”Polischefens lögner måste prövas i domstol”

Summary: Journalisten Hannes Råstam med nya fakta i ”Fallet Ulf”: Tusentals sidor dokument gömdes undan.Polismästare Knut Dreyer i Helsingborg vägrade att lyda kammarrätten och gömde undan tusentals sidor med dokument som skulle ha friat den incestdömde Bo Larsson. Till slut ljög polismästaren och hävdade att dokumenten inte existerade. När väl dokumenten kom fram friades Bo Larsson av hovrätten. Övergreppen mot dottern hade inte ägt rum. Polismästarens agerande är bara en av flera händelser som borde prövas av domstol. Den enda som nu får ta konsekvenserna av rättsinstansernas oförmåga att fullgöra sina uppgifter är den flicka som nu krävs på en halv miljon kronor av Brottsoffermyndigheten.

En partisk åklagare och två inkompetenta polisutredare lyckades få Bo Larsson dömd till åtta års fängelse för brott han inte begått. I flera år undanhöll rättsväsendet lådvis med bevis som kunde bevisa hans oskuld. Nu är det också bevisat att polismyndigheten i Helsingborg förlängde Bo Larssons tid i fängelse genom domstolstrots och rena lögner. Men någon påföljd för de ansvariga för denna rättsröta är inte aktuell enligt JO som granskar fallet. I stället vältras ansvaret för justitiemordet över på Bo Larssons dotter som nu stämts på en halv miljon kronor av Brottsoffermyndigheten. Redan innan flickan började berätta om faderns övergrepp hade olika psykologutredningar konstaterat att hon saknade förmåga att skilja fantasi från verklighet. Enligt psykologerna hade hon utvecklat ett beteende som innebar att hon ljög för att uppnå sina syften men inte insåg konsekvenserna av sina handlingar. Med denna diagnos i bagaget kom den 14-åriga flickan till behandlingshemmet Ekbacken. På Ekbacken fick dottern gå i samtalsterapi varje fredag med den falske psykoterapeuten Kenneth Lind, vars terapi inriktas på att förmå ungdomarna att avslöja olika sexuella övergrepp de utsatts för. I det första polisförhöret uppgav Kenneth Lind att ”pappan knullat med dottern i många år” och att när Bo Larsson och hans kamrater ”träffas för att ha lite trevligt ska de sätta på den lilla horan”. Många skulle kanske ifrågasätta en terapeut som uttrycker sig på detta sätt om sin patient, men åklagare Birgit Kronholm accepterade både Kenneth Lind och hans påståenden om att flickan utsatts för hundratals våldtäkter av 20–30 gärningsmän när hon var nio år gammal. De polisförhör med flickan som följde gick till så att förhörsledaren vanligtvis kom med förslag på hur och var Bo Larsson förgripit sig på henne, varvid flickan svarade ”ja” eller ”mm” till svar. Frågorna i dessa förhör är så till den grad ledande att bevisvärdet underkändes till och med av åklagaren. Men skadan var redan skedd. I den följande polisutredningen åsidosatte åklagare Birgit Kronholm sin objektivitetsplikt genom att ensidigt söka belägg för Bo Larssons skuld, samtidigt som hon underlät att genomföra de mest grundläggande faktakontroller som skulle ha avslöjat att flickan inte talade sanning Exempelvis kontrollerades inte flickans skolfrånvaro, trots att hennes berättelse förutsatte att hennes pappa hållit henne hemma över 50 procent av skoldagarna under den tid övergreppen skulle ha ägt rum. Bo Larsson kämpade i flera år för att få ta del av det fullständiga utredningsmaterialet vilket polismyndigheten i Skåne nekade honom, trots att rättegångsbalken otvetydigt ger den åtalade rätt till sådan partsinsyn. Helsingborgs polismästare Knut Dreyer har fört en lika envis kamp för att hemlighålla utredningsmaterialet, men i juni 2004 avgjorde Kammarrätten i Göteborg att polisen måste lämna ut handlingarna till Bo Larsson. Polismästaren struntade dock i kammarrättens dom och fortsatte sin vägran. När ingenting annat återstod ljög polismästare Knut Deryer och påstod att det inte fanns några utredningshandlingar på myndigheten. Att polismyndighetens högste chef faktiskt ljög och vägrade lyda ett domstolsbeslut är en allvarlig anklagelse. Att syftet med lögnen var att undanhålla sanningen för en oskyldigt dömd man gör saken än värre. I ett yttrande till JO i februari i år erkänner dock polismyndigheten att man ljugit. I de tusentals sidor utredningshandlingar som Knut Dreyer med lögnens hjälp undanhöll Bo Larsson fanns bland annat bevismaterial som bidrog till att han beviljades resning och friades av hovrätten i januari 2005. Exempelvis fanns där utredningshandlingar om den porrklubb som flickan påstår sig ha besökt tillsammans med sin pappa. Nio år gammal skulle hon där ha blivit såld till klubbägaren för att ”arbeta som hora”. Sedan polisen i Stockholm utrett frågan grundligt konstaterade utredarna att klubben sannolikt aldrig existerat. Uppgiften var viktig genom att den återigen indikerade att dottern inte talade sanning, men åklagare Birgit Kronholm hemlighöll denna uppgift under rättegångarna. När Bo Larsson fällts i två instanser begärde han att få ta del av alla utredningshandlingar. Polismyndigheten sekretessbelade då uppgifterna om porrklubben trots att lagligt stöd för en sådan åtgärd saknas. Den flicka som konstaterats sakna förmåga att skilja mellan verklighet och fantasi bedömdes av både tingsrätten och hovrätten som så trovärdig att hennes vittnesmål ensamt kunde läggas till grund för åtta års fängelse för Bo Larsson och fem och ett halvt års fängelse för hans kamrat. Efter domarna mot Bo Larsson skrev dottern två långa brev till sin pappas advokat Tom Peyron där hon erkände att hon ljugit om allt och att pappan är oskyldigt dömd. Hon skrev att hon hade velat säga som det var redan under rättegångarna men att hon inte vågar göra det. Genom att ljuga om övergreppen hade flickan erhållit olika förmåner på Ekbacken. När hon nu försökte säga sanningen var ingen intresserad av att lyssna på henne och ingen stöttade henne. Tvärtom hotade Ekbackens föreståndare med att hon skulle kastas ut från hemmet om anklagelserna mot pappan inte var sanna. Inför dessa hot ändrade sig flickan och förklarade att det hon skrivit i breven inte var sant. Hon blidkade föreståndaren genom att berätta att hon som nioåring bevittnat ett ritualmord som utförts av den satanistiska stripteasedansösen Jessica och ortens pizzabagare. Terapeuten, föreståndarna, polisutredarna och åklagaren valde att återigen tro på flickan och de nya lögnerna belönades med uppmärksamhet, medkänsla och uppskattning. Samtidigt som dottern berättade om ritualmordet behandlade Högsta domstolen Bo Larssons första resningsansökan. Bo Larsson krävde att flickan skulle förhöras för att skapa klarhet kring varför hon skrivit breven. I hemlighet genomfördes ett förhör med flickan som påstod att den mystiska stripteasedansösen Jessica nyligen sökt upp henne och tvingat i henne en tablett med den effekten att hon skrev breven om att hennes pappa var oskyldigt dömd. Vice riksåklagare Catharina Bergkvist Levin har ett särskilt uppdrag att vaka över rättssäkerheten i Sverige och kunde därför antas ha blivit oroad av flickans nya uppgifter – två långa fängelsestraff hade ju trots allt grundats uteslutande på flickans höga trovärdighet. Men Catharina Bergkvist Levin tyckte att förklaringen med tabletten lät så bra att hon ansåg att flickan inte behövde förhöras ytterligare om saken. Högsta domstolen skulle just behandla en resningsansökan som grundade sig på flickans brev där hon tog tillbaka sina anklagelser. I ett brev till Högsta domstolen skrev Catharina Bergkvist Levin att breven fått en tillfredsställande förklaring. (Hon avstod dock från att nämna något om tabletten och Jessica.) Några nya förhör behövde därför inte hållas med flickan, skrev hon. Sanningen var dock att flickan redan hade blivit förhörd, vilket vice riksåklagaren förteg i brevet till Högsta domstolen. I dessa nya förhör hade flickan påstått att hon bevittnat ett ritualmord på en liten invandrarflicka. Vice riksåklagaren vilseledde Högsta domstolen genom att förtiga att flickan förhörts om ritualmordet och tvärtom hävdat att några förhör inte behövde hållas. Det tydliga budskapet var att allt är lugnt och att flickans trovärdighet var orubbad. Kort tid senare mottog vice riksåklagare Catharina Bergkvist Levin en promemoria från en åklagare som slog larm om att delar av flickans berättelse hämtats från boken ”Spökflickan”. Han informerade också vice riksåklagaren om Kenneth Linds suggererande terapimetoder som hade formen av polisförhör. Ytterligare några dagar senare släppte flickan en ny bomb: Stripteasedansösen Jessica som polisen förgäves sökt efter i flera år var egentligen hennes egen mamma! Trots att vice riksåklagare Catharina Bergkvist Levin ständigt fick nya alarmerande uppgifter vidarebefordrade hon inte dessa till Högsta domstolen. Bo Larssons andra resningsansökan avslogs med motiveringen att det inte hade framkommit några nya uppgifter i målet. Trots att åklagarväsendets agerande i fallet ledde till att två oskyldiga män satt i fängelse i tre år vidhåller vice riksåklagare Catharina Bergqvist Levin att fallet ”i allt väsentligt är bra handlagt”. Uttalandet avslöjar en häpnadsväckande brist på insikt om konsekvenserna av den maktutövning hon är en ledande företrädare för. Justitieombudsmannen som granskat fallet har kortfattat meddelat att han inte avser att ens inleda förundersökning mot någon tjänsteman som handlagt fallet Bo Larsson. Därmed sitter Bo Larssons plågade dotter ensam kvar som fallets största förlorare. En flicka som ropat på hjälp genom att anklaga och genom att ta tillbaka anklagelserna; en flicka som inte kan se skillnad på fantasi och verklighet. Utöver den bedövande inkompetens som kantat fallet Bo Larsson finns det ett antal händelser som är av sådan art att de i anständighetens namn borde prövas i domstol: • Kammaråklagare Birgit Kronholms undanhållande av de förhör hon höll med flickan inför hovrättsförhandlingarna. •Polismästare Knut Dreyers undanhållande av utredningsmaterial som han ålagts av domstol att lämna ut till Bo Larsson. •Vice riksåklagare Catharina Bergkvist Levins vilseledande av Högsta domstolen inför Bo Larssons två första resningsansökningar. För det kan väl inte vara rimligt att den flicka som inte kunde inse följderna av sitt handlande ensam får bära konsekvenserna av rättsinstansernas oförmåga att fullgöra sina uppgifter? Hannes Råstam Reporter, Uppdrag granskning, SVTournalisten Hannes Råstam med nya fakta i ”Fallet Ulf”: Tusentals sidor dokument gömdes undan.


Hondahybrid utmanar Prius

Summary: Här är miljöbilen som kör förbi Toyota Prius i ekonomirallyt: Honda Civic hybrid. Den väntas få ett superlågt förmånsvärde på 825 kronor per månad!

