”EU:s asylförslag riskerar människors rätt till skydd”

Summary: Måste omprövas. EU-kommissionen vill att den europeiska asyl- och flyktingpolitiken ska harmoniseras. Det skulle betyda att de svenska asylreglerna förändras i grunden. I dag fredag tas förslagen upp i riksdagens EU-nämnd. Vi uppmanar nu regering och riksdag att stå upp för en rättssäker asylprocess, skriver Melker Måbeck, Röda korset.

?Väsentliga delar av Sveriges tillfälliga lagstiftning på migrationsområdet löper stor risk att bli permanenta snabbare än vi tror. Det blir konsekvensen om en harmonisering av den europeiska asyl- och flyktingpolitiken genomförs enligt nya förslag från EU- kommissionen. Dessa förslag till asylprocedurförordning, skyddsgrundsförordning och mottagandedirektiv ligger på bordet vid dagens möte i EU-nämnden och de kommer att innebära en grundläggande förändring av de svenska asylreglerna och den svenska asylprocessen. På flera områden föreslås tidigare direktiv bli bindande förordningar vilket kommer att hindra vissa medlemsstater att ha gynnsammare villkor för asylsökande än andra. Förslagen som nu diskuteras och som nyligen varit ute på remiss syftar i grunden till en ökad harmonisering mellan EU:s medlemsstater när det gäller mottagandet av asylsökande, bedömningar av asylansökningar och utformningen av det skydd som beviljas. De nuvarande direktiven som möjliggör för medlemsstater att ha mer förmånliga bestämmelser tas alltså bort. Förslagen kommer i en tid när de humanitära behoven är större än någonsin. Fler än 125 miljoner människor beräknas vara i behov av humanitärt stöd för sin överlevnad. 65 miljoner är på flykt undan förföljelse på grund av väpnade konflikter och andra kriser. Det mänskliga lidande vi möter i exempelvis den syriska staden Aleppo, de avskyvärda bilder vi alla ser borde motivera till krafttag av Europas länder till att visa humanitet och inte lägga hela ansvaret för mottagandet på länder i flyktingars närområde. Vi delar EU-kommissionens bild av att ökad harmonisering är önskvärd, i syfte att erbjuda en rättssäker och human asylprocess i hela unionen och i förlängningen kunna bistå fler människor som är i behov av internationellt skydd. Dessutom finns fortfarande stora skillnader mellan de olika asylsystemen inom EU och en ojämn ansvarsfördelning. Men harmonisering måste ske utan att underminera de grundläggande garantierna för rätten att söka asyl och den måste respektera rättigheter och behov för de barn, kvinnor och män som tvingats fly förföljelse, förtryck, krig och konflikt. Det finns en uppenbar risk att förslagen i nuvarande form kommer att urholka rätten till internationellt skydd. Graden av skyddsbehov och principen om ”non-refoulement”, det vill säga skydd för flyktingar mot utvisning eller avvisning när deras liv eller frihet är i fara, måste vara grunden för EU:s asylpolitik. Förslagen bör omprövas på flera punkter: 1. Ett av EU-kommissionens förslag går ut på att lista så kallade ”säkra länder” vilket omfattar såväl ”säkra tredje länder” som ”säkra ursprungsländer” och tillämpningen av begreppen ska vara obligatorisk för medlemsstaterna. Vi ser med oro på en sådan ordning, inte bara för att en lista över säkra länder snabbt blir inaktuell och därmed oanvändbar, men framför allt för att detta skulle åsidosätta den individuella asylprövningen och riskera stå i strid med Flyktingkonventionen, FN:s tortyrkonvention, Europakonventionen samt Sveriges och andra medlemsländers förpliktelser i övrigt. Färre kommer att få tillträde till asylprocesser i EU och pressen kommer att öka ytterligare på EU:s grannländer. Detta tillsammans med fortsatt brist på lagliga vägar för att söka skydd i EU kommer att orsaka än mer humanitärt lidande för enskilda. Röda Korset har arbetat med asylsökande och asylärenden i mer än 30 år och vi vet med bestämdhet att det kan finnas individuella skyddsbehov hos asylsökande vilka kommer från länder som EU betraktar som säkra och där en individuell prövning är absolut fundamental. 2. Med EU-kommissionens förslag försvinner möjligheten för medlemsländerna att direkt kunna utfärda permanenta uppehållstillstånd när en asylsökande anses vara i behov av internationellt skydd. I stället kommer bara tidsbegränsade uppehållstillstånd att beviljas för flyktingar och alternativt skyddsbehövande, med obligatorisk omprövning efter tre respektive ett år. Det betyder att Sverige inte kommer att kunna bevilja permanenta uppehållstillstånd efter det att den tillfälliga lagen om begränsningar av möjligheten att få uppehållstillstånd slutat gälla. Vi ser uppenbara problem med tillfälliga uppehållstillstånd då de skapar betydande otrygghet för individer och grupper. Den trygghet som är fundamental för att uppnå en framgångsrik integration. De asylsökande som söker skydd idag kommer oftast från länder och situationer där den flyktinggrundande orsaken inte kommer att förändras i närtid. Röda k orsets arbete med behandling av krigsskadade och torterade flyktingar och asylsökande visar dessutom att ständig oro kan bidra till svår psykisk ohälsa. 3. Förslagen innebär också en ökad användning av så kallade ”snabbprocesser” utan juridiskt biträde, både inom EU och vid gränserna. Vi befarar att detta kommer att medföra sämre rättssäkerhet för den som flytt. Det blir svårare för särskilt utsatta grupper såsom barn eller personer med erfarenhet av tortyr och trauma då det krävs både tid och trygghet för att man ska kunna berätta sin historia och åberopa sina skäl för skydd. 4. Enligt förslagen ska det också bli möjligt för medlemsstaterna att rikta kraftfullare sanktioner mot den asylsökande som åsidosätter skyldigheterna enligt förordningen och det kan få allvarliga och oproportionerliga konsekvenser för personen i fråga och i förlängningen bryta mot principen om ”non-refoulement”. Att direktiv föreslås bli förordningar innebär inte bara materiella förändringar utan kommer även att bidra till att förordningen och därmed bestämmelserna blir direkt tillämpliga i nationell lag. Det får till följd att medlemsländerna inte kommer att kunna gå utöver vad bestämmelserna i förordningen anger. Vi menar att harmonisering i betydelsen gemensamma miniminivåer är önskvärd men den får absurda konsekvenser om det samtidigt skapas ett gemensamt tak för politikens utformning. Harmoniseringen bör vara ett sätt att säkerställa att asylsökandes skyddsbehov tillgodoses i större utsträckning än i dag och inte ett mål i sig självt. EU:s asylsystem måste på bästa sätt bistå så många människor som möjligt i behov av internationellt skydd. I anslutning till dagens möte i EU-nämnden uppmanar därför Svenska Röda korset regeringen och riksdagen att vara en stark röst för en rättssäker asylprocess som värnar rätten till skydd, och att tydligt driva linjen att dessa bestämmelser även fortsättningsvis ska regleras genom direktiv. Det handlar i slutänden om att Sverige och övriga medlemsländer i EU måste stå upp för sina folkrättsliga förpliktelser vad gäller människor som har behov av och rätt till skydd. Melker Måbeck, tf generalsekreterare för Svenska Röda korset Sverige kommer inte att kunna bevilja permanenta uppehållstillstånd efter det att den tillfälliga lagen om begränsningar av möjligheten att få uppehållstillstånd slutat gälla.


Vem definierar Laget Sverige?

Summary: Försäkringskassans nya kampanj Laget Sverige väcker starka känslor. Vem ingår i laget och är det verkligen Försäkringskassan som ska definiera det? Solrosuppropet.se försöker reda ut vad Försäkringskassan faktiskt säger med kampanjen och vad det är i budskapet som får många att reagera.

Laget Sverige. Så heter Försäkringskassans nya kampanj som handlar om att sjukskrivning ”inte är svart eller vitt” och som syftar till att uppmärksamma ”att alla behövs och kan delta efter förmåga”. På DN.Åsikt skriver Gunilla Bengtsson ett svar på kampanjen, hon berättar om sin erfarenhet av att vara sjukskriven för tredje gången för sitt utmattningssyndrom: ”I ‘Laget Sverige’ sitter jag på avbytarbänken, ingen frågar om jag vill delta.” Gunilla har ingen arbetsgivare längre eftersom hon blev uppsagd under sin provanställning när hon blev sjuk. Gunilla har inte fått den vård och det stöd hon behöver för att kunna delta i laget igen. Gunilla vill spela med i Laget Sverige men sedan hon blev sjuk så är hon inte längre önskad. ”Laget Sverige” som metafor är bra på många sätt. Men vad signalerar den egentligen, vad är det som avses? Kampanjen har väckt mycket känslor. För att försöka förstå varför kan vi titta närmare på metaforens två delar. Vi börjar med den första delen: ”Laget”. Idén om att vi alla har någonting att bidra med, att sjukdom inte behöver betyda att man ställs utanför arbetsmarknaden, att det handlar om gemenskap och en grupp med samma mål, är i grunden sympatisk. Den andra delen, att det gäller just laget ”Sverige”, är svår att tolka på annat sätt än att laget handlar om oss som medborgare. Medborgare i välfärdsstaten Sverige. Vad är det då folk har reagerat på när det gäller den här kampanjen? För det första, att den är dyr; budgeten är på 25 miljoner kr och kampanjen har hittills kostat 23 miljoner. Försäkringskassans reklam ett hån mot sjukskrivna, tycker Zandra Hedlund i ett blogginlägg som har fått spridning via sociala medier. Jonna Garphult menar i Expressen att Försäkringskassan i sin kampanj utgår ifrån att den som är sjuk inte vill tillhöra Laget Sverige. Av alla de sjuka Jonna har haft kontakt med genom åren finner hon inte en enda som inte hellre skulle jobba och ”göra rätt för sig”. Ingen vill stå utanför samhället. Ingen vill vara till last. Ingen vill gå hemma hellre än att jobba. På Försäkringskassans egen facebooksida hittar man också många upprörda kommentarer. På Twitter har människor påpekat att idén om Laget Sverige bara inkluderar de som kan arbeta i någon omfattning. Den som inte kan återgå i arbete efter sin sjukdom eller skada är helt enkelt inte en del av laget. ”Laget” som metafor kompliceras av de här invändningarna. I Försäkringskassans kampanj är det tydligt att laget består av de som kan bidra och återgå i arbete. Men har de verkligen rätt att definiera Laget Sverige utifrån en sådan princip? Visst kan man säga att det bara är en metafor i en informationskampanj, men Försäkringskassan finns till för alla medborgare och inte bara för den arbetande delen av befolkningen. Liksom med alla kampanjer är själva syftet att påverka människor genom ett visst urval av ord och bilder. Försäkringskassan har svarat Gunilla Bengtsson men de kommenterar inte med ett ord definitionen av Laget Sverige som så många har reagerat på. I regleringsbrevet för 2016, som är regeringens uppdrag till Försäkringskassan, står det att: ”Försäkringskassan ska verka för en väl fungerande sjukförsäkring. Rätt ersättning ska ges till rätt person. Rätt åtgärder ska ges i rätt tid så att kvinnor och män ges förutsättningar att försörja sig genom förvärvsarbete. Därigenom ska Försäkringskassan, i samverkan med berörda aktörer, bidra till att uppfylla det övergripande målet om att frånvaron från arbete på grund av sjukdom ska ligga på en långsiktigt stabil och låg nivå.” Försäkringskassan ska alltså arbeta för att frånvaron från arbete ska ligga på en låg nivå. Gott så, vi önskar nog alla att den som kan arbeta ska ges möjlighet att göra det. Men Försäkringskassan ska också garantera att ”rätt ersättning ges till rätt person”. Rätt ersättning till rätt person kan förstås innebära sjukpenning på heltid. Den som är för sjuk för att arbeta alls är också en del av ”laget”, enligt regleringsbrevet. För Försäkringskassan jobbar för oss alla som medborgare, inte bara för den del av befolkningen som (för tillfället) är i arbete. Vi har sociala rättigheter och omfattas av sjukförsäkringen som medborgare, inte som produktiva medborgare. Ja, Försäkringskassan ska verka för att hålla sjukfrånvaron låg. Men man ska också verka för alla medborgare. De två målen kan inte utesluta varandra. Jag finner helt enkelt inget stöd för en definition av ”laget” där arbete blir nyckeln till medborgarskap i Försäkringskassans uppdrag. Som myndighet ska Försäkringskassan verka i medborgarnas tjänst, och även den som är för sjuk för att arbeta måste få vara en del av Laget Sverige. Kampanjen väcker också frågor som handlar om den bakomliggande politiken som reglerar och ska manifesteras i Försäkringskassans arbete. Många människor förlorar sin hälsa på grund av ett arbetsliv där kroppar slits ut och där ”slitaget” är ojämnt fördelat och drabbar vissa kroppar oftare än andra. Som tur är har vi inte längre kvar den bortre tidsgränsen i sjukförsäkringen som utförsäkrade sjuka; för varför är det den som blir fälld under matchen som ska bli ”utvisad”? Men vad händer med oss som redan har blivit ”utvisade”? Vi som utförsäkrades och som fortfarande sitter kvar på avbytarbänken eftersom vi har förlorat hela eller delar av vår SGI (den sjukpenninggrundande inkomsten)? När släpps vi in i matchen igen? Någonstans måste man bestämma sig: är Laget Sverige till för alla eller bara för de som har turen att ha en arbets- eller funktionsförmåga som anses vara produktiv? Låt oss fortsätta med sportmetaforerna och ta ett tips från en riktig expert. Pia Sundhage har beskrivit sin syn på hur man skapar ett vinnande lag så här: ”Vi är varandras miljö och vi gör varandra bra”. Det om något är ett tips från coachen som är värt att följa. För att kunna bli det bästa laget vi kan vara krävs en hållbar (arbets-) miljö där alla får den support (vård, rehabilitering, ekonomisk ersättning) de behöver. Först då kan vi tala om en laganda på riktigt där alla får vara med.


