Sex steg mot en bättre syskonrelation

Summary: För många innebär relationen till ett syskon närhet och trygghet. För andra kan relationen vara komplicerad och kantad av livslång konkurrens och osämja. Här ger psykologen Liv Svirsky sina bästa råd om hur man som förälder lägger grunden till en nära och god syskonrelation – och vilka fällor man bör se upp med.

För de allra flesta är syskonrelationen den längsta relation man har i livet och syskonet är den person i familjen som de allra flesta tillbringar mest tid med. Vissa vittnar om en mycket nära relation som medför trygghet, delade erfarenheter och en gemensam utgångspunkt för resten av livet. Andra har en mer komplicerad relation som varit kantad av konkurrens, osämja, orättvisor och olikheter. Som förälder finns det mycket du kan göra för att främja den förstnämnda typen av relation. Här följer några tips som hjälper dig som förälder att hantera konflikter mellan dina barn, samt förslag på hur du lägger grunden till en nära och god syskonrelation. Kartlägg bråken. Visste du att man sett att syskon i förskoleåldern bråkar i snitt sex gånger i timmen? Ju närmare barnen är i ålder, desto mer bråk. En av orsakerna är att de har samma intressen och nästan samma mognadsnivå. Syskonbråk är inte per definition något negativt. Faktum är att syskon hjälper varandra att träna på sociala färdigheter som turtagning och att hantera konflikter. Vanliga problem som många föräldrar kan känna igen hos sina barn är verbala bråk, slagsmål och avundsjuka. För att få en förståelse för vilka problem som kan finnas i just er familj är en bra start att mäta hur ofta och vad dina barn bråkar om. När du har undersökt problemets utsträckning i några dagar kommer du att vara mer förberedd på att försöka ändra det. Identifiera de beteenden du vill se mer av. Ett sätt att stärka relationen mellan syskon är att markera vilka beteenden du gärna vill se. Våra beteenden styrs i stor utsträckning av deras konsekvenser. Beteenden som uppmärksammas eller leder till någon form av belöning eller positivt resultat kommer sannolikt att upprepas. Beteenden som kan vara bra att uppmärksamma och förstärka kan bland annat vara att be vuxna om hjälp när de inte löser konflikter själva eller att vara ett stöd för varandra. Välj ut ett par beteenden som du vill arbeta med tillsammans med dina barn. Ett tips som jag ofta ger till föräldrar är att försöka vara så konkreta som möjligt. Det blir svårt att uppmuntra känslor som att ”vara glad” eller ”ha kul”. I stället kan du fokusera på aktiviteter som återspeglar känslorna, exempelvis ”dansa med din bror”. Träna barnet i att uttrycka känslor. Ytterligare strategier för att stärka barnens relationer till varandra är att tydliggöra för dem att det är okej att känna alla känslor. Även vuxna kan ha problem med att reglera sina känslor och att uttrycka dem på ett lämpligt sätt – nog har du eller någon i din omgivning fått ett känsloutbrott någon gång? Tänk då hur svårt det kan vara för barn som precis börjat lära sig detta! Du som förälder kan hjälpa ditt barn att lära sig detta bara genom att visa positiva exempel på hur man gör. Ditt ena barn kanske skriker ”jag hatar honom!” och pekar på sin bror. Din första reaktion är att säga: ”Nej! Så där säger man inte!” En mer lämplig reaktion kan dock vara att kontrollerat säga: ”Jag hör att du är jättearg, vad gjorde han som gjorde dig så arg?” På så sätt har du bekräftat barnets känsla och samtidigt lett in barnet på spåret att prata om saken i stället för att säga något elakt. Öva på att se varandras perspektiv. Förutom att öva sig på att uttrycka känslor är det också viktigt att hjälpa barnet att bli bättre på att ta andras perspektiv och förstå hur andra människor känner, tänker och reagerar i olika situationer. Du kan hjälpa ditt barn att ta andras perspektiv genom att ställa frågan: ”Hur tror du det kändes för honom när du sa så?” På så sätt öppnar du för ett samtal där du kan hjälpa barnet att vända och vrida på situationen och se den ur olika personers perspektiv. Det är viktigt att komma ihåg att sådana här frågor helst ska ställas när barnet känner sig tryggt, för bara då kan du få ärliga svar som kan leda er vidare i era samtal. Det är alltså inte så bra att fråga barnet om de här sakerna inför sitt syskon när de precis bråkat eller gjort något dumt. Då finns risken att barnet känner skam och inte vill berätta hur han eller hon tror att syskonet reagerade. Andra, lite mer generella sätt att träna barns förmåga att ta andras perspektiv, är att väcka dessa frågor när ni läser böcker eller tittar på film. Du kan då ställa samma fråga om de olika personerna eller figurerna, om hur barnet tror att de kände i den beskrivna situationen. Jämför inte dina barn. Som förälder är det viktigt att du undviker att jämföra barnen med varandra som ett sätt att markera tillkortakommanden. Det kan exempelvis låta så här: ”Du är si men din syster är så …” eller ”varför kan inte du … när din bror kan?” Det är lätt hänt som förälder att man säger sådana här saker och att man därmed låser sina barn i olika roller. I mitt arbete som psykolog stöter jag ofta på roller som ”vår lilla musiker”, ”ordningsmannen”, ”ansvarstagaren”, ”slarvern” och ”hen som lever i sin egen värld”. Livet kräver mycket av oss, vilket i sig förutsätter en förmåga till flexibilitet och att kunna inta olika roller. Tala därför i stället om barnen var för sig och uppmuntra dem att prova alla roller som de har lust att prova. Även om ett barn är väldigt ”begåvat” på ett område kan även andra barn i familjen få testa det om de vill. Lås inte barnen i en viss roll. Se skillnad på lek och bråk. Det kan vara bra att ha ett slags regel för när det är dags för dig som förälder att ingripa i ett syskonbråk. Det kan exempelvis vara när barnen säger elaka saker till varandra, om de verkar vara nära att börja slåss, om de förstör saker eller om de förstör för varandra. Hur du ska ingripa beror på hur intensivt och allvarligt du tycker att bråket är. Börja med att fråga barnen om de leker eller bråkar. En användbar definition av lek är att den förutsätter att båda tycker att det är skoj. I annat fall är det inte lek. Så börja med att fråga barnen vad som nu pågår. Om de svarar att de leker kan du alltid påminna dem om att en lek förutsätter att båda tycker att det är skoj. Om du får en känsla av att barnen är ärliga med att de leker kan du låta dem fortsätta. Känner du att intensiteten ökar, och därmed din oro, kanske du ändå måste ingripa. Respektera dina egna känslor här. Du kan till exempel säga: ”Ni kanske leker men jag tycker att det går för hett till så jag vill att ni hittar en annan lek.” Denna text publicerades först i Modern Psykologi – en tidskrift som DN samarbetar med. Här kan du läsa mer om samarbetet.