Om ett par veckor premiärvisar Honda hybridversionen av den nya modellserien Civic. Det sker på bilsalongen i Stockholm. Försäljningen av miljöbilar har ökat kraftigt på senare tid. De svarar nu för tolv procent av registreringarna. Särskilt het är efterfrågan i storstäderna. Miljöbilar svischar skattefritt förbi betalstationerna och de parkerar fritt eller subventionerat i en rad kommuner. Den årliga fordonsskatten är lägre än för motsvarande bensin- eller dieseldrivna fordon utan miljöstämpel. Men den saftigaste moroten är riktad till företag och tjänstebilsförare: nedsatt förmånsvärde med 20 eller 40 procent, beroende på modell och utförande. Det är här nya Civic hybrid blir riktigt intressant. Förmånsvärdet baseras inte på bilens pris, 237 900 kronor, utan på vad motsvarande bil med bensinmotor kostar: en femdörrars Civic med 1,4 liters motor. Den kostar 158 900 kronor. Det ger ett förmånsvärde på 30 000 kronor. Efter nedsättning med 40 procent blir det bara 18 000 kronor. Med 55 procents marginalskatt betyder det 825 kronor netto per månad för föraren. – Vi är inte klara med uträkningen för nya Civicen ännu, vi måste hitta en jämförbar bil. Men det verkar som om 1,4-liters versionen ligger närmast till hands. Nya listan med aktuella försmånvärden blir klar senare i vår, säger Ulf Upperud på skattekontoret i Växjö. Om inget oförutsett inträffar till dess blir Honda Civic därmed över 100 kronor billigare per månad än Prius. – Inte ens en bil för 100 000 kronor får ett så lågt förmånsvärde som Civicen väntas få, säger Ulf Upperud. Civicen ger inte bara lägre månadskostnad, den är också billigare i inköp. Skillnaden är 36 200 kronor om man jämför med Prius med businesspaket. Den enda miljöbil som ger lägre förmånsvärde än Civic är Fiat Punto Bipower, men den drivs med gas. Trots den starka efterfrågan på miljöbilar har Honda Sverige satt ett blygsamt försäljningsmål på 350 bilar. Som jämförelse sålde Toyota drygt 1 700 Prius i fjol. – Det handlar om tilldelning, förklarade Hondas svenska representanter vid pressvisningen i Stockholm i veckan. Men det ville inte teknikern från Honda Europe riktigt kännas vid. – Det är inga problem att leverera fler bilar. Kapaciteten i fabriken i Japan är 100 000 bilar per år, förklarade Thomas Brachmann. Ytterligare ett argument som Honda kan lyfta fram, åtminstone till en början, är relativt snabba leveranser. Toyota har svåra problem att få fram bilar för att svara mot den allt starkare efterfrågan. För några veckor sedan var väntetiden för en ny Prius uppemot ett halvår, men efter att ha fått fler bilar från andra marknader i Europa, som inte sålt lika bra, är den nu kortad till cirka fyra månader. Lasse Swärd lasse.sward@dn.se 08-738 12 46


"Var fjärde svensk vill inte ha en jude som statsminister"

Summary: Ny rapport om antisemitismen i Sverige: 41 procent har en helt eller delvis negativ syn på judar. 25 procent av svenskarna är negativa till tanken på en jude som statsminister. Lika många anser att judarna har stort inflytande över världsekonomin, 15 procent anser att judarna har för stor makt i världen i dag. Det visar en ny undersökning från Forum för levande historia och Brå, som genomförts bland närmare 3 000 svenskar och som publiceras i dag. Totalt instämmer 36 procent av svenskarna i vissa antisemitiska påståenden, men tar avstånd från andra. Fem procent, däribland sympatisörer med extremnationalistiska partier, har en systematiskt negativ inställning till judar, skriver Heléne Lööw, överintendent för Forum för levande historia, och forskaren Henrik Bachner.

Det finns en tradition av att förneka och bagatellisera antisemitism i Sverige. En vanlig uppfattning är att fördomar och fientlighet mot judar möjligen kan finnas bland mindre grupper rasistiska extremister, men att de knappast utgör ett allmänt samhällsproblem. Denna syn är till stor del ett resultat av den retuscherade nationella självbild som växte fram efter andra världskriget. Att antisemitism efter 1945 har fortlevt i Sverige och kommit till uttryck i form av propaganda, hatbrott, folkliga attityder och stereotypa bilder i medier och offentlig debatt har vi vetat sedan länge. Detta har också belysts i flera vetenskapliga undersökningar. Däremot har vi saknat kunskap om hur utbredda antijudiska fördomar är i den svenska befolkningen. Nu vet vi bättre. I rapporten "Antisemitiska attityder och föreställningar i Sverige" som publiceras i dag, redovisas resultaten från den första systematiska attitydundersökning i denna fråga som gjorts i vårt land. Undersökningen, som genomförts av forskarna Henrik Bachner och Jonas Ring på uppdrag av Forum för levande historia och Brå, bygger på data från närmare 3 000 personer i åldern 16-75 år vilka under perioden mars-maj 2005 besvarat en postenkät. Studien är en uppföljning på "Intoleransrapporten" (en kartläggning av ungdomars intolerans som Forum för levande historia och Brå presenterade 2004) och kommer under året att kompletteras med två undersökningar av islamofobi och en om homofobi. Syftet med studien har varit att kartlägga utbredningen av antijudiska attityder och föreställningar, men också att undersöka hur förekomst av antisemitism hänger samman med vissa sociala, politiska och andra bakgrundsförhållanden. Med utgångspunkt i svensk och internationell forskning på området har ett stort antal antisemitiska motiv undersökts. De som besvarat enkäten har tagit ställning till påståenden som ger uttryck för såväl historiska som samtida antijudiska föreställningar. Mytologiska bilder av judisk makt över medier, politik och ekonomi utgör de kanske allra mest centrala inslagen i antijudiskt tänkande. Resultaten visar att denna typ av föreställningar omfattas av en betydande andel svenskar. 26 procent av samtliga tillfrågade menar till exempel att "judarna har stort inflytande över världsekonomin" och 15 procent instämmer helt eller delvis i påståendet att "judarna har för stor makt i världen i dag". Om högutbildade har jämförelsevis färre fördomar om judar än lågutbildade, så gäller detta samband inte för föreställningar om "judarnas" makt och inflytande. För benägenheten att omfatta denna typ av bilder tycks utbildningsnivån inte spela någon som helst roll. Av detta kan vi även dra slutsatsen - ingalunda ny, men icke desto mindre viktig - att utbildning tenderar att motverka fördomsfullt tänkande, men utgör på intet sätt ett hinder mot irrationella föreställningar om judar. Dessa resultat är oroande. Just mytbildningar om "judarnas" makt kan bli synnerligen farliga i tider av politisk eller ekonomisk kris, då de lätt kan exploateras av populistiska och antidemokratiska politiska krafter. Det finns också anledning att tro att den förhållandevis stora utbredningen av detta slags bilder delvis skulle kunna hänga samman med deras förekomst och relativa legitimitet i medier och offentlig debatt. Undersökningen visar vidare på en icke obetydlig förekomst av antisemitiska attityder och föreställningar relaterade till Förintelsen, dess konsekvenser och fortsatta närvaro i samtida politik och kultur. Att 14 procent i olika grad instämmer i påståendet att "Judarna utnyttjar nazisternas judeutrotning (Förintelsen) i ekonomiska och politiska syften" indikerar också att de uråldriga stereotyperna om girighet och utsugande långtifrån är utslocknade. Kritik av israelisk politik är av självklara skäl inte antisemitism. Resultaten tyder dock på att antijudiska föreställningar och förhållningssätt kopplade till Israel och den israelisk-palestinska konflikten har ett visst stöd. Så menar till exempel 26 procent att Israels politik "präglas av en i Gamla testamentet rotad hämndlystnad" och närmare en av tio sluter helt eller delvis upp bakom föreställningen att Israels existens utgör ett hinder för fred på jorden. Om närmare hälften av alla svenskar tycks uppfatta svenska judar som "riktiga" eller "fullvärdiga" svenskar, finns också en betydande andel som vacklar i denna fråga. Att 25 procent är negativa till tanken på en jude som statsminister tyder på att gans-ka många definierar svenskhet på ett sätt som utestänger judar. Resultaten från en sammanslagen attitydskala, bestående av ett stort antal antisemitiska påståenden, pekar på att 5 procent av svenskarna hyser en stark och konsekvent antisemitisk inställning. Denna andel motsvarar inte samtliga som bär på fördomar mot judar, utan endast dem för vilka en negativ inställning till judar är systematisk. En andel om 36 procent inbegriper en betydande grupp med en delvis ambivalent inställning till judar. Denna andel omfattar individer som instämmer i vissa antisemitiska påståenden men tar avstånd från andra och/eller har svårt att klart ta ställning för eller emot antisemitiska utsagor. Totalt 59 procent avvisar på ett generellt sätt antisemitiska fördomar. Ser vi till hur förekomst av antisemitism sammanhänger med vissa bakgrundsfaktorer visar undersökningen att fördomar mot judar är jämförelsevis mer utbredda bland män, lågutbildade och arbetare. Ambivalens och negativa attityder är något mer förekommande inom de äldsta ålderskategorierna, men några större skillnader mellan generationerna finns inte. Partipolitiska preferenser tycks ha liten inverkan, bortsett från gruppen sympatisörer med extremnationalistiska partier bland vilken andelen judefientliga är klart större. Antisemitiska attityder är också mer utbredda bland svenskar med utländsk bakgrund än bland andra. En markant skillnad framträder beträffande religiös-kulturell tillhörighet: antisemitismen är jämförelsevis betydligt mer utbredd bland dem som identifierar sig som muslimer än bland dem som betecknar sig som kristna eller icke-religiösa. Undersökningen kan inte säga huruvida fördomar mot judar ökar eller minskar bland svenskar, men den visar med stor tydlighet att antisemitismen utgör ett allvarligt samhällsproblem i vårt land. Samma eller liknande antijudiska föreställningar som förekommer i andra europeiska länder och i vissa fall globalt är närvarande även i Sverige. Denna kunskap måste nu det demokratiska samhället ta till sig. Den bör ligga till grund för ett intensifierat och utvidgat arbete mot antisemitism. Förnekanden och bagatellisering av problemet, liksom tystnad och passivitet inför dess yttringar, måste nu ersättas av realism, bestämdhet och tydlighet. Heléne Lööw Överintendent, Forum för levande historia Henrik Bachner Fil doktor idéhistoria Läs hela rapporten


”Var fjärde svensk vill inte ha en jude som statsminister”

Summary: Ny rapport om antisemitismen i Sverige: 41 procent har en helt eller delvis negativ syn på judar.25 procent av svenskarna är negativa till tanken på en jude som statsminister. Lika många anser att judarna har stort inflytande över världsekonomin, 15 procent anser att judarna har för stor makt i världen i dag. Det visar en ny undersökning från Forum för levande historia och Brå, som genomförts bland närmare 3 000 svenskar och som publiceras i dag. Totalt instämmer 36 procent av svenskarna i vissa antisemitiska påståenden, men tar avstånd från andra. Fem procent, däribland sympatisörer med extremnationalistiska partier, har en systematiskt negativ inställning till judar, skriver Heléne Lööw, överintendent för Forum för levande historia, och forskaren Henrik Bachner.