”Sverige kan lära av USA:s tillnyktrade trafikpolitik”

Summary: Fyra förslag. Den tillnyktring som pågår i nationell amerikansk trafikpolitik borde Sverige ta efter. De stora trafikleder som skapats genom svenska städer har, precis som i USA, bidragit till ökade klimatproblem, fler skadade i trafiken och till att skära av utsatta stadsdelar, skriver Björn Sundin (S), kommunalråd i Örebro.

?Det är inte så ofta svensk stads- och trafikplanering bör lära av USA, men den tydlighet och tillnyktring som pågår i nationell amerikansk trafikpolitik borde Sverige ta efter. De stora trafikleder som skapats genom svenska städer har, precis som i USA, bidragit till ökade klimatproblem, fler skadade i trafiken och till att skära av hela stadsdelar – i allmänhet de stadsdelar som redan var mest utsatta. Att regeringen borde ge tydligare direktiv till Trafikverket, och andra statliga myndigheter, om att motverka denna typ av bilanpassade samhällen handlar alltså inte ”bara” om att rädda världen och skapa mer attraktiva städer. Det handlar om att rädda människor från det växande hotet från ”livsstilssjukdomar” och från brinnande bilar och uppgivenhet i utsatta stadsdelar. De utgångspunkter som präglade USA:s gigantiska utrullning av motorvägar och stora trafikleder handlade om en oändlig tilltro till bilen som instrument för frihet och tillväxt, men det var också ett sätt att medvetet bryta sönder och isolera delar av de stora amerikanska städerna. USA:s transportminister, Anthony Foxx, har berättat om den stadsdel där han växte upp, som tidigare hade lokal service eftersom gatorna förband området med den omgivande staden. Efter de gigantiska satsningarna på ett nationellt motorvägsprogram bröts sambanden och både affärerna och restaurangerna försvann. Delvis var detta medvetet: chefsideolog bakom satsningarna var Robert Moses, som såg vägbyggena som ett sätt att ta död på områden som var ”dåliga”. Rasism och förakt för fattigdom parades med vad som då var modernt: en naiv och hämningslös tilltro till bilens välsignelser. Att skapa mer och fler och större motorvägar blev symboler för framgången och sågs som lösningen på de flesta trafik- och transportproblem. I dag vet vi vad det ledde till. Av de totala koldioxidutsläppen i Sverige kommer cirka 30 procent från vägtransportsektorn, bilberoendet är ett miljöproblem i alla länder. I hela världen har vi, i varierande utsträckning, vant oss vid att människor varje dag dör eller skadas allvarligt i trafiken och att vi inte längre kan utforma gator så att barn kan leka på dem. Vårt ohälsosamma bilberoende gör också att både barn och vuxna rör sig för lite och eftersom vi vet att stillasittande är ”det nya sockret” och ett allvarligt hot mot folkhälsan kommer bilberoendet att kosta oss skrämmande mycket i mänskligt lidande och i ökade kostnader för vården. Dessutom skapade vägsatsningarna alltså isolerade stadsdelar och drev fram ett ännu större bilberoende och ännu större orättvisor. Det är ju nämligen inte nog med att de fattiga inte har råd att köpa bil, samhällets bilberoende gör att de inte bara pekas ut som misslyckade utan också att de får ännu svårare att ta sig ur fattigdomen eftersom en större del av deras tid och resurser går till att lösa de vardagliga behoven (följa barn till skolan, åka långt till mataffären och så vidare). Och även om vi i Sverige inte byggde motorvägar för att separera områden, så har det i många städer ändå fått liknande konsekvenser. Att motorvägen i Örebro skär av stadens västra delar är inte orsaken till att de största – och mest utsatta – stadsdelarna finns där, men det försvårar arbetet med att vända de trender som vi i dag ser i form av oroligheter, barnfattigdom, utslagning och våld. I Stockholm skär de stora infartslederna av stadens mest utpekade områden. I Göteborg kämpar man nu med att bygga ihop en stad som blivit extremt utglesad på grund av trafikleder. I Malmö omringas exempelvis Rosengård av flerfiliga vägar som försvårar naturliga förbindelser. I Uppsala byggs nya jätteområden nära stadskärnan, men längre bort avskiljs 60-talets miljonprogram av stora trafikleder. Och på samma sätt är det i nästan alla större städer i Sverige: när Linköping, Västerås, Örebro, Helsingborg, Norrköping, Jönköping och andra växer handlar det å ena sidan om att utnyttja attraktiva lägen nära befintlig infrastruktur i form av vägar och järnvägsförbindelser, å andra sidan om att hantera närheten till samma infrastruktur när det gäller buller, säkerhetsavstånd och annat. Den stadsplanering som skulle kunna bryta isolering och segregation hindras på många sätt av den statliga, och ibland kommunala, infrastruktur som vi är så beroende av. Om de ambitiösa målen för ökat bostadsbyggande ska bli verklighet krävs dock mycket mer. Det krävs större summor för infrastrukturinvesteringar, tillsammans med en högre grad av samplanering mellan stat och kommuner så att den nybyggda infrastrukturen inte skapar de problem som satsningarna på 60- och 70-talet gjorde. I dag har vi insett att den storskaliga planering som dominerade en alltför stor del av 1900-talet skapade omfattande problem. Men att rätta till problemen är, som alltid, svårare än att göra rätt från början. Ett stort hinder handlar om hur den nationella infrastrukturplaneringen alltför ofta bortser från städernas behov, även om upplägget för Sverigeförhandlingen på sätt och vis skulle kunna få positiva effekter just på det området. Förslag som skulle kunna vända på perspektivet finns redan. Här är några: 1. Låt kommunerna införa ”trängselavgifter” utan beslut i riksdagen. Det skulle både styra valet av trafikslag och skapa resurser för nödvändiga ombyggnader i Sveriges stora städer. 2. Ge Trafikverket i direktiv att förse såväl motorvägar som järnväg med skyddsanordningar skulle underlätta byggande i närheten. 3. Ändra direktivet till Trafikverket så att planeringen bygger på vilja (att nå till exempel klimatmål), istället för prognoser (som alltid pekar på ökad biltrafik) ökar takten på omställning till mer hållbara trafikval. 4. Öppna alla statliga bidrag till trafiksystem i landets kommuner för såväl investeringar i ökat cyklande som i ökad kollektivtrafik. Det skulle i många av landets större kommuner vara ett mer effektivt sätt att minska bilåkandet än miljardsatsningar på kollektivtrafik. Attraktiva stadskärnor kan inte i första hand vara byggda för bilen. När vi behöver använda bilen ska det vara möjligt, men det ska inte vara det enda alternativet för att förflytta sig effektivt. Med stadskärnor som är anpassade för både gående, cyklande, bilåkande och kollektivtrafikanter mår vi inte bara bättre: ekonomin växer också snabbare då. Vi vet att attraktiva stadskärnor är avgörande för tillväxt och kreativitet; en blandad innerstad där entreprenören kan möta investeraren eller forskaren på kaféet på hörnet bidrar mer till den långsiktiga tillväxten än tusen nya gigantiska köpcenter. Även på det sättet är en mer hållbar trafikpolitik en avgörande tillväxtsatsning om Sverige även i framtiden ska kunna ligga i framkant. Ingen uppfinning har någonsin blivit verklighet i ett externt köpcentrum. Björn Sundin, kommunalråd (S) och ordförande i Programnämnd samhällsbyggnad i Örebro I Stockholm skär de stora infartslederna av stadens mest utpekade områden. I Göteborg kämpar man nu med att bygga ihop en stad som blivit extremt utglesad på grund av trafikleder. I Malmö omringas exempelvis Rosengård av flerfiliga vägar som försvårar naturliga förbindelser.


Erdogans ödesdigra vägval

Summary: Kuppförsöket gav Turkiets president ett sällsynt tillfälle att överbrygga motsättningar. Alla partier och en bred majoritet av medborgarna slöt upp bakom demokratin. Men Erdogan lät paranoian styra.

Ända sedan president Erdogan i Turkiet vann sitt första parlamentsval 2002 har han varit besatt av oro för en statskupp. Han hade goda skäl för sin oro redan då. Turkiets ultrasekularistiska etablissemang, förankrat i rättsväsendets och militärens högsta kretsar, dolde inte sin antipati mot Erdogan och hans politiska allierade. Erdogan hade själv dömts till fängelse för att ha reciterat religiös poesi och kunde inte genast tillträda när hans parti AKP bildade regering i november 2002. Fem år senare tillkännagav militären att de inte godtog AKP:s kandidat till presidentposten. Och 2008 var det på ett hår när att partiet förbjöds av landets högsta domstol för ”antisekulär verksamhet”. Det gamla gardets bemödanden ökade bara Erdogans popularitet. Hans allt hårdare grepp om makten kunde ha mildrat honom, men hans dåvarande allierade, gülenisterna – trogna den landsflyktige imamen Fethullah Gülen – piskade tvärtom upp Erdogans besatthet till förföljelsemani. Gülenister i polisen, domstolsväsendet och medierna diktade mellan 2008 och 2013 ihop en rad fiktiva sammansvärjningar och intriger mot Erdogan, den ena blodigare än den andra. De höll skenrättegångar mot officerare, journalister, frivilligorganisationer, professorer och kurdiska politiker. Erdogan trodde kanske inte på alla anklagelser – en högt uppsatt militär som han samarbetat nära med hörde till de fängslade – men åtalen tjänade sitt syfte. De dämpade Erdogans rädsla för att störtas och suddade ut spåren av den sekulära regimen från den militära och civila byråkratin. Nu kunde gülenisterna placera sina egna på de höga poster som deras skenrättegångar lämnat tomma. De hade i decennier infiltrerat militären men aldrig upp till toppen. Här hade de sin chans. Det ironiska med kuppförsöket i somras var att det inte var ett verk av sekularisterna. De som låg bakom var i stället de Gülentrogna officerare som med Erdogans eget tillstånd hade befordrats i deras ställe. I slutet av 2013 rådde öppet krig mellan Erdogan och gülenisterna. Med den gemensamma fienden, det sekularistiska gamla gardet, besegrad fanns det inget som höll ihop alliansen. Erdogan stängde gülenistiska skolor och företag och rensade ut i statsförvaltningen. Militären stod på tur, och det tycks ha fått de gülenistiska officerarna att försöka föregripa utrensningen. Kuppförsöket har befäst Erdogans förföljelsemani, och det förklarar varför han har slagit till så hänsynslöst och brett mot gülenister och andra motståndare. Närmare 4 000 officerare har avskedats, 85 000 statstjänstemän har fått gå sedan den 15 juli och 17 000 sitter i fängelse. Tjogtals journalister är häktade av vilka många står helt utanför Gülenrörelsen. Alla likheter med rättsstatens principer och lagenliga rättsprocesser är borta. En stor ledare hade reagerat annorlunda. Kuppförsöket gav ett sällsynt tillfälle till nationell enighet. Alla partier, även det kurdiska HDP, fördömde det, liksom den stora majoriteten vanliga medborgare, oavsett politisk inställning. Erdogan kunde ha gripit chansen att höja sig över islamistiska, liberala, sekulära och kurdiska identiteter och byggt politiskt samförstånd kring demokratiska normer. Han hade kunnat bli en demokratisk enande kraft. I stället har han fördjupat splittringen inom landet och undergrävt rättsstaten ännu mer. Han har avskedat och fängslat många fler än som varit aktiva i kuppen. Marxistiska universitetslärare, kurdiska journalister och liberala kommentatorer har buntats ihop med gülenister. Erdogan fortsätter att behandla HDP som paria och verkar njuta av att kriget mot kurderna är i gång på nytt. Tyvärr är det en segerrik strategi som håller hans bas stridsberedd och neutraliserar de två stora oppositionspartierna. Båda är starkt nationalistiska och därmed pålitliga allierade i kriget mot kurderna. Erdogans offensiv mot Gülen och hans rörelse verkar drivas mer av politisk opportunism än av en önskan att ställa kuppens organisatörer inför rätta. Erdogan och hans ministrar dundrar oavbrutet om att USA inte vill utlämna Gülen. Ändå har de två månader efter kuppen inte formellt lagt fram bevis för USA på Gülens skuld. USA-fientlig retorik slår an i Turkiet och Erdogan utnyttjar den. Arméns högste general har vittnat inför domstol om att kuppmakarna genast erbjöd sig att sätta honom i förbindelse med Gülen. Det är det starkaste beviset för att Gülen själv var direkt inblandad. En ledare som vill övertyga världen om Gülens skuld hade låtit sin högst uppsatte militär inför medierna berätta vad som hände på kuppkvällen. Men generalen har inte blivit ombedd – eller tillåten – att yttra sig offentligt, och det eldar på spekulationerna om hans egen roll i kuppförsöket. Erdogan begår samma tragiska misstag som 2009–2010: han använder sin enorma popularitet till att försvaga demokratin och rättsstaten och hindrar därmed moderation och försoning i framtiden. Två gånger har Erdogan haft chansen att uppträda som en statsman. Till stor skada för sitt anseende och till ännu större skada för Turkiet har han försuttit den båda gångerna. Översättning: Margareta Eklöf Copyright: Project Syndicate Offensiven mot Gülen och hans rörelse verkar drivas mer av politisk opportunism än av en önskan att ställa kuppens organisatörer inför rätta. Dani Rodrik är turkisk ekonom och professor vid John F Kennedy School of Government vid Harvard.


