Peter Wolodarski: Upp med paraplyet, det regnar i Trumps Washington

Summary: Donald Trump framträdde i fredags som han är: oförblommerad, arg och övertygad om sin egen förträfflighet. Världen är varnad.

Talet hade en global utblick. Det manade till samarbete, varnade för riskerna med isolering och innehöll en stark plädering för frihandel. ”Protektionism är som att stänga in sig i ett mörkt rum. Regn och vind hålls borta, men också luft och ljus.” Orden framfördes tidigare i veckan i den schweiziska alpbyn Davos. Den som bara hört dem, och inte sett talaren på podiet, hade kanske gissat att Barack Obama var upphovsmannen. Eller Tysklands Angela Merkel. Eller Storbritanniens premiärminister Theresa May. Men personen i fråga var inte en demokrat. Det var Kommunist-Kinas president Xi Jinping, som valde att spela rollen som ansvarsfull global ledare, enpartidiktaturen i nya kläder. Tre dagar senare kom veckans andra stora anförande. Det hölls när Donald Trump svors in som USA:s 45:e president. Den som bara läste talet, och inte uppfattade någon nationalitetskoppling, hade kanske gissat att anförandet hölls av en auktoritär ledare i Sydamerika. Eller av en högernationalist i Europa, som tycker att Vladimir Putin är någon att se upp till. Formuleringarna var så avvikande från ett vanligt installationstal, att de inte ens skulle platsa i en mörk episod av ”House of cards”. Men för den som följt Donald Trumps väg mot världens mäktigaste ämbete var fredagens budskap bekant. Det var nationalistiskt, splittrande och fullt av ilska. Det var ingen tillfällig lapsus, ingen förväxling av manuslappar, inget plötsligt infall. Det var Donald Trump som han är: oförblommerad, arg och övertygad om att han – ingen annan nolla! – kan befria det amerikanska folket från den påstådda förnedringen. Mannen som började sin valkampanj med att kalla mexikanska invandrare för våldtäktsmän höll ett tal där nyckelbegreppet ”America first” användes som ett vapen i Trumps korståg mot verkliga och inbillade faror. Många av de budskap som brukar ingå i amerikanska presidenters installationstal var utbytta mot en exkluderande, nationalistisk retorik. Inte ett ord om att försvara frihet, mänskliga rättigheter eller samarbete baserat på delade värderingar. Frihandel målades ut i svarta färger. ”Vi ska följa två enkla regler: köp amerikanskt och anställ amerikaner”, sade Trump. Fönstret mot världen smälldes igen av den nytillträdde presidenten. Med knuten näve lovade han att USA ska nå storartade framgångar, ja, det kommer helt enkelt att bli fantastiskt bra! Ord har betydelse. Oavsett om det handlade om ekonomi eller försvar ställde Trump USA:s nationella intressen mot resten av världens. Europa, vars säkerhet är beroende av USA:s välvilja och engagemang, kan rimligen inte längre utgå ifrån att tidigare garantier gäller. ”Vi har försvarat andra länders gränser samtidigt som vi vägrat försvara våra egna”, sade Trump. Den tiden är förbi, lade han sedan till. Donald Trump har långt ifrån hela USA med sig. I Washington DC gapade hundratusentals ståplatser tomma när presidenten svors in. Sedan valet har Trump, bortsett från segernatten, inte gjort några ansatser till att ena USA och överbrygga de klyftor som öppnade sig under kampanjen. I en talande Twitterhälsning på nyårsafton valde Trump att använda begreppet ”fiender” för att beskriva sina politiska motståndare. Han agerar konsekvent. Han framträder inte som en vinnare utan som en utstött och lättretad outsider, vars dagshumör är konstant beroende av smicker och beröm. Det krävs inte mycket kritik för att Trump ska twittra ut sin vrede mot antingen etablissemang, medier eller främlingar. De tomma publikytorna under installationstalet riskerar att tolkas som ännu en förödmjukelse, svårsmält för en narcissist. Resten av världen måste hoppas på det minst dåliga och försöka hitta pragmatiska lösningar med Trumpadministrationen. Flera tillträdande ministrar har visat mer hoppfulla sidor. Men vi är varnade. Bytet av herre i Vita huset är dramatiskt. Tidigare avtal och förbindelser kan snabbt komma att omprövas. Europa kan inte längre räkna med att Onkel Sam ställer upp om och när det går illa. Vi kan inte ens utgå ifrån att USA:s regering kommer att stå upp för de värden som under 1900-talet säkrade fred, stabilitet och demokrati i stora delar av Europa. EU måste, om och om igen, försöka hitta konstruktiva lösningar med de nya makthavarna i Washington. Men hotet mot den liberala demokratin och öppenheten är verkligt. I Davos försökte Kinas president framställa sig som den ansvarstagande världens nya ledare. Några dagar senare valde hans regim att försvåra spridningen i Kina av Donald Trumps installationstal. Så mycket för ljuset och luften i det politiska Peking. Ledaren för den fria världen är nu Tysklands förbundskansler Angela Merkel – ett faktum som Sverige och Norden borde dra politiska slutsatser av. Det var ingen tillfällighet att president Obamas sista internationella telefonsamtal gick till henne. Men som Barack Obama själv uttryckt det: ingen enskild ledare klarar detta på egen hand. Det är upp till varje samhällsmedborgare att engagera sig och göra skillnad. Bekymrar du dig för demokratins framtid? Hjälp politiska partier och frivilligorganisationer i stället för att klaga. Oroar du dig för hat på internet? Säg ifrån och stöd dem som står för något bättre. Fruktar du hårdför nationalism och protektionism? Inse att detta är en idémässig strid, som aldrig kommer att vinnas med passivitet. Bejaka det svenska samhällets guldreserv: den mellanmänskliga tilliten, viljan till samarbete, kompromisser och konstruktiva lösningar. Barack Obama har lämnat plats för Donald Trump. I Washington DC kom regnet.


”Taxi kan hjälpa städerna att bli av med privatbilarna”

Summary: Privat bilägande i städer blir allt mer irrationellt, både utifrån individens perspektiv och stadens. Bilen är dyr och tar stor plats. Vår slutsats är att stadsbor vill åka bil även i framtiden, men de behöver inte äga en. Taxi är en viktig resurs som kan hjälpa till att påskynda utvecklingen, skriver Peter Norman och Claudio Skubla, Svenska Taxiförbundet.

Det finns en bild som cirkulerat på Twitter och andra sociala medier. Den består av två fotografier föreställande en extremt överbelastad trafikapparat i en, förmodligen, amerikansk stad. Under den ena står det ”ett liv utan elbilar” och under den andra står det ”ett liv med elbilar”. Bilderna är identiska, det är i själva verket samma bild. Det är inte bara tekniken, utan hur vi använder bilarna som räknas. Ny teknik innebär fantastiska möjligheter till bättre miljö, lägre kostnader och bättre livskvalitet i våra städer. Taxibranschen i Sverige har gått före och banat väg för miljövänligare bilar. Det är ingen tillfällighet att de senaste modellerna av biogas- och elbilar som vi möter på stan, har en taxiskylt på taket. När de självkörande bilarna introduceras så kommer de, på samma sätt som de miljövänliga bilarna, att vara en självklar del av taxibranschens tjänsteutbud. Kanske kommer taxi att ha en trygghetsvärd istället för en förare, eller vara obemannad, beroende på vilka behov som finns. Sedan en tid tillbaka fokuserar Svenska Taxiförbundet på framtidens mobilitet i städer och utgångspunkten är att år 2060 kommer Sverige att ha 13 miljoner invånare. Den internationella utvecklingen mot täta, smarta och hållbara städer sker även här i Sverige och innebär flera samhällsutmaningar där taxi kan erbjuda spännande lösningar. Den diskussion som vi just nu har om nya app-baserade affärsmodeller för taxi är i grunden positiv. Så länge vi är överens om att taxibranschen ska vara socialt hållbar och ta sitt samhällsansvar genom att betala skatter och följa lagar och regler kommer debatten leda till en stärkt taxibransch. Den nyligen presenterade taxiutredningen utgör en bra grund för ett modernt regelverk som innebär att vi kan fokusera på att utveckla taxinäringens självklara plats i delningsekonomin. Privat bilägande i städer blir nämligen allt mer irrationellt, både utifrån individens perspektiv och stadens. Bilen är dyr och tar alldeles för stor plats när den transporterar enstaka personer eller parkeras. Vår slutsats är att stadsbor vill åka bil även i framtiden, men de behöver inte äga en. Vi noterar hur politiker gärna pratar om städernas framtida smarta mobilitet. Men det vi ser är samma gamla gator med köer av privatbilar, ofta fossildrivna, och oändliga rader av bilparkeringar. Kollektivtrafiken består till stor del av bussar som är dyra i drift för att de fastnar i köerna i rusningen och går halvtomma när det inte är rusning. På många ställen i landet finns redan anropsstyrd kollektivtrafik med taxi där resenärer beställer turer från en turlista när de behöver åka. En rundringning som Svenska Taxiförbundet låtit göra bland de landsting och regioner som har denna tjänst visar att resenärerna uppskattar tjänsten samtidigt som samhället sparar pengar när man undviker att de stora bussarna går halvtomma eller tomma. Anropsstyrd kollektivtrafik med taxi är en utmärkt tjänst att erbjuda i nybyggda stadsdelar där underlaget ännu inte räcker för storskalig kollektivtrafik. Eller när utbyggnaden försenas. I Stockholms stads miljöstadsdel Norra Djurgårdsstaden, exempelvis, har tvärbanan blivit försenad med flera år. Resultatet riskerar att bli ett cementerat bilberoende tvärs emot miljöambitionerna. Även de mer traditionella taxitjänsterna är attraktiva alternativ för privatbilister. Taxi fungerar utmärkt som del av kombinationsresor där tåg/tunnelbana eller till och med cykel kan utgöra andra delar. När städer satsar på cykling brukar svårigheten för kollektivtrafiken vara att ta hand om alla cyklister under regniga dagar eller under vinterhalvåret. Här kan taxitjänster vara ett utmärkt komplement som ger den redundans i systemet som behövs. Taxi är en underutnyttjad resurs i stadstrafiken och skulle kunna bidra till att skynda på utvecklingen mot framtidens mobilitet, tillsammans med annan kollektivtrafik, hyrbilar, bilpooler, hemkörningstjänster, cykling och gång. Svenska Taxiförbundet har därför identifierat sex förslag på hur politiken kan skynda på utvecklingen mot smartare mobilitetstjänster och färre privatbilar i städerna: 1 Bygg staden efter framtidens mobilitetstjänster. Om beslutsfattarna vill gynna alternativen till privatbilsägande behöver städerna satsa på exempelvis en trygg och kapacitetsstark cykelinfrastruktur separerad från biltrafiken. Eller bilfria gator med dispens för exempelvis taxi och hemkörningstjänster. Fler lastfickor i stadskvarteren där förare kan hämta och lämna passagerare på ett trafiksäkert sätt är ett annat förslag som vi gärna skulle se förverkligat. 2 Bättre kollektivtrafikupphandlingar. Dagens upphandlingar fokuserar för mycket på fordon, istället för att driva fram innovationer inom mobilitetstjänster. Resultatet blir till exempel stora dyra bussar på linjer där anropsstyrd kollektivtrafik med taxi skulle kunna både spara pengar och förbättra servicen. 3 Gemensamt betalningssystem för taxi och övrig kollektivtrafik. För att underlätta taxiresor när övriga kollektivtrafiken är fullbelagd eller inte finns på resmålet skulle man kunna införa ett gemensamt betalsystem som kan knytas till regionens kollektivtrafikkort. 4 Tillåt taxi att köra i kollektivkörfälten. Taxi är kollektivtrafik och borde därför kunna köra i kollektivkörfälten. 5 Undantag från trängselskatter. På samma sätt som bussar i linjetrafik slipper betala trängselskatt borde taxi också undantas. Eftersom skatten läggs på priset så får en privatbilist som åker taxi betala trängselskatt trots att denne låtit sin egen bil stå. 6 Inför ett skatteavdrag för den som väljer ett liv utan egen bil. Privatbilsägandet har både öppna och dolda subventioner, inte minst ett mycket attraktivt förmånsskattesystem. Det står i stark kontrast till den önskade samhällsutvecklingen. På samma sätt som det finns ROT/RUT-avdrag skulle man kunna ha ett avdrag för taxi och andra mobilitetstjänster för den som inte äger en bil. Svenska Taxiförbundet välkomnar en dialog om utvecklingen av den täta, smarta och hållbara staden som har en mobilitet i världsklass. De viktigaste framgångsfaktorerna för att lyckas med detta är öka kollektivtrafikens kapacitet, och dessutom få en flexibilitet som kan möta människors olika skiftande behov av tjänster. Peter Norman, förbundsordförande, Svenska Taxiförbundet Claudio Skubla, förbundsdirektör, Svenska Taxiförbundet Anropsstyrd kollektivtrafik med taxi är en utmärkt tjänst att erbjuda i nybyggda stadsdelar där underlaget ännu inte räcker för storskalig kollektivtrafik. Eller när utbyggnaden försenas.