Det finns en tradition av att förneka och bagatellisera antisemitism i Sverige. En vanlig uppfattning är att fördomar och fientlighet mot judar möjligen kan finnas bland mindre grupper rasistiska extremister, men att de knappast utgör ett allmänt samhällsproblem. Denna syn är till stor del ett resultat av den retuscherade nationella självbild som växte fram efter andra världskriget. Att antisemitism efter 1945 har fortlevt i Sverige och kommit till uttryck i form av propaganda, hatbrott, folkliga attityder och stereotypa bilder i medier och offentlig debatt har vi vetat sedan länge. Detta har också belysts i flera vetenskapliga undersökningar. Däremot har vi saknat kunskap om hur utbredda antijudiska fördomar är i den svenska befolkningen. Nu vet vi bättre. I rapporten ”Antisemitiska attityder och föreställningar i Sverige” som publiceras i dag, redovisas resultaten från den första systematiska attitydundersökning i denna fråga som gjorts i vårt land. Undersökningen, som genomförts av forskarna Henrik Bachner och Jonas Ring på uppdrag av Forum för levande historia och Brå, bygger på data från närmare 3 000 personer i åldern 16–75 år vilka under perioden mars–maj 2005 besvarat en postenkät. Studien är en uppföljning på ”Intoleransrapporten” (en kartläggning av ungdomars intolerans som Forum för levande historia och Brå presenterade 2004) och kommer under året att kompletteras med två undersökningar av islamofobi och en om homofobi. Syftet med studien har varit att kartlägga utbredningen av antijudiska attityder och föreställningar, men också att undersöka hur förekomst av antisemitism hänger samman med vissa sociala, politiska och andra bakgrundsförhållanden. Med utgångspunkt i svensk och internationell forskning på området har ett stort antal antisemitiska motiv undersökts. De som besvarat enkäten har tagit ställning till påståenden som ger uttryck för såväl historiska som samtida antijudiska föreställningar. Mytologiska bilder av judisk makt över medier, politik och ekonomi utgör de kanske allra mest centrala inslagen i antijudiskt tänkande. Resultaten visar att denna typ av föreställningar omfattas av en betydande andel svenskar. 26 procent av samtliga tillfrågade menar till exempel att ”judarna har stort inflytande över världsekonomin” och 15 procent instämmer helt eller delvis i påståendet att ”judarna har för stor makt i världen i dag”. Om högutbildade har jämförelsevis färre fördomar om judar än lågutbildade, så gäller detta samband inte för föreställningar om ”judarnas” makt och inflytande. För benägenheten att omfatta denna typ av bilder tycks utbildningsnivån inte spela någon som helst roll. Av detta kan vi även dra slutsatsen – ingalunda ny, men icke desto mindre viktig – att utbildning tenderar att motverka fördomsfullt tänkande, men utgör på intet sätt ett hinder mot irrationella föreställningar om judar. Dessa resultat är oroande. Just mytbildningar om ”judarnas” makt kan bli synnerligen farliga i tider av politisk eller ekonomisk kris, då de lätt kan exploateras av populistiska och antidemokratiska politiska krafter. Det finns också anledning att tro att den förhållandevis stora utbredningen av detta slags bilder delvis skulle kunna hänga samman med deras förekomst och relativa legitimitet i medier och offentlig debatt. Undersökningen visar vidare på en icke obetydlig förekomst av antisemitiska attityder och föreställningar relaterade till Förintelsen, dess konsekvenser och fortsatta närvaro i samtida politik och kultur. Att 14 procent i olika grad instämmer i påståendet att ”Judarna utnyttjar nazisternas judeutrotning (Förintelsen) i ekonomiska och politiska syften” indikerar också att de uråldriga stereotyperna om girighet och utsugande långtifrån är utslocknade. Kritik av israelisk politik är av självklara skäl inte antisemitism. Resultaten tyder dock på att antijudiska föreställningar och förhållningssätt kopplade till Israel och den israelisk-palestinska konflikten har ett visst stöd. Så menar till exempel 26 procent att Israels politik ”präglas av en i Gamla testamentet rotad hämndlystnad” och närmare en av tio sluter helt eller delvis upp bakom föreställningen att Israels existens utgör ett hinder för fred på jorden. Om närmare hälften av alla svenskar tycks uppfatta svenska judar som ”riktiga” eller ”fullvärdiga” svenskar, finns också en betydande andel som vacklar i denna fråga. Att 25 procent är negativa till tanken på en jude som statsminister tyder på att gans-ka många definierar svenskhet på ett sätt som utestänger judar. Resultaten från en sammanslagen attitydskala, bestående av ett stort antal antisemitiska påståenden, pekar på att 5 procent av svenskarna hyser en stark och konsekvent antisemitisk inställning. Denna andel motsvarar inte samtliga som bär på fördomar mot judar, utan endast dem för vilka en negativ inställning till judar är systematisk. En andel om 36 procent inbegriper en betydande grupp med en delvis ambivalent inställning till judar. Denna andel omfattar individer som instämmer i vissa antisemitiska påståenden men tar avstånd från andra och/eller har svårt att klart ta ställning för eller emot antisemitiska utsagor. Totalt 59 procent avvisar på ett generellt sätt antisemitiska fördomar. Ser vi till hur förekomst av antisemitism sammanhänger med vissa bakgrundsfaktorer visar undersökningen att fördomar mot judar är jämförelsevis mer utbredda bland män, lågutbildade och arbetare. Ambivalens och negativa attityder är något mer förekommande inom de äldsta ålderskategorierna, men några större skillnader mellan generationerna finns inte. Partipolitiska preferenser tycks ha liten inverkan, bortsett från gruppen sympatisörer med extremnationalistiska partier bland vilken andelen judefientliga är klart större. Antisemitiska attityder är också mer utbredda bland svenskar med utländsk bakgrund än bland andra. En markant skillnad framträder beträffande religiös-kulturell tillhörighet: antisemitismen är jämförelsevis betydligt mer utbredd bland dem som identifierar sig som muslimer än bland dem som betecknar sig som kristna eller icke-religiösa. Undersökningen kan inte säga huruvida fördomar mot judar ökar eller minskar bland svenskar, men den visar med stor tydlighet att antisemitismen utgör ett allvarligt samhällsproblem i vårt land. Samma eller liknande antijudiska föreställningar som förekommer i andra europeiska länder och i vissa fall globalt är närvarande även i Sverige. Denna kunskap måste nu det demokratiska samhället ta till sig. Den bör ligga till grund för ett intensifierat och utvidgat arbete mot antisemitism. Förnekanden och bagatellisering av problemet, liksom tystnad och passivitet inför dess yttringar, måste nu ersättas av realism, bestämdhet och tydlighet. Heléne Lööw Överintendent, Forum för levande historia Henrik Bachner Fil doktor idéhistoria


Våldtäkt i praktik och paragrafer

Summary: Våldtäkt, sade hovrätten. Sexuellt utnyttjande, säger Högsta domstolen. I två uppmärksammade fall där vuxna män haft sex med flickor under 15 år väljer HD att mildra rubriceringen. Det visar att lagen bör skrivas om.

Frågan om gränserna mellan sex och våldtäkt, mellan vuxna och barn, ställdes på sin spets i Storbritannien 2004 när den sanna historien om paradisön Pitcairn rullades upp i domstol. Halva den vuxna manliga befolkningen, sju personer, stod åtalade för grova sexuella övergrepp på minderåriga. Fyra dömdes till fängelse. Brittiska tidningar skrev spaltkilometer om dramat i den lilla kolonin. Antropologerna lade pannan i djupa veck och förklarade att sexualmoralen kanske skilde sig åt i Söderhavet och i Sussex, ett argument som våldtäktsmännens advokater tacksamt anammade. En vanlig antropologisk anmärkning i debatten var att Västerlandet fjärmat sig från "naturen" genom att definiera en myndighetsålder som inträder många år efter könsmognaden. På Pitcairn brydde man sig inte så mycket om utbildning och social stabilitet, därav den tidiga sexdebuten. Vittnesmålen från öns kvinnor gav en annan bild. Några kallade visserligen den sexuella aktiviteten för "traditionell", men andra beskrev hot och våld som stående inslag. Flickor på 12-13 år fick helt enkelt lära sig att detta var något man sade ja till. Annars. I och med tisdagens utslag i Högsta domstolen, som för första gången prövat lagen om våldtäkt mot barn, närmar vi oss en liknande diskussion här. I två fall där män haft samlag med flickor under 15 år valde HD den mildare rubriceringen sexuellt utnyttjande av barn, trots att den nya lagen från 2005 slår fast att minderåriga och barn per definition inte kan samtycka till sex. Samlag är lika med våldtäkt, eftersom det alltid finns ett övertag - om inte fysiskt så psykologiskt, socialt eller ekonomiskt. "Man kan fråga sig om ett så ungt barn någonsin kan ha frivilligt sex", säger barnombudsmannen Lena Nyberg, som menar att barn inte är sexuellt fredade i och med HD:s utslag. Riksåklagaren drar samma slutsats; detta var inte vad lagstiftarna tänkte sig när de skärpte formuleringarna. BO har både rätt och fel. Domar på sex respektive tolv månaders fängelse är milda för ett brott som enligt lagen ska betraktas som våldtäkt. Mot bakgrund av detta prejudikat förefaller lagskärpningen mer eller mindre meningslös. Samtidigt är det vanskligt att uttala sig generellt om vem som kan tänkas göra vad frivilligt. I undersökningar uppger nästan varannan svensk 16-åring att de har sexdebuterat. Även om den siffran är överdriven lever vi i en kultur där det bara skiljer ett år mellan något som anses normalt och något som renderar två års fängelse. Omständigheterna måste alltid beaktas. Eftersom individer och situationer är olika kommer vi aldrig ifrån den glidande skalan och de svåra gränsfallen. Intentionerna bakom lagändringen 2005 var riktiga, eftersom vi fått större kunskap om den skada som sexuella övergrepp medför. Därtill fanns oacceptabla kryphål och rabatter i den gamla lagstiftningen. Men när HD underkänner utvidgningen av våldtäktsbegreppet är vi tillbaka på ruta ett. Ordet "våld" ställer till det för domstolarna, som vill att orden och det de beskriver ska följas åt. Om allting kategoriseras under det starkaste begreppet, hur definierar vi då det allra värsta? Sexuella övergrepp mot minderåriga är verkligen svårslagna brott som måste följas av hårda straff. Politiskt var det övertygande att helt enkelt kalla allt sådant sexuellt umgänge för våldtäkt. Juridiskt var det uppenbarligen knepigare. En möjlig tolkning av detta är att Högsta domstolen i brist på empati prioriterat våldtäktsmäns rättssäkerhet framför skyddet av barns kroppsliga integritet. En mera konstruktiv slutsats är att vi borde utvidga straffskalan för sexuellt utnyttjande av barn, så att skärpningen blir verklighet i både lag och praktik. Frågan om skadeståndens storlek återstår också att diskutera. I det ena fallet fastslår HD ett skadestånd på 50 000 kronor som hovrätten sänkte från 75 000. Trots den mildrade rubriceringen är det fortfarande för lite.


"Tredubblat antal unga kvinnor vårdas för alkoholförgiftning"

Summary: Socialstyrelsens rapport till regeringen i dag: Ökad risk att 80-talisterna fastnar i missbruk. I takt med att alkoholen blivit mer lättillgänglig har alkoholförgiftningarna bland unga ökat. Antalet unga som lagts in på sjukhus för alkoholförgiftningar har fördubblats för män och tredubblats för kvinnor. Risken är stor att 80-talisterna bryter trenden mot minskande missbruk och färre alkoholskador, som synts bland dem som är födda på 60- och 70-talet. Det visar Socialstyrelsens årliga rapport om folkhälsan som överlämnas till regeringen i dag. I rapporten konstateras också att varannan pojke som är aggressiv, mobbar och vandaliserar fortsätter med kriminalitet i vuxen ålder. Den lilla grupp pojkar som begår brott före 15 års ålder kommer att stå för majoriteten av alla brott som den årgången begår i vuxen ålder. Samhället måste satsa mycket mer på barn och ungdomar i dag för att förebygga framtidens problem, skriver Måns Rosén, professor på Socialstyrelsen.

