”Feministerna har glömt bort kvinnokampen”

Summary: ”Många feminister verkar ha glömt bort vad vi kämpade för på 70-talet”, säger journalisten Helene Bergman. Kvinnor från andra länder som kämpar för sin frihet blir i dag motarbetade i stället för stöttade, menar hon.

Hedersförtryck. Del 9 I en serie artiklar skildrar Insidan hur det är att leva med inskränkt frihet för att familjens heder ska värnas. Tidigare delar: Del 1: ”Att man blir myndig betyder inget i min familj” Del 2: ”Vi måste erkänna att hedersförtryck är ett svenskt problem” Del 3: ”Mammas generation hade större frihet i Mellanöstern än vad min fick i Sverige” Del 4: Här får hedersutsatta stöd Del 5: Sabuni fick nobben för nästan alla förslag mot hedersförtryck Del 6: ”Mångkultur är inte tvångsäktenskap och slöjtvång” Del 7: Filosofiprofessorn: Vi talar om förtrycket, men inget hände Del 8: ”Vi måste uppmärksamma hedersbrotten mycket mer” Journalisten Helene Bergman har skrivit en bok om åtta kvinnor med bakgrund i andra länder som på olika sätt arbetar mot hedersförtryck i Sverige. Hos dem känner hon igen sig från 70-talets kvinnokamp. – Dessa kvinnor är modiga, de bråkar, de står upp för sina systrar, de backar inte och de hatar inte män. Det är de som står för den riktiga kvinnokampen i dagens Sverige. När hon gjort intervjuerna med de åtta kvinnorna som är med i boken ”Förortens Grupp 8” (Beijbom Books) var Helene Bergman upprörd. Riktigt förbannad. Samtliga berättade hur de motarbetats av dem som kallade sig antirasister eller feminister. Boken är en stark uppgörelse med dagens svenska feminism. – Det här är kvinnor som kämpar för sina liv och det är en skam hur de behandlas. Har alla glömt bort det vi kämpat till oss sedan 70-talet? – Allt det vi uppnått i kvinnokampen under flera decennier står nu inför ett nytt hot: kvinnoförtrycket i utsatta förorter. Och så handlar debatten om olika definitioner av feminism! Nicklas Kelemen är ledamot i styrelsen för Nätverket mot hedersrelaterat våld. Han har arbetat mot hedersförtyck sedan 90-talet, då på Rädda Barnen. Han samarbetade bland annat med Fadime Sahindal, som dödades av sin pappa för 16 år sedan. – Jag tycker att ingenting har hänt politiskt för att komma åt hedersförtryckets orsaker sedan dess. Organisationer som kultiverar hedersetiken gör det lika fritt i dag som på Fadimes tid och betraktas än i dag som heliga kor. – Snarare har det gått åt motsatt håll för dessa flickor och kvinnor. Förtrycket breder ut sig, som regeringens egna kartläggningar visar. Nicklas Kelemen tror att dåvarande vänsterledaren Gudrun Schymans tal på partikongressen i januari 2002 är en viktig förklaring till att det hänt så lite. I talet sa hon bland annat att det är ”samma norm, samma struktur, samma mönster, som upprepas så väl i talibanernas Afghanistan som här i Sverige”. Helene Bergman är kritisk till Gudrun Schyman och Feministiskt initiativ, Fi, som hon menar snyltar på tidigare generationers kvinnokamp och saknar solidaritet med de kvinnor som förtrycks i förorternas hederskulturer. – Jag gick i taket av det där talet om att det är samma normer och mönster som styr kvinnoförtrycket här som där, säger hon. I Sverige skjuts inte en dotter av sin pappa för att hon har träffat ”fel man”. Alla borde ha reagerat. Helene Bergman är 71 år och växte upp i en annan tid. Hon gick på en flickskola där eleverna inte fick sminka sig, för att inte se ”vulgära” ut. – Vi skulle vara fina flickor, hålla ihop benen och inte vicka på höfterna. Skräcken för att bli med barn fick vi borgerliga flickor itutad i oss från tidig ålder. ”Pojkar vill bara en sak”, fick vi höra. Det här var före p-pillrens och den fria abortens tid. Under decennierna som följde kämpade svenska kvinnor till sig en allt större frihet. Helene Bergman var själv aktiv i kvinnokampen i många år. På 1980-talet startade hon svensk lokalradios första kvinnoprogram ”Amanda”. Under fyra år medverkade hon senare i det feministiska radioprogrammet ”Radio Ellen” i P1. – Jag som deltagit i kvinnokampen så länge trodde i min naivitet att allt nu var klappat och klart. Och så ser jag att dagens feminister aktivt motarbetar kvinnor från andra länder som kämpar för sin frihet, säger hon. Har du mött samma motstånd efter din bok som de kvinnor du intervjuat har gjort? – Nej inte alls. Kanske är det för att jag är äldre och född svensk. I stället har boken mötts av tystnad. Osynliggörande är också ett motstånd och en maktstrategi, säger Helene Bergman. Hon är mycket kritisk till hur den svenska feminismen utvecklats. Hon säger att svenska feminister ägnar sin kraft åt att få in fler kvinnor i bolagsstyrelser i stället för att kämpa för att ge hundratusen flickor och kvinnor utsatta för kvinnoförtryck i hederns namn sin frihet. – Om sådan könsapartheid på allvar får slå rot i Sverige så kommer vi inte att kunna upprätthålla jämställdheten mellan kvinnor och män som vi uppnått, säger Helene Bergman. I dag vill hon inte kalla sig feminist. Begreppet har blivit så ”nedsolkat”. I stället säger hon kvinnokämpe. Det var läraren, muslimen och samhällsdebattören Hanna Gadbans bok ”Min Jihad” som blev Helene Bergmans ögonöppnare. Boken kom ut 2015 och beskriver bland annat hur islamismen breder ut sig i invandrartäta förorter och bidrar till ett ökat hedersförtryck av kvinnor. Hanna Gadbans bok möttes av en så intensiv motkampanj att hon tvingades gå under jorden på grund av hot. På Säpos inrådan bytte hon personuppgifter och jobb. Kritiken mot Hanna Gadban hade inletts i samband med att hon nominerats till en utmärkelse av Södertörns högskola. Själv hade Hanna Gadban inte ens nåtts av beskedet om nomineringen innan motkampanjen var igång: – Jag stämplades som islamofob och rasist, vilket kändes lite märkligt eftersom jag är en troende muslim och invandrare som bodde och verkade i förorten. Snabbheten och kraften i kampanjen väckte Hanna Gadbans intresse. Hur kunde hennes kamp för mänskliga rättigheter väcka så starka reaktioner? Hon studerade vilka som skrivit under namninsamlingen mot nomineringen och fann konservativa islamister, vänsteraktivister och Fi-medlemmar sida vid sida. Samma personer dök sedan upp i kampanjen mot hennes bok. – För mig var det ofattbart. Vad har de för gemensamt intresse? Som feminist borde man i stället stå bakom mig som ensam kvinna från Irak, muslim och invandrare i förorten. Vad fick kampanjerna mot nomineringen och boken för konsekvenser för dig? – Jag borde få vara stolt över allt jag gjorde, men jag kan i dag inte ens använda mitt riktiga namn. Har man stämplats som rasist så är det ingen som har förtroende för en längre. – Det är lite sorgligt och en besvikelse för en invandrarkvinna som drömmer om frigörelse, frihet och yttrandefrihet som man inte upplevt i hemlandet. Det blir som att leva i ett stort öppet fängelse. Tidigare riksdagskandidaten Nelli Motavvas var en av de Fi-företrädare som var drivande i att stoppa nomineringen av Hanna Gadban. Hon skrev bland annat debattartiklar om detta i tidningen Feministiskt perspektiv, då under sitt iranska förnamn Mehrtab. – Jag kommer inte riktigt ihåg varför vi var så upprörda. Men vi tyckte att Gadban uttryckt sig ganska islamofobiskt i debatten och att hon därför inte skulle vara "en förebild" för högskolan, som det stod i nomineringen, säger Nelli Motavvas. Hon håller med om att tonläget om hedersförtrycket stundtals varit mycket högt. Själv tror hon att det beror på att olika grupper inom feminismen söker förklaringar på olika sätt. – Jag tyckte att debatten blev olycklig. Kulturalisterna pratade om traditioner och religion, radikalfeministena bara om könsmakt. Därför blev jag intersektionalist. Vi ser att det finns flera olika maktordningar som kön, klass, etnicitet. Men fortfarande anser jag att "kultur" aldrig är en orsak till hedersförtryck, bara en ursäkt, säger hon. Tror du att alla feminister någon gång kommer att kunna arbeta sida vid sida mot hedersförtrycket? – Det är nog svårt, men om vi kan fokusera mer på konkreta åtgärder än att tjafsa om ideologi och förklaringar så kan det gå, säger Nelli Motavvas. Maria Hagberg har i snart trettio år arbetat med frågor om hedersförtryck. Hon var med att grunda Fi. Redan då var hon kritisk till partiets hållning i fråga om hedersförtryck. För nästan tio år sedan lämnade hon partiet, då hon kände att hennes tankar om hedersförtryck motarbetades. – En del har svårt att ta in att det inte handlar om ett individuellt partnervåld utan om ett kollektivt relationsvåld. – Det finns en rädsla för att göda högerextremistiska krafter om vi lyfter upp hedersproblematiken till ytan. Ovilja att se att den politiska islamismen också är högerextrem. Maria Hagberg arbetar sedan många år med sociala utredningar och har kommit i kontakt med ett par hundra fall av hedersförtryck. Under fem år arbetade hon i Mellanöstern och blev då varse hedersförtryckets mekanismer på allvar. – Jag ser en stor okunskap hos unga feminister. De blundar för två hundra års kamp i fredstid då våra positioner trots hårt motstånd från manssamhället har flyttats fram. Hedersförtrycket måste tas på allvar. Begrepp i feministdebatten om hedersförtryck Kulturalism: Betonar betydelsen av kulturella normer. Slagord mot feminister som vill se kulturella orsaker till hedersförtryck. Kulturrelativism: Utgår ifrån uppfattningen att ingen kultur är viktigare eller mer utvecklad än någon annan. Slagord mot feminister som inte vill se kulturella orsaker till hedersförtryck. Radikalfeminism: Utgår från könsmaktsordningen och patriarkatet. Slagord mot feminister som inte vill se att även kvinnor kan utöva hedersförtryck. Intersektionalism: Ser flera olika maktordningar bakom förtryck, som klass, kön, könsidentitet, etnicitet.


Jag vill inte bli kallad ”svart”

Summary: Att beskriva personer som ”svarta och ”vita” blir vanligare även i Sverige. Men jag vill inte bli kallad svart – en beskrivning som har sina rötter i segregationen och rasdiskrimineringen i USA. Begrepp som färgad eller mörkhyad ger mindre nedsättande associationer.

Att dela in människor i svart och vitt görs varje dag. Men tänker vi efter vad det gör med oss, egentligen? I de flestas åsiktsvärld anses den svarta personen ha en underordnad position. Inte medvetet, nej. Gud förbjude! Till för några år var begreppen svart och vit när det handlar om hudfärg inte så vanliga. Men nu börjar många medier följa det amerikanska mönstret med att tala om huruvida en person är vit eller av annan hudfärg, ofta benämnd som just ”svart”. Begreppet att vara svart har följt med sedan segregationen och rasdiskrimineringen i USA. Det är den vita normen som har myntat begreppet och det finns en underbyggd struktur i det som förhindrar ett mer jämlikt sätt att värdera människan. Att bli kallad ”svart” kan i bästa fall vara politiskt korrekt i vissa sammanhang. Men ofta kopplas begreppet samman med fattigdom, kriminalitet och andra mindre roliga saker. Om det är någon som begått ett brott, låt bli att dra upp vilken hudfärg som den misstänkte har! Det har väl ingen betydelse? Mer än att det spär på våra djupt rotade fördomar? När amerikanska forskare ger en färgad och en vit docka till det färgade barnet och ställer frågan vilken docka han eller hon tycker bäst om, kommer svaret snabbt. ”Den vita.” Det handlar om år av träning i att uppsnappa att den vita normen har starkare ställning än den färgade. Begreppen färgad eller mörkhyad har inte samma arv. Om det finns absoluta skäl till att nämna någons hudfärg, använd mindre stigmatiserande begrepp som inte dragit i smutsen! USA har en historia av segregation. Det var olagligt för färgade och vita att arbeta på samma arbetsplats, att gå på samma lokal innan segregeringen på offentliga platser stoppades i mitten på 60-talet. Men även vårt land har en historia av segregation, även om det inte är lika tydligt. Vardagsrasismen flödar ändå, vilket många med mörkare hudton kan berätta om. I kassakön, kontakter med myndigheter. Det är inte alltid något uttalat, men blickar och nonchalans. Nyansera sättet att dela in människor i två fack, svart och vitt. Begrepp som mörkhyad eller färgad ger mindre nedsättande associationer. Så, snälla sluta betrakta oss som har mer pigment i hyn som annorlunda.