Vi måste ha ett mer kritiskt samtal om brottsbekämpning

Summary: Tänk om en central förklaring till "invandrares" överrepresentation i brottsstatistiken är att rättssystemet är rasistiskt? Vi behöver ett ärligare och mer kritiskt samtal om kriminalisering och brottsbekämpning.

Både liberala och vänsterdebattörer tycks bli nervösa inför frågan om "invandrares" överrepresentation i brottsstatistiken. Och det är kanske inte så konstigt. Om man inte orkar, vill eller vågar vara systemkritisk måste man också mer eller mindre godta rättssystemets behandling och etikettering av människor. Men det finns också en annan möjlig förklaring till varför personer som rasifieras också kriminaliseras i högre utsträckning än vita svennar. Nämligen att brottsbekämpandet, ordningsmakten och rättssystemet är djupt rasistiska institutioner. Det är verkligen inte svårt att hitta belägg för att det förhåller sig så, inte bara i människors erfarenheter och berättelser, utan också inom kriminologin och polisforskningen. Men tron på polis och domstolar är djupt rotad, och den mediala, deckardoftande "tjuv- och polis"-världsbilden utbredd – och älskad – vilket gör att dessa perspektiv inte förmår att tränga igenom bruset. Därför får vi också stå ut med en debatt som ofta står mellan halvfascistiska perspektiv på den ena sidan och humanistiska, men också ängsligt systemkramande synsätt på den andra. Jag skulle föredra ett mer ärligt, öppet - och kritiskt - samtal kring brottsbekämpning, polisproblematik och kriminalisering.


”Skolbibliotekarierna osynliggörs”

Summary: REPLIK. ”Aldrig tidigare har det varit så angeläget att eleverna får goda kunskaper i källkritik som nu”, skrev företrädare för Skolverket, MSB och Statens Medieråd (DN Debatt 4/2). Vi håller med! Men det är märkligt att dessa myndighetsföreträdare knappt nämner de viktiga insatser som landets skolbibliotekarier gör, skriver företrädare för bibliotekarier, lärare, författare, med flera.

Genom sin artikel osynliggör man inte bara skolbibliotekariernas betydelse utan glömmer också den positiva utveckling som skett de senaste åren. En väl integrerad skolbiblioteksverksamhet är en förutsättning för att skolan ska lyckas rusta eleverna inom medie- och informationskunnighet (MIK). Landets pedagoger behöver stöd av den kompetens inom exempelvis källkritik som landets skolbibliotekarier har. ”Skolbiblioteken utgör en viktig resurs i arbetet med elevernas lärande. Varje barn, oavsett var man bor eller vilken skola man går i, har rätt att lära sig söka bland och kritiskt granska den information som sköljer över oss.” Detta skrev regeringen i samband med att satsningen på ökad bemanning på landets skolbibliotek presenterades. En välkommen satsning som också behöver mötas av motsvarande satsningar av landets kommunala och fristående skolhuvudmän. Allt fler inom skolan ser betydelsen av skolbibliotekariernas expertis och det finns många goda exempel på hur skolbibliotekarier bidrar till att förbättra elevernas resultat och rusta dem för dagens digitala samhälle. Detta gäller förstås inom läs- och språkutveckling, men även inom källkritik. Därför finns anledning att lyfta fram: Inom utbildningen i biblioteks- och informationsvetenskap har alltid värdering av källor ingått som en viktig del. Nu finns också gemensamma fortbildningar inom MIK som erbjuds både fackutbildade bibliotekarier och pedagoger. De senaste åren har skolbiblioteken arbetat hårt både med att stärka läsutvecklingen hos eleverna och med medie- och informationskunnighet. Både till Skolverkets resurs om MIK och till Statens medieråds "MIK för mig" har bibliotekarier bidragit med avgörande sakkunskap. De senaste årens vinnare av både Nationella Skolbiblioteksgruppens utmärkelse Årets skolbibliotek och DIK:s Skolbibliotek i världsklass har alla utmärkt sig inom just MIK-området. I dag bombarderas vi av information, åsikter, budskap och fakta i en omfattning som aldrig skådats tidigare. För att kunna navigera säkert i den verkligheten krävs goda kunskaper. Vill vi rusta dagens elever för denna verklighet måste skolan synliggöra, använda och prioritera de kunskaper som landets skolbibliotekarier har. 4 februari 2017 Debattartikel Mikael Halápi, Skolverket, Helena Lindberg, MSB, och Ewa Thorslund, Statens medieråd: ”Svenska elever måste få bättre utbildning i källkritik” Repliker Företrädare för bibliotekarier, lärare, författare, med flera: ”Skolbibliotekarierna osynliggörs” Slutreplik från Mikael Halápi, Skolverket, Helena Lindberg, MSB, och Ewa Thorslund, Statens medieråd: ”Källkritik ska vara en del i undervisningen” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Kollektivtrafik i Stockholm kostar vårdresurser i övriga landet