Så startade DN Debatt

Summary: Göran Beckérus anställdes som debattredaktör på DN 1976 och var den som skapade DN Debatt. Han insåg att debattartiklar måste ha ett nyhetsinnehåll och att de måste säljas in, i den egna tidningen och till andra tidningar. Beckérus idé håller än i dag och på många sätt kan han sägas vara en föregångare inom opinionsjournalistiken. Jag träffade honom för ett samtal sommaren 2015.

Göran Beckérus anställdes som debattredaktör på Dagens Nyheters ledarredaktion hösten 1976. Det var en nyinrättad tjänst. DN hade sedan 1960 publicerat debattinlägg längst upp till höger på ledarsidan som internt kallades för hörnartiklar. Det var ett nästan dagligt inslag på sidan, men det fanns ingen särskild redaktör, ledarskribenterna svarade för urval och redigering. Men nu skulle man satsa mer på debatten. Konkurrenten Svenska Dagbladet hade 1974 startat Brännpunkt – en ny sida för samhällsdebatt, med generöst utrymme och egen redaktör. Dagens Nyheters chefredaktör Sven-Erik Larsson föreslog att en tjänst som debattredaktör skulle inrättas på DN och hans idé var att folkpartiets dåvarande partisekreterare Carl Tham skulle få jobbet. Men den fackligt starka redaktionen motsatte sig förslaget och menade att redaktören borde vara journalist och inte politiker. Tham drog sig ur och idén föll. Två år senare var tiden mogen för en redaktör med journalistbakgrund. Göran Beckérus kom från Saco-tidningen där han varit chefredaktör. Dessförinnan hade han varit andreredaktör på facktidningen Fri Köpenskap. Den uttalade uppgiften var att konkurrera ut Brännpunkt. Göran Beckérus tog med sig sina journalistiska erfarenheter och hade idéer om hur jobbet skulle skötas: - Problemet med hörnartiklarna var sättet att välja ut dem. En artikel antogs aldrig utan att den diskuterats på ett stormöte med alla på redaktionen. Så som de gjorde på kulturredaktionen. Resultatet av det blev att det inte fanns något kvar av artikeln. Den var helt sönderdiskuterad. Tidningens tanke var nu att det skulle tillsättas en grupp av ledarredaktörer som tillsammans med Göran Beckérus skulle bestämma vilka hörnartiklar som skulle publiceras. Men för honom var det självklart att det var han som redaktör som skulle bestämma och han struntade omedelbart i direktivet. - Självklart skulle jag ta råd av andra. Men det skulle aldrig falla mig in att ha ett stormöte om artiklarna. Några av hörnartiklarnas skribenter var mer eller mindre kolumnister, som Bertil Ohlin, och Göran Beckérus skulle nu börja refusera dem. - En dag kom Bertil Ohlin upp på redaktionen, han visste då inte om min inställning. Jag blev fascinerad av hur vänlig och intelligent han var - han hade ju alltid på fötter när han skrev. Men det störde mig ändå att han hade ett garanterat utrymme på sidan utan att vara ledarskribent. Efter ett drygt halvår, 17 maj 1977, fick hörnartiklarna vinjetten DN Debatt och inleddes nu med en redaktionell ingress. - Jag hittade på namnet, men fick mycket kritik för det. Det ansågs fantasilöst. Men det fungerade bra. Den princip Göran Beckérus använde för att välja ut artiklar var att se till nyhetsvärdet i texten: - Är det här något nytt? Tillför det aspekter på ett problem som inte har setts tidigare? Hajar man till litet? Är det intressant så publicerar vi. Från jobbet som redaktör för den fackliga Saco-tidningen hade han också med sig erfarenheter av opinionsbildning. - Jag insåg för det första att jag var tvungen att satsa på exklusivt material. Var det inte exklusivt så gick det inte. Även om åsikten bara kommit ut i en liten blaska tidigare så refuserade jag. För det andra var massmedial exponering i andra medier viktigt för artiklarna. Och för att nå ut i andra tidningar var det viktigt att debattartiklarna presenterades på ett bra sätt på DN:s förstasida. - Det var svårt att få förstasidesredaktörerna att tända. Så till slut blev det så att jag själv skrev alla förstasidespuffar. Jag hade lärt mig från min tid som praktikant på Expressen hur man skulle göra, vad det var som gjorde avtryck. Det tredje som var viktigt var den massmediala multiplikatoreffekten. Det gällde att få presskollegerna att citera, inte bara skriva ”NN skriver i en debattartikel…” utan att verkligen skriva ”skriver NN på DN Debatt”. - Det jobbade jag stenhårt med. Varje gång de inte angivit källan var jag på dem. Efter ett tag så gjorde de det. Det ligger ju i ryggmärgen på journalister att man ska ange källan. Man kan inte bara ta in artiklar, man måste profilera dem utåt också. Göran Beckérus krävde också att det inte fick ske någon uppföljning av debattartiklarna i samma nummer av DN där artikeln publicerades. Det var en viktig del i idén, att debattören skulle få tala oemotsagd den första dagen. - Jag tyckte det var roligt att DN:s läsare fick nyheten samtidigt som politikerna. Men nyhetsinriktningen kritiserades också framförallt för att debattören fick stå oemotsagd, utan följdfrågor. - Jag måste vara den enda journalist som kritiserats för att jag publicerat för mycket nyheter. Men en intressant artikel blir kommenterad på många sätt så det är inget demokratiskt problem. Tanken var att DN Debatt en gång i veckan skulle få ett extra stort utrymme på ledarsidan, en femspaltare. - Jag fick ju bra grejer så till slut fick jag en femspaltare om artikeln var bra. Karl Ahlenius som då var redaktionschef sa: du är som en cancer på ledarsidan. Men det skulle dröja ända till 23 maj 1984 innan DN Debatt fick en egen sida i tidningen, tio år efter konkurrenten. År 1989 anställdes en biträdande redaktör, Mats Bergstrand. - Jag orkade helt enkelt inte med pressen. Jag läste fem-sex tidningar om dagen och tog del av allt i etermedierna. - Bergstrand hade precis rätt inställning för jobbet och var väldigt bra på rubriksättning. Men ledarskribenterna tyckte inte om att han då var sportskribent, men till slut fick jag igenom det. Mats Bergstrand kom så småningom att efterträda Göran Beckérus och jobbade som redaktör i tjugo år, fram till 2009. Insåg du själv att DN Debatt var en uppfinning, att sättet att välja var nytt? - Jag insåg att det var nytt. Min uttalade uppgift var ju att konkurrera ut Svenska Dagbladets Brännpunkt. - Det gäller att inte publicera meningslösa artiklar. Jag ville till exempel aldrig ha två sidor, det skulle ha riskerat exklusiviteten, det är viktigt att inte devalvera värdet. - Mitt största problem var att jag kände mig tvungen att ta in repliker i papperstidningen. De gav sällan något nytt. Så jag tycker det är mycket bra att ni nu har dem på nätet. I hur stor utsträckning uppmanade du folk att skriva? - Det varierade. När vi blivit etablerade kom det tillräckligt många texter för att vi skulle slippa be folk skriva. Å andra sidan gjorde jag det ibland när jag ville att flera skulle skriva en gemensam artikel. Jag kanske beställde ett tjugotal artiklar om året. Du måste ha refuserat många artiklar? - Jag räknade ut att jag under min tid på DN refuserat 60 000 artiklar. Mitt bästa refuseringsbrev var detta: "Broder, till skillnad mot dig ska jag hålla mig kort. Artikeln är för lång." Vart tog du vägen sedan du slutat 1992? - Jag fick ett fantastiskt bra avgångsvederlag. Det berodde på att jag gick direkt till direktören, Bengt Braun. Men jag var 56 år så arbetsmarknaden var kanske inte så god. - Men på en fest hemma hos Bo Södersten, som skrev många artiklar för debattsidan, träffade jag vd:n för SBC, en bostadsrättsorganisation. Hon hade jobbat på Saco tidigare så hon kände till mig. Hon frågade om jag kunde tänka mig att bli informationschef på SBC. Jag tog jobbet och blev kvar där i sju år. - En av mina stora insatser där var att bedriva ett kampanjarbete med Skattebetalarna. Vi samlade alla bostadsorganisationer i en protest mot fastighetsskatten. Jag samlade dem kring en debattartikel. Den publicerades på DN Debatt. Och så småningom togs ju fastighetsskatten bort. I september 2016 fyllde Göran Beckérus 80 år. Då publicerades en annan version av denna intervju med honom på DN:s familjesidor. Årtal i DN Debatts historia 12 januari 1960: DN börjar publicera debattartiklar Så snart den mer oförsonlige Herbert Tingsten slutat på tidningen, den sista december 1959, breddas debatten på DN:s ledarsida och artiklar från skribenter som "ofta kommer att företräda åsikter som ej delas av tidningen" börjar publiceras. Internt kallades texterna hörnartiklar eftersom de placerades uppe till höger på broadsheetsidan. Första ut att skriva var folkpartiledaren Bertil Ohlin, som tidigare främst publicerat sig i Stockholmstidningen, om frihandelsavtal mellan USA och Europa. Hösten 1976: En tjänst som debattredaktör inrättas Göran Beckérus anställs som redaktör för debattartiklarna. 17 Maj 1977: Vinjetten DN Debatt införs ”Hörnartiklarna” börjar vinjetteras ”DN Debatt” och de har nu en redaktionell ingress. 23 maj 1984: DN Debatt får en egen sida i tidningen Journalisten Anders Hasselbohm inledde med en artikel som ifrågasatte om det verkligen fanns några ubåtar i skärgården. - Det var ju hög tid att ge DN Debatt en egen sida, tio år efter Brännpunkt. Men det förutsatte att nyheterna fick maka på sig, alltså flyttas ett uppslag bakåt i tidningen. Christina Jutterström gillade upplägget, som också innebar att vi återgick till osignerade ledare, och vi kom överens om den nya ordningen, säger Svante Nycander, som var chefredaktör för ledarsidan då. 1990: Maktutredningen undersöker DN Debatts påverkan på politiken Vice statsminister Ingvar Carlsson tillsatte 1985 den statliga Maktutredningen med statsvetaren Olof Petterson som ordförande. Maktutredningen mediedel undersökte särskilt hur DN Debatt fungerade. Boken "Makten över tanken" av Olof Peterson och Ingrid Carlberg låg till grund det avsnittet i maktutredningen. Ur utredningen: "Det är i första hand det officiella Sverige som kommer till tals på debattsidorna. De publicerade författarna är oftast politiker, chefer, ordförande eller andra företrädare för stora institutioner. Däremot publiceras ytterst få artiklar från privatpersoner. Över 80 procent av artikelförfattarna utgjordes av män." Januari 1992: Beckerus lämnar efter schism - Mats Bergstrand ny redaktör Göran Beckerus lämnar debattsidan efter en schism med chefredaktören Svante Nycander. Han ersätts av Mats Bergstrand. 31 maj 2009: Bo G Andersson tar över som debattredaktör Mats Bergstrand slutar som redaktör för DN Debatt. Ny redaktör för DN Debatt blir nyhetsjournalisten Bo G Andersson. 1 maj 2012: Nils Öhman tar över som debattredaktör Ny redaktör för DN Debatt blir Nils Öhman, tidigare biträdande redaktionschef på tidningen. 25 september 2014: DN Debatt slår Twitterrekord DN Debatt, som har i särklass flest följare av alla svenska medier på Twitter, passerar rekordnivån 100 000 följare. På Twitter publiceras länkar till alla debattartiklar. Sedan något år tillbaka publiceras allt fler repliker på DN Debatts sida på nätet och de läses och delas i allt högre utsträckning. När detta skrivs, i augusti 2016, har DN Debatt 212 000 följare. Om DN Debatt Aktuell information om DN Debatt Frågor och Svar om DN Debatt. Information och tips till skribenter och läsare. Så skriver du en artikel och skickar in den. Så skriver du repliker. Så arbetar redaktionen. Så skickar du artikelförslag till andra delar av DN. Översiktligt om hur du skickar debattartiklar, insändare, med mera till Dagens Nyheter. DN Debatts historia Så startade DN Debatt. Intervju med Göran Beckérus, som var den redaktör som startade DN Debatt. Artiklar på DN Debatt som gav eko. Några av de artiklar på DN Debatt som under åren fått stort genomslag.


