annan, får talan föras av socialnämnden." Nu tillkom inte den sista meningen i denna paragraf med tanke på barn som har tappat kontakten med en förälder; orden "någon annan" syftar inte i första hand på barnet, utan på släktingar eller andra vuxna som har spelat en viktig roll i barnets liv. Och än så länge har ingen umgängesvägrande pappa blivit dragen inför domstol med hjälp av denna lag. - Men jag ser inget som hindrar att barnet och mamman med hänvisning till just denna paragraf vänder sig till kommunens socialnämnd, som i sin tur stämmer den frånvarande pappan. Någon borde försöka! säger Anna Singer. Nu är det ju så att påtvingat umgänge sällan blir lyckat. Ett barn har knappast någon glädje av att träffa en ointresserad pappa. Men många frånvarande fäder bär trots allt på ett frö till ett gott faderskap. Hos vissa är det överlagrat av dåligt självförtroende eller gammaldags värderingar om vilken roll en man bör ha efter en skilsmässa, hos andra ligger det begravt i bitterhet eller ångest över kärlekens svek eller separationens plåga. Men fröet finns där. Och om förutsättningarna blir de rätta - då kan det gro. - Jag menar inte att man ska piska in de frånvarande fäderna i barnens liv, säger Anna Singer. Men om vi ger barnet en möjlighet att få samhällets stöd för sin önskan att få umgås med pappan - då kan pappan få sig en nyttig tankeställare, och kanske vaknar han upp! Anna Singers reflektioner i denna artikel har hittills gällt dagens situation, i vilken det i sista hand är domstolars sak att avgöra föräldrars tvister om barn. Men egentligen tycker hon att alla rättsliga tvister om barn borde avskaffas, för varje konflikt som drivs till domstol fördjupas. - Ett barn borde aldrig få användas som vapen och aldrig hämtas av polis, säger hon. Föräldrar som skiljer sig och inte kan komma överens om barnen borde i stället få professionell hjälp för att lösa sin inbördes konflikt och lära sig att samarbeta. Anna Singer har tillsammans med rättssociologen Annika Rejmer utarbetat en alternativ modell för samhällets hantering av vårdnadstvister. DN beskrev modellen på Insidan för drygt ett år sedan. Den bygger på att en ny myndighet, förslagsvis med namnet Byrån för barn bästa, inrättas i varje kommun. Dit ska alla föräldrar som strider om barnen hänvisas, och där får de kostnadsfri hjälp. Byrån utser genast en god man för barnen med uppgift att bevaka deras intressen under kristiden. Mannen och kvinnan får komma till var sin psykoterapeut för att bearbeta de svåra känslorna. Dessa samtal äger rum minst en gång i veckan och kan vid behov pågå i många månader. Konfliktens kärna vaskas fram - den gäller oftast inte barnen - och de forna älskande får professionell hjälp att förhandla med varandra och lösa konflikten. När både mannen och kvinnan har återfått balansen och börjat fokusera på vad som är bäst för barnen vidtar en serie samtal om hur de ska ha det i framtiden. Föräldrarna är med, liksom de två terapeuterna och barnens gode man. Barnen själva får också komma till tals. Gruppens arbete kan pågå i flera månader, och mannen och kvinnan kan parallellt få den psykoterapi de behöver. När gruppen har kommit fram till ett gemensamt beslut skriver föräldrarna under ett juridiskt gällande avtal om hur barnen ska ha det. Avtalet kan sedan omprövas med jämna mellanrum. I fall där de fem i gruppen inte kan komma överens avgörs det hela genom omröstning. Om en förälder känner sig överkörd kan han eller hon begära överprövning i domstol. Men bara om någons rätt har kränkts i juridisk mening kan domstolen riva upp gruppens majoritetsbeslut. - Jag tror att de allra flesta av de par som med dagens system hamnar i rättsliga vårdnadstvister skulle komma överens om barnen och lära sig att samarbeta om de fick detta rejäla stöd. Alla föräldrar har en grundläggande vilja att göra vad som är bäst för barnen, och denna goda vilja lyfts fram med denna modell, säger Anna Singer. Hon tror att modellen skulle fungera bra även i fall där den ena föräldern i samband med separationen också har gjort slut med sina barn. Han eller hon skulle få en officiell kallelse att vid vite infinna sig till samtalen på Byrån för barns bästa. - Jag tror att de flesta skulle komma, säger Anna Singer, för en sådan kallelse utgör en stark signal. Samhället understryker att varje förälder har ett socialt ansvar för sitt barn. Och efter några samtal skulle det vara svårt även för den mest förhärdade smitare att bortse från det uppenbara: båda föräldrarna är livsviktiga och behövs i barnens liv. Svensk lag om barns rätt till båda Svensk lag om barns rätt till båda föräldrarna "Vid bedömningen av vad som är bäst för barnet skall det fästas avseende särskilt vid barnets behov av en nära och god kontakt med båda föräldrarna." (Föräldrabalken, 6 kap 2a §.) "Barnet skall ha rätt till umgänge med en förälder som det inte bor tillsammans med. Barnets föräldrar har ett gemensamt ansvar för att barnets behov av umgänge med en förälder som barnet inte bor tillsammans med så långt möjligt tillgodoses." (Föräldrabalken, 6 kap 15 §.) "Rätten skall besluta om umgänge efter vad som är bäst för barnet. Talan om umgänge får föras av en förälder som vill umgås med sitt barn. Om umgänge begärs av någon annan, får talan föras av socialnämnden." (Föräldrabalken, 6 kap 15a §.) FN:s barnkonvention "Konventionsstaterna skall respektera rätten för det barn som är skilt från den ena av eller båda föräldrarna att regelbundet upprätthålla ett personligt förhållande till och direkt kontakt med båda föräldrarna, utom då detta strider mot barnets bästa." (Artikel 9.) "Konventionsstaterna skall göra sitt bästa för att säkerställa erkännandet av principen att båda föräldrarna har gemensamt ansvar för barnets uppfostran och utveckling." (Artikel 18.)


Digital världsradio ger mer för pengarna

Summary: En världsradio kostar betydligt mer än en vanlig radio. Men då kan man förutom de vanliga FM-sändningarna lyssna till radio från hela världen på kortvåg och på nyheter från Sverige när man befinner sig utomlands.

Först är det bara att slå fast: en digital kortvågsradio är ett bättre köp trots att den blir minst dubbelt så dyr som en analog. På den digitala apparaten knappar man enkelt in den exakta frekvensen. På en analog apparat kan det vara hopplöst att ratta in rätt frekvens. Därför har vi inte med någon sådan i jämförelsen. Det är framför allt två faktorer som man ska väga mot varandra när man ska köpa en världsradio: storlek och ljudkvalitet. Ju större högtalare, desto större och tyngre apparat, men också betydligt bättre ljud. Den som främst använder radion under resor och som dessutom reser ofta värderar förmodligen en lätt och kompakt radio högst. Den som är ute efter en radio med bra ljud att använda hemma som vardagsradio, men som också vill kunna ta med den på semestern för att kunna lyssna på de svenska nyhetssändningarna på kortvåg kanske väljer en något större apparat. Mindre apparater är oftast dyrare. En av de minsta är Sonys ICF-SW100S. Den väger endast ett par hekto och är inte större än ett cigarrettpaket. Men cirkapriset på 5.000 kronor gjorde att vi inte tog med den i jämförelsen ovan, som i första hand vänder sig till den vanlige resenären. Om man inte reser väldigt mycket lägger man knappast så mycket pengar på en kortvågsradio. Samtliga apparater i jämförelsen är betydligt större, men också billigare. En riktigt bra apparat får man för mellan 1.000 och 1.500 kronor. Förutom den dyraste apparaten i jämförelsen är funktionerna ungefär likvärdiga. Samtliga radioapparater har ett frekvensområde i kortvåg som gott och väl täcker in Radio Swedens samtliga sändningar, FM-stereo-mottagning i hörlurar samt digital klocka med timer. Med timern kan man använda radion till väckning. Sony ICF SW35 saknar dock dubbla klocktider, vilket är bra att ha när man befinner sig utomlands. Då ställer man in den lokala tiden på resmålet på den ena klockan och tiden hemma i Sverige på den andra. Tiderna i Radio Swedens sändningsschema gäller nämligen svensk tid. Den dyraste apparaten i jämförelsen, Sangean ATS-909 ger en möjlighet att ställa in hela 42 olika tider. Då täcker man gott och väl in världens samtliga 24 tidszoner samt ett stort antal sommartider. Sangeanapparaterna har en egen finess som kallas ATS. Det innebär att man genom en enda knapptryckning automatiskt kan ställa in de lokala radiostationerna när man kommer till en ny ort. En bra funktion för dem som gillar att lyssna på de lokala FM-programmen där man befinner sig. Samtliga apparater i jämförelsen drivs av vanliga 1,5-voltsbatterier, men de har också uttag för nätanslutning via adapter. En sådan kan vara en god affär om man använder radion regelbundet hemma. En laddning batterier räcker till cirka 40 timmars lyssning. Endast de två dyraste apparaterna levereras med nätadapter.


Proteinladdat vegetariskt i grytan

Summary: Sojabönsmassa och svampmycel - kan det vara något att äta? Många gör det dagligen. Vi har lagat tandoorimarinerad quorn med doftande kryddolja och en wok med sojamarinerad tofu.

Det handlar om vegetariska råvaror med högt proteininnehåll, som gillas av många som vill variera sin gröna mathållning eller vill ha något köttliknande på tallriken - utan att äta djur. Tofu är en vit, ostliknande massa gjord av sojabönor. Den säljs i många livsmedelsaffärer, naturell, rökt eller marinerad. Naturell smakar den inte mycket men tar lätt upp smak om man kryddar den. Tofu används till desserter, dressingar, och kokt eller stekt i bitar som komplement till grönsaksrätter. I kinesisk och japansk mathållning har tofu varit en ingrediens i flera hundra år. Till woken nedan har jag marinerat naturell tofu med japansk soja och ingefära och stekt den med grönsaker. Quorn är en betydligt senare uppfinning. Det är ett vegetariskt protein av svampmycel som togs fram av brittiska forskare på åttiotalet. Det kan formas till färs, bitar eller filéer och har funnits i Sverige cirka fyra år. Smaken är mild och även här krävs ordentlig kryddning och smakrika tillbehör. En del vegetarianer säger nej till quorn eftersom det innehåller en liten del äggvita. Med quorn kan man laga mat ungefär på samma sätt som om man använder köttfärs, grytbitar eller kycklingfilé, förutom att det behövs mer kryddning. Bland recepten på sidan finns marinerade quornfiléer med indisk tandoorikrydda och yoghurt, ugnsstekta med en kryddolja med doft av pepparkakskryddor. Jag har också gjort en gryta med rotsaker och sojakuddar, torkat sojaprotein somläggs i blöt innan de marineras eller kryddas. Inte heller dessa smakar så mycket i ursprungligt skick. Kryddpeppar, buljong och senap förutom selleri och lök ger smak åt grytan. Alla de här vegetariska råvarorna finns i vanliga matvarubutiker. På hyllor och i frysdisken hittar man dessutom en hel del färdigrätter eller halvfabrikat: sojakorv, färs av veteprotein (seitan), färsmixer av korngryn, kikärtsbollar (falafel) för att bara nämna några. Bönor, linser och andra baljväxter är bra proteinkällor, gott att lägga i grytor, soppor, sallader och röror som hummus. För att få i sig lika mycket protein av kikärter som av nötkött krävs att man äter ungefär dubbla mängden. Halloumiost och fetaost brukar ibland få vara det som är det matiga i vegetarisk matlagning. Ost innehåller ganska mycket protein, men ger samtidigt mycket fett. Håll utkik efter magra varianter! Normal svensk kost innehåller ungefär 90 gram protein dagligen. Enligt Livsmedelsverkets rekommendationer är behovet för en vuxen 50-60 gram per dag.