Summary: Stockholms läns landsting får i år 2 582 Mkr i kostnadsutjämning för kollektivtrafiken från andra landsting. Detta är stora kostnader för vissa mindre landsting och bekostas genom nedskärningar inom vården. Det kan inte vara rimligt att vården i andra delar av landet ska betala för att kunna erbjuda låga kollektivtrafikavgifter i Stockholm.

I prognos för år 2017 får Stockholms läns landsting 2 582Mkr i kostnadsutjämning för kollektivtrafiken. Stockholm är enda mottagare av denna kostnadsutjämning, samtliga övriga landsting bidrar. Extra samhällskostnader för tillväxtregioner, är en del av de grumliga argument som ligger bakom. Västernorrland bidrar mest av alla landsting efter invånarantal. Vårt bidrag till Stockholms kollektivtrafik, 192 Mkr, motsvarar snart hela vår budget för regional utveckling och kan inte bokföras som en kostnad där den borde höra hemma. Vi har därtill redan Sveriges dyraste busskort. Västernorrland kommer troligen inom något år att betala mer till den snabbt ökande kollektivtrafikkostnadsutjämningen än det bidrag vi får för att kunna upprätthålla en likvärdig vård, till en av Sveriges äldsta befolkningar. Kostnadsutjämningen till Stockholm hanteras genom besparingar inom vården. Konkret handlar det om nedlagd akutvård, BB och en allt orättvisare vård. Att blanda centraliseringspolitik med sjukvård havererar tillgång till likvärdig vård. Regeringen har nyligen initierat en ny utredning om kostnadsutjämning. I uppdraget ska kostnader för urbanisering åter analyseras. Det kan inte vara rimligt att vården i andra delar av landet ska betala för att kunna erbjuda låga kollektivtrafikavgifter i Stockholm.


Makt inte lika med rätt

Summary: Rösträtten är inte ett verktyg för underkastelse under inhumana idéer. Demokrati skiljer sig från tyranni genom begränsningarna på maktens räckvidd, snarare än genom hur makten nås.