”Tolerans, demokrati och frihet inte förhandlingsbart”

Summary: Jag har fått frågan hur relationen mellan Sverige och USA kommer att förändras då president Obama lämnar Vita huset. Jag tror det är mer fruktsamt att fundera över vad som inte förändras: de grundläggande värden vi är överens om, ur vilka god politik växer fram – i USA, Sverige och andra länder, skriver Azita Raji, USA:s Sverige-ambassadör.

Jag kom till Sverige i mars förra året, när landet långsamt vaknade upp ur vintern. Det låg något drömlikt över de första dagarna – en tur i sjuglasvagnen till Slottet där jag överlämnade mina kreditivbrev till kungen, mötet med personalen på ambassaden, en virvelvind av artighetsvisiter hos svenska statstjänstemän. Jag kände mig hedrad av det välkomnande jag fick, imponerades av hur många ärenden USA och Sverige behandlade gemensamt och var ivrig att ta itu med mina uppgifter. De senaste månaderna har varit produktiva såväl för USA som för Sverige, och djupet i vår relation gör starkt intryck på mig än i dag. Relationen är inte ny. Den är i själva verket lika gammal som USA. På den amerikanska revolutionsregeringens vägnar undertecknade Benjamin Franklin år 1783 ett vänskaps- och handelsfördrag med Sverige där Sverige erkände USA och de båda länderna drog upp konturerna för sina förbindelser. Observera de båda elementen: vänskap och handel. De är alltjämt hörnstenarna i relationen mellan USA och Sverige. Våra förbindelser har utvecklats genom åren, och i dag står vi i många avseenden närmare varandra än någonsin tidigare. President Obama har varit tydlig med sin beundran för Sveriges ekonomiska styrka och framsteg i omsorgen om miljön. Han och vicepresident Biden har båda besökt Stockholm, där de personligen inskärpte hur värdefullt Sverige är som partner. Och Sverige har varit en konstruktiv partner till USA och gjort stora investeringar i vår ekonomi. Våra båda länder har i årtionden vårdat handelsförbindelserna, samarbetat i Transatlantic Trade and Investment Partnership och enats om att öppna ett amerikanskt immigrationskontor på Arlanda, som blir ett konkret uttryck för vårt åtagande att förstärka affärskontakterna. Vi eftersträvar båda fred och stabilitet i östersjöregionen och undertecknade förra året en avsiktsförklaring i Washington som lägger grunden för ännu större samarbete på säkerhetsområdet. Sverige och USA har stått sida vid sida mot den ryska aggressionen i Ukraina. Vi har åtagit oss att samarbeta i globala frågor, från utvecklingsprojekt i Afrika till stabilitetsoperationer i Afghanistan. Och vi arbetar gemensamt på ”Cancer Moonshot”, ett helt nytt initiativ för framsteg i kampen mot denna ohyggliga sjukdom. Vårt samarbete har haft stor verkan, inte bara på det goda som vi har åstadkommit gemensamt utan också på den förebild vi utgör för resten av världen: länder som drivs av god vilja är effektivast när de gör gemensamma insatser. Vår relation är ett lysande exempel på det transatlantiska samarbete som har medfört säkerhet och välstånd på en nivå som aldrig tidigare uppnåtts i USA och Europa. Jag har ibland fått frågan hur vår relation kommer att förändras då president Obama lämnar Vita huset. Jag tror det är mer fruktsamt att fundera över vad som inte förändras. Ledare kommer och går. Prioriteringar växlar. Men USA:s institutionella intresse för effektiva multilaterala organisationer och ett tryggt, välmående Europa står kvar. Och USA och Sverige går givetvis vidare i sin breda, djupa relation som är förankrad i våra gemensamma värden. Vilka är då dessa värden? Vi är överens om att det inte finns plats för intolerans och att rasfördomar och kvinnoförakt är omoderna företeelser. Vi är överens om att yttrandefrihet och självständiga medier är avgörande inslag i civilsamhället. Vi är överens om att människor ska ha rätt att välja sin egen regering utan fruktan för yttre påverkan. Dessa grundmurade värden – tolerans, frihet och demokrati – är inte förhandlingsbara. Och ur de värdena växer god politik fram, i USA, Sverige och andra länder. Det betyder inte att USA och Sverige aldrig blir oense. Vi bör och kommer att bli det; att öppet och uppriktigt tala med varandra om våra intressen är nödvändigt så att vi förstår varandra fullt ut. Men medan vi debatterar våra åsiktsskillnader får vi aldrig förhandla bort våra värden. Hur kommer Sverige att anpassa sig till att president Obamas tid är slut och en ny period inträder? Jag är förvissad om att Sverige och USA finner gemensam mark i enlighet med våra gemensamma värden, så som vi har gjort i århundraden. När det svenska sändebudet inledde förhandlingar med Benjamin Franklin framförde han sina förhoppningar om att man skulle minnas att Sverige var det första landet i Europa som självmant erbjöd USA sin vänskap. Nej, USA har inte glömt och kommer aldrig att glömma. Nu när jag återvänder till mitt hem i USA tar jag med mig många souvenirer från min tid i Sverige – en dalahäst, verk av svenska konstnärer, fotografier av Stockholms stränder och mycket mer. Men mina minnen är ännu livligare – ”Bilderna starkare i minnet än när man ser dem direkt”, som Tomas Tranströmer skriver i Samlade dikter. Att flyga snabbare än ljudet i ett Gripenplan. Att åka i öppen röd bil i Stockholms Prideparad. Att ströva på Visbys medeltida gator under Almedalsveckan. Att segla i skärgårdens svala blå vatten. Att se norrskenet dansa på himlen över Abisko. Och jag kommer alltid att minnas svenskarna, trogna sina värden och förhoppningsfulla om en bättre framtid. Azita Raji, USA:s ambassadör i Sverige fram till klockan 18:00, fredag 20 januari Översättning: Margareta Eklöf Vi är överens om att yttrandefrihet och självständiga medier är avgörande inslag i civilsamhället. Vi är överens om att människor ska ha rätt att välja sin egen regering utan fruktan för yttre påverkan.


Kan Belgien så kan Sverige

Summary: Daniel Johansson är något viktigt på spåret när han talar om systemfel. Det är avsaknaden av mellanmänskligt perspektiv som jag ser det. Den svenska sjukvården är så avskalad och effektiviserad att det inte längre finns utrymme för medmänsklighet, utan enbart medicinsk bedömning. Här i Belgien finns en medmänsklighet i behandlingen av dig som patient. Man blir omhändertagen och känner sig trygg. Ett barn som mår som Daniel Johanssons dotter gjorde, blir inlagt direkt. För säkerhets skull. Vi talar av egen erfarenhet.

Det gör mig ont att läsa om akutsjukvården i Sverige. Och det rör sig inte längre om enstaka fall. Exemplen jag själv känner till från Region Skåne som vi tidigare tillhörde är många, därav min 90-åriga morfar som fick vänta i 10 timmar i korridoren eller min väninna som fick sitta på en stol i sex timmar efter förlossning eftersom det inte fanns några lediga sängar. Det är en liknande bild som ges av Anders Petersson och Daniel Johansson. Det är skrämmande för oss som familj att tänka oss en framtid i Sverige när vården ser ut som den gör. På allvar. Jag håller med om båda skribenterna när de talar om resursbrist och systemfel. Låt oss tala om tillgänglighet. I Gent där vi bor finns fyra sjukhus varav ett är ett Universitetssjukhus. Gent har ungefär lika många invånare som Malmö där det finns ett Universitetssjukhus som man delar med Lund. På sommaren händer det att man stänger den ena av båda städernas akutmottagningar på grund av besparingsskäl eller personalbrist. Jag vet inte av vilket skäl men illa är det. Med detta sagt säger det sig själv att tillgängligheten till vården är bättre i Belgien. Vården är också billigare i Belgien. Man betalar något högre skatt så en större del av statskassan måste rimligtvis gå till vården. Det är inte helt enkelt eftersom de har ett helt annat system för finansiering av vården, men resultatet för dig som patient är otvetydigt: vården är mer tillgänglig, mer personlig och billigare. Jag är inte säker på att den medicinska kvalitén är bättre. Men det finns större chans att upptäcka problemet i tid med ett sjukvårdssystem som här i Belgien. Precis som Daniel Johansson skriver finns det ett systemfel när personalen på grund av resursbrist arbetar så adhoc att det inte ens finns utrymme för alternativa diagnoser i det akuta omhändertagandet. Vi har varit relativt mycket i kontakt med akutsjukvård och pediatrik och upplever aldrig någonsin vare sig stress eller otillgänglighet i vården. Tvärtom har vi upplevt att läkaren tagit tid på sig att utreda vårt barns diagnos och inte nöjt sig förrän hon verkigen har gått till botten med problemet. Det ska jämföras med Daniel Johanssons dotter som trots svåra kräkningar vid upprepade tillfällen skickades hem med fel diagnos. Även i den icke-akuta vårdsituationen känner jag som patient och anhörig mig helt trygg i det belgiska vårdsystemet. Tid hos allmänläkare får du träffa samma dag som du ringer, specialistläkare följande dag, vid tidpunkt som passar dig. Daniel Johansson är något viktigt på spåret när han talar om systemfel. Det är avsaknaden av mellanmänskligt perspektiv som jag ser det. Den svenska sjukvården är så avskalad och effektiviserad att det inte längre finns utrymme för medmänsklighet, utan enbart medicinsk bedömning. Här i Belgien finns en medmänsklighet i behandlingen av dig som patient. Man blir omhändertagen och känner sig trygg. Ett barn som mår som Daniel Johanssons barn gjorde, blir inlagt direkt. För säkerhets skull. Vi talar av egen erfarenhet. Jag känner med svensk sjukvårdspersonal. Det måste vara hemskt att inte räcka till. Jag läste om sjuksköterskan som kissade på sig för att hon inte hade tid att gå på toaletten. Jag förstår att svensk sjukvårdspersonal skulle vilja arbeta som de belgiska kollegorna om de bara kunde. Jag menar att de skulle kunna det också om prioriteringarna såg lite annorlunda ut. Det behövs inte bara fler sjuksköterskor och läkare utan fler sjukhus. Hur kan det komma sig att vården har kommit att kosta så lite i Sverige att detta är priset vi får betala? Är det värt det? Svensk sjukvård borde i lika stor utsträckning präglas av medmänsklighet som medicinsk kvalitet. Kan Belgien, så kan Sverige.


Politiker, varför dessa undanflykter?

Summary: Politiker, angående sjuksköterskebristen. Var ärliga. Sluta skyll ifrån er. Se oss. Bara säg som det är. Vi har inga pengar. Och ta tag i problemet

Jag älskar mitt jobb. Jag är stolt över att vara sjuksköterska. Jag känner mig delaktig när jag får vara med och förändra en patients utsatta situation till något bättre. Jag tycker om när vi har helronder med olika yrkeskategorier såsom sjuksköterska , läkare, dietist, kurator, fysioterapeut, logoped med flera. Allt för att finna den mest optimala vård för den patient vi just nu har i våra händer. Jag tycker inte om att jobba fredag-måndag, och inte få äta lunch en enda gång på fyra dagar samt inte få några rast. Jag tycker inte om att känna mig otillräcklig och inte hinna med att hjälpa mina fina kollegor och då främst undersköterskorna som främst tar det fysiskt tunga ansvaret. Jag tycker inte om politiker som skyller ansvaret på sjukhusledningen. Vi sitter med ett faktum: Snälla politiker, varför säger ni inte som det är? Det finns inga pengar. Och när ni nu (förhoppningsvis,) funderar över det, så glöm inte, det är inte bara vi sköterskor, läkare och patienter, som väntar plats från akuten, som är drabbade. Det är också våra inneliggande patienter som drabbas. De som inte kan förändra situationen men som gråter över den. Det är deras tårar jag delar och det är deras tårar jag bär med mig hem. Åter: jag älskar och är stolt över mitt yrkesval. Jag har ynnesten att få arbeta på en fantastisk avdelning med oerhört kompetenta kollegor men, och här tror jag många håller med, politiker: var ärliga. Sluta skyll ifrån er. Se oss. Bara säg som det är. Vi har inga pengar. Och ta tag i problemet.