Carolina Klüft: ”Det är viktigt att leken alltid finns med i livet”

Summary: Carolina Klüft vann guld på guld under sin karriär som sjukampare. I en ny bok berättar hon om hur idrotten blev en trygg frizon under en jobbig tonårstid.

Carolina Klüft gick där i skolan med glasögon och handleder så smala att hon var rädd att andra skulle tycka att de var äckliga. Några år tidigare hade klasskamrater retat henne för att hon såg ut som ett benrangel. Och nu skulle hon också få tandställning. – Jag var fjorton–femton år och ville vara snygg, duktig och omtyckt. Tonåren är en känslig tid för de flesta. För mig blev idrotten en plats där ingen värderade mig för hur jag såg ut utan för vem jag var, säger Carolina Klüft. Vi träffar henne för ett samtal om den nya boken ”Sjukamp” (Norstedts). En av världens bästa friidrottare genom tiderna borde kanske berätta om segrar och guldmedaljer. I stället handlar boken till stor del om hennes tankar och känslor inför de stora existentiella livsfrågorna. – Min resa har som för så många andra varit upp och ned, berättar Carolina Klüft. Sakta men säkert har jag hittat redskap att hantera mina känslor och mina tankar. Också jag har varit nervös, haft ont i magen, upplevt prestationsångest, tvivlat och känt mig svag – som det är för de flesta av oss. Mitt i årskurs sex flyttade Carolina Klüft med sin familj in till Växjö från byn Furuby. Miljöbytet blev en chock för henne. Hon kom från en liten skola där alla lekte med alla. Där fanns tydliga regler för vad som var accepterat och vad som inte tolererades. Carolina upplevde att alla elever visste var gränsen gick för hur de kunde uppträda mot kamraterna. Nu blev det annorlunda. – Klimatet på den nya skolan var betydligt tuffare, allt verkade ha släppts fritt. Nästan direkt blev jag retad för att jag var så smal. I början stod jag på mig, tog fighten och knuffades tillbaka. Men ganska snart blev jag väldigt ledsen och de följande månaderna var kämpiga, säger Carolina Klüft. I sjuan bytte hon skola i Växjö och började i en klass med sina kamrater från landet.   Upplevelsen av mobbning är alltid individuell och går inte att värdera, fortsätter Carolina. Det som är kränkande för någon behöver inte vara det för ett annat barn, tänker hon. Den personliga läggningen och tidigare erfarenheter spelar roll för hur den psykiska hälsan påverkas. – Vuxna måste därför alltid lyssna till den som känner sig utsatt och alla har vi rätt till vår berättelse. Mina föräldrar hade tid för mig. Ofta tänker jag på de barn som varken har föräldrar eller andra vuxna som ser dem, hur ensamma de måste känna sig. Även början av högstadiet var en ganska tuff tid, fortsätter Carolina Klüft. Erfarenheten att ha blivit retad satt kvar i tankar, känslor och i kroppen. Så vågade hon till exempel inte visa sina handleder för kamraterna. De var ju så tunna, så tunna. På en bild från när hon var ung tonåring syns en tjej med glasögon och tätt hoppressade läppar. Hon hade fått den stora tandställningen – något den som är i högstadieåldern knappast drömmer om. – I tonåren vill alla bli bekräftade och känna sig värdefulla. Tyvärr fokuserar många på att ha snygga och vackra kroppar, bra betyg och att tillhöra innegänget. Så var det för mig. Jag ville vara tuff, duktig, snygg och omtyckt – och så fick jag gå med den där tandställningen, glasögonen och min taniga kropp. Men idrotten fanns där som en trygg frizon. Carolina Klüft säger att hon är mycket tacksam för allt hon fick uppleva där. Hon tänker då i första hand inte på segrarna, guldmedaljerna och publikens hyllningar. Nej, för henne var idrotten tidigt mycket mer än resultaten. – Visst var jag tävlingsinriktad och det skulle vara fel att inte förneka att jag var sugen på att vinna, särskilt över mig själv. Men det allra viktigaste för mig har ändå hela tiden varit det sociala samspelet med andra i ett team eller ett lag. När Carolina tränade som mest intensivt i Växjö var det runt femton friidrottare i gruppen. Några siktade på att försöka bli bäst i Sverige, andra höll på för att det var roligt – och Carolina siktade på världstoppen. – Vi var en grupp som hade roligt tillsammans. Vi älskade att tävlingshetsa, men gjorde det alltid med respekt för varandra. Glädjen och leken fanns också alltid där. Så lutar Carolina sig fram ur fåtöljen, skakar på huvudet och har en längre utläggning om att barn som idrottar tidigt sorteras. Elitgrupper bland unga pojkar och flickor har inget som helst stöd i den vetenskapliga forskningen, påpekar hon. Att hon är engagerad i frågan märks tydligt. – Idrotten skjuter sig själv i foten med dagens elitfokusering. Jag har själv upplevt att det finns så många andra sätt att stimulera dem som vill tävla och dem som har idrotten som den där frizonen där de kan vara sig själva. Mamman och pappan, bägge har själva en bakgrund som elitidrottare, poängterade ofta att deras barn inte skulle identifiera sig med framgångarna – oavsett var de uppnåddes. De menade i stället att viktigast av allt är att finna en inre trygghet som bygger på en sund självbild. Även Carolinas tränare Agne Bergwall hade samma inställning. Han upprepade gång på gång att en människa inte är sina prestationer. – Han lärde mig att även om jag misslyckas på en tävling, så är jag inte en misslyckad som person. Vädret kunde ha varit dåligt när jag skulle springa, hoppa eller kasta. Jag kunde ha haft mens eller varit dålig i magen … det är mycket som kan spela in. – Synen på idrotten spred sig till mitt övriga liv. Ok, jag är smal, men jag duger. Jag bestämde mig också för att vara schyst mot mig själv, att inte vara missnöjd och klanka ned på den som faktiskt är jag. Jag lärde mig att kunna säga förlåt till mig själv – och därmed också till andra. Förutom föräldrarna, de tre systrarna och tränaren har två personer betytt mycket för Carolinas personliga utveckling. Efter gymnasiet satt ofta hon och vännen Anna i timmar för att vrida och vända på det här med självkänsla, självförtroende, självbilder, självkritik och hur de skulle förhålla sig till alla yttre krav. De tränade helt enkelt på att stötta varandra. Den andra personen är Patrik, mannen hon är gift med och pappa till hennes dotter. – Han valde mig trots mina fel och brister, precis som den jag är. Sedan vi träffades har jag inte känt samma behov av att vara supersnygg eller superduktig för att bli omtyckt. – Samtidigt är Patrik ibland lite väl målinriktad och resultatfokuserad. För mig är det viktigt att leken alltid finns med i livet, att även kunna ”lattja” och ha skoj. Men allt tidigare i åldrarna tycks leken försvinna, konstaterar Carolina Klüft. Behovet av bekräftelse har alltid funnits, men har nu fått en ny dimension med de sociala mediernas framväxt. – Den här bekräftelsehysterin finns i vuxenvärlden på ett annat sätt än när jag växte upp. Nu ska alla kunna laga exklusiv mat, vara proffs på heminredning, ha vackra och vältränade kroppar och vara genier – allt för att få så många likes som möjligt på Facebook. Jag minns inte att mina föräldrar och deras vänner var så fokuserade på yttre attribut. Carolina Klüft är världsmästare, Europamästare och har vunnit guld i de olympiska spelen. I mars 2008, bara några månader innan OS i Peking, meddelade hon att hon inte längre skulle tävla i sjukamp utan i stället satsa på längdhopp och tresteg. Aftonbladets krönikör Mats Wennerholm sammanfattade vad många uttryckte i följande: ”Det är unikt att någon skänker bort ett så gott som givet OS-guld, för att vandra ut på helt okänd mark.”. Men Carolina Klüft menade kort att det är viktigare att ha roligt än att vinna ännu ett guld. Under sin aktiva tid var hon ett hett intervjuobjekt bland sportjournalister. I dag är hon med i Naturskyddsföreningens riksstyrelse, är goodwill-ambassadör för svenska FN-förbundet och var programledare under senaste OS-sändningarna från Rio de Janerio. – Jag tänker att jag kanske kan använda erfarenheten från åren på idrottsarenorna till att hjälpa andra. Min bok handlar delvis om detta. Jag försöker belysa min väg till att bli vuxen. Kanske kan någon eller några inspireras av den resan. – För mig finns det sällan några snabba lösningar. Livet är inte enkelt, inte svart eller vitt. Därför är quick-fix inget jag lyfter fram, säger Carolina Klüft. Tanketips. Sju målbilder i Carolina Klüfts huvud Carolina Klüft är ”lite allergisk” mot alla tips om hur man ska bli lyckligare och må bättre, alla har ju olika erfarenheter och förutsättningar. Men här är sju ”målbilder” som hon kom fram till under sina idrottsår: 1 Vägen. Vad är viktigt att uppnå på jobbet, i privatlivet och på fritiden? Och är det värt att försöka nå målet oavsett vad som händer på vägen? En livsresa innehåller överraskningar, lärdomar och erfarenheter, ibland är det lätt att glömma vad de vill säga oss. 2 Fokusknappen. Ett viktigt verktyg för att kunna skifta mellan vem du är och vad du gör. En bra självkänsla bör finnas i ”bara vara-läget” och inte vara beroende av mer eller mindre tillfälliga prestationer. 3 Kartan. En nödvändighet för att hitta och välja rätt väg. Vänner, arbetslaget, familjen, idrottsgruppen kan hjälpa till att vägleda. 4 Kompassen. Den inre kompassen skapas av reflektion som i sin tur leder till perspektiv. Det är viktigt att vara fokuserad på personlig utveckling, men då gäller det att inte hamna i en ”ego-bubbla”. 5 Skyddsnät. Alla är vi rädda någon gång. Rädslan kan vara förlamande, men måste utmanas ibland. Då är det viktigt med en inre trygghet, men också med familj och vänner som kan ge perspektiv. 6 Ösiga Örjan och Lugna Lasse. Ibland behövs en paus för återhämtning (Lugna Lasse) och ibland gäller det att ösa på (Ösiga Örjan). Det krävs en balans mellan hjärtat och hjärnan, annars är det lätt att bli endera överanalytisk eller överkänslig. 7 Lustiga huset. För att orka hela vägen krävs envishet och uthållighet. Livet kan liknas vid en massa rum i ett stort hus. Entusiasm och lekfullhet krävs för att utforska ett rum och sedan gå vidare till nästa. Carolina Klüft Ålder: 33 år. Familj: Maken Patrik och dottern Laleh (snart två år). Bor: Haninge, söder om Stockholm. Bakgrund: En av världens bästa friidrottare genom tiderna. Har vunnit OS-guld, VM-guld och EM-guld. Gör: Föreläser. Är goodwill-ambassadör för svenska FN-förbundet, sitter med i Naturskyddsföreningens riksstyrelse. Projektledare på halvtid för Genpep, en icke vinstdrivande organisation som arbetar för att sprida kunskap och skapa engagemang kring barn och ungdomars hälsa. Aktuell: Med boken ”Livet är en sjukamp” (Norstedts).


Fortbildning är en förutsättning för att vi ska kunna ”rädda skolan”

Summary: Att måla en bild av att lärare som vill fortbilda sig är lite arbetsskygga till skillnad från de som gnatar på i invanda fotspår är farligt. Lärare behöver fortbildas kontinuerligt för att skolan ska kunna hålla en hög nivå i framtiden, och det ligger i varje lärares tjänst att hålla sig uppdaterad. Skolans problem löser vi inte genom att plocka bort fortbildning, det vore tvärtom direkt kontraproduktivt.