Sannolikheter genomsyrar vårt liv

Summary: Vi är onödigt rädda för matematik. Bättre kunskaper om vad slumpen innebär skulle kunna vara till stor hjälp, menar matematikern Allan Gut.

Egentligen betyder slumpen allt - för att den finns överallt, säger Allan Gut. Den har funnits med oss från allra första början, hela evolutionen bygger oerhört mycket på slumpen. Bättre kunskap om slumpen, och matematik/statistik, skulle kunna skydda mot en del elände och motverka fördomar och missförstånd. Allan Gut är professor i matematisk statistik vid Uppsala universitet, och har länge funderat över bristen på kontakt mellan matematiker och omvärlden. - Det finns ett slags usch-attityd till matematik, folk tror att det är fruktansvärt svårt, att de inte kan begripa. Ibland sägs det med en viss stolthet, som ett slags antiskryt - det är "finare" att inte förstå sig på matematik än till exempel litteratur. Men också matematikerna själva kan fjärma sig från omvärlden, säger han. Det finns attityder som att "det är för krångligt att förklara". Egentligen handlar det nog om att matematikern ibland måste förenkla, och därmed ljuga lite, för att berätta förståeligt om sina kunskaper. Och matematiker har svårt för att ljuga eftersom vetenskapen handlar om sanning, menar Allan Gut. Det finns en allmän mystifiering av matematisk vetenskap som leder till försvarsreaktioner. Möjligen beror det på att matematiktalangen är förknippad med vissa hjärnfunktioner, tänker han. Det tycks vara svårt att fördra att det finns en speciell förmåga som beror på att hjärnan i ett visst avseende fungerar bättre än hos andra. - Men många kan förstå, många begriper mer än de tror och matematiker och statistiker kan förklara mer än de vill göra. Det finns inga dumma frågor. Som icke-expert måste man göra sig av med sina fördomar, och även inse att det räcker med att förstå huvuddragen. Som expert får man tänka lite extra på hur man ska nå ut. Statistik är kul! Ibland hör man att man kan bevisa vad som helst med statistik. Det är sant, säger Allan Gut, med felaktigt använd statistik kan man bevisa nästan vad man vill. Men den som har baskunskaper är inte lika lätt att lura. Det är ett skäl till att fler borde få tillgång till kunskaperna. Ett annat skäl är just detta att matematik och sannolikhetslära genomsyrar vår vardag, och att de är grundläggande också för andra vetenskaper, som naturvetenskap, medicin och samhällsvetenskap. - Mycket handlar om allmänbildning och folkvett, sådant som kan hjälpa oss mycket i livet. Allan Gut menar att vi inte är medvetna om hur ofta vi gör olika val utifrån ett slags sunt förnuft som är baserat på sannolikhetsteoretisk intuition. Sannolikhetsteorin växte förmodligen fram ur hasardspel för mycket länge sedan. I utgrävningar av 40.000 år gamla kökkenmöddingar har man hittat en oproportionerligt stor andel astragalusben - ett hälben som kan användas som en fyrkantig tärning. Det finns också egyptiska gravteckningar som visar brädspelande, och man vet att lotterier var populära under romartiden. Samtidigt anser man att världsbilden genom historien varit deterministisk, man har trott att allt varit förutbestämt och/eller styrt av gudarna. Men det var en biskop, Wibold av Cambrai, som gjorde en av de första, kända sannolikhetskalkylerna på 900-talet. Han gjorde en helt korrekt lista över de 56 möjliga utfallen vid kast med tre tärningar. Under tidigt 1700-tal fick sannolikhetsteorin sitt stora genombrott. I boken "Förmodandets konst eller konsten att gissa" gav Jacob Bernoulli en första definition av sannolikhetsbegreppet, berättar Allan Gut. - Det var också han som gav det första beviset för det som kallas "de stora talens lag", där det slumpmässiga utfallet bara kan vara två värden - vilket exempelvis innebär att det i det långa loppet blir ungefär lika många krona som klave när man singlar slant. I dag finns det här med som rutin i den första universitetskursen i sannolikhetsteori. För Bernoulli tog det 20 år att färdigställa resultatet. "De relativa frekvensernas stabilisering" kallas utgångspunkten för sannolikhetsbegreppet. Utifrån den grundmodellen kan man göra nya modeller för att beräkna sannolikheter och formulera räkneregler för ett speciellt fall. Men all slump låter sig inte enkelt fångas i modeller. Man tänker på en vän, och just då ringer hon. Hur ska man beräkna sannolikheten för att det ska hända? - För sådant finns inga sannolikheter i vanlig mening. Det finns nämligen ingen modell att använda, säger Allan Gut. Hur ofta tänker man på vännen? Ju oftare, desto vanligare att det sammanträffar, naturligtvis. Ibland händer fantastiska saker, alla har ett par historier om märkliga sammanträffanden. Konstiga saker ska inträffa, det extrema är egentligen helt normalt. Singlar man slant tio gånger finns en chans på 500 att samma sida kommer upp varje gång.


”Se till att papperslösa barn får gå i skola”

Summary: Ny strategi behövs. I Sverige lever över två tusen papperslösa barn utanför samhället och våra välfärdssystem. Att gå i skola är en mänsklig rättighet och Stockholms stad måste ta fram riktlinjer som tydligt säkerställer att de gömda och papperslösa barnen får denna möjlighet, skriver Lotta Edholm (FP) och Åsa Jernberg (MP).

Många av de papperslösa barnen har sökt asyl men fått avslag, samtidigt som föräldrarna ser det som en omöjlighet att resa tillbaka till landet de lämnat. Andra barn har aldrig sökt asyl utan har kommit till Sverige utan tillstånd. Barnen och deras familjer gömmer sig därför i Sverige. Familjerna kan ha upplevt krig och väpnade konflikter eller utsatts för förföljelse och tortyr. Oavsett bakgrund är livet som gömd mycket påfrestande, inte minst för ett barn. Otryggheten i att aldrig veta hur morgondagen kommer att se ut, om tillvaron drastiskt kommer att förändras från en dag till en annan, tär på en människa. Det finns tecken på att många av de papperslösa barnen lider av psykiska problem. För de gömda barnens hälsa och utveckling är möjligheten att få gå i skolan mycket viktig. I skolan finns förutsägbarhet och rutiner, vilket har stor hälsofrämjande betydelse för ett barn vars liv präglas av rädsla och osäkerhet. Skolan blir en fristad där barnet kan möta trygga vuxna och få möjlighet att vara en del av samhället och under en kortare stund släppa oron över morgondagen. Att barnet ges utbildning ger också betydligt bättre livschanser, oavsett om barnet stannar i Sverige eller tvingas lämna landet. Att få gå i skola är en mänsklig rättighet. Enligt barnkonventionen har alla barn rätt till utbildning. Konventionen fastslår också att inget barn får diskrimineras. Utifrån barnkonventionens principer om ickediskriminering och rätten till skola har en överenskommelse träffats mellan regeringen och Miljöpartiet om gömda och papperslösa barns rätt till skolgång. Både Miljöpartiet och Folkpartiet har varit starkt pådrivande för en sådan reform. Det är viktigt att Stockholms stad förbereder sig för att ta det ansvar som inte bara medmänskligheten förespråkar utan snart även svensk lag. Staden behöver ta fram riktlinjer för stadens skolor som anger hur de gömda och papperslösa barnens skolgång ska säkerställas och hanteras och som ger skolorna rätt stöd. Riktlinjerna bör bland annat ge vägledning i hur barnet ska bemötas, hur kontakten med föräldrar ska hanteras samt vilket stöd barnet bör få utifrån sin specifika situation och sina behov. Riktlinjerna bör även besvara de många praktiska frågor som kommer sig av att gömda och papperslösa barn saknar personnummer samt har ett behov av anonymitet. Det är av stor vikt att det enskilda barnet i så stor utsträckning som möjligt behandlas som andra barn. Skolan bör sträva efter att skapa en så normal situation som möjligt kring barnet. Detta gynnar barnet och minskar också risken att barnet drar till sig onödig uppmärksamhet. Vidare är det mycket viktigt att staden säkerställer att vårdnadshavare vågar släppa i väg sina barn till skolan även om de har ett utvisningshot hängande över sig och gömmer sig för myndigheterna. Rädsla för att polisen får kännedom om barnen och deras bostadsadress får inte vara en hindrande faktor. De gömda och papperslösa barnen omfattas inte av skolplikten, vilket innebär att stadens skolor inte har i uppdrag att arbeta uppsökande för att nå dessa barn och säkerställa att de får den utbildning de har rätt till. Barnen är också svåra att nå med information då deras familjer håller sig undan från myndigheterna. Staden bör därför utveckla en informationsstrategi för hur barnen och deras vårdnadshavare ska nås med information om att barnen har rätt till utbildning samt hur detta verkställs i praktiken. Gömda och papperslösa barns rätt till skola borde länge ha varit en självklarhet i ett land som vill stå upp för medmänsklighet, solidaritet, frihet och alla människors lika värde. Vi måste skapa en mer mänsklig stad och en stad där barnets rättigheter tas på allvar. Att säkerställa gömda och papperslösa barns rätt till skolgång är ett steg i den riktningen. Lotta Edholm (FP), skolborgarråd i Stockholms stadshus Åsa Jernberg (MP), gruppledare i Stockholms stadshus


”Bygg inte sönder det välplanerade Marieberg”

Summary: Nya bostäder, kontor och ett gigantiskt höghus ska byggas på Kungsholmen. Det innebär den största omdaningen av en stadsdel i Stockholm sedan cityregleringen på 60-talet. I planen hävdas att fler skall få uppleva det speciella med Marieberg. Men då skall man väl inte förvandla området till oigenkännlighet, skriver Inga Lena Ångström Grandien.

Sedan 1980-talet har Stockholm fått flera nya bostadsområden, med det gemensamt att alla är byggda på mark som tidigare använts till annat. I Ekensberg, Minneberg, Hammarby sjöstad, västra Kungsholmen och Norra Djurgårdsstaden har det varit industrier, Södra stationsområdet ligger på ett spårområde liksom Hagastaden vid Norra station. Några är sjukhustomter: S:t Eriksområdet, Sabbatsberg, Beckomberga. När den sortens mark nu tagit slut, letar stadsbyggnadskontoret på uppdrag av stadsbyggnadsnämnden med ljus och lykta efter tomter i stadsdelarna och har upptäckt att det finns gott om plats i Marieberg på Kungsholmen, kännetecknat av sin öppna struktur. I maj 2012 presenterades en detaljplan om 21 punkter enligt vilken Marieberg skall få 1.100 nya bostäder och 33.000 kvadratmeter kontor; ett av husen blir 130 meter högt. Detta innebär den största omdaningen av en stadsdel i Stockholm sedan cityregleringen på 60-talet. Men nu river man inte och bygger nytt utan nya hus ställs mellan redan befintliga, i parker och på andra naturytor där träd måste fällas och bergsformationer sprängas bort. Internationellt hyllad arkitektur som Rålambshovsskolans och Socialstyrelsens byggnader döljs bakom huslängor, vilka lika effektivt kommer att hindra de utblickar man nu har. Det 130 meter höga huset skall ligga på platsen för DN:s parkeringshus på Gjörwellsgatan, under inflygningen till Bromma. Högst i Stockholm, 50 meter högre än DN-huset, kommer det att kasta långa skuggor över omgivningen. Frågan blir var invånarna i 130-metershuset skall parkera; det är naivt att tro att alla nya Mariebergsbor skall åka kollektivt med bara 1:an att välja på. ”Marieberg – inget Manhattan” heter en protestgrupp mot höghuset. I Manhattan ligger skyskraporna vid avenyer med tät busstrafik och nära till tunnelbanan. Klarar den här delen av Kungsholmen en så stor befolkningsökning i relation till den begränsade kollektivtrafiken? Har skolorna plats? Rålambshovsskolans gård byggs ju bort. I Konradsbergsparken planeras stora bostadshus; grönytor och träd försvinner och därmed Stockholms enda bevarade sjukhuspark: träden planterades av patienter vid Konradsbergs mentalsjukhus. Principen borde vara att inte bygga i stadsparker över huvud taget, framför allt inte där man planerar för 1.100 nya lägenheter och 33.000 kvadratmeter kontorsytor, vilket snarare ökar efterfrågan på parker i Marieberg. Om ”förtätning” bara handlar om att bygga så många hus som möjligt, bävar jag för vad som händer när Stadsbyggnadskontoret får upp ögonen för Fredhäll; där ryms många byggnader mellan husen ... Rålambsvägen omregleras: i stället för två enkelriktade gator blir södra sidan fyrfilig, parkeringen i mitten tas bort och norra sidan blir gågata. Förutom de problem för trafiken till och från fastigheterna som detta skapar, rubbas gatans ursprungliga symmetri. I dag är båda sidorna lika breda, men med gågata på den ena och trafik på den bredare södra sidan uppstår en obalans, stick i stäv mot stadsplanen från 1958. Det finns en ännu mer övergripande idé bakom gatans sträckning: från Rålambsvägens mitt går en klar siktlinje till Stadshustornet, en stabiliserande linje efter vilken gatan lagts ut som nu försvinner. Den principiella fråga som borde diskuteras i samband med Marieberg och all stockholmsk stadsplanering över huvud taget är om man kan ändra hur som helst i en stadsdel som skapats med stor hänsyn tagen till topografin, där gatusträckningen är gjord med omsorg, där arkitekturen placerats för bästa möjliga exponering och där det finns omväxling och kontraster i den byggda miljön. I planen hävdas att utbyggnaden sker för att fler skall få uppleva det speciella med Marieberg. Då skall man inte samtidigt göra om området till oigenkännlighet. Inga Lena Ångström Grandien, docent i konstvetenskap


”Gamla julen slogs i spillror redan för hundra år sedan”

Summary: Historielös debatt. Redan för hundra år sedan hävdade kritiker att uråldriga seder och bruk hade trängts undan till förmån för inlånade nymodigheter som tomte och gran. Hur julen bör firas, eller ens varifrån traditionen kommer, är fortfarande en olöst fråga, skriver historikern Oskar Sjöström.

Ur högtalarna strömmar julsånger och vid spisen avsmakas glöggen. Ljud och dofter blandas med förväntansfull glädje till en stämningsfull helhet. Sådan ska julen vara. Men i år har friden och fryntligheten upplevts som hotad i de svenska stugorna. I sociala medier och vid arbetsplatsernas fikabord har en ”folkstorm” rasat de senaste veckorna över ”angreppen” mot vad som anses utgöra självklara svenska jultraditioner. Först var det pepparkaksgubbarna, sedan SVT:s luciatåg och nu senast – bortklippta stereotyper i Kalle Ankas jul. På Facebook har många gått samman till den gamla hederliga julens värn. Grupper som ”JA till pepparkaksgubbar i luciatåget” och ”Rör inte Kalle Ankas jul” har på kort tid samlat omkring tjugo tusen anhängare vardera. Budskapet är tydligt: rör inte våra svenska traditioner! Bättre julklapp än denna kunde den rasistiska vågen i Sverige knappast ha väntat sig. Nättidningen Realisten – knuten till det främlingsfientliga Svenskarnas parti – levererade den 16 december sin bild av varför angreppen sker: ”Det görs för att bryta ner och förstöra. I slutändan för att ersätta den genuint svenska kulturen och ersätta den med en själlös, internationaliserad, skräpkultur baserad på konsumtion och bestående av rotlösa individer utan känsla för vad som är viktigt i livet.” Vad som förtjänar att framhållas i sammanhanget är att den jul som här försvaras i den svenska kulturens namn i själva verket inte är särskilt gammal eller ens genuint svensk. För ungefär hundra år sedan pågick en mycket snarlik debatt i Sverige. Upprördheten var då stor över hur julen förstördes av kulturimport och materialism. Uråldriga seder och bruk trängdes snabbt undan till förmån för inlånade nymodigheter som tomten och granen. Fler och fler valde bort de hemmagjorda bakverken för kex- och godisfabrikernas massproducerade praliner och pepparkakor. I boken ”Nordisk jul” från 1928 hävdade folklivsforskaren Hilding Celander att vad som skedde inte var något mindre än julens ”avrättning”. Bödeln var den ”moderna maskinkulturen” vars frammarsch signalerade den ”största kulturrevolution som vår folkstam någonsin har upplevat” och som – märk väl – ”slagit den gamla julen och dess fornärvda utformning i spillror”. Det var industrisamhällets sekulära och världsliga värderingar som skamlöst krossade julen under sina fötter. De äldre blickade nostalgiskt tillbaka på en tid då ”det var jul, när det var jul” och inget annat. Ty sedvänjorna respekterades inte av den nya tidens människor. En importerad ”jultomte” – som vid sidan av skägget och luvan bar få likheter med sin urgamla namne – konkurrerade ut de klassiska gestalterna ur julmaskeradens panteon: julbocken, julspöket, jultuppen, julgoppan, halmgumman och andra. De ”lussiner” som förr dragit runt den 13 december – klädda i röda långhättor, getskinn och halmkärvar – och som hotat att ta folks barn om de inte fick kött och bröd hade ersatts av en borgerlig Sankta Lucia som bjöd på kaffe och bullar. Ingen tycktes längre bry sig om det gamla lussetrollet. ”Skillnaden mellan julen nu och för 60–70 år sedan”, hävdade Celander, ”är i själva verket genomgripande”. Julens centrala ritual – slaktandet av julegrisen – var det få som själva ägnade sig åt. Nu hämtades i stället julskinkan färdigpaketerad hos kötthandlaren. Vem brydde sig om att lussekatten egentligen tillreddes av blodmat och fläskbitar och vem orkade stiga upp till ottetröskningen eller staffansgången? Lekarna – som lär ha varit hjärtat av forna tiders julfirande – hade ersatts av ett torftigt dansande kring granen. Svenskarna ignorerade att lekar som ”Myssla sko”, ”Tämja stutar”, ”Torka malt”, ”Spänna kyrka” och ”Markus, vill du ha dask” hade varit oomtvistliga inslag i julfirandet ända sedan 1600-talet. ”Julen håller på att avskrivas”, skrev en annan debattör, och tillade att modernismen hade raserat allt vad julen tidigare stått för. Högtiden var nu inget mer än ”ett rudiment av något, vars innebörd man glömt”; en innebörd som varken kunde ”köpas för pengar eller ersättas av något annat”. Med en närmast komisk igenkänning läser man hur Celander förfasar sig över att 1920-talets svenskar fallit hän åt den kommersiella julhetsens plågor och att de förträngt julens glättiga värme. Man undrar vad han haft att säga om ”traditionen” att inta julglöggen tillsammans med Kalle Anka. Hur julen bör firas, eller ens varifrån traditionen kommer, är fortfarande en olöst fråga. Vissa hävdar att det är del av en uråldrig förkristen solkult där offrandet för ljusets återkomst – julbloten – varit dess huvudmening. Andra menar att det mesta av julen kan härledas till romerska festligheter – så kallade saturnalier – och att själva begreppet har med den julianska kalendern att göra. Oavsett vilket kan man konstatera att till och med Jesus tycks vara en nykomling i de här sammanhangen. Julens traditioner, likt andra kulturella uttryck, har alltid omskapats i takt med övergripande samhällsförändringar. I det nu pågående försvaret av ”svenska jultraditioner” utmålas mångkulturalismen som det stora hotet och orsaken till den dynamiska förändringsprocess som i själva verket alltid har frambragt och omgestaltat traditioner. Ur ett sådant perspektiv framstår de hätska utfallen till traditionernas försvar som ett sätt att vinna billiga poäng och allmän uppslutning kring förljugna nationalistiska och främlingsfientliga ideal. Symtomatiskt sker det med sedvanlig historielöshet. Om julen har ett budskap kan det inte vara annat än framgångsrik mångfald i ständig förvandling. Oskar Sjöström Författare och doktorand i historia vid Stockholms universitet


”Alliansens politik sänker utbildningsnivån i Sverige”

Summary: Ny rapport. Sverige skär ned på den högre utbildningen och ligger nu på sista plats bland de nordiska länderna när det gäller ungas examensfrekvens från högre studier. Det visar en ny rapport från Högskoleverket. Vår ambition är att bygga ut högskolan. Sverige ska ha en världsledande utbildningsnivå, skriver Stefan Löfven (S) och Ibrahim Baylan (S).

Under år 2012 har regeringen skurit ned antalet studieplatser på högskolor och universitet med cirka 10.000. Under nästa år skär man bort ytterligare runt 10.000 platser. Det innebär att utbildningsnivån i Sverige sjunker och försämras i förhållande till andra länder. Vi socialdemokrater är oroade över regeringens bakåtblickande och destruktiva inställning till kunskap. Vi har i dag bjudit in rektorer från Sveriges universitet och högskolor för att diskutera vad nedskärningarna innebär för dem och hur den negativa utvecklingen ska kunna vändas. Utbyggnaden av högskolan i Sverige under 1990-talet resulterade i en påtaglig höjning av utbildningsnivån i den unga befolkningen. Sedan början av 1990-talet och fram till och med 2003 mer än fördubblades antalet helårsstudenter i den svenska högskolan. Men nu ser vi hur den borgerliga politiken slår mot ungas möjlighet till studier. Rapporten från Högskoleverket visar att andelen högskoleexaminerade i Sverige sjunker och kommer att fortsätta sjunka framöver. Med regeringens politik får allt färre av våra unga möjlighet att studera, och Sveriges långsiktiga konkurrenskraft urholkas. Det här är en bekymmersam utveckling. Vid högtidliga tillfällen brukar regeringen tala om att Sverige ska konkurrera med kunskap. Men hur ska det vara möjligt med Fredrik Reinfeldts politik? När kraven på utbildning stiger och allt fler jobb kommer kräva en högre utbildning måste utbildningssystemet hänga med. Om svenska företag ska kunna hävda sig i den internationella konkurrensen på världsmarknaden och leda utvecklingen måste de kunna rekrytera kompetenta medarbetare. Detta kräver att andelen högskoleutbildade blir fler – inte färre. Regeringen har misslyckats med jobben. Arbetslösheten närmar sig åtta procent och fortsätter att öka. Antalet långtidsarbetslösa har nästan tredubblats under Reinfeldts tid vid makten. Över 30.000 unga har i dag varit arbetslösa i mer än sex månader. I detta läge skär regeringen ned på antalet studieplatser på universitet och högskolor. Så kan vi inte ha det. Samtidigt som regeringen minskar antalet högskoleplatser ökar efterfrågan på utbildning. Antalet sökande till kurser och program vid landets universitet och högskolor har aldrig någonsin varit fler. Under de senaste fem åren har antalet sökande ökat stadigt – främst i gruppen upp till 24 år. Regeringens politik innebär att högskolor och universitet måste stänga dörren i ansiktet på studiemotiverade och begåvade unga människor. Det är anmärkningsvärt att Sveriges regering har så låga ambitioner för Sveriges unga och den högre utbildningen. Vi socialdemokrater vill tvärtom att andelen högskoleutbildade i befolkningen ska öka. Vårt mål är att hälften av de unga ska ha genomgått en minst tvåårig högre utbildning (högskola och yrkeshögskola) till 2020. Men vi kommer inte att nöja oss med detta mål. Vi kommer successivt att höja ambitionerna. Sverige ska ha en världsledande utbildningsnivå. Sverige förlorar just nu konkurrenskraft i förhållande till andra länder. Rapporten från Högskoleverket visar att Sverige ligger på sista plats bland de nordiska länderna när det gäller ungas examensfrekvens från högre studier. Island ligger högst på 60 procent, följt av Danmark och Finland på 50 procent. Norge hade en examensfrekvens på 42 procent. I Sverige var motsvarande andel bara 37 procent. Men Sverige kommer inte bara ligga illa till jämfört med de andra nordiska länderna. Sverige kommer även att ligga under genomsnittet i OECD under de kommande åren och länder som Slovakien, Irland och Polen kommer att ha en mer välutbildad ung befolkning. Sverige kommer att gå ifrån att vara ett land som är känt för en hög utbildningsnivå till en kunskapens medelmåtta. Det är inte acceptabelt. Med en världsekonomi där konkurrensen hela tiden ökar är regeringens hållning helt obegriplig. Vi socialdemokrater accepterar inte regeringens nedskärning av Sveriges utbildningssystem. Vi vill i stället bygga ut högskolan och yrkeshögskolan med fler studieplatser samtidigt som vi investerar mer i högskoleutbildningarnas kvalitet. Vi vill ta till vara ungas lust och vilja att studera, och deras kraft och förmåga. Det är ett vägval för Sverige. I den globala ekonomin är ständig kunskapsutveckling och nya innovationer, där kunskap omsätts till värde, en förutsättning för framtida välstånd. Då duger det inte att, som den borgerliga regeringen nu gör, sänka utbildningsambitionerna. Sverige behöver en regering som står upp för ambitiösa människors drivkraft och intressen. En regering som ger alla som är villiga att arbeta hårt chansen att leva upp till sin fulla potential. Stefan Löfven (S), partiordförande Ibrahim Baylan (S), utbildningspolitisk talesperson och vice ordförande i riksdagens utbildningsutskott


”Svenska fiskare dumpar räkor för att öka vinsten”

Summary: Omfattande fusk. I EU:s förhandlingar om ny fiskeripolitik vill Sverige förbjuda utkast av fisk och skaldjur i havet. Men en ny undersökning visar att vi inte ens lever upp till det förbud som redan gäller. Svenska yrkesfiskare slänger årligen över 500 ton räkor i havet för att öka vinsten, skriver företrädare för miljöorganisationen Greenpeace.

Överfiske, tjuvfiske och dumpning - yrkesfiskets påverkan på havens ekosystem är stor. Den viktigaste orsaken är att EU:s fiskeflotta kan fånga två till tre gånger mer fisk än vad bestånden tål. Resultatet är ett kraftigt överfiske som nästintill utplånat många fiskbestånd, minskat den biologiska mångfalden och rubbat balansen i hela havsmiljön. Trots forskarnas varningar fiskas i dag bara ett av fem fiskebestånd i EU hållbart, vilket är följden av en ohållbar fiskeripolitik och yrkesfiskets lobbying. Nästa vecka röstar EU-parlamentets fiskeutskott om en ny gemensam fiskeripolitik för EU. Under 2013 kommer den nya politiken att fastslås av EU-parlamentet och fiskeministrarna för att träda i kraft 2014. I fiskeriförhandlingarna prioriterar Eskil Erlandsson frågan om att stoppa det oacceptabla slöseri som utkast av fisk och skaldjur innebär. I juni röstade han till och med nej till förslaget på ny fiskeripolitik för EU eftersom det inte förbjöd utkasten. Det finns emellertid redan ett förbud mot den mest oetiska formen av dumpning, så kallad uppgradering, av fisk och skaldjur inom EU. Yrkesfiskarna får inte dumpa fångst som är kvoterad, men som har ett lågt ekonomiskt värde, i syfte att kunna fylla sin kvot med fisk som har ett högre värde. Sedan 2009 är uppgradering förbjuden i Skagerrak, Kattegatt och Nordsjön och sedan 2010 gäller förbudet i hela EU. Greenpeace har granskat hur väl Sverige lever upp till detta förbud och särskilt studerat det svenska räkfisket. Vår nya rapport ”Fiskare som fuskar” visar att den svenska räkflottan dumpade i genomsnitt var tredje svenskfiskad räka under åren 2001–2010. Sedan förbudet mot uppgradering trädde i kraft 2009 har den svenska räkflottan fortsatt att kasta var fjärde räka över bord i syfte att öka vinsten i fisket. Det betyder att över 500 ton räkor fortfarande kastas tillbaka i havet, varje år. Varenda dag, året om, dumpas i genomsnitt 1,4 ton exklusiv mat i havet. Yrkesfiskarna dumpar de mindre räkorna, råräkan, för att kunna ta upp mer av de större räkorna, kokräkan, som kan säljas fjorton gånger dyrare än de små. Dödligheten bland de fångster av räka som dumpas är i princip total. En granskning av den svenska räkflottans struktur förklarar det omfattande fusket. I Sverige fiskar 65 fartyg efter räka. Danmark fiskar på samma räkbestånd som Sverige och har de senaste åren haft en nästan dubbelt så stor räkkvot som Sverige, men har endast tolv fiskefartyg som fiskar efter räka. Enligt Internationella havsforskningsrådet, ICES, dumpar de danska räkfiskarna enbart två procent av sina räkfångster. Slutsatsen är att den svenska räkflottan är alltför stor för att vara miljömässigt och ekonomiskt hållbar. För att öka sina intäkter dumpar de olagligen stora delar av de mindre räkorna de fångar. Jakten på intäkter driver också de svenska räktrålarna att fiska i det marina skyddade området Bratten i Skagerrak, ett Natura 2000-område med koraller och andra unika arter och miljöer. Omkring 20 procent av räkorna som landas i Sverige är fångade i Bratten. Den svenska räkflottans fusk har upprört danska räkfiskare. De har skrivit till EU-kommissionen och fiskeriministrarna i Danmark samt Sverige och krävt att något görs åt det svenska yrkesfiskets fuskande. Därmed är Eskil Erlandsson informerad om denna fråga. Havs- och vattenmyndigheten känner också till dumpningen. Faktum är att det tidigare Fiskeriverket har publicerat statistik över dumpningen så långt tillbaka som 1988. Men trots att dumpningen är förbjuden sedan flera år tillbaka har inte en enda fiskare bötfällts eller dömts för den, och Eskil Erlandsson har inte heller agerat i frågan. För att komma åt såväl överfisket som dumpningen föreslår Greenpeace att regeringen och Sveriges EU-parlamentariker nu ska fokusera på en central punkt i slutstriden om reformen av EU:s gemensamma fiskeripolitik. • Ambitiösa och bindande mål för hur och när EU:s fiskeflotta ska bantas till en fiskekapacitet som matchar fiskbestånden, och ger utrymme för att återuppbygga redan kraftigt decimerade bestånd. EU:s kapacitet att fånga fisk är två till tre gånger för stor i förhållande till fiskbestånden, varför minst hälften av fiskekapaciteten behöver skrotas. Vi föreslår att de fiskefartyg som använder sig av de allra mest miljöskadliga fiskemetoderna, såsom bottentrålning, eller som tjuvfiskar, skrotas först. I väntan på att EU:s nya fiskeripolitik kommer på plats måste regeringen vidta åtgärder för att minska den svenska fiskeflottan. Som ett första steg föreslår vi följande. • Den hårt subventionerade, fuskande och destruktiva svenska räkflottans fiskekapacitet måste minskas med minst hälften för att få förutsättningar att bedriva ett mer ekonomiskt och miljömässigt hållbart fiske. Då kommer även den omfattande, illegala dumpningen av räkor att upphöra. När och på vilket sätt tänker Eskil Erlandsson agera för att Sverige ska leva upp till EU:s dumpningsförbud samt säkerställa att den svenska fiskeflottan minskas till hållbara nivåer? Annika Jacobson, chef för Greenpeace i Sverige. Jan Isakson, havsmiljöexpert för Greenpeace.


”Nu skärps straffen för inbrott”

Summary: Hög prioritet. Inbrott i hemmet är kränkande för den som drabbas och det är allvarligt att så få brott av den här typen utreds. Vi föreslår därför en skärpning av straffen för bostadsinbrott och att återfallsförbrytare inte ska ha rätt till ny villkorlig frigivning, skriver ledande företrädare för Moderaterna.

Det är dags att gå vidare i arbetet för ett tryggare Sverige med fokus på den brottslighet som drabbar människor i deras vardag. Alltför få inbrott, stölder och skadegörelsebrott klaras upp. Denna typ av brottlighet måste prioriteras och receptet på framgång är enkelt: polisen måste utreda fler brott för att fler brott ska klaras upp. Förutom att effektivisera polisens arbete, måste straffen också stå i proportion till brottets allvar. Därför är vi nu beredda att skärpa straffen för bostadsinbrott och att gå fram med ett förslag som innebär att återfallförbrytare ska avtjäna hela sina straff i stället för att friges villkorligt. Trots omfattande satsningar på rättsväsendet har andelen brott som klaras upp inte ökat i den takt som vi önskat eller borde kunna förvänta oss. Detta gäller inte minst de så kallade mängdbrotten, exempelvis bostadsinbrott och andra typer av stölder. Inbrott i hemmet är mycket kränkande för den som drabbas och därför är det mycket allvarligt att så få brott av den här typen utreds. Det innebär inte bara att färre brott klaras upp, utan också att allmänhetens förtroende för rättsväsendet påverkas negativt. Att skärpa straffen för bostadsinbrott är en viktig signal om att samhället ser allvarligt på den här typen av brottslighet. Moderaterna är ett parti i ständig förnyelse och utveckling. Även på det rättspolitiska området driver vi ett aktivt förnyelsearbete mot ett ännu tryggare Sverige. Vår arbetsgrupp som ska utveckla rättspolitiken föreslår att den som redan dömts till fängelse och återfaller i ny brottslighet bör avtjäna hela det nya fängelsestraffet. Återfallsförbrytare ska alltså inte ha rätt till ny villkorlig frigivning. Erfarenheten visar att det är förhållandevis få individer som begår många brott, inte minst när det gäller mängdbrott. Vi tror att vårt förslag skulle minska den totala brottsligheten och stämma bättre överens med det allmänna rättsmedvetandet. Fler poliser är grundläggande för att kunna klara upp fler brott. Men att öka antalet poliser räcker inte. Det är både rimligt och viktigt att ställa krav på att polisens arbete ska bli mer effektivt. Polisen står nu inför de största organisatoriska förändringarna sedan 1960-talet. Polisen ska bli en myndighet, i stället för som i nuläget vara organiserad i länspolismyndigheter. Kriminaliteten ser inga läns- och myndighetsgränser, men för polisen har dessa myndighetsgränser inneburit samverkanshinder som ofta försvårat utredningsarbetet. Vi tror att omorganisationen kan bidra till ett effektivare polisarbete och att de satsningar som alliansen gjort på polisen kommer att ge effekt. Det är också viktigt att utradera regionala skillnader. Att förtroendet för rättsväsendet skiljer sig åt beroende på var i landet man bor är naturligtvis inte acceptabelt. Polisens verksamhet måste bedrivas lokalt och med lokala perspektiv. Synliga poliser bidrar till att öka förtroendet för polisen men innebär också att polisen faktiskt finns på plats och kan ingripa när brott begås. Ett av alliansens viktigaste vallöften var att satsa på rättsväsendet. Antalet poliser har blivit större, vi har skärpt straffen grova våldsbrott, förbättrat möjligheterna att bekämpa den grova organiserade brottsligheten och tillfört rättsväsendet stora anslagsökningar. Satsningarna har gett resultat. Den nationella trygghetsundersökningen som årligen genomförs av Brottsförebyggande rådet (Brå) visar att människor känner sig tryggare och har större förtroende för polisen, kriminalvården och domstolarna än för några år sedan. Tryggheten i samhället är fortsatt en av våra viktigaste samhällsutmaningar. Att bekämpa alla brott är fortsatt ett högt prioriterat område för Nya moderaterna. Med historiska satsningar på rättsväsendet under de senaste åren har vi nu möjlighet att ta ytterligare steg på vägen till att göra Sverige till ett ännu tryggare land att bo i. Beatrice Ask (M), vice partiordförande Kent Persson (M), partisekreterare Krister Hammarbergh (M), gruppledare justitieutskottet


”Bantning av resursskolor ger ökade kostnader på sikt”

Summary: Beslut i veckan. Stockholms stad vill minska anslagen till barn med behov av särskilt stöd i skolan. Mycket talar för att nedskärningen på sikt kommer att leda till ökade samhällskostnader, skriver företrädare för resursskolorna.

I morgon, torsdag, ska utbildningsnämnden i Stockholms stad fatta beslut om budget för 2013. Det kommer att innebära en dålig julklapp för barn med behov av särskilt stöd och som går i resursskolor. Under hösten skar staden ned stödet till dessa resursskolor med 25 procent, trots att antalet barn med behov samtidigt ökade. Om nedskärningarna permanentas kommer det att påverka både dessa barn och på sikt hela samhället. Det handlar om elever som inte har kunnat få den hjälp de har rätt till i den allmänna skolan – och staden bör istället för att skära ned på stödet säkerställa en långsiktig finansiering för dessa verksamheter. Resursskolor har till uppgift att ta vid när den allmänna skolans möjligheter är uttömda. Många av eleverna har tidigare ofta tillbringat mer tid utanför än i klassrummet – om de ens varit i skolan. På resursskolorna får eleverna, med hjälp av extra stöd, möjligheter att utvecklas för att sedan kunna gå i vanliga skolor. Barn som behöver särskilt stöd i skolan är en stor och växande grupp. Utbildningsnämnden upptäckte i höstas att behoven faktiskt är så pass stora att de medel som avsatts i årets budget inte räckte till. Det saknades 100 miljoner kronor. Utbildningsnämnden tog då det anmärkningsvärda beslutet att skära ned på redan tilldelade medel till verksamhetsstödet med 25 procent för oktober–december. En nedskärning som förstås är kännbar i verksamheterna. Inför det kommande beslutet om budget för nästa år är det enda rimliga att höja de ekonomiska anslagen så att de motsvarar de faktiska behoven. I stället föreslår förvaltningen en minskning av verksamhetsstödet med sju procent under 2013. Det innebär att nästa års nedskärning blir lika stor som höstens, men att den slås ut på hela året. Lägg därtill en reducering på tio procent som beslutades redan i förra budgeten så landar vi på en sammanlagd nedskärning på 16 procent jämfört med 2011 års nivå. Förutom att nedskärningarna av denna typ av verksamheter går stick i stäv med forskning inom området, så är det mycket som talar för att budgetnedskärningen i stället kommer att innebära ökade kostnader på sikt. I rapporten ”Hinder i folkhälsoarbetet” och vägar förbi (2010) beskriver Statens folkhälsoinstitut hur förebyggande åtgärder i tidig ålder kan se ut som en stor belastning i budgeten jämfört med att det inte satsas alls. Men sparas det in på tidiga och förebyggande insatser så ökar utgifterna för skolan över tid och kan även komma att läggas ut på fler samhällsaktörer som arbetsförmedlingen, socialtjänsten, sjukvården och rättsväsendet. Skolverket är inne på samma linje i rapporten Skolfrånvaro och vägen tillbaka (2010). Undervisningen ska så långt som möjligt anpassas efter varje barns förutsättningar och ses som en investering för att förhindra större kostnader i framtiden både för individen och för samhället. Inkludering är ett honnörsord i skoldebatten, alla barn ska komma med i den allmänna skolan. För att även barn med särskilda behov – som hamnat utanför den allmänna skolan – åter ska kunna inkluderas behövs resursskolorna. Med hög personaltäthet och specialkompetens, tydliga strukturer och små klasser skapas där förutsättningar för barnen att tillägna sig de sociala verktyg de behöver i den allmänna skolan, på arbetsmarknaden och i livet i stort. Vi som företräder dessa skolor vill uppmana Stockholms skolpolitiker att tänka långsiktigt och säkerställa en stabil finansiering för resursskolorna. Barnens behov kvarstår vare sig de ges utrymme i budgeten eller inte, och att investera i en skola för alla kommer på sikt att löna sig för hela samhället. Meta Renberg, rektor Liljanskolan Stefan Berg, skolchef Magelungens skolor Malin Ahlkvist, rektor Skolgrunden Torvid Hafström, skolchef Vintertullsskolan Gunlög Hafström, rektor Vintertullsskolan Anna Huovinen, rektor Lunaskolan Yvonne Damberg, rektor Sofiaängens skola Katarina Åström, rektor Kunskapsskolan/resursskolan Ingrid Svedin, rektor Ingridskolan


”Frånskilda kvinnor får den sämsta pensionen”

Summary: Ny undersökning. Frånskilda kvinnor i åldern 65–69 år har betydligt lägre pension än andra kvinnor. En förklaring är att intjänad tjänstepension normalt inte delas mellan makarna vid en skilsmässa. Det finns goda skäl för den yngre generationen att tänka på hur livet som frånskild kan se ut, skriver SEB-ekonomerna Jens Magnusson och Gunilla Nyström.

Kvinnor har lägre pensioner än män. För att få samma pensionsnivå som män skulle kvinnor i snitt behöva ett tillskott på cirka 30 procent. Det visar en ny studie från Institutet för framtidsstudier. Det allmänna pensionssystemet bygger på livsinkomstprincipen. Därmed återspeglar pensionen både inkomstnivå och tid i arbetslivet. Här förlorar kvinnorna dubbelt. Män har högre löner och tar också en mindre del av ansvaret för barn, med kortare föräldraledighet, färre perioder med deltidsarbete och färre dagar med sjuka barn. Och bland pensionärer har män mer pensionssparande – både i tjänstepensioner och i privat pensionskapital. Bland dagens förvärvsarbetande är kvinnornas inkomster knappt 80 procent av männens. Detta är kända fakta. Men att jämföra medelvärden mellan män och kvinnor ger bara en del av sanningen. Det finns också intressanta skillnader mellan olika grupper av kvinnor – skillnader som fördjupar bilden av bristande jämställdhet. SEB har analyserat kvinnors pensioner med hjälp av ett omfattande underlag från SCB, Statistiska centralbyrån. Statistiken baseras på uppgifter om alla utbetalda pensioner i Sverige under 2011. Analysen visar en viktig förändring mellan generationerna. Bland de äldre kvinnorna är det änkorna som har lägst pension. Ogifta kvinnor över 75 år har nästan 30 procent högre pension än änkor i samma åldersgrupp. Det handlar om kvinnor födda under första halvan av 30-talet som blev vuxna när det var norm att bli hemmafru. Kvinnors förvärvsfrekvens var inte högre än 40 procent fram till skiftet mellan 50- och 60-talen. Därför är det inte konstigt att de kvinnor som aldrig gifte sig har arbetat mer och har högre pension än sina jämnåriga systrar. När vi granskar situationen för de yngre kvinnliga pensionärerna, de 300 000 som är 65 till 69 år, är det emellertid en annan grupp som har lägst pension: de frånskilda. De frånskilda i denna grupp har nio procent lägre pensioner än änkorna. De som genomgått en skilsmässa har i snitt en pensionsinkomst på knappt 163 000 kronor per år att jämföra med änkornas snitt på 177 000 kronor. De som fyllde 65 år inkomståret 2011, var 22 år när feministiska Grupp 8 bildades och 25 år när sambeskattningen av makar avskaffades. Därför kunde man förvänta sig pensioner någorlunda präglade av jämställdhet. Men ändå är det i denna grupp av kvinnliga pensionärer som de negativa ekonomiska effekterna av en skilsmässa är som störst. Av den här statistiken finns lärdomar att dra för dagens förvärvsarbetande. De nyblivna pensionärerna i 40-talistgenerationen har haft en hög förvärvsfrekvens och en stor del av deras inkomster som pensionärer kommer från tjänstepensioner som arbetsgivaren betalat. Detta är något som 40-talistpensionärerna har gemensamt med kommande generationer av pensionärer. En granskning av förhållandena för de nya pensionärerna i dag kan således säga en del om vilka utmaningar som framtidens generationer av pensionärer står inför. Ojämlikheten i arbetsfördelning och löneinkomster försöker många par att kompensera för inför risken att mannen går bort och kvinnan blir ensam kvar. Det är vanligt med konstruktioner inom både socialförsäkringarna, tjänstepensionsavtal och privat pensionssparande som ger ett efterlevandeskydd. Men kompensation till den som blir ensamstående och har lägre inkomst saknas oftast vid en skilsmässa. Intjänad tjänstepension tas till exempel normalt inte med i bodelning och delas alltså inte upp mellan makar som separerar. Det är bland annat därför änkor har klart högre pension än de kvinnor som blivit ensamstående genom skilsmässa. Det är uppenbart att för få gifta par i 40-talistgenerationen i tid såg över sina framtida pensioner med en eventuell separation i åtanke. Hade de gjort det skulle många makar förmodligen ha enats om att inkomstskillnader borde kompenseras i sparande och försäkringslösningar också inför en eventuell skilsmässa och inte bara inför ett eventuellt dödsfall. Det är förståeligt att man som nygift inte har en eventuell skilsmässa högst på dagordningen. Men det finns ändå goda skäl för yngre generationer att tänka på hur livet som frånskild skulle se ut. Det är nämligen långt vanligare att vara frånskild pensionär än att vara änka. Bland 40-talisterna som nyligen gått i pension går det två frånskilda kvinnor på varje änka. Den slutsats som gifta par kan dra är att de bör se över hur pensionen skulle bli för kvinnan som skild, inte bara vad som händer om maken dör. För alla par där kvinnan riskerar lägre pension än maken finns flera handlingsalternativ: 1. För det första kan de överväga att fördela tiden för lönearbete mer lika mellan sig. 2. För det andra kan de överväga att föra över makens pensionsrätt i den allmänna pensionens premiepensionsdel. På så sätt kan den pension som paret gemensamt har rätt till fördelas mer lika. 3. För det tredje kan de pröva om inte det gemensamma utrymmet för sparande i högre utsträckning ska gå till kvinnans individuella pension. Det är viktigt att makar och sammanboende tänker igenom dessa och andra möjligheter för en mer jämlik fördelning av pensionen. Jämställda pensioner kräver insikt och planering – och beredskap inför att livet kan bli annorlunda än vad man har tänkt sig. Jens Magnusson, Välfärdsekonom SEB Gunilla Nyström, Privatekonom, SEB


”Morot bättre än tvång om vi ska jobba efter 65”

Summary: Arbete bra för hälsan. Det finns två vägar att få fler äldre i arbete. Den ena är högre formell pensionsålder. Den andra vägen går via bättre förutsättningar för meningsfulla jobb som äldre vill ha. Varför välja tvång när morot fungerar bättre, skriver Stefan Fölster och Anders Morin från Svenskt Näringsliv.

I början av nästa år kommer Pensionsåldersutredningen och Framtidskommissionen att föreslå höjd pensionsålder. Det är avgörande för den framtida finansieringen av välfärden att en större andel av befolkningen är i arbete. Men erfarenheterna från andra länder visar att höjd formell pensionsålder inte alls är det bästa sättet att få fler i arbete. Den för med sig betydande problem för både arbetstagare och arbetsgivare. Ett mycket bättre alternativ för att få fler äldre som arbetar är att locka fler äldre att arbeta med ett bättre utbud av jobb som de uppfattar som attraktiva. I en undersökning med drygt 1 000 pensionärer mellan 65 och 75 år, som United Minds genomfört på Svenskt Näringslivs uppdrag, svarar var tredje att de skulle vilja arbeta, oftast 15–20 timmar i veckan. Även bland pensionerade LO-medlemmar är intresset stort. Många ser social samvaro som ett viktigt skäl att vilja ägna mer tid åt reguljärt arbete, även om de anser sig ha en mycket aktiv vardag. Om resultatet i undersökningen blev realitet skulle sysselsättningsgraden bland äldre tredubblas. Två av tre pensionärer anser att arbete skulle vara bra för deras hälsa. Ny forskning visar att det är en riktig slutsats. Av en österrikisk studie framgår att regioner som främjade tidig pensionering fick högre dödlighet, i synnerhet bland manliga arbetare. Det är anmärkningsvärt, eftersom just den gruppen ofta anses vara för utsliten för att kunna jobba längre. En annan studie (Rohwedder och Willis, 2010) visar att den kognitiva förmågan försämras märkbart snabbare i länder där människor slutar att arbeta tidigt i livet. I länder där få äldre arbetar, exempelvis Tyskland och Grekland, är ofta pensionen relativt hög samtidigt som regelkrångel hindrar just sådana jobb som kan vara attraktiva för pensionärer. Båda länderna tvingas stegvis att sänka pensionerna. Att höja den formella pensionsåldern kan göra arbetsgivare mer obenägna att anställa människor i övre medelåldern om dessa sedan får anställningsskydd till en högre formell pensionsålder. Hur många anställer en 63-åring om den sedan kan hävda anställningsskydd fram till 75-årsdagen oavsett hur arbetsförmågan utvecklas? Flera utvärderingar av påtvingad högre pensionsålder i OECD-länder tyder på att den vägen visserligen gör att fler äldre deltar i arbetskraften, men också att de mänskliga och ekonomiska kostnaderna för utanförskap, som sjukskrivning, förtidspension, a-kassa och ekonomiskt bistånd, ökar. När till exempel Österrike höjde den lägsta pensionsåldern från 60 till 62,5 år i början av 2000-talet höjdes förvärvsgraden med sju procentenheter i åldersgruppen medan arbetslösheten ökade med 11 procentenheter. Ett bättre alternativ är att få fler äldre att arbeta genom ett större utbud av attraktiva jobb. Det hjälper människor som har haft fysiskt slitsamma yrken att hitta ett annat arbete. Denna väg bygger på att villkoren för att arbeta efter 65 är attraktiva och att det finns jobberbjudanden som passar äldre med många olika behov och önskemål. Schweiz och Island är två länder som lyckats med detta, trots att de har relativt höga pensioner. De är utpräglade lågskatteländer, men har ändå hög standard på sina välfärdstjänster. Ekvationen går ihop genom att många väljer att arbeta även efter pensionen. En ny studie (Sauré och Zoabi, 2011) visar att nästan hälften av skillnaderna i faktisk pensionsålder mellan länder bestäms av i vilken mån det skapas jobb som passar äldre. Det är jobb med flexibla arbetstimmar, korta resvägar, riklig kontakt med människor, och ett minimum av besvärlig byråkrati. Ofta skapas jobb som uppfyller dessa krav genom egenföretagande, eller av företagare som finns i närheten. Sådana jobb är vanligare när det är enkelt för en äldre att sköta ett eget företag, och lätt för företagare i stort att pröva nytt och anställa flexibelt. Dessutom är det avgörande för många äldre att de kan utföra jobbet trots eventuella hälsorestriktioner. En reumatiker eller en äldre person med bypass kan vara lika produktiv som en ung förutsatt att arbetsuppgifterna passar. Här visar studier på ett tydligt mönster. På orter där företagsklimatet är gott skapas många olika sorters jobb och många människor med olika hälsorestriktioner är i arbete. På orter med sämre företagsklimat är utbudet av jobb mindre varierat, betydligt färre pensionärer arbetar, och betydligt fler under 65 räknas som funktionshindrade utan arbete. Gnosjö och Vaggeryd är exempel på kommuner med relativt få högskoleutbildade, men ändå en hög andel pensionärer som arbetar tack vare att goda villkor för företagsamhet skapar ett varierat utbud av jobb. Många pensionärer vill arbeta, och är övertygade om att de skulle må bra av det. En klok politik för att få fler äldre i arbete är att ta vara på denna arbetsvilja. Det gör vi bäst genom att skapa bra förutsättningar för jobb som äldre vill ha, inte genom en tvingande höjning av pensionsåldern. Erfarenheterna från andra länder visar dessutom tydligt att en höjd formell pensionsålder är förenad med betydande risker för utslagning och ökat utanförskap. Varför välja tvång när morot fungerar bättre? Regeringen bör tillsätta en ny utredning som slår fast hur villkoren för företagsamhet måste förbättras så att tillräckligt varierande jobb erbjuds äldre. Här behövs en lång rad åtgärder. Ett konkret exempel: Genomsnittstiden för miljötillstånd är fyra år. För företagare i 65-årsåldern innebär den väntetiden i det närmaste ett yrkesförbud. Bättre villkor för jobb som äldre kan och vill ta är inte bara en samhällsekonomiskt bättre väg utan också ett anständighetskrav gentemot de många äldre som vill göra mycket mer än de får i dag. Stefan Fölster, chefsekonom Svenskt Näringsliv Anders Morin, ansvarig välfärdspolitik Svenskt Näringsliv


”Bara gubbar får Nobelpris - så satsar vi på kvinnorna”

Summary: Två konkreta förslag. Av 861 Nobelpris har bara 44 gått till kvinnor. I år prisbelönas 9 män. Nu är hög tid att komma till rätta med bristen på kvinnliga Nobelpristagare. Varför inte i inbjudningsbreven till världens lärosäten framhålla att lika många kvinnor som män bör föreslås till prisen, skriver akademiker, författare och andra som vill se en förändring.

Nomineringsarbetet till Nobelprisen är en lång och mödosam process med många inblandade. Tusentals inbjudningar till att föreslå kandidater går varje år ut till universitet och lärosäten i världen. De kraftigt mansdominerade kommittéerna träffas sedan bakom lyckta dörrar och resultatet blir oftast att män väljer män. Det har höjts kritiska röster om att det inte enbart handlar om att vara vetenskapligt excellent för att komma med i de olika Nobelförsamlingarna som utser pristagarna, utan framför allt om att ha rätt kontakter och rätt kön. ”Det finns inga kvinnor att välja”, är ett återkommande argument som brukar höras, och det så kallade ”historiska arvet” sägs minimera antalet möjliga kvinnliga Nobelkandidater. Men är det sant? Ska kvinnor förbli osynliga i Nobelsammanhang? Fakta är: • Nobelstiftelsen som förvaltar arvet efter Alfred Nobel har sju ledamöter, en är kvinna. • I Kungliga Vetenskapsakademien, som utser pristagare i fysik, kemi och ekonomi, sitter cairja 575 ledamöter. Runt 12 procent är kvinnor. • De två Nobelkommittéerna för prisen i fysik och kemi samt Riksbankens Nobelkommitté för ekonomipriset har totalt 24 ledamöter, 5 är kvinnor. Samtliga ordförande är män. Av 426 Nobelpris i dessa ämnen har 7 gått till kvinnor. Endast en kvinna har fått priset i ekonomi (2009) och de fyra kvinnor som erhållit kemipriset fick det 2009, 1964, 1935 och 1911. Två kvinnor har fått fysikpriset, år 1903 och 1963. • I Karolinska institutets Nobelförsamling finns 50 professorer, 9 är kvinnor. • I Nobelkommittén för priset i fysiologi eller medicin sitter 4 män och 1 kvinna. Ordförande är man. Av hittills utdelade 201 Nobelpris i medicin har 10 gått till kvinnor. • I Svenska Akademien, som utser pristagare i litteratur, sitter 13 män och 5 kvinnor. • Kvinnorna dominerar dock i kommittén för Fredspriset, 3 kvinnor och 2 män. Vad innebär det när vår unga generation nästan uteslutande ser män på det så kallade ”Pingvinberget” i Konserthuset den 10 december varje år? Herrar som prisar andra herrar. Vad sänder det för signaler? Ett Nobelpris ger inte enbart pengar utan också status och prestige i världen, något som i sin tur genererar stora forskningspengar – och fortsatt forskning. Dagens mansdominans säkrar alltså en fortsatt mansdominans. Hur kan det mönstret brytas? Vi som undertecknar denna artikel vill se aktiva åtgärder. 1. Ett effektivt sätt kan vara att inrätta ett råd, som omgående börjar arbeta för att skapa en ”Nobels namnbank”. Denna ska innehålla namn på möjliga kvinnliga pristagare, med minst lika excellenta meriter som sina manliga kolleger. De kvinnor som finns med i namnbanken ska sedan kunna komma i fråga som Nobelpristagare. Nomineringsförfarandet är noggrant fastslaget i statuterna, men vi föreslår att möjligheten att skapa en ”namnbank” av kvinnonamn utreds. 2. Ett andra förslag är att inbjudningsbreven, som går ut till världens lärosäten, ska innehålla en uppmaning att nominera lika många kvinnor som män. Det finns vad vi förstår inget som hindrar ett sådant tillägg, förslaget kan därför omgående genomföras. Vi inser att många av dem som i dag lägger ner ett seriöst arbete i akademier och Nobelkommittéer och arbetar för att finna värdiga Nobelpristagare kan känna en tveksamhet inför våra förslag. Kan de fungera? Är de realistiska? Eller kan de kanske rent av ses som naiva? Men då vill vi ställa frågan till de arbetande Nobelförsamlingarna: Är inte mansdominansen och de signaler den sänder ett problem som rentav riskerar att försvaga prisets renommé? Bort med ”Gubbprisen” – länge leve Nobelprisen!  Undertecknare: Amelia Adamo, chefredaktör M-Magasin. Zoran Alagic, presschef. Kurdo Baksi, chefredaktör Svartvitt. Boel Berner, professor i teknik och social förändring. Sven Britton, professor i infektionsmedicin, riksdagsledamot (S). Kerstin Brunnberg, styrelseordförande i Statens kulturråd, tidigare vd för Sveriges Radio och gästprofessor i praktisk journalistik. Lars Bäck, jämställdhetskonsult. Alexandra Charles, ordförande 1,6 miljoner-klubben. Monika Edgren, professor genusvetenskap vid Malmö högskola. Margaretha Fahlgren, professor i litteraturvetenskap, vice-rektor Uppsala universitet. Anders Flodström, professor i fysik, tidigare universitetskansler. Sigbrit Franke, professor i pedagogik, tidigare universitetskansler. Göran Greider, författare, chefredaktör Dalademokraten. Lars Jalmert, professor i pedagogik. Mari Jungstedt, författare. Britt-Marie Landgren, professor i obstetrik och gynekologi. Anna-Greta Leijon, tidigare statsråd (S). Maria Leissner, generalsekreterare för Community of Democracies, tidigare ambassadör för demokratifrågor vid UD och fd partiledare (FP). Marianne Lindberg De Geer, konstnär och dramatiker. Mian Lodalen, författare. Ulf Mellström, professor i genusvetenskap. Åsa Moberg, författare och debattör. Tuija Muhonen, professor i arbetsvetenskap. Stina Oscarson, chef för Radioteatern. Suzanne Osten, professor i regi, dramatiker. Ingegerd Palmér, tidigare rektor för Luleå tekniska universitet och Mälardalens högskola, ledare för det nationella projektet IDAS – fler kvinnor på höga akademiska poster. Nina Rehnqvist, professor, ordförande Statens beredning för medicinsk utvärdering. Charlotta Riberdahl, hovrättslagman. Arne Ruth, publicist, skriftställare, tidigare chefredaktör Dagens Nyheter. Madelene Sandström, vd KK-stiftelsen, högskolornas forskningsfinansiär, f d GD FOI. Pia Sandvik, vd Länsförsäkringar Jämtland, tidigare rektor Luleå tekniska universitet. Karin Schenck-Gustafsson, professor i kardiologi, grundare av Centrum för Genusmedicin, Karolinska institutet. Gudrun Schyman, tidigare partiledare (V), kommunpolitiker för Feministiskt initiativ. Per Sevastik, ansvarig för MR-frågor Sida, tidigare gästprofessor i MR-frågor vid Pekings universitet. Lena Sommestad, professor i ekonomisk historia, ordförande för S-kvinnor och tidigare statsråd (S). Gunnar Svedberg, professor i energiteknik, tidigare rektor Göteborgs universitet. Maria Sveland, journalist och författare. Marie Tuma, direktör för Raoul Wallenberginstitutet (RWI) vid Lunds universitet, tidigare internationell domare, och åklagare i den internationella krigsförbrytartribunalen för forna Jugoslavien i Haag. Christina Ullenius, styrelseordförande för KK-stiftelsen, högskolornas forskningsfinansiär, tidigare rektor för Karlstads universitet. Katarina Wennstam, författare. Margareta Winberg, ordförande UN Women Sverige, tidigare statsråd (S). Ebba Witt-Brattström, professor i litteratur-vetenskap med genusinriktning. Birgitta Wistrand, ordförande Fredrika Bremer förbundet, tidigare riksdagsledamot (M). Gunnel Åhlander, journalist.


Summary: Av 861 Nobelpris har bara 44 gått till kvinnor. I år prisbelönas 9 män. Nu är hög tid att komma till rätta med bristen på kvinnliga Nobelpristagare. Varför inte i inbjudningsbreven till världens lärosäten framhålla att lika många kvinnor som män bör föreslås till prisen, skriver akademiker, författare och andra som vill se en förändring.

Nomineringsarbetet till Nobelprisen är en lång och mödosam process med många inblandade. Tusentals inbjudningar till att föreslå kandidater går varje år ut till universitet och lärosäten i världen. De kraftigt mansdominerade kommittéerna träffas sedan bakom lyckta dörrar och resultatet blir oftast att män väljer män. Det har höjts kritiska röster om att det inte enbart handlar om att vara vetenskapligt excellent för att komma med i de olika Nobelförsamlingarna som utser pristagarna, utan framför allt om att ha rätt kontakter och rätt kön. ”Det finns inga kvinnor att välja”, är ett återkommande argument som brukar höras, och det så kallade ”historiska arvet” sägs minimera antalet möjliga kvinnliga Nobelkandidater. Men är det sant? Ska kvinnor förbli osynliga i Nobelsammanhang? Fakta är: Nobelstiftelsen som förvaltar arvet efter Alfred Nobel har sju ledamöter, en är kvinna. I Kungliga Vetenskapsakademien, som utser pristagare i fysik, kemi och ekonomi, sitter cairja 575 ledamöter. Runt 12 procent är kvinnor. De två Nobelkommittéerna för prisen i fysik och kemi samt Riksbankens Nobelkommitté för ekonomipriset har totalt 24 ledamöter, 5 är kvinnor. Samtliga ordförande är män. Av 426 Nobelpris i dessa ämnen har 7 gått till kvinnor. Endast en kvinna har fått priset i ekonomi (2009) och de fyra kvinnor som erhållit kemipriset fick det 2009, 1964, 1935 och 1911. Två kvinnor har fått fysikpriset, år 1903 och 1963. I Karolinska institutets Nobelförsamling finns 50 professorer, 9 är kvinnor. I Nobelkommittén för priset i fysiologi eller medicin sitter 4 män och 1 kvinna. Ordförande är man. Av hittills utdelade 201 Nobelpris i medicin har 10 gått till kvinnor. I Svenska Akademien, som utser pristagare i litteratur, sitter 13 män och 5 kvinnor. Kvinnorna dominerar dock i kommittén för Fredspriset, 3 kvinnor och 2 män. Vad innebär det när vår unga generation nästan uteslutande ser män på det så kallade ”Pingvinberget” i Konserthuset den 10 december varje år? Herrar som prisar andra herrar. Vad sänder det för signaler? Ett Nobelpris ger inte enbart pengar utan också status och prestige i världen, något som i sin tur genererar stora forskningspengar – och fortsatt forskning. Dagens mansdominans säkrar alltså en fortsatt mansdominans. Hur kan det mönstret brytas? Vi som undertecknar denna artikel vill se aktiva åtgärder. 1. Ett effektivt sätt kan vara att inrätta ett råd, som omgående börjar arbeta för att skapa en ”Nobels namnbank”. Denna ska innehålla namn på möjliga kvinnliga pristagare, med minst lika excellenta meriter som sina manliga kolleger. De kvinnor som finns med i namnbanken ska sedan kunna komma i fråga som Nobelpristagare. Nomineringsförfarandet är noggrant fastslaget i statuterna, men vi föreslår att möjligheten att skapa en ”namnbank” av kvinnonamn utreds. 2. Ett andra förslag är att inbjudningsbreven, som går ut till världens lärosäten, ska innehålla en uppmaning att nominera lika många kvinnor som män. Det finns vad vi förstår inget som hindrar ett sådant tillägg, förslaget kan därför omgående genomföras. Vi inser att många av dem som i dag lägger ner ett seriöst arbete i akademier och Nobelkommittéer och arbetar för att finna värdiga Nobelpristagare kan känna en tveksamhet inför våra förslag. Kan de fungera? Är de realistiska? Eller kan de kanske rent av ses som naiva? Men då vill vi ställa frågan till de arbetande Nobelförsamlingarna: Är inte mansdominansen och de signaler den sänder ett problem som rentav riskerar att försvaga prisets renommé? Bort med ”Gubbprisen” – länge leve Nobelprisen! Undertecknare: Amelia Adamo, chefredaktör M-Magasin. Zoran Alagic, presschef. Kurdo Baksi, chefredaktör Svartvitt. Boel Berner, professor i teknik och social förändring. Sven Britton, professor i infektionsmedicin, riksdagsledamot (S). Kerstin Brunnberg, styrelseordförande i Statens kulturråd, tidigare vd för Sveriges Radio och gästprofessor i praktisk journalistik. Lars Bäck, jämställdhetskonsult. Alexandra Charles, ordförande 1,6 miljoner-klubben. Monika Edgren, professor genusvetenskap, professor i litteraturvetenskap, vice-rektor Uppsala universitet. Margaretha Fahlgren, professor i litteraturvetenskap, vice-rektor Uppsala universitet. Anders Flodström, professor i fysik, tidigare universitetskansler. Sigbrit Franke, professor i pedagogik, tidigare universitetskansler. Göran Greider, författare, chefredaktör Dalademokraten. Lars Jalmert, professor i pedagogik. Mari Jungstedt, författare. Britt-Marie Landgren, professor i obstetrik och gynekologi. Anna-Greta Leijon, tidigare statsråd (S). Maria Leissner, generalsekreterare för Community of Democracies, tidigare ambassadör för demokratifrågor vid UD och fd partiledare (FP). Marianne Lindberg De Geer, konstnär och dramatiker. Mian Lodalen, författare. Ulf Mellström, professor i genusvetenskap. Åsa Moberg, författare och debattör. Tuija Muhonen, professor i arbetsvetenskap. Stina Oscarson, chef för Radioteatern. Suzanne Osten, professor i regi, dramatiker. Ingegerd Palmér, tidigare rektor för Luleå tekniska universitet och Mälardalens högskola, ledare för det nationella projektet IDAS – fler kvinnor på höga akademiska poster. Nina Rehnqvist, professor, ordförande Statens beredning för medicinsk utvärdering. Charlotta Riberdahl, hovrättslagman. Arne Ruth, publicist, skriftställare, tidigare chefredaktör Dagens Nyheter. Madelene Sandström, vd KK-stiftelsen, högskolornas forskningsfinansiär, f d GD FOI. Pia Sandvik, vd Länsförsäkringar Jämtland, tidigare rektor Luleå tekniska universitet. Karin Schenck-Gustafsson, professor i kardiologi, grundare av Centrum för Genusmedicin, Karolinska institutet. Gudrun Schyman, tidigare partiledare (V), kommunpolitiker för Feministiskt initiativ. Per Sevastik, ansvarig för MR-frågor Sida, tidigare gästprofessor i MR-frågor vid Pekings universitet. Lena Sommestad, professor i ekonomisk historia, ordförande för S-kvinnor och tidigare statsråd (S). Gunnar Svedberg, professor i energiteknik, tidigare rektor Göteborgs universitet. Maria Sveland, journalist och författare. Marie Tuma, direktör för Raoul Wallenberginstitutet (RWI) vid Lunds universitet, tidigare internationell domare, och åklagare i den internationella krigsförbrytartribunalen för forna Jugoslavien i Haag. Christina Ullenius, styrelseordförande för KK-stiftelsen, högskolornas forskningsfinansiär, tidigare rektor för Karlstads universitet. Katarina Wennstam, författare. Margareta Winberg, ordförande UN Women Sverige, tidigare statsråd (S). Ebba Witt-Brattström, professor i litteratur-vetenskap med genusinriktning. Birgitta Wistrand, ordförande Fredrika Bremer förbundet, tidigare riksdagsledamot (M). Gunnel Åhlander, journalist.


”Färre svenska forskare i internationell toppklass”

Summary: Trots goda ekonomiska villkor tappar svensk forskning kraft och ligger långt efter länder som Danmark, Nederländerna och Schweiz. Ett skäl är att svenska universitet är alltför beroende av externa finansiärer. Ett annat att vi har ett oklart karriärsystem för unga forskare, skriver professorerna Gunnar Öquist och Mats Benner.

På Nobeldagen i morgon är det kreativiteten och originaliteten som skall lysa. Forskare från alla länder tävlar om att tackla de allra svåraste vetenskapliga problemen. Konkurrensen stimulerar men skiljer också ut den gynnsammaste grogrunden för vetenskaplig förnyelse. Alla når inte toppen. Sverige har länge varit en kunskapsnation av högsta rang, med många världsledande forsknings- och kunskapsmiljöer. Men någonting har hänt. Färre forskare i toppskiktet trots ökade resurser. De senaste decennierna har svensk forskning trots förhållandevis goda ekonomiska villkor tappat kraft och når inte längre upp till den nivå där de viktigaste genombrotten sker. Svensk forskning hävdar sig förhållandevis dåligt vad gäller de högst citerade publikationerna (topp 10 procent). Länder som Danmark, Nederländerna och Schweiz presterar långt bättre och ligger 35–40 procent över världsgenomsnittet, jämförbart med den ledande forskningsnationen USA. Sverige ligger däremot långt efter, på ungefär 15 procent över snittet. Statistiken visar också att den vetenskapliga toppen i Danmark, Nederländerna och Schweiz har en större bredd och starkare nyrekrytering av unga forskare som presterar i toppskiktet (Vetenskapsrådets lilla rapportserie 5:2012). Läget oroar. Kungliga Vetenskapsakademien (KVA) tog därför 2011 initiativet till en utredning om den banbrytande forskningens villkor. Undertecknade har genomfört en jämförelse av forskningssystemens utveckling efter 1990 i bland annat Danmark, Nederländerna, Schweiz och Sverige. Den presenteras i akademirapporten ”Fostering breakthrough research: A comparative study” (Finns att läsa på http://kva.se). Vår analys visar att tre huvudfaktorer skiljer svensk forskning från de framgångsrika länderna: 1. Universitetens starka beroende av externa finansiärer. 2. En alltmera eftersatt rekrytering med ett oklart karriärsystem för unga forskare. 3. En svag rekrytering av akademiska ledare på olika nivåer. Svenska universitet är till övervägande del beroende av pengar från externa källor. Den offentliga direktfinansieringen av universitetens forskning ligger på strax under 50 procent, vilket är väsentligt lägre än i de framgångsrika jämförelseländerna (60 procent i Danmark, 70 procent i Nederländerna och 80 procent i Schweiz). Forskningen i Sverige planeras därför i form av enskilda externfinansierade projekt snarare än kring samlade idéer om kunskapens utveckling och förnyelse. Svenska universitet fungerar som ”projekthotell”, utan motiv eller möjlighet att formulera egna djärva program. Universitetsledningarna i jämförelseländerna har resurser och auktoritet att sätta rekrytering högt på dagordningen. Här har svenska universitet i stort sett kapitulerat, och dagens rekrytering styrs i praktiken av anslagsströmmarna. Det blir allt vanligare att professorer måste dra in stora delar av sin lön från externa källor. Tillsammans med det befordringssystem av professorer som infördes i slutet av 90-talet har detta inneburit att rörligheten i stort sett upphört. Till skillnad från i Danmark, Nederländerna och Schweiz har vi i Sverige dessutom synnerligen svaga karriärsystem för yngre forskare. De har inte möjlighet att etablera sig själva under längre tid utan att behöva snegla på externa möjligheter och temporära projektbidrag. Olika forskningsstiftelser gör visserligen berömvärda insatser för att främja unga forskares villkor men det kan aldrig ersätta universitetens ansvar. Forskningsråd och stiftelser som beviljar forskningsbidrag på basis av vetenskapliga kvalitetskriterier är i dag kvalitetsgaranter för svensk forskning. Men detta räcker inte. För att säkerställa långsiktig kvalitet och förnyelse på högsta nivå måste också universiteten ha resurserna men även ansvaret att skapa de miljöer som främjar den banbrytande forskningen. Sverige kan lära mycket av de positiva erfarenheterna från Danmark, Nederländerna och Schweiz. Utifrån dem föreslår vi här några grundläggande åtgärder för att höja kvaliteten på svensk forskning: • Säkerställ att universiteten får ett ledarskap som på alla nivåer präglas av hög akademisk legitimitet och djärva vetenskapliga visioner. • Komplettera dagens externt dominerade styrelser med akademiska senater som ansvarar för forskningens kvalitet. • Återinför fullt finansierade tjänster för professorer och lektorer med basresurser som möjliggör riskfylld, långsiktig forskning inom områden där universiteten vill vara ledande. Rekrytera komplementära kompetenser för att skapa kreativa miljöer för nytänkande. • Etablera ett karriärsystem för unga forskare med för ämnesområdet adekvat basfinansiering. • Rekrytera med nationell och internationell öppenhet vid alla anställningar. • Använd ”peer review” för regelbunden kvalitetskontroll och prioritering. Dessa åtgärder genomförs inte i en handvändning, men det finns redan positiva tendenser. Regering och forskningsråd måste dock stödja förändringsarbetet, och föreliggande forskningsproposition ger ytterligare stöd för universiteten att påbörja processen. På lång sikt bör framgångsrika universitet kunna ges förtroendet att förfoga över åtminstone 60 procent av sina samlade forskningsresurser. Internationella erfarenheter visar att universitet med en stark kvalitetskultur och en stabil ekonomisk bas kan nå en internationell topposition inom tio år. Då skulle Sverige vara tillbaka som forskningsnation av högsta rang. Gunnar Öquist, Professor emeritus i fysiologisk botanik, Umeå universitet, fd ständig sekreterare för Kungl. Vetenskapsakademien. Mats Benner, Professor i forskningspolitik, Lund universitet


”Kvinnofriden i Stockholm gäller inte för alla kvinnor”

Summary: Hot om nedläggning. Hundratals missbrukande kvinnor utsätts varje dag för våld. Om Qjouren i Stockholm tvingas lägga ned har dessa kvinnor inte längre någonstans att söka skydd. Politikerna tvår sina händer och säger att någon annan får ta hand om kvinnorna. Men vem är denna någon, skriver Pernilla Sjöberg på Qjouren plus politiker från båda blocken.

I Stockholm saknar kvinnor i missbruk skydd från våld när Qjouren tvingas lägga ned sin verksamhet till årsskiftet. I regeringens satsning på kvinnofrid som kom för tre år sedan hävdar man att ”alla kvinnor utan undantag” har rätt att leva ett liv utan att vara utsatta för våld. Grupper man särskilt ville satsa på var minoriteter, där kvinnor i missbruk var en. Anledningen till denna särskilda satsning på missbrukande kvinnor är uppenbar. Olika undersökningar har visat att 70–80 procent av kvinnor i tungt missbruk lever i relationer där de är våldsutsatta. Det finns i dag i Sverige cirka 50.000 kvinnor som lever i ett tungt alkohol- eller narkotikamissbruk. Runt 40.000 av dessa kvinnor är utsatta för våld och behöver ibland skydd. Problemet är att dessa våldsutsatta kvinnor inte tas emot av vanliga kvinnojourer. Vanliga kvinnojourer saknar kompetens i hur man arbetar med kvinnor med beroendeproblem. Dessutom vistas ofta barn i lokalerna på vanliga jourer vilket gör det olämpligt att ha påverkade personer där. Resultatet är att våldsutsatta kvinnor i beroende saknar skydd. Behandlingshem, dit missbrukande kvinnor ofta hänvisas i stället, saknar å sin sida tillräcklig kunskap om våld mot kvinnor. De könsblandade härbärgena som ibland erbjuds som ”stöd” är rent olämpliga att vistas på för en våldsutsatt kvinna. Kvinnor i missbruk som också är utsatta för våld behöver hjälp med båda delar. RFHL Stockholm startade därför för fyra år sedan med hjälp av statsbidrag Qjouren – Sveriges enda kvinnojour för missbrukande kvinnor. Verksamheten har resulterat i att ett stort antal kvinnor i Stockholms län fått skydd från våld, att man fått i väg ett antal våldsutsatta missbrukande kvinnor på behandling och att man genom de kunskaper och erfarenheter personalen fått har kunnat utbilda personer som möter kvinnorna från denna grupp. Alla inblandade, från Stockholms stad till länsstyrelsen är ense om att Qjouren är en bra verksamhet som väl fyller sitt syfte. Trots detta står nu Qjouren inför ett akut nedläggningshot. Anledningen är att statsbidragen upphör och att inga kommuner i länet utom Stockholm är villiga att medverka till finansieringen av kvinnornas konkreta skydd. I varje enskild kommun är våldsutsatta missbrukande kvinnor en minoritet, även bland våldsutsatta kvinnor. Dessutom en minoritet med låg social status, som av förståeliga skäl har svårt att själv hävda sina rättigheter. Politikerna i länets kommuner anser sig inte ha ansvar för att det finns adekvat stöd och skydd för den här resurssvaga gruppen kvinnor. Den allmänna politiska retoriken anger alltså att alla kvinnor har rätt till skydd och ett liv utan våld men i praktiken sparkar man på dem som redan ligger allra sämst till. Faktum är att i ett av världens mest jämställda länder har missbrukande våldsutsatta kvinnor inte samma skydd som andra våldsutsatta kvinnor. Hundratals missbrukande kvinnor slås varje dag sönder och samman av sina partners. De har ingenstans att söka skydd. Politikerna tvår sina händer och säger att någon annan får ta hand om dessa kvinnors skydd. Frågan är bara vem denna någon är? Enligt lagen är det kommunernas skyldighet att erbjuda stöd och skydd åt våldsutsatta kvinnor i deras kommun (ja, häri ingår kvinnor med missbruk, något som vi förutsätter att alla är på det klara med). I brist på att kommunerna tar sitt lagstadgade ansvar har vi gjort allt vad vi har kunnat för att täcka upp. Men trots att vi erbjuder oss att göra jobbet åt kommunerna är de inte intresserade av att finansieria oss. På 1200-talet lagstiftade Stockholms grundare Birger Jarl om kvinnofrid i det dåvarande konungariket Sverige. Birger Jarls lagstiftning visade på en god viljeinriktning men var i praktiken tandlös. Efter den proklamerade kvinnofriden har hundratusentals kvinnor genom århundraden utsatts för våld av sina partners i Sverige. 800 år efter urstockholmaren Birger Jarls proklamerade kvinnofrid läggs Qjouren ner och därmed försvinner det enda fungerande skyddet för våldsutsatta missbrukande kvinnor i tvåmiljonerslänet Stockholm. Pernilla Sjöberg, Qjouren RFHL Stockholm Cecilia Elving, ordförande Liberala kvinnor Stockholms län Catrin Mattsson, ordförande Stockholms Centerkvinnors distriktsavdelning samt vice ordförande Centerkvinnorna Moa Neuman, ordförande Socialdemokratiska kvinnoförbundet Stockholm. Inger Stark (V), ledamot Stockholms Stads socialnämnd Stefan Nilsson (MP), gruppledare i Stadshuset


”En lättnad att kunna berätta”

Summary: Cissi Wallin vill få fler att våga polisanmäla sexuella övergrepp. Själv tvekade hon i flera år. Även om hon visste att chansen till en fällande dom var liten, kändes det som en befrielse att anmäla, säger hon.

Journalisten Cissi Wallin, känd från radio och tv, är en av de kvinnor som nu lanserar ”Våga anmäl”, ett initiativ för att fler ska våga polisanmäla sexuella övergrepp. Själv väntade hon i flera år innan hon tordes lämna in en polisanmälan. När fallet lades ned för två månader sedan bestämde hon sig för att göra något för att fler ska våga berätta vad de varit med om – och våga anmäla. – För mig var det som en stor befrielse när jag till slut polisanmälde övergreppet. Jag visste att chansen att mannen skulle bli fälld efter så lång tid var liten, men kände ändå att en anmälan var det enda rätta. Redan förra hösten fick Cissi Wallin idén till ”Våga anmäl”. Hon ville använda sina erfarenheter för att ge andra i samma situation stöd och råd om hur de kan finna mod till att våga anmäla – och få mer information om hur en anmälan går till. Men hon ville vänta till hennes eget fall var avslutat. – Nu startar jag och tre andra kvinnor som utsatts för övergrepp en ny hemsida. Tanken är att vi och andra ska berätta vad vi varit med om, men också att politiker och debattörer ska presentera sina tankar och åsikter. Det viktigaste för oss är att fler vågar anmäla och att mörkertalet när det gäller sexualbrott går ner. Tystnaden måste minska. Cissi Wallin berättar om hur hon upplevde det som hände en vacker sommarkväll för drygt sex år sedan. Efter en trevlig kväll på krogen frågade en bekantas bekant om hon ville följa med på en efterfest i hans lägenhet. Hon tvekade inte, mannen verkade trevlig. – Men så droppade folket som fanns i lägenheten snabbt av. Mannen bjöd på ett glas vin och jag tyckte att det skulle bli spännande att prata mer med honom, berättar Cissi. Efter en stund började hon känna sig dåsig, men minnesbilderna av vad som hände sedan är fortfarande tydliga. Enligt Cissi Wallin förgrep sig mannen sexuellt på henne. Hon tror att han lagt något i hennes vinglas så att hon blev drogad. Cissi Wallin vågade inte polisanmäla det som hon uppfattat hade hänt. Hon berättade för några vänner, men bagatelliserade nästan det hela med att ”Ja, det blev ingen lyckad kväll”. – Det tog två år innan jag kunde sätta ord på det jag varit med om. Jag träffade min dåvarande pojkvän och märkte att jag hade svårt med tilliten, och sexlivet fungerade inte som förr. Han och en nyfunnen kompis, som sade sig också ha blivit sexuellt utsatt av samme man, tvingade mig att berätta om det jag gömt undan inom mig. Men Cissi Wallin tvekade ändå om att göra en anmälan, bland annat för att hon var rädd för omgivningens reaktioner. – Jag var 23 år då och på väg att få fler mediejobb. Jag ville inte att någon skulle tro att jag gjorde en polisanmälan bara för att få mer uppmärksamhet. Så jag lade ned det hela. Efter att ha gått i terapi fick Cissi tillbaka sin trygga sexualitet. Hon kände inte längre något hat, men ville få till stånd någon sorts avslut. Strax före lucia för ett år sedan gjorde hon så en polisanmälan – och nu hoppas hon att ”Våga anmäla” ska leda till att fler verkligen vågar anmäla sexuella övergrepp. – Den lättnaden efter att ha berättat för och blivit lyssnad på av en polis var verkligen som en stor sten som släppte från bröstet. Alla som utsätts för sexualbrott borde få samma bemötande, säger hon.