”?Med Trump måste Sverige slåss för mänskliga rättigheter”

Summary: Donald Trump har gjort en rad uttalanden som pekar på att USA kommer att värna de mänskliga rättigheterna i mindre grad än tidigare. Därför måste EU och Sverige, med sin plats i FN:s säkerhetsråd, kliva fram och ta ett större ansvar för att försvara de mänskliga rättigheterna globalt, skriver Robert Hårdh, Civil rights defenders.

USA:s tillträdande president Donald Trump förväntas nedprioritera mänskliga rättigheter. Situationen kräver att EU skjuter fram sina positioner som global människorättsförsvarare och Sverige måste arbeta för att detta blir verklighet. Med Sverige i FN:s säkerhetsråd är detta ett ypperligt tillfälle för regeringen att visa att den menar allvar med att mänskliga rättigheter är och förblir en säkerhetsfråga. Donald Trump har under såväl valkampanjen som månaderna efter valet gjort en rad uttalanden som pekar på att USA kommer att värna de mänskliga rättigheterna i mindre grad än tidigare. Dessa signaler är oroväckande för oss människorättsförsvarare och för våra kolleger som kämpar mot regeringar som systematiskt kränker medborgerliga och politiska rättigheter. Människorättsfientliga krafter runt om i världen vädrar morgonluft. Ett aktuellt exempel är ett uttalande från Szilard Nemeth, vice ordförande för Ungerns styrande parti Fidesz, rörande organisationer som får stöd av finansmannen George Soros. ”De här organisationerna måste tryckas tillbaka med alla möjliga medel, de måste sopas ut. Och nu tror jag att de internationella förutsättningarna är rätt i och med valet av den nye presidenten.” Soros organisation Open Society Foundations är en central finansiär av människorätts- och demokratiarbete runt om i världen. Den amerikanska staten är sedan länge ansvarig för allvarliga människorättsbrott, som fängelselägret i Guantánamo till exempel, men har samtidigt varit en stark röst för mänskliga rättigheter på många håll i världen. Människorättsförsvarare i diktaturer vittnar om hur påtryckningar från amerikanska representanter haft stor betydelse för enskilda människorättsfrågor och att USA:s kritik har haft en inbromsande effekt på förtrycket. Den nu tillträdande amerikanska administrationen kommer sannolikt inte att ge utsatta människorättsförsvarare samma stöd som tidigare. I detta läge behöver EU kliva fram och ta ett större ansvar för att försvara de mänskliga rättigheterna globalt. EU:s riktlinjer om människorättsförsvarare ger EU-missioner och medlemsstaternas ambassader långtgående befogenheter att skydda utsatta människorättsförsvarare. Riktlinjernas tillämpning är i dag långt ifrån tillfredsställande. Sverige bör kräva att alla institutioner som har ett mandat att implementera riktlinjerna också blir skyldiga att göra det. Alla EU-missioner och ambassader bör ha en person som uttryckligen är ansvarig för att riktlinjerna implementeras. EU måste också bli konsekvent i sin kritik mot repressiva regimer. EU har de senaste åren gjort alltför stora politiska eftergifter, till exempel i relationen till Vitryssland där EU införde en rad sanktioner på grund av människorättsbrott efter presidentvalet 2010 och sedan lyfte dem permanent 2016. Detta trots att inga reella förändringar skett. Ett annat exempel är EU:s nya avtal med regeringen på Kuba, som varken ställer krav på demokratisering av det kubanska politiska systemet eller på respekt för mänskliga rättigheter. USA:s och EU:s förbättrade relationer med den kubanska regeringen de senaste åren har inneburit att deras öppna kritik av förtrycket har minskat, vilket i sin tur har lett till ökat förtryck av kubanska människorättsförsvarare och till att många av dem givit upp sitt arbete och lämnat landet. I Ryssland för myndigheterna en aggressiv kampanj mot regimkritiker, mest intensivt sedan 2012. Samtidigt är EU:s samlade stöd till människorättsorganisationer i landet näst intill obefintligt. Sverige är i dag den överlägset största givaren till människorättsarbete i Ryssland, kring 57 miljoner kronor 2015, följt av Storbritannien med cirka 10 miljoner kronor. Det kan jämföras med Georgien som av Sverige fick 72 miljoner kronor 2015 till utgiftsområdet ”Offentlig förvaltning, demokrati, mänskliga rättigheter och jämställdhet”. Georgien har drygt 4 miljoner invånare, Ryssland 143 miljoner. Ett vanligt förekommande argument från givare är att man drar tillbaka stödet för att inte utsätta mottagarna för risker. Men erfarenheten från Civil rights defenders dagliga kontakter med ryska människorättsförsvarare visar att det är helt fel – ryska oliktänkande vill ha stöd och är beredda att ta riskerna. Sverige har här som medlem av EU en viktig roll att spela. I den nationella säkerhetsstrategin, som Stefan Löfven presenterade under Folk och Försvars konferens för två veckor sedan, görs en tydlig koppling mellan säkerhet och mänskliga rättigheter. Regeringen skriver bland annat: ”Demokrati, mänskliga rättigheter samt ekonomisk och social utveckling är den bästa grunden för såväl mänsklig säkerhet som mellanstatlig säkerhet.” Det är en analys som Civil rights defenders delar. Den främsta garantin för Sveriges säkerhet är att Ryssland och andra länder som gränsar till EU respekterar mänskliga rättigheter och styrs demokratiskt. Detsamma gäller i andra delar av världen. Vi ser därför fram emot att regeringen nu gör verklighet av retoriken och lägger lika stor vikt vid mänskliga rättigheter i sin politik, som i analysen. Det gäller både respekten för de mänskliga rättigheterna inom EU, inte minst när det gäller migranter, och i utrikespolitiken direkt såväl som via EU. I en situation där USA:s ambition på människorättsområdet minskar behöver Sverige direkt och via EU: ?öppet kritisera regeringar ansvariga för grova människorättsbrott i FN:s säkerhetsråd och i andra sammanhang, och inte hänvisa kritiken till separata människorättsdialoger. kräva att alla EU-missioner och EU-medlemsländers representationer blir skyldiga att implementera EU:s riktlinjer för människorättsförsvarare. kräva att EU som helhet ökar sitt ekonomiska bistånd till ryska människorättsorganisationer flerfaldigt. ställa tydliga mätbara krav på förbättringar på människorättsområdet i alla samarbetsavtal med odemokratiska länder. Robert Hårdh, chef Civil rights defenders I den nationella säkerhetsstrategin, som Stefan Löfven presenterade under Folk och Försvars konferens för två veckor sedan, görs en tydlig koppling mellan säkerhet och mänskliga rättigheter.


Sjundeklassare ställer ut drömmar

Summary: ”We have a dream”. Det är temat för Albert Wikings utställning med porträtt av 114 modiga människor med stora drömmar. Men också för den parallella utställningen av elever på Fryshusets grundskola.

”We have a dream” tog sin början för mer än ett decennium sedan när Albert Wiking och Oscar Edlund tog initiativet till att med text och bild förmedla drömmar som både kända och okända människor hade. Den gemensamma nämnaren är att personerna som får berätta om sina drömmar har stått upp för sina värderingar och går mot strömmen. Bland de medverkande personerna fanns Dalai lama, Anna Lindh, Pussy Riot, Kofi Annan – och nyligen även Zara Larsson. Men även personer som är mer eller mindre okända för den allmänna publiken lyfts fram på foton med tillhörande berättelser. I en pågående utställning på Fotografiska visas just nu fram till den 19 februari 114 porträtt på temat ”We have a dream”. Men samtidigt pågår en parallell utställning på Fryshusets grundskola: Eleverna i årskurs 7 har genom foto och text fått göra sina egna versioner av originalprojektets berättelser – och resultatet blev över förväntan, berättar Caroline Tysk, som har lett projektet på skolan. – De har varit väldigt utlämnande och väldigt modiga. Jag är superstolt över dem, säger hon. Caroline Tysk berättar att det hela började med att skolan fick utbildningsmaterial som var kopplat till utställningen på Fotografiska, som startade den 9 december förra året. Ett fåtal av eleverna fick se fotona och texterna och tog idéer med sig till skolan. I samband med detta fick eleverna också tillsammans diskutera vad drömmar betyder för dem. – Vi började att läsa om flera av inspiratörerna och förebilderna, både kända och okända. Och så började vi prata om drömmar, och om de är personliga eller inte, säger Caroline Tysk. Under projektets gång fick eleverna besök av två av personerna som skildrats i det ursprungliga ”We have a dream”-projektet: Samuel Opio och Maryam Al-Khawaja. Och mötet med dem gjorde stort intryck på eleverna, berättar Caroline Tysk: – Det hade inte blivit samma sak utan utställningen på Fotografiska, säger hon. Elevernas fotografier och texter hängdes upp i skolan och det är tydligt att engagemanget har varit stort. Polly Albinsson, Selma Falk, Djamila Traore och Lova Nordkvist är några av sjundeklassarna på skolan som har varit inblandade i projektet, och de uttrycker gemensamt entusiasm för frågorna de har fått ge uppmärksamhet. – Jag skrev om feminism och fotade av mig själv. Jag var frustrerad och arg över hur nedvärderade vi kvinnor och tjejer har blivit, säger Selma Falk om sin del i projektet. Djamila Traore valde att skriva om rasism, och fotograferade sig själv med ett jordklot i ena handen och en hammare i den andra. – Det är jättemånga som har blivit påverkade av rasism, men ingen som vågar säga ifrån, säger hon och berättar att hammaren på fotot symboliserar hur lätt man kan förstöra det man har byggt upp gemensamt. Drömmar om mod och medmänsklighet löper som en röd tråd genom elevernas projekt. Marita Ingwall, kommunikationschef på Fotografiska, summerar syftet med ”We have a dream”: – Demokrati är en färskvara. We Have A Dream Utställningen med vännerna Albert Wikings fotografier och Oscar Edlunds text pågår på Fotografiska fram till den 19 februari 2017. Den föreställer 114 människor som kan ”inspirera dig till att finna din dröm”. Se porträtten och läs berättelserna från Dalai lama till Zara Larsson. Dela din egen dröm: www.dreamcatch.se


Linus blev tvungen att hoppa av idrottskarriären

Summary: När han skulle ta sista klivet och hoppa högre än någon gång tidigare gick låret sönder. Strax därefter blev Linus Thörnblad, en höjdhoppare i världsklass, sjukskriven för utmattning. Nu berättar han om vägen tillbaka.