Demokrati innebär röstning. Den resulterar i ett valresultat där majoritetens vilja blir lag. Demokrati är gott. Alltså är det som majoriteten gör med sin makt gott. Nej, detta låter inte alls gott. Kanske är sambandet i stället så här: Enheter måste styras och styrelsen avgörs genom röstning. Då rätt och fel är en fråga om tycke och smak koras majoritetens samlade tycke till segrare. Dess företrädare får sedan plikten och rätten att genomdriva flertalets preferenser fram till nästa val. Inte heller detta låter odelat positivt. Men när kampen under 1900-talet stod mellan demokrati och diktatur brukade den essentiella skillnaden dem emellan framställas som rösträtten och flerpartisystemet, möjligen också tryckfriheten. Eftersom det råder genuin osäkerhet om det rätta, goda och sanna, så gick tanken, löser vi det eviga problemet med vem som ska inneha makten över andra människor genom att konkurrensutsätta politikerna, ideologierna och majoritetsväldet. Om man tidsbegränsar maktinnehavet håller sig makten på mattan inför hotet om att majoriteten nästa gång väljer den andra partibutikens förmånligare offert. Efter två veckor med president Trump kan man inte säga att det känns betryggande att han bara har fyra år på sig. Med önskvärd tydlighet framgår det nu om inte förr att demokrati inte handlar om maktens möjligheter, utan om dess begränsningar. En diktator har oinskränkt makt, annars är han inte diktator. Ifall en valsegrare finge oinskränkt makt vore han alltså diktator, om än under en kortare period. Konkurrens och tidsbegränsning är förvisso inte oväsentliga, men räcker inte för att skilja diktatur från demokrati. När nationalismen och intoleransen vinner ny mark för varje vecka som går är det av yttersta vikt att vara vaksam på statens räckvidd. Den vaksamheten kräver en rättighetsbaserad syn på människan, där ingen åtnjuter privilegier gentemot staten, ej i kraft av sin numerär, sin styrka, sin svaghet. Procedurerna som vaskar fram makthavare är viktiga men inte huvudsaken. Det orubbliga skyddet mot maktens godtycke är huvudsaken. Om demokrati tolkas som självstyre snarare än folkstyre blir saken begripligare. För den händelse majoriteten beslutade att internera var och en som inte röstade på deras president skulle principen framstå entydigt. I grund och botten är demokrati därför en maning till politisk återhållsamhet snarare än till febril aktivitet. Individerna får i fria samhällen vara hur handlingskraftiga och kreativa de vill inom ramarna för de ömsesidiga rättigheterna, men staten är inte en individ. När chefredaktören för Sverigedemokraternas tidning ”Samtiden” säger i Sveriges Radios ”Studio ett” (30/1) att protesterna mot Trumps dekret om invandringsstopp från sju muslimska länder i själva verket är en protest mot ett demokratiskt valresultat, och därmed odemokratiskt, ansluter han sig till den ur rättighetsperspektiv ohållbara men vanligt förekommande demokratisyn enligt vilken valsegraren ska göra det hans väljare ålagt honom, oaktat innehåll och etisk halt. Med den synen blir det också naturligt att det parti som har tretton procent av rösterna mekaniskt ska få tretton procent av makten, oberoende av vad de vill göra med den. Under 1900-talet vägleddes Sverige av just en sådan rättspositivistisk och konstruktivistisk syn på lagstiftning grundad i filosofen Axel Hägerströms och Uppsalaskolans värdenihilism, med absolut misstro mot metafysiska postulat om människans natur och naturgivna rättigheter. Etiken har inget fäste i människan och är därför godtycklig, en följd av normer och konventioner som saknar varje form av nödvändighet. Individrättens primat är en smakriktning bland andra och inget legitimt hinder finns för att med tvångsmedel dana samhället efter rådande idéströmnings gottfinnande. I Sverige gick det hyggligt trots detta, eftersom godtycket låg hos ett parti som befolkades av människor i en humanistisk idétradition. Det flesta socialdemokrater under partiets hegemoniska decennier var knappast värdenihilister och relativister, även om partiets omfattande makt gjorde vad makten gör med människor, trubbar av känslan för befogenheternas gräns. Inte heller landets befolkning var relativister. En spade var inte samtidigt en icke-spade. Dygd och anständighet var genomsyrande, oavsett om det berodde på indoktrinering eller på att ingen indoktrinering lyckades utrota den. Rösträtten är rimligen inte ett verktyg för underkastelse. Det väsentliga därför, om vi ska känna igen demokratin som självstyrets statsskick, är vad majoriteten eller minoriteten, den starke eller den svage, inte får göra mot människor, och vad människor inte får göra mot varandra. Sedan vidtar tolkningarna, hårklyverierna, gränsdragningarna och de verkliga bryderierna, som yttrandefriheten möjliggör öppen diskussion om och som rättsstaten har att hantera. Godkänd dagordning, justerade protokoll och sluten omröstning i all ära, men det är inte dumt att få vara i fred också och hålla på med sitt utan att springa på behörigt utlysta möten hela tiden. Procedurerna som vaskar fram makthavare är viktiga men inte huvudsaken. Lena Andersson är författare, skribent och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.


SL:s biljettpriser innebär ett överuttag för korta resor och onödiga bilresor

Summary: För de som reser kortare sträckor, typ ett par hållplatser med tunnelbana eller innerstadsbussar, är SL:s taxa orimligt hög och står inte i relation till varken nytta för individen eller den faktiska kostnaderna för resa.

De synpunkter på SL:s senaste taxehöjning och nivå på taxan varierar ganska mycket bland de inlägg som har publicerats på DN. Åsikt. När det gäller de generella nivån på avgifter för kollektiv trafik i Stockholm så är dessa bland de högs i Europa. För många personer innebär den dagliga resan en kostnad som motsvarar så mycket som 4-5 % av inkomsten för förvärvsarbetande, och för andra grupper som studenter, pensionärer och arbetslös kan andelen bli så hög som 15 %. En sådan taxenivå är självfallet extremt hög och ett av skälen till detta är naturligtvis en väldigt ambitiösa långväga trafiken till Stockholms ytterområden. Denna trafik måste subventioneras på ett eller annat sätt och detta görs i dag via landstingsskatten. De personer som långpendlar inom Storstockholm upplever säkert priset som lågt eftersom det de facto är det för de som reser långa sträckor. För de som reser kortare sträckor typ ett par hållplatser med tunnelbana eller innerstadsbussar är taxan orimligt hög och står inte i relation till varken nytta för individen eller den faktiska kostnaderna för resa. I denna situation stimuleras många personer att gå eller cykla vilket kan ge upphov till positiva effekter för hälsa och miljö. Det finns dock en kategori resenärer som istället väljer att ta sin bil till och från arbetsplatsen i rusningstrafik. Detta fenomen finns i andra länder och benämns som ”Peak Cars” och innebär en helt onödig miljöbelastning och trängselkostnad för samhället. Genom att SL:s taxa höjdes omotiverat mycket så finns det nu en risk för att användande av bilar ökar igen, vilket är en icke önskvärd effekt. För att råda bot för detta problem är det viktigt att priset för sällanresor som i dag är 30 kronor anpassas till en acceptabel nivå. I de flesta taxesystem som finns i Europa så baseras avgifterna på nyttjande och en längre resa kostar mer än en kortare. För att korrigera de negativa effekter av SL:s taxesystem kan olika alternativ övervägas. Det kan vara en zon system där de som reser under 10 minuter kan köpa en speciell biljett. Ett annat alternativ är att göra innerstadsbussarna avgiftsfria. Hursomhelst har SL:s prismodell ingen relevans när det gäller att styra användningen och konsumtionen av resetjänster annat än att det just stimulerar vissa personer till att gå, cykla eller att använda peak cars. Det är just den senare effekten som ger upphov till att vissa åtgärder behöver göras. Rättvisa tariffsystem för lokala transporter kan baseras på antingen full kostnadstäckning som innebär att biljettens pris avspeglar kostnaden för rean eller var helt avgiftsfritt (och betalas direkt via landstingsskatten). Alla mellanting kommer att medföra en överföring av kollektiva resor till bilresor vilket bör undvikas.