Christer Björkman fyller ut tävlingen med usla artister

Summary: Alltför många usla eller medelmåttiga låtar och artister släpps fram i Melodifestivalen. Hur tänker den ansvarige Christer Björkman när artister och låtar väljs ut? Och hur känner sig de som på förhand vet att de är utfyllnadsnummer?

Det var länge sedan melodierna och musiken hade prioritet eller spelade någon egentlig roll i Melodifestivalen (jag vägrar att kalla det ”Mello”). Grundläggande måste väl ändå vara att man som festivalarrangör (Christer Björkman) vill presentera högkvalitativ musik som i förlängningen ska kunna vinna den ”stora” festivalen längre fram. En sådan bakomliggande tanke tycks helt saknas. Säkert är det så att Christer Björkman vet redan när festivalcirkusen drar igång, vilka som är högoddsare. Resterande är utfyllnad. Hur annars förklara exempelvis Bunny Blom-kopian Edvard Bloms medverkan? Maximalt att sträva efter, måste väl ändå vara att alla tjugoåtta bidragen ska ha dessa vinnarkvaliteter – eller är det jag som missförstått syftet med Melodifestivalen? Sedan kan man undra vad det gör med en artist att vara utdömd på förhand och känna sig som utfyllnad. Detta hindrar inte att dessa utfyllnadsbidrag har vissa kvaliteter, men de hör inte hemma i Melodifestivalen. Det är ett annat tv-program. Varje år brukar det vara en eller två deltagare som, trots det urusla materialet, lyckas visa kvaliteter som sticker ut. Det är därför jag varje år tittar på alla deltävlingarna och finalen. Det vore intressant att veta vilka kvalitetskriterier som Christer Björkman går efter. Tänker han att artist X och Y inte kan sjunga, men öser vi på med pyroteknik och en massa blinkande lampor, så märker ingen eländet? Slänger vi dessutom in fyra dansare, så kanske den till och med går till final! Eller är det så att Christer Björkman går på en karaokebar och hittar fem nya deltagare? Eller har han fått order uppifrån att ”Sverige absolut inte får vinna i år eftersom det är ont om pengar, så välj ut några medelmåttor!”. Är verkligen tanken bakom bakom svenska Melodifestivalen att det ska vara en talangtävling typ ”Vi som vill opp” a la ”Barnens Dag” eller vill vi varje år vinna Eurovision Song Contest?


”Mitt i sorgen var jag tvungen att bli en superman”

Summary: När hustrun Katarina fick cancer var det som om Oscar Seth hamnade ”under en våt filt”. Stödet från svågern, som varit med om samma sak, hjälpte honom att hantera situationen.

Oscar Seth och Katarina Hillelson hade precis flyttat ihop när hon blev sjuk i bröstcancer. De hade barn på var sitt håll sedan tidigare. Cancerbeskedet vände upp och ned på tillvaron för alla. – Det var som om jag hamnade under en våt filt. Visst var det värst för Katarina, men jag blev också ledsen och förtvivlad. Vi hade varit tillsammans i fyra år och var så lyckliga efter att ha flyttat ihop, berättar Oscar. Oscar Seth kan förstå att anhöriga kan må dåligt både psykiskt och fysiskt. Han säger att den cancerdrabbade har fullt upp med att klara vardagen, att över huvud taget stå upp. Som make eller sambo gäller det då att vara stark, men det frestar på. – Katarinas syster hade redan drabbats av bröstcancer, det finns i släkten. Jag ringde min svåger, systerns man, i början av behandlingen för att få råd och stöd. Han hade redan gått igenom det som väntade mig och kunde verkligen berätta hur det är när den man älskar bli så sjuk. – Hans första råd var att intala mig själv att Katarina kommer att bli frisk och att själv inte falla ned i ett djupt hål. Att man själv som anhörig blir deprimerad är ju inte till någon hjälp. Och mår man dåligt psykiskt är det lätt att också drabbas av fysisk ohälsa, tror jag. Oscar berättar att Katarina fick sin cancerdiagnos i slutet av 2014. Det följande året kom sedan att präglas av behandlingar med operation, cellgifter och strålning. – För mig handlade det om att underhålla hemmet och hålla i kontakten med släkt och vänner.... eftersom Katarina var ganska påverkad av alla behandlingar. – Men vi fick det att funka. Vi försökte hålla igång fysiken och gick faktiskt och tränade tillsammans. Oscar arbetar som säljare och berättar att hans arbetsgivare var mycket förstående. Han kunde följa med Katarina på alla behandlingar och var också med på alla hennes samtal med olika läkare. – Med en mindre välvillig arbetsgivare hade det inte varit lika lätt. Att må dåligt och sedan gå till jobbet med dåligt samvete för att man ”sviker” sin sjuka partner gör att man mår ännu sämre. Under Katarinas behandling var inte Oscar sjuk en enda gång. Han säger att det var som om kroppen stålsatte sig för att härda ut med det svåra. - Jag var tvungen, mitt i all sorg och oro, att bli en ”superman”. Efter den sista cellgiftsbehandlingen åkte Oscar och Katarina på en veckolång resa söderöver. Hon mådde ännu dåligt och var uppsvullen efter att ha tagit ganska mycket kortison. – Men även jag var helt slut. Jag var som tömd på alla krafter både mentalt och fysiskt. Jag hade inte känt eller tänkt på det före resan, men när vi väl kom fram och jag kunde slappna av insåg jag hur sjukdomen påverkat även mig. Katarina och Oscar har fyra respektive tre barn sedan tidigare relationer. De reagerade olika på cancerbeskedet. – Vi var tvungna att försöka förstå att de hade sina skilda sätt att bearbeta sorgen. Oscar återkommer till att han hade tur som kunde dela sina tankar och känslor med sin svåger. Han säger att han inte klarat att hantera situationen lika bra utan dennes stöd. – I vården borde det finnas sätt att fånga upp anhöriga till cancerdrabbade. En cancerdiagnos påverkar familjen och hela omgivningen, säger Oscar Seth. Katarina var med i ett kortare filminslag som nyligen visades under Cancergalan i TV4. Hon berättade att hon under hela behandlingen tänkte att hon kan dö – och att de tankarna fortfarande kommer över henne. – Jag hade inte förstått att hon kände så. En cancersjukdom är ju inte som att operera blindtarmen och där allt blir som vanligt efter ett par veckor. Jag förstod hur viktigt det var att jag och barnen fanns och finns här som stöd. För tjugofem år sedan fick Lasse Engströms hustru Birgitta sitt cancerbesked. Några år senare var han med om att starta en grupp för anhörigstödjare i flertalet bröstcancerföreningar över landet. – Vi såg att det fanns ett behov och att vården var dålig på att erbjuda ett sådant stöd. I dag är det färre som vänder sig till oss. Jag vet inte om det beror på att personalen inom vården blivit bättre på att hantera dessa frågor eller om de anhöriga hämtar stöd på annat håll, säger Lasse Engström. Hustrun Birgitta fick sin cancerdiagnos strax före julen 1993. Några dagar senare blev hon opererad och sedan följde behandling med cellgifter och strålning. – Birgitta var så klart nedstämd och jag fick ta över mycket av skötseln av hemmet, även mycket av de sociala kontakterna blev mitt ansvar under den här tiden. Lasse Engström fortsatte arbeta, men försökte vara hemma så mycket som möjligt. Och han var alltid med på sjukhusbesöken. – Samtidigt höll jag nog mina egna eventuella krämpor i schack och jag undvek att klaga. Birgitta hade ju nog med sitt. Många orkar inte med att se sin partner så dålig, och i en del fall leder det till med till en skilsmässa. Enligt Lasse är det viktigt att vården tidigt fångar upp anhöriga till cancerdrabbade, och ger dem rätt stöd och hjälp. Kunskapen hos personalen behöver förbättras på det här området, menar han. För åtta år sedan fick Anna Larsdotter Persson bröstcancer. Hon och hennes make hade då två barn, sex och åtta år gamla. – Sjukdomsbeskedet kom som en blixt från klar himmel och var en riktig chock. Det fanns inga kända riskfaktorer i min släkt. Anna och hennes man fick träffa en kontaktperson som berättade om vilket stöd hon kunde få, och nämnde att även maken kunde få viss hjälp. – När samtalet nästan var slut påminde min man om det senare och fick beskedet att det fanns en kurator att tillgå på ett annat sjukhus. Så när han väl lyfte frågan var det inte så enkelt att få hjälp och så fick han ligga på själv för att få det till stånd. Det är kanske inte alla som orkar det i den situationen. Maken hade tidigare träffat en KBT-terapeut som han nu tog kontakt med på nytt. Anna säger att hon har haft ett starkt stöd av sin man under hela sjukdomsperioden, annars vet hon inte hur hon orkat. – Det är viktigt att närstående får all hjälp de behöver och att inte bara den cancersjuka involveras i vården. Jag anser att det borde vara obligatoriskt med ett samtal, och därefter kan partnern välja om den vill fortsätta träffa kurator/terapeut eller ej. Anna berättar att hon och hennes man försökte få barnens vardag att vara så normal som möjligt, och att inte folk runtomkring skulle prata cancer med dem. – Jag upplevde att min man fick vara förgrundsfigur rent socialt.


Hon samlade Sveriges öltjejer i en Facebookgrupp

Summary: Josefine Olsson startade gruppen Ölgäris för kvinnor som vill prata öl utan skryt.

Josefine Olsson hade stått en hel dag och serverat öl på en av Sveriges största ölmässor – men hur många tjejer hade kommit förbi? ”Kanske fem…” Josefine Olsson jobbar med öl, älskar öl och dricker öl. Men inspirationen hade börjat tryta, mycket på grund av den djupt rotade ölkultur där tjejer och kvinnor helt enkelt inte förväntas dricka öl. – Jag minns att jag tittade ut över besökarna på mässan och det var bara män. Intellektuellt vet jag att tjejer också dricker öl och många gånger är minst lika intresserade och kunniga som de. Men var var de? När hon kom hem från mässan startade hon Facebookgruppen ”Ölgäris”. – Jag ville skapa en plats för kvinnor, tjejer och ickebinära från alla samhällsklasser, religioner och etniciteter. En plats där alla skulle våga vara nyfikna och ta för sig. Det skulle vara helt fritt från kunskapskrav och skryt om vem som druckit eller bryggt coolast, bäst eller mest. Hon bjöd in vänner och kvinnliga kollegor samt skrev ett inlägg i en stor feministisk grupp. Inledningsvis var Josefine Olsson en aktiv värd och la själv upp bilder på öl, kom med tips, höll små liveprovningar. Men gruppen blev snabbt självförsörjande på inlägg. Hon var inte ensam. Nu, bara tre månader senare, har gruppen fler än 3 000 medlemmar. Gruppen har hunnit få flera undergrupper – Ölgäris Karlstad, Dalarna, Göteborg med flera. Gärisarna träffas i ölbarer runt om i hela landet. – Jag har själv både arrangerat och varit med på olika träffar. Träffarna är roliga och alla är så olika, med skilda intressen och sysselsättningar. Många gillar exempelvis att sticka och virka och syjuntor kombinerat med öl är ett stående inslag. Hur härligt låter inte det? Intresset för Ölgäris är stort och initiativet uppmuntras av hela branschen – med något enstaka undantag. När det tipsades om gruppen i en hembryggargrupp på Facebook fick inlägget till slut tas bort. – Det var en man som ville tipsa öltjejer om gruppen, men det blev en oerhört hård stämning. Kommentarsfältet svämmade över av hat. Många upplevde gruppen som exkluderande vilket jag på ett sätt kan förstå, men många missar den större bilden. En av anledningarna till att Ölgäris behövs är för att vi inte alltid känner oss välkomna i sådana grupper. Gruppens existens samt den här specifika händelsen har gett ringar på vattnet. Nyligen deklarerade Uppsala Beer & Whisky Festival att de till årets tävling för första gången kommer att ha en jury med 50 procent kvinnor. Öltidningen c/o Hops har lånat ut sin ledarsida till Josefine och bryggerier har bjudit in till visningar och provningar specifikt för kvinnor. När Nöjesguiden nyligen arrangerade sin ölmässa gav man bort hundra fribiljetter till gruppen – intresset bland tjejerna var enormt och biljetterna tog slut på bara några minuter. – Jag har också hört att många bryggerier insett att de har en skev fördelning hos sina anställda och aktivt ska söka efter kvinnor när de anställer. Mycket har hänt på så oerhört kort tid och framtiden känns minst sagt ljus, avslutar Josefine Olsson. Josefine Olsson Ålder: 29 år. Arbete: Jobbar med marknadsföring hos ölimportören Brill & Co. Favoritstil: Just nu är det mycket suröl, en favorit är Brekeriets Purple Rain. Hur ölintresset uppstod: Det tog fart på en resa till Belgien 2012. Efter det började jag själv brygga öl och läsa på. Till slut var intresset så stort att jag aktivt sökte mig till jobb i branschen. Ölgäris är en Facebookgrupp för tjejer, kvinnor och ickebinära som känner sig nyfikna på öl. En interaktiv plats där proffs och amatörer delar med sig av öltips, events, bilder och annat ölrelaterat.