Han tränade som en besatt för att bli världens bästa höjdhoppare. Så plötsligt tog allt slut. En morgon orkade han inte ens göra frukost, än mindre läsa tidningen. I dag, fem år senare, kan han se tillbaka på vad som orsakade att han blev utmattad och även deprimerad. – Under en längre tid hade jag haft problem med kroppen Det smärtade lite här och var. Jag hade också svårt att koppla av och problem med sömnen, berättar Linus Thörnblad. Men han nonchalerade varningssignalerna och körde på. Han tränade intensivt och struntade i att det gjorde ont. Till och med under planerade och längre viloperioder ”smygtränade” han och höll stenkoll på kosten. – Jag befann mig som i en bubbla där höjdhopp, resultat och viljan att bli bäst var det enda som gällde. Andra utbrända jag senare har haft kontakt med vittnar om samma sak – de har inte förmått skapa en vettig balans på jobbet eller i privatlivet. Linus Thörnblad föreläser då och då om vad som händer när någon drabbas av utmattningssyndrom eller en utmattningsdepression. Han berättar om sina egna erfarenheter och sin väg tillbaka. – När jag blev utmattad förstod jag inte vad jag råkat ut för. Jag ville ha något konkret att ta på, som brist på järn eller vitaminer i kroppen. Först när jag träffade en psykoterapeut insåg jag att även min hjärna var slutkörd – även om jag inte hade haft ”ont” i den. Linus Thörnblad föddes 1985 i Lund. Han började träna höjdhopp sent, först när han fyllt femton år. Resultaten utvecklades mycket snabbt och redan tre år senare hoppade han 2.30 meter, fortfarande ett hopp i världsklass. Senare deltog Linus Thörnblad i olympiska spel, världsmästerskap och Europamästerskap. År 2007 klarade han 2.38 meter vid en inomhustävling, det högsta hopp han någonsin gjort. – Målet var att bli bäst i världen och jag tränade som en galning. Kroppen tog nog ganska mycket stryk under de här åren, men jag nonchalerade som sagt alla varningsklockor. Den 29 juli 2010 föll ett regn över arenan i Barcelona där friidrottare från hela Europa samlats. På plats fanns även Linus Thörnblad, som var i sitt livs form och längtade efter att kunna stå överst på prispallen. Han inledde Europamästerskapen strålande, men så i ett av sina finalhopp skadade han låret. Först var det mest som en kittling på baksidan, sedan blev det värre. Visserligen tog han också nästa höjd, men sedan var det stopp och han slutade på fjärde plats. – Jag var förstås oerhört besviken eftersom jag visste att chansen funnits där och att allt känt så perfekt. Ännu i dag minns jag känslan när jag märkte att det inte gick att fortsätta tävlingen. När Linus Thörnblad kom hem var hans enda tanke att rehabilitera skadan för att snabbt ta sig tillbaka till tävlingsarenorna igen. – Fast under hösten samma år blev jag alltmer orkeslös och tom på energi. Det kändes som om en influensa var på väg, men att den aldrig ville bryta ut. Till slut gick jag till vårdcentralen. Efter att gjort en massa medicinska tester utan att läkarna kunde hitta något anmärkningsvärt stod Linus villrådig och utan en aning om vad han drabbats av. – Jag sov mest hela tiden, orkade inte träffa vänner och tittade ibland på nedladdade tv-serier. När jag läste tidningen en morgon kunde jag inte fokusera på texten, allt blev bara suddigt. Vad trodde du hade hänt dig? – Nej, jag hade ingen aning. Då visste jag inte vad min utmattning berodde på, att min hjärna inte fungerade som den borde. Senare förstod jag att även långvarig fysisk press, inte bara psykisk, kan påverka hjärnan, svarar Linus Thörnblad. Han berättar att han under en lång rad år var så fokuserad på att bli en ännu bättre höjdhoppare. Även under fritiden fanns tankarna där och ofta tränade han mer än vad kroppen egentligen klarade av. – Efter att jag blivit utmattad klarade jag under flera månader bara av att gå ut en kort stund. Sedan fick jag vila en eller två dagar. Livet var begränsat och mycket fattigt. I dag ser jag tillbaka på det som en mycket mörk period i mitt liv, som ett enda stort svart hål. Till sist sökte Linus upp en psykoterapeut. Tillsammans kom de fram till att han troligen var ”utbränd” och borde vila ett par månader. – Jag hade pushat mig hårt i många år och knappt kopplat av någonting alls. De mesta kretsade kring höjdhoppet. När jag var ledig tänkte jag bara på hur jag skulle kunna förändra hur jag satte i fötterna under upphoppen och bli bättre tekniskt. Linus Thörnblad drar paralleller till den som har ett fysiskt eller psykiskt stressigt jobb, lever med pressande studier eller oroas för ekonomin i samband med arbetslöshet. – Ibland kommer kraven utifrån, i mitt fall var det mina inre höga krav som ledde fram till min utmattning och min depression. När jag berättar vad som hände mig märker jag att fler upplever eller har upplevt samma sak. – Vi lever i en ganska tuff tid där kraven hela tiden ökar. Att sätta gränser blir allt viktigare, men vi har få verktyg för att göra det. Ofta kör vi bara på utan att tänka på vilka konsekvenserna kan bli på sikt. När Linus Thörnblad kände att krafterna var på väg tillbaka bestämde han sig ganska snart för att ge upp höjdhoppskarriären för gott. Han var rädd att fastna i gamla och destruktiva mönster om han skulle fortsätta att träna och tävla. – Jag märkte också att jag inte skulle komma tillbaka till ett helt normalt liv. Så jag satte mig ned och gjorde en lista på vad jag kunde tänka mig att arbeta med, och då spelade lönen ingen roll. Så kom det sig att Linus började som timanställd på ett ungdomshem utanför Malmö där han bor, först bara på tjugofem procent. I dag vikarierar han på samma ställe, lite mer än halvtid. Sedan föreläser han ibland, är med på några evenemang och arbetar som kommentator för Eurosport under kanske två veckor om året. – Om jag jobbade heltid skulle jag inte orka motionera ett par gånger i veckan och träffa mina vänner. I dag kanske jag är tillbaka på sjuttio procent av min gamla kapacitet, berättar Linus Thörnblad. Han säger att han accepterar dagens liv och försöker göra det bästa av situationen. – Om jag gör för mycket igen hoppas jag att jag mognat så mycket att jag lyssnar på varningsklockorna. Har du funderat mer över varför du blev utbränd? – Jag tror att det handlar om ett personlighetsdrag. En del kan till exempel slå av och somna direkt. Jag var på högvarv hela tiden och kunde aldrig slappna av. Efter att han blivit utmattad och deprimerad berättade Linus Thörnblad öppet varför han inte längre syntes till på friidrottsarenorna. – Jag ville inte att journalister och andra skulle spekulera om vad som hänt. Därför berättade jag precis som det var. Vilka blev reaktionerna? – Bara positiva, och jag fick flera hundra mejl och brev. I början svarade jag på dem, men det blev nästan för mycket. Det är ju vårdens uppgift att ta hand om människor som mår dåligt. När Linus Thörnblad föreläser tar han upp sina egna erfarenheter, och berättar att de antidepressiva läkemedel han tar hjälper honom. – Visst kan det ibland infinna sig en sorg över att jag inte fick skörda frukten av all träning. Jag var tjugofem år när jag fick ge upp karriären och då låg den bästa aktiva tiden egentligen framför mig. – Till en början var jag rädd att bli betraktad som en mesig vekling. Men i dag har jag lärt mig mycket om vad det var som hände mig. thomas.lerner@dn.se Ålder: 31 år Bor: Malmö. Familj: Ja. Bakgrund: En av Sveriges främsta höjdhoppare genom tiderna. Exklusiv grupp: Thörnblad är 180 cm lång och tillhör, liksom den svenske OS-mästaren Stefan Holm, den lilla grupp höjdhoppare som hoppat 50 cm eller mer över sin egen längd. Meriter: Bronsmedalj världsmästerskapen inomhus (2006), silvermedalj Europamästerskapen inomhus (2007), flera medaljer i svenska mästerskap med mera. Personbästa: År 2007 hoppade han sitt personbästa 2,38 meter under inomhus-SM i Göteborg, men slutade på en andra plats efter Stefan Holm som klarade samma höjd. Sista tävlingen: Gjorde sin sista tävling på EM i Barcelona 2010. Fick avbryta karriären efter att ha blivit skadad under tävlingen och därefter drabbats av en utmattningsdepression. Gör i dag: Arbetar halvtid på ett ungdomshem, föreläser om sina erfarenheter och är också kommentator för Eurosport. 1 Var uppmärksam på kroppens varningssignaler och nonchalera dem inte. 2 Ta reda på vad som händer i kroppen och psyket när du börjar känna dig utmattad. 3 Prata tidigt med någon läkare eller terapeut om du börjar känna dig utmattad, privat eller på en vårdcentral. 4 Hitta ditt eget sätt att koppla av för en verklig återhämtning. Skogspromenader, joggning, läsa en bok – vi har alla vår favoritsysselsättning. 5 Våga erkänna för dig själv att du är på väg att gå över gränsen. 6 Om du blir utmattad: Skapa förståelse i ditt nätverk för hur du mår. Familj, vänner, kollegor på jobbet måste få reda på att du kanske inte orkar lika mycket som förr, men att du för den skulle inte vill vara isolerad. 7 Var inte rädd för antidepressiva läkemedel om läkaren anser att du behöver dem.


Så hanterar du stressen – lär dig att säga nej

Summary: Du får ofta många varningssignaler om att du är för stressad. Det finns mycket du kan göra själv för att undvika att stressen leder till utmattningssyndrom.

Stress drabbar oss alla vid olika tillfällen. Kortare stressiga stunder kan hjälpa oss att bli mer koncentrerade, men långvarig stress kan vara skadligt. Det kan också leda till utmattningssyndrom, när stressen leder till sjukdom. Därför är det viktigt att vara uppmärksam på tidiga tecken på att stressen blivit för mycket. Varningssignaler kan vara att känna sig onormalt trött, att ha svårt att sova och att känna sig oroad eller nedstämd. Det är individuellt vad som orsakar stressen, därför finns det också olika lösningar på problemen. Men det absolut viktigaste är att säga nej, anser Torbjörn Åkerstedt, professor vid Karolinska institutet. – Det är svårt, men man måste säga nej till nya uppdrag och se till att man inte frivilligt tar på sig nya uppdrag. Den som är stressad måste hushålla med sin tid, säger han. Det behöver inte bara handla om arbetet, även privatlivet kan ställa höga krav som stressar. Då gäller det att fundera över vad som är nödvändigt och vad som kan prioriteras bort. – Man måste skära ner på sina ambitioner, säger Torbjörn Åkerstedt. Men många saker går inte att prioritera bort. Ett sätt att försöka få kontroll över situationen och minska stressen handlar om att göra planer över det man behöver göra. – Att ha många saker som ska göras samtidigt kan öka stressen ännu mer. Då gäller det att planera i vilken ordning man ska göra saker. Men glöm inte bort de mer komplicerade uppgifterna. Det är lätt att beta av de saker som går snabbt, men de långsiktiga uppgifterna kan pocka på uppmärksamhet som stressar, säger han. Sömnen blir ofta lidande när man är stressad. Torbjörn Åkerstedt poängterar hur viktigt det är att försöka skydda sömnen eftersom sömnbrist förstärker stresseffekten. – Sömnen bygger upp energiförråden i hjärnan, det kan man inte göra under dagen. Om man har sovit för dåligt kommer man att reagera kraftigare på stress eftersom man saknar resurser för att hantera utmaningarna. Men det är inte så att man går under om man inte får åtta timmars sömn varje natt, det är den långvariga kraftfulla sömnbristen som är farlig och ökar risken för utbrändhet. Andra saker som hjälper till för att hantera stress är fysisk aktivitet och vardagsmotion. Träning hjälper till att sänka nivåerna av stresshormonet kortisol i kroppen. En balanserad hälsosam kost och mindre alkohol hjälper också kroppen att klara av utmaningarna som stressen utgör. Avslappningsövningar eller aktiviteter som får en att slappna av kan också hjälpa, men det löser inte grundproblemet. – Avslappning är förvisso bra, men det är nästan bara kosmetika. Det viktigaste är att lära sig att säga nej och inte ta på sig för mycket, säger Torbjörn Åkerstedt. Säg nej Det kan vara svårt, men öva på att inte säga ja till nya uppdrag eller aktiviteter. Planera dagen Gör en prioritetslista över sådant som måste göras. Inkludera inte bara kortsiktiga uppgifter, gör även plats för de mer krävande. Motionera Fysisk aktivitet sänker nivåerna av stresshormon i kroppen, vilket på sikt ökar vår motståndskraft mot stress. Om du inte hinner träna, se till att få till vardagsmotionen. Sov Sömnen hjälper kroppen och hjärnan att återhämta sig. Försök varva ned på kvällen, ha regelbundna vanor och ha mörkt och svalt i sovrummet, det gör det lättare att somna. Gör något som får dig att slappna av Det är individuellt vad som hjälper för att minska stressen, för några fungerar det med träning, för andra med avslappningsövningar eller promenader i naturen. Ta det försiktigt med alkoholen Alkohol hjälper kanske tillfälligt för att minska stressen, men kan öka stresskänsligheten på sikt. Källa: 1177.se


”?Stora brister i vården vid nydebuterad psykos”

Summary: Psykisk ohälsa växande problem. Den vård som är mest effektiv för förstagångsinsjuknade i psykos är väl beskriven. Trots det finns i Sverige endast ett fåtal mottagningar som är specialiserade på att ta emot nyinsjuknade i psykossjukdom. I övriga världen har man kommit betydligt längre, skriver fem psykiatriker och psykologer.