De flesta av dagens hälsoproblem hos vuxna grundläggs i barn- och ungdomsåren. Det visar den lägesrapport om folkhälsans utveckling som Socialstyrelsen överlämnar i dag till regeringen. Samhället måste satsa mycket mer på barn och ungdomar i dag för att förebygga framtidens hälsoproblem. De flesta hälsorisker grundläggs i ungdomsåren. Människors grundläggande värderingar, levnadsvanor, utbildningsnivå och andra förutsättningar för att lyckas bra i livet avgörs till stor del under barndom och ungdomstid. Konsekvenserna för människors hälsa märks emellertid oftast mycket senare i livet. Av rökarna har runt 80 procent börjat röka före 18 års ålder. Få börjar i vuxen ålder. Allvarliga konsekvenser i form av hjärt-kärlsjukdomar eller cancer uppkommer först cirka 40-60 år senare. Rökningen fortsätter att minska för såväl män som kvinnor. År 2004 rökte 15 procent av männen och drygt 17 procent av kvinnorna i åldern 16-84 år vilket är en minskning jämfört med året före. Nästan 85 procent av befolkningen i Sverige är numera rökfria vilket sannolikt är närmare målet om en rökfri generation än i något annat land i världen. Det finns dock stora variationer där till exempel enbart 3,4 procent av unga män i norra Sverige röker medan nästan 30 procent av ensamstående kvinnor med barn röker. Alkoholmissbruk grundläggs ofta under ungdomsåren och missbrukarna kommer senare att ha många och upprepade kontakter med såväl hälso- och sjukvård som socialtjänst innan de avlider i förtid. Alkoholkonsumtionen ökar inte längre. Detta enligt den senaste statistiken från forskningsinstitutet SORAD från de första tio månaderna 2005. I vad mån detta är ett trendbrott efter många år av ökad konsumtion är för tidigt att säga. Det är framför allt införseln av alkohol från utlandet som har avstannat/minskat. Antalet unga personer (15-24 år) som lagts in på sjukhus för alkoholförgiftningar har fördubblats för män och tredubblats för kvinnor. Ökningen har fortsatt även mellan 2003 och 2004. Detta är en indikation på att det är ungdomar och unga vuxna som påverkas mest negativt av ökad tillgänglighet på alkohol med ökat berusningsdrickande som följd. Alkoholmissbruk leder till för tidig död, men vanligtvis inte förrän i 50- eller 60-årsåldern efter långvarigt missbruk. Den alkoholrelaterade dödligheten i dag speglar därför den politik som bedrevs för 30-40 år sedan. De flesta som dör i alkoholrelaterade sjukdomar i dag är män födda på 1930- och 1940-talet och kvinnor födda på 1940- och 1950-talet. De var unga under en period då alkoholen blev mer lättillgänglig, det vill säga då motboken slopades 1955, när mellanölet tilläts säljas i livsmedelsbutiker 1965, när minimiåldern för att sälja alkohol sänktes från 21 till 20 år och under 1960-talets frigörelse bland ungdomar. De ökande problemen kring alkohol och tobak bland ungdomar ledde till att man återinförde förbudet mot att sälja mellanöl i livsmedelsbutiker 1977 och lördagsstängt på Systemet infördes 1982 (och återinfördes 2001). De samlade motreaktionerna innebar att de som föddes på 1960- och 1970-talet var en grupp som både rökte och drack alkohol i mindre utsträckning än tidigare generationer. Detta märks också i statistiken där 40- och 50-talister har mer än dubbelt så hög dödlighet som 60- och 70-talister i jämförbara åldrar. 80-talister kan däremot vara en ny riskgrupp. Ett likartat mönster ses för den narkotikarelaterade dödligheten där medelålders födda på 1940- och 1950-talet stått för en del av den tidigare ökningen. Dessa åldersgrupper var också unga på 1960-talet när narkotika i större omfattning började komma in i Sverige. Narkotikarelaterad sjuklighet och dödlighet har dock inte ökat totalt sett under senare år. I en översiktsartikel av Room och medarbetare poängterar man att det finns effektiva åtgärder både för att förebygga och behandla alkoholmissbruk. En av slutsatserna är dock att informationsinsatser på alkoholområdet är populära, men ineffektiva medan åtgärder som minskar tillgänglighet är effektiva, men inte populära i politikers och allmänhetens ögon. Att vara överviktig eller fet redan i ungdomsåren är en stark indikator på framtida hälsoproblem. Risken att bli fet är särskilt stor om övervikten grundläggs i ungdomsåren. Däremot är det inte så farligt om medelålders eller äldre blir en aning överviktiga. Att allt fler barn och ungdomar är överviktiga och feta oroar mer. Skälen till denna faktiska utveckling kan diskuteras, men bland orsakerna nämns allt från minskad schemalagd skolidrott, ökad konsumtion av läsk till mer stillasittande aktiviteter som tv-tittande och datorspel. Kriminalitet och andra sociala problem grundläggs ofta i ungdomsåren och en stor del av alla brott i Sverige skulle kunna förebyggas om man kunde bryta det negativa beteende som märks redan i ungdomsåren. En nyligen genomförd studie i Stockholm visade att minst var tredje missbrukare i Stockholm varit omhändertagen redan som barn. Barn och ungdomar visar ofta tydliga tecken på att de inte mår bra med tecken som vuxenvärlden inte alltid tar itu med. Exempelvis uppvisar de ett "normbrytande beteende" såsom aggressivitet och utagerande, mobbning och skolk, tidig kriminalitet och vandalisering. En av två pojkar och en av fem flickor som uppvisar normbrytande beteenden fortsätter med det i vuxen ålder. Majoriteten av vuxna med allvarlig kriminalitet har uppvisat normbrytande beteende i barndomen. Den lilla grupp pojkar som begår brott före 15 års ålder kommer att stå för majoriteten av alla brott som den födelsegruppen begår i vuxen ålder. Om tidiga insatser kan förebygga dessa problem skulle både hälsan förbättras och brottslighet och missbruk minska. Vi ser mindre oro hos vuxna, men det är osäkert hur ungdomar har det. De senaste siffrorna från 2004 pekar på att färre i befolkningen anger svåra besvär av ängslan, oro eller ångest jämfört med 2002-2003. En likartad minskning ses för sömnproblem. Lokala studier pekar på att barn och ungdomar känner mer oro och oftare har sömnproblem än tidigare. Resultaten är dock osäkra och vår kunskap om barns och ungdomars psykiska hälsa är otillräcklig. Socialstyrelsen har lämnat förslag till regeringen på hur man skulle kunna mäta och följa den psykiska hälsan hos barn och ungdomar vilket skulle vara ett viktigt bidrag till ökad kunskap om barns och ungdomars situation. Framför allt skulle återkommande mätningar ge dem som arbetar lokalt i skolor, på ungdomsmottagningar, inom socialtjänst och hälso- och sjukvård ett bättre underlag för förebyggande arbete. Frekvensen av självmord har sjunkit under en lång följd av år. Den senast tillgängliga statistiken pekar inte heller på något trendbrott totalt sett. Möjligen kan man se en viss ökning för yngre män och kvinnor. Vidare har självmordsförsök som kräver sjukhusvård ökat något för kvinnor i åldern 15-24 år. Sammantaget visar statistiken entydigt det angelägna att från folkhälsosynpunkt göra ökade satsningar på barn och ungdomar. Det har omedelbara effekter på barnens välbefinnande även om de största effekterna på folkhälsan märks först om 30-50 år. Dagens samhälle måste ta hand om konsekvenserna av de beslut som fattades för flera decennier sedan och dagens beslut innebär konsekvenser för den framtida folkhälsan. Det finns inga enkla åtgärdsförslag. Det fordras satsningar på många olika områden samtidigt och det är viktigt att dessa insatser utvärderas. Barn och ungdomar är vår framtid! MÅNS ROSÉN Professor, Epidemiologiskt centrum, Socialstyrelsen


Väg barnen släng halvfabrikaten

Summary: Det är bra att landets fyraåringar ska få sitt BMI kontrollerat. Med små förändringar kan man komma åt den övervikt som, när den haft år på sig att sätta sig, är nästan omöjlig att bli av med.

Den barnfetmaepedemi som grasserar i Sverige och en rad andra länder kan knappast ha undgått någon. Allt fler barn blir överviktiga och övervikten, eller fetman som läkarna envisas med att etikettera grav övervikt, blir allt större. Vad göra? Situationen är trots allt inte så hopplös som den kan verka. För medan kostbehandling av vuxna i studier visat sig tämligen meningslöst långsiktigt så ser det faktiskt avsevärt bättre ut för barnen. Skälen är flera. Barn som växer behöver inte gå ned i vikt, det räcker att vågen står stilla medan de växer på längden. Det gör uppgiften betydligt lättare och det förhindrar de försvarsmekanismer som vid traditionell bantning dras i gång av en kropp som under århundranden av svält lärt sig att in i det längsta kämpa för att inte släppa ifrån sig något av reserverna. Barn har i bästa fall inte heller hunnit förstöra sin ämnesomsättning vilket man gör genom ständiga jojo-bantningar. Inte heller har de haft decennier på sig att bygga upp vanor och beteenden som är närmast omöjliga att bryta. Därför är det utmärkt att barnavårdscentralerna nu ska börja mäta BMI hos alla fyra-åringar. Det är absolut inte för tidigt. Redan vid två års ålder ska barnen börja växa ur småbarnsknubbigheten. Den eventuella övervikt som finns kvar vid fyra års ålder ska ses som just övervikt och inte som några charmiga valkar som växer bort av sig själva, även om det naturligtvis också händer. Men majoriteten av överviktiga fyraåringar är överviktiga också sex år senare. Ju tidigare man sätter in stöten desto bättre. Det är naturligtvis mycket lättare att genom kosten korrigera för ett par kilon extra hos en fyraåring än att vänta tills tonåren och till att vågen visar på 100 kilo eller mer. För de små barnen är det inte så värst mycket som behöver ändras. Regelbundna matvanor, någon form av daglig rörelse och onyttigheterna samlade till en dag i veckan. Alltså ungefär som alla, också normalviktiga vuxna, borde leva. Frågetecknet kring BMI-mätningarna på barnavårdscentralerna handlar om vad man tänkt sig att göra med resultatet. Var ska alla de barn som väger för mycket ta vägen? Vem ska hjälpa familjen med kostprogram och motionstips? Den kompetensen finns inte nödvändigtvis på alla barnavårdscentraler. Trots att övervikt är ett av Sveriges största hälsoproblem, och trots att övervikten ligger till grund för en rad andra - vissa av dem dödliga - sjukdomar, har sjukvården länge hanterat det som ett privatproblem. I hela landet finns bara ett par överviktsenheter och därutöver faller kompetensen väldigt olika över och inom olika delar av landet. I förhållande till problemets storlek så måste man säga att kunskapsnivån i svensk hälso- och sjukvård är katastrofalt låg. Här skulle Socialstyrelsen kunnat sätta ned foten genom att utarbeta ett nationellt handlingsprogram för överviktsbehandlingen. Men det har verket alltså inte gjort. På skolfronten finns förändringar att göra. En god start skulle vara att slänga ut godis- och läskautomater och att kasta in en lunchservering med god, hemlagad mat. Ut med alla transfettfyllda halvfabrikat och in med riktiga råvaror, riktig matlagning och en rofylld matsalsmiljö. In med mer gymnastik, men också med mer hemkunskap. Svenska familjer ägnar i snitt 14 minuter per dag åt matlagning. 14 minuter! Det är inte mycket mer än vad det tar att plocka fram och ställa undan frukosten. De färdiga halvfabrikaten har nästan alla de gemensamt att de innehåller både för mycket fett och socker. Snabbmat tenderar också att ätas snabbare, vilket i sig gör att mättnadskänslan fördröjs och att vi alltså får i oss mer än nödvändigt. Men varken skolan eller sjukvården kan göra allt. Huvudansvaret vilar på föräldrarna. Och det är här vuxenvärlden måste inse vad det är som hänt. Övervikt har en ärftlig och en miljömässig komponent. Svenskarnas gener har förstås inte förändrats nämnvärt de senaste århundradet, men det har däremot miljön. Medan vi under mänsklighetens hela historia fått ägna kraft och energi åt att få i oss kalorier, lever vi nu för första gången i en tid där vi måste ägna kraft och energi åt att bli av med kalorierna. Så alla mammor och pappor: det är bara att ställa bilen och börja gå eller cykla med barnen till dagis och skola, att slänga ut alla halvfabrikat och börja laga riktig mat - gärna tillsammans med ungarna. Längre tid, javisst. Men det är allas våra barn värda.


”Flyttfåglarna är inte några livsfarliga influensamissiler”

Summary: Beslutsfattarna sprider onödig oro kring H5N1-viruset, skriver fågel- och infektionsexperter.Myndigheterna sprider onödig oro när de utmålar flyttfåglarna som ett slags interkontinentala missiler som sprider dödlig influensa över jorden. Fågelviruset H5N1 har i stället kommit från Sydostasien till Europa med hjälp av människan längs de vanliga handelsvägarna för levande fåglar och fjäderfäprodukter. De allra flesta vilda fåglar, som småfåglarna i skogen eller trädgården, sprider inte influensavirus. Däremot riskerar vissa vilda fåglar och däggdjur att drabbas hårt av viruset. Vadarfåglar, rovfåglar – som havsörnarna i Östersjön – katter och sälar kan drabbas av utbrott med hög dödlighet, skriver Johan Elmberg, professor som specialiserat sig på djurens liv i olika situationer och Björn Olsen, professor som forskar om infektioner och om hur sjukdomar sprids från djur till människor.