Tre överraskningar 2017

Summary: Med Trump blir det sannolikt slut på perioden av sjunkande inflation och låga räntor. Skuldtyngda tillväxtländer sätts under press av en allt starkare dollar. Hoppet står till goda nyheter från Europa.

Orakel på ekonomins område har för vana att i januari komma med sina (oftast otillförlitliga) spådomar inför det nya året. Förhållandena i världen har dock varit sådana att den traditionen är svår att upprätthålla: det var lämpligt att vänta tills den amerikanska presidenten hade funnit sig till rätta i Vita huset. Detta för att kunna väga in några av överraskningarna som kan skaka om världsekonomin och finansmarknaderna. Att döma av det nuvarande läget kan världen komma att få uppleva tre potentiellt omtumlande fenomen. Det första är att Trumps ekonomiska politik troligtvis kommer att resultera i högre räntor och inflation i USA än vad marknaden har förväntat sig. Och det är med stor sannolikhet slut på trenden av fallande inflationstakt och låga räntor som i 35 år har präglat de ekonomiska förhållandena och prisnivåerna runtom i världen. Investerare och makthavare tror dock ännu inte att det blir så. När Trump sätter sin politik i verket kommer den amerikanska centralbanken Fed troligtvis att strama åt sin penningpolitik mer än den hade planerat före presidentbytet och inte mindre, vilket marknaden fortfarande förväntar sig. Och viktigare är att de långa räntorna, som påverkar världsekonomin mer än styrräntorna som sätts av centralbankerna, nog kommer att stiga brant, eftersom Trumps politik innebär högre inflation och ökad ekonomisk aktivitet. Logiken i detta scenario är enkel. Trumps planer i fråga om skatter och statliga utgifter kommer att bryta den stabilisering av statsbudgeten som skedde under Obamas tid vid makten. Hushållens skulder kommer att öka drastiskt om Trump håller fast vid sitt löfte om att upphäva den reglering av bankernas verksamhet som infördes efter finanskrisen 2008. Eftersom dessa stimulansåtgärder driver på en ekonomi som redan närmar sig full sysselsättning kommer inflationstakten att öka och protektionistiska tullhinder och en eventuell ”gränsskatt” att höja priserna väsentligt på importerade varor. I Japan och Europa däremot kommer penningpolitiken att förbli expansiv eftersom centralbankerna fortsätter att ge den ekonomiska tillväxten stöd med nollränta och stora köp av statspapper. Och denna skillnad i politik talar för en andra potentiell chock som finansmarknaderna verkar oförberedda på. Dollarn kan komma att stärkas ytterligare, i synnerhet gentemot tillväxtmarknadernas valutor, trots Trumps uttalade vilja att öka USA:s export. Det som kan orsaka en stigande dollarkurs är inte bara högre räntor i USA, utan även en press på tillväxtländerna som har ökat sina utlandsskulder med 3 000 miljarder dollar sedan 2010. En stark dollar och stor upplåning i utlandet orsakade skuldkriser i Latinamerika och Asien på 1980- och 1990-talet. Nu kan Trumps protektionism göra det hela ännu värre, i synnerhet för länder som Mexiko och Turkiet, som har baserat sin utvecklingsstrategi på snabbt ökande export och finansierat sin egen ekonomi med skulder i dollar. Detta var de dåliga nyheterna. Lyckligtvis finns det ett tredje viktigt fenomen som finansmarknaderna ännu inte har reagerat på men som kan bli mycket positivt för världsekonomin: utvecklingen inom EU kan 2017 bli oväntat god och EU är en viktigare marknad än USA för nästan alla länder utom Mexiko och Kanada. Alla ekonomiska variabler i merparten av EU-länderna har förbättrats snabbt sedan i början av 2015 då Europeiska centralbanken stoppade uppsplittringen av eurozonen genom att sjösätta ett ännu större program för köp av statsobligationer än det som USA:s centralbank skapade. Den ekonomiska återhämtning detta ledde till hotades dock förra året av risken för politiskt sönderfall. I Nederländerna, Frankrike, Tyskland och Italien, där populistiska rörelser växer sig allt starkare, har Brexit och Trump skapat en oro för att ännu en viktig dominobricka ska falla och senare kanske hela EU. Dessa farhågor öppnar en möjlighet för den största överraskningen 2017: att EU inte faller sönder utan stabiliseras, vilket leder till en ekonomisk nystart och en period med stark finansiell utveckling liknande den USA upplevde från 2010 till 2014. En avgörande faktor är det franska presidentvalet, som kommer att avgöras i en andra omgång den 7 maj. Om François Fillon eller Emmanuel Macron vinner kommer vi att få se ett program för ekonomiska reformer som liknar Gerhard Schröders i Tyskland 2003. Bara vetskapen om detta kommer att tona ner eventuell åtstramningspolitik från den tyska regering som tillträder efter valet den 24 september. En mer konstruktiv relation mellan Frankrike och Tyskland lär även urholka stödet för den populistiska Femstjärnerörelsen i Italien. Det som kan sätta detta hoppingivande scenario i fara är naturligtvis att Marine Le Pen vinner valet i Frankrike. I så fall är det realistiskt att räkna med att EU kan gå i graven. Alla opinionsundersökningar och seriösa analyser visar dock att Le Pen omöjligen kan dra det längsta strået, men var det inte just det alla opinionsundersökningar och seriösa analyser visade i fråga om Trump? Översättning: Claes Göran Green Copyright: Project Syndicate Trumps planer i fråga om skatter och statliga utgifter kommer att bryta den stabilisering av statsbudgeten som skedde under Obamas tid vid makten. Anatole Kaletsky är brittisk ekonomijournalist och grundare av konsultföretaget Gavekal Dragonomics i Hongkong.