Sverige anses på många områden vara ett föregångsland. Detta gäller dock inte i vården av nydebuterad psykos, där vi halkat efter andra länder. Detta leder till att vården för dessa våra allra svårast psykiskt sjuka är otillräcklig! Psykisk ohälsa hos unga är ett växande problem. Bland de svårast psykiskt sjuka är de patienter som drabbas av psykotiska symtom. En psykos innebär symtom i form av vanföreställningar och hallucinationer, men även nedsatt förmåga till känsloliv, motivation och engagemang vilket ytterligare försvårar återgång i arbete eller studier. En diagnos kan vara svår att ställa i det tidiga skedet och uteblir ibland av rädsla för stigmatisering av individen. Psykossjukdom anses tillhöra de mest funktionshindrande diagnoserna, enligt WHO, eftersom den drabbar unga personer och utgör ett livslångt handikapp med social isolering och utanförskap. En känd riskfaktor för utveckling av psykos är migration och exponering för trauma. De senaste årens ökade invandring av unga ensamkommande kan komma att innebära en ökning av psykosinsjuknandet i Sverige. Risken för förtidig död är påtagligt ökad i gruppen psykossjuka. Dessa individer dör i genomsnitt 20–25 år tidigare än övriga befolkningen. Orsakerna är en ökad risk för självmord, men framförallt en ökad risk att dö i kroppsliga sjukdomar, oftast hjärt-kärlsjukdomar. Detta ställer krav på engagemang från den somatiska vården där dessa patienter anses ”svåra” att behandla, vilket resulterar i att den behandling de behöver inte blir av. Förutom det påtagliga personliga lidandet för patienter med psykos och deras anhöriga innebär sjukdomen stora kostnader för samhället i form av läkemedel, psykiatrisk slutenvård, sjukersättning och arbetslöshetsersättning. Samhällskostnaderna för en individ med psykossjukdom har beräknats till cirka en halv miljon kronor per drabbad individ och år. Den vård som har visat sig vara mest effektiv för förstagångsinsjuknade i psykos är väl beskriven i den internationella litteraturen och återfinns också i socialstyrelsens behandlingsrekommendationer för patientgruppen. Den präglas av snabbt omhändertagande i ett högspecialiserat multiprofessionellt team som genomför noggrann utredning, involverar familj och närstående och där även psykologiska insatser skall ingå. Ett sådant omhändertagande har visat sig kunna minska både psykossymptom, behov av heldygnsvård och förbättra prognosen. Att införa de här behandlingsmetoderna i hälso- och sjukvården leder därför på sikt till minskade kostnader, men ger också minskat lidande och utanförskap och minskad börda för anhöriga. I Sverige finns endast ett fåtal mottagningar som är specialiserade på att ta emot nyinsjuknade i psykossjukdom. I övriga världen har man kommit betydligt längre. Australien har länge varit ett föregångsland och har under flera decennier haft rikstäckande mottagningar specialiserade på denna patientgrupp. Här har även vården utvecklats till att omfatta högriskgrupper för psykos, såsom unga med ångest, depression, missbruk och social isolering. Även i Storbritannien, Danmark och Norge är man långt framme. I våra grannländer Danmark och Norge är metoderna införda sedan flera år. I Danmark introducerades 1998 det så kallade Opus-projektet, och i Norge Tips-projektet för nyinsjuknade i psykos, vilket innebar en tidigare upptäckt av de drabbade och en dokumenterat bättre prognos enligt forskningen, som genom generösa bidrag kunnat utvärdera effekten. I USA har en stor satsning gjorts de senaste åren, där sammanlagt 100 miljoner dollar satsas för att bygga ut den här typen av högspecialiserad vård i hela landet. Även Brasilien planerar nu att starta upp motsvarande omhändertagande. Insjuknandet i psykossjukdom är vanligast i åldern 18–30 år, men tidigare insjuknande förekommer. Med tanke på patientkategorins specifika behov skulle det vara önskvärt med ett förbättrat samarbete mellan barn- och ungdomspsykiatrin samt vuxenpsykiatrin, för att säkerställa att samma förutsättningar ges för ett adekvat omhändertagande. En åldersövergripande vård, som kan ta emot patienter redan från 15-16 års ålder, skulle innebära en förbättrad kontinuitet över tid och därmed möjligheten till förbättrad långtidsprognos. Den typen av högspecialiserad vård som krävs för ett fullgott omhändertagande vid psykosinsjuknande är kostsam för vårdgivaren. Det faktum att den ur ett samhälleligt perspektiv både sparar pengar och minskar lidande har visat sig inte alltid vara tillräckligt för att motivera dess existens. Det är också väl belagt inom den internationella forskningen att de vinster som möjliggjorts av ett tidigt omhändertagande vid psykossjukdom försvinner då denna upphör. Det är därför angeläget att kontinuiteten garanteras, oavsett vårdgivare och politiskt klimat, och att de svårast psykiskt sjuka patienternas behov sätts i första rummet, inte kortsiktiga lösningar för att spara pengar. Möjligheten till utveckling av vården drivs också av en väl fungerande klinisk forskning. Som det ser ut idag är det alltför få centra där den här typen av verksamhet kan studeras mer långsiktigt. Systematiserad identifiering av riskgrupper för psykos förekommer inte heller i Sverige, varför forskning inom detta område är än mer eftersatt. Vi anser att alla unga med psykisk sjukdom i Sverige har rätt till god och likvärdig vård. Därför bör vården av de unga med allvarlig psykisk sjukdom skyddas och utvecklas. Vi föreslår därför följande satsningar: Att det befintliga vårdprogrammet för nyinsjuknade i psykos följs, med prioriterad tillsyn från Inspektionen för vård och omsorg, IVO. Att vården för nyinsjuknade i psykos byggs ut till att omfatta hela landet. Att möjligheter ges för att ta om hand unga med psykisk ohälsa på åldersöverskridande enheter, det vill säga gemensamma satsningar mellan barn- och ungdomspsykiatrin samt vuxenpsykiatrin Att utveckling av vården görs så att mottagningar för högriskgrupper för psykossjukdom, liknade dem som finns i andra länder, etableras även i Sverige och att man etablerar samarbeten med Opus-projektet i Danmark och Tips-projektet i Norge. Att vården av nyinsjuknade i psykos skyddas vid eventuella verksamhetsövergångar mellan olika vårdaktörer och att man satsar på organisatorisk stabilitet över tid. Att satsning görs för att förbättra förutsättningar för långsiktig forskning inom området, att utvärderingar och forskning tidigt byggs in i projektet som utnyttjar redan befintlig forskning inom området i breda samarbeten. Ingrid Agartz, psykiater, professor Susanne Buchmayer, barnpsykiater, med dr, överläkare, Lotsa, Prima Vuxenpsykiatri Karin Collste, psykiater, överläkare, Lotsa, Prima Vuxenpsykiatri Helena Fatouros-Bergman, psykolog, fil dr Lena Flyckt, psykiater, docent, vice ordförande i Psykiatrifonden I våra grannländer Danmark och Norge är metoderna införda sedan flera år. I Danmark introducerades 1998 det så kallade OPUS-projektet, och i Norge TIPS-projektet för nyinsjuknade i psykos, vilket innebar en tidigare upptäckt av de drabbade och en dokumenterat bättre prognos.


Summary: REPLIK. Invandrare och deras barn kommer i allt högre grad att ha arbeten som varit reserverade för en svensk övre medelklass. Utvecklingen är knappast exempel på ”strukturell rasism”, utan snarare tecken på social mobilitet hos en invandrad arbetarklass, skriver Kjell Magnusson.

Statsvetarna Mikael Karlsson och Nujin Tasci ?redovisar på DN Debatt (31/12) en studie där de finner att personer med utländsk bakgrund är kraftigt underrepresenterade i ”makteliten”, definierad som regering, riksdag, domstolsväsen, myndigheter och statliga media. Mot den bakgrunden ställer de frågan om inte resultatet bör ses som ett utslag av ”strukturell rasism”. Artikelns avslutande ord visar hur lätt det är att bortse från grundläggande sociala processer. Mycket tyder på att det i Sverige pågår en genomgripande samhällsförändring där personer med utländsk bakgrund kommer att öka markant i yrken som kräver akademisk utbildning. Utgår vi från författarnas kriterium, det vill säga att personer med utrikes bakgrund bör vara representerade i olika sektorer enligt sin befolkningsandel – i dag en femtedel – visar det sig enligt SCB att studenter med invandrarbakgrund på naturvetenskapliga och medicinska utbildningar är långt fler än gruppens andel av befolkningen. Se exempelvis "Svensk och utländsk bakgrund för studenter och doktorander 2012/13". På samma sätt utgör doktorander av utländsk härkomst en fjärdedel av alla inhemska forskarstuderande. Med andra ord kommer invandrare och deras barn i allt högre grad att ha arbeten som varit reserverade för en svensk övre medelklass. Utvecklingen är knappast exempel på ”strukturell rasism”, utan snarare tecken på social mobilitet hos en invandrad arbetarklass. Samtidigt saknar flyktingar från vissa länder gymnasieutbildning och arbete, vilket endast visar att utrikes födda inte kan behandlas som en enhetlig kategori. Att få riksdagsmän har utländsk bakgrund kan förklaras av invandrarnas sociala och åldersmässiga sammansättning, samt att de faktiskt inte utgjorde en femtedel av befolkningen när dagens riksdagsmän började sina karriärer i ungdomsförbunden. Det pågår en process och man kan inte förvänta att andelen invandrare – oavsett ålder eller andra karakteristika – är densamma i alla sammanhang. Borde vi övertala arbetarbarn med invandrarbakgrund att inte studera vidare? Artikeln illustrerar ofrivilligt ett metodproblem i svensk invandringsforskning och därmed möjligheten att alls uttala sig om ”strukturell rasism”. Att använda personnamn för att avgöra utländsk bakgrund är omöjligt om man vill genomföra större och statistiskt tillförlitliga undersökningar om invandrares status. I Sverige saknas tyvärr data om etnicitet, språk och religion. Det brukar hävdas att de skulle utgöra ett hot mot den personliga integriteten, något som i telefon- och dataavlyssningens tid knappast är övertygande. Uppgifter av det slaget är en förutsättning för seriösa analyser av hur jämlikhet eller integration påverkas av sociala och kulturella faktorer. Att enbart ha tillgång till ursprungsland räcker inte, vilket framgår av att ingen vet vilka som döljer sig bakom kategorierna ”bosnier”, ”irakier” eller ”jugoslaver”. Ytterst är det en rättvisefråga. Vill vi värna rätten till språk och kultur, liksom ett offentligt samtal grundat på fakta, behöver vi veta hur många som tillhör en religion eller talar ett givet språk. Majoritetssamhällets eller berörda gruppers antaganden är av förklarliga skäl otillräckliga. 31 december 2016 Debattartikeln Statsvetarna Michael Karlsson och Nujin Tasci: ”Få personer med utländsk bakgrund i makteliten” Repliker Per Kågeson: ”Undersökningen ger en skev bild” Kjell Magnusson, docent, f d lektor i internationell migration och etniska relationer, Uppsala universitet: ”Vi ser social mobilitet snarare än strukturell rasism” Läs fler artiklar på DN Debatt


Den nya geografin

Summary: Sverige tycks vara det land i Europa som har drabbats hårdast av den dödliga tsunamin. Det ställer krav på handlingskraft och solidaritet. Men vi måste också inse nationalstatens begränsningar.

De pedagogiska kartor som visar omfattningen av jordbävningen i Indiska oceanen är missvisande. De signalerar en fruktansvärd men geografiskt avgränsad katastrof: ringar som växer ur ett epicentrum strax väster om Sumatra och som med varierande kraft drabbar omkringliggande länder: Indonesien, Thailand, Malaysia, Indien, Sri Lanka och så vidare. Men utan att tappa sikte på det oerhörda lidande och den massiva förstörelsen runt Indiska oceanen borde kartan ritas om så att de kusliga dödsringarna också omfattade helt andra delar av världen. I Europa tycks det i skrivande stund som om Sverige med 1 500 saknade är det land där tsunamins dödsvågor drabbats hårdast. Vi har långtifrån insett vidden av detta nationella trauma. Det är svårt att hitta historiska motsvarigheter, förskonande som vi varit från förra århundradets stora konflikter. "Estonia" är en referenspunkt, spanska sjukan efter första världskriget en annan. Men dagens katastrof i Indiska oceanen har en dimension som går bortom sjöolyckor och epidemier och som bidrar till allas vår chock: att Sverige kan drabbas så hårt av en jordbävning på andra sidan jordklotet, att svenskt julfirande i solen kan sluta i massiv, bråd död. Under de närmaste veckorna kommer sorgen, saknaden och lidandet att få ett allt tydligare svenskt ansikte. De överlevande kommer att återvända, döds- och skadesiffrorna kommer att klarna och de flesta av oss kommer att bli varse att Sverige är ett litet land där nästan alla kommer att ha direktkontakt med någon som har drabbats eller påverkats av tsunamins våldsamma kraft. Att fokusera starkt på de svenska offren är sunt och naturligt. Det är i vårt land, i vår gemenskap, som vi måste ta itu med den ofattbara tragik som grannar, vänner, släktingar och arbetskamrater har upplevt. Det är nationalstatens styrka: förmågan att känna solidaritet och empati utanför den närmaste kretsen, att delta i den större gemenskap som utgörs av våra landsmän. Men vi får inte bli provinsiella i vår sorg. Olyckan är global: nästan 60 000 döda har rapporterats, och väl över 100 000 människor saknas enbart på Sri Lanka och i Indonesien och Thailand. Varje enskilt svenskt öde vi kommer i kontakt med kan multipliceras tusenfalt. Och i många fall handlar det om fattiga människor i länder som ligger långt borta och vars kulturer vi vet litet om. Mycket medial energi går nu åt till att rasa mot den svenska regeringens hantering av krisen. Och det har uppenbarligen funnits en saktfärdighet och en oförmåga att inse vidden av katastrofen. Men nu tycks allvaret ha sjunkit in. Förhoppningsvis kommer regeringen att lyckas med att snabbt få hem de skadade. Men mycket av kritiken är också terapeutisk, en strävan att hitta en mottagare för våra känslor av chock och frustration inför en grym nyck av naturen som i ett icke-sekulariserat samhälle skulle tolkas religiöst. Vilket är högst mänskligt, men också riskabelt eftersom det vidmakthåller föreställningen att jordbävningar i Indiska oceanen är ett svenskt nationalstatligt problem. I själva verket är det tvärtom: det faktum att just det avlägsna Sverige har drabbats hårt visar att vi lever i en globaliserad värld som kräver långtgående internationell samverkan. Den avgörande frågan är inte om de tyska, franska eller italienska myndigheterna var snabbare på att evakuera de överlevande än de svenska. Utan varför vi lever i en värld där effektiva åtgärder när det gäller de stora överlevnadsfrågorna - massfattigdom, migration, epidemier, folkmord, naturkatastrofer - fortfarande betraktas som nationella angelägenheter. DN 30/12 2004


"Ytan lika viktig som innehållet"

Summary: Vackra paket är ett måste för Atsuko Sandberg, född i Japan och sedan länge bosatt i Sverige. Att ge en naken eller slarvigt inslagen gåva är otänkbart för henne. Det skulle vara en skymf mot mottagaren.