Oron för en världsomspännande epidemi – pandemi – av ”fågelinfluensa” har fått stort utrymme de senaste månaderna. Varningssignalerna är berättigade, men förutom bristande faktainformation finns två viktiga aspekter som nästan helt ignorerats i rapporteringen. Den ena är hotet mot den biologiska mångfalden och den andra de systemfel inom forskningsfinansiering och myndighetsutövande som bromsat tvärvetenskaplig kunskapsuppbyggnad. Det är gott om fel och halvsanningar i rapporteringen kring den så kallade fågelinfluensan. Till att börja med bör sjukdomen kallas för sitt gamla namn ”hönspest” – eller för ”fjäderfäinfluensa”. Det enkla skälet är att H5N1-viruset är en av få potentiellt farliga varianter bland ett stort antal ofarligare influensavirus som kan infektera fåglar. Nästan alla kända typer av fågelinfluensa smittar inte till människor och är dessutom harmlösa för de fåglar som är deras naturliga värdar. I flera årtionden har det varit känt att en stor andel (upp till 60 procent) av flyttande änder i Europa och Nordamerika har dessa virus under hösten. Vi har alltså haft hundratusentals fåglar med ”fågelinfluensa” i Sverige varje höst sedan urminnes tid. Ingen direkt nyhet, med andra ord. Alla kända influensavirus har vilda vattenlevande fåglar som ursprungliga värdar, ett ”samliv” som troligen varat i tiotusentals år utan särskilt dramatiska effekter. Genom den nutida djurhållningen för att snabbt producera mycket protein till en växande befolkning, har vi dock skapat förutsättningar för ofarliga influensavirus att ”resa” från sina naturliga värdar till tamfåglar. De från början ”snälla” virus som lyckas etablera sig i fågelfarmer ger genom mutationer förr eller senare upphov till farliga högpatogena varianter. Även om bara ett fåtal människor insjuknat och dött av fågelinfluensa är risken för en pandemi reell. Det viktigaste skälet som talar emot att just H5N1 skulle bli nästa pandemiska virus är att det orsakat tamfågelutbrott sedan 1997, miljontals människor har varit exponerade för det, men det har ännu inte lyckats att smitta från person till person. De flesta är likväl överens om att det småningom blir en ny pandemi. Om det trots allt blir H5N1 eller någon av de andra varianterna vet ingen. Allvarliga redan i dagsläget är dock de direkta effekter som uppstår när aggressiva influensavirus ”läcker tillbaka” ut i naturen. Då uppstår utbrott hos vilda fåglar av det slag som nu krupit allt närmare Sverige. Det är viktigt att betona att de döda änderna och svanarna inte är ”brottslingar”, utan i stället ”offer” för en farsot som vi människor skapat förutsättningarna för. De farliga varianterna av fågelinfluensa uppstår alltså inte i naturen utan i områden med mycket höga tätheter av tamfåglar. Och inte ens när de läckt ut i naturen och dödar vilda fåglar behöver de vara farliga för oss; startpunkten för en pandemi är först om de börjar smitta mellan människor. En annan tveksamhet i rapporteringen – och för all del också i uttalanden från myndigheter och politiker – är att vilda fåglar utmålas som ett slags ”interkontinentala missiler” som sprider dödlig influensa över jorden. De allra flesta vilda fåglar, exempelvis småfåglarna i skogen eller trädgården, har ingen som helst roll i spridningen av influensavirus. Därför skapar beslutsfattare onödig oro när de påtalar risken för att vilda fåglar sprider H5N1. Det finns inte heller vetenskapliga belägg för att långdistansspridning av H5N1 och andra potentiellt farliga influensavirus äger rum med andfåglar. I stället pekar den snabba öst-västliga spridningen över Asien det senaste halvåret på att de traditionella handelsvägarna för levande fåglar och fjäderfäprodukter är orsaken. Allt tyder alltså på att såväl uppkomsten som spridningen av den nu aktuella varianten av H5N1 har mänskliga orsaker, och det är märkligt att detta hittills fått så litet utrymme i debatten. När smittan väl nått ett område är det dock mer troligt att vilda andfåglar kan bidra till en lokal spridning. Ännu finns dock inget belagt fall från något land där männi-skor smittats av vilda fåglar – än en gång är det tama fjäderfä som är problemet. Det är lätt och naturligt att sätta människan i centrum, men det finns tyvärr ett annat hot som inte fått den uppmärksamhet det förtjänar. Utbrott av fjäderfäinfluensa i andra länder har nämligen visat att vissa vilda fåglar och däggdjur löper långt större risk än människor att drabbas av utbrott med hög dödlighet. Hit hör bland andra vadarfåglar, rovfåglar, kattdjur och sälar. Östersjöns havsörnar, som så här års till stor del lever av döda andfåglar, är en sådan ”riskgrupp”. Fjäderfäinfluensan är därmed ett möjligt hot mot sällsynta djur i vår egen natur, men också mot den biologiska mångfalden i stort. En ökad dödlighet hos såväl ovanliga som vanliga arter kan påverka ekosystemen fundamentalt. I strävan att begränsa spridningen har röster höjts för att öka jakttrycket på vilda fåglar. Eftersom med-iebilden av influensavirusets ekologi är att dessa har ett finger med i spelet, kan det vara lätt att tro att man löser problemet genom att utrota vattenlevande fåglar i ett område. Smittan uppstår dock inte hos de vilda fåglarna utan hos de tama. Därför kan ökad jakt slå hårt mot skyddade arter och de som står på utrotningens brant. Det senaste halvårets händelser blottlägger också allvarliga systemfel inom kunskapsförsörjning och myndighetsutövning. Änder är mycket välstuderade fåglar. Ekologer vet vad de äter, hur gamla de blir, vad de vanligtvis dör av, och decennier av ringmärkning ger en god bild av hur de flyttar. Veterinärmedicinen, å sin sida, har god kunskap om änders sjukdomar, inte minst därför att de kan föras över till höns och andra tamfåglar förknippade med stora ekonomiska värden. Goda bakgrundskunskaper alltså, men paradoxalt nog en närmast total brist på tvärvetenskap. För läkare, ekologer, virologer, veterinärer och mikrobiologer har det hittills varit näst intill omöjligt att få gemensamma tvärvetenskapliga influensaprojekt finansierade, i Sverige såväl som utlandet. Hade vi vetat mer om hur fjäderfäinfluensan påverkar vilda fåglars beteende, hälsa och flyttningssätt hade vi haft helt andra prediktiva verktyg än vad vi har nu, när H5N1 faktiskt befinner sig mitt i Europa. Trots den uttalade vikten av tvärvetenskap visar nuvarande akademiska anslagssystem och myndighetsutövning att det ofta är ett mantra utan större innebörd. Resurser måste snabbare kunna tillföras framväxande och i sanning tvärvetenskapliga forskningsfält av akut samhälleligt intresse. Behöver kanske forskningen och miljöövervakningen sin egen ”krisstab”, för att låna ett aktuellt begrepp? Politiker, myndigheter och makthavarna i forskningsvärlden har heller inte brytt sig särskilt mycket om de internationella samordningsproblem som finns inom kunskapsförsörjningen i denna fråga. Exempelvis ligger mycket av det vetande vi just nu skulle ha behövt om särskilt de östeuropeiska andpopulationernas flyttningsstrategier otillgängligt och okoordinerat i diverse nationella databaser. Liknande helt onödiga samordningsbrister finns säkert inom smittspårning, sjukdomsprevention och inom fält av mer uttalat tvärvetenskaplig prägel. Johan Elmberg Professor i zooekologi, Högskolan Kristianstad Björn Olsen Överläkare, professor i zoonosforskning och infektionssjukdomar Högskolan i Kalmar och Umeå universitet.


”Filmen om mordet på Palme ett moraliskt haveri av SVT”

Summary: SVT-medarbetare protesterar mot tv-dokumentär som pekade ut Christer Pettersson: Teves uppdrag inte att vilseleda. Den film om mordet på Olof Palme som visades på söndagskvällen av SVT byggde i viktiga avsnitt på rena fantasiprodukter. Sveriges Television vilseleder allmänheten, vilket inte är SVT:s uppgift, skriver de båda SVT-medarbetarna Lars Borgnäs och Tomas Bresky. Christer Pettersson friades i rätten från mordet på Palme. För att han nu efter sin död ska anklagas för mordet krävs bestyrkta eller kontrollerbara fakta och trovärdiga källor. Här fanns inget av detta. SVT har ställt sin trovärdighet bakom mordanklagelsen, anser Borgnäs och Bresky.