Flyget måste byta bränsle - men inte till el eller biobränsle

Summary: Flyget skall inte byta till biobränsle. Flyget, och alla andra transportslag, skall byta till syntetiska bränslen gjorda av koldioxid och ren el. Dessutom borde flyget bekosta infångning och lagring av koldioxid.

Ingemar Andersson och Björn Gustafsson gör var för sig, i mina ögon, korrekta bedömningar av miljöproblemen med flyget och Björn Gustafsson utvidgar denna till att konstatera att det inte spelar någon roll var biobränsle används, så länge det tränger undan fossila bränslen. Jag håller med om att man skjuter på fel fiende och att man måste byta bränsle för flyget, problemen är att det inte räcker att byta bränsle. Flyget påverkar klimatet också genom höghöjdseffekten, vilket innebär att man dessutom måste avgiftsbelägga (inte beskatta) flyget så att man kan få till stånd infångning och lagring av koldioxid. Det finns också problem med biobränslen, de kommer inte att räcka till allt som vi hoppas på (lyssna exempelvis på Klotet i Sveriges Radio v 5), tillskottet av koldioxid från biobränslen måste motsvaras av fotosyntes för att det skall vara någon poäng och biobränslena konkurrerar delvis med både biologisk mångfald och livsmedelsproduktion. Om man då tänker sig skogsråvara så blir upptaget av koldioxid under cirka hundra år, samtidigt som vi behöver minska koldioxidhalten i atmosfären NU. Läget blir ett annat om man exempelvis använder alger, som har kort generationstid. Att ett eldrivet flygplan med batterier skulle bli verklighet känns avlägset och man måste noga utreda huruvida det är ett klimatsmart alternativ. Batterier kräver mycket energi vid tillverkning och åldras så snabbt att detta förbrukar de nollutsläpp som finns vid användandet. Om man löser det ena eller det andra av de problemen, och ökar energitätheten någon eller några tiopotenser, ja då kanske det kan hjälpa till i klimatarbetet. Det görs idag försök med tillverkning av syntetiska bränslen ur luftens koldioxid och bland andra VW-koncernen har sådana anläggningar. Vi skulle kunna introducera detta i Sverige och endast tillhandahålla syntetiska bränslen, både till flyg och andra transporter. Det är naturligtvis inte gratis, men det finns pengar i höghastighetståget (om vi släpper tanken på ett ”höghastighetståg” som skall stanna tio gånger mellan Stockholm och Skåne) och det finns pengar i fonden för kärnavfall. Den sistnämnda skulle man kunna använda om man för att förse de här projekten med energi använder vårt utbrända kärnbränsle i nya reaktorer, istället för att gräva ned det. Jag tror att vi har ett vägval att göra, antingen använder vi atomenergi för att lösa dagens problem, eller så använder vi fossil energi, tills denna inte längre ger ett överskott vid utvinning och blir då tvingade att använda atomen ändå. Om Sverige skulle gå före med syntetiska bränslen, tillverkade ur koldioxid och ren el, då skulle vi dels kunna exportera bränslen, dels exportera teknologi och göra oss oberoende av oljeproducerande diktaturer och avveckla vatten- och vindkraft utan att använda varje tillgänglig markyta för biobränslen och därmed uppfylla våra åtaganden om biologisk mångfald.


”Låt mobiltelefonerna användas i klassrummet”

Summary: Mobiltelefoner har setts som ett problem i klassrummet. Men rätt använda kan de bli en naturlig del av undervisningen. Det hävdar forskaren Torbjörn Ott, som skrivit en avhandling om telefonen som ett verktyg för lärande.

I höstas antog regeringen en nationell digitaliseringsstrategi för skolan. Där slår regeringen fast att den svenska skolan ska ta tillvara på digitaliseringens möjligheter. Skolan har under flera år satsat stora pengar på att köpa in digital teknik som datorer och surfplattor. Samtidigt har eleverna tagit med sig sin egen privata teknik i form av smarta telefoner till skolorna. Men meningarna är mycket delade om ifall de ska få använda mobilerna i skolorna eller inte. Det finns inga nationella regler för hur elevers mobiltelefoner ska hanteras i skolan. För ett drygt år sedan kom ett beslut från Skolinspektionen som sade att det är fritt fram för rektorer att förbjuda mobiltelefoner i skolan. Detta välkomnades på många håll. Andra tycker att telefonerna i dag är en så naturligt del i ungas liv att man inte kan plocka bort dem ens under lektions tid. Forskning från Göteborgs universitet visar nu att mobiltelefonen redan är en naturlig del av lärandet i skolan. Både lärare och elever använder mobiltelefonen som ett redskap för undervisning och skolarbete. – Debatten om mobiltelefoner har blivit så politiserad. Många har varit väldigt skeptiska till mobiltelefoner i skolan och har gjort ett mobilförbud till en avgörande fråga för att höja skolresultaten. Det har varit en väldigt ensidig debatt, säger Torbjörn Ott, gymnasielärare och filosofie doktor vid institutionen för tillämpad it vid Göteborgs universitet. I sin doktorsavhandling konstaterar han att elever ofta använder mobiltelefonen naturligt i sitt skolarbete under lektionstid. Till exempel som ett uppslagsverk, som en kalkylator eller för att organisera sig i olika ämnesgrupper efter skolan. Han understryker att telefonen är en teknisk apparat med många olika funktioner, både störande och nyttiga. – Min undersökning visar att många lärare tillåter mobiltelefoner om de används i skolarbetet, säger han. Hur kan mobilen användas i skolarbetet? – Elever kan söka information när de kört fast, de kan dokumentera sitt skolarbete, ta kort på tavlan, skriva in läxor. Det är bara fantasin som sätter gränser, säger Torbjörn Ott. Han menar att mobiltelefonen blivit ett naturligt verktyg för att delta i skolarbetet. Elever går ihop i Facebookgrupper där de organiserar sitt skolarbete i klassgrupper eller ämnesgrupper eller diskuterar läxor. – Det är eleverna själva som fått utveckla de här användningsområdena, säger Torbjörn Ott. Också lärarna har anpassat sig efter detta. De kan skicka ut mejl under dagen som eleverna upplever att lärarna förväntar sig att de ska läsa omedelbart. När skolan inte tillhandahåller någon teknik så blir det i elevernas mobiltelefoner som de då läser mejlen. Samtidigt menar han att det finns en stark tradition kring hur undervisning ska bedrivas. Mobiltelefoner i klassrummet utmanar den traditionen och antas undergräva lärarnas auktoritet. Telefonerna ses som störande objekt och kan användas för fusk, sociala medier och onlinespel. – Varje ny funktion i telefonen har skapat en ny debatt. När sms kom blev de ett problem. När mp3-spelaren kom blev det ett problem att ungdomarna lyssnade på musik. När kamerafunktionen kom blev det ett problem att ungdomarna tog bilder, säger han. Men Torbjörn Ott menar att det inte är inom skolan som det största motståndet finns. – De som uttalar sig om mobiltelefoners vara eller inte vara i klassrummet är ofta personer utanför skolmiljön, som föräldrar eller politiker, säger han. Torbjörn Ott arbetar själv som gymnasielärare i historia och svenska. När han började arbeta som lärare för tio år sedan minns han att Jan Björklund och dåvarande Folkpartiet bedrev en kampanj om mobiltelefonerna hade en avgörande roll för skolans resultat. Förbud av mobiltelefoner i skolan blev en viktig symbolfråga. Som han minns det var lärarna inte alls lika bekymrade över mobilens inflytande över skolresultaten. – Folk utanför skolan har mycket stor betydelse för hur andra personer ser på vilken roll lärare har och vilka verktyg som ska användas, säger han. Själv tyckte Torbjörn Ott att lärarna själva inte ansåg att mobiltelefonerna var den viktigaste skolfrågan. Torbjörn Otts eget intresse för mobiltelefonerna väcktes när han insåg att de faktiskt skulle kunna användas i skolarbetet på ett bra sätt. – Jag minns vilka tekniska begränsningar det fanns under min egen gymnasietid – för att till exempel kunna göra egna filmer. Nu finns ju all teknik i redan telefonerna. Det måste vi kunna utnyttja, säger han. Torbjörn Otts undersökning visar att mediedebatten om mobiltelefoner i skolan har varit i stort sett ensidigt negativ. Redan på 90-talet började man prata om de problem som mobiltelefonerna medför med bland annat sms:ande. Lärarna i avhandlingens enkät är inte ensidigt negativa till mobiltelefoner och eleverna är inte ensidigt positiva till mobiltelefoner. I stället menar Torbjörn Ott att det finns en ganska avdramatiserad men ändå medveten syn på telefonerna – även om perspektiven naturligtvis kan skilja sig åt. – Eleverna beskriver en situation där varje lärare har olika sätt att se på mobiltelefoner. Eleverna tvingas balansera sin egen användning till varje lärares personliga syn på mobiltelefonerna. Det blir en knepig situation för eleverna. Han menar att vuxna har en ganska dubbel syn på mobiltelefoner. – För oss vuxna är mobilen i högsta grad en del av vår infrastruktur för att hantera en vanlig dag. I händerna på barn däremot blir den plötsligt en leksak i de vuxnas ögon – vilket den ju också är på samma gång. De håller ju på med ju på snapchat, de tittar Youtubefilmer. Han menar att mobiltelefonen naturligt knyter ihop skolans verksamhet men den sociala världen i och utanför skolan. I Torbjörn Otts enkät sade 72 procent av lärarna att de tillät telefoner i skolan i viss utsträckning. Men när han bröt ned enkäten i detaljfrågor om specifika användningsområden som läroportal, miniräknarfunktion, att söka information med mera, då visade det sig att lärarna var mer öppna för mobilanvändande än de först trodde. När mobiltelefoner kompletterar den befintliga undervisningen är det inte något större problem använda telefonen, menar Torbjörn Ott. – Att skicka sms har blivit en del av skolans infrastruktur i dag. Lyssna på musik gör elever till exempel i skolan när de räknar. En del säger att det blir ett lugnare arbetsklimat i skolan med mobiler, tvärtemot vad som sägs i debatten. Hur ser du på frågan om att mobilen har en förmåga att ta över ens uppmärksamhet, vilket många hävdar? – Jag tycker att det är lite märkligt att man förväntar sig att alla ska kunna hantera det här för början utan att få någon träning i det. Att det är nåt man kan eller inte. Det är ju något man måste lära sig. Tycker du att det vore bra om skolor hade en mer genomtänkt strategi för hur mobiler får användas? – Strävan att få bort mobiltelefonerna har inte varit inte särskilt lyckad. Man försökt få till nåt med detta i 20 år men inget har hänt. Mobiltelefonerna blir fler och fler, eleverna tar med dem till skolan. De blir en del av allas liv. Man måste tänka på ett annat sätt kring detta – rimligen att man försöker ta in telefonen i skolan. Annars är skolan inte riktigt i takt med världen utanför. Hur har din egen undervisning förändrats av att du fördjupat dig i den här frågan? – Det är svårt att säga. Jag vill inte beslagta mobiltelefonerna utan snarare prata med eleverna och uppmana dem att använda mobilen i skolarbetet i stället för att göra privata saker med dem. Använder du även telefonen medvetet som ett arbetsverktyg? – Ja. Jag har till exempel skaffat en digital lärobok till eleverna som de kan komma åt via telefonen. Det är ett sätt. Han tror inte på att ha speciella upplägg i skolan där mobiltelefonen ska vara en extra häftig grej. Snarare hoppas han att mobilen kan bli en del i undervisningen som både lärare och elever kan ha nytta av. – För att det ska bli hållbart måste den in i den vanliga undervisningen på ett naturligt sätt, säger Torbjörn Ott. Ser du något problem med att elever använder sin egen teknik i skolan? – Det är en intressant fråga. Många gömmer sig bakom jämlikhetsaspekten – att alla elever inte får samma förutsättningar. Men utvecklingen går snabbt. I dag vet vi att i stort sett alla elever i gymnasiet har tillgång till en smart telefon, även om det kan vara av olika modeller, säger Torbjörn Ott. Avhandlingen Avhandlingen "Mobile phones in school: From disturbing objects to infrastructure for learning" bygger på fyra separata studier. Torbjörn Ott har i sin doktoravhandling bland annat granskat 113 tidningsartiklar om mobiltelefondebatten, gjort intervjuer med 19 fokusgrupper och fått svar på 500 enkäter. Forskningen har gjorts vid institutionen för tillämpad it vid Göteborgs universitet.


”Användning av mobiler i skolan försämrar hälsan”

Summary: Användning av mobiltelefoner i skolan leder till sämre koncentration och sämre hälsa, säger Josef Milerad, ordförande i Skolläkarföreningen.