Jag håller med Lotta Cederqvist om att det finns många olika problem som den svenska skolan brottas med, och som vi behöver komma tillrätta med för att återigen hamna i topp i de olika undersökningar (PISA och OECD) som genomförs med jämna mellanrum. Naturligtvis är det problematiskt i de fall som föräldrar inte tar sina barns uppförande i skolan på allvar, men jag tror att det går att komma tillrätta med ifall skolan har en tydligt plan för hur detta ska hanteras. När det nu ser ut som det gör med lärarnas auktoritet på ett generellt plan blir det viktigt att skolledningen snabbt blir delaktig i den här typen av problematik, och där tycker jag mig ha märkt en förändring de senaste åren. Jag tycker även att bilden av rektorerna som rena företagsledare (eller snarare marionetter enligt den beskrivning som Cederqvist ger) är förenklad. Säkert finns det olämpliga rektorer på skolor, precis som vi hittar olämpliga personer lite varstans i samhället, men de rektorer jag känner gör ofta ett otroligt bra jobb med tanke på de förutsättningar som ges. Min bild är inte att de är ovetande om vad som försiggår i klassrum och lärarrum som skribenten insinuerar, och jag tror att det finns en fara i att måla fram den bilden. Det jag vänder mig mest emot i inlägget är synen på lärare som fortbildar sig jämfört med lärare som gör det i mindre utsträckning. Lotta Cederqvist skriver: ”En del lärare går på kurs. De utvecklar sina kunskaper och skaffar kanske ny kunskap. De fortbildar sig. Skolledningen gillar dessa lärare! Det ger skolan en bra profil att ha lärare som fortbildar sig. Dessa lärare är självklart borta från jobbet då och då. Vissa dagar kan de bara fokusera på sig själva och på att äta lunch i lugn och ro med andra vuxna. De får en stund på avstånd från stressen och mår ganska bra av det.” Vidare pekar hon på att skolledningen ofta premierar dessa lärare och ser de lärare som inte fortbildar sig för ”stofiler”. I varje lärares tjänst ligger ett visst antal timmar vikta för just fortbildning. Detta för att det är nödvändigt att kontinuerligt uppdatera sig kring vad som händer i inom ens ämne och inom pedagogiken i stort. Att inte fortbilda sig torde ses som tjänstefel. Att sedan, som skribenten gör, insinuera att lärare gör detta för att få en stunds avkoppling är direkt provocerande. Att vara intresserad av att hitta nya vägar i sin undervisning är inte att vara arbetsskygg enligt mig, tvärtom visar det på en vilja att förbättra sin praktik och i slutändan även elevernas resultat. Jag menar, sannolikheten att jag, utan kontakt och diskussion med andra lärare, skulle sitta på de allra bästa metoderna och tillvägagångssätten är inte särskilt stor. Det är just i diskussionen med andra som vi kan komma vidare i vår praktik. Att dessa lärare i högre utsträckning skulle bli förstelärare vet jag inget om – men nog verkar det rimligt att en som håller sig uppdaterad med forskning genom kontinuerlig fortbildning av den anledningen lättare matchar vad som efterfrågas när förstelärartjänsterna tillsätts, men det är nog långt ifrån alla som brinner för att på sitt sätt bidra till skolutvecklingen som premieras med förstelärartitlar. Jag tror att svensk skola har en ljusnande framtid. Jag håller med Lotta Cederqvist om att vi måste låta lärarna ägna sig åt sitt huvuduppdrag – att undervisa. Men jag tycker också att det är naivt att tro att den utbildning man får vid lärarhögskolorna i Sverige skulle vara tillräcklig för ett helt yrkesliv. Naturligtvis behöver alla lärare fylla på med den aktuella forskning som finns, både inom pedagogik och didaktik i stort, men även inom de egna ämnena. Huruvida förstelärarreformen och lärarlönelyftet är rätt väg att gå när det gäller att ena skolans lärare låter jag vara osagt, men fortbildning ska alla få – precis som arbetstagare inom de flesta andra sektorer får. Fortbildning ska varken vara valbart eller några få förunnat. Intresset för fortbildning har dessutom växt – se bara till alla de grupper som skapats av och för lärare på olika sociala medier. Tillsammans kan vi vända det här, och viljan finns hos väldigt många personer. Nu gäller det bara att skapa så goda förutsättningar som möjligt för detta, och ett sätt att göra det är att se till att alla lärare har tid att koppla av på sin lunch, även de dagar då de inte är på kurs. Och för att göra det möjligt behövs nog tydliga direktiv från högre instanser. Men det är en annan diskussion. Huvudinlägg: Lotta Cederqvist: Det krävs en mastig manöver för att rädda skolan Repliker: Gunnar Bergström: Ta intryck från andra länder Tomas Hultquist: Olikvärdigheten skolans största problem Staffan Lindskog: Skola är skola – men vilken kunskap talar vi egentligen om? Arne Gustav Söderqvist: Lärarnas roll har förändrats i skolan


Ta intryck från andra länder

Summary: Hög tid för 'verkstad' i svensk skola - på riktigt. Det borde vara slutdiskuterat om problemen i den svenska skolan. Det är sannerligen dags att göra om och att göra rätt - och att mena allvar med detta.

Helt rätt Lotta Cederqvist, svensk skola behöver gå igenom ekluten – på riktigt. Allt som skrivs i inlägget är på pricken korrekt. Jag vet eftersom jag jobbat som lärarvikarie i 50 olika svenska skolor sedan 2005, och jag är för närvarande lärare i engelska i en skola i Sörmland. Åren 2012-2016 jobbade jag som engelskalärare i Saigon/Vietnam. Som sagt, allt i artikeln stämmer bra och är ett utmärkt underlag för ett förnyelsearbete. Men synpunkterna har beskrivits förr, hundratals gånger. Och det borde vara slutdiskuterat vid det här laget. Tid för verkstad alltså. Och en bra lösning ser ut som följer: Ledande skolpolitiker, lärarnas fack samt skolföretagen (inklusive kommunerna) borde snarast invitera en 'task force' från platser i världen där skolarbetet tas på största allvar. Så mitt förslag blir: Bjud in erfarna skolledare från Singapore, Sydkorea och Japan. Låt dessa kloka personer gå igenom och diskutera läget med sina svenska kollegor om utmaningarna och problemen i den svenska skolan. Låt sedan synpunkterna från dessa kloka bli rättesnöret för hur prioriteringarna ska se ut. Och jag menar inte bara att ”samla intryck” från till exempel Singapore, utan jag menar att verkligen följa råden och erfarenheterna som presenteras. Med ett öppet sinne och med viljan att förbättra den svenska skolan – på riktigt.


Summary: SLUTREPLIK. Det är viktigt att även röster utanför akademierna kommer till tals när det gäller akademiernas ledarskapsfrågor. Röster som vill universiteten väl och som ser våra högre lärosäten som livsviktiga för Sveriges framtida välstånd. Vi verkar ha lyckats initiera en sådan diskussion. Det är en bra början, skriver Näringslivets forskningsberedning.

Sveriges akademiska ledarskap förtjänar en bred diskussion. Hur närmare 70 miljarder kronor till våra lärosäten används berör fler än de som direkt påverkas av anslagen. Hur vår välfärdsutveckling står sig i förhållande till omvärlden påverkar oss alla. Därför är vi glada att vår artikel på DN Debatt (18/9) tycks ha nått en bred publik. Många, också utanför universitetsvärlden, har hört av sig och tackat för att vi påpekat vikten av att även lärosäten – precis som de flesta samhälleliga institutioner – låter maktbefogenheter och ansvarsutkrävande följas åt, att vi pekat på svagheten med ett system där starka kandidater till en rektorstjänst inte ser möjligheter att söka på grund av själva tillsättningsprocessen. Kort sagt att vi varnat för en situation där våra högre lärosäten inte får tillgång till de för uppdraget mest kvalificerade ledarna. Inom dessa lärosäten finns däremot uppenbarligen olika meningar kring detta, att döma av replikerna på DN Debatt dagarna efter vår artikel. Vi tror att det delvis beror på ett missförstånd, men inser förstås att även andra aspekter döljer sig bakom de ibland oförsonliga formuleringarna. Missförståndet är att vi inte skulle se någon roll för kollegialt inflytande och insyn vid de högre lärosätena. De universitetsanställda sitter naturligtvis på en mycket viktig kompetens om vad universitet behöver och denna kompetens bör användas på ett helt annat sätt än vad som görs i dag i hörandeförsamlingar. Vi ser exempelvis gärna kollegialt tillsatta rekryteringsgrupper som är med och tar fram lämpliga rektorskandidater som styrelsen sedan skall besluta om. Detta måste göras utan att alla kandidater som söker eller blir kontaktade av rekryteringsgruppen tvingas skylta med sina namn offentligt. Då skulle fler kompetenta personer som i dag sitter på poster som förhindrar dem att gå ut offentligt med en ansökan våga söka rektorstjänster med följden att universiteten fick tillgång till en bredare grupp att rekrytera sina ledare från. Vi ser med fördel också en vidgad kollegialitet så att företrädare från andra lärosäten kan höras i rekryteringsärenden. Det vi vill bort ifrån är en ordning där en hörandeförsamling förvandlas till en beslutandeförsamling, vilket i dag tyvärr är fallet. De som inte vill ändra på detta har att förklara varför en grupp som inte har något ansvar för en rekrytering ska vara den som i realiteten fattar beslutet. Informella osynliga maktstrukturer i och inom olika hörandeförsamlingar gagnar knappast universitetens uppgift att söka ny kunskap. Utgångspunkten måste vara att skapa en struktur som maximerar möjligheten att till rektor rekrytera den för uppgiften starkaste och mest kompetenta personen. Attityden att ”Stockholms universitet läggs trots allt inte ner även om en inkompetent rektor får härja fritt ett antal år” - som framfördes av två forskare i stiftelsen Academic Rights Watchs – finner vi skrämmande. Den akademiska friheten ska värnas. Den avser den enskilde forskarens frihet i sin forskning, inte rätten att tillsätta rektor. När det gäller ledarskapsfrågorna menar vi att det är viktigt att även röster utanför akademierna kommer till tals. Röster som vill universiteten väl och som ser våra högre lärosäten som livsviktiga för Sveriges framtida välstånd. Näringslivets forskningsberedning verkar ha lyckats initiera en sådan diskussion. Det är en bra början. 18 september 2016 Debattartikel Näringslivets forskningsberedning: ”Minska anställdas inflytande över rektorstillsättningar” Repliker Leif Lewin, professor emeritus, Uppsala universitet: ”Ett universitet är något annat än ett företag” Ulf Ekenberg, pensionerad docent i fysik: ”?Toppstyre motverkar kvalitet och akademisk frihet” Företrädare för Academic Rights Watch: ”?Näringslivets förslag ett utslag av hybris” Shirin Ahlbäck Öberg, Gustaf Arrhenius, Li Bennich-Björkman och Ulf Danielsson: ”Svenskt näringsliv bör ta avstånd från rapporten” Mats Ulfendahl, professor vid Karolinska institutet: ”Våga välj ett starkare akademiskt ledarskap” Slutreplik från Näringslivets forskningsberedning: ”Bra att akademiernas ledarskap börjar diskuteras” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Vissa kan arbeta utan att kunna svenska – men samhället är större än en arbetsplats

Summary: Att medborgarna kan kommunicera med varandra är avgörande socialt i ett bostadsområde, avgörande för samhällsutvecklingen, för att undvika segregation och utanförskap. Men det finns ingen anledning att hindra nysvenskar att söka jobb innan de lärt sig svenska – utan hellre satsa på att de hittar ett arbete redan innan de är klara med SFI, för ett arbete är avgörande för att undvika utanförskap lika mycket som svenska språket är det.