Den dokumentärfilm om Palmemordet som visades i Sveriges Television i söndags ("Jag såg mordet på Olof Palme") utgör ett så anmärkningsvärt brott mot SVT:s grundläggande värderingar att vi känner oss tvungna att reagera. Vi två, som tillsammans har mer än 40 tjänsteår bakom oss i företaget, har genom åren gjort en lång rad filmer och dokumentärer om mordet och mordutredningen. Naturligtvis har vi ingenting emot att SVT har en mångfald i bevakningen av statsministermordet, men den måste ske inom ramen för de värderingar som ska styra SVT:s arbete, både när det gäller åtagandet mot tittarna och mot den enskilde medborgaren. I denna film har de, menar vi, åsidosatts på ett flagrant sätt när allmänheten vilseleds och en namngiven person utsätts för en obestyrkt mordanklagelse. Filmens kärna är en berättelse från den kriminellt belastade missbrukaren Östlund. Om denne är det tidigare känt att han någon gång efter klockan elva på mordkvällen var inne i biografen Grands foajé och från en telefonautomat ringde ett telefonsamtal till knarkhandlaren Cedergren - ett samtal som bandades av narkotikaspanare. I samtalet bad han att få komma upp till Cedergren och få ett plåster för sitt blödande finger som han råkat skära sig i med en kniv. Om detta vittnade han i rättegångarna mot Christer Pettersson - han påstod då att han såg Pettersson utanför bion i samband med telefonsamtalet, vilket skulle ha skett i samma veva då makarna Palme befann sig där innan de började gå på den promenad som skulle leda dem till mordplatsen 300 meter längre söderut längs Sveavägen. I filmen påstår nu Östlund att han dessutom var nära mordplatsen när mordet skedde och att han såg hur Pettersson sköt Olof Palme. Därav har filmen fått sitt namn. Mordet var ett misstag, sägs i filmen - Pettersson skulle egentligen döda knarkhandlaren Cedergren som hämnd för några inte närmare definierade knarkaffärer. Inga som helst bevis eller ens stödjande fakta presenteras som styrker att berättelsen är riktig. Tvärtom är Östlunds nya utsaga uppenbart ologisk och strider mot vad han påstått tidigare, nämligen i polisförhör och under ed vid rättegångarna 1989. Sådana "komplikationer" nämns dock inte i filmen. Följden är att tittarna vilseleds. Låt oss ge exempel på vad de borde fått veta. Enligt Östlund skulle Pettersson ha sett Palme komma ut från biografen Grand, trott att det var Cedergren och bestämt sig för att döda honom. Men hur kunde Pettersson tro att Cedergren varit på bio när han tidigare samma kväll besökt klubben Oxen och fått amfetamin av samme Cedergren där? Det borde ha förklarats. Och även om han förväxlade Palme med Cedergren, hur kunde han förväxla Lisbeth Palme med Cedergrens 30-åriga missbrukande flickvän? Och om vi antar att han var så neddrogad att han gjorde dessa misstag - det finns visserligen inga uppgifter som styrker att det var så - hur kunde han då uppträda så behärskat och kyligt under mordhandlingen och skjuta ett så välplacerat skott mot Olof Palme med ett för honom själv ovant vapen? Vidare: enligt narkotikapolisens avlyssningsprotokoll ägde Östlunds samtal från biografens foajé till Cedergren rum klockan 23.15-23.21. Om detta stämmer var det omöjligt för Östlund att klockan 23.21, då mordet skedde, också befinna sig intill mordplatsen 300 meter längre bort. För att klara detta påstår filmaren att protokollets tider är felaktiga och att samtalet från bion ägde rum först kring 23.30, det vill säga att Östlund ringde efter mordet. Detta kan faktiskt vara alldeles riktigt, vilket har varit känt sedan länge. En rad vittnen som såg den gravt neddrogade Östlund stå och ringa i biofoajén placerade samtalet till cirka 23.30, alltså en kvart senare än protokollets tid. Men om detta är riktigt måste det innebära att Östlund - om han som han påstår såg Pettersson skjuta vad han trodde vara Cedergren vid Tunnelgatan - ställde sig och ringde samme Cedergren åtta minuter senare, bad att få komma upp till honom och få ett plåster för sitt finger! Alternativt: om Östlund var medveten om att det var Olof Palme som Pettersson skjutit, skulle han då strax därefter ringa Cedergen och prata om dessa alldagliga ting, när han enligt filmberättelsen visste att skottet egentligen varit avsett för denne? Antingen Östlunds telefonsamtal ägde rum vid den tidpunkt avlyssningsprotokollet anger eller femton minuter senare är det alltså oförenligt med att Östlund skulle ha sett Pettersson begå mordet på Olof Palme. Därmed blir filmens titel en orimlighet. Varför tog inte filmaren upp dessa "komplikationer" i Östlunds berättelse? Och ytterligare: om Östlund verkligen hade sett Pettersson skjuta Olof Palme vid Tunnelgatan, varför berättade han inte det vid rättegångarna 1989? Här fanns ju chansen att tjäna stora pengar - belöningen var på 50 miljoner kronor för den avgörande uppgiften. Varför sa han i stället under ed att han sett Pettersson utanför Grand i samband med telefonsamtalet, vilket inte kan fås att hänga ihop med uppgiften att han också såg mordet ske? Filmens upphovsman ser tydligen inga problem i dessa avseenden, och det tycks inte bekymra honom att Östlund givit andra versioner tidigare, också i polisförhör. Under de första två åren upprepade Östlund gång på gång till Palmeutredarna att han ingenting mindes av besöket i biofoajén den fatala kvällen. I filmen ställs inga frågor om detta. Filmen bär alltså inte på något sätt sannolikhetens prägel. Samtidigt innehåller den en helt obestyrkt mordanklagelse mot en man - Pettersson - som är frikänd för mordet och numera avliden. Mot den har han alltså ingen chans att värja sig. Att han flera gånger i filmen klipps in från sammanhang där han förklarar sig oskyldig till mordet må rädda projektet juridiskt, men moraliskt är det likafullt ett haveri. Östlunds påståenden i filmen är sannolikt rena fantasiprodukter, möjligen sprungna ur ett av långvarigt missbruk diffust minne eller en önskan att vara filmaren till lags. Hade det gällt en annan person än Christer Pettersson hade filmen inte sänts i SVT, därom råder inget tvivel. Naturligtvis får den som vill hysa åsikten att Pettersson sköt Palme - och många gör det. Men för att han ska anklagas för mordet i SVT måste man kunna kräva någon form av bestyrkta eller kontrollerbara fakta och dessutom trovärdiga källor. Här fanns inget av detta. När SVT sänder denna film ställer företaget sin auktoritet och trovärdighet bakom mordanklagelsen. Vilken signal skickas därmed till allmänheten? Den genomsnittlige tittaren litar rimligen på att det som sägs i SVT i ett allvarligt sammanhang är sant, men kan själv inte kan avgöra om en berättelse är trovärdig eller logisk utifrån andra kända uppgifter, om dessa förtigs. I denna film får han eller hon ingen hjälp att orientera sig i härvan av påståenden, och blir vilseledd. Det är inte SVT:s uppgift att vilseleda allmänheten. Filmen är också ett övergrepp mot Christer Petterssons rättssäkerhet - ty också han bör tillerkännas en sådan. Vi vill påminna om att han aldrig erkänt mordet i juridiskt bindande mening, tvärtom har han i alla seriösa sammanhang förnekat all inblandning i det. Vi vill också påminna om att samtliga yrkesjurister som synat fallet i tre instanser - tingsrätt, hovrätt och Högsta domstolen, funnit att bevisningen mot Pettersson inte räckt för en fällande dom. Eftersom Pettersson friats för mordet borde han, som alla andra frikända, ha rätt att betraktas som oskyldig tills motsatsen bevisas. Inte minst gäller det i Sveriges Television. Det är en annan sak att Pettersson i andra medier varit måltavla för spekulationer, skrönor, rykten och osanningar som velat knyta honom till mordet. Medan rättsväsendet friat honom har medierna dömt honom. Att nu också SVT går in i den kören av privatjustis är beklämmande - ja vi vill kalla det oansvarigt. På ett ställe i dokumentären säger filmaren till en kriminell: "Är vi överens om att han (det vill säga Pettersson) inte bara har begått två mord utan att det varit fler?" Men faktum är att Pettersson aldrig dömdes för något mord, däremot vid ett tillfälle för dråp. Här anklagas han utan tillstymmelse till bevis för inte bara två mord utan flera. Alla spärrar har passerats. Kanske har beslutet att sända filmen bottnat i en tro att Pettersson är skyldig och att detta kan vara den avgörande uppgiften för att slå fast hans skuld. I så fall bottnar det i okunnighet - bevisningen mot honom är i själva verket betydligt tunnare än så, och Östlunds uppgifter är obestyrkta. Men saken har också en annan dimension. I vårt samhälle pågår en läkningsprocess efter mordet på Palme. Traumat håller på att försvinna, sägs det, och en verksam del av den nya självbilden är för många tron att mördaren trots allt är identifierad och känd. Det "slutgiltiga" beviset är det enda som saknas. Detta är mediernas enstämmiga budskap, inte minst nu kring tjugoårsdagen. Till yttermera visso utgör det för mordutredarna bekvämaste budskapet. Det skulle ju tyda på att man ändå hade rätt när man under alla år jagade hållbara bevis mot Pettersson. Den misslyckade mordutredningen skulle därmed i någon mening kunna betraktas som mindre misslyckad. De senaste dagarna har vi fått se en trumeld av nya obestyrkta anklagelser mot Pettersson och påståenden om "erkännanden" och nya "sensationella" vittnen som kan styrka att han sköt Palme. Pettersson är fredlös, även efter sin död. Han - och allmänheten - är förlorarna. Ingenting av allt detta för ju mordgåtan närmare sin lösning. Lars Borgnäs Reporter, Uppdrag Granskning Tomas Bresky Redaktör, Uppdrag Granskning


Minns politikern Olof Palme, inte symbolen

Summary: Föreställningen att skottet på Sveavägen för 20 år sedan var slutet på det svenska folkhemmet är en medialt tacksam kliché. Men den skymmer sikten för Olof Palmes politiska betydelse i dag.

Dramaturgins makt över tanken är stor. Mordet på Olof Palme på Sveavägen för 20 år sedan har kallats "skottet mot folkhemmet" och jämförts med såväl Gustav III:s som Karl XII: s förtidiga slut i politisk effekt. Att låta en statsmans dramatiska frånfälle få markera slutet på en epok är både pedagogiskt tacksamt och historiskt ödesmättat. Men när det gäller Olof Palme är sådana prydliga paketinslagningar missvisande. Och även orättvisa. Mördaren, vem det än var, berövade oss en briljant och inspirerad politiker, men han eller hon förändrade inte Sveriges historia. Genom att göra Olof Palme till en diffus symbol för"svensk oskuld" och skimrande folkhemsnostalgi har den massmediala sikten skymts för den verkliga människan, politikern och tänkaren. Visst har Sverige förändrats sedan Olof Palmes tid. Men trots tidsandans lappkast finns det också en betydande kontinuitet. Det handlar inte i första hand om socialdemokratisk politik eller någon "svensk modell", utan om ett samhälle som styrs av en lokal variant av protestantisk individualism: jämlikhetspatos, laglydighet och övertygelsen att staten är en god bundsförvant när det gäller att garantera medborgarna frihet och självständighet. Dessa ideal - låt oss kalla dem för "folkhemmet" för enkelhetens skull - har stormats än från höger och än från vänster. Olof Palme tvingades, om än motvilligt, att ställa sig i spetsen för ett försök att rubba den svenska balansen i form av 70-talets löntagarfondsförslag. Men 1986, när han blev mördad, hade vindarna av ett annat slag börjat blåsa från Reagans USA och Thatchers Storbritannien. När nu dammet lagt sig 20 år senare står folkhemmet kvar, om än något skamfilat och sargat. Och framför allt står det tydligt att det inte är utopiska visioner från höger eller vänster som hotar detta bygge, utan en global förändringsprocess som inte går att inordna i någon enkel politisk tankemodell. De verkligt svåra frågorna handlar om hur en nationell politik ska sammanlänkas med en värld där gränserna blir allt mer porösa. Solidaritet med svenska byggarbetare eller polska rörmokare? Hur skapar man lika möjligheter i ett mångkulturellt samhälle? Vad händer med jämlikheten när en del av befolkningen lever på bidrag och en annan arbetar för högtryck i en konkurrensutsatt exportsektor? Hur ska konflikten mellan religiös fundamentalism och liberala värderingar hanteras? Mördaren på Sveavägen har berövat oss möjligheten att få veta hur Olof Palme skulle ha tänkt inför dessa nya utmaningar. Många av hans insatser i svensk inrikespolitik under 60- och 70-talet är nu mest av historiskt intresse. Men Palme var först och främst en politiker och människa som var passionerat intresserad av världen och det globala perspektivet. När han kom in i politiken visste han inte mycket om svensk arbetarrörelse. Under sina formativa ungdomsår hade han däremot skaffat sig en gedigen internationell kunskap. Han hade studerat och rest runt i USA och Mexiko, tillbringat tre månader i Ostasien och kommit i kontakt med Östeuropa genom sitt studentpolitiska arbete. Gunnar Fredriksson har sammanfattat grunderna i Olof Palmes världsbild som en blandning av "amerikansk new-dealpolitik, antikommunism baserad på upplevelser i Tjeckoslovakien efter kuppen 1948 och en antikolonial inställning som fördjupades under resan i Asien". Vart denna utgångspunkt skulle ha fört honom i dag är svårt att säga. Men det är värt att reflektera över att den tidens arbetarrörelse vågade ta till sitt hjärta en akademiker ur högborgerlig bakgrund, provocerande opåverkad av jantelagen och med sannolikt större kunskaper om Indonesien än om Folkets hus-rörelsen. I dag tycks varken den sortens utbud eller efterfrågan existera.


"Delning av Svenska kyrkan löser våra interna strider"

Summary: Kvinnlig präst och Jämoutredare i gemensamt utspel: Dela kyrkan i en folkkyrka och en konservativ kyrka. Sedan kyrkan skildes från staten töjer sig den svenska kyrkan till bristningsgränsen för att blidka kvinnoprästmotståndarna. Detta trots att kvinnliga präster under årtioenden blivit utsatta för kränkningar i kyrkan. Att kyrkans ledning intar en så lättvindig hållning i en sådan allvarlig fråga är märkligt. Svenska folkkyrkan kan inte fortsätta att inrymma företrädare med en extrem bibelsyn. Lösningen är därför att dela upp kyrkan i två. En kyrka för de konservativa och en folkkyrka. Det skriver prästen Karin Långström Vinge tillsammans med Jämos utredare Irma Irlinger.