Sedan flera år är mobiltelefoner förbjudna att användas under lektionstid i franska skolor. Från och med september i år införs även ett förbud att använda mobiltelefoner på rasterna för elever upp till 15 år. Skälet är att telefonerna hotar folkhälsan. I Sverige har frågan om mobiltelefonernas vara eller inte vara i skolan diskuterats livligt under många år. Josef Milerad, ordförande för Skolläkarföreningen, anser att ett mobilförbud skulle kunna vara en väg att gå även i Sverige, åtminstone i grundskolan. – Det finns ett överflöd på forskning som visar att fri tillgång till internet under lektionstid har negativa hälsoeffekter, säger han. Josef Milerad pekar ut framför allt tre områden där konsekvenserna är tydliga. – Fri mobilanvändning gör annat att koncentrationen minskar, vilket ger sämre skolresultat. För det andra så gör mobiltelefonerna att eleverna är ute mindre under pauser och raster, menar Josef Milerad. – Att röra sig fysiskt är otroligt viktigt för hjärnan och inlärningen. Minskad fysisk aktivitet leder också till viktuppgång och fetma, vilket inte är bra för hälsan. För det tredje så säger Josef Milerad att mobilanvändningen ökar den psykiska ohälsan. En riskgrupp, där den psykiska ohälsan ökat märkbart, är flickor i yngre tonåren. – De använder sig ofta av sociala medier för att finna eller bekräfta sin självbild. Tyvärr leder det till att de ofta hamnar under de som de jämför sig med, vilket kvaddar deras självbild och självkänsla, säger Josef Milerad. Han tycker att alla skolor åtminstone borde ha en policy om mobiltelefoner som innefattar att mobiltelefoner inte får användas under skoltid. Johanna Jaara Åstrand, ordförande i Lärarförbundet, betonar att det redan är möjligt att förbjuda mobiltelefoner när och där det behövs men menar att mobiltelefonanvändning i skolan är något som läraren måste få avgöra utifrån pedagogisk kontext. – Lärarna känner en enorm frustration över att politiken ger sig in i våra detaljfrågor om skolan, säger hon. Vissa menar att mobiltelefonerna stör undervisningen? – Om de stör ska de plockas bort. Det ska finnas tydliga regler för det. Det är läraren som avgör vilka digitala verktyg som ska användas för att förstärka eller stötta upp undervisningen. När mobiltelefonen blir en stor arbetsmiljöfråga så bottnar det ofta i helt andra frågor än om mobiltelefonens vara eller inte, säger hon.


Summary: DN DEBATT 31/1. Hur länge ska samhället tillåta att Hamnarbetarförbundet i konflikten i Göteborgs hamn idkar krypskytte mot den svenska modellen? Det brukar vara trångt på scenen när den svenska modellen ska lovsjungas, det vore klädsamt om det var lika trångt på scenen när den ska försvaras, skriver företrädare för Transportföretagen och Sveriges Hamnar.

Debatten om konflikten i Göteborgs hamn är intensiv. Att många engagerar sig och har åsikter är inte konstigt eftersom insatserna är stora. I potten ligger inget mindre än vår svenska konkurrenskraft och värdet av att ingå kollektivavtal. Konflikten synar oss alla: nästan alla lovprisar den svenska modellen i högtidstal, frågan är vilka som även är beredda att sätta kraft bakom de fina orden och försvara modellen. I debatten hörs ofta synpunkten att parterna måste lösa konflikten själva. En sympatisk synpunkt men tyvärr naiv. Parterna har haft 45 (!) år på sig att lösa konflikten utan att lyckas. Många har missförstått vad konflikten handlar om. Den handlar om vilket fackförbund, Transportarbetareförbundet eller Hamnarbetarförbundet, som ska organisera hamnarbetare i Sverige. Transportarbetareförbundet har organiserat hamnarbetare allt sedan hamnarbetare började organisera sig. År 1972 bröt sig ett antal hamnarbetare ut ur Transport och bildade Hamnarbetarförbundet. Sedan dess har de båda förbunden konkurrerat med varandra om att organisera hamnarbetarna. Transport organiserar flest hamnarbetare medan Hamnarbetarförbundet organiserar flest hamnarbetare i ett fåtal hamnar. Konfliktens kärna är med andra ord Hamnarbetarförbundet. För att överleva måste de ge sina medlemmar mer än det som Transport ger sina. Transport ger landets alla hamnarbetare värdet av det för hamnbranschen rikstäckande kollektivavtalet Hamn- och stuveriavtalet. Avtalsparterna Transport och Sveriges Hamnar tar alla risker i förhandlingarna och kommer överens om de rättigheter och skyldigheter som ska följa av kollektivavtalet. När kollektivavtalet är ingått tar Transport och Sveriges Hamnar ansvar för hamnbranschen och helgar den fredsplikt som följer under avtalsperioden. Värdet av kollektivavtalet tillkommer alla hamnarbetare oavsett vilket fackförbund de är med i. Helt enligt den svenska modellen. Hamnarbetarförbundet får del av kollektivavtalets värde gratis. De tar inga risker i avtalsrörelsen. De tar inget ansvar. I stället gör de vad de kan för att skjuta sönder kollektivavtalet. Hamnarbetarförbundets utmaning är att de måste erbjuda hamnarbetare något mer än det som kollektivavtalet ger för att motivera medlemskap hos dem. I 45 år har de vunnit konkurrenskriget mot Transport eftersom de har haft en avgörande konkurrensfördel: samhället har nämligen gett Hamnarbetarförbundet carte blanche att strejka när som helst för vad som helst. Hamnarbetarförbundet vägrar alltså att binda sig vid det kollektivavtal som gäller för hamnbranschen. De låter Transport göra jobbet och ta risken för att få ett kollektivavtal, som de sedan ändå får del av gratis. Hamnarbetarförbundet kan därefter vinna över medlemmar från Transport på två sätt: genom att utmåla Transport som svagt i avtalsförhandlingarna eller genom att hota arbetsgivare med strejk under avtalsperioden om förbundet inte får än det ena än det andra utöver kollektivavtal och lag. Hamnarbetarförbundets taktik fungerade utmärkt fram till att APM Terminals tog över driften av Göteborgs containerhamn. För APM Terminals har valt att värna kollektivavtalet genom att inte vika sig för Hamnarbetarförbundets strejker och förbundet kan inte längre mjölka extra förmåner. Förbundet har två val: följ den svenska modellen och skriv på det kollektivavtal som gäller för hamnbranschen eller ta strid för att försöka vrida tillbaka klockan till tiden före APM Terminals. Tyvärr har Hamnarbetarförbundet valt strid, en strid de kommer att förlora. Frågan är hur mycket Hamnarbetarförbundet ska hinna försvaga vår svenska konkurrenskraft och den svenska modellen innan de förlorat striden? I debatten hörs ibland synpunkten att arbetsgivarna borde lockouta Hamnarbetarförbundet för att tvinga dem att acceptera branschens kollektivavtal och den svenska modellen. Till skillnad från Hamnarbetarförbundet tar vi inte lätt på bruket av konfliktvapnet – en generallockout i en bransch som hanterar 90 procent av Sveriges handel skulle kasta in landet i en ekonomisk kris med oöverblickbara konsekvenser. Det är därför inte en rimlig åtgärd och den skulle heller inte bidra till att lösa konflikten. Regeringen har tagit ansvar för den allvarliga situationen och tillsatt en utredning med uppdrag att se över rätten till stridsåtgärder i syfte att värna kollektivavtalet. Men det finns kritiska röster mot agerandet. Förstår inte de som kritiserar utredningen vad som står på spel? Fungerar inte Göteborgs hamn så försvagas vår konkurrenskraft kraftigt. Tappar rikstäckande branschvisa kollektivavtal sitt värde så finns ingen svensk modell. I debatten har det förts fram oro för att en kommande lagstiftning skulle öppna för ”avtalsshopping”, det vill säga att företag ska kunna byta till billigare kollektivavtal, eller för uppgörelser med ”gula fack”, det vill säga fackföreningar som arbetsgivaren kontrollerar. Oron är obefogad och saknar grund. Vi vill inte öppna för någon av dessa möjligheter. Vi vill att lagstiftningen ska ändras i syfte att skydda den svenska modellen. Inte tvärtom. Av direktivet till utredningen framgår tydligt att regeringen vill samma sak: förslag om ändrad lagstiftning ska stärka och inte försvaga den svenska modellen. Vi vill påminna om Arbetsdomstolens praxis om att det först tecknade kollektivavtalet gäller. För hamnbranschen är Hamn- och stuveriavtalet med Transport det först tecknade avtalet. Skulle en hamnarbetsgivare teckna ett separat och innehållsmässigt annat kollektivavtal så måste arbetsgivaren ändå fortsätta att tillämpa Hamn- och stuveriavtalet. Vi vill få lugn och ro i Göteborgs containerhamn så att vi tillsammans med våra medarbetare i hamnen kan serva kunderna och bidra till ett starkare och konkurrenskraftigare Sverige. Vi vill att hamnarbetare och hamnarbetsgivare i Sverige ska ha samma rättigheter och skyldigheter. Vi värnar kollektivavtalet. Varken vi, APM Terminals eller Transport kan avsluta konflikten. Det kan bara Hamnarbetarförbundet göra. De har två möjligheter. De kan gå med i Transport och avsluta konflikten om vilket fackförbund som ska organisera hamnarbetare. Eller så rättar de in sig i svenska modellen och accepterar de statliga medlarnas förslag till lösning på konflikten. En lösning som innebär att vi och Hamnarbetarförbundet skulle ingå ett kollektivavtal. En lösning vi har accepterat. Ett av oss undertecknat kollektivavtal har sedan länge legat och väntat på Hamnarbetarförbundets signatur. Bakom all rök och alla dimridåer är sanningen dock att Hamnarbetarförbundet inte vill skriva på det för hamnbranschen gällande kollektivavtalet. Frågan är hur länge samhället ska tillåta att Hamnarbetarförbundet idkar krypskytte mot kollektivavtalet och försämrar vår svenska konkurrenskraft? Det brukar vara trångt på scenen när den svenska modellen ska lovsjungas, det vore klädsamt om det var lika trångt på scenen när den ska försvaras. 31 januari 2018 Debattartikel Mattias Dahl, vd Transportföretagen och Joakim Ärlund, vd Sveriges Hamnar: ”Hamnarbetarförbundet äventyrar svenska modellen” Repliker Eskil Rönér, ordförande Svenska Hamnarbetarförbundet: ”Regeringen får inte ge vika för utpressningen” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Även Sverige behöver en språkstrategi”

Summary: REPLIK DN DEBATT 23/1. Medan våra nordiska grann länder har insett allvaret och nu satsar på språk avvecklar svenska skolpolitiker de moderna språken i skolan. De verkar tro blint på att engelska räcker. Nu är det hög tid för en språkstrategi även för Sverige, skriver Christina Rosén, lektor i tyska.