I de flesta yrken måste du kunna kommunicera med kunderna i en butik eller i telefon. Du måste kunna ta instruktioner löpande, av kollegor och kunder, och ditt arbetslag är inte isolerat från omvärlden: Kunden meddelar att hen lägger nyckeln under mattan, bilreparatörens kund berättar att motorn låter lite knasigt, sotarens kund berättar att det droppar in lite vatten och hemtjänstbrukaren meddelar att hen vill ha morgondagens lunch lite tidigare. Det kan i vissa fall ske genom kollegor men då måste kollegorna kunna ditt språk och alltid finnas med. I många yrken kommunicerar du med andra på en så hög nivå att du inte bara måste kunna göra dig förstådd utan även kunna nyansera ditt språk till exempel med elever och patienter. Ett fenomen som blivit allt viktigare på senare år är kvalitetssäkring. I bland annat livsmedelsbranschen, hygienbranschen och offentligfinansierad vård och skola måste alla medarbetare kunna göra egenkontroll och föreslå kvalitetsförbättringar för att företaget över huvud taget ska få myndigheternas tillåtelse att leverera. Men enkla jobb då? Ja, men det finns många enkla jobb som innebär att man arbetar ensam. Då är man utlämnad till sig själv och sin möjlighet att kommunicera med omgivningen. ”Tecken och miner” skulle varken arbetsgivare eller kund acceptera i dag. Nu pratar jag inte om de som kan engelska eftersom det är ett språk som är obligatoriskt i svensk skola. Men, det finns plats på arbetsmarknaden för nysvenskar som inte hunnit lära sig svenska. Det kan räcka med att du har en arbetsledare som tolkar och alltid finns tillgänglig. Det kan arbetsgivaren organisera. Antingen för att få tillgång till arbetskraft, i branscher med brist på personal, eller som ett sätt att skola in ny arbetskraft i en bransch som ser vinster med det. Ett företag kanske vill specialisera sig på polsktalande personal och löser det med att erbjuda kunderna ett team där det alltid finns minst en tolk. Det hävdas av experter att vi kan återfinna eller uppfinna de enkla jobben. Då är det klart att vissa av dem går att utföra utan att kunna svenska. Det är bara att peka och så bär nysvensken resväskan till rummet. Rita en skiss och så klipper nysvensken gräsmattan eller snickrar ihop en altan. ”Enkla jobb” kan vara ett värdefullt verktyg för ett samhälle som behöver hitta vägar till integration av nysvenskar. Men livet innebär mer än bara ett jobb. Du är i ett nytt land, kanske med helt ny kultur. Du har kanske familj. Du träffar grannar, vill köpa och köra bil eller få en kulturupplevelse. Du vill komplettera med en kurs på Komvux. Och det uppstår livshändelser då du vill bevaka dina medborgerliga rättigheter. Att medborgarna kan kommunicera med varandra är avgörande socialt i ett bostadsområde, avgörande för samhällsutvecklingen, för att undvika segregation och utanförskap. Att människor saknar förståelse för varandra är redan en orsak till den sociala oro vi ser här och där. Därför är det fel att skicka signaler till nysvenskar att det är onödigt att lära sig svenska. Men det finns heller ingen anledning att hindra nysvenskar att söka jobb innan de lärt sig svenska, utan hellre satsa på att de hittar ett arbete redan innan de är klara med SFI, för ett arbete är avgörande för att undvika utanförskap lika mycket som svenska språket är det. SFI går att genomföra förmiddagar, eftermiddagar, kvällar eller helger. Varken föräldraledighet eller ett arbete får vara ett hinder för att lära sig svenska. SFI är en självklarhet för alla som inte hunnit lära sig svenska på grundskolenivå. Punkt. Huvudinlägg: Jonas Jäthing: Invandrare måste inte kunna svenska Repliker: Jonas Larsson: Språket är dörren in till samhället Max Lösche: Språket ett måste för integrationen, inte bara på jobbe


”Att göra forskning tillgänglig för alla kräver mer stöd”

Summary: Kan motverka forskningsfusk. Resultaten från offentligt finansierad forskning ska ska bli tillgängliga för alla. Publicering av resultat måste på sikt ske till en lägre kostnad utan att det påverkar kvalitetsgranskningen. För att nå dit i Sverige måste flera aktörer agera, skriver Sven Stafström, Vetenskapsrådet och Gunilla Herdenberg, Kungliga biblioteket.

?Vetenskapsrådet och Kungliga biblioteket tillgängliggör nu tillsammans med Sveriges lärosäten tusentals vetenskapliga artiklar publicerade av svenska forskare. Satsningen är ett led i att fritt på internet tillgängliggöra resultat från forskning som är finansierad med offentliga medel. EU-ländernas regeringar har enats om att gå över till ett öppet system, men det finns hinder på vägen. Den vetenskapliga publiceringen måste inte bara ske med öppen tillgång, så kallad open access, utan också till en lägre kostnad utan att det påverkar kvalitetsgranskningen. För att nå dit i Sverige måste flera aktörer agera. Att publicera sina resultat i tidskrifter eller i bokform har en lång tradition och är centralt i vetenskapligt arbete. Vetenskaplig publicering med öppen tillgång har utvecklats av engagerade forskare, bibliotekarier och förläggare med flera. Motiven är att utnyttja internet och ny teknik för kommunikation mellan forskare och det omgivande samhället, att utveckla forskningen genom att frigöra resultaten för alla forskare och att göra det till rimliga kostnader på ett område som i dag präglas av ett fåtal stora kommersiella förlags monopolpriser. Öppenhet bidrar till kunskapstillväxt och konkurrenskraft samt inte minst delaktighet, engagemang och intresse för forskning. Med större tillgänglighet till vetenskapliga resultat ges också ökade möjligheter att reproducera resultaten och därmed förutsättningar för att motverka forskningsfusk. Strategier för och krav på öppen tillgång till forskningsresultat ställs både på nationell, europeisk och internationell nivå av forskare, universitet och högskolor, forskningsfinansiärer och myndigheter. Samtidigt som resultaten ska vara öppna att ta del av måste publiceringen fungera som en kvalitetssäkring av forskningen och belasta forskningsbudgeten så lite som möjligt. Detta är ingen lätt uppgift, olika intressen står emot varandra och vi är långt ifrån en hållbar modell. I dag är de flesta vetenskapliga publikationer inte öppet tillgängliga. De vetenskapliga artiklar som forskarna skickar in till tidskrifterna granskas av andra forskare som bedömer den vetenskapliga kvaliteten. Artiklarna som accepteras för publicering i en viss tidskrift blir sedan tillgängliga för de som prenumererar. Biblioteken på våra universitet och högskolor är de största prenumeranterna men kan inte prenumerera på allt och tvingas att prioritera hårt eftersom avgifterna ökar betydligt mer än konsumentprisindex. De grupper som befinner sig utanför kretsen av prenumeranter måste betala för att läsa artiklar. Det betyder till exempel att läkare, lärare, beslutsfattare och andra för samhället viktiga funktioner riskerar att inte kunna ta del av de senaste forskningsresultaten. Speciellt olyckligt är detta för forskning som bekostas av skattemedel och vars resultat naturligtvis borde vara öppet tillgängliga för offentlig verksamhet. Om en artikel i en prenumerationsbaserad tidskrift ska göras öppet tillgänglig kräver många förlag ytterligare en avgift. Forskningssystemet får alltså betala två gånger, först för prenumerationerna, och ovanpå det en avgift för att artikeln ska kunna läsas av alla. Det är ett naturligt agerande från en kommersiell aktör men givetvis i längden ohållbart för forskningssystemet. Vi vill se en övergång till en affärsmodell som istället för prenumerationsavgifter bygger på publiceringsavgifter och där artiklar och böcker blir öppet tillgängliga - det vill säga gratis att läsa och ladda ner - direkt vid publicering. Det finns redan i dag ett antal förlag som bedriver sin verksamhet på det sättet. Som regel är den sammanlagda kostnaden för publicering betydligt lägre i dessa öppet tillgängliga tidskrifter än i de traditionella prenumerationsbaserade tidskrifterna men här finns en annan problematik som forskningssystemet måste hantera. Den kvalitetsbedömning som de vetenskapliga tidskrifterna står för spelar en mycket viktig roll i dagens forskningssystem, dels för kvalitetssäkringen av de forskningsresultat som publiceras men också för forskningsfinansiärer, universitet och högskolor som utnyttjar tidskrifternas kvalitetsbedömning när man bedömer forskarens meriter. Artiklar eller böcker som accepteras av tidskrifter eller förlag som refuserar en hög andel av det som skickas in uppfattas i regel stå för högre vetenskaplig kvalitet än de med hög acceptansgrad. Eftersom många öppet tillgängliga tidskrifter är relativt nyetablerade, och oftast inte har samma renommé som många etablerade prenumerationsbaserade tidskrifter, riskerar en forskare som publicerar i en sådan öppet tillgänglig tidskrift att bedömas som mindre meriterad när denne söker bidrag eller anställning. Hur forskningsfinansiärer och ledningar och anställningsnämnder vid våra universitet och högskolor väljer att se på meritering, hur forskare väljer att publicera, vilken strategi universitets- och högskoleledningar väljer för sina bibliotek och hur förlagens affärsmodeller utvecklas kommer att bli avgörande för framtidens öppna publiceringssystem. Vetenskapsrådet och Kungliga biblioteket vill se följande utveckling på kort sikt: Inför den kommande forskningspropositionen måste regeringen under en övergångsperiod räkna med ökade kostnader för öppen tillgång. Vetenskapsrådet satsar nu åtta miljoner kronor under drygt två år för att artiklar ska kunna laddas ner och läsas utan extra kostnader för forskarna och för allmänheten. Bidraget går till ett svenskt konsortium som förhandlar om prenumerationerna med tidskriftsförlagen. Forskningsfinansiärer, universitet och högskolor måste aktivt och samordnat arbeta för lägre publikationskostnader och stimulera forskare till ökad publicering i öppet tillgängliga tidskrifter. Vetenskapsrådet bör få ett uppdrag att utreda hur kvalitetssäkringen vid publicering av forskningsresultat kan upprätthållas på längre sikt. För att långsiktigt kunna följa upp övergången till ett öppet publiceringssystem behövs en vidareutveckling av den nationella databasen SwePub. Kungliga biblioteket bör ges resurser för detta. Forskningsfinansiärer, universitet och högskolor måste hitta alternativa och kompletterande sätt att bedöma enskilda forskares meriter. På lång sikt kommer alternativa sätt att sprida vetenskapliga resultat att bli allt vanligare. Speciella databaser, publiceringsplattformar, arkiv och sociala medier används redan i dag. Oavsett hur det kommer att se ut i framtiden, måste målet vara att vetenskaplig publicering inte bara är öppet tillgänglig utan också görs till lägre kostnad, med effektivare metoder och med bibehållen eller höjd kvalitet i granskningen av forskningsresultaten. Sven Stafström, generaldirektör Vetenskapsrådet Gunilla Herdenberg, riksbibliotekarie och chef för Kungliga biblioteket Vetenskapsrådet satsar nu åtta miljoner kronor under drygt två år för att artiklar ska kunna laddas ner och läsas utan extra kostnader för forskarna och för allmänheten. Vetenskapsrådet har i samråd med Kungliga biblioteket tidigare tagit fram ett förslag på riktlinjer för öppen tillgång som överlämnats till regeringen inför den kommande forskningspropositionen och driver tillsammans med andra forskningsfinansiärer utvecklingen genom att ha regler för forskarna som får forskningsbidrag. Kungliga biblioteket är huvudman för programmet OpenAcess.se och kommer att få ett nationellt samordningsuppdrag för öppen tillgång till vetenskapliga publikationer.


En farlig språklig glidning

Summary: Socialstyrelsen ska göra skelettundersökningar för att jämföra ”etniska svenskar” med andra personer som är födda här i landet. Språket vrids tillbaka till en äldre tids syn på svenskarna.