Så har det då hänt! Kyrkoherden Anders Johansson i Knivsta är en av de första prästerna som träder fram och förklarar att han vägrar att välsigna ett homosexuellt par. Han försvarar sitt handlande med att präster inte måste välsigna det staten vill. Märkligt är att han, såsom bibeltrogen, inte försvarar sitt handlande med hänvisning till utvalda ord i Bibeln, utan ger besked om att det handlar om ett trots mot den världsliga staten. (UNT 26/1 2006) Han har tyvärr Svenska kyrkans stöd för kränkningen av paret. Ärkebiskop KG Hammar har tidigare meddelat att bibeltrogna präster i händelse av att de själva känner sig kränkta inte ska behöva befatta sig med att välsigna homosexuella par i sina hemkyrkor. I stället ska andra präster engageras, vilket påminner om hur kyrkan tidigare upprätthöll kränkningen av kvinnliga präster genom att anordna transportvigning av dem i mindre kvinnofientliga stift. Den svenska debatten om hbt-frågor har varit infekterad under senare tid, dels på grund av pingstpastor Åke Greens aningslösa predikan, dels genom komminister Yngve Kalins uppror där bibeltrogna protesterat mot Kyrkomötets beslut att tillåta välsignelse av homosexuella par. Närmare 900 personer har undertecknat Yngve Kalins dokument, och det talar för att de bibeltrogna därmed är en ansenlig grupp av Svenska kyrkans präster, låt vara att flertalet av dessa undertecknare har uppnått pensionsåldern. Det var också Yngve Kalin som väckte en motion vid 2001 års Kyrkomöte med förslag om att ändra kyrkoordningen så att kvinnoprästmotståndare åter blir behöriga till arbetsledande tjänster. Detta trots att manliga prästkandidater med dubier inför sina kvinnliga kollegor tidigare har haft och fortfarande har full rätt att vigas och verka inom kyrkan under förutsättning att de inte diskriminerar kvinnliga kollegor. Om de som absolut inte kan tänka sig kvinnliga kollegor kunde ansluta sig till kyrkans officiella linje så skulle de till och med få bättre villkor än kvinnliga präster eftersom risken att utsättas för kränkningar på grund av kön torde vara avsevärt mycket mindre. Som eldsjäl för de bibeltrognas aktion fungerar biskop emeritus Bertil E Gärtner som tillsammans med mer än 30 själsfränder skickade brev såväl till Kyrkostyrelsen som till 12 av de 14 biskoparna med krav på att återfå behörigheten. Symtomatiskt är att de två kvinnliga biskoparna inte fick ta del av informationen. Därefter tillsattes en arbetsgrupp där Bertil E Gärtner och ärkebiskop KG Hammar ingick, samt fyra andra personer varav hälften av dem representerade bibeltrogna. Den sistnämnda gruppen lyckades rycka åt sig tolkningsföreträdet och ett dokument formulerades under rubriken "enhet i mångfald". Ett annat syfte var att präster med olika åsikter i ämbetsfrågan skulle prata sig samman för att underlätta fortsatt umgänge genom att ha en öppen diskussion - där de kvinnliga prästerna fick svara på frågor av typen: Vad är jag beredd att avstå ifrån? Vad kan jag inte avstå ifrån? Av vilka skäl? Men att påbörja en diskussion om att kvinnor ska avstå från att till fullo utföra sin yrkesroll är en befängd idé. Den frågan avgjordes redan år 1958. Och är frågan verkligen helt öppen? Vad händer om de bibeltrogna kommer i majoritetsställning? Konsekvenserna kan bli att kvinnliga präster inte anställs inom vissa församlingar eller att de inte alls anställs inom kyrkan. Resultatet från samtalsgrupperna har presenterats och i det råder inget tvivel om vem som fört pennan. De bibeltrognas ståndpunkter har prioriterats och i redovisningen framgår inte ett enda resonemang om förändrade attityder och samarbete med kvinnliga präster. Däremot talar bibeltrogna om vilket lidande de får utstå i termer av att de är sårade och kränkta eftersom de inte återfår sin behörighet. Men om det kravet tillgodoses så skulle kvinnliga präster med ett liknande argument anföra att deras lidande ökar eftersom en del präster som hitintills på ett informellt plan har kränkt kvinnliga kollegor återfår sin formella rätt att diskriminera. Sedan kyrkan skildes från staten år 2000 töjer sig den svenska kyrkan numera till bristningsgränsen för att blidka kvinnoprästmotståndarna genom att upplåta kyrkor till dem. Domkyrkans portar öppnades till exempel på vid gavel i Skara år 2000 där Synoden avhöll fyra gudstjänster. Så skedde också i Boden när Överluleå kyrka öppnades för de bibeltrogna grupperna i Oasrörelsen, vilken är en karismatisk organisation med starka kopplingar till andra grupperingar med kvinnoprästmotstånd på agendan. Vid det tillfället fick inte kvinnor predika, inte ens hon som var anställd av kyrkan. Svenska kyrkan har ett stort symbolvärde i samhället. Det är till kyrkan medborgarna vänder sig i glädje eller sorg när det gäller dop, konfirmation, vigsel eller begravning. Det är bland annat vid sådana tillfällen som präster kan inge förhoppningar eller tröst och delge Bibelns tankar om alla människors lika värde. Vid sådana tillfällen kan den som avvisas inte uppleva annat än en djup kränkning. Den svenska kyrkan bör därför arbeta för att med Kristus i centrum bevara folkkyrkans tankar om frihet, öppenhet och förlåtelse. Lika pinsamt som transportvigning av kvinnor framstår förslaget om att homosexuella par ska välsignas av transportpräster från andra församlingar. Frågan är hur länge den svenska folkkyrkan kan inrymma företrädare med extrem bibelsyn. För att bibehålla sitt förtroende bör folkkyrkan inta en icke-diskriminerande hållning och bistå alla medborgarna med förrättningar vid högtidliga tillfällen. Det är helt orimligt att homosexuella par, föräldrar till nyfödda barn eller frånskilda ifrågasätts av högkyrkliga präster när de begär en välsignelseakt. Biskopen i Luleå stift stöder ärkebiskopens uttalande i den senaste kontroversen genom att förklara: "Rent praktiskt ska det inte vålla några bekymmer mer än att präster säger nej till välsignelsen." Att kyrkan intar en så lättvindig hållning i en sådan allvarlig fråga är märklig mot bakgrund av att ingen medborgare i ett land ska kränkas eller diskrimineras enligt FN:s princip om mänskliga rättigheter. I denna fråga kommer emellertid ljuset från norr. Luleå stift har i sitt yttrande från samtalsgruppen fört fram en tänkbar lösning av problemet, nämligen att genomföra en delning av kyrkan. De bibeltrogna behöver därefter inte känna sig som en kränkt minoritet och medborgarnas valfrihet ökar när de får möjlighet att välja sin egen kyrka som stämmer överens med det egna samvetet. Det är ett bra förslag. Forskaren Jonas Bromanders undersökning borde stämma Svenska kyrkan till eftertanke, eftersom massflykten från kyrkan förklaras med att medlemmarna inte längre står ut med den pågående diskrimineringen av kvinnliga präster. "Utträden som utmanar" (2003). En förklaring till att de bibeltrognas röster har blivit alltmer högljudda kan vara att Svenska kyrkan intagit en ambivalent hållning i frågan allt sedan lagen om kvinnliga präster stiftades år 1958. Å ena sidan har den officiella linjen om kvinnors rätt att tillträda prästtjänster hävdats, å andra sidan har de bibeltrognas motstånd tillåtits i organiserad form. Detta har lett till att kvinnliga kollegor har blivit utsatta för kränkningar under årtionden. Dessa problem analyserades i den offentliga utredningen "Omprövning av samvetsklausulen" (SOU 1981:20 s 11) där det framgick att kvinnliga präster som regel har försökt att överse med kränkningarna och inte driva frågan till sin spets genom att få olika former av diskriminering rättsligt prövad. IRMA IRLINGER fil dr i ekonomisk historia utredare, Jämo KARIN LÅNGSTRÖM VINGE Präst i Svenska kyrkan


”Delning av Svenska kyrkan löser våra interna strider”

Summary: Kvinnlig präst och JämOutredare i gemensamt utspel: Dela kyrkan i en folkkyrka och en konservativ kyrka. ) Sedan kyrkan skildes från staten töjer sig den svenska kyrkan till bristningsgränsen för att blidka kvinnoprästmotståndarna. Detta trots att kvinnliga präster under årtionden blivit utsatta för kränkningar i kyrkan. Att kyrkans ledning intar en så lättvindig hållning i en sådan allvarlig fråga är märkligt. Svenska folkkyrkan kan inte fortsätta att inrymma företrädare med en extrem bibelsyn. Lösningen är därför att dela upp kyrkan i två. En kyrka för de konservativa och en folkkyrka. Det skriver prästen Karin Långström Vinge tillsammans med JämOs utredare Irma Irlinger.

Så har det då hänt! Kyrkoherden Anders Johansson i Knivsta är en av de första prästerna som träder fram och förklarar att han vägrar att välsigna ett homosexuellt par. Han försvarar sitt handlande med att präster inte måste välsigna det staten vill. Märkligt är att han, såsom bibeltrogen, inte försvarar sitt handlande med hänvisning till utvalda ord i Bibeln, utan ger besked om att det handlar om ett trots mot den världsliga staten (UNT 26/1 2006). Han har tyvärr Svenska kyrkans stöd för kränkningen av paret. Ärkebiskop KG Hammar har tidigare meddelat att bibeltrogna präster i händelse av att de själva känner sig kränkta inte ska behöva befatta sig med att välsigna homosexuella par i sina hemkyrkor. I stället ska andra präster engageras, vilket påminner om hur kyrkan tidigare upprätthöll kränkningen av kvinnliga präster genom att anordna transportvigning av dem i mindre kvinnofientliga stift. Den svenska debatten om hbt-frågor har varit infekterad under senare tid, dels på grund av pingstpastor Åke Greens aningslösa predikan, dels genom komminister Yngve Kalins uppror där bibeltrogna protesterat mot kyrkomötets beslut att tillåta välsignelse av homosexuella par. Närmare 900 personer har undertecknat Yngve Kalins dokument, och det talar för att de bibeltrogna därmed är en ansenlig grupp av Svenska kyrkans präster, låt vara att flertalet av dessa undertecknare har uppnått pensionsåldern. Det var också Yngve Kalin som väckte en motion vid 2001 års kyrkomöte med förslag om att ändra kyrkoordningen så att kvinnoprästmotståndare åter blir behöriga till arbetsledande tjänster. Detta trots att manliga prästkandidater med dubier inför sina kvinnliga kolleger tidigare har haft och fortfarande har full rätt att vigas och verka inom kyrkan under förutsättning att de inte diskriminerar kvinnliga kolleger. Om de som absolut inte kan tänka sig kvinnliga kolleger kunde ansluta sig till kyrkans officiella linje så skulle de till och med få bättre villkor än kvinnliga präster eftersom risken att utsättas för kränkningar på grund av kön torde vara avsevärt mycket mindre. Som eldsjäl för de bibeltrognas aktion fungerar biskop emeritus Bertil E Gärtner som tillsammans med mer än 30 själsfränder skickade brev såväl till kyrkostyrelsen som till 12 av de 14 biskoparna med krav på att återfå behörigheten. Symtomatiskt är att de två kvinnliga biskoparna inte fick ta del av informationen. Därefter tillsattes en arbetsgrupp där Bertil E Gärtner och ärkebiskop KG Hammar ingick, samt fyra andra personer varav hälften av dem representerade bibeltrogna. Den sistnämnda gruppen lyckades rycka åt sig tolkningsföreträdet och ett dokument formulerades under rubriken ”enhet i mångfald” . Ett annat syfte var att präster med olika åsikter i ämbetsfrågan skulle prata sig samman för att underlätta fortsatt umgänge genom att ha en öppen diskussion – där de kvinnliga prästerna fick svara på frågor av typen: Vad är jag beredd att avstå ifrån Vad kan jag inte avstå ifrån Av vilka skäl Men att påbörja en diskussion om att kvinnor ska avstå från att till fullo utföra sin yrkesroll är en befängd idé. Den frågan avgjordes redan år 1958. Och är frågan verkligen helt öppen Vad händer om de bibeltrogna kommer i majoritetsställning Konsekvenserna kan bli att kvinnliga präster inte anställs inom vissa församlingar eller att de inte alls anställs inom kyrkan. Resultatet från samtalsgrupperna har presenterats och i det råder inget tvivel om vem som fört pennan. De bibeltrognas ståndpunkter har prioriterats och i redovisningen framgår inte ett enda resonemang om förändrade attityder och samarbete med kvinnliga präster. Däremot talar bibeltrogna om vilket lidande de får utstå i termer av att de är sårade och kränkta eftersom de inte återfår sin behörighet. Men om det kravet tillgodoses så skulle kvinnliga präster med ett liknande argument anföra att deras lidande ökar eftersom en del präster som hitintills på ett informellt plan har kränkt kvinnliga kolleger återfår sin formella rätt att diskriminera. Sedan kyrkan skildes från staten år 2000 töjer sig den svenska kyrkan numera till bristningsgränsen för att blidka kvinnoprästmotståndarna genom att upplåta kyrkor till dem. Domkyrkans portar öppnades till exempel på vid gavel i Skara år 2000 där Synoden avhöll fyra gudstjänster. Så skedde också i Boden när Överluleå kyrka öppnades för de bibeltrogna grupperna i Oasrörelsen, vilken är en karismatisk organisation med starka kopplingar till andra grupperingar med kvinnoprästmotstånd på agendan. Vid det tillfället fick inte kvinnor predika, inte ens hon som var anställd av kyrkan. Svenska kyrkan har ett stort symbolvärde i samhället. Det är till kyrkan medborgarna vänder sig i glädje eller sorg när det gäller dop, konfirmation, vigsel eller begravning. Det är bland annat vid sådana tillfällen som präster kan inge förhoppningar eller tröst och delge Bibelns tankar om alla människors lika värde. Vid sådana tillfällen kan den som avvisas inte uppleva annat än en djup kränkning. Den svenska kyrkan bör därför arbeta för att med Kristus i centrum bevara folkkyrkans tankar om frihet, öppenhet och förlåtelse. Lika pinsamt som transportvigning av kvinnor framstår förslaget om att homosexuella par ska välsignas av transportpräster från andra församlingar. Frågan är hur länge den svenska folkkyrkan kan inrymma företrädare med extrem bibelsyn. För att bibehålla sitt förtroende bör folkkyrkan inta en icke-diskriminerande hållning och bistå alla medborgarna med förrättningar vid högtidliga tillfällen. Det är helt orimligt att homosexuella par, föräldrar till nyfödda barn eller frånskilda ifrågasätts av högkyrkliga präster när de begär en välsignelseakt. Biskopen i Luleå stift stöder ärkebiskopens uttalande i den senaste kontroversen genom att förklara: ”Rent praktiskt ska det inte vålla några bekymmer mer än att präster säger nej till välsignelsen.” Att kyrkan intar en så lättvindig hållning i en sådan allvarlig fråga är märklig mot bakgrund av att ingen medborgare i ett land ska kränkas eller diskrimineras enligt FN:s princip om mänskliga rättigheter. I denna fråga kommer emellertid ljuset från norr. Luleå stift har i sitt yttrande från samtalsgruppen fört fram en tänkbar lösning av problemet, nämligen att genomföra en delning av kyrkan. De bibeltrogna behöver därefter inte känna sig som en kränkt minoritet och medborgarnas valfrihet ökar när de får möjlighet att välja sin egen kyrka som stämmer överens med det egna samvetet. Det är ett bra förslag. Forskaren Jonas Bromanders undersökning borde stämma Svenska kyrkan till eftertanke, eftersom massflykten från kyrkan förklaras med att medlemmarna inte längre står ut med den pågående diskrimineringen av kvinnliga präster. ”Utträden som utmanar” (2003). En förklaring till att de bibeltrognas röster har blivit alltmer högljudda kan vara att Svenska kyrkan intagit en ambivalent hållning i frågan allt sedan lagen om kvinnliga präster stiftades år 1958. Å ena sidan har den officiella linjen om kvinnors rätt att tillträda prästtjänster hävdats, å andra sidan har de bibeltrognas motstånd tillåtits i organiserad form. Detta har lett till att kvinnliga kolleger har blivit utsatta för kränkningar under årtionden. Dessa problem analyserades i den offentliga utredningen ”Omprövning av samvetsklausulen” (SOU 1981:20 s 11) där det framgick att kvinnliga präster som regel har försökt att överse med kränkningarna och inte driva frågan till sin spets genom att få olika former av diskriminering rättsligt prövad. IRMA IRLINGER fil dr i ekonomisk historia utredare, JämO KARIN LÅNGSTRÖM VINGE Präst i Svenska kyrkan