Nu riskerar Sverige att hamna på efterkälke på grund av bristande språkkompetens. ”Vi har länge varnat för utvecklingen och för att vända den behöver vi nu göra något radikalt annorlunda”, skriver Åsa Fahlén, Lärarnas Riksförbund. Även Svenskt Näringsliv varnar sedan flera år tillbaka för att vi kommer att få problem på grund av sämre språkkunskaper. Fahlén talar till och med om att de främmande språken i svensk skola är på väg att utrotas! Medan våra nordiska grannländer har insett allvaret och nu satsar på språk avvecklar svenska skolpolitiker de moderna språken i skolan. De verkar tro blint på att engelska räcker. Den 13 december 2017 publicerades en utredning av professor Riitta Pyykkö, på uppdrag av det finska undervisningsministeriet. Konkreta åtgärder föreslås, som att språkmedveten undervisning ska införas redan i förskolan, att kunskaper i minst två främmande språk ska krävas för universitetsexamina. Att även ta vara på de språkkunskaper och kulturer som personer som flyttat till Sverige för med sig borde vara en självklarhet. Inte heller här är vi särskilt framgångsrika. I november 2017 beslutade Danmarks regering att satsa motsvarande 130 miljoner svenska kronor på en ny strategi för att stärka främmande språk i utbildningssystemet. Argumentet för satsningen är huvudsakligen ekonomiskt: ”Förvärvslivet har länge efterfrågat medarbetare som kan tala fler språk än engelska”. Vidare sägs att ”i utbildningssystemet har språkområdet under flera år präglats av en negativ utveckling” (Undervisningsministeriet, uvm.dk). Ett nationellt center för främmande språk ska inrättas. Språkutbildningarna på alla nivåer, från förskola till universitet ska stödjas. Målet är att fler ska studera språk, samtidigt som kvaliteten ska vara så hög att utbildningarna attraherar och behåller de duktigaste eleverna. Fokus i strategin ligger på europeiska språk. I Danmark finns en klar språkstrategi både på företag och i utbildningsväsendet. Jämförelsen är intressant eftersom både svenska och danska är små språk. I Danmark lär sig eleverna engelska från åk 1 och i åk 5 väljer de tyska eller franska. Först på gymnasiet kan man välja spanska. I en undersökning genomförd av Dansk industri (2007) uppgav 68 procent av de danska företagen att de hade en flerspråkig exportstrategi, medan motsvarande siffra för de svenska företagen endast var 27 procent. Av de danska företagen angav fyra procent att de missat exportkontrakt på grund av bristande språkkompetens jämfört med 20 procent bland de svenska. Medan Danmark nu inför ett nationellt center för språk är avsaknaden av språkstrategi i Sverige total. Utöver ovanstående argument för flerspråkighet framförs också politiska. Peter Wolodarski, skrev i DN:s söndagskrönika den 10 december 2017: ”Lär dig tyska och franska – och hör sen”. Han varnar för den ensidiga fokuseringen på engelska. Efter att Donald Trump blev president i USA känns samarbetet inom Europa allt viktigare. Tyskland är Sveriges största exportmarknad, tätt följt av Norge. Sett till export var Frankrike en större marknad för Sverige än Kina. Hur ska vi kunna förstå vad som sker i de viktigaste länderna i Europa utan kunskaper i franska och tyska? Vi förlorar all insikt i andra kulturer om vi inte lär oss fler främmande språk. Inom humaniora väljer allt färre studenter att doktorera och därmed har bristen på språklärare i Sverige nu även nått universitetsnivå. 1996 läste cirka 40 procent av samtliga elever i Sverige tyska, 18 procent franska och 5 procent spanska. Motsvarande siffror för 2015 var 17 procent tyska, 14 procent franska och 39 procent spanska (Skolverket 2016). Hur ska vi kunna samarbeta internationellt, göra affärer, diskutera politik och läsa litteratur om vi inte kan fler språk än engelska? Kunskaper i flera språk är oumbärligt i en värld som blir alltmer global. Åsa Fahlén har helt rätt när hon säger att moderna språk bör bli obligatoriskt för alla. Nu är det hög tid för en språkstrategi även för Sverige. 23 januari 2017 Debattartikel Åsa Fahlén, ordförande Lärarnas Riksförbund: ”Kommun avvecklar franskan i alla sina högstadieskolor” Repliker David Cvach, Frankrikes ambassadör i Sverige och Hans-Jürgen Heimsoeth, Tysklands ambassadör i Sverige: ”Oroande med den svenska synen på moderna språk” Emma Birkholz, lärare i svenska som andraspråk år 7-9 samt leg lärare i svenska och franska: ”Arabiska, somaliska och persiska är också språk” Christina Rosén, lektor i tyska vid Linnéuniversitetet i Växjö: ”Även Sverige behöver en språkstrategi” Slutreplik från Åsa Fahlén: ”Dags för partierna att svara om skolans språkkris” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Summary: DN DEBATT 26/1. Sjukvården är i förändring. I vårt utvecklingsarbete har vi varit måna om att inte låsa oss vid en viss modell. Vi hämtar inspiration från flera håll och tar steg för steg mot det mål vi vill uppnå: att behandla varje patient med sina erfarenheter och förutsättningar som en jämbördig part i vården, skriver sjukhusledningen för Karolinska universitetssjukhuset.

Förändringarna som pågår på Karolinska Universitetssjukhuset har blivit omskrivna. Hälso- och sjukvården är en mycket viktig fråga för var och en av oss den dag vi blir patienter eller närstående till en patient. Ur ett samhällsperspektiv är det viktigt att kunna ge alla medborgare en god hälso- och sjukvård med bra tillgänglighet och jämn och god kvalitet. Det finns också ett antal komplexa problem inom hälso- och sjukvården som behöver lösas. Det handlar exempelvis om att stuprör skapats i vårdorganisationer i takt med att den medicinska specialiseringen har ökat, vilket gjort att patienter upplever det som krångligt att navigera i vården. Det handlar också om att kvaliteten på vården inte alltid är jämn mellan vårdgivare, om svårigheter att bemanna, hålla tillräckligt många vårdplatser öppna och att ha en sjukvårdsekonomi i balans. Att lösa dessa problem är ett långsiktigt arbete som kräver ett tydligt vägval. Vi skulle ha kunnat fortsätta att skruva lite här och där i stället för att göra något helt nytt, men vi beslutade att ha en tydligare riktning och ett snabbare tempo i förändringen för att kunna ta till vara möjligheterna som våra nya sjukhusbyggnader ger. Hur kom vi då fram till att vi skulle ändra verksamhetsmodell? Målet för vår förändring är bättre kvalitet för patienten, både medicinskt och i upplevelsen av vården. Därför utgår vi i vår nya verksamhetsmodell från patienternas sjukdomar och inte som tidigare från medicinska specialiteter, som till exempel kirurgi, medicin och ortopedi. Vi gör patienten delaktig i att formulera vilka mål som är viktiga. Vi jobbar i team med olika professioner kring patientgrupperna. Vi mäter, följer upp och förbättrar resultaten kontinuerligt. Med vår förändring vill vi samtidigt stimulera engagemanget hos våra medarbetare och tillsammans skapa förutsättningar för en bättre arbetsmiljö. Vi vill föra ny forskning och innovationer snabbare till patienten. Vi samarbetar med Karolinska institutet och vi ligger i dag tillsammans i topp i Europa när det gäller klinisk forskning. Vår nya verksamhetsmodell – som knyter forskningen närmare vården av patienten – stärker samarbetet och ger ett ännu tydligare patientfokus. Vi har dessutom ett viktigt ansvar när det gäller att utbilda morgondagens vårdpersonal. Sedan tidigare hade sjukhuset utvecklats genom att arbeta med flödesarbete. Värdebaserad vård kompletterade arbetet genom att öka fokus på kvalitet och det som patienten ser som viktigt. När sjukhuset fick i uppdrag av landstinget att flytta högspecialiserad vård till en ny byggnad (Nya Karolinska Solna-projektet/NKS) började ett arbete med att kartlägga vilken verksamhet som skulle flyttas in. Våra patientgrupper definierades och vi började diskutera en tematisk vård, eftersom den nya byggnaden var designad utifrån teman. Pusselbit lades till pusselbit, som tillsammans blev en ny verksamhetsmodell som passar Karolinskas förutsättningar, både i Huddinge och Solna. Tidigare fanns organisatoriska hinder som gjorde att vi inte fick tillräcklig effekt av förbättringsarbetet när det gällde kvalitet, patientdelaktighet och ekonomi. Det kan bero på att Karolinska, liksom många andra organisationer, har vuxit organiskt genom åren. Vår nya organisation har formats utifrån patientgrupper till sju teman och fem funktioner som fungerar på liknande sätt och kan samarbeta med gemensamma mål. Vi har patientflödeschefer som kan leda och ta beslut för hela patientflöden, där också patientrepresentanter deltar. Vi har byggt en struktur som ger bättre möjligheter att stärka patientperspektivet, och med detta har Karolinska förutsättningar att nå längre denna gång. Förändringsarbetet görs tillsammans med medarbetare från olika professioner på olika nivåer, och det har alltid varit sjukhuset som fattat besluten. Som stöd har vi behövt ta in extern hjälp för att klara denna stora omställning. Vi förstår att kostnaderna för konsultanvändningen ifrågasätts. Även om de finansierats med en omställningsbudget som är separat från vårdbudgeten, så är det mycket pengar. Vi har tydliga processer för användningen av konsulter och använder landstingets ramavtal, men vi gör nu en internrevision över hur användningen sett ut, speciellt av konsultbolaget Boston Consulting Group, och tar fram nödvändiga åtgärder. Sjukvården i Stockholm, övriga landet och i många andra länder är i förändring, det är inte bara Karolinska Universitetssjukhuset som förändras. Stockholms läns landstings Framtidsplan beskriver hur patienten ska sättas i fokus ännu mer och hur vi som ger vård ska samarbeta i nätverk. Syftet är att patienterna snabbare ska få rätt vård. Det är ett angeläget förbättringsarbete; internationella jämförelser visar att Sverige ligger i toppskiktet när det gäller medicinska resultat, men nästan sämst när det gäller vårdprocesser och patientdelaktighet (Bland annat Mirrorundersökningen, The Commonwealth Fund 2017). För att nå de mål som Framtidsplanen stakar ut krävs omfattande förändringar av arbetssätt, styrning och organisering. Vi måste tänka nytt samtidigt som vi tar vara på allt som fungerar bra. Framtidsplanen ger vårdgivare nya eller delvis förändrade uppdrag. Karolinska Universitetssjukhuset ska vara det mest högspecialiserade sjukhuset, med en ny akutvårdsnivå kallad intensivakut i Solna för att kunna ta hand om de allra svårast sjuka och skadade, och ett stort akutuppdrag i Huddinge. Dagens Medicins senaste rankning av Sveriges sjukhus visar att Karolinska Universitetssjukhuset ligger bra till och har förbättrats de senaste åren, men vi har arbete kvar att göra tills vi nått den nivå av tillgänglighet och kvalitet som vi eftersträvar. Inom vissa områden har vi alltför långa köer. I många sjukvårdssystem världen över finns samma utmaningar med ekonomi, medarbetar- och vårdplatsbrist. Många har börjat undersöka alternativa, och ibland radikala, lösningar att organisera vården utifrån deras specifika förutsättningar men med en gemensam nämnare – att klara framtidens vårdbehov. Vi är väl medvetna om att förändringar ställer höga krav och innebär ökad belastning på medarbetarna. När man gör så här stora förändringar måste man våga arbeta på nya sätt, och samtidigt våga lyssna, justera och behålla det som är bra. Det finns ingen patentlösning. Därför har vi varit måna om att ha ett framväxande förändringssätt där vi inte låser oss vid en viss modell, utan hämtar inspiration från flera och tar steg för steg mot det mål vi vill uppnå: att behandla varje patient med sina erfarenheter och förutsättningar som en jämbördig part i vården. 26 januari 2018 Debattartikel Sjukhusledningen för Karolinska universitetssjukhuset: ”När vården förändras krävs en ny sjukhusorganisation” Repliker Hugo Lagercrantz, senior professor vid Karolinska institutet: ”Gråt inte – forska” Karolinska universitetssjukhusets läkarförenings styrelse: ”Vi har tagit ett stort steg bakåt” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Summary: REPLIK DN Debatt 17/1. Jag undrar om SNS Konjunkturråd har tänkt igenom sina förslag ordentligt. Fastighetsskatten på bostadsrätter och småhus betalas med ägarnas arbetsinkomster. Så sänkt skatt på arbete och höjd skatt på fastigheter är ingen skatteväxling, det innebär bara ett nytt sätt att behålla den höga skatten på arbete, skriver Nils-Eric Sandberg.

SNS-ekonomernas huvudtanke är att vi bör skatteväxla, från skatt på arbetsinkomster till skatt på kapital. De föreslår därför en höjd generell fastighetsskatt, skatt på arv, en skärpt kapitalbeskattning – systemet med ISK-konton ska slopas. Vi ska alltså sänka skatten på arbetsinkomster – vilket är nödvändigt – och i stället höja den på kapital, främst fastigheter. Bostadsrätter och småhus ska beskattas lika. Jag undrar om SNS-ekonomerna har tänkt igenom sina förslag ordentligt. Den enda kapitalinkomst vi har från bostäder är avkastningen på hyreshus. Fastighetsskatten på bostadsrätter och småhus betalas med ägarnas arbetsinkomster. Så sänkt skatt på arbete och höjd skatt på fastigheter är ingen skatteväxling, det innebär bara ett nytt sätt att behålla den höga skatten på arbete. Bostadsrätter och småhus ska beskattas lika, skriver SNS-ekonomerna. Det låter bra. Jag instämmer, i princip. Men en närmare titt i skattelagstiftningen visar att detta blir mycket komplicerat. Ty de båda upplåtelseformerna har helt skilda metoder för taxering. Småhusen har i princip taxeringsvärden som bygger på marknadsvärden. De enskilda bostadsrätterna taxeras inte. Skatten tas ut på bostadsrättsföreningens hus. Och det taxeras inte något marknadsvärde utan efter en schablon som styrs av skatten på avkastningen av hyreshus. Den har inget samband med något marknadsvärde eftersom vi har hyresreglering. Så: om småhus och bostadsrätter ska beskattas lika, i relation till marknadsvärdet, måste taxeringen av bostadsrätter göras om helt. Det förutsätter att alla bostadsrätter omvandlas till ägarlägenheter, som taxeras och beskattas precis som småhus. Inte mig emot, jag har argumenterat för det i åratal. Men en rapport från SNS måste visa medvetenhet om probIematiken. ISK-konton ska alltså bort. Allt kapital ska beskattas med 25 procent – deras förslag. Det låter blygsamt, med tanke på hur det var fram till 1991. Totala skatten på utdelningarna blev då 87-93 procent. Ovanpå detta kom förmögenhetsskatten som tog vad i övrigt fanns kvar. Utdelningarna blev i praktiken helt konfiskerade. Det var så Gunnar Sträng ville ha det. I teorin ska all vinst delas ut och sedan via aktiemarknaden omallokeras till de företag som har den högsta förväntade lönsamheten. I praktiken är detta nog inte möjligt. Men en generell kapitalskatt på utdelning, som SNS-ekonomerna efterlyser, bör ha en undantagsregel som gör det möjligt för aktieägare att återinvestera utdelningen skattefritt. SNS-ekonomerna ser i företagsvinster en risk för ökade klyftor och motsättningar. Jag vill föreslå en titt i amerikanska analyser. Ekonomen William Nordhaus har beräknat att 2,2 procent av avkastningen på teknologivinster stannade hos producenterna, 97,8 procent gick till konsumenterna. SNS borde kanske försöka sig på en motsvarande studie för Sverige.  17 januari 2018 Debattartikeln SNS Konjunkturråd: ”Sverige behöver införa ny arvs- och fastighetsskatt” Repliker Björn Hasselgren, Timbro: ”Konjunkturrådets rapport är en allvarlig dikeskörning” Johan Fall, Svenskt Näringsliv: ”Felaktig och olycklig inriktning på årets rapport från SNS Konjunkturråd” Per Sundgren, ordförande stiftelsen Jämlikhetsfonden och Daniel Suhonen, chef fackliga idéinstitutet Katalys: ”Politiskt mod krävs för att bryta ojämlikheten” Nils-Eric Sandberg, f d ledarskribent i DN: ”Fastighetsskatt ger ingen skatteväxling” Läs fler artiklar på DN Debatt Per Sundgren, ordförande stiftelsen Jämlikhetsfonden Daniel Suhonen, chef fackliga idéinstitutet Katalys


Försäkringskassans avslag saknar ofta lagligt stöd

Summary: Försäkringskassan har ofta inte lagligt stöd för sina avslag. Det finns många frågor man kan ställa om hur handläggare sutan medicinsk examen kan ifrågasätta läkares utlåtanden.