Det är i språket det händer. Orden smyger sig på en och påverkar tankarna. Utan att man ens märker, kan ens sätt att se på världen förändras. Ungefär som när man vrider zoomlinsen på kameran. En lätt förskjutning av skärpan och bilden i sökaren blir en annan. Partiledare har i sommar pratat om ”svenska värderingar” och gärna visat upp sig med blågula flaggor. I fredags stötte jag på uttrycket ”etnisk svensk” igen. Men nu i ett oväntat sammanhang. Radions vetenskapsredaktion rapporterade i Ekot att Socialstyrelsen ska göra skelettundersökningar för att jämföra ”etniska svenskar” med andra personer som är födda här och lever här i landet. Etnisk. Ordet brukar handla om kultur, om att höra hemma och identifiera sig. I Nationalencyklopedin läser jag att definitionen visserligen har skiftat över tid, men att det är en term inom samhälls- och kulturvetenskaperna. Själv uppfattar jag ”etnisk svensk” ungefär som att ha sina ungar på dagis och få en tår i ögat av att höra ”Idas sommarvisa”. Men jag anar att det pågår en glidning i språket. För Socialstyrelsens talesperson använder ordet som om det gällde biologi. ”Etnisk svensk” är i den planerade undersökningen någon vars båda föräldrar är födda här. Hm. Den som inte har sådant påbrå kan alltså, i så fall, inte vara etnisk svensk. Detta är inget nyspråk. Snarare ett språk som vrids tillbaka. Vem vet, kanske kontrollerade den medicinskt sakkunnige docenten på Socialstyrelsen, inför intervjun i vetenskapsradion, sin användning av ordet i Svenska Akademiens ordbok. Det är lätt gjort för SAOB finns på internet. Genom en enkel knapptryckning kan man få veta att ”etnisk” enligt den gamla ordboken syftar på det som är utmärkande för en folkstam eller en människoras. Det vill säga folkstammens eller människorasens karakteristiska egenskaper. Internet är bedrägligt. SAOB började definiera svenska språket med ord på A år 1893. För ungefär hundra år sedan hade man hunnit fram till bokstaven E. Så volymen där man slog fast betydelsen av ordet ”etnisk” blev tryckt år 1922. Det vill säga samtidigt som riksdagen inrättade Statens institut för rasbiologi i Uppsala. Den som i dag talar om etnicitet som om det vore ett fast begrepp inom biologin – som om man inte kan bli etnisk svensk på kulturell väg utan bara vara det biologiskt, och som om det bara handlar om förfäder – rör sig långt ifrån modern kunskap. Humanistisk och samhällsvetenskaplig forskning har grundligt visat att etniska gruppers identitet är dynamisk, föränderlig, och att den hela tiden påverkas av ekonomi, politik och kulturella förhållanden. Skälet till att Socialstyrelsen vill göra denna undersökning är att kritiker hävdat att man vet för lite om skillnaderna mellan olika etniska grupper, och hur knäleder, fotleder och handleder utvecklas i olika åldrar. Man har hävdat att vissa grupper riskerar att felklassas när de söker asyl i Sverige. Så med hjälp av magnetkamera ska skelettutvecklingen nu kartläggas hos hundratals personer. Sedan ska man jämföra dem som har föräldrar som är födda utomlands med dem som inte har det. När reportern frågar om det inte är etiskt problematiskt att kartlägga kroppsdelar efter etnicitet, svarar Socialstyrelsens medicinske expert att det självklart är ett bekymmer men: ”Nu har vi hypotesen att det inte finns etniska genetiska skillnader, då ska det inte synas. Syftet är att det ska bli så rätt som möjligt.” Det kan låta betryggande först. Men spetsar man öronen hör man att det inom denna forskning, som initieras av Socialstyrelsen, görs en uppdelning mellan ”etniska, genetiska svenskar” och alla andra som är födda och bor här i landet. Vem är egentligen etnisk svensk enligt myndigheten? Forskare bör vara försiktiga med hur de använder orden. Det verkar pågå en dragkamp om orden nu. Allt oftare hör man liknande språkliga glidningar. Naturvetare, inte minst inom humanbiologi och dna-forskning, använder gärna kulturella och historiska begrepp när de ska förklara mycket komplicerade matematiska och statistiska beräkningar. Konfronterade kan de svara: vi pratar om svenskt, danskt och polskt stenålders-dna för att det blir enklast så. Visserligen fanns inga nationer som Sverige, Danmark och Polen för tusentals år sedan. Men vi vet vad vi menar. Slarvar man med språket så händer det något med tankarna. När blickens fokus förskjuts kan det verka som om världen förändras. Så låt oss vara försiktiga. I stället för att säga att man gör naturvetenskapliga undersökningar på ”etniska svenskar” kan man tala om att man undersöker befolkningen i Sverige eller olika populationer. Krångla inte till det med uttryck som ”etnisk, genetisk svensk”. Det är onödigt och farligt. Det riskerar att väcka gamla rasbiologiska tankemönster till liv igen om en biologisk etnicitet. Vem är egentligen etnisk svensk enligt myndigheten? Forskare bör vara försiktiga med hur de använder orden. är författare, vetenskapsjournalist och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.


Summary: REPLIK. Vad är det näringsliv, fack och politik har att tillföra universiteten, som tidigare saknats? Universitetens mål är inte att förverkliga regeringens politik som andra myndigheter eller att tillgodose ägarnas lönsamhetskrav som privata företag. Uppgiften är i stället att söka ny kunskap och lära studenterna hur man söker ny kunskap. Det kan bara ske i intim kontakt med den internationella forskningen, skriver Leif Lewin.

Under de senaste femtio åren har det inträffat större förändringar i universitetens ledningsfunktion än under de föregående tusen år det funnits universitet i modern mening. Den akademiska självstyrelsen har avskaffats till förmån för så kallad linjestyrning, varvid professorerna i universitetsstyrelserna bytts ut mot representanter för näringsliv, fack och politik. I sin artikel på DN Debatt 18/9) vill Håkan Mogren och andra representanter för Näringslivets forskningsberedning ge ytterligare en knuff i denna riktning: ”vi talar om ökad linjestyrning.” Två ting är slående i Mogrens med fleras artikel. Det första är bristen på idéhistoriskt perspektiv. Det andra är bristen på argument för de däremot mycket klart framförda ståndpunkterna. Vad är det näringsliv, fack och politik har att tillföra universiteten, som tidigare saknats? Historiskt har universiteten var annorlunda organiserade än andra samhällsinstitutioner, därför att det är något speciellt med universiteten. Universitetens mål är inte att förverkliga regeringens politik som andra myndigheter eller att tillgodose ägarnas lönsamhetskrav som privata företag. Uppgiften är i stället att söka ny kunskap och lära studenterna hur man söker ny kunskap och det kan bara ske i intim kontakt med den internationella forskningen. Utan förtrogenhet med den normbildning som finns i de stora forskningsnationerna blir forskningsprioriteringarna provinsiella, kortsiktiga, förment ”samhällsnyttiga” och ängsligt PK. Debattörerna har rätt i att allt ingalunda är bra vid universiteten. 68-revolten hade som ett av sina syften att ”krossa professorsväldet!” och var i det avseendet framgångsrik, de detroniserade professorerna gick i inre exil och lämnade fältet fritt för näringsliv, fack och politik. Man kan säga att professorerna svek sitt ledarskapsansvar och tänkte bara på sin egen forskning. Vid ungefär samma tid lanserades en ny förvaltningspolitik (”new public management”), där den förordade linjestyrningen har sina rötter – men spåren förskräcka. I skola, sjukvård, socialtjänst, polis och i stigande utsträckning också vid universiteten ser vi hur redovisningsbranschens mentalitet med inriktning mot ekonomiska och kvantitativa indikatorer koloniserar verksamheten och tränger ut professionella överväganden. Universitetsrektorer försöker uppträda som handlingskraftiga vd:ar med snabba beslut, ”elitrekrytering” och förakt för det långsamma och noggranna sakkunnigförfarande, som i århundraden varit universitetens skyddsvärn mot politisering. Den frihet och kreativitet som varit framstegens motor återfinns i dag utanför universiteten, i kunskapsföretag som Google, Facebook och Yahoo. När jag hör Håkan Mogren ropa på mera linjestyrning vid universiteten, kommer jag att tänka på de skeppsbrutna som efter många dygn på räddningsflotten äntligen fick se ett stort skepp närma sig, och utropade: - Vi är räddade! Titanic kommer. 18 september 2016 Debattartikel Näringslivets forskningsberedning: ”Minska anställdas inflytande över rektorstillsättningar” Repliker Leif Lewin, professor emeritus, Uppsala universitet: ”Ett universitet är något annat än ett företag” Ulf Ekenberg, pensionerad docent i fysik: ”?Toppstyre motverkar kvalitet och akademisk frihet” Företrädare för Academic Rights Watch: ”?Näringslivets förslag ett utslag av hybris” Shirin Ahlbäck Öberg, Gustaf Arrhenius, Li Bennich-Björkman och Ulf Danielsson: ”Svenskt näringsliv bör ta avstånd från rapporten” Mats Ulfendahl, professor vid Karolinska institutet: ”Våga välj ett starkare akademiskt ledarskap” Slutreplik från Näringslivets forskningsberedning: ”Bra att akademiernas ledarskap börjar diskuteras” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Minska anställdas inflytande över rektorstillsättningar”

Summary: Högskolans ledarskapsproblem. Sveriges universitet och högskolor lider av ett ledarskapsproblem. Det har påverkat verksamheten negativt långt före den så kallade Macchiariniskandalen. En slutsats i vår nya rapport är att sättet att tillsätta rektorer måste ändras, skriver företrädare för Näringslivets forskningsberedning.

?Sveriges universitet och högskolor lider av ett ledarskapsproblem. Det är ett strukturellt problem som påverkat verksamheten långt innan den så kallade Macchiariniskandalen blev ett känt begrepp och det har egentligen ganska lite att göra med de scener som nu utspelar sig inför öppen ridå. Vi har undersökt detta ledarskapsproblem med helt andra utgångspunkter. Vi menar nämligen att ett alltför snävt fokus på Karolinska institutet och hanteringen av en enskild forskare med atypiska personlighetsdrag riskerar att skapa dimridåer snarare än klarhet kring vilka problemen är och vilka lösningar som egentligen krävs. Istället måste vi höja blicken och titta på de övergripande beslutsstrukturerna på våra högre lärosäten. Våra universitet och högskolor riskerar alla, på grund av systemets vaghet, att vid varje enskilt tillfälle fatta felaktiga beslut om nya chefer och spetsforskare. Och varje gång det sker åderlåts svensk forskning och devalveras svensk högre utbildning med långvariga konsekvenser för vår konkurrenskraft och välståndsutveckling. Det enskilda och spektakulära fäster här allmänhetens ögon på ett problem som egentligen är allmänt, brett och dolt. Vi talar inte bara om hur statens medel till lärosätenas verksamhet används, ansenliga 66,7 miljarder per år, utan om vilken levnadsstandard våra barn kommer att ha i relation till andra länder i vår omvärld. Det är denna bredare problematik som ligger till grund för Näringslivets forskningsberednings nya rapport, den tredje i ordningen, som redan i sin titel markerar behovet av ett generellt vetenskapligt ansvar på ett generellt forskningsproblem: ”Forskningspolitikens glömda fråga: Sveriges akademiska ledarskap”. Här finns lärdomar att dra som alla högre lärosäten nu har en skyldighet att med öppna ögon förhålla sig till. Våra slutsatser är kontroversiella men nödvändiga: 1 Studenternas och de universitetsanställdas reella beslutandemakt över rektorstillsättningarna måste strypas. 2 Transparensen vid chefstillsättningar måste minska. 3 Möjligheterna att avsätta svaga rektorer måste öka. Tillsättningarna. I dag tillsätts rektorer i realiteten av en så kallad hörandeförsamling bestående av representanter för universitetslärare och studenter, administrativ personal och fack. I denna församling hörs två eller flera tilltänkta rektorskandidater. Hörandeförsamlingen beslutar sig sedan i en omröstning för vilken rektor den vill ha. Ett beslut som offentliggörs. Efter detta är det mycket svårt för en styrelse att gå emot hörandeförsamlingen och lika svårt för en av hörandeförsamlingen ratad rektorskandidat att fungera i rollen som rektor. Detta om styrelsen skulle våga yppa en gentemot hörandeförsamlingen avvikande uppfattning, något som i praktiken aldrig händer. För hörandeförsamlingen utgör förändringsbenägna och starka chefer ofta ett hot. Likt den fjärde franska republikens tendens att till president välja ”den dummaste” finns här alltid en uppenbar risk att man till rektor väljer ”den svagaste”. Gruppdynamiken i hörandeförsamlingarna är en stark men osund kraft som måste brytas. Där finns en av det så kallade kollegiala systemets stora svagheter. Det andra och starkaste argumentet mot rådande ordning är att denna hörandeförsamling aldrig kan eller behöver ställas till ansvar för följderna av de rekryteringar som görs. Den styrelseordförande som ställs till ansvar för att ha utsett en svag rektor måste också ha den faktiska makten. Samma sak med rektorn när det gäller strategiska forskartjänster. Samtal med initierade universitetslärare och studenter kan föras ändå. Men det faktiska beslutet om ny rektor ska tas av styrelsen – formellt regeringen – och hörandeförsamlingens roll begränsas till en möjlighet att fråga ut en kvarvarande kandidat. Den ändringen är viktig och dess motståndare har att förklara varför maktbefogenheter och ansvar inte ska följas åt på våra högre lärosäten när denna ordning är självklar i alla andra delar av samhället. Transparensen. Alla ropar i dag på ökad transparens som en quick fix för olika uppkomna problem. Men just när det gäller rektorstillsättningarna bidrar systemet tvärtom till att skapa problem. En modell där flera kandidater ska ställa upp i öppen kamp om utnämningen gör att ingen som redan sitter på en tung post i samhället är beredd att offra den för utsikten att kanske i nästa led bli ratad av en hörandeförsamling. De bästa kandidaterna blir inte tillgängliga. Genomskinligheten förvandlas till ett rött skynke. Processen förfelas. Låt oss våga säga och inse att ”ökad transparens” inte är något universalverktyg. Utvärderingen. Lika svårt som det är att locka de bästa akademiska ledarna till rektorsposten, lika svårt verkar det vara att sedan göra sig av med dem som av olika anledningar inte levererar resultat. Det ska inte behövas några mediala skandaler för att flytta på en svag rektor. Tvärtom bör dylika utvärderingar ske med viss automatik. Efter första rektorsperioden – normalt tre år – bör styrelsen genomföra en grundlig utvärdering av rektorns arbete och lyfta bort densamme om utfallet inte är till styrelsens belåtenhet. På så sätt tillförs ytterligare förändringskraft i systemet; en struktur skapas där starka ledare belönas. I summering behövs alltså en förändrad och förbättrad styrning av svenska högskolor och universitet. Vi talar om ökad linjestyrning. Där ingår också en rakare och snabbare beslutsordning för tillsättning av internationellt gångbara forskare. Att beslutsvägarna är snabba betyder inte att granskningen ska försvagas, tvärtom. Problemet i dag är att processerna är för komplicerade, otydliga och osynkroniserade. Där bär Macchiariniaffären syn för sägen. Därför måste en linjestyrning införas vid svenska högre lärosäten så att de som fattar besluten är samma personer som sedan får ta ansvaret om besluten visar sig ha varit felaktiga. Nu är det upp till hela det högre utbildningssystemet att ta ansvar för att processerna förbättras med förstärkt satsning på excellens vid tillsättningarna – inte tvärtom, vilket vissa oroande signaler från det politiska ritbordet inför forskningspropositionen nu tyder på. Näringslivets forskningsberedning: Håkan Mogren, ordförande, tidigare vd Astra ?Jan-Olof Jacke, vd AstraZeneca Sverige Karin Markides, tidigare rektor Chalmers tekniska högskola Lena Olving, vd Mycronic Maria Strømme, professor i nanoteknologi och vice preses IVA Johan Söderström, vd ABB Sverige Näringslivets forskningsberedning finansieras av Svenskt Näringsliv, men beredningen har arbetat fristående och ledamöterna står själva för rapporten och dess innehåll. ?Likt den fjärde franska republikens tendens att till president välja ”den dummaste” finns här alltid en uppenbar risk att man till rektor väljer ”den svagaste”. Gruppdynamiken i hörandeförsamlingarna är en stark men osund kraft som måste brytas.