När Atsuko Sandberg skänker en gåva är inte bara innehållet viktigt. Minst lika väsentligt är inslagningen. För tillsammans med gåvan slår Atsuko också in sitt hjärta. - Inslagningen ska skydda innehållet, fast den återspeglar också givarens känslor. Jag lägger stor vikt vid hur pappret viks och hur snöret knyts. Det är ju också "mitt hjärta" som mottagen får i gåva, berättar Atsuko. En japan som överräcker ett slarvigt inslaget paket betraktas som oartig och nonchalant, fortsätter hon. Ja, det är nästan en förolämpning att inte "klä in" gåvan på ett vackert sätt. Atsuko växte upp i den lilla staden Izumo på den japanska ön Honshus västra kust. Pappan är en konstnärligt begåvad man med tuschteckningar och kalligrafisk skönskrift som specialitet. Tidigt fick Atsuko följa med honom på begravningar, bröllop och andra tilldragelser där hans tjänster var efterfrågade. Fadern gav henne de första inblickarna i japanska seder, bland annat i den urgamla gåvotraditionen. I Japan är paketinslagningen, tsutsumi, inte bara begränsad till det rent funktionella, det vill säga att gåvan ska få papper och snören omkring sig. - Själva inslagningen har en viktig, andlig och kulturell funktion. Estetiken spelar stor roll när japaner slår in en gåva. Paketets alla sidor, inte bara "framsidan" som i Sverige, ska vara vackra. För många svenskar verkar det räcka med att svepa in gåvan i mycket papper och ösa på med en massa tejp. Men i Japan måste till och med de gömda, icke synliga, delarna utformas på ett tilldragande sätt. När pappret runt gåvan vecklas ut avslöjas nämligen givarens äkta karaktär. Är man en ordentlig eller en slarvig person? Atsuko gör jämförelse med människans själ. Den är också ofta gömd och osynlig vid första ögonkastet. - Ju fler skikt som öppnas in i oss, desto mer sanna och äkta visar vi oss för omvärlden. Och till slut öppnas vårt hjärta och vår själ. På samma sätt omsluter paketet gåvans innehåll. Därför är det för nästan alla japaner en omöjlig tanke att överlämna en naken, oinslagen present eller gåva. Precis som när man försiktigt hjälper en vän på med kappan måste en gåva slås in med ömhet och omsorg, fortsätter hon. Det japanska ordet ho si betyder just att klä på ett föremål. För knappt trettio år sedan kom Atsuko till Sverige. Hon hade tänkt stanna några månader, men blev betagen av det nya landet och den nya kulturen. I mötet med det svenska språket och med Sverige upptäckte hon "sin sanna identitet". Hemma i Japan hade föräldrarna alltid manat henne till behärskning och återhållsamhet. Inga känslor skulle återspeglas i kroppen och ansiktet. Därför hade hon till exempel aldrig visat ilska, även om hon varit tvärarg inombords. - Här upptäckte jag en annan värld att leva i. Här kan jag öppet visa glädje, sorg och ilska. Luften känns friare att andas och Sverige är nära min själ. Jag har fått modet att våga bryta mönster, även om jag hade lite av det i mig redan i Japan. Det är en gåva jag fått av mitt nya hemland. När jag blir arg använder jag bara svenska ord - jag har inte samma ordförråd på japanska. Fortfarande bevarar Atsuko japanska seder och bruk. När vi besöker hennes och maken Görans villa i Bromma i västra Stockholm är det några dagar kvar till jul. På en pall står ett litet bonsaiträd. Vackra dekorerade krukor med gröna växter och den öppna luftiga möbleringen skänker lugn och ro. På bordet i stora rummet lägger Atsuko julgåvor som hon tänker ge bort till maken, släkt och vänner. Paketen är vackert inslagna, vart och ett med sin individuella prägel. Papperet och snörena är inte inköpta i närmaste närbutik, utan ihopsamlade från alla möjliga håll. Två paket ser ut som ihopvikta skjortor, med tydliga kragar. Gåvor är mycket viktiga i Japan. De fungerar som ett socialt och ekonomiskt smörjmedel. Atsuko talar om två typer av gåvor. Okurimono är en personlig gåva som skänks med givarens hela hjärta. Omiyaga är en mer symbolisk present, där givaren delar med sig av en upplevelse. När en japan gör en resa eller en längre utflykt är det viktigt att ta med sig gåvor från platsen man besökt. Det kan vara en lokal maträtt eller någon liten sak som tillverkats på orten. - Västerlänningar köper souvenirer till sig själva för att bevara minnet av platserna de besökt. En japan tar med sig saker från resan för att ge andra och därmed dela med sig av sina nya erfarenheter. Det är därför japaner verkar så köptokiga när de är ute och reser, förklarar Atsuko. Förr - när det ofta handlade om pilgrimsresor till olika tempel eller hälsoresor till varma källor - räckte det att ta med en lapp där en präst tecknat ned några visdomsord i tusch. I takt med att Japan blivit allt rikare ökar kravet på gåvans materiella innehåll, det vill säga att presenterna blir allt mer påkostade. - Men även enkla gåvor ska vara vackert inslagna eller ha en vacker påse kring sig. Japaner skänker av tradition en vintergåva oseibo och en sommargåva ochugen. I de mindre städerna ger fortfarande till exempel skräddaren och andra lokala näringsdikare gåvor till sina stamkunder. I storstäderna knyts affärsförbindelser och ekonomiska nätverk samman av gåvor. Det betraktas inte som mutor utan som ett naturligt inslag i samhället. Om en svensk företagare inte har med sig en gåva när han eller hon träffar en japan ses det därför som en stor oartighet. Annars är nyår den stora givardagen. Då firar alla japaner sin födelsedag - oavsett när på året de är födda. Presenterna består av saker eller pengar, i båda fallen är inslagningen eller påsen runt gåvan viktig. De första åren i Sverige firade inte Atsuko sin födelsedag i november, men numera gör hon det. - Jag blir alltid lika glad och uppspelt varje gång vi firar den dagen, säger hon. Atsuko började arbetet med att slå in julklapparna i god tid. Hon tänkte på mottagarens favoritfärg, smak och på vem han eller hon är. Hon vill också att gåvan återspeglar hennes egen karaktär. - Tänk på det, avslutar Atsuko. Tänk på att göra extra vackra paket runt era julklappar och födelsedagspresenter. Inslagningen berättar om vilka ni är innerst inne - oavsett om ni vill det eller inte.


Full gas med livet som insats

Summary: Isle of Man ligger i Irländska sjön mitt emellan Irland och England och är motorcyklarnas ö. Där arrangeras två stora tävligar per år, The TT och Manx Grand Prix,

Isle of Man ligger i Irländska sjön mitt emellan Irland och England. Där arrangeras två stora tävlingar per år, The TT och Manx Grand Prix. DOUGLAS. Den fyrcylindriga motorn jobbar på max, drygt 13 000 varv i minuten; 195 hästar och 998 kubik ger hög fart. Drygt 225 kilometer i timmen nerför den branta backen mot Bray Hill. Man tror inte sina ögon då man står där mindre än tio meter från banan. Går det verkligen att köra så fort här med motorcykel De djärvaste håller fullt när fjädringen trycks i botten mitt i svackan. Kåpans undersida skrapar i asfalten. Den svaga högerkurvan följs av en uppförsbacke där ekipagen flyger längre än trettio meter efter backkrönet. Då har farten ökat till 260 kilometer i timmen. Bray Hill, direkt efter starten, är den första svårigheten på The Mountain Course. Men det finns många utmaningar kvar på den drygt sextioen kilometer långa landsvägsbanan på Isle of Man. En väg med smal och ojämn asfalt omgärdad av stenmurar, trottoarkanter, träd och hårda husknutar. På flera ställen går banan rakt igenom städer och byar. Det här är motorcyklarnas ö som ligger i Irländska sjön mitt emellan Irland och England. Den är ungefär hälften så stor som Öland. Två gånger om året arrangeras stora tävlingar. The TT i månadsskiftet maj-juni och Manx Grand Prix, MGP, i augusti-september. The TT var en deltävling i världsmästerskapet i road racing till och med 1976. Då började det bli för farligt. Den tekniska utvecklingen gav för höga farter och The TT ströks ur VM. Det är få ställen i världen där man kan få en sådan upplevelse av fart som här. Det är tillåtet för åskådarna att stå mycket nära. Men när de snabbaste motorcyklarna passerar på banans rakaste avsnitt i över 300 kilometer i timmen kan det vara svårt att hinna se vad de har för nummer. The TT i juni drar till sig stora skaror av förare och åskådare. Öns antal bofasta, 80 000, mångdubblas och det brukar vara proppfullt av motorcyklar överallt. I huvudstaden Douglas kan det vara svårt att ta sig fram även till fots men man får garanterat se åk som man inte visste fanns. För den som gillar hålligång och mycket folk är det absolut värt att ta en tripp till Isle of Man i slutet av maj. Klimatet är behagligt och det växer till och med palmer på många ställen. På MGP är det lite lugnare. Inga långa köer till pubar och restauranger men förarna kör lika fort som på The TT. Båda evenemangen pågår under två veckor. Träning första veckan och tävlingar den andra. Landsvägen stängs av ett par gånger om dagen och från ingenstans dyker funktionärerna upp med sina flaggor. Det går åt 1 200 vakter vid varje tränings- och tävlingstillfälle för att sörja för förarnas och åskådarnas säkerhet. År 2007 är det hundraårsjubileum. Det var ett lopp redan 1904 men 1907 räknas som det officiella startåret för en av världens tuffaste mc-tävlingar. Vid årets MGP avled två förare, och genom åren har The TT skördat mer än hundratrettio liv. Inför MGP i år besiktigades trehundrafemtio motorcyklar vid ett av träningspassen. Normallängden för ett lopp är numera fyra varv eller drygt tjugofyra mil. Man stannar och tankar och byter eventuellt bakhjul efter två varv. Tidigare kördes tävlingarna oftast i sex varv. Flera svenskar har kört på Isle of Man under åren. Till exempel "Varg Olle" Nygren 1956 på en AJS. Han satt i sadeln över tre timmar och en kvart och hade en genomsnittsfart på 130 kilometer i timmen. "Esso" Gunnarsson körde sex varv 1963 med 150 kilometer i timmen i snitt på sin 500-kubiks Norton. Börje Jansson på Yamasaki, en Kawasaki 250 med Yamahacylindrar, drog fyra varv med 150 i snitt 1971. 1998 körde Peter Gustavsson 171 kilometer i timmen i sex varv på en Honda CBR 600. Gällande varvrekord är nu drygt 205 kilometer i timmen och det har John McGuinness på en 1 000 kubiks Yamaha R1 med ljuddämpare! Det ni knuttar, som vrålar fram i över 100 kilometer i timmen mellan trafikljusen i svenska städer. JAN-ÅKE SILJESTRÖM dnbil@dn.se 08-738 19 61


Feminister har olika syn på kvinnors våld

Summary: Tystnaden kring det kvinnliga våldet skadar en verklig jämlikhet mellan könen, menar socialantropologen och feministen Petra Östergren. Kvinnors våld får aldrig tas som intäkt för att ignorera det manliga våldet, anser professorn och genusforskaren Eva Lundgren.