Jag håller själv på med ett ärende som handlar om utmattningsdepression. Vad jag har sett i olika domar är att Försäkringskassan oftast inte har något lagligt stöd för sina avvisningar av sjukersättning. Handläggarna har krav på sig att avvisa så snart det går. På Försäkringskassan i Globen har man dessutom en speciell grupp som ska kontrollera en kollegas godkända sjukskrivning när den godkänns utöver 180 dagar. Om gruppen då avslår ersättning är det den förste handläggaren, den som godkände, som ska skriva under detta och inte någon av dem i specialgruppen. Kan detta vara lagligt? Det finns många frågor man kan ställa om hur Försäkringskassans handläggare som förmodligen är utan medicinsk examen bland annat kan ifrågasätta en läkares utlåtande. Det mesta som känns märkligt från Försäkringskassan beslutas många gånger utan lagligt stöd.


Summary: DN DEBATT 23/1. Andelen elever som läser andra främmande språk än engelska i svenska skolor minskar i allt snabbare takt. Kristianstads kommun beslöt nyligen att helt avveckla franskan i kommunens samtliga högstadieskolor. Vi har länge varnat för utvecklingen och för att vända den behöver vi nu göra något radikalt annorlunda, skriver Åsa Fahlén, Lärarnas Riksförbund.

Det är en välkänd sanning att fler språk öppnar fler möjligheter. I synnerhet i en alltmer globaliserad värld och i en världsdel där det råder fri rörlighet för arbetskraft. Det vore därför helt absurt att utrota andra främmande språk än engelska i den svenska skolan. Ändå tycks utvecklingen gå åt just detta håll. I takt med att antalet elever som läser moderna språk minskar, har antalet studenter som vill bli språklärare gjort detsamma. Lärarnas Riksförbund har länge varnat för denna utveckling och för att vända den behöver vi nu göra något radikalt annorlunda. I ett EU som grundas på mottot ”förenade i mångfalden” betraktas förmågan att kommunicera på flera språk som en basfärdighet. Flerspråkighet ses som en förutsättning för både individers och nationers konkurrenskraft och jämlikhet. Ett av målen för EU:s språkpolitik har därför varit att varje unionsmedborgare utöver sitt modersmål ska behärska ytterligare två språk. Många medlemsländer har redan infört två obligatoriska främmande språk i grundskolan, och i många länder börjar man dessa studier från allt tidigare ålder. Bedrövligt nog tycks utvecklingen i Sverige gå åt rakt motsatt håll, mot större enfald i språkkunskaper. Andelen elever som läser andra främmande språk än engelska minskar i allt snabbare takt, samtidigt som det finns oerhört få som vill utbilda sig till lärare i moderna språk. Enligt Eurostat tillhör Sverige, tillsammans med Norge och Malta, den föga hedrande gruppen länder i Europa där antalet elever som läser främmande språk i gymnasieskolan har minskat mest under de senaste fem åren. Denna utveckling syns även vad gäller antalet sökande till lärarutbildningen. Det antogs sammanlagt endast 16 personer höstterminen 2015 till ämneslärarutbildningen för grundskolan i ämnena spanska, franska och tyska. Detta misslyckande har dock passerat Skolsverige obemärkt förbi. Samtidigt begränsas elevernas valmöjligheter i alltfler kommuner. Det senaste exemplet är Kristianstads kommun som före jul tog beslutet att helt avveckla franskan i kommunens samtliga högstadieskolor. Detta är en utveckling som på riktigt borde bekymra oss. Beslutet att moderna språk inte längre skulle vara ett obligatoriskt ämne i grundskolan ledde till stora avhopp från språkstudier. Det försökte regeringen komma till rätta med genom att införa särskilda meritpoäng år 2010. Det innebär att om eleven läser vissa språkkurser får hen extrapoäng, vilket kan ge en stor fördel i konkurrensen om utbildningsplatser på högskola eller universitet. Införandet av meritpoängen ökade visserligen antalet elever som väljer ett modernt språk i grundskolan, men avhoppen har fortfarande varit omfattande. Det är mycket vanligt att eleverna i stället får undervisning i ett ”hemkokt” ämne som ofta kallas SvEn. Från början var syftet att ge stöd till de elever som riskerar att inte nå målen i svenska och engelska. I dag har dock SvEn blivit en utväg från moderna språk även för de elever som inte har svårigheter med svenska eller engelska. SvEn är inget eget ämne eftersom det inte finns någon kursplan och eleverna får inga betyg. Det är en verksamhet vars mål och syfte, enligt Skolinspektionen, inte är tydligt för vare sig eleverna, lärarna eller skolledarna. Eftersom grupperna är väldigt heterogena är det också svårt för lärarna att bedriva meningsfull undervisning. Enligt en tidigare attitydundersökning från Skolverket är SvEn-ämnet förmodligen ”ett stort slöseri med lektionstimmar för många av eleverna”. Och då pratar vi om så många som 320 lektionstimmar av elevens tid i grundskolan. Men systemet med meritpoäng har också haft tråkiga biverkningar. När språkvalet görs av taktiska skäl blir det mindre intressant att läsa språkkurser som inte genererar meritpoäng. Detta har lett till att nybörjarspråk som bara erbjuds elever i gymnasieskolan för en väldigt tynande tillvaro, likaså studier på mer avancerad nivå. Endast 50 gymnasieelever i hela Sverige fick betyg i tyska 7 läsåret 2015/2016. Det är riktigt allvarligt mot bakgrund av att Tyskland är Europas ledande ekonomi och Sveriges viktigaste exportland. Med denna utveckling blir det dessutom ännu mer bekymmersamt att på sikt klara lärarförsörjningen till EU:s största språk. Nu har meritpoängssystemet utvärderats och i den nyligen presenterade tillträdesutredningen föreslår utredaren att meritpoängen ska avskaffas. Det är mycket sannolikt att situationen för moderna språk förvärras ytterligare. Därför är det nu helt avgörande att hitta nya vägar för att stärka språkens status i Sverige. Vi föreslår följande: 1. Gör moderna språk obligatoriskt för alla. Moderna språk är i dag det enda ämnet i grundskolan som eleverna kan välja bort från början och som möjliggör avhopp utan några särskilda skäl. Det påverkar inte bara statusen för främmande språk i skolan, det medför också en viss otrygghet och press för lärare som undervisar i dessa språk. Det finns ingen anledning att inte likställa moderna språk med alla andra ämnen i grundskolan. Ett obligatoriskt språkval kräver dock ökade resurser för stöd och att lärare ges rätt förutsättningar för att kunna anpassa undervisningen efter elevernas behov och förutsättningar. 2. Kräv ytterligare främmande språk som behörighet. Många kvalificerade utbildningar förutsätter att studenter kan fler främmande språk än engelska. Det vore rimligt att för ett antal kvalificerade utbildningar kräva ytterligare ett språk förutom engelska som behörighetskrav. 3. Ämneslärarutbildningen bör koncentreras till färre lärosäten. Det är nödvändigt för att kunna säkra genomförandet av de utbildningar, inte minst till språklärare, som i dag har få sökande. Ett eller några lärosäten som är specialiserade på moderna språk och som kan erbjuda ett brett utbud av språkämnen kan också med rätt förutsättningar bidra till högre kvalitet i utbildningarna. 4. Uppvärdera lärares löner. Lärarbristen inom moderna språk är akut och kommer att förvärras ytterligare i och med stora pensionsavgångar. Samtliga kommuner och fristående huvudmän måste nu kraftigt uppvärdera lärarlönerna för att både behålla de redan yrkesverksamma och för att få fler språkbegåvade studenter att vilja bli språklärare. Värdet av språkkunskaper råder det ingen tvekan om. Betydelsen av ökat samförstånd mellan länder och folk är uppenbar. Med större språklig förståelse får man insikter som också påverkar tänkande som också kan leda till större vidsynthet och tolerans. I ett stort antal EU-länder har man format språkpolitiken utifrån denna insikt. För Sveriges del vore det klokt att följa det exemplet. 23 januari 2017 Debattartikel Åsa Fahlén, ordförande Lärarnas Riksförbund: ”Kommun avvecklar franskan i alla sina högstadieskolor” Repliker David Cvach, Frankrikes ambassadör i Sverige och Hans-Jürgen Heimsoeth, Tysklands ambassadör i Sverige: ”Oroande med den svenska synen på moderna språk” Emma Birkholz, lärare i svenska som andraspråk år 7-9 samt leg lärare i svenska och franska: ”Arabiska, somaliska och persiska är också språk” Christina Rosén, lektor i tyska vid Linnéuniversitetet i Växjö: ”Även Sverige behöver en språkstrategi” Slutreplik från Åsa Fahlén: ”Dags för partierna att svara om skolans språkkris” Läs fler artiklar på DN Debatt.


DN gratulerar: Mariette Hansson, artist och låtskrivare

Summary: Efter att ha spelat bakom andra artister under några år bestämde Mariette Hansson att det var dags att själv ställa sig i centrum. Nu är hon aktuell i Melodifestivalen för tredje gången. Den här gången med "den jäkla bra" låten "For you".

Egentligen var Mariette Hansson lite tveksam till att delta i årets Melodifestival. Visserligen hade hon bestämt sig för att vara med en tredje gång men tanken var att låta det gå lite tid först. Men så fick hon höra Jörgen Elofssons låt ”For you” och blev helt såld. – Jag kunde inte värja mig mot den. Det är en jäkla bra låt han har skrivit. Beatig, med upptempo och med mycket kraft. Sedan nyheten släpptes om vilka som medverkar i årets största musikhändelse har Mariette Hansson haft proppfullt i schemat. Foton ska tas, intervjuer göras, koreografi tränas in och så ska det övas på låten. Men även om det känns mycket ibland njuter hon av arbetet. – Det är få gånger man får en möjlighet att göra ett nummer på det sättet. Det är såklart väldigt lockande och kul. Musikintresset började med pappas gitarr när Mariette bara var tre år. Sin första elgitarr fick hon sju år senare. Sedan dess har hon skrivit låtar, sjungit och spelat. Hon har varit med i olika band och turnerat sedan hon var sexton år. Men hon har också gjort mycket på egen hand med allt vad det innebär – kört turnébuss, burit förstärkare och riggat spelningar, varit sin egen ljudtekniker och sedan packat ihop allt och kört hem igen. Sitt första album, ”In this skin”, släppte hon 2008 på eget skivbolag. Ett år senare var hon med i ”Idol”. Då hade hon till skillnad mot många av de andra medverkande en vältrampad grund att stå på. Och ju mer erfarenhet hon fått desto säkrare har hon blivit. Fortfarande är hon väldigt nervös precis innan hon ska upp på scenen, men det är långt ifrån samma motstånd som när hon gick i skolan. – Jag var väldigt blyg i början. När jag skulle spela måste alla vara tysta och det skulle vara släckt. Det har utvecklats till att jag bara älskar att stå på scenen. År 2010 flyttade Mariette från halländska Harplinge till Stockholm. Även om uppväxtorten har sina egna framstående artister – här bildades Gyllene tider – är musiklivet betydligt större i huvudstaden. Ganska snart blev hon upptäckt för sin talang på gitarren. Bland annat har hon spelat med Tommy Nilsson och Magnus Uggla. 2014 turnerade hon med Ace Wilder, men sedan var det stopp. – Den här branschen kan vara väldigt osäker så jag är väldigt glad för de jobben. Det var också en utvecklande tid för mig. Men efter turnén med Ace kände jag att jag ville sätta mig själv först i det sceniska rummet. I samma veva fick hon frågan om att delta i Melodifestivalen med låten ”Don’t stop believing”, skriven av Miss Li och Sonny Gustafsson. – Det var en bra start. Men Mello har aldrig varit det viktiga för mig utan det är själva kämpandet, processen och vägen som är det roliga. Målet kan i och för sig vara de tre minuterna i Melodifestivalen. Men om man inte har njutit under allt arbete som krävs innan är de inte värda något. Förutom musiken betyder fansen mycket för henne. De är ofta unga och Mariette kallar dem för ”snowflakes” för att alla är unika och vackra, förklarar hon. Varje dag får hon mejl och brev, ofta sorgsna historier. – Jag får en känsla av det är många som inte tycker att de duger som de är. Jag blir väldigt berörd av deras berättelser och försöker svara så många jag kan. Varför de vänder sig till dig, tror du? – Jag tror att det kommer från att jag har gått igenom mycket själv. Jag känner igen vilsenheten och alla frågor och tankar om att det skulle vara ”något fel på mig”. Sedan har jag tagit mig ur det. Jag har kommit ut med vem jag är och känner mig så mycket starkare. Nu försöker jag göra det jag kan och stå bakom hela hbtq-rörelsen. Vad är din drivkraft? – Kärleken till musiken och framför allt att framföra musik. Även om jag inte skriver politiska låtar vill jag sprida ett budskap om värme och hopp och göra något bra som jag kan stå för. Men också vara en god medmänniska i allmänhet. I det ligger nog mycket av min drivkraft, säger Mariette Hansson. Mariette Hansson Gratuleras till: Fyller 35 år den 23 januari 2018. Bor: I Hägersten i Stockholm. Familj: Mamma, pappa och storebror. Gör: Artist. Aktuell: Deltar i Melodifestivalens fjärde deltävling den 24 februari med låten "For you". Om att fylla 35: "Jag har inte funderat så mycket på det och har liksom inte tid att fylla år, men det känns nog bra." Så firar jag födelsedagen: "Det blir en anledning att samla ihop vänner och familj sedan får vi se vad jag kommer på. Mat och vin blir det i alla fall." Träning och hälsa: "Jag tränar mycket eftersom det gör mig piggare och gladare. Sedan tycker jag om nyttig mat, gärna vegetarisk, men jag unnar mig av livets goda också."