Planera för nästa smäll

Summary: Riksbanken grubblar över inflationsmålet. Även politikerna i riksdagen går i räntefunderingar. Men de stora frågorna riskerar att bli obesvarade.

Fyrkantiga procentryttare. Ungefär så löd en del av kritiken mot riksbanksdirektionen när de två internationella experterna Marvin Goodfriend och Mervyn King i våras lade fram sin granskning av de senaste årens svenska räntepolitik. I veckan flaggade Riksbanken för att justera det svenska inflationsmålet, och huvudfrågan gällde just en del av direktionens flexibilitet. Dagens mål för prisökningarna är 2 procent, varken mer eller mindre. Ett rörligare alternativ som banken nu dryftar är att återinföra det så kallade toleransintervallet. En smärre felmarginal skulle alltså accepteras, men skillnaden från dagens ordning är verkligen marginell. Riksbanken bestraffar ju inte sig själv när den bommar målet. Ett mer drastiskt skifte, som nämns i den kortfattade studie som har släppts, vore att införa ett spann mellan 1 och 3 procent. Somliga av Riksbankens kritiker vill se att målet görs ännu mer tänjbart. Sådana dilemman hamnar också på riksdagens bord när partierna snart påbörjar en genomgång av penningpolitikens mål och ramar. Nyligen togs initiativ till en parlamentarisk utredning. Även om en ny debatt om styrningen och ansvarsutkrävandet i Riksbanken är högst välkommen ser det hela ut som prologen till en ganska poänglös process. Riksbankens bekymmer är inte att den har varit för målfokuserad. Snarare att Stefan Ingves och hans kollegor var svävande under den lågkonjunktur som blommade ut i samband med eurokrisen. De höjde styrräntan för snabbt, och utan att motiven gjordes begripliga för omgivningen. Att Riksbanken sedan har missat sitt mål är delvis ett resultat av den egna otydligheten. Och konsekvensen – en inflation som har bitit sig fast under 2 procent – är ett problem som den behöver ägna all kraft åt under åren framöver. De viktiga inflationsförväntningarna har inte börjat stiga förrän helt nyligen. Att sänka ambitionsnivån nu skulle sätta trovärdigheten på spel, inflationsmålet får inte justeras bara för att Stefan Ingves jobb ska bli enklare. Om de internationella experternas utvärdering är tänkt att fungera som diskussionsunderlag i riksdagen fattas också viktiga punkter på agendan. Särskilt den stora, långsiktiga fråga som svävar över penningpolitiken riskerar att bli obesvarad. Hur ska centralbankerna agera i nästa lågkonjunktur? Ekonomer över hela världen undrar. Chefen för amerikanska Fed, Janet Yellen, lade ut texten häromveckan. Hon tror att dagens recept – inflationsmål runt 2 procent, styrränta och kvantitativa lättnader – kommer att bota patienten i framtiden. Hennes föregångare Ben Bernanke når ungefär samma slutsats i en färsk rapport för tankesmedjan Brookings institution. Det finns samtidigt skäl att tvivla. Centralbankernas verktygslåda är anpassad för ett annat ekonomiskt utgångsläge. En åldrande befolkning, låg tillväxt och andra trender har pressat räntorna i världen till en rekordlåg jämviktsnivå. Därför krävs flera procent minus i styrränta för att parera en nedgång. En lösning vore, vilket kan tyckas motsägelsefullt, att höja ländernas inflationsmål. Men förmodligen behövs också nya politiska stimulansmedel för att klara nästa smäll. Vilka då? Och vem ska fatta besluten? Det är det som riksdag och regering borde försöka reda ut. Inflationsmålet får inte justeras bara för att Stefan Ingves jobb ska bli enklare.


Summary: Högskolans ledarskapsproblem. Sveriges universitet och högskolor lider av ett ledarskapsproblem. Det har påverkat verksamheten negativt långt innan den så kallade Macchiariniskandalen. En slutsats i vår nya rapport är att sättet att tillsätta rektorer måste ändras, skriver Näringslivets forskningsberedning.

Sveriges universitet och högskolor lider av ett ledarskapsproblem. Det är ett strukturellt problem som påverkat verksamheten långt innan den så kallade Macchiariniskandalen blev ett känt begrepp och det har egentligen ganska lite att göra med de scener som nu utspelar sig inför öppen ridå. Vi har undersökt detta ledarskapsproblem med helt andra utgångspunkter. Vi menar nämligen att ett alltför snävt fokus på Karolinska institutet och hanteringen av en enskild forskare med atypiska personlighetsdrag riskerar att skapa dimridåer snarare än klarhet kring vilka problemen är och vilka lösningar som egentligen krävs. Istället måste vi höja blicken och titta på de övergripande beslutsstrukturerna på våra högre lärosäten. Våra universitet och högskolor riskerar alla, på grund av systemets vaghet, att vid varje enskilt tillfälle fatta felaktiga beslut om nya chefer och spetsforskare. Och varje gång det sker åderlåts svensk forskning och devalveras svensk högre utbildning med långvariga konsekvenser för vår konkurrenskraft och välståndsutveckling. Det enskilda och spektakulära fäster här allmänhetens ögon på ett problem som egentligen är allmänt, brett och dolt. Vi talar inte bara om hur statens medel till lärosätenas verksamhet används, ansenliga 66,7 miljarder per år, utan om vilken levnadsstandard våra barn kommer att ha i relation till andra länder i vår omvärld. Det är denna bredare problematik som ligger till grund för Näringslivets forskningsberednings nya rapport, den tredje i ordningen, som redan i sin titel markerar behovet av ett generellt vetenskapligt ansvar på ett generellt forskningsproblem: ”Forskningspolitikens glömda fråga: Sveriges akademiska ledarskap”. Här finns lärdomar att dra som alla högre lärosäten nu har en skyldighet att med öppna ögon förhålla sig till. Våra slutsatser är kontroversiella men nödvändiga: 1 Studenternas och de universitetsanställdas reella beslutandemakt över rektorstillsättningarna måste strypas. 2 Transparensen vid chefstillsättningar måste minska. 3 Möjligheterna att avsätta svaga rektorer måste öka. Tillsättningarna. I dag tillsätts rektorer i realiteten av en så kallad hörandeförsamling bestående av representanter för universitetslärare och studenter, administrativ personal och fack. I denna församling hörs två eller flera tilltänkta rektorskandidater. Hörandeförsamlingen beslutar sig sedan i en omröstning för vilken rektor den vill ha. Ett beslut som offentliggörs. Efter detta är det mycket svårt för en styrelse att gå emot hörandeförsamlingen och lika svårt för en av hörandeförsamlingen ratad rektorskandidat att fungera i rollen som rektor. Detta om styrelsen skulle våga yppa en gentemot hörandeförsamlingen avvikande uppfattning, något som i praktiken aldrig händer. För hörandeförsamlingen utgör förändringsbenägna och starka chefer ofta ett hot. Likt den fjärde franska republikens tendens att till president välja ”den dummaste” finns här alltid en uppenbar risk att man till rektor väljer ”den svagaste”. Gruppdynamiken i hörandeförsamlingarna är en stark men osund kraft som måste brytas. Där finns en av det så kallade kollegiala systemets stora svagheter. Det andra och starkaste argumentet mot rådande ordning är att denna hörandeförsamling aldrig kan eller behöver ställas till ansvar för följderna av de rekryteringar som görs. Den styrelseordförande som ställs till ansvar för att ha utsett en svag rektor måste också ha den faktiska makten. Samma sak med rektorn när det gäller strategiska forskartjänster. Samtal med initierade universitetslärare och studenter kan föras ändå. Men det faktiska beslutet om ny rektor ska tas av styrelsen – formellt regeringen – och hörandeförsamlingens roll begränsas till en möjlighet att fråga ut en kvarvarande kandidat. Den ändringen är viktig och dess motståndare har att förklara varför maktbefogenheter och ansvar inte ska följas åt på våra högre lärosäten när denna ordning är självklar i alla andra delar av samhället. Transparensen. Alla ropar i dag på ökad transparens som en quick fix för olika uppkomna problem. Men just när det gäller rektorstillsättningarna bidrar systemet tvärtom till att skapa problem. En modell där flera kandidater ska ställa upp i öppen kamp om utnämningen gör att ingen som redan sitter på en tung post i samhället är beredd att offra den för utsikten att kanske i nästa led bli ratad av en hörandeförsamling. De bästa kandidaterna blir inte tillgängliga. Genomskinligheten förvandlas till ett rött skynke. Processen förfelas. Låt oss våga säga och inse att ”ökad transparens” inte är något universalverktyg. Utvärderingen. Lika svårt som det är att locka de bästa akademiska ledarna till rektorsposten, lika svårt verkar det vara att sedan göra sig av med dem som av olika anledningar inte levererar resultat. Det ska inte behövas några mediala skandaler för att flytta på en svag rektor. Tvärtom bör dylika utvärderingar ske med viss automatik. Efter första rektorsperioden – normalt tre år – bör styrelsen genomföra en grundlig utvärdering av rektorns arbete och lyfta bort densamme om utfallet inte är till styrelsens belåtenhet. På så sätt tillförs ytterligare förändringskraft i systemet; en struktur skapas där starka ledare belönas. I summering behövs alltså en förändrad och förbättrad styrning av svenska högskolor och universitet. Vi talar om ökad linjestyrning. Där ingår också en rakare och snabbare beslutsordning för tillsättning av internationellt gångbara forskare. Att beslutsvägarna är snabba betyder inte att granskningen ska försvagas, tvärtom. Problemet i dag är att processerna är för komplicerade, otydliga och osynkroniserade. Där bär Macchiariniaffären syn för sägen. Därför måste en linjestyrning införas vid svenska högre lärosäten så att de som fattar besluten är samma personer som sedan får ta ansvaret om besluten visar sig ha varit felaktiga. Nu är det upp till hela det högre utbildningssystemet att ta ansvar för att processerna förbättras med förstärkt satsning på excellens vid tillsättningarna – inte tvärtom, vilket vissa oroande signaler från det politiska ritbordet inför forskningspropositionen nu tyder på. 18 september 2016 Debattartikel Näringslivets forskningsberedning: ”Minska anställdas inflytande över rektorstillsättningar” Repliker Leif Lewin, professor emeritus, Uppsala universitet: ”Ett universitet är något annat än ett företag” Ulf Ekenberg, pensionerad docent i fysik: ”?Toppstyre motverkar kvalitet och akademisk frihet” Företrädare för Academic Rights Watch: ”?Näringslivets förslag ett utslag av hybris” Shirin Ahlbäck Öberg, Gustaf Arrhenius, Li Bennich-Björkman och Ulf Danielsson: ”Svenskt näringsliv bör ta avstånd från rapporten” Mats Ulfendahl, professor vid Karolinska institutet: ”Våga välj ett starkare akademiskt ledarskap” Slutreplik från Näringslivets forskningsberedning: ”Bra att akademiernas ledarskap börjar diskuteras” Läs fler artiklar på DN Debatt.