Radikala feminister har tagit patent på "sanningen" om våld och misshandel i hemmet. Det menar skribenten, debattören och socialantropologen Petra Östergren. Hon säger att det är vanligt att kvinnor blir slagna av sin lesbiska partner och att kvinnor slår sina män. - Men radikalfeministerna förnekar den verkligheten. Därmed osynliggörs en stor grupp människor vars erfarenhet skulle kunna leda till att vi får verkligt fungerade redskap för att motverka misshandel och sexuella övergrepp även mot kvinnor, säger Petra Östergren. Professorn och feministen Eva Lundgren, en av landets främsta genusforskare, har under många år forskat om mäns våld mot kvinnor. Hon påpekar att männens våld är mycket mer omfattande, grövre och betydligt allvarligare än den aggressivitet kvinnor kan visa i ett förhållande. - Men för den skull ska man inte förneka att även en kvinna kan slå och kränka sin partner. Det borde inte finnas någon risk att det manliga våldet förnekas bara för att även kvinnor kan vara våldsamma. Men så är det. En del debattörer för ett resonemang som har lite av "tabloidfeminism" över sig. Syftet verkar bara vara att skapa rubriker och får läsarna att tro att kvinnors våld är minst lika vanligt som mäns våld, säger Eva Lundgren. För ett par veckor sedan berättade Insidan om kvinnors våld mot sin partner. Bland annat beskrev Daniel om hur han under ett par år blivit slagen och psykiskt förnedrad av sin dåvarande flickvän - men att han inte vågade berättade vad han varit med om. Ingen skulle ju ändå tro honom. Petra Östergren, som bland annat skriver och forskar om feminism, känner igen sig. Även hon har upplevt att män som blir slagna av sina kvinnor inte tas på allvar. Under flera år höll hon tyst om det kvinnliga våldet i både heterosexuella och homosexuella förhållanden. - Jag lärde mig tidigt att vi lever i en könshierarki där männen står överst och kvinnorna underst; männen har all makt och behärskar juridiken, ekonomin, kulturen, sexualiteten ... Och eftersom männen har makten misshandlar de och våldtar kvinnor. Det är makten som får dem att slå och det är på grund av våldet som makten består. I mitten och slutet av 1980-talet lärde Petra Östergren ut självförsvar till kvinnor. Bland annat höll hon en särskild kurs för lesbiska kvinnor. Flera av dem berättade att de blivit kränkta och misshandlade av sin partner. Senare besökte Petra Östergren flera centrum i USA och Australien för personer som blivit misshandlade i samkönande förhållanden. - Så en dag fick jag ett brev från en man som blev slagen av sin fru. Jag svarade kort att det väl var möjligt, men att min uppgift var att hjälpa kvinnor och inte män. Min solidaritet med våldsutsatta var väldigt begränsad. Samtidigt säger Petra Östergren att hon mycket väl kände till att mödrar slår sina barn samt att misshandel och våldtäkt förekommer även bland homosexuella och att män blir slagna av sina fruar. - Jag teg om män som blivit utsatta och upprepade ständigt samma radikalfeministiska ramsa. Männen slår för att de har makten och genom att slå bevarar de denna makt. Genom att omprogrammera männen skulle man få slut på våldet. Petra Östergren märkte att det inte fanns någon skillnad mellan hur lesbiska kvinnor och heterosexuella män som blivit slagna av sina partner beskrev sina upplevelser. De nämnde samma mönster av kontroll, hot, övervakning, bestraffningar, svartsjuka - och fysiskt våld. - Det är inte mindre kränkande för att en man blir slagen av en kvinna. Homosexuella kvinnor som blir misshandlade är precis lika rädda som heterosexuella när de lämnar den som slår dem. Män beskrivs fortfarande som starka, aktiva och våldsamma, enligt Petra Östergren. Kvinnor däremot skildras som passiva, mjuka och fredsälskande. - Tystnaden kring det kvinnliga våldet skadar en verklig jämlikhet mellan könen. En kvinna som slår är psykiskt sjuk, en man som slår visar sitt rätta ansikte. Det finns ett antagande om den naturliga kvinnliga godheten. Om en kvinna bryter det mönstret anses hon lida av en psykisk störning, hävdar Petra Östergren. Genusforskaren Eva Lundgren är professor i sociologi vid Uppsala universitet och specialiserad på feministisk teoribildning och våldsforskning. För tre år sedan presenterade hon den uppmärksammade rapporten "Slagen dam", som visar att manligt våld mot kvinnor är betydligt vanligare än de flesta tror. Enligt Eva Lundgren hänger dagens mansroll intimt samman med en våldskultur där våldet hör till vardagen. Hon talar om våldet som en "könskonstruerande arena" för många män. Mannen befinner sig generellt sett i en överordnad ställning och kvinnan i en underordnad. Men detta strukturella förhållande innebär inte att alla "individuella män" är tvungna att slå eller att en kvinna aldrig kan bruka våld och visa aggressivitet, fortsätter hon. I ett förhållande med ett systematiskt våld där kvinnan står för misshandeln är mekanismerna desamma som när en man slår sin partner, enligt Eva Lundgren. Det handlar om makt, beroende och kontroll och ofta om en längtan efter bekräftelse från den som kränker. - Jag betvivlar dock att våld än så länge är den huvudarena där kvinnor skapar sin kvinnlighet. Generellt sett misshandlar kvinnor sällan systematiskt, deras våld sker ofta efter att de själva utsatts för våld. De är ofta så våldsutsatta att det handlar om liv och död när de slår tillbaka. Det är viktigt att lyfta fram förklaringar till allt våld, även kvinnors, menar Eva Lundgren. Kvinnors våld får dock aldrig tas som intäkt för att ignorera det manliga våldet. Det är ett betydligt allvarligare problem - i hela samhället men framför allt för alla utsatta kvinnor, påpekar hon. - En del forskare har presenterat data om hur vanligt det är att män blir misshandlade av sin kvinnliga partner. Insidan har redovisat några av dem. Men resultaten missbrukas ofta och tas som intäkt för att nonchalera våld mot kvinnor, enligt Eva Lundgren. Psykologen och psykoterapeuten Joakim Wolkerts har också intresserat sig för kvinnors våldsutövning. Detta är ett försummat kapitel, säger han. - Jag har flera vuxna manliga patienter som berättat vad de utsatts för av sina mödrar under barndomen. Andra berättar att de blivit slagna eller psykiskt kränkta av sina kvinnor. Jag tror att det finns ett stort mörkertal när det gäller kvinnligt våld. - Problemet erkänns inte av forskare, politiker eller de som arbetar med social omsorg. Många män vågar inte berätta om sina upplevelser - det är skamfullt för en man att bli slagen av sin kvinna. De som berättar blir ofta inte trodda och ibland blir de anmälda för misshandel när de försvarat sig. För två år sedan gav bokförlaget Prisma ut "Våldets Psykologi". Tillsammans med Monika Bogren var Joakim Wolkerts redaktör för antologin som bland annat tar upp hur en våldsam person tänker och fungerar. Ett avsnitt i boken handlar om kvinnors våld. - Vi försökte hitta en svensk forskare som kunde skriva om detta ämne, men vi hittade ingen, säger Joakim Wolkertz. Till slut fann vi dock Anna Motz, en engelsk psykolog och psykoterapeut som arbetat mycket med just aggressiva kvinnor. Anna Motz har lång erfarenhet av engelsk rättspsykiatri med kvinnliga våldsbrottslingar som specialitet. Hon arbetar på en säkerhetsavdelning för psykiskt sjuka och våldsbenägna patienter. Hon har bland annat skrivit "The psychology of female violence - crimes against the body", en uppmärksammad bok om kvinnligt våld. Enligt Anna Motz förnekas ofta det kvinnliga våldet. Kanske för att det hotar traditionella och idealiserade uppfattningar om moderskap och kvinnlighet. Ytterligare ett skäl kan vara att kvinnors våld vanligen utövas i den privata sfären; aggressionen riktas mot en partner, mot dem själva eller mot deras barn. I sitt bidrag i boken "Våldets psykologi" skriver Anna Motz om förnekandet av kvinnors våld: "Jag anser att det är en i grunden farlig social attityd som kan leda till nedsvärtning av kvinnor som beter sig våldsamt så att de anses omänskliga och ´onda´ ...". Hösten 2002 presenterade det irländska Hösten 2002 presenterade det irländska barn- och hälsoministeriet en större genomgång av den internationella forskningen om våld mot män i hemmet. Forskarna Kieran McKeow och Philipa Kidd gick igenom tretton internationella studier - där män och kvinnor är förövare, offer eller både och. Studierna bygger på ett representativt urval ur totalbefolkningen. Enligt dessa studier - som gäller USA, Storbritannien, Kanada, Australien och Nya Zeeland - förekommer våld i hemmet i mellan fem och tjugo procent av alla heterosexuella förhållanden. I fyra av tio fall är våldet allvarligt. Genomgången visade att även män utsätts för våld eller psykiska kränkningar av kvinnor. Det handlar bland annat om knuffar, örfilar, sparkar, sexuella trakasserier och attacker med tillhyggen. Under senare tid har det bristfälliga skyddet för misshandlade kvinnor uppmärksammats i den svenska debatten. Enligt den irländska studien får män som utsatts för våld av sina kvinnor inget som helst stöd från samhället eller sjukvården. Hela den irländska rapporten kan läsas på nätet: http://www.dohc.ie.publications/pdf/mdv2.pdf?direct=1


Demokraterna och den moraliska minoriteten

Summary: Republikanerna och George W Bush vann valet genom att spela det "moraliska kortet". Det övertrumfade många väljares ekonomiska och sociala intressen. Demokraterna måste söka ta sig in på det moraliska fältet så länge detta förblir i väljarnas fokus.

Om det är sant att framtida segrar växer ur analysen av nederlag är det avgörande för USA:s liberaler att hitta rätt förklaring till Bushs och republikanernas seger i tisdagens amerikanska presidentval. Det finns två huvudspår. Det ena är att valet egentligen var en förtroendeomröstning om Bush som överbefälhavare. Den vann han inte på grund av Irak. Däremot framstod han som en mer övertygande krigsledare i kampen mot terrorismen än den oprövade och lite mumlande John Kerry. Om detta är en riktig tolkning är det svårt att finna fel på den demokratiska strategin. Man valde den kandidat som ansågs bäst kunna utmana Bush som en stark militärbefälhavare i orostider. I det perspektivet är inte 48 procent av valmanskåren och 252 elektorer ett dåligt resultat. Den andra förklaringen till den republikanska framgången handlar om konflikten mellan sekulär liberalism och religiös konservatism. Redan tidigt i valrörelsen talade republikaner om nödvändigheten av att spela "det moraliska kortet", det vill säga angripa demokraterna i frågor om synen på abort, homosexäktenskap och religion. Genom att lyfta fram moralfrågorna, inte minst i striden kring förbud mot homoäktenskap såväl federalt som i vissa delstater, kunde republikanerna appellera till mer fundamentalistiskt inriktade kristna. Bushs rådgivare Karl Rove insåg att det inte fanns mycket att hämta i politikens mittfält, utan såg till att anti-Bushkrafterna neutraliserades genom en mobilisering av anti-Kerry väljare Det var inte ett helt nytt grepp. Redan Richard Nixon åberopade "den moraliska majoriteten". Men det politiska fältet har flyttat högerut. Nixon står till vänster om dagens republikaner och hans "moraliska majoritet" bestod inte av pånyttfödda kristna. Om detta är den verkliga förklaringen till Bushs seger har USA:s liberaler mycket att fundera på. Redan på valnatten framträdde ledande demokrater som hänvisade till valrörelsens mest citerade bok, Thomas Franks "What´s the Matter with Kansas?" Den gör det brutala påpekandet att många av dagens republikanska väljare är medborgare vars sociala och ekonomiska intressen bäst skulle gynnas av en demokratisk politik. I det perspektivet är Kerrys och demokraternas förlust ett svidande ideologiskt misslyckande. Mycket talar ändå för att säkerhetsfrågorna trots allt var avgörande. Men just nu ligger stort fokus på det så kallade kulturkriget, konflikten mellan det urbana, liberala USA vid kusterna och i nordost och hjärtlandet i sydstaterna och Mellanvästern. Bitterheten och förvirringen är stor bland många amerikanska liberaler. De känner sig som främlingar i sitt eget land, att de värderingar som de betraktar som fundament i den amerikanska traditionen - tolerans, pluralism, separation stat-kyrka - nu betraktas som oamerikanska. Till en del kommer dessa reaktioner att mildras när valdammet lagt sig. USA:s historia är en paradoxal rörelse mellan drömmar om tät värdegemenskap och individuellt självförverkligande. Hittills har liberalismen och individualismen alltid segrat - av den enkla anledning att ett liberalt samhälle kan tolerera frivilliga fundamentalistiska gemenskaper, medan ett värdekonservativt samhälle alltid måste inskränka individens frihet. Men det långa perspektivet är en klen tröst för dagens amerikanska liberaler. Det är inte omöjligt att Bush under sin andra mandatperiod kommer att dra sig tillbaka från Irak. Men att han skulle överge den moralkonservativa dagordningen efter att ha erövrat makten med dess hjälp verkar mer osannolikt. Därför står demokraterna inför en prövningens tid. De måste övertyga kristna väljare i sydstaterna och Mellanvästern om att det finns andra sorters solidaritet än att stå enade i kampen mot "den liberala eliten", att det finns andra sorters familjevärden än att förbjuda abort och homoäktenskap och att det finns andra sorters gudfruktighet än att tvinga sin tro på andra. DN 7/11 2004


LEDARE: Ett val med konsekvenser

Summary: Dagens presidentval ses av många som ett vägval för USA. Bush är kandidaten för ytterligare fyra år av den utrikespolitik världen känner alltför väl, medan Kerry representerar förändring.