Årets kock – en manlig uppgörelse

Summary: Över 230 finalister har gjort upp om titeln Årets kock genom åren. Blott elva av dem har varit kvinnor – och endast en kvinnlig kock har vunnit tävlingen sedan starten 1983. – De är inte tillräckligt bra ännu för att komma till final, säger Hanna Halpern, vd för Årets kock.

På den stora scenen i Malmö Arena gör åtta manliga kockar upp om den åtråvärda titeln Årets kock. Precis som i 26 av 34 tidigare finaler är startfältet helt manligt. Sedan starten har endast elva av totalt 236 finalister varit kvinnor och Kristina Pettersson är fortsatt ensam om att ha vunnit SM i professionell matlagning. Det hände 1988. – Men det håller på att ske en förändring och vi ser det i tävlingen. Sakta men säkert är det ju fler och fler kvinnor som tävlar, säger Hanna Halpern, vd för Årets kock. Läs mer: Han är Årets kock 2017 Numera är runt 13–15 procent av de cirka 110–120 tävlingsbidragen inskickade av kvinnor. Trots det lyser kvinnor med sin frånvaro i finalen. – Men det är väl så att de inte är tillräckligt bra ännu för att komma till final. Men det är på gång – om fem år tror jag inte att den här frågan kommer att ställas, säger Hanna Halpern. Framför allt är saker på gång utanför tävlingsvärlden i Sverige. I början av 2015 uppstod det kvinnliga kocknätverket Take Over efter ett gästspel på Stockholmskrogen 19 Glas. – Vi märkte att det fanns ett tomrum som vi fyllde med den middagen – det blev som ett nätverk som vi inte har haft tidigare, säger Linn Söderström, frilanskock och tillsammans med kollegan Lisa Lönner Pulkkinen initiativtagare till nätverket. Nu är 150 kockar med i Take Over och medlemmar har lagat sina menyer på erkända restauranger över hela landet. Framför allt vill nätverket att det ska vara ett fokus på maten – inte kockens kön. – Vi vill göra det här för att slippa prata om kön någon gång i framtiden. När kockar blir intervjuade ska de få prata om sin mat. Nu får de ofta frågan om hur det är att jobba med män, säger Linn Söderström. På kort tid har Söderström märkt att nätverkets existens har fått stor effekt. – De flesta blir lite mer raka i ryggen och får bättre självförtroende när de har varit med. Många har tagit karriärsteg eller blivit värvade till något annat ställe efter att de har synts i andra sammanhang, säger Linn Söderström. Hur det ska bli fler kvinnor i finalen av Årets kock är däremot en komplex fråga, menar hon. Tävlingsformatet i sig är väldigt traditionellt. – Alla kockar som är här är ju jätteduktiga och det är även alla tidigare vinnare, men jag skulle vilja se en större spridning i allmänhet. Både vilka smaker som kommer fram, vilken mat som är okej att tävla med, men även vilka kockar som faktiskt tävlar. För så här ser inte restaurangbranschen ut, säger Linn Söderström. Årets kock Finalen av Årets kock avgörs i dag i Malmö Arena. Vinnaren blir svensk mästare i professionell matlagning och erövrar titeln Årets kock 2017 samt får ta emot Gastronomiska akademiens mejerimedalj i guld. Följande åtta kockar har nått finalen: Johan Backeus, Aveqia (Stockholm), Jesper Bogren, Heaven 23 Gothia Towers (Göteborg), Olle Broström, Fotografiskas Restaurang (Stockholm), Martin Hansen, Grand Hotel i Lund (Lund), Oskar Mendelin, Restaurang Hantverket (Stockholm), Luqaz Ottosson, Luqaz Mat (Visby), Magnus Persson, Restaurang Hillenberg (Stockholm), Sebastian Thuresson, Lilla Ego (Stockholm). Den första tävlingsuppgiften går ut på att skapa fem vegetariska smårätter, varav minst två av dem ska vara varma. Den andra tävlingsuppgiften är att skapa en varmrätt med huvudråvaran skånsk fasan. Rätterna bedöms av totalt tre jurygrupper – en grupp för varje tävlingsuppgift och en grupp som bedömer kockens metod, såsom exempelvis hygien och organisation i köket. Fjolårets vinnare blev Jimmi Eriksson från restaurang Lilla Ego i Stockholm. Elva kvinnliga finalister Årets kock har avgjorts sedan 1983, med undantag för 1989 då ingen tävling hölls. Kristina Pettersson (1988) är ensam kvinna om att ha vunnit tävlingen. Totalt har 136 finalister – antalet finalister har varierat mellan fyra och tio kockar – gjort upp om titeln. Endast elva av dem har varit kvinnor. Av totalt 34 finaler har 26 varit helmanliga. Kvinnor som har nått finalen av Årets kock: Monika Kallebäck (1983), Margareta Almlöw (1983), Kristina Pettersson (1987), Tova Bergstrand (1987), Kristina Pettersson, vinnare (1988), Kristina ”Tina” Nordström (2000), Anna-Karin Kindmark (2001), Karin Andersson (2004), Anna Johansson (2009), Emma Erlandsson (2015), Saori Ichihara (2015).