”Stärk samarbetet om Nordsjön för att möta Brexit”

Summary: DN DEBATT 20/1. Nordsjön ger jobb åt mer än 850.000 människor och står för 80 procent av EU:s havsbaserade förnybara energi. Oljan och gasen spelar en viktig roll och kusterna är värdefulla för friluftslivet. Efter Brexit kommer EU:s yttre gräns att gå rakt igenom regionen och för att det ska orsaka så lite skada som möjligt måste samarbetet stärkas, skriver Nordsjökommissionen.

Nordsjöregionen har en lång historia av handel och nära relationer. Tack vare ländernas medlemskap i EU och EES-avtalet som även omfattar Norge har dessa relationer stärkts. Vi respekterar det brittiska folkets beslut att lämna EU. Men i förhandlingarna om de framtida relationerna måste Storbritannien och EU säkra att detta beslut orsakar så liten skada som möjligt på Nordsjöregionen och själva Nordsjön. Goda relationer över Nordsjön är viktigare nu än någonsin och Brexit är ett skäl att öka samarbetet. Nordsjön är ett av världens livligaste havsområden. Farlederna i Nordsjön är en viktig del av det europeiska transportsystemet och Nordsjöns hamnar hanterar 57 procent av EU:s handel med omvärlden. Nordsjöns maritima ekonomi ger jobb åt mer än 850 000 människor. Här finns några av världens bästa fiskevatten. Nordsjön står för 80 procent av EU:s havsbaserade förnybara energi, och har kapacitet för mycket mer. Nordsjöns olja och gas spelar fortfarande en viktig roll i Europas och världens energiförsörjning. Kusterna är värdefulla för friluftslivet. Samtidigt är de grunda vattnen och kusterna sårbara för oljeutsläpp, plastavfall och andra föroreningar. Samarbete mellan länder, sektorer och styresnivåer behövs för att hantera alla dessa möjligheter och risker. Från mars 2019 kommer EU:s yttre gräns att gå tvärs igenom denna rika och tätt sammankopplade region. Hittills har Brexitförhandlingarna varit koncentrerade på villkoren för det brittiska utträdet, men från och med nu kommer de att handla om den framtida relationen mellan Storbritannien och EU. Storbritannien kommer sannolikt också att lämna det Europeiska ekonomiska samarbetet (EES) och behöver omförhandla sin relation till Norge. CPMR:s Nordsjökommission representerar regioner, provinser, delstater och fylken i länderna runt Nordsjön. Våra medlemmar är 32 regionala församlingar i både Storbritannien, övriga EU och Norge, med totalt 30 miljoner invånare. Vi har arbetat sedan 1989 för att stärka kontakten mellan våra medlemsregioner och för att främja Nordsjöregionens intressen i Europa, särskilt på områdena havsresurser, tillgänglighet och rena transporter, energi/klimatförändringar och attraktiva/hållbara samhällen. Vår analys hittills av Brexit ger flera anledningar till oro. En ”hård” Brexit, där Storbritannien lämnar EU:s inre marknad och tullunion, kommer att skapa många hinder för handel, särskilt om det dröjer innan vi får ett avtal om de framtida handelsförbindelserna. Det kommer att påverka leverantörskedjor. Det kommer att drabba små och medelstora företag som saknar erfarenhet av handel utanför EU:s inre marknad. Storbritannien är i dag en av de fem viktigaste exportmarknaderna för vart och ett av de övriga Nordsjöländerna. Effekterna av tullar och andra handelshinder kommer att slå särskilt hårt mot vissa regioner och vissa sektorer. Inte bara britterna, utan vi alla kommer att få leva med de ekonomiska följderna. Storbritannien är en av de mest aktiva parterna i EU:s forskningsprogram och de nära vetenskapliga kontakterna över Nordsjön kommer att drabbas om landet lämnar programmet. Interreg Nordsjön och andra europeiska samarbetsprogram ger värdefullt stöd till regional utveckling och utbyte, och kommer att försvagas utan brittiskt deltagande. Den stora utmaningen med plast och andra föroreningar i havet kräver gemensamma tag. Det handlar om skräp på stränder och havsbotten, och skräp i vattnet som sedan hamnar i magen på fisk och sjöfågel. Fisket är ett annat område som kommer att påverkas kraftigt när britterna lämnar EU:s gemensamma fiskepolitik. Fiske är en relativt liten sektor ekonomiskt, men har stor betydelse socialt, kulturellt och historiskt i kustregionerna. Storbritannien kommer att kunna utvidga sin ekonomiska zon och införa egna regler för havsförvaltningen. Många brittiska fiskare hoppas på att detta ska förbättra deras villkor. Men i dag exporterar Storbritannien 80 procent av sina fiskfångster och ingen vet i dag hur utträdet kommer att påverka tillträdet till EU:s marknad. För många fiskare från övriga EU-länder är de brittiska vattnen viktiga och oron är stor för att stängas ute. De senaste åren har sett ett växande samarbete i Nordsjöregionen. Bland annat har länderna påbörjat en harmonisering av tekniska och juridiska krav inom havsbaserad vindkraft för att skynda på utbyggnaden och stärka Nordsjöns roll i den europeiska energiförsörjningen. Detta samarbete ligger utanför EU och kommer sannolikt inte att påverkas, men vindkraftsbranschen på ömse sidor av Nordsjön riskerar liksom andra sektorer att drabbas av nya tullar och pålagor. Regionerna kring Nordsjön är fast beslutna att fortsätta samarbeta. Vi hoppas på samma engagemang från nationell och europeisk nivå. Storbritannien bör även efter EU-utträdet delta i de viktigaste EU-programmen för samarbete och utbyte, särskilt programmen för forskning och interregionalt samarbete. Storbritannien och EU måste fortsätta de samarbeten som pågår om gemensam havsplanering och harmonisering av regler för vindkraft. Den framtida relationen får inte äventyra den känsliga havsmiljön i Nordsjön. Storbritannien och EU måste finna former för att samarbeta om fiskeförvaltningen i Nordsjön och om att begränsa problemen med plast och annat skräp i havet. Myndigheter på europeisk, nationell, regional och lokal nivå behöver ha ett närmare samarbete för att balansera de många intressena i Nordsjön. Som regionala representanter är vi angelägna att diskutera hur vi kan bibehålla och utveckla nära relationer mellan länder och olika styresnivåer i Nordsjöregionen efter Brexit. Brexit I juni 2016 röstade Storbritanniens befolkning med 52 procent mot 48 för att lämna EU. I mars 2017 kom den formella ansökan om utträde och enligt EU:s fördrag ska utträdet ske inom två år, alltså i mars 2019. Nordsjösamarbetet CPMR, Conference of peripheral maritime regions, är en organisation för Europas kustregioner där Nordsjökommissionen är en av sex geografiska kommissioner (finns en Östersjökommission, en Medelhavskommission, osv). Organisationen grundades 1973 på Bretagnes initiativ och jobbar och lobbar för medlemmarnas intressen framför allt i havsfrågor, transportfrågor och regionalpolitik.  20 januari 2018 Läs fler artiklar på DN Debatt.


Gunnar Jonsson: Kurderna i kikarsiktet

Summary: Kurdernas självstyre i Syrien får än så länge stöd av USA. Det retar alla grannar.

USA hade svårt att hitta allierade på marken som klarade att slåss mot terrorrörelsen IS i Syrien. SDF, dominerat av kurdisk milis, blev svaret. Styrkan erövrade Raqqa med hjälp av amerikanskt stridsflyg och kontrollerar nu en fjärdedel av landet. Planen är att göra SDF till ett nytt gränsförsvar på 30 000 man. Det ska hålla IS på mattan, och samtidigt stå i vägen för syriska regeringstrupper och Iran. Aldrig i livet, säger diktatorn al-Assad, Iran och deras ryska vänner. Ilsket motstånd ekar också från Natolandet Turkiet. Inbördeskriget lät kurderna skapa ett självstyrande område i nordöstra Syrien. SDF är deras bygge, även om det finns inslag av sunniaraber. Men syrienkurderna är lierade med PKK-gerillan i Turkiet, vilket gör dem till terrorister i Ankaras ögon. President Erdogan har svurit att aldrig acceptera ett kurdiskt oberoende territorium och hotar att skicka armén. USA har i dag 2 000 man i Syrien som opererar till stöd för SDF. Utrikesminister Rex Tillerson säger att det inte finns någon bortre parentes, de stannar tills IS är helt besegrat. al-Assad har hittills under kriget lämnat kurderna i fred, men vägrar diskutera varje slag av federalism. Han skryter om att kasta ut både amerikaner och eventuella turkar. Kriget i Syrien verkade vara avgjort. al-Assad, Ryssland och Iran har skoningslöst skjutit sönder både bostadsområden och nästan all opposition – utom kurderna. Det vore inte snyggt av USA att överge dem. Fortsatt stöd kan kräva allt djupare amerikanskt engagemang i Syrien och leda till en ny fas i striderna. President Trump lovade förut att USA skulle sluta lägga krut på konstiga länder långt bort, men linjen verkar improviseras fram. Nya fredssamtal planeras, men alla prognoser om framgång är naiva. Under tiden fortsätter mardrömmen för Syriens folk.


Summary: DN DEBATT 17/1. Förmögenheterna växer snabbt i alla västländer, även i Sverige. Det skapar möjligheter för investeringar och tillväxt men även oro för ökade klyftor med social och politisk sprängkraft. Höj skatten på kapital och sänk den på arbete, skriver SNS Konjunkturråd och föreslår även en ny fastighetsskatt och skatt på större arv.

För snart trettio år sedan genomfördes ”århundradets skattereform”. Sedan dess har både samhället och skattesystemet genomgått stora förändringar. Störst uppmärksamhet har arbetsinkomsternas beskattning fått, men förändringarna i kapitalbeskattningen och i kapitalets storlek och fördelning har varit minst lika betydande. Skattereformens grundprinciper om likformighet har frångåtts och olika former av kapital beskattas i dag olika hårt. Förmögenheternas värde växer snabbt i alla västländer, även i Sverige. Kapitaltillväxten skapar möjligheter för investeringar och tillväxt, men även en oro för ökade klyftor med social och politisk sprängkraft. På tjugo år har kapitalvärdet fördubblats i förhållande till inkomsternas storlek. Inkomst- och förmögenhetsskillnaderna ökar, och förmögenheten hos de allra rikaste växer snabbast. Trots detta är Sverige fortfarande ett av världens mest jämlika länder. I SNS Konjunkturrådsrapport 2018 analyserar och diskuterar vi kapitalbeskattningens förutsättningar i Sverige. Med utgångspunkt i den nationalekonomiska forskningen går vi igenom teoretiska argument, fakta om kapitalvärdets storlek, sammansättning och fördelning samt erfarenheter från kapitalbeskattning i Sverige och andra länder. I en enkät undersöker vi också svenskarnas attityder till kapitalbeskattning. En röd tråd i rapporten är att skattepolitiken måste ta hänsyn till både snedvridningseffekter, det vill säga hur skatter stör ekonomiska beslut, och fördelningseffekter. En effektiv skatt uppmuntrar människor att anstränga sig och minimerar ekonomiska snedvridningar. En rättvis skatt tar hänsyn till hur arbetsinkomster och kapitalägande påverkar fördelningen av välfärd och behovet av omfördelning. I rapporten konstaterar vi att den svenska kapitalbeskattningen har förändrats. Kapitalinkomster beskattas i dag till mellan 10 och över 40 procent beroende på hur de uppstår. Dessa olikheter ökar risken för snedvridna spar- och investeringsbeslut, skatteplanering och oförutsägbarhet. Fastighetsskatten har sänkts i flera steg och är i dag nästan lägst i OECD. Samtidigt beskattar Sverige höga arbetsinkomster i förhållande till kapitalinkomster hårdare än många andra länder. Kapitalflykt till skatteparadis har länge begränsat länders möjlighet att beskatta kapital. Senare års avtal om informationsutbyte mellan länder har dock ändrat på detta och kapitalägare behöver snart flytta sig själva, och inte enbart sitt kapital, för att undgå beskattning i hemlandet. Vår attitydundersökning visar att svenskarna överlag är skeptiska till skattehöjningar. Attityden till enskilda kapitalskatter beror dock delvis på skatternas utformning. En generell fastighetsskatt har inte mycket stöd i opinionen, men stödet ökar om skatten har en begränsningsregel som ger lättnader till hushåll med låga inkomster, eller om skatten endast gäller dyra bostäder. Stödet för en arvsskatt är lägre än för en fastighetsskatt, men det ökar om arvsskatten endast skulle gälla stora arv. Rapportens analyser resulterar i ett antal rekommendationer om hur kapital bör beskattas i Sverige. Förslagen är utformade så att den övergripande skattenivån hålls oförändrad. 1. Öka likformigheten i kapitalinkomsternas beskattning. Olikheten i kapitalinkomsters beskattning är kostsam och bör ersättas med en generell skattesats. Vi anser att 25 procent är en lämplig nivå sett till övriga kapitalskatter samt läget i andra länder. Beskattningen av pensionsförsäkringar, kapitalförsäkringar och investeringssparkonto (ISK) bör harmoniseras med övrig kapitalinkomstbeskattning, vilket påverkar både skattesats och avkastningsberäkning. Förändringen innebär i praktiken att ISK och kapitalförsäkringar försvinner i sin nuvarande form. Nya sparformer bör därför utredas som förenklar fondsparande, utan att ge upphov till snedvridande skatte- och inlåsningseffekter. 2. Inför en fastighetsskatt lika för hus och bostadsrätter, men sänk skatten vid omsättning. I alla rika länder beskattas fastigheter eftersom de utgör en effektiv skattebas, det skapar skattebalans mellan olika investeringsformer och mellan de som hyr och de som äger sitt boende, och det har även fördelningsmässiga motiv. Vi föreslår att alla fastigheter beskattas i relation till sitt marknadsvärde och att skillnaden mellan småhus och bostadsrätter tas bort. Begränsningsregeln som minskar fastighetsskatten för hushåll med låg inkomst bör utvidgas så att den gäller samtliga hushåll, inte enbart pensionärer som i dag. Skatten på bostäders omsättning bör mildras. Vi föreslår sänkt skatt på kapitalvinster vid realisation genom att en årlig normalavkastning dras bort (eftersom den beskattas med löpande fastighetsskatt) och att endast realisationsvinster därutöver beskattas. Stämpelskatten, som är en ren flyttskatt, bör avskaffas helt. 3. Utred en skatt på större arv, men inte på förmögenhet. Ärvt kapital ökar i betydelse och ojämlikheten i livschanser riskerar att öka. Arv beskattas i dag i många västländer. Erfarenheterna från den tidigare svenska arvsskatten visar på flera praktiska problem, men också att dess utformning avvek från den i andra länder. Vi föreslår att förutsättningarna för en skatt på arv och gåvor utreds. Förmögenhetsskatten bör inte återinföras på grund av dess problem med värdering, likviditet och träffsäkerhet. 4. Skatteväxla från arbete till kapital. Vi balanserar förslagen om höjda kapitalskatter med att sänka skatten på arbetsinkomster för att hålla den totala skattenivån oförändrad. Exakt hur detta ska gå till kan diskuteras. Merparten av förslagen gäller fastigheter, vars ägande är förhållandevis utspritt, vilket talar för en bred sänkning av arbetsinkomstskatten. Samtidigt understryker våra analyser den starka kopplingen mellan kapitalägande och höga arbetsinkomster. Fördelningsmässigt neutralast, och sannolikt med de högsta effektivitetsvinsterna för ekonomin i stort, skulle därför vara att sänka marginalskatten för medelstora och höga arbetsinkomster. Vi är medvetna om att våra förändringsförslag kan väcka reaktioner; det ligger i skatters natur att människor berörs. Grundläggande är dock att skatter måste utformas utifrån hela samhällets behov. Våra rekommendationer är naturligtvis inte perfekta och behöver diskuteras vidare. Vi är emellertid ganska säkra på att en ökad likformighet i kapitalbeskattningen vore samhällsekonomiskt gynnsam. Vi är också tämligen övertygade om att balansen mellan kapitalets och arbetets beskattning kan förbättras. 17 januari 2018 Debattartikeln SNS Konjunkturråd: ”Sverige behöver införa ny arvs- och fastighetsskatt” Repliker Björn Hasselgren, Timbro: ”Konjunkturrådets rapport är en allvarlig dikeskörning” Johan Fall, Svenskt Näringsliv: ”Felaktig och olycklig inriktning på årets rapport från SNS Konjunkturråd” Per Sundgren, ordförande stiftelsen Jämlikhetsfonden och Daniel Suhonen, chef fackliga idéinstitutet Katalys: ”Politiskt mod krävs för att bryta ojämlikheten” Nils-Eric Sandberg, f d ledarskribent i DN: ”Fastighetsskatt ger ingen skatteväxling” Läs fler artiklar på DN Debatt Per Sundgren, ordförande stiftelsen Jämlikhetsfonden Daniel Suhonen, chef fackliga idéinstitutet Katalys


Summary: DN Debatt 16/1. Terrorhotnivån i Sverige ligger kvar på en förhöjd nivå och enligt Säpo har antalet individer inom de våldsbejakande extremistiska miljöerna ökat till cirka 3 000. Efter attentatet på Drottninggatan ingicks en överenskommelse om åtgärder, men det räcker inte, skriver Tomas Tobé (M) och föreslår bland annat att det ska bli möjligt att återkalla medborgarskap.

Vi kommer aldrig att glömma förra årets terrorattentat på Drottninggatan i Stockholm. Efter attentatet ingicks en bred och nödvändig överenskommelse om åtgärder mot terrorism. I överenskommelsen ingick bland annat frågan om en utvidgad kriminalisering av deltagande i, eller samröre med, en terroristorganisation. Vidare var partierna överens om att se över straffen för terroristrelaterad brottslighet – i dag är straffskalorna för brott med terrorkoppling densamma som för stöld och bedrägerier – och att polisens förmåga för att kunna agera i samband med terroristangrepp på flera geografiska platser samtidigt skulle säkerställas. Ytterligare en väsentlig punkt i överenskommelsen är att Säkerhetspolisen (Säpo) ska få bättre verktyg. Det handlar bland annat om att Säpo måste få tillgång till underrättelseinformation från signalspaning parallellt med en pågående förundersökning avseende en viss person. Sådan information är viktig för att kunna säkra bevisning mot personer som gör sig skyldiga till terrorismrelaterad brottslighet. Vi kan dock inte luta oss tillbaka i tron att vi är förskonade från ytterligare attacker. För verkligheten är att den svenska terrorhotnivån ligger kvar på en förhöjd nivå. Säpo varnar återkommande för nya attentat. Av de cirka trehundra personer som har rest från Sverige för att ansluta sig till bland annat IS och Jabhat al-Nusra bedöms fler än hundra personer ha återvänt till Sverige. Enligt Säpos bedömning har antalet individer som finns inom de våldsbejakande extremistiska miljöerna i Sverige ökat väsentligt under senare år, från några hundra till omkring 3 000. Drygt 2 000 av dessa individer återfinns inom den våldsbejakande islamistiska extremismen, som – enligt Säpos bedömning – fortsätter att utgöra det största hotet. Det beror bland annat på antalet individer men också att den våldsbejakande islamistiska miljön betraktar hela samhället som ett legitimt mål. Terroröverenskommelsen är ett steg i rätt riktning. Men den dystra sanningen är att det behövs betydligt fler och skarpare åtgärder för att förhindra och bekämpa radikalisering och terror. Det måste bli mycket svårare att leva och verka som extremist i Sverige. Och Säpo och polisen måste ges nödvändiga verktyg för att förhindra nya attentat. Det är mot den bakgrunden vi moderater anser att nya initiativ nu behövs. Säkerställ att polis och myndigheter har rätt verktyg för att förhindra terrorism. Regeringen har nyligen tagit fram ett förslag som innebär att de brottsbekämpande myndigheternas tillgång till datalagrade teleuppgifter begränsas avsevärt. Det skulle i högsta grad påverka Säpos arbete mot terrorism negativt. Säpos chef har till och med kallat förslaget för en ”katastrof” och bedömer att det riskerar få allvarliga konsekvenser för den operativa förmågan och för Sveriges säkerhet. Just tillgången till data är ett av Säpos viktigaste verktyg i arbetet med att upptäcka och förhindra terrorbrott och andra allvarliga brott. Det krävs nu att även regeringen tar Säpos varningar på allvar. Utöver datalagringen måste polisen snarast få möjlighet att på egen hand besluta om kameraövervakning utan att gå omvägen via ett omständligt och byråkratiskt ansökningsförfarande. Även i denna fråga är regeringen märkbart passiv – trots att behovet är uppenbart här och nu. Skärp regleringen om finansiering av religiösa samfund. I många fall finns en direkt koppling mellan våldsbejakande extremister och en religiös förening eller ett samfund där det predikas hat och radikala idéer. Dessa föreningar och samfund bärs i vissa fall upp av offentliga skattemedel. Det är naturligtvis fel. Den organisation eller sammanslutning som inte respekterar samhällets grundläggande värderingar, så som alla människors lika värde, och det demokratiska styrelseskicket, ska inte få en krona från allmänna medel. Här behöver samhället vara mycket tydligare. Sverige behöver dessutom sätta ljuset på den externa finansiering, ibland från andra stater, som sker av vissa religiösa föreningar och samfund i dag – särskilt när den sker i syfte att sprida extrema tolkningar som bidrar till radikalisering och hat i vårt samhälle. En religiös idé som manar till våldshandlingar och lockar personer att begå terrordåd måste motarbetas med samhällets fulla kraft. Slå vakt om det svenska medborgarskapet. I dag saknas regler i Sverige som innebär att ett svenskt medborgarskap ska kunna återkallas bland annat i fall då någon begått ett brott som är till allvarlig skada för statens vitala intressen – till exempel terroristbrott. Detta skiljer oss från länder som Tyskland, Danmark och Finland. I Norge förbereds vidare just en sådan lagstiftning. Det finns skäl att ändra på det även i Sverige. Till exempel bör den som har dubbelt medborgarskap och som har begått terrorbrott kunna få sitt svenska medborgarskap återkallat. Detsamma borde för övrigt gälla för den som medvetet lämnat oriktiga uppgifter för att få, eller mutat sig till, sitt svenska medborgarskap. Båda dessa förslag ligger inom ramen för vad som är tillåtet enligt folkrätten. Tyvärr så vacklar regeringen. Justitie- och inrikesminister Morgan Johansson har helt stängt dörren för den här typen av åtgärder, medan Anders Ygeman tycks vilja öppna densamma, men tyvärr endast såvitt avser återkallelse av beviljade uppehållstillstånd. Moderaternas besked är att vi kommer att initiera en utredning även såvitt avser återkallelse av medborgarskap. En ny typ av operativ nationell samordningsfunktion bör införas. Det är nödvändigt för att stärka samordningen mellan polisen, Säpo, Åklagarmyndigheten och Migrationsverket i ärenden som rör terrorism. Uppdraget för en sådan funktion bör bland annat vara att driva på och se till att relevant lagstiftning används för att säkerställa att potentiella terrorister inte meddelas uppehållstillstånd eller medborgarskap och att tidigare meddelade uppehållstillstånd återkallas om det finns skäl för det. I uppdraget bör också ingå att säkerställa att rutiner för effektiv informationsgivning mellan myndigheterna finns och efterföljs. Terrorism är ett hot mot det fria och öppna samhället. Det handlar om krafter som hatar vårt sätt att leva, som vill sprida skräck och skapa splittring. Krafter som måste motverkas varje dag. 16 januari 2018 Debattartikeln Tomas Tobé (M): ”Så gör vi det svårare att leva som extremist i Sverige” Repliker Docent Marco Nilsson: ”Nationell utbildning av imamer kan motverka radikalisering” Läs fler artiklar på DN Debatt