Dagens amerikanska presidentval är på många sätt ett avgörande val. En anledning till detta är nedslående. Det finns en oro för att valsystemet åter ska fallera, för att det blir jurister som återigen bestämmer utgången. Det finns en oro för att det slutliga resultatet också detta år kommer att låta vänta på sig. Det är en osäkerhet som är ovärdig ett land som USA. Den främsta anledningen till valets betydelse är dock att många uppfattar det som ett vägval för framtiden. USA är polariserat. Det finns två tydliga alternativ som står emot varandra. Och det väger jämnt - få är de bedömare som vågar ha bestämda uppfattningar om hur det ska gå. Valdeltagandet kan därför bli avgörande, och bägge parter gör vad de kan för att få människor till valbåsen. Särskilt viktigt är detta för demokraterna, inte minst med tanke på att de ofta har stöd bland grupper som normalt inte röstar och som kanske inte ens äger en bil som kan ta dem till vallokalen. Det finns tecken på att demokraterna varit framgångsrika. I exempelvis Florida, där vallagen tillåter röstning före valdagen, visar mätningar att en majoritet av dem som utnyttjat rätten till tidig röstning har röstat på John Kerry. Skillnaden mellan kandidaterna är tydlig. Kerry har i och för sig, liksom president George W Bush, satt kampen mot terrorismen i främsta rummet. Men Kerry har också en tydligt social dagordning. Han talar om Bushs skattesänkningar för de verkligt rika, om att han ska slåss för medelklassen, om utbildning, om billigare mediciner och om att sjukvården ska bli tillgänglig för alla. Kerry betonar att han ska bli en president som tror på vetenskapen - ett uttalande med direkt bäring på den i USA kontroversiella frågan om stamcellsforskning. Bush profilerar sig som en stark ledare i en utsatt tid, det är med honom i Vita huset som amerikanerna ska kunna känna sig trygga. Bush har också ett starkt stöd hos moraliskt konservativa väljare, inte minst i fråga om aborter och om homosexuellas rätt att gifta sig. Under Bushs tid vid makten har religionen tagit flera steg in i politikens centrum, och det är en utveckling som tilltalar många troende amerikaner. Presidentens strategi kan komma att visa sig framgångsrik. Det finns i och för sig en uppsjö av opinionsmätningar (många av dem med stor felmarginal) och till en del visar de olika resultat. Men en skönjbar trend tycks vara att presidenten har ett svagt grepp om situationen; han hade exempelvis häromdagen en liten ledning i viktiga delstater som Ohio och Missouri. Åtskilligt talar också för Kerry. Irakkriget är impopulärt, och Bush är den första president på över sjuttio år som tvingas möta väljarna i en situation där det finns färre arbetstillfällen än när han tillträdde sitt ämbete. Mätningar visar också föga förvånande att bland dem som anser att Irakkriget och ekonomin är de viktigaste frågorna kommer sju av tio att rösta på den demokratiske kandidaten. Utrikespolitiken, som stått i fokus under stora delar av valrörelsen, är ett område där kandidaterna tydligt skiljer sig åt. Bush anser sig vara inne på rätt väg, han ångrar ingenting och om han vinner väntar ytterligare fyra år av en utrikespolitik som världen känner alltför väl. Kerry är förvisso noga med att framhålla att inget land kan få "vetorätt" över hur, när och var USA använder sin militära styrka. Han betonar dock samtidigt vikten av att bygga allianser och av att ha ett nära samarbete med andra länder. Det är en utrikespolitik som kommer att ställa hårdare krav på inte minst europeiska ledare. Men det är också en politik som kan förebåda en ny och starkare relation över Atlanten. Därför är amerikanernas val i dag i någon mening ett vägval även för Europa. DN 2/11 2004


Han tappade sitt lag

Summary: EU-kommissionens tillträdande ordförande José Manuel Barroso drog tillbaka sitt förslag till kommission. Till nästa månad ska han presentera ett nytt. EU-parlamentets reaktion mot den italienske kommissionären Rocco Buttiglione blev för stark för Barroso.

EU-parlamentet vann en fullständig seger när José Manuel Barroso i går förmiddag meddelade att han drog tillbaka sitt kommissionförslag och skulle återkomma med ett nytt i november. Därmed undvek Barroso en röstkonfrontation. Det var klokt. Hade parlamentet röstat nej till kommissionen hade Barroso varit förbrukad och hela proceduren fått göras om. Hade parlamentet givit klartecken med några få rösters övervikt hade den nya kommissionen fått starta med ett förtroendeunderskott. Nu står ordföranden, den så länge sökte kompromisskandidaten Barroso kvar. Han har ännu en chans att komponera en kommission som får brett förtroende av parlamentet. Hur den kommer att se ut kan det nu spekuleras om någon vecka framåt. Säkert är att den inte innehåller Rocco Buttiglione, upphovet till krisen. Men fler ansikten kan komma att bytas ut eller återfinnas på nya platser. EU-parlamentets aptit har aldrig varit större än nu och förhören med kommissionärskandidaterna ledde till anmärkningar för flera än Buttiglione. Men det är inte bara kommissionsordföranden Barroso som lidit nederlag. Parlamentet har givit också regeringscheferna en smäll, alldeles särskilt träffar den Italiens Silvio Berlusconi. Kommissionärerna nomineras av regeringarna. När Silvio Berlusconi avstod från att nominera om Mario Monti, som haft hand om konkurrensfrågorna, och i stället föreslog Rocco Buttiglione löste han ett problem inom sin koalition. Berlusconi är inte den första regeringschef som använder EU i ett inrikespolitiskt läggspel, men affären Buttiglione dramatiserar vådan av den sortens beteende. Silvio Berlusconi bär därför ett tungt ansvar för detta misslyckande. Den italienske regeringschefen skar heller inga lagrar när han under förra hösten ledde EU som ordförande. I sista ögonblicket försökte han emellertid göra en helomvändning. Hans regeringskansli läckte ut att Berlusconi förgäves vädjat till Rocco Buttiglione att dra sig tillbaka för den "europeiska sakens skull". Det är lätt att känna en viss skadeglädje för att just Silvio Berlusconi gjort bort sig igen. Den italienske premiärministern och storföretagaren är föga populär i Europa. Hans ohämmade sätt att koppla samman maktsfärer - den politiska, den ekonomiska, den mediala - chockerar. Hans lust till extraturer och poseringar och brist på känsla för verkligt politiskt ansvar irriterar. Men han är Italiens folkvalde regeringschef. Och det är mot regeringschefernas makt som EU-parlamentet gjort uppror. Folkvalda mot folkvalda således. Den motsättningen - eller balansen - hör till EU:s grundkonstruktion, den rubbas inte heller i förslaget till ny konstitution. Också där ska kommissionen vara en "samprodukt" av medlemsländernas regeringar och EU-parlamentet. Men efter vad som nu hänt får parlamentet mer att säga till om. Det är bra. Förutsatt att parlamentets nej till Buttiglione tolkas på rätt sätt. Det var som kommissionär för det rättsliga området som Rocco Buttiglione var olämplig. Och olämplig var han därför att han inte gjorde någon skillnad mellan sina privata värderingar och dem som han som EU-kommissionär ska försvara. Buttigliones kritiker har fel om de tror att det är omöjligt att hysa en traditionell eller starkt konservativ katolsk inställning till äktenskap och sexualitet och samtidigt verka inom EU. Rocco Buttiglione har många meningsfränder bland de 450 miljonerna EU-medborgare. EU är ett projekt för att förena människor av skilda politiska, religiösa och kulturella uppfattningar, men det kräver att vi står upp för det som är gemensamt - och dit hör de mänskliga rättigheterna inklusive respekten för den oliktänkande. Att arbeta för detta intrikata bygge är inte lätt. Det kräver både intellektuell redbarhet och handfast politisk erfarenhet. Rocco Buttiglione saknade bägge. Nu är det först kommissionsordförandens och sedan regeringschefernas sak att se till att samtliga kommissionsmedlemmar uppfyller dessa krav. EU väntar på en bättre kommission, herr Barroso!


Finansministern fast i skatteklaveret

Summary: Finansminister Bosse Ringholm har dragit på sig en tredje skattemiss på kort tid. Enskede IK, vars ordförande han är sedan femton år, misstänks för att ha betalat svarta tränarlöner. Han har tillfogat sitt parti och dess järnhårda skattemoral en hård smäll.

Det finns måndagsmornar man kan vara utan. Måndagen den 25 oktober 2004 hade Bosse Ringholm en sådan. Sveriges Radios ekoredaktion meddelade att Enskede IF med största sannolikhet betalat tränare svart. Ordförande i Enskede IK är Bosse Ringholm, avgående finansminister och blivande vice statsminister med idrottsfrågor som särskilt ansvarsområde. Av Bosse Ringholms svar kunde åhöraren sluta sig till att Enskede IK:s ordförande var trängd: Skatteverket skulle han förstås ge kontrolluppgifter men Ekot är inte någon skattemyndighet, klippte han av. Detta är tredje gången finansministern fått trubbel med skatten denna höst. Ska det bli tredje gången gillt? Först var det den obetalda reklamskatten. Enskede IK hade inte betalt reklamskatt, ordföranden = finansministern "visste inte". Sedan var det sommarhuset utanför Halmstad som saknade taxeringsvärde, därför att det var för "billigt". Och nu alltså svartlöner till tränare i den klubb Bosse Ringholm sedan femton år är ordförande för. Förseelserna må te sig måttliga i storlek och de har heller inte - undantagandes sommarstugan - berikat Bosse Ringholm personligen. Problemet är av ett annat slag. Det gäller skattemoral och det gäller den högste väktaren av denna. En socialdemokratisk finansminister får helt enkelt inte beslås med att ha slarvat eller - än värre - medvetet ha åsidosatt något av vad svensk skattelagstiftning kräver av alla medborgare. Det är Bosse Ringholm, Rörelsen trogen i vått och torrt, säkert medveten om. Han är säkert lika medveten om hur det går till i föreningar, särskilt idrottsföreningar. Där blandas idealitet och kommers. Där arbetar proffs och amatörer inte bara sida vid sida utan ibland i en och samma person. Bokföraren gör ofta jobbet på fritiden, han eller hon kan lätt "glömma" någon post, inte alltid "tänka på" att föreningen också är en affärsdrivande rörelse. Alla intäkter kommer inte via giro eller bankkonton, alla utgifter betalas inte heller på det sättet. Alla som gör en insats gör det inte alltid gratis, men det är så mycket enklare att få någon tusenlapp kontant än att mala den runt med kontrolluppgift och preliminärskatt. Och för dem som har tränaruppdrag vid sidan av andra arbeten blir en kontantersättning utan kvitton lika attraktivt som för en målare eller bilmekaniker som fixar ett jobb vid sidan av. Enskede IK är sannolikt inte något undantag. Det borde det ha varit därför att finansministern är dess ordförande. Eftersom Bosse Ringholm inte ville skilja sig från detta uppdrag när han blev finansminister och eftersom han inte haft tid, inte brytt sig eller varit onaturligt godtrogen, befinner han sig nu i en förtroendekris. (Dessutom riskerar hans klubb att som få andra klubbar få vartenda papper granskat.) Det inträffade är också en nyttig demonstration av vad styrelseansvar innebär. Bosse Ringholm och hans styrelsemedlemmar har knappast några praktiska möjligheter att följa verksamheten i detalj, men de ska försäkra sig om att de som dagligdags sköter till exempel in- och utbetalningar gör detta korrekt. Att inte veta är ingen ursäkt, vare sig inför föreningsstämman eller skattemyndigheten. Bosse Ringholm har underlåtit att försäkra sig om att alla i Enskede IK följde alla regler. Däri har han brustit i sitt ordförandeuppdrag. Nu får han ta konsekvenserna. De innebär att han personligen förlorat trovärdighet och anseende. Den förlusten må vara uthärdlig, värre är att han tillfogat sitt parti och dess järnhårda skattemoral en hård smäll. Varför ska tusentals frivilligarbetare i föreningslivet gno med redovisning och skatteregler om inte finansministern och hans klubbmedlemmar gör det? En finansminister kan aldrig ta lätt på skatteregler utan att det får konsekvenser.