Summary: Kvinnlig präst och JämOutredare i gemensamt utspel: Dela kyrkan i en folkkyrka och en konservativ kyrka. Sedan kyrkan skildes från staten töjer sig den svenska kyrkan till bristningsgränsen för att blidka kvinnoprästmotståndarna. Detta trots att kvinnliga präster under årtionden blivit utsatta för kränkningar i kyrkan. Att kyrkans ledning intar en så lättvindig hållning i en sådan allvarlig fråga är märkligt. Svenska folkkyrkan kan inte fortsätta att inrymma företrädare med en extrem bibelsyn. Lösningen är därför att dela upp kyrkan i två. En kyrka för de konservativa och en folkkyrka. Det skriver prästen Karin Långström Vinge tillsammans med JämOs utredare Irma Irlinger.

Så har det då hänt! Kyrkoherden Anders Johansson i Knivsta är en av de första prästerna som träder fram och förklarar att han vägrar att välsigna ett homosexuellt par. Han försvarar sitt handlande med att präster inte måste välsigna det staten vill. Märkligt är att han, såsom bibeltrogen, inte försvarar sitt handlande med hänvisning till utvalda ord i Bibeln, utan ger besked om att det handlar om ett trots mot den världsliga staten (UNT 26/1 2006). Han har tyvärr Svenska kyrkans stöd för kränkningen av paret. Ärkebiskop KG Hammar har tidigare meddelat att bibeltrogna präster i händelse av att de själva känner sig kränkta inte ska behöva befatta sig med att välsigna homosexuella par i sina hemkyrkor. I stället ska andra präster engageras, vilket påminner om hur kyrkan tidigare upprätthöll kränkningen av kvinnliga präster genom att anordna transportvigning av dem i mindre kvinnofientliga stift. Den svenska debatten om hbt-frågor har varit infekterad under senare tid, dels på grund av pingstpastor Åke Greens aningslösa predikan, dels genom komminister Yngve Kalins uppror där bibeltrogna protesterat mot kyrkomötets beslut att tillåta välsignelse av homosexuella par. Närmare 900 personer har undertecknat Yngve Kalins dokument, och det talar för att de bibeltrogna därmed är en ansenlig grupp av Svenska kyrkans präster, låt vara att flertalet av dessa undertecknare har uppnått pensionsåldern. Det var också Yngve Kalin som väckte en motion vid 2001 års kyrkomöte med förslag om att ändra kyrkoordningen så att kvinnoprästmotståndare åter blir behöriga till arbetsledande tjänster. Detta trots att manliga prästkandidater med dubier inför sina kvinnliga kolleger tidigare har haft och fortfarande har full rätt att vigas och verka inom kyrkan under förutsättning att de inte diskriminerar kvinnliga kolleger. Om de som absolut inte kan tänka sig kvinnliga kolleger kunde ansluta sig till kyrkans officiella linje så skulle de till och med få bättre villkor än kvinnliga präster eftersom risken att utsättas för kränkningar på grund av kön torde vara avsevärt mycket mindre. Som eldsjäl för de bibeltrognas aktion fungerar biskop emeritus Bertil E Gärtner som tillsammans med mer än 30 själsfränder skickade brev såväl till kyrkostyrelsen som till 12 av de 14 biskoparna med krav på att återfå behörigheten. Symtomatiskt är att de två kvinnliga biskoparna inte fick ta del av informationen. Därefter tillsattes en arbetsgrupp där Bertil E Gärtner och ärkebiskop KG Hammar ingick, samt fyra andra personer varav hälften av dem representerade bibeltrogna. Den sistnämnda gruppen lyckades rycka åt sig tolkningsföreträdet och ett dokument formulerades under rubriken ”enhet i mångfald”. Ett annat syfte var att präster med olika åsikter i ämbetsfrågan skulle prata sig samman för att underlätta fortsatt umgänge genom att ha en öppen diskussion – där de kvinnliga prästerna fick svara på frågor av typen: Vad är jag beredd att avstå ifrån? Vad kan jag inte avstå ifrån? Av vilka skäl? Men att påbörja en diskussion om att kvinnor ska avstå från att till fullo utföra sin yrkesroll är en befängd idé. Den frågan avgjordes redan år 1958. Och är frågan verkligen helt öppen? Vad händer om de bibeltrogna kommer i majoritetsställning? Konsekvenserna kan bli att kvinnliga präster inte anställs inom vissa församlingar eller att de inte alls anställs inom kyrkan. Resultatet från samtalsgrupperna har presenterats och i det råder inget tvivel om vem som fört pennan. De bibeltrognas ståndpunkter har prioriterats och i redovisningen framgår inte ett enda resonemang om förändrade attityder och samarbete med kvinnliga präster. Däremot talar bibeltrogna om vilket lidande de får utstå i termer av att de är sårade och kränkta eftersom de inte återfår sin behörighet. Men om det kravet tillgodoses så skulle kvinnliga präster med ett liknande argument anföra att deras lidande ökar eftersom en del präster som hitintills på ett informellt plan har kränkt kvinnliga kolleger återfår sin formella rätt att diskriminera. Sedan kyrkan skildes från staten år 2000 töjer sig den svenska kyrkan numera till bristningsgränsen för att blidka kvinnoprästmotståndarna genom att upplåta kyrkor till dem. Domkyrkans portar öppnades till exempel på vid gavel i Skara år 2000 där Synoden avhöll fyra gudstjänster. Så skedde också i Boden när Överluleå kyrka öppnades för de bibeltrogna grupperna i Oasrörelsen, vilken är en karismatisk organisation med starka kopplingar till andra grupperingar med kvinnoprästmotstånd på agendan. Vid det tillfället fick inte kvinnor predika, inte ens hon som var anställd av kyrkan. Svenska kyrkan har ett stort symbolvärde i samhället. Det är till kyrkan medborgarna vänder sig i glädje eller sorg när det gäller dop, konfirmation, vigsel eller begravning. Det är bland annat vid sådana tillfällen som präster kan inge förhoppningar eller tröst och delge Bibelns tankar om alla människors lika värde. Vid sådana tillfällen kan den som avvisas inte uppleva annat än en djup kränkning. Den svenska kyrkan bör därför arbeta för att med Kristus i centrum bevara folkkyrkans tankar om frihet, öppenhet och förlåtelse. Lika pinsamt som transportvigning av kvinnor framstår förslaget om att homosexuella par ska välsignas av transportpräster från andra församlingar. Frågan är hur länge den svenska folkkyrkan kan inrymma företrädare med extrem bibelsyn. För att bibehålla sitt förtroende bör folkkyrkan inta en icke-diskriminerande hållning och bistå alla medborgarna med förrättningar vid högtidliga tillfällen. Det är helt orimligt att homosexuella par, föräldrar till nyfödda barn eller frånskilda ifrågasätts av högkyrkliga präster när de begär en välsignelseakt. Biskopen i Luleå stift stöder ärkebiskopens uttalande i den senaste kontroversen genom att förklara: ”Rent praktiskt ska det inte vålla några bekymmer mer än att präster säger nej till välsignelsen.” Att kyrkan intar en så lättvindig hållning i en sådan allvarlig fråga är märklig mot bakgrund av att ingen medborgare i ett land ska kränkas eller diskrimineras enligt FN:s princip om mänskliga rättigheter. I denna fråga kommer emellertid ljuset från norr. Luleå stift har i sitt yttrande från samtalsgruppen fört fram en tänkbar lösning av problemet, nämligen att genomföra en delning av kyrkan. De bibeltrogna behöver därefter inte känna sig som en kränkt minoritet och medborgarnas valfrihet ökar när de får möjlighet att välja sin egen kyrka som stämmer överens med det egna samvetet. Det är ett bra förslag. Forskaren Jonas Bromanders undersökning borde stämma Svenska kyrkan till eftertanke, eftersom massflykten från kyrkan förklaras med att medlemmarna inte längre står ut med den pågående diskrimineringen av kvinnliga präster. ”Utträden som utmanar” (2003). En förklaring till att de bibeltrognas röster har blivit alltmer högljudda kan vara att Svenska kyrkan intagit en ambivalent hållning i frågan allt sedan lagen om kvinnliga präster stiftades år 1958. Å ena sidan har den officiella linjen om kvinnors rätt att tillträda prästtjänster hävdats, å andra sidan har de bibeltrognas motstånd tillåtits i organiserad form. Detta har lett till att kvinnliga kolleger har blivit utsatta för kränkningar under årtionden. Dessa problem analyserades i den offentliga utredningen ”Omprövning av samvetsklausulen” (SOU 1981:20 s 11) där det framgick att kvinnliga präster som regel har försökt att överse med kränkningarna och inte driva frågan till sin spets genom att få olika former av diskriminering rättsligt prövad. IRMA IRLINGER fil dr i ekonomisk historia utredare, JämO KARIN LÅNGSTRÖM VINGE Präst i Svenska kyrkan