DN gratulerar: Hanna Berg

Summary: Hanna Berg har bland annat kommit fram till att kvinnor föredrar klädmodeller utan huvud. Nu har hon tilldelats ett stort Wallanderstipendium för att kunna fortsätta forska om hur och varför vi handlar på nätet.

– Innan du fotar, känner du till face-ism? Alltså att det finns forskning som visar att medier avbildar män med nära ansiktsbilder och kvinnor med mer kropp? Forskaren Hanna Berg är noga med detaljer. Vid Handelshögskolan i Stockholm har hon sedan 2010 bedrivit forskning kring hur konsumenter reagerar på visuella delar av marknadsföring. I kaféet i atriet vid institutionen på Sveavägen i Stockholm berättar hon att trots att allt mer handel sker över nätet finns det förvånansvärt lite forskning inom ämnet. – Det finns ett stort intresse från både företag och allmänheten för näthandel. Ofta ser konsumenten bara en bild av produkten innan köp. Vi vet hur vi ska skylta fysiska butiker men inte hur vi ska presentera produkter i webbutiker. I doktorsavhandlingen ”Faces of marketing” visar hon bland annat hur mottagaren upplever modeller med och utan huvud. I nätbaserade klädbutiker är det vanligt att modellernas huvuden inte syns i bild. I sina studier har Hanna Berg kommit fram till att kvinnor föredrar modeller utan huvud och män modeller med huvud. – Rent psykologiskt borde det löna sig att en attraktiv modell har huvud, eftersom att personens attraktivitet avspeglar sig i kläderna. Men det handlar om identifikation, där kvinnor har lättare att identifiera sig med modeller utan huvud. En annan delstudie i avhandlingen handlar om hur konsumenter reagerar på skyltdockor. Enligt Hanna Berg gör alltför stereotypa bilder i marknadsföring det svårt för kvinnor att identifiera sig med den som avbildas. Dessutom har kvinnor en högre känslighet vid avläsning av sociala sammanhang, menar hon. – Det är inget som är medfött utan har att göra med en mer underordnad ställning i samhället. Kvinnor har ett större behov av att läsa av sociala detaljer. Om huvudet inte finns med på bilden så försvinner markörer som avgör hur vi klassificerar oss själva. Hanna Bergs akademiska bana började med att hon utbildade sig vid Umeå universitet, där hon läste civilekonomprogrammet med internationell inriktning. Studierna bedrevs till stor del i Frankrike och i USA. Därefter arbetade hon med marknadsundersökningar i tio år, bland annat inom flygbranschen. Intresset för den akademiska världen fanns med från uppväxten. En inspirationskälla var hennes mamma Carin Holmquist, som 2001 blev den första kvinnliga professorn på Handelshögskolan. Även om det passade Hanna Berg att arbeta med marknadsundersökningar var det tanken på att själv kunna äga sina frågeställningar som fick henne att ta tjänstledigt från jobbet på ingenjörs- och konsultföretaget ÅF för att doktorera. Sedan hon disputerade 2015 har hon fortsatt forskningen inom e-handel i ett annat forskningsprojekt finansierat av Handelsrådet. Resultat från hennes forskning har publicerats i flera vetenskapliga tidskrifter. – Det känns som om jag har hittat ämnen som inte bara är akademiskt intressanta. Hur många bilder behövs och från vilka vinklar? Hur ska bilderna se ut för att konsumenten ska förstå vad det är man får hem? Ett av målen med studierna är att kunna hjälpa företag att få bukt med det stora antalet returer som nätbutiker ofta tar emot. Enligt Hanna Berg skulle färre returer och därmed minskad frakt både gynna företag och konsumenter ekonomiskt, men även påverka miljön i positiv riktning. Det skulle också leda till mer belåtna kunder. – När konsumenter får hem något de inte är nöjda med påverkas nöjdhet och shoppingupplevelse. Stipendiet på 1,6 miljoner kronor kommer att finansiera ytterligare forskning. Tanken är att gå djupare in på samma ämnen som behandlades i avhandlingen men också att forska om andra visuella delar i webbutiker. Och Hanna Berg ser enbart positivt på att välja ett ämne som tilltalar många. – Det är intressant eftersom vi alla är konsumenter. Jag forskar om intuitiva ämnen och mycket av det jag gör har logiska och allmänmänskliga tillämpningar. Även mina barn förstår vad jag håller på med, vilket är väldigt roligt. Hanna Berg Gratuleras till: Har beviljats ett Wallanderstipendium på 1,6 miljoner kronor för att bedriva forskning inom marknadsföring vid Handelshögskolan i Stockholm. Ålder: 42 år. Från: Umeå. Bor: Danderyd. Utbildning: Civilekonomprogrammet med internationell inriktning vid Umeå universitet. Familj: Man och två barn, 11 år och 8 år. Intresse: Forskning. Motto: Le och leverera. ”Jag är konsultskadad.” Förebilder: Mamma och mormor. ”Två starka kvinnor med häftiga levnadsöden. Mormor kom från Danmark efter andra världskriget och tog sig fram som ensamstående med tre flickor. Mamma har gjort en väldig resa som utbildat sig och blivit professor.”


Fördomar bemöter vi bäst genom att ta oss i kragen på hemmaplan

Bilden av Sverige utomlands må vara skev som helhet betraktad. Missriktade fördomar har ersatt den traditionella bilden av Sverige som jagats bort av de senaste årens händelser. Men egentligen, hur fel har omvärlden? Är det verkligen en skev bild av Sverige 2017? Faktum är Something is rotten in the State of Sweden. Stoppar vi inte huvudet i sanden när vi visar dessa rubriker, dessa frågor ifrån oss? Naturligtvis är medierubriker och utlåtanden på en Aussie terrass polemiska och populistiska. Men både backpackers och utländska medier ställer obekväma frågor: Vad händer i Sverige? Hur har det kunnat bli så här? Öppet våld, fattigdom, och så vidrae tillhör inte bilden av Sverige utomlands. Vi står som inget annat land för emancipation, öppenhet och tolerans. Var vi tidigare ett föregångsland håller Sverige, i den offentliga sfären, idag på att tappa greppet om sig själv, sin identitet och sin värdegrund. Vad är det vi ska stå upp för? Vad är det vi ska försvara? I dagsläget reducerar inte bara utlandet utan även svenskarna Sverige till frågan hur vi hanterar migrationskrisen. I kombination med en rad samhällspolitiska frågor driver migrationsfrågan på ett 'race to the bottom'. Sverige har samhälleligt nått bristningsgränsen. Vårt lands framtid står på spel. Men oj, det är politiskt inkorrekt att säga så! Och ja, det handlar om migration, men det handlar också om skola, omsorg, säkerhet och mycket mer. Det finns en tendens i den samhällspolitiska debatten att glömma att vi pratar om en rad enorma utmaningar, inte bara en. Icke att förglömma: globaliseringens följder är en minst lika stor utmaning som migrationen. Det må göra ont när omvärlden håller upp en spegel. Men i stället för att oja sig borde vi starta en diskussion. Vilket slags Sverige vill vi ha i framtiden? Hur passar världens mest liberala och socialt inkluderande värdegrund, den svenska modellen och en rad vidare säregna landvinningar in i en omvärld där hela havet stormar? Den här processen börjar med en ärlig och öppen debatt där ingen hållning blir demoniserad och marginaliserad. Det svartvita tänkandet som i dag råder lamslår den politiska processen och förgiftar den offentliga debatten. Det ”offentliga Sverige” har i mångt och mycket anammat en moralisk och etisk överlägsenhet. Det är den resulterande klappjakten som mer än nånting annat driver de flesta medborgarna till extrempartierna. Normala människors legitima oro kvävs och marginaliseras. För att lösa Sveriges imageproblem utomlands måste vi lösa våra inrikespolitiska utmaningar. Det gör vi enbart genom att prata med varandra. Inte genom att demonisera varandra. Tills det är så dags kommer jag säga till folk i utlandet, ”Ja, Sverige har idag enorma problem. Och nej, det finns ingen lösning på horisonten. Den politiska hopen är räddhågad, saknar visioner och ställer politik över landets väl. Vi förgör oss själva i 'politisk korrekthet'. Men du, låt mig berätta om det Sverige som ligger bortom rubrikerna...”. Det är fortfarande ett land värt att stolt och rakryggad, berätta om.


Summary: Wilhelm Douglas och Anders Ydstedt från KAK har svårt att hitta argumenten för särintresset privatbilism i sin replik på vår artikel (DN Debatt 22/1). Seriös forskning visar att privatbilismen är mycket samhällsekonomiskt ineffektiv i stadsmiljön. Vi är redo att ta ett större ansvar som en aktör inom kollektivtrafiken, skriver företrädare för Svenska taxiförbundet.

Vanans makt är stor. På annat sätt kan man inte förklