Kaxig terrängbil med högt pris

Summary: ESSAOUIRA. Nya Land Rover Freelander är en rejält mycket bättre bil än föregångaren. Det är också det första fordon som byggs på den tekniska grund som också ska bära Volvos nya stadsjeep.

Det är lätt att tro att klimatdebatten skulle ha dämpat entusiasmen för både terrängbilar och sådana bilar som vill se ut som sådana. Men hos Land Rover är optimismen stor. Biltypen har, enligt bilföretaget, vuxit i Europa från några hundra tusen i slutet av 1990-talet till omkring 1,2 miljoner i år och bedömningen är att marknaden fortsätter växa. Särskilt små stadsjeepar väntas ha framtiden för sig. Nya Freelander ersätter föregångaren som gjorde debut 1997. Vare sig kvalitet eller prestanda var så mycket att hurra för i den förra generationen. Hur är då den nya Kvalitet visar sig över tid. En provkörning är mest ett första intryck. Men det går snabbt att fastslå en sak: Freelander har blivit mycket snyggare. Kaxig och med en aggressiv front. Hur den beter sig vid en kollision med en mindre personbil är en öppen fråga. Land Rover har inte, som exempelvis Volvo XC90, gjort en konstruktion som vid en krock ska engagera små bilars krocksskydd. Kanske klättrar Freelander över Insteget är högt och kräver viss smidighet. Det är så det är på bilar med hög markfrigång. Den upphöjda förarställningen är utmärkt. Det är lätt att se var bilen är och hålla koll på omgivningarna vare sig det handlar om upproriska åsnor längs de marockanska vägarna eller trånga passager i terrängen. Interiören är prydlig och trivsam. Nya Freelander erbjuds med två motoralternativ. Dels en rak sexcylindrig 3,2-liters bensinmotor med 233 hästkrafter som hämtats från koncernsyskonet Volvo, dels en fyrcylindrig 2,2-liters turbodieselmotor med 160 hästkrafter som utvecklats av PSA (Peugeot & Citroën) inom ramen för samarbetet mellan Ford och PSA. Så ser den nya bilvärlden ut, det stavas samarbete. Allt för att få ned utvecklingskostnaderna. Det är i slutändan bra för kunderna som då förhoppningsvis kan få mer bil för pengarna. Bensinmotorn kombineras endast med en sexstegad automatväxellåda med möjlighet att växla manuellt. Dieseln levereras i standardutförande med en sexväxlad manuell växellåda. Någon gång nästa år går den också att få med den sexstegade automatväxellådan som tillval för 15 000–20 000 kronor (priset är ännu inte fastställt). Fyrhjulsdriften distribueras av ett system som utvecklats av Haldex i samarbete med Land Rover. Det engelska bilföretaget hade som krav att det skulle gå snabbare än vanligt med Haldex för att minska hjulspinn vid start. Men en ny högtryckspump ”laddas” det hydrauliska systemet genast när motorn startas. Det gör att eventuella hjulspinn upptäcks och åtgärdas av systemet redan vid 15 graders hjulrotation. Vid körning på torr asfalt är bilen främst framhjulsdriven. Men bakhjulen nås alltid av minst 15 newtonmeters kraft. Poängen är att Haldexsystemet skickar kraften dit där den behövs. Freelander har också begåvats med det avancerade terrängprogrammet Terrain Response som gjorde debut i Land Rover Discovery. Åtminstone om bilen har utrustningsnivå S (= 343 400 kronor) eller högre. Det finns fyra lägen: • Det allmänna som används till vardags " Ett som används på gräs-, grus-, och snö " Ett för körning i lera och över rötter " Slutligen ett för körning i sand. De olika programmen optimerar bilen för respektive underlag, allt för bästa framkomlighet. Under några dagar kör vi genom sanddyner och över sten utan mankemang. Ibland på grova underlag kan bilen uppfattas som bullrig. Land Rovers representanter säger att det är en terrängbil i mycket högre grad än vad kunderna kan vänta sig av andra bilmärken som kommer använda den nya tekniska grunden som exempelvis Volvo. I branta utförslut hjälper medlutsassistenten (hill descent control) föraren genom att automatiskt hålla igen farten. För den som blir stående i motlut håller bromsarna kvar bilen under den tid det tar att flytta foten från bromsen till gaspedalen (gradient release control). Land Rover hävdar att Freelander är lika bra på väg som i terräng. Men det är en sanning med modifikation. Land Rover har premierat terrängegenskaperna så pass att det första intrycket på väg blir att bilen är litet svajig. Det är kravet på hög markfrigång, lång fjädringsväg och god åkkomfort som ställer till det. Min misstanke är att bilen inte är särskilt framgångsrik i en konbana. Men Land Rover har garderat sig. Antisladdsystemet, som också innehåller ett antispinnsystem, går aldrig helt att koppla ur även om det finns en knapp för detta. Dessutom är bilen försedd med ett system med gyrosensor för att känna av och hindra en hotande vältning (Rock stability control). Dieseln är en fullt tillräcklig maskin i den drygt 1 900 kilo tunga bilen. Det finns tillräcklig vitalitet för att kunna köra om även om inte explosiviteten är i närheten av den raka Volvosexans. Växellådan är lättarbetad utan att göra något riktigt intryck. Styrningen kunde vara mer precis och ge mer känsla på väg. I svensk motorvägsfart håller motorn 2 000 varv i minuten utan att låta ovillig. Dieseln är dragvillig också på låga varv men saknar då såklart riktig respons vid pådrag. Bränsleförbrukningen låg också på landsväg runt litern per mil. Men då bör hållas i minnet att det var rejält kuperat, kurvigt och besvärligt på många vis. I terrängen är bilen förvånansvärt duglig. Vi kör i sand utan att ens minska däcktrycket. I med rätt växel, välj terrängprogram: sand, ge ordentligt med gas och så litet aktivt rattande är allt som behövs för att bilen ska ta sig fram. De korta överhängen fram och bak gör att bilen också är smidig när det är knöligt i terrängen. Men frågan är, vem behöver en så här bra bil Särskilt som den kostar mycket pengar. Föregångaren med tvålitersdieseln hade priser som började vid 250 000 kronor. Nu kostar bilen i det billigaste utförandet 60 000 kronor mer. Då ryms fyra personer som sitter bra. Den som ska sitta i mitten bak får inte ha för höga krav på utrymme och komfort. Bagageutrymmet har blivit 38 procent större än föregångarens men är ändå inte stort. Den som ska dra släp får hänga på maximalt 2 000 kilo efter bilen om det finns körkort för tungt släp (E-behörighet). Med kombinationen diesel och automat endast 1 750 kilo. För den som saknar E-behörighet begränsas släpvikten till knappt 1 000 kilo. Säkerhetsutrustningen är omfattande i Freelander och förhoppningarna är att bilen ska få full pott i Euro-Ncap:s krock- och säkerhetstest. Freelander är snygg, kompetent och trevlig att köra. Land Rover i Sverige tror att en fjärdedel av de nya kunderna redan kör märket, att en fjärdedel kommer från andra fyrhjulsdrivna bilar och att resten, hälften, kommer från andra bilar. Land Rover räknar med att bygga 80 000 Freelander nästa år varav 350–400 ska säljas i Sverige. Svensk säljstart är först i mars nästa år. Jacques Wallner jacques.wallner@dn.se 08-738 19 61 ) Så började det. Läs om Land Rover på sista sidan.


Kaxig terrängbil med högt pris

Summary: ESSAOUIRA.Nya Land Rover Freelander är en rejält mycket bättre bil än föregångaren. Det är också det första fordon som byggs på den tekniska grund som också ska bära Volvos nya stadsjeep.

Det är lätt att tro att klimatdebatten skulle ha dämpat entusiasmen för både terrängbilar och sådana bilar som vill se ut som sådana. Men hos Land Rover är optimismen stor. Biltypen har, enligt bilföretaget, vuxit i Europa från några hundra tusen i slutet av 1990-talet till omkring 1,2 miljoner i år och bedömningen är att marknaden fortsätter växa. Särskilt små stadsjeepar väntas ha framtiden för sig. Nya Freelander ersätter föregångaren som gjorde debut 1997. Vare sig kvalitet eller prestanda var så mycket att hurra för i den förra generationen. Hur är då den nya? Kvalitet visar sig över tid. En provkörning är mest ett första intryck. Men det går snabbt att fastslå en sak: Freelander har blivit mycket snyggare. Kaxig och med en aggressiv front. Hur den beter sig vid en kollision med en mindre personbil är en öppen fråga. Land Rover har inte, som exempelvis Volvo XC90, gjort en konstruktion som vid en krock ska engagera små bilars krocksskydd. Kanske klättrar Freelander över? Insteget är högt och kräver viss smidighet. Det är så det är på bilar med hög markfrigång. Den upphöjda förarställningen är utmärkt. Det är lätt att se var bilen är och hålla koll på omgivningarna vare sig det handlar om upproriska åsnor längs de marockanska vägarna eller trånga passager i terrängen. Interiören är prydlig och trivsam. Nya Freelander erbjuds med två motoralternativ. Dels en rak sexcylindrig 3,2-liters bensinmotor med 233 hästkrafter som hämtats från koncernsyskonet Volvo, dels en fyrcylindrig 2,2-liters turbodieselmotor med 160 hästkrafter som utvecklats av PSA (Peugeot & Citroën) inom ramen för samarbetet mellan Ford och PSA. Så ser den nya bilvärlden ut, det stavas samarbete. Allt för att få ned utvecklingskostnaderna. Det är i slutändan bra för kunderna som då förhoppningsvis kan få mer bil för pengarna. Bensinmotorn kombineras endast med en sexstegad automatväxellåda med möjlighet att växla manuellt. Dieseln levereras i standardutförande med en sexväxlad manuell växellåda. Någon gång nästa år går den också att få med den sexstegade automatväxellådan som tillval för 15 000–20 000 kronor (priset är ännu inte fastställt). Fyrhjulsdriften distribueras av ett system som utvecklats av Haldex i samarbete med Land Rover. Det engelska bilföretaget hade som krav att det skulle gå snabbare än vanligt med Haldex för att minska hjulspinn vid start. Men en ny högtryckspump ”laddas” det hydrauliska systemet genast när motorn startas. Det gör att eventuella hjulspinn upptäcks och åtgärdas av systemet redan vid 15 graders hjulrotation. Vid körning på torr asfalt är bilen främst framhjulsdriven. Men bakhjulen nås alltid av minst 15 newtonmeters kraft. Poängen är att Haldexsystemet skickar kraften dit där den behövs. Freelander har också begåvats med det avancerade terrängprogrammet Terrain Response som gjorde debut i Land Rover Discovery. Åtminstone om bilen har utrustningsnivå S (= 343 400 kronor) eller högre. Det finns fyra lägen: • Det allmänna som används till vardags • Ett som används på gräs-, grus-, och snö • Ett för körning i lera och över rötter • Slutligen ett för körning i sand. De olika programmen optimerar bilen för respektive underlag, allt för bästa framkomlighet. Under några dagar kör vi genom sanddyner och över sten utan mankemang. Ibland på grova underlag kan bilen uppfattas som bullrig. Land Rovers representanter säger att det är en terrängbil i mycket högre grad än vad kunderna kan vänta sig av andra bilmärken som kommer använda den nya tekniska grunden som exempelvis Volvo. I branta utförslut hjälper medlutsassistenten (hill descent control) föraren genom att automatiskt hålla igen farten. För den som blir stående i motlut håller bromsarna kvar bilen under den tid det tar att flytta foten från bromsen till gaspedalen (gradient release control). Land Rover hävdar att Freelander är lika bra på väg som i terräng. Men det är en sanning med modifikation. Land Rover har premierat terrängegenskaperna så pass att det första intrycket på väg blir att bilen är litet svajig. Det är kravet på hög markfrigång, lång fjädringsväg och god åkkomfort som ställer till det. Min misstanke är att bilen inte är särskilt framgångsrik i en konbana. Men Land Rover har garderat sig. Antisladdsystemet, som också innehåller ett antispinnsystem, går aldrig helt att koppla ur även om det finns en knapp för detta. Dessutom är bilen försedd med ett system med gyrosensor för att känna av och hindra en hotande vältning (Rock stability control). Dieseln är en fullt tillräcklig maskin i den drygt 1 900 kilo tunga bilen. Det finns tillräcklig vitalitet för att kunna köra om även om inte explosiviteten är i närheten av den raka Volvosexans. Växellådan är lättarbetad utan att göra något riktigt intryck. Styrningen kunde vara mer precis och ge mer känsla på väg. I svensk motorvägsfart håller motorn 2 000 varv i minuten utan att låta ovillig. Dieseln är dragvillig också på låga varv men saknar då såklart riktig respons vid pådrag. Bränsleförbrukningen låg också på landsväg runt litern per mil. Men då bör hållas i minnet att det var rejält kuperat, kurvigt och besvärligt på många vis. I terrängen är bilen förvånansvärt duglig. Vi kör i sand utan att ens minska däcktrycket. I med rätt växel, välj terrängprogram: sand, ge ordentligt med gas och så litet aktivt rattande är allt som behövs för att bilen ska ta sig fram. De korta överhängen fram och bak gör att bilen också är smidig när det är knöligt i terrängen. Men frågan är, vem behöver en så här bra bil? Särskilt som den kostar mycket pengar. Föregångaren med tvålitersdieseln hade priser som började vid 250 000 kronor. Nu kostar bilen i det billigaste utförandet 60 000 kronor mer. Då ryms fyra personer som sitter bra. Den som ska sitta i mitten bak får inte ha för höga krav på utrymme och komfort. Bagageutrymmet har blivit 38 procent större än föregångarens men är ändå inte stort. Den som ska dra släp får hänga på maximalt 2 000 kilo efter bilen om det finns körkort för tungt släp (E-behörighet). Med kombinationen diesel och automat endast 1 750 kilo. För den som saknar E-behörighet begränsas släpvikten till knappt 1 000 kilo. Säkerhetsutrustningen är omfattande i Freelander och förhoppningarna är att bilen ska få full pott i Euro-Ncap:s krock- och säkerhetstest. Freelander är snygg, kompetent och trevlig att köra. Land Rover i Sverige tror att en fjärdedel av de nya kunderna redan kör märket, att en fjärdedel kommer från andra fyrhjulsdrivna bilar och att resten, hälften, kommer från andra bilar. Land Rover räknar med att bygga 80 000 Freelander nästa år varav 350–400 ska säljas i Sverige. Svensk säljstart är först i mars nästa år. Jacques Wallner jacques.wallner@dn.se 08-738 19 61 Så började det. Läs om Land Rover på sista sidan.


”Socialdemokratin måste ompröva sin välfärdspolitik”

Summary: Tung s-veteran: Ofrånkomligt att den enskilde börjar ta eget ansvar för sin vård. Socialdemokraterna måste redan nu börja samarbeta med den borgerliga regeringen om en reformering av vårdpolitiken. I den processen ingår både effektiviseringar ochsystemförändringar. Den ensidiga skattefinansieringen måste diskuteras tillsammans med ett ökat medborgaransvar inom vården. Att vänta tills krisen inleds är demokratiskt oacceptabelt. Bryts inte den politiska passiviteten kommer vård i betydande utsträckning att tilldelas efter betalningsförmåga. Valet av ny partiordförande är kopplat till frågan om socialdemokraterna i oppositionsställning ska ta ett långsiktigt ansvar för välfärdsstatens framtid, skriver den tidigare socialdemokratiske statssekreteraren och ordföranden i riksbanksfullmäktige Per Borg.

Startskottet för den stora skattereformen i slutet av 1900-talet var då Kjell-Olof Feldt och Stig Malm betecknade det rådande skattesystemet som ruttet och perverst. Anna Hedborg använde inte de orden då hon nyligen presenterade en analys av dagens socialförsäkringssystem. Men hon beskrev - liksom Feldt och Malm - ett system som uppenbart behöver reformeras. Socialdemokraterna tvekar att delta i den fortsatta reformprocessen med hänvisning till att den borgerliga regeringen genomfört ändringar i försäkringssystemen som partiet ogillar. I stället för att styras av den dagsaktuella borgerliga politiken bör ett längre strategiskt perspektiv anläggas, där en utgångspunkt måste vara att partiet åter har regeringsansvar 2010. Frågan blir då om en sådan regering ska ärva ett "perverst" socialförsäkringssystem. En grundläggande reformering av socialförsäkringarna kommer nämligen inte att genomföras av en borgerlig regering i strid med socialdemokratin. Efter 2010 kommer än svårare frågor inom välfärdspolitiken att kräva politisk uppmärksamhet. Det handlar då om vården - sjukvård och äldreomsorg. Det är hög tid att börja förebereda de beslut om vårdsystemen som måste fattas om några år. Det är därför ett socialdemokratiskt intresse att den påbörjade reformprocessen beträffande socialförsäkringarna fortsätter och att en liknande process inleds beträffande vården. Den process som nu pågår för att reformera socialförsäkringarna är ett led i en långsiktig anpassning av svensk välfärdspolitik till en ny ekonomisk och social verklighet. Den anpassningen inleddes i skuggan av 1990-talskrisen. Då gavs politiken en ny inriktning. Ett ökande ansvar började läggas på medborgarna samtidigt som det offentliga engagemanget minskade. Beslutet om nytt pensionssystem innebar att det offentliga ansvaret för medborgarnas pensioner begränsades. Bostadsförsörjningen överlämnades till marknaden. Förmånsnivåerna i de offentliga försäkringssystemen sänktes. Denna omfördelning av ansvar har fortsatt och kommer att fortsätta. Hedborgs utredning pekar sålunda mot ett mera begränsat offentligt ansvar för sjukförsäkringen. Medborgarnas krav på välfärdssektorn ökar snabbare än vad som är möjligt att tillgodose genom offentliga insatser. Den konsumtion vi värderar högst - vård, omsorg och utbildning - består av tjänster, som är särskilt kostsamma att producera, och vi har valt att finansiera dem via skatter. Det skapar ett ökande gap mellan krav och möjligheter. Önskar vi mer och bättre tjänster utan att förändra de offentliga systemen måste skatterna höjas. Men möjligheten till höjda skatter är redan uttömd. Skatteinkomsternas andel av BNP har i stort sett varit oförändrad sedan 1980-talet. Det är skälet till att politiken gavs en inriktning mot ökat medborgaransvar redan under 1990-talet. Ett par decennier in på 2000-talet kommer den så kallade ålderspuckeln att markant öka kraven på vård. Med oförändrade välfärdssystem och med dagens skattenivå kommer medborgarna att uppleva en ökande offentlig fattigdom samtidigt som den privata konsumtionen blomstrar. Politisk passivitet inför denna nya verklighet kommer inte att passivisera medborgarna. Tvärtom. Växande köer till den offentliga vården medför att de som har möjlighet att själva säkerställa vård göra det. Säker tillgång till vård av god kvalitet värderas nämligen högre än sådant som hemelektronik och semesterresor. Långsiktiga studier av samhällsekonomin antyder att 2010-talet kan komma att bli krisernas decennium. Snabba och omfattande offentliga nedskärningar kan då framtvingas samtidigt som ålderspuckeln driver upp anspråken på vårdsektorn. Gapet mellan krav och möjligheter ökar snabbt och okontrollerat. Marknaden för vårdtjänster exploderar och vård kommer i betydande omfattning att tilldelas efter betalningsförmåga. Det är svårt att se någon väg tillbaka från en sådan välfärdspolitisk reträtt. Är det verkligen ett realistiskt scenario? Berättigade invändningar kan resas. Det finns dock en historisk förebild. Beslutet att överlämna bostadsförsörjningen till marknaden blev nödvändigt just på grund av oviljan att i tid reformera systemet. Men den avgörande frågan är varför vi skall riskera en utveckling som har någon likhet med scenariot. Det finns ju andra vägar att möta framtiden. ATP-systemet reformerades innan det hamnade i kris. Det nya systemet innebär ökat medborgaransvar, men alltjämt finns ett omfattande statligt pensionssystem. Fördelningen mellan offentligt och privat ansvar utformades så att välfärdsstatens värderingar värnades. Är det inte så vi skall reformera vårdsystemen? Varför vänta tills drastiska omställningar blir nödvändiga? Svaren borde vara självklara. Det är de inte. Varför? Framtida möjligheter och problem inom välfärdspolitiken ur ett historiskt perspektiv belyser jag i boken "Reform eller reträtt - välfärdspolitikens vägval". Motståndet mot radikala förändringar beror främst på vår oförmåga till omtänkande. Tanken låses till den etablerade ordningen och de system som för tillfället gäller. Så var det både på 1800-talet och på 1900-talet och så är det idag. Efter decennier av makalös välfärdspolitisk expansion är den förhärskande tanken att välfärdssystemen inte får ändras mot ökat medborgaransvar, trots att en sådan utveckling pågått under 15 år. Denna konflikt mellan tanke och verklighet tvingar ansvariga politiker att krypa bakom kriser eller att ange andra skäl för nödvändiga förändringar. Pensionsreformen presenterades sålunda inte som en förändring mot ökat medborgaransvar, trots att reformen syftade till att begränsa det ansvar som staten inte längre förmådde ta. Det är hög tid att upphöra med denna smygpolitik (statsvetare talar om blame avoidance). Den är inte acceptabel ur demokratisk synpunkt. Uppfattning att vårdsystemen kan reformeras först när "det är politiskt möjligt" betyder att vi skall vänta tills nästa kris. Sådan passivitet innebär ett hot mot välfärdsstatens värderingar. Inom områden som energi, miljö och infrastruktur accepteras att politiken måste ha en långsiktig inriktning. Det handlar om tunga investeringar. Långsiktighet krävs för att undvika kapitalförstöring. Den moderna välfärdspolitiken är också en tung investering - en investering i förtroendekapital. Medborgarna måste kunna lita på att välfärdssystemens spelregler är stabila. Om kriser tvingar fram radikala förändringar under stark tidspress raseras förtroendet. Det är en kapitalförstöring som är värre än om byggnader och maskiner står oanvända. En rad expertutredningar har visat att vårdsystemen på sikt inte är hållbara. Fortsatt politisk passivitet är inte försvarbar. Anna Hedborgs utredning var inriktad på (och förefaller också ha lyckats med) att skapa bred politisk samling kring en problembild. Så bör även en reformprocess rörande den framtida vården inledas. Förändringar av det här slaget sker nämligen först när rådande system inte bedöms som hållbara. Vilka är då de politiska förutsättningarna för att inleda en reformprocess beträffande vården? Frågan finns uppenbarligen inte på den nya regeringens dagordning. Sannolikt är förhoppningen att ökad sysselsättning inom ekonomin skapar tillräckliga offentliga resurser till vården samtidigt som mera konkurrens och valfrihet medför ökad effektivitet. Framgångar i de avseendena skjuter behovet av systemförändringar en bit framåt i tiden. Men det långsiktiga behovet av mera grundläggande reformer kommer att bestå. En gradvis utveckling och effektivisering av vårdsystemen kan och skall självfallet genomföras samtidigt som mer långsiktiga systemförändringarna övervägs. Det goda får inte bli det bästas fiende. Socialdemokrater uttrycker oro för att den solidariskt skattefinansierade vården kommer att ifrågasättas. Den oron är berättigad i den meningen att den ensidiga skattefinansieringen måste diskuteras. Ett ökat medborgaransvar är ofrånkomligt inom vissa delar av vården. En sådan utveckling har redan skett inom äldreomsorgen som Joakim Vogel med flera påpekat på DN Debatt (1/11). Ett marginellt ökat medborgaransvar får inte betraktas ett oöverstigligt hinder för reformering av vårdsystemen. Inom arbetslivet uppmuntras utvecklingen mot ökat individuellt ansvar. Och vad är strävan mot demokratisering av samhället annat än ett ökat ansvar för medborgarna? Efter 15 års utveckling av svensk välfärdspolitik mot ökat medborgaransvar är det hög tid att öppet diskutera dessa frågor. Ett blocköverskridande samarbete skedde när pensionssystemet reformerades. År 1991 bestämde den socialdemokratiska ledningen att arbetet med att reformera ATP-systemet skulle inledas efter valet. Partiet skulle delta i en sådan process även om det blev borgerlig regering. Partiordföranden Ingvar Carlsson var övertygad om att en förnuftig reformering av ATP-systemet var viktigare än de taktiska fördelarna av att stå vid sidan av beslutsprocessen. Ska ett sådant ledarskap utövas även i framtiden? Ska partiet i oppositionsställning ta långsiktigt ansvar för välfärdsstatens framtid? Den frågan har koppling till valet av ny partiordförande. Handlingslinjen att låta taktiken dominera partiets agerande har ett högt välfärdspolitiskt pris. Det är därför viktigt att socialdemokraterna inte bara engagerar sig i den pågående processen att reformera socialförsäkringarna utan också verkar för att en liknande process inleds avseende vården. Per Borg


Summary: Tung s-veteran: Ofrånkomligt att den enskilde börjar ta eget ansvar för sin vård.Socialdemokraterna måste redan nu börja samarbeta med den borgerliga regeringen om en reformering av vårdpolitiken. I den processen ingår både effektiviseringar och systemförändringar. Den ensidiga skattefinansieringen måste diskuteras tillsammans med ett ökat medborgaransvar inom vården. Att vänta tills krisen inleds är demokratiskt oacceptabelt. Bryts inte den politiska passiviteten kommer vård i betydande utsträckning att tilldelas efter betalningsförmåga. Valet av ny partiordförande är kopplat till frågan om socialdemokraterna i oppositionsställning ska ta ett långsiktigt ansvar för välfärdsstatens framtid, skriver den tidigare socialdemokratiske statssekreteraren och ordföranden i riksbanksfullmäktige Per Borg.

Startskottet för den stora skattereformen i slutet av 1900-talet var då Kjell-Olof Feldt och Stig Malm betecknade det rådande skattesystemet som ruttet och perverst. Anna Hedborg använde inte de orden då hon nyligen presenterade en analys av dagens socialförsäkringssystem. Men hon beskrev – liksom Feldt och Malm – ett sy-stem som uppenbart behöver reformeras. Socialdemokraterna tvekar att delta i den fortsatta reformprocessen med hänvisning till att den borgerliga regeringen genomfört ändringar i försäkringssystemen som partiet ogillar. I stället för att styras av den dagsaktuella borgerliga politiken bör ett längre strategiskt perspektiv anläggas, där en utgångspunkt måste vara att partiet åter har regeringsansvar 2010. Frågan blir då om en sådan regering ska ärva ett ”perverst” socialförsäkringssystem. En grundläggande reformering av socialförsäkringarna kommer nämligen inte att genomföras av en borgerlig regering i strid med socialdemokratin. Efter 2010 kommer än svårare frågor inom välfärdspolitiken att kräva politisk uppmärksamhet. Det handlar då om vården – sjukvård och äldreomsorg. Det är hög tid att börja förebereda de beslut om vårdsystemen som måste fattas om några år. Det är därför ett socialdemokratiskt intresse att den påbörjade reformprocessen beträffande socialförsäkringarna fortsätter och att en liknande process inleds beträffande vården. Den process som nu pågår för att reformera socialförsäkringarna är ett led i en långsiktig anpassning av svensk välfärdspolitik till en ny ekonomisk och social verklighet. Den anpassningen inleddes i skuggan av 1990-talskrisen. Då gavs politiken en ny inriktning. Ett ökande ansvar började läggas på medborgarna samtidigt som det offentliga engagemanget minskade. Beslutet om nytt pensionssystem innebar att det offentliga ansvaret för medborgarnas pensioner begränsades. Bostadsförsörjningen överlämnades till marknaden. Förmånsnivåerna i de offentliga försäkringssystemen sänktes. Denna omfördelning av ansvar har fortsatt och kommer att fortsätta. Hedborgs utredning pekar sålunda mot ett mera begränsat offentligt ansvar för sjukförsäkringen. Medborgarnas krav på välfärdssektorn ökar snabbare än vad som är möjligt att tillgodose genom offentliga insatser. Den konsumtion vi värderar högst – vård, omsorg och utbildning – består av tjänster som är särskilt kostsamma att producera, och vi har valt att finansiera dem med skatter. Det skapar ett ökande gap mellan krav och möjligheter. Önskar vi mer och bättre tjänster utan att förändra de offentliga systemen måste skatterna höjas. Men möjligheten till höjda skatter är redan uttömd. Skatteinkomsternas andel av BNP har i stort sett varit oförändrad sedan 1980-talet. Det är skälet till att politiken gavs en inriktning mot ökat medborgaransvar redan under 1990-talet. Ett par decennier in på 2000-talet kommer den så kallade ålderspuckeln att markant öka kraven på vård. Med oförändrade välfärdssystem och med dagens skattenivå kommer medborgarna att uppleva en ökande offentlig fattigdom samtidigt som den privata konsumtionen blomstrar. Politisk passivitet inför denna nya verklighet kommer inte att passivisera medborgarna. Tvärtom. Växande köer till den offentliga vården medför att de som har möjlighet att själva säkerställa vård gör det. Säker tillgång till vård av god kvalitet värderas nämligen högre än sådant som hemelektronik och semesterresor. Långsiktiga studier av samhällsekonomin antyder att 2010-talet kan komma att bli krisernas decennium. Snabba och omfattande offentliga nedskärningar kan då framtvingas samtidigt som ålderspuckeln driver upp anspråken på vårdsektorn. Gapet mellan krav och möjligheter ökar snabbt och okontrollerat. Marknaden för vårdtjänster exploderar och vård kommer i betydande omfattning att tilldelas efter betalningsförmåga. Det är svårt att se någon väg tillbaka från en sådan välfärdspolitisk reträtt. Är det verkligen ett realistiskt scenario? Berättigade invändningar kan resas. Det finns dock en historisk förebild. Beslutet att överlämna bostadsförsörjningen till marknaden blev nödvändigt just på grund av oviljan att i tid reformera systemet. Men den avgörande frågan är varför vi skall riskera en utveckling som har någon likhet med scenariot. Det finns ju andra vägar att möta framtiden. ATP-systemet reformerades innan det hamnade i kris. Det nya systemet innebär ökat medborgaransvar, men alltjämt finns ett omfattande statligt pensionssystem. Fördelningen mellan offentligt och privat ansvar utformades så att välfärdsstatens värderingar värnades. Är det inte så vi skall reformera vårdsystemen? Varför vänta tills drastiska omställningar blir nödvändiga? Svaren borde vara självklara. Det är de inte. Varför? Framtida möjligheter och problem inom välfärdspolitiken ur ett historiskt perspektiv belyser jag i boken ”Reform eller reträtt – välfärdspolitikens vägval”. Motståndet mot radikala förändringar beror främst på vår oförmåga till omtänkande. Tanken låses till den etablerade ordningen och de system som för tillfället gäller. Så var det både på 1800-talet och på 1900-talet och så är det i dag. Efter decennier av makalös välfärdspolitisk expansion är den förhärskande tanken att välfärdssystemen inte får ändras mot ökat medborgaransvar, trots att en sådan utveckling pågått under femton år. Denna konflikt mellan tanke och verklighet tvingar ansvariga politiker att krypa bakom kriser eller att ange andra skäl för nödvändiga förändringar. Pensionsreformen presenterades sålunda inte som en förändring mot ökat medborgaransvar, trots att reformen syftade till att begränsa det ansvar som staten inte längre förmådde ta. Det är hög tid att upphöra med denna smygpolitik (statsvetare talar om blame avoidance). Den är inte acceptabel ur demokratisk synpunkt. Uppfattningen att vårdsystemen kan reformeras först när ”det är politiskt möjligt” betyder att vi skall vänta till nästa kris. Sådan passivitet innebär ett hot mot välfärdsstatens värderingar. Inom områden som energi, miljö och infrastruktur accepteras att politiken måste ha en långsiktig inriktning. Det handlar om tunga investeringar. Långsiktighet krävs för att undvika kapitalförstöring. Den moderna välfärdspolitiken är också en tung investering – en investering i förtroendekapital. Medborgarna måste kunna lita på att välfärdssystemens spelregler är stabila. Om kriser tvingar fram radikala förändringar under stark tidspress raseras förtroendet. Det är en kapitalförstöring som är värre än om byggnader och maskiner står oanvända. En rad expertutredningar har visat att vårdsystemen på sikt inte är hållbara. Fortsatt politisk passivitet är inte försvarbar. Anna Hedborgs utredning var inriktad på (och förefaller också ha lyckats med) att skapa bred politisk samling kring en problembild. Så bör även en reformprocess rörande den framtida vården inledas. Förändringar av det här slaget sker nämligen först när rådande system inte bedöms som hållbara. Vilka är då de politiska förutsättningarna för att inleda en reformprocess beträffande vården? Frågan finns uppenbarligen inte på den nya regeringens dagordning. Sannolikt är förhoppningen att ökad sysselsättning inom ekonomin skapar tillräckliga offentliga resurser till vården samtidigt som mera konkurrens och valfrihet medför ökad effektivitet. Framgångar i de avseendena skjuter behovet av systemförändringar en bit framåt i tiden. Men det långsiktiga behovet av mera grundläggande reformer kommer att bestå. En gradvis utveckling och effektivisering av vårdsystemen kan och skall självfallet genomföras samtidigt som mer långsiktiga systemförändringarna övervägs. Det goda får inte bli det bästas fiende. Socialdemokrater uttrycker oro för att den solidariskt skattefinansierade vården kommer att ifrågasättas. Den oron är berättigad i den meningen att den ensidiga skattefinansieringen måste diskuteras. Ett ökat medborgaransvar är ofrånkomligt inom vissa delar av vården. En sådan utveckling har redan skett inom äldreomsorgen, som Joakim Vogel med flera påpekat på DN Debatt (1/11). Ett marginellt ökat medborgaransvar får inte betraktas ett oöverstigligt hinder för reformering av vårdsystemen. Inom arbetslivet uppmuntras utvecklingen mot ökat individuellt ansvar. Och vad är strävan mot demokratisering av samhället annat än ett ökat ansvar för medborgarna? Efter femton års utveckling av svensk välfärdspolitik mot ökat medborgaransvar är det hög tid att öppet diskutera dessa frågor. Ett blocköverskridande samarbete skedde när pensionssystemet reformerades. År 1991 bestämde den socialdemokratiska ledningen att arbetet med att reformera ATP-systemet skulle inledas efter valet. Partiet skulle delta i en sådan process även om det blev borgerlig regering. Partiordföranden Ingvar Carlsson var övertygad om att en förnuftig reformering av ATP-systemet var viktigare än de taktiska fördelarna av att stå vid sidan av beslutsprocessen. Ska ett sådant ledarskap utövas även i framtiden? Ska partiet i oppositionsställning ta långsiktigt ansvar för välfärdsstatens framtid? Den frågan har koppling till valet av ny partiordförande. Handlingslinjen att låta taktiken dominera partiets agerande har ett högt välfärdspolitiskt pris. Det är därför viktigt att socialdemokraterna inte bara engagerar sig i den pågående processen att reformera socialförsäkringarna utan också verkar för att en liknande process inleds avseende vården. Per Borg


En drottning för republiken

Summary: Ségolène Royal blir det franska socialistpartiets presidentkandidat. Hon har profilerat sig med att nå ut till nya medborgare, särskilt ungdomar. Hennes sannolike motståndare Nicolas Sarkozy står också för en ny, modernare stil.

Ségolène Royal blir det franska socialistpartiets kandidat till presidentposten. Hon vann medlemsomröstningen stort - mer än 60 procent av rösterna. Hennes medtävlare den förre finansministern Dominique Strauss-Kahn fick litet över 20 och Laurent Fabius, en gång på 1980-talet ung premiärminister, fick litet under 20 procent. Partisekreteraren François Hollande, tillika Ségolène Royals partner, konstaterade att partiet kunde vara nöjt och de två slagna herrarna gratulerade och försäkrade att målet nu var gemensamt: att erövra Élyséepalatset. Givetvis är Ségolène Royal historisk på samma sätt som Angela Merkel när hon förra året kandiderade till förbundskanslersposten: För första gången har en kvinna chansen att nå Frankrikes mäktigaste ämbete. Till skillnad från Angela Merkel använder Ségolène Royal det förhållandet att hon är kvinna som politiskt argument. Hon står för något nytt, något annorlunda än det slutna manliga politikersällskap som hittills styrt, hon är välutbildad, mor, framgångsrik yrkesmänniska - Ségolène Royal vill stå som förebild för ett nytt, modernt och öppet Frankrike. När hon i somras gästade Visby prisade hon den svenska modellen - öppenheten för förändringar och den sociala tryggheten. Men något socialdemokratiskt parti av nordiskt snitt är inte det franska socialistpartiet, det rymmer åtskilligt mer av teoretiserande, och det har ännu långt kvar till att acceptera marknadsekonomi och dess krav på anpassning och omvandling. För en fransk socialist är det naturligt att ropa på skydd och förbud mot en globalisering som hotar franska värden och fransk livsstil. Och "liberal" är inget honnörsord i Frankrike lika litet som i USA fast i Frankrike står det för farlig marknadsekonomi medan liberal för amerikaner är en farlig väns-termänniska. Nu har inte Ségolène Royal låtit sin kandidatur få någon speciell partiprägel, hon har tvärtom sökt kontakter utanför partiets krets. Hon har vädjat till ungdomar, hennes äldste son har hjälpt till och hon och hennes unga stab har använt nätet i en helt ny utsträckning. På sin sajt www.desirsdavenir.org (=framtidsönskningar) har frågor debatterats fritt och förslag från medborgarna välkomnats. Ségolène Royal vill helt klart framstå som hela det unga, moderna Frankrikes kandidat. Det vill också hennes sannolike motståndare Nicolas Sarkozy, inrikesminister och ledare för det regerande partiet UMP. Han började, precis som Ségolène Royal, som mycket ung i politiken, han var borgmästare i höginkomsttagarstadsdelen i Paris Neuilly. Han är frenetiskt närvarande när och där det händer och påminner i det avseendet något om den avgångne justitieministern Thomas Bodström. Nicolas Sarkozys ambition är att fånga både dem som vill ha lag ordning, och som ser Front nationals Jean-Marie Le Pen som alternativet, och dem som vill ge företagen större frihet och modernisera Frankrike. De är rätt olika väljargrupper och kräver alltså mycket jobb av kandidaten Sarkozy. Ett franskt presidentval sker i två omgångar. Och vägen till den andra är inte alltid given ens för den som kandiderar för ett av de största partierna. Det såg vi i valet 2002, när socialistpartiets kandidat, premiärministern Lionel Jospin, slogs ut i den första omgången. Så lär det knappast gå den här gången, men kandidater som François Bayrou för mittenpartiet UDF och Jean-Pierre Chevènement som är vänstertraditionalist kommer att vara med. Med kommer givetvis också Jean-Marie Le Pen att vara. Och i bakgrunden lär president Jacques Chirac i Élyséepalatset dra fram snubbeltrådar för en och annan, och alldeles särskilt för Nicolas Sarkozy. De franska väljarna står inför ett epokval, båda huvudalternativen ger löften om ett nytt Frankrike.


"Arbetslöshetsförsäkringen omvandlas till socialbidrag"

Summary: Nya beräkningar från LO: Snart får bara en av tio 80 procents ersättning vid arbetslöshet. Bara de som tjänar 16 000 kronor i månaden kommer att ersättas fullt ut vid arbetslöshet. Nästa år får endast löntagare som har en månadslön upp till 18 700 kronor ett 80-procentigt inkomstskydd. Arbetslöshetsförsäkringen håller gradvis på att bli en grundtrygghetsförsäkring. Om två decennier får ingen arbetslös högre ersättning än socialbidragstagaren. Det visar LO:s beräkningar av effekterna av regeringens arbetsmarknadspolitik. Facket kan inte samverka med regeringen om lägre löner för sina medlemmar, skriver LO:s chefsekonom Dan Andersson.

Finansminister Anders E Borg, jag har några frågor till dig. Regeringens politik verkar vara att behålla gamla begrepp som den svenska modellen och arbetslinjen för att ge intryck av trygghet och kontinuitet. Men med maktens nyspråk ges orden ett nytt innehåll. Vad betyder egentligen den svenska modellen nu för tiden för er regering? Är du säker på att arbetsgivarna verkligen vill ha den förändring som regeringen nu hårdhänt driver igenom? Regeringen har inte berättat att om ett decennium kommer bara en tiondel av arbetsmarknaden att ha ett 80-procentigt inkomstskydd vid arbetslöshet. Allt färre löntagare får en kompensation motsvarande 80 procent av den tidigare inkomsten. Det beror på att taket för ersättningen i arbetslöshetsförsäkringen inte är indexerat med löneökningarna. Urholkningen innebär att om drygt två decennier kommer alla löntagare att bara få en grundtrygghet via den statliga arbetslöshetsförsäkringen. Under innevarande mandatperiod kommer, enligt vår prognos, lönerna öka med cirka 17 procent. Om taken i försäkringen inte höjs kommer år 2010 lönerna ha ökat så mycket att bara de som i dag tjänar 16 000 kronor i månaden får detta skydd. Det är i nivå med de lägsta avtalslönerna i många LO-förbund. Nästa år kommer bara löntagare som tjänar upp till 18 700 kronor i månaden att ha ett 80-procentigt inkomstskydd. Arbetslöshetsförsäkringen blir successivt en grundtrygghetsförsäkring. Med grundtrygghet avses att ersättningen, efter skatt, kommer att ligga på samma nivå som socialbidraget. Finansminister Anders E Borg, om regeringen tycker att arbetslöshetsförsäkringen ska vara en försäkring mot inkomstbortfall för flertalet inkomsttagare bör du i vårens tilläggsbudget kraftigt höja och sedan indexera taket i försäkringen! Taket borde nu ligga på över 900 kr i månaden, ni har sänkt det till 680 kronor.De flesta inser att man kan bli arbetslös helt oförskyllt och ser det som rättvist att arbetslösa inte utförsäkras om de faktiskt aktivt söker jobb. Men den som är arbetslös i 300 dagar får med den nya politiken en ersättning på 65 procent. Det motsvarar cirka 7 500 kronor i månaden efter skatt för den som har en lön på 15 000 kronor. Det är ungefär lika mycket som man får i socialbidrag, då socialförvaltningen betalar hyran. Det man får ut av försäkringen blir alltså inte mer än vad samhället garanterar som lägsta skäliga levnadsstandard oavsett om man har en inkomstförsäkring eller ej. Vad är vitsen, finansministern, med en försäkring som är obligatorisk, kostar omkring 400 kronor i månaden men som bara motsvarar socialbidragsnivån? Om tiotusentals arbetslösa får ersättningar som ligger långt under avtalslönerna är det en signal till dem att ta mycket lågt avlönade jobb. Medlemmarna i regeringen, och inte minst finansministern själv, har under oppositionstiden ständigt upprepat att ni accepterar den svenska arbetsmarknadsmodellen. Då bör ni väl också respektera de löner som sätts i förhandlingar och inte undergräva avtalen. Den självklara frågan till finansministern är, hur låga löner är det rimligt att löntagare ska acceptera för att få ett jobb? Ska de ta jobb till varje pris? Är 7 000 kronor eller 10 000 kronor i månaden en rimlig lön för vuxna? Det som särskiljer den svenska modellen är statens förhållande till det som ibland kallas det civila samhället, i detta fallet företag och löntagare som frivilligt sluter sig samman i arbetsgivarorganisationer och fackföreningar. Uttrycket för detta är att arbetsrätten implementeras via kollektivavtal och fackföreningarna administrerar arbetslöshetsförsäkringen. Det är från detta regeringen nu bryter upp. Jag tolkar historien så att staten började ge bidrag till arbetslöshetskassorna i utbyte mot att fackföreningarna tog på sig ansvaret att stänga av medlemmarna från ersättning om de inte tog de jobb som fanns. Staten gjorde alltså fackföreningarna delaktiga och ansvariga för kontrollen av de egna medlemmarnas arbetsvilja. Statens stöd till den inkomstrelaterade delen av arbetslöshetsförsäkringen motsvarade år 2005 ungefär 90 procent av ersättningen. Det vill säga att kostnaderna för arbetslösheten finansieras av oss alla skattebetalare gemensamt. Regeringen sänker nu i ett slag stödet till arbetslöshetsförsäkringen till omkring 56 procent av ersättningen. Den enskilde löntagaren som får betala mer till a-kassan genom den höjda avgiften kanske ställer högre krav på strikt tillämpning av reglerna. Men min fråga till Anders E Borg som tänkt ut denna politik är följande: Tror du att fackföreningarna lojalt kan fortsätta stödja en mycket strikt tillämpning av reglerna i försäkringen när regeringen drar tillbaka sitt stöd och försämrar försäkringen för individen och ökar pressen nedåt på lönerna? Regeringen har nu något reviderat sitt förslag och Saco-medlemmarna slipper en utgift på 700 miljoner kronor i egenavgift till a-kassan. Vi tolkar detta som att regeringen nu måste differentiera avgifterna efter arbetslöshetsrisk. LO-medlemmarna kommer att få betala mer. Jag ifrågasätter om arbetsgivarna verkligen är vinnare på den nya politiken. Som inbjuden opponent på ett seminarium i december 2005 fick jag se hur moderaternas ledning lät företagarna Gustaf Douglas och Carl Bennet vittna om att det var lätt att säga upp löntagare i Sverige. Las var i praktiken inget hinder, sa de. Moderaternas partiledning ville övertyga de egna om att det inte behövdes några förändringar i arbetsrätten. Men, Anders E Borg, du ställde aldrig frågan till företagsledarna: blir det lika lätt att säga upp anställda när den ekonomiska tryggheten minskar radikalt? Som ekonom måste du utgå ifrån att löntagarna är rationella. Om den ekonomiska tryggheten sjunker ner till europeisk nivå så kommer väl löntagarnas reaktionsmönster också att bli enligt europeisk standard? Vad arbetsgivarna måste tänka på är att Las-reglerna i praktiken är kopplade till nivåerna i arbetslöshetsförsäkringen. I Sverige är anställningsskyddet dispositivt, vilket innebär att arbetsgivarna kan förhandla fram avsteg från turordningsreglerna (först in, sist ut). Inte sällan går facket med på att behålla yngre nyckelpersoner för att verksamheten även efter nedskärningen ska fungera. Facket har kunnat göra denna avvägning mellan effektivitet och rättvisa eftersom de som får lämna arbetsplatsen har haft en rimlig arbetslöshetsförsäkring och stöd via en fungerande arbetsmarknadspolitik. Men om ersättningen sänks så radikalt och arbetsmarknadspolitiken urholkas kan facken inte kan göra samma avvägning. I dag är nedläggningarna billiga för företagen då staten till stor del tar hand om notan. Det bidrar till att den svenska arbetsmarknaden fungerar väsentligt bättre än de kontinentaleuropeiska. OECD har pekat på att ett sätt att finansiera kostnaderna för omställning av uppsagda är att arbetsgivarna betalar en skatt på uppsägningar. Det är verkligen inte en LO-ekonoms dröm att göra det dyrare för företagen att säga upp anställda. Konsekvensen blir nämligen att företagens kostnad för att anställa ökar. Men ska regeringen utreda idén om att alla löntagare obligatoriskt måste vara med i en a-kassa och att löntagarna ska betala en avgift beroende på arbetslöshetsrisk så bör regeringen också utreda om arbetsgivarna ska betala en uppsägningsskatt vid personalneddragningar. Ett annat alternativ är att parterna via kollektivavtalen kommer att få ta på sig en större del av kostnaden för personalneddragningar. Det är verkligen en riskabel väg regeringen har trätt in på. Regeringen avvecklar cirka 40 000 platser i arbetsmarknadspolitiska program med arbetsuppgifter till avtalsenliga löner till förmån för 10 000 nystartjobb som jag förutsätter också får kollektivavtalslöner. Men resterande personer förutsätts söka jobb mer intensivt med en allt lägre arbetslöshetsersättning som sätter press nedåt på avtalslönerna. Det är en mycket djärv politik att flytta personer som har anställningsstöd och plusjobb till den långa kön av öppet arbetslösa. Det leder enligt LO-ekonomernas bedömning till att den öppna arbetslöshet stiger med 1 procentenhet till 2008. Din bild, Anders E Borg, var att det fanns en miljon i utanförskap och enligt moderaternas hemsida före valet var arbetslösheten över 17 procent, alltså dubbelt så hög som varje seriös beräkning. Lösningen var nystartjobb. Står de 10 000 nystartjobb du föreslår i din första budget i proportion till hur många arbetslösa du ansåg att det fanns? Man hör sällan arbetsgivare klaga över att de får för få ansökningar, däremot att det fattas rätt utbildad arbetskraft. Mer konkret, om en arbetsgivare behöver anställa någon som kör lastbil så hjälper det inte att den arbetslöse sänker lönekraven. Fordras ett lastbilskort behövs kanske en AMU-utbildning och inte mer sökaktivitet. Den svenska modellen kännetecknas av rimliga ersättningar, men ni sänker dem. Arbetslösa förutsätts vara i aktiva åtgärder, men ni halverar antalet programplatser. Facket förvaltar a-kassan men regeringen flyttar över ansvaret till staten. Parterna förhandlar om turordningsreglerna, men ni reducerar fallskärmarna. Vad i er politik påminner över huvud taget om den svenska modellen? Er politik är förstatligande och en marsch bort från den svenska modellens balans. Facken måste självfallet samverka också med en borgerlig regering när det gäller förnyelse av arbetsmarknadspolitiken, skattesystemet och den ekonomiska politiken. Men facket kan inte samverka med regeringen om lägre löner för sina medlemmar. Dan Andersson


”Arbetslöshetsförsäkringen omvandlas till socialbidrag”

Finansminister Anders E Borg, jag har några frågor till dig. Regeringens politik verkar vara att behålla gamla begrepp som den svenska modellen och arbetslinjen för att ge intryck av trygghet och kontinuitet. Men med maktens nyspråk ges orden ett nytt innehåll. Vad betyder egentligen den svenska modellen nu för tiden för er regering? Är du säker på att arbetsgivarna verkligen vill ha den förändring som regeringen nu hårdhänt driver igenom? Regeringen har inte berättat att om ett decennium kommer bara en tiondel av arbetsmarknaden att ha ett 80-procentigt inkomstskydd vid arbetslöshet. Allt färre löntagare får en kompensation motsvarande 80 procent av den tidigare inkomsten. Det beror på att taket för ersättningen i arbetslöshetsförsäkringen inte är indexerat med löneökningarna. Urholkningen innebär att om drygt två decennier kommer alla löntagare att bara få en grundtrygghet via den statliga arbetslöshetsförsäkringen. Under innevarande mandatperiod kommer, enligt vår prognos, lönerna öka med cirka 17 procent. Om taken i försäkringen inte höjs kommer år 2010 lönerna ha ökat så mycket att bara de som i dag tjänar 16 000 kronor i månaden får detta skydd. Det är i nivå med de lägsta avtalslönerna i många LO-förbund. Nästa år kommer bara löntagare som tjänar upp till 18 700 kronor i månaden att ha ett 80-procentigt inkomstskydd. Arbetslöshetsförsäkringen blir successivt en grundtrygghetsförsäkring. Med grundtrygghet avses att ersättningen, efter skatt, kommer att ligga på samma nivå som socialbidraget. Finansminister Anders E Borg, om regeringen tycker att arbetslöshetsförsäkringen ska vara en försäkring mot inkomstbortfall för flertalet inkomsttagare bör du i vårens tilläggsbudget kraftigt höja och sedan indexera taket i försäkringen! Taket borde nu ligga på över 900 kr i månaden, ni har sänkt det till 680 kronor. De flesta inser att man kan bli arbetslös helt oförskyllt och ser det som rättvist att arbetslösa inte utförsäkras om de faktiskt aktivt söker jobb. Men den som är arbetslös i 300 dagar får med den nya politiken en ersättning på 65 procent. Det motsvarar cirka 7 500 kronor i månaden efter skatt för den som har en lön på 15 000 kronor. Det är ungefär lika mycket som man får i socialbidrag, då socialförvaltningen betalar hyran. Det man får ut av försäkringen blir alltså inte mer än vad samhället garanterar som lägsta skäliga levnadsstandard oavsett om man har en inkomstförsäkring eller ej. Vad är vitsen, finansministern, med en försäkring som är obligatorisk, kostar omkring 400 kronor i månaden men som bara motsvarar socialbidragsnivån? Om tiotusentals arbetslösa får ersättningar som ligger långt under avtalslönerna är det en signal till dem att ta mycket lågt avlönade jobb. Medlemmarna i regeringen, och inte minst finansministern själv, har under oppositionstiden ständigt upprepat att ni accepterar den svenska arbetsmarknadsmodellen. Då bör ni väl också respektera de löner som sätts i förhandlingar och inte undergräva avtalen. Den självklara frågan till finansministern är, hur låga löner är det rimligt att löntagare ska acceptera för att få ett jobb? Ska de ta jobb till varje pris? Är 7 000 kronor eller 10 000 kronor i månaden en rimlig lön för vuxna? Det som särskiljer den svenska modellen är statens förhållande till det som ibland kallas det civila samhället, i detta fallet företag och löntagare som frivilligt sluter sig samman i arbetsgivarorganisationer och fackföreningar. Uttrycket för detta är att arbetsrätten implementeras via kollektivavtal och fackföreningarna administrerar arbetslöshetsförsäkringen. Det är från detta regeringen nu bryter upp. Jag tolkar historien så att staten började ge bidrag till arbetslöshetskassorna i utbyte mot att fackföreningarna tog på sig ansvaret att stänga av medlemmarna från ersättning om de inte tog de jobb som fanns. Staten gjorde alltså fackföreningarna delaktiga och ansvariga för kontrollen av de egna medlemmarnas arbetsvilja. Statens stöd till den inkomstrelaterade delen av arbetslöshetsförsäkringen motsvarade år 2005 ungefär 90 procent av ersättningen. Det vill säga att kostnaderna för arbetslösheten finansieras av oss alla skattebetalare gemensamt. Regeringen sänker nu i ett slag stödet till arbetslöshetsförsäkringen till omkring 56 procent av ersättningen. Den enskilde löntagaren som får betala mer till a-kassan genom den höjda avgiften kanske ställer högre krav på strikt tillämpning av reglerna. Men min fråga till Anders E Borg som ”tänkt ut” denna politik är följande: Tror du att fackföreningarna lojalt kan fortsätta stödja en mycket strikt tillämpning av reglerna i försäkringen när regeringen drar tillbaka sitt stöd och försämrar försäkringen för individen och ökar pressen nedåt på lönerna? Regeringen har nu något reviderat sitt förslag och Saco-medlemmarna slipper en utgift på 700 miljoner kronor i egenavgift till a-kassan. Vi tolkar detta som att regeringen nu måste differentiera avgifterna efter arbetslöshetsrisk. LO-medlemmarna kommer att få betala mer. Jag ifrågasätter om arbetsgivarna verkligen är vinnare på den nya politiken. Som inbjuden opponent på ett seminarium i december 2005 fick jag se hur moderaternas ledning lät företagarna Gustaf Douglas och Carl Bennet vittna om att det var lätt att säga upp löntagare i Sverige. Las var i praktiken inget hinder, sa de. Moderaternas partiledning ville övertyga de egna om att det inte behövdes några förändringar i arbetsrätten. Men, Anders E Borg, du ställde aldrig frågan till företagsledarna: blir det lika lätt att säga upp anställda när den ekonomiska tryggheten minskar radikalt? Som ekonom måste du utgå ifrån att löntagarna är rationella. Om den ekonomiska tryggheten sjunker ner till europeisk nivå så kommer väl löntagarnas reaktionsmönster också att bli enligt europeisk standard? Vad arbetsgivarna måste tänka på är att Las-reglerna i praktiken är kopplade till nivåerna i arbetslöshetsförsäkringen. I Sverige är anställningsskyddet dispositivt, vilket innebär att arbetsgivarna kan förhandla fram avsteg från turordningsreglerna (först in, sist ut). Inte sällan går facket med på att behålla yngre nyckelpersoner för att verksamheten även efter nedskärningen ska fungera. Facket har kunnat göra denna avvägning mellan effektivitet och rättvisa eftersom de som får lämna arbetsplatsen har haft en rimlig arbetslöshetsförsäkring och stöd via en fungerande arbetsmarknadspolitik. Men om ersättningen sänks så radikalt och arbetsmarknadspolitiken urholkas kan facken inte kan göra samma avvägning. I dag är nedläggningarna billiga för företagen då staten till stor del tar hand om notan. Det bidrar till att den svenska arbetsmarknaden fungerar väsentligt bättre än de kontinentaleuropeiska. OECD har pekat på att ett sätt att finansiera kostnaderna för omställning av uppsagda är att arbetsgivarna betalar en skatt på uppsägningar. Det är verkligen inte en LO-ekonoms dröm att göra det dyrare för företagen att säga upp anställda. Konsekvensen blir nämligen att företagens kostnad för att anställa ökar. Men ska regeringen utreda idén om att alla löntagare obligatoriskt måste vara med i en a-kassa och att löntagarna ska betala en avgift beroende på arbetslöshetsrisk så bör regeringen också utreda om arbetsgivarna ska betala en uppsägningsskatt vid personalneddragningar. Ett annat alternativ är att parterna via kollektivavtalen kommer att få ta på sig en större del av kostnaden för personalneddragningar. Det är verkligen en riskabel väg regeringen har trätt in på. Regeringen avvecklar cirka 40 000 platser i arbetsmarknadspolitiska program med arbetsuppgifter till avtalsenliga löner till förmån för 10 000 nystartjobb som jag förutsätter också får kollektivavtalslöner. Men resterande personer förutsätts söka jobb mer intensivt med en allt lägre arbetslöshetsersättning som sätter press nedåt på avtalslönerna. Det är en mycket djärv politik att flytta personer som har anställningsstöd och plusjobb till den långa kön av öppet arbetslösa. Det leder enligt LO-ekonomernas bedömning till att den öppna arbetslöshet stiger med 1 procentenhet till 2008. Din bild, Anders E Borg, var att det fanns en miljon i utanförskap och enligt moderaternas hemsida före valet var arbetslösheten över 17 procent, alltså dubbelt så hög som varje seriös beräkning. Lösningen var nystartjobb. Står de 10 000 nystartjobb du föreslår i din första budget i proportion till hur många arbetslösa du ansåg att det fanns? Man hör sällan arbetsgivare klaga över att de får för få ansökningar, däremot att det fattas rätt utbildad arbetskraft. Mer konkret, om en arbetsgivare behöver anställa någon som kör lastbil så hjälper det inte att den arbetslöse sänker lönekraven. Fordras ett lastbilskort behövs kanske en AMU-utbildning och inte mer sökaktivitet. Den svenska modellen kännetecknas av rimliga ersättningar, men ni sänker dem. Arbetslösa förutsätts vara i aktiva åtgärder, men ni halverar antalet programplatser. Facket förvaltar a-kassan men regeringen flyttar över ansvaret till staten. Parterna förhandlar om turordningsreglerna, men ni reducerar fallskärmarna. Vad i er politik påminner över huvud taget om den svenska modellen? Er politik är förstatligande och en marsch bort från den svenska modellens balans. Facken måste självfallet samverka också med en borgerlig regering när det gäller förnyelse av arbetsmarknadspolitiken, skattesystemet och den ekonomiska politiken. Men facket kan inte samverka med regeringen om lägre löner för sina medlemmar. Dan Andersson


”Lägg ner striden om betygen och skapa helt ny skolpolitik”

Summary: Socialdemokratisk skolpolitiker vill ge begåvningarna större chanser redan i förskolan. Socialdemokratin måste grundligt förnya sin skolpolitik före valet 2010. Vi framstod i valrörelsen som försvarare av flumskolan, medan alliansen stod för kunskap och ordning. Socialdemokratin måste lägga ned striden mot betygen. Och det måste bli möjligt att systematiskt arbeta för att ge enskilda barn bättre förutsättningar att läsa, skriva och räkna redan i förskolan. Det skriver Robert Noord (s), barn- och utbildningsnämndens ordförande i Haninge.

Under valrörelsen framstod vi socialdemokrater som företrädare för flumskolan. De borgerliga partierna lyckades på ett framgångsrikt sätt stå för kunskap och ordning i skolan. Detta är givetvis en mycket förenklad och väldigt orättvis beskrivning av de skiljelinjer som finns inom svensk skolpolitik, men vi socialdemokrater har delvis oss själva att skylla eftersom vi inte tillräckligt tydligt tog avstånd från flumskolan. Skolan är ett politikområde där vi nu behöver tänka om. Under 1900-talet var det vi socialdemokrater som stod för kunskap i skolan. Det var vi som gjorde grundskolan tillgänglig för alla så att även arbetarklassens barn fick möjlighet till kunskap och lärande. Det var vi som gjorde gymnasiet allmänt så att det i dag är en självklar del av utbildningsväsendet. Det är vi socialdemokrater som driver på för en kraftigt utbyggd högskola där vi vill se hälften av alla ungdomar i en årskull studera. Men vi har inte bara varit pådrivande för att bygga ut den högre utbildningen, utan även förskolans betydelse har växt under vår tid i regeringsställning. Med en egen läroplan och ökad tillgänglighet tar nu allt fler barn del av förskolans pedagogiska verksamhet, vilket ger dessa barn ännu bättre förutsättningar att klara skolans mål. Tidigare skolminister Ibrahim Baylan (s) tog flera steg i rätt riktning. Genom fokus på trygghet och studiero och genom att lyfta fram behovet av fler nationella prov i de lägre åldrarna förde han den socialdemokratiska politiken i rätt riktning. Men vi behöver göra mer och ta ytterligare steg för att utveckla vår skolpolitik. Det är fullt möjligt för oss att ta tillbaka ordet kunskap från de borgerliga. De senaste åren har de tagit flera kliv i fel riktning. I opposition har inte detta märkts men nu när de är i regeringsställning kommer det att bli tydligare. Med denna artikel hoppas jag på ett konstruktivt sätt kunna bidra med den förnyelse av skolpolitiken som vi socialdemokrater behöver göra för att återigen bli ansvariga för samhällsbygget 2010. 1. Fokusera på kunskap och lärande. Ska skolan lyckas med att se till att alla elever får den kunskap de har rätt till så måste vi fokusera på det som är skolans viktigaste uppdrag, nämligen kunskapen och lärandet. I dag dominerar synsättet att trygga elever lär sig mer. Det kan vid en första anblick låta självklart, men genom detta synsätt hamnar väldigt mycket fokus i skolans arbete på att göra eleverna trygga. Och så länge vi inte lyckas med att skapa trygga elever så får kunskapsuppdraget stå tillbaka. Det är nu dags att vända på synsättet. Vi ska uttrycka att elever som lär sig blir trygga elever. Detta flyttar fokus till det som är skolans viktigaste uppgift, nämligen att förmedla kunskap. Blir skolan framgångsrik i detta uppdrag så kommer det givetvis att leda till att eleverna i skolan känner sig mer trygga. 2. Ha höga förväntningar på eleverna. Svensk skola har i dag mycket goda resultat. Det finns elever med toppbetyg på de allra flesta skolor i Sverige, även de skolor med allra störst utmaningar. Det allvarligaste problemet i svensk skola är att var fjärde elev lämnar skolan utan fullständiga betyg och att resultaten skiljer sig kraftigt åt både mellan kommuner, skolor, klassrum och enskilda elever. Det innebär att en stor grupp ungdomar lämnar skolan utan de kunskaper de har rätt till. Sedan det relativa betygssystemet togs bort och läroplanen ändrades så är det möjligt för alla elever att nå skolans högt ställda mål. Vår största utmaning är givetvis att se till att skolan har ett förhållningssätt som visar att detta inte bara är någonting som uttrycks i styrdokumenten, utan faktiskt att vi tror att det är fullt möjligt, oavsett vilken bakgrund eleverna har och var de bor. 3. Visa att skolan gör skillnad. Vi kan inte enbart peka på den orättvisa sociala struktur som finns mellan kommunerna och kommundelarna som orsak till skolornas skilda resultat, utan skolan och lärarna har en avgörande betydelse för om eleverna når målen eller inte. Det ställer givetvis stora krav på skolan som organisation och skolledningens ansvar för lärandet på skolan. Det ska finnas väl utbildade och behöriga lärare som erbjuds ständig fortbildning. Men vi måste också våga ställa krav på skolan som organisation och de lärare och skolledare som verkar där. Skolan får inte längre gömma sig bakom den sociala struktur som finns i bostadsområdet där skolan verkar. Det är möjligt för alla elever att lära sig. Den sociala strukturen anger enbart förutsättningarna, inte ambitionerna. 4. Följ upp elevernas resultat tidigare. Vi måste våga följa upp elevernas resultat även i de lägre åldrarna. Det ska vara en självklarhet att alla elever kan läsa efter att ha gått ett år i skolan, mer än en tiondel av sin tid i grundskolan. Detta är på många skolor i dag inte en självklarhet. För att veta hur pass bra skolan lyckas med sitt uppdrag är det viktigt att redan från start följa utvecklingen. Genom kunskapskontroller i tidigare åldrar får vi bättre möjligheter att sätta in nödvändiga resurser där de behövs som allra mest, nämligen tidigt i elevens skolgång. 5. Sluta ta strid mot betygen. Socialdemokraterna måste lägga ned sin strid mot betygen. Den börjar likna Don Quijotes strid mot väderkvarnarna. Betygen fyller en viktig funktion när det gäller att informera både eleven och föräldrarna om hur det går i skolan, men också för att det är ett väl utvecklat sätt att följa skolans arbete och därmed bedöma hur pass bra vi lyckas i våra ambitioner. Betygen är givetvis inte det enda sättet, men vår strid mot betygen tolkas som att vi socialdemokrater inte vill följa upp elevernas och skolornas resultat och det är givetvis fel. Den borgerliga regeringen har aviserat att betyg ska ges från och med årskurs sex. Vi socialdemokrater bör vara en konstruktiv part i diskussionerna och vår viktigaste uppgift bör vara att se till att de nya betygen speglar höga förväntningar och att alla elever ska kunna nå målen. 6. Se till att alla elever blir behöriga till högskolestudier. Regeringen med skolminister Björklund i spetsen vill ta bort kravet att alla elever på de yrkesförberedande utbildningarna ska läsa in högskolebehörighet. Motiven till förändringen blev allra tydligast under partiledarutfrågningen där Maud Olofsson uttryckte att vissa lär med händerna och andra med huvudet. Denna inställning är förödande för svensk skola. Med detta synsätt ligger den biologiska förklaringen till skillnaderna i skolornas resultat nära till hands, det vill säga att det är fullt naturligt att Haninge ska ha lägre skolresultat än Danderyd, därför att i Haninge lär sig eleverna mer med händerna och i Danderyd med huvudet. Synsättet sänker också förväntningarna i grundskolan, för eleverna börjar väl inte lära sig med händerna eller huvudet i gymnasieskolan, utan rimligtvis redan i grundskolan. Varför ska då alla elever läsa historia eller samhällskunskap i grundskolan om de sedan ska gå en yrkesförberedande utbildning? Här har vi socialdemokrater en viktig roll att värna tilltron till alla elevers möjligheter. Regeringen visar på en kunskapssyn som är förlegad och här har vi chansen att flytta fram våra positioner. 7. Gör Skolverket vassare. Skolverket, som ska granska, följa upp och ställa krav på skolans huvudmän, måste förbättra sig. Den inspektionsrapport de gjorde över utbildningsväsendet i Haninges skolor visade tydligt att de förväntar sig olika mycket av elever som bor och växer upp i Haninge än i andra kommuner. Skolverket har självt tagit fram en så kallad Salsamodell som tar hänsyn till bland annat föräldrarnas utbildningsbakgrund, inkomstnivå eller om de är födda utomlands. Men dessa faktorer ska givetvis inte påverka skolans ambitioner. Barn till arbetslösa hantverkaren som är födda i ett annat land har givetvis rätt till lika mycket kunskaper som barn till svenskfödda akademiker. En socialdemokratiska regering måste medverka till att Skolverket får ett tydligare uppdrag och blir vassare i sina inspektioner. 8. Ge förskolan en mer pedagogisk roll. I dag går nästan alla barn i förskoleverksamhet vilket ger dem bättre förutsättningar att sedan nå skolans mål. I dag har läroplanen för förskolan enbart strävansmål. Det är inte tillåtet att följa det enskilda barnets utveckling. Detta bör vi socialdemokrater förändra. Det måste få vara möjligt även för förskolan att systematiskt arbeta för att det enskilda barnet ska ha bättre förutsättningar att kunna läsa, skriva eller räkna. Det är när barnen är som minst de lär sig som mest, och de tycker dessutom det är väldigt roligt. Det är inte förrän barnen blir äldre som de tycker det är tråkigt att lära sig. ROBERT NOORD


”Levnadsstandarden markant förbättrad för pensionärer”

Summary: Ny stor SCB-undersökning: Vi ser en generell förskjutning och omfördelning av inkomster och levnadsstandard uppåt i åldrarna. Pensionärernas materiella levnadsstandard har förbättrats markant under de senaste 25 åren. Under samma period ser vi en stagnation eller till och med standardsänkning bland personer under 40 år. Tillgången till bil har i gruppen 75 till 84 år ökat med 35 procent sedan 1980. Under samma period har biltillgången minskat bland de yngre. Liknande siffror gäller för semesterresor och hushållsmaskiner. Också småhusboendet har ökat kraftigt bland de äldre och minskat lika mycket bland de yngre. Trångboddheten har samtidigt minskat mest bland de äldre. Endast en på tjugo kan i dag tänka sig att gå i pension efter 65 år. Det visar en stor undersökning från SCB där 5 500 äldre intervjuats tre gånger med åtta års mellanrum.

Det finns ett informellt generationskontrakt som ligger till grund för välfärdsförsörjningen under olika livsfaser. Generationskontraktet ska garantera att våra barn får ett gott liv, att ungdomar slussas ut till ett fullvärdigt liv som vuxna, att barnfamiljer får ett rimligt stöd till sin försörjningsbörda, och att pensionärer får en värdig ålderdom med rimliga pensioner och äldreomsorg. Det är ett gemensamt ansvar som innebär omfördelning av inkomster och välfärd över vår livstid, och det bygger på ömsesidig solidaritet och förtroende mellan generationerna. Föräldragenerationen tar ansvar för barn, ungdomar, och äldre. Och de väntar sig att nästa generation ska ta ett kollektivt ansvar för dem när de har blivit pensionärer. Det finns olika uppfattningar om hur stor omfördelningen ska vara, från den välbärgade medelåldern med höga arbetsinkomster, till barn, ungdomar och till gamla. Samtidigt råder konkurrens om resurserna mellan generationerna. I Sverige har vi haft en debatt kring den stora 40-talistgenerationen, om konkurrensen om jobben, om framtida vårdkostnader, var välfärdsstatens ansvar för äldreomsorgen börjar och slutar, och om risken för ett framtida generationskrig. Umeå universitet och SCB publicerar nu en forskningsrapport om Äldres levnadsförhållanden 1980-2003; rapport 112 i SCB:s serie Levnadsförhållanden (650 sidor). Den baseras på 5 500 äldre (55+) som har intervjuats tre gånger med 8 års mellanrum. Rapporten är ett samarbetsprojekt mellan forskare från Umeå universitet, Karolinska institutet, Stockholms universitet, och SCB. Dagens artikel beskriver äldres arbete, inkomster, nuvarande och framtida pensioner och levnadsstandard. I morgon följer vi upp med en analys av hälsa, äldreomsorg, fritid, deltagande, ensamhet och utsatthet för våld. Vår bild av de äldres välfärdsutveckling är blandad. Utvecklingen av arbete, inkomster och levnadsstandard har hittills varit relativt positiv. Men framtidens pensioner och äldreomsorg står inför gigantiska utmaningar. Sysselsättningen bland äldre kvinnor (55+) har ökat kraftigt sedan 70-talet. I början av 90-talet fick vi en allmän sysselsättningsminskning, även bland äldre. Efter år 2000 följde så en ny sysselsättningsökning bland äldre. Sverige har nu högst sysselsättning bland äldre i Västeuropa, och visar vägen mot högre pensionsålder och bättre balans mellan den demografiska utvecklingen och pensionsrättigheterna. Arbetslöshet och undersysselsättning bland äldre följer konjunkturutvecklingen under 90-talet, med förhöjd nivå i 60-årsåldern, jämfört med medelåldern. Men arbetslöshetsbördan var avsevärt lägre än hos ungdomar (<30 år) och invandrare. Arbetskraven har skärpts under 90-talet. Fysisk belastning, jäkt och tempoarbete har ökat i alla åldrar sedan 80-talet, även bland de äldre. Så kallad instrumentell inställning till arbetet ("man arbetar enbart för lönen") har också ökat. I många länder diskuteras nu hur den längre medellivslängden ska relateras till pensionsnivån, pensionsåldern och pensionssystemens finansiella balans. Det ställer stora krav på nya arbetstillfällen och att arbetslivet anpassas till äldre arbetskraft. Våra intervjuer kring övergången från arbete till pension visar emellertid ingen större önskan att arbeta efter 65. Endast var tjugonde kan tänka sig att gå i pension efter 65 år. Arbetsmiljön är en huvudfaktor. Hälften av de äldre i arbete (55+) vill sluta före 65 års ålder. Som skäl för tidig pensionering anger 30 procent ohälsa eller att arbetet blivit för krävande. 80 procent vill ha mer fritid. Till bilden hör att de flesta som gick tidigt hade olika indikationer på arbetsmarknadsproblem, såsom byte av arbetsgivare, yrke eller arbetsuppgift, tidsbegränsade anställningar, deltid, långtidssjukskrivning, arbetsmarknadsutbildning, rehabilitering eller arbetsträning. Exit från arbetsmarknaden är en långdragen process som startar redan i 50-årsåldern. På 90-talet skördade vi frukterna av två viktiga processer. Det gäller etableringen av det gamla pensionssystemet (ATP) som under 70-90-talet gav allt fler full pensionsrätt (30 år) med cirka 65 procent av inkomsten under de 15 bästa åren. Den andra faktorn var den stora sysselsättningsökningen bland kvinnor (400 000 jobb). I takt med ökad sysselsättning ackumulerades allt högre pensionsrättigheter i de åldrar som senare på 1990- och 2000-talet passerade pensionsåldern. Dessa två faktorer innebar att äldre pensionärer med låga pensionsrättigheter successivt ersattes av nya pensionärer med full ATP som kunde se tillbaka på ett allt längre arbetsliv. Pensionärskollektivets pensionsinkomster ökade alltså år för år, och närmade sig de förvärvsarbetandes inkomster. Dessa resultat gäller pensionärskollektivets inkomstsituation vid olika tidpunkter, beräknad via nya stickprov år för år under de senaste 20 åren. En helt annan frågeställning, är emellertid hur enskilda pensionärers inkomstsituation har utvecklas under åren som pensionär (longitudinell analys). De flesta äldre drabbas av två stora nedskärningar av inkomsterna, först vid pensioneringen och sedan när partnern avlider och samboendets stordriftsfördelar bortfaller (man får betala hyran, bilen och så vidare på en inkomst). Longitudinell analys ger därför en annan bild av äldres individuella inkomstutveckling. Pensionärerna som kollektiv har således fått betydande ökningar av de disponibla inkomsterna under de senaste 20 åren. Ännu bättre har utvecklingen varit i övre medelåldern (50-60 år), och då särskilt för det övre tjänstemannaskiktet. I den yngsta generationen (under 40 år) har inkomstutvecklingen varit betydligt svagare. Andelen fattigpensionärer har minskat under de senaste 20 åren, och socialbidrag har blivit sällsynta. Under och även efter 90-talskrisen rapporterade allt fler uttalade betalningsproblem (man sökte socialbidrag eller lånade till löpande utgifter, eller betalade inte hyran etc.). Det gäller mest unga, men var ovanligt bland äldre (55+). Vi ser en generell förskjutning och omfördelning av inkomster och levnadsstandard uppåt i åldrarna. Generationskontraktet utvecklades alltså i gynnsam riktning för pensionärerna. De äldres materiella levnadsstandard (tillgångar avseende bostad, hushållsutrustning, fritid, medier och transporter) har utvecklats analogt med inkomsterna. Vi ser en markant standardökning för äldre (55+) och för pensionärer (65+) sedan början av 80-talet. Ökade pensioner och ökad fysisk rörlighet leder till en förlängning av medelålderns livsstil in i pensionsåldern. Samtidigt fick vi en stagnation eller till och med standardsänkning bland yngre under 40 år (ungdomar; unga barnfamiljer). Tillgången till bil har till exempel ökat kraftigt bland äldre, men minskat bland yngre under 40 år. I åldern 75-84 år har nu nästan 60 procent tillgång till bil (ökning med 35 procent sedan 1980). Liknande gäller för semesterresor och hushållsmaskiner. Småhusboendet har ökat kraftigt bland äldre sedan början av 80talet, medan det i stället har minskat lika mycket bland yngre. Trångboddheten har minskat i alla åldrar sedan 1980, mest bland äldre, från 9 till cirka 3 procent. Det är en positiv bild av vi tecknar av de äldres inkomster och levnadsstandard, med stöd av retrospektiv statistik för 1980-2003. Men hur blir det i framtiden? Vi kommer under kommande decennier att gå in i en ny fas, denna gång med en markant sänkning av den allmänna pensionen, såsom den beräknas enligt det nya pensionssystemet. Vi kommer nu åter att få större generationsskillnader i fråga om inkomst och levnadsstandard, mellan de förvärvsarbetande och pensionärerna. Generationskontraktet mellan förvärvsarbetande och pensionärer regleras i pensionssystemet. Här kan vi söka en parallell i socialförsäkringarna. Normen för sjukersättning och a-kassa ligger vid cirka 80 procent av inkomstförlusten, med smärre variationer över tid, plus vissa avtalsbaserade tillägg. Det gamla pensionssystemet omfattade folkpension och tilläggspension (ATP), totalt cirka 65 procent av medelinkomsten under de 15 bästa åren, plus avtalspension (knappt 10 procent). I det gamla pensionssystemet låg alltså kompensationsgraden relativt nära socialförsäkringarnas. Det nya pensionssystemet ger en allmän pension på mellan 43-52 procent av slutlönen i vanliga yrken (bibliotekarie, försäljare, städare), exklusive avtalspension. Pensionerna följer sedan inte heller med i reallöneutvecklingen fullt ut. På längre sikt kommer pensionärerna att falla alltmer tillbaka i jämförelse med de förvärvsarbetandes arbetsinkomster. Beräkningar med olika tillväxtantaganden visar att man i vanliga yrken vid 82-års ålder kommer ned till en kompensationsgrad av 36-42 procent av medellönen inom yrket (enligt det gamla pensionssystemet: 49-52 procent). Sammantaget kan vi alltså se en markant förbättring av de pensionerades ekonomiska situation. Det nya pensionssystemets systemegenskaper medför dock att denna utveckling riskerar att brytas. Det har lett till en omfattande debatt om behovet av individuell och samhällelig anpassning, för att upprätthålla det informella generationskontraktet. Här är det alltså frågan om ett svårt val mellan låga pensioner, högre pensionsinbetalningar, privat pensionssparande, skattefinansierade transfereringar och högre pensionsålder. JOACHIM VOGEL Professor, Umeå universitet BJÖRN HALLERÖD Professor, Umeå universitet MIKAEL STATTIN Fil.dr., Umeå universitet MIKAEL NORDENMARK Professor, Mittuniversitet MATS THORSLUND Professor, Karolinska institutet SVEN-ERIK JOHANSSON Professor, Karolinska institutet; JAN SUNDQUIST Professor, Karolinska institutet MARTI G PARKER Docent, Karolinska institutet KRISTINA LARSSON Fil.dr., Karolinska institutet PÄR SCHÖN Doktorand, Stockholms universitet ILIJA BATLJAN Doktorand, Stockholms universitet LARS HÄLL Utredare, SCB


Summary: Ny stor SCB-undersökning: Vi ser en generell förskjutning och omfördelning av inkomster och levnadsstandard uppåt i åldrarna.Pensionärernas materiella levnadsstandard har förbättrats markant under de senaste 25 åren. Under samma period ser vi en stagnation eller till och med standardsänkning bland personer under 40 år. Tillgången till bil har i gruppen 75 till 84 år ökat med 35 procent sedan 1980. Under samma period har biltillgången minskat bland de yngre. Liknande siffror gäller för semesterresor och hushållsmaskiner. Också småhusboendet har ökat kraftigt bland de äldre och minskat lika mycket bland de yngre. Trångboddheten har samtidigt minskat mest bland de äldre. Endast en på tjugo kan i dag tänka sig att gå i pension efter 65 år. Det visar en stor undersökning från SCB där 5 500 äldre intervjuats tre gånger med åtta års mellanrum.

Det finns ett informellt generationskontrakt som ligger till grund för välfärdsförsörjningen under olika livsfaser. Generationskontraktet ska garantera att våra barn får ett gott liv, att ungdomar slussas ut till ett fullvärdigt liv som vuxna, att barnfamiljer får ett rimligt stöd till sin försörjningsbörda, och att pensionärer får en värdig ålderdom med rimliga pensioner och äldreomsorg. Det är ett gemensamt ansvar som innebär omfördelning av inkomster och välfärd över vår livstid, och det bygger på ömsesidig solidaritet och förtroende mellan generationerna. Föräldragenerationen tar ansvar för barn, ungdomar, och äldre. Och de väntar sig att nästa generation ska ta ett kollektivt ansvar för dem när de har blivit pensionärer. Det finns olika uppfattningar om hur stor omfördelningen ska vara, från den välbärgade medelåldern med höga arbetsinkomster, till barn, ungdomar och till gamla. Samtidigt råder konkurrens om resurserna mellan generationerna. I Sverige har vi haft en debatt kring den stora 40-talistgenerationen, om konkurrensen om jobben, om framtida vårdkostnader, var välfärdsstatens ansvar för äldreomsorgen börjar och slutar, och om risken för ett framtida generationskrig. Umeå universitet och SCB publicerar nu en forskningsrapport om Äldres levnadsförhållanden 1980–2003; rapport 112 i SCB:sserie Levnadsförhållanden (650 sidor). Den baseras på 5 500 äldre (55+) som har intervjuats tre gånger med 8 års mellanrum. Rapporten är ett samarbetsprojekt mellan forskare från Umeå universitet, Karolinska institutet, Stockholms universitet, och SCB. Dagens artikel beskriver äldres arbete, inkomster, nuvarande och framtida pensioner och levnadsstandard. I morgon följer vi upp med en analys av hälsa, äldreomsorg, fritid, deltagande, ensamhet och utsatthet för våld. Vår bild av de äldres välfärdsutveckling är blandad. Utvecklingen av arbete, inkomster och levnadsstandard har hittills varit relativt positiv. Men framtidens pensioner och äldreomsorg står inför gigantiska utmaningar. Sysselsättningen bland äldre kvinnor (55+) har ökat kraftigt sedan 70-talet. I början av 90-talet fick vi en allmän sysselsättningsminskning, även bland äldre. Efter år 2000 följde så en ny sysselsättningsökning bland äldre. Sverige har nu högst sysselsättning bland äldre i Västeuropa, och visar vägen mot högre pensionsålder och bättre balans mellan den demografiska utvecklingen och pensionsrättigheterna. Arbetslöshet och undersysselsättning bland äldre följer konjunkturutvecklingen under 90-talet, med förhöjd nivå i 60-årsåldern, jämfört med medelåldern. Men arbetslöshetsbördan var avsevärt lägre än hos ungdomar (<30 år) och invandrare. Arbetskraven har skärpts under 90-talet. Fysisk belastning, jäkt och tempoarbete har ökat i alla åldrar sedan 80-talet, även bland de äldre. Så kallad instrumentell inställning till arbetet (”man arbetar enbart för lönen”) har också ökat. I många länder diskuteras nu hur den längre medellivslängden ska relateras till pensionsnivån, pensionsåldern och pensionssystemens finansiella balans. Det ställer stora krav på nya arbetstillfällen och att arbetslivet anpassas till äldre arbetskraft. Våra intervjuer kring övergången från arbete till pension visar emellertid ingen större önskan att arbeta efter 65. Endast var tjugonde kan tänka sig att gå i pension efter 65 år. Arbetsmiljön är en huvudfaktor. Hälften av de äldre i arbete (55+) vill sluta före 65 års ålder. Som skäl för tidig pensionering anger 30 procent ohälsa eller att arbetet blivit för krävande. 80 procent vill ha mer fritid. Till bilden hör att de flesta som gick tidigt hade olika indikationer på arbetsmarknadsproblem, såsom byte av arbetsgivare, yrke eller arbetsuppgift, tidsbegränsade anställningar, deltid, långtidssjukskrivning, arbetsmarknadsutbildning, rehabilitering eller arbetsträning. Exit från arbetsmarknaden är en långdragen process som startar redan i 50-årsåldern. På 90-talet skördade vi frukterna av två viktiga processer. Det gäller etableringen av det gamla pensionssystemet (ATP) som under 70–90-talet gav allt fler full pensionsrätt (30 år) med cirka 65 procent av inkomsten under de 15 bästa åren. Den andra faktorn var den stora sysselsättningsökningen bland kvinnor (400 000 jobb). I takt med ökad sysselsättning ackumulerades allt högre pensionsrättigheter i de åldrar som senare på 1990- och 2000-talet passerade pensionsåldern. Dessa två faktorer innebar att äldre pensionärer med låga pensionsrättigheter successivt ersattes av nya pensionärer med full ATP som kunde se tillbaka på ett allt längre arbetsliv. Pensionärskollektivets pensionsinkomster ökade alltså år för år, och närmade sig de förvärvsarbetandes inkomster. Dessa resultat gäller pensionärskollektivets inkomstsituation vid olika tidpunkter, beräknad via nya stickprov år för år under de senaste 20 åren. En helt annan frågeställning, är emellertid hur enskilda pensionärers inkomstsituation har utvecklas under åren som pensionär (longitudinell analys). De flesta äldre drabbas av två stora nedskärningar av inkomsterna, först vid pensioneringen och sedan när partnern avlider och samboendets stordriftsfördelar bortfaller (man får betala hyran, bilen och så vidare på en inkomst). Longitudinell analys ger därför en annan bild av äldres individuella inkomstutveckling. Pensionärerna som kollektiv har således fått betydande ökningar av de disponibla inkomsterna under de senaste 20 åren. Ännu bättre har utvecklingen varit i övre medelåldern (50–60 år), och då särskilt för det övre tjänstemannaskiktet. I den yngsta generationen (under 40 år) har inkomstutvecklingen varit betydligt svagare. Andelen fattigpensionärer har minskat under de senaste 20 åren, och socialbidrag har blivit sällsynta. Under och även efter 90-talskrisen rapporterade allt fler uttalade betalningsproblem (man sökte socialbidrag eller lånade till löpande utgifter, eller betalade inte hyran etcetera). Det gäller mest unga, men var ovanligt bland äldre (55+). Vi ser en generell förskjutning och omfördelning av inkomster och levnadsstandard uppåt i åldrarna. Generationskontraktet utvecklades alltså i gynnsam riktning för pensionärerna. De äldres materiella levnadsstandard (tillgångar avseende bostad, hushållsutrustning, fritid, medier och transporter) har utvecklats analogt med inkomsterna. Vi ser en markant standardökning för äldre (55+) och för pensionärer (65+) sedan början av 80-talet. Ökade pensioner och ökad fysisk rörlighet leder till en förlängning av medelålderns livsstil in i pensionsåldern. Samtidigt fick vi en stagnation eller till och med standardsänkning bland yngre under 40 år (ungdomar; unga barnfamiljer). Tillgången till bil har till exempel ökat kraftigt bland äldre, men minskat bland yngre under 40 år. I åldern 75–84 år har nu nästan 60 procent tillgång till bil (ökning med 35 procent sedan 1980). Liknande gäller för semesterresor och hushållsmaskiner. Småhusboendet har ökat kraftigt bland äldre sedan början av 80-talet, medan det i stället har minskat lika mycket bland yngre. Trångboddheten har minskat i alla åldrar sedan 1980, mest bland äldre, från 9 till cirka 3 procent. Det är en positiv bild vi tecknar av de äldres inkomster och levnadsstandard, med stöd av retrospektiv statistik för 1980–2003. Men hur blir det i framtiden? Vi kommer under kommande decennier att gå in i en ny fas, denna gång med en markant sänkning av den allmänna pensionen, såsom den beräknas enligt det nya pensionssystemet. Vi kommer nu åter att få större generationsskillnader i fråga om inkomst och levnadsstandard, mellan de förvärvsarbetande och pensionärerna. Generationskontraktet mellan förvärvsarbetande och pensionärer regleras i pensionssystemet. Här kan vi söka en parallell i socialförsäkringarna. Normen för sjukersättning och a-kassa ligger vid cirka 80 procent av inkomstförlusten, med smärre variationer över tid, plus vissa avtalsbaserade tillägg. Det gamla pensionssystemet omfattade folkpension och tilläggspension (ATP), totalt cirka 65 procent av medelinkomsten under de 15 bästa åren, plus avtalspension (knappt 10 procent). I det gamla pensionssystemet låg alltså kompensationsgraden relativt nära socialförsäkringarnas. Det nya pensionssystemet ger en allmän pension på mellan 43–52 procent av slutlönen i vanliga yrken (bibliotekarie, försäljare, städare), exklusive avtalspension. Pensionerna följer sedan inte heller med i reallöneutvecklingen fullt ut. På längre sikt kommer pensionärerna att falla alltmer tillbaka i jämförelse med de förvärvsarbetandes arbetsinkomster. Beräkningar med olika tillväxtantaganden visar att man i vanliga yrken vid 82-års ålder kommer ned till en kompensationsgrad av 36–42 procent av medellönen inom yrket (enligt det gamla pensionssystemet: 49–52 procent). Sammantaget kan vi alltså se en markant förbättring av de pensionerades ekonomiska situation. Det nya pensionssystemets systemegenskaper medför dock att denna utveckling riskerar att brytas. Det har lett till en omfattande debatt om behovet av individuell och samhällelig anpassning, för att upprätthålla det informella generationskontraktet. Här är det alltså frågan om ett svårt val mellan låga pensioner, högre pensionsinbetalningar, privat pensionssparande, skattefinansierade transfereringar och högre pensionsålder. JOACHIM VOGEL, professor, Umeå universitet, BJÖRN HALLERÖD, professor, Umeå universitet, MIKAEL STATTIN, fil dr, Umeå universitet, MIKAEL NORDENMARK, professor, Mittuniversitet, MATS THORSLUND professor, Karolinska institutet, SVEN-ERIK JOHANSSON, professor, Karolinska institutet, JAN SUNDQUIST, professor, Karolinska institutet, MARTI G PARKER, docent, Karolinska institutet, KRISTINA LARSSON, fil dr, Karolinska institutet, PÄR SCHÖN, doktorand, Stockholms universitet, ILIJA BATLJAN, doktorand, Stockholms universitet, LARS HÄLL, utredare, SCB


”Svenska kvinnor fattigare och otryggare än männen”

Summary: Ny undersökning visar: Stora ekonomiska och sociala skillnader mellan könen. Sverige anses som ett föregångsland när det gäller jämställdhet men trots det är skillnaderna i levnadsvillkor betydande. Det är 65 procent större risk för att kvinnor har svårt att få pengarna att räcka till i det dagliga livet och 33 procent mer sannolikt att de haft erfarenhet av ekonomisk kris. Kvinnor känner också större otrygghet. De är sju gånger mer benägna att avstå från att gå ut ensamma och är mycket mer oroliga att förlora arbetet inom det närmaste året. Sverige betraktas som det tryggaste landet på jorden men detta verkar mer gälla för män än kvinnor, skriver docenten och enhetschefen Sarah Wamala vid Statens folkhälsoinstitut.

Sverige har haft en jämställd regering under Göran Perssons tid. Den nya regeringen är även den jämställd om man ser till antalet kvinnor respektive män. Frågan är hur mycket av denna jämställdhetspolitik på hög nivå som kommer ner till individerna. Sverige har ett gott anseende internationellt sett när det gäller jämställdhet. Det svenska välfärdssystemet som gör det möjligt för kvinnor och män att kunna arbeta utanför hemmet och samtidigt vara föräldrar är beundrat. Trots många goda intentioner att sträva efter jämställdhet, kan det dock konstateras att kvinnor i Sverige är missgynnande i förhållande till män på många sätt. Att kvinnor tjänar 20 procent mindre än män har debatterats utan framgång. Claes Borgström betonar, i en utmärkt artikel på DN Debatt den 8 oktober, att det finns en talibanliknande syn på kvinnor i Sverige som bidrar till de löneskillnader som har bestått i flera decennier. I denna artikel fortsätter jag debatten genom att belysa de könsskillnader i levnadsvillkor som präglar dagens Sverige. Vi har studerat förekomsten av ekonomiska svårigheter och känslan av otrygghet hos de 30 584 kvinnor och 26 305 män i Sverige 2006 som deltog i den nationella folkhälsoenkäten. Ekonomiska svårigheter mäts genom bristande kontantmarginal (svårigheter att få fram 15 000 kronor på en vecka), ekonomisk kris (svårigheter att betala löpande utgifter som till exempel mat och hyra under de senaste 12 månaderna), socialbidragstagande under senaste året, och låg inkomst (årsinkomst upp till 100 000 kronor). Känslan av otrygghet mäts med att avstå från att gå ut ensam på grund av rädsla för att bli överfallen, rånad eller på annat sätt ofredad, oro för att förlora ens arbete inom det närmaste året och uppgifter om socialbidrag och inkomstnivå hämtade från inkomstregistret. I analyserna har tänkbara förklaringar för könsskillnader i ekonomiska svårigheter och känsla av otrygghet justerats för ålder, långvarig sjukdom, familjetyp, kort utbildningstid (att ha gått enbart grundskoleutbildning) och sysselsättning. Svenskfödda och utlandsfödda personer analyserades separat. Det var 78 procent mer sannolikt att svenskfödda kvinnor hade lägre inkomst än svenskfödda män. Jämfört med svenskfödda män var det 65 procent mer sannolikt att svenskfödda kvinnor hade haft erfarenhet av bristande kontantmarginal och 33 procent mer sannolikt att de hade haft erfarenhet av ekonomisk kris. Vi fann dock inga könsskillnader när det gäller socialbidragstagande bland svenskfödda personer. Vid jämförelse av utlandsfödda kvinnor och utlandsfödda män fanns det inga könsskillnader när det gäller kort utbildning och ekonomisk kris. Vi fann dock skillnader när det gäller erfarenheten av bristande kontantmarginal och låg inkomst, då det var 38 respektive 54 procent mer sannolikt att utlandsfödda kvinnor hade upplevt detta jämfört med utlandsfödda män. Utlandsfödda kvinnor var däremot 62 procent mindre sannolika att vara socialbidragstagare än utlandsfödda män. Efter justering för ålder, långvarig sjukdom och familjetyp fann vi att svenskfödda kvinnor var 6,8 gånger mer benägna att avstå från att gå ut ensamma på grund av rädsla jämfört med svenskfödda män, medan utlandsfödda kvinnor var 3,7 gånger mer benägna att känna sig otrygga jämfört med utlandsfödda män. Det var mindre sannolikt (18 procent) att svenskfödda kvinnor hade kort utbildningstid än svenskfödda män. Trots detta var svenskfödda kvinnor 28 procent mer oroliga än svenskfödda män att förlora arbetet inom det närmaste året, oberoende av ålder, hälsotillstånd, eller familjetyp. Det fanns inga könsskillnader bland utlandsfödda personer när det gäller kort utbildningstid eller oro för att förlora arbetet inom det närmaste året. Sverige betraktas som det tryggaste landet på jorden, men detta verkar gälla för män i större uträckning än kvinnor. Att svenska kvinnor känner sig upp till sju gånger mer otrygga i sin närmiljö än män väcker många frågor. Frågan är varför tryggheten både i bostaden och på arbetsmarknaden är så pass snedfördelad mellan könen? Resultaten visar att könsskillnader i såväl ekonomiska förutsättningar som trygghet är större hos svenskfödda personer än utlandsfödda. Trots att kvinnor arbetar lika mycket som män utanför hemmet, finns det könsskillnader i de ekonomiska svårigheterna bland svenskfödda personer oberoende av ålder, hälsotillstånd, familjetyp, utbildningsnivå och sysselsättning. Den 1 juli i år påpekade jag på DN Debatt att jämlikhetspolitiken i Sverige inte varit särskilt genuskänslig de senaste decennierna. Uppgifterna i denna artikel pekar återigen på ett behov att integrera jämlikhets- och jämställdhetsperspektivet och åtgärda grundläggande socioekonomiska faktorer. Att det fanns mindre könsskillnader bland utlandsfödda personer än bland svenskfödda personer kan bero på att både män och kvinnor med utländsk bakgrund är generellt missgynnande i Sverige på så sätt att variationen blir mindre. Uppgiften att det var mer sannolikt att utlandsfödda män var socialbidragstagare än att utlandsfödda kvinnor var det medför en allvarlig implikation för integrationspolitiken. Frågan är hur utlandsfödda män ska lyftas ifrån socialbidragsberoendet så att de kan försörja sig själva? Slutligen skadar otrygghet och missgynnande ekonomiska förutsättningar individens hälsa och kan ha negativa konsekvenser för folkhälsan och samhällsekonomin. Arbetet kring jämställdheten måste ta hänsyn till trygghet och goda ekonomiska förutsättningar på lika villkor för kvinnor och män. Det finns anledning att konstatera att könsskillnader i ekonomiska förutsättningar och trygghet bidrar till det stora ohälsotalet hos kvinnor som syns i den svenska statistiken. Sarah Wamala


Sven Nilsson svarar på de fem vanligaste frågorna

Summary: Vilken skola är bäst? Vilket program ska jag gå? Hur gör man för att räkna ut poängen? Måste man gå på gymnasiet? Jag vill ha ett jobb där man tjänar mycket pengar!

Det beror på vad som är bäst för dig. Här är några saker att tänka på: • Hur stor är skolan, vill du gå på en stor eller liten? • Var ligger skolan, är det okej för dig att åka långt, eller vill du ha skolan runt hörnet? • Hur tar man sig dit, vad finns det för kommunikationer? • Vad kan skolan erbjuda och vad behöver du? Det är inte alltid självklart att det finns syv eller skolsköterska på skolan. • Och viktigast av allt, kan skolan erbjuda det du vill läsa? • Ett bra tips är att besöka skolan själv och fråga några elever hur stämningen är. Tänk på att man inte alltid behöver gå natur på gymnasiet för att till exempel bli arkitekt. Ta reda på vilka ämnen som krävs för att läsa vidare på högskolan! Jag vill poängtera att det är kurserna man kan välja inom programmet som är det viktiga. Man tar de 16 bästa betygen och slår ihop poängen. Ett MVG ger 20 poäng, ett VG ger 15 poäng och ett G ger 10 poäng. Det bästa man kan få är 320, då har man MVG i alla ämnen. På estetiska program värderas estetiska färdigheter. Eleverna får poäng mellan 1 och 20 på det de sjunger, spelar eller på sina arbetsprover. Poängen multipliceras med siffran 16. Sedan läggs detta ihop med betygssumman för de övriga betygen. Det är den nya totalsumman som sedan gäller. Det är förvisso frivilligt, men man måste tänka på att det är svårt att få jobb när man bara är 16 år. Många arbetsgivare ser gymnasiet som en slags mogenhetsexamen. Det är svårt att klara sig utan att ha gått i gymnasiet om man inte har någon släkting eller kontakt som kan hjälpa till med jobb. Det viktigaste är att du trivs med livet och känner dig harmonisk i det du gör. Människor som tjänar mycket pengar är oftast väldigt duktiga på det de gör. Bli riktigt duktig på ditt yrke, uppfinn något eller kom på en helt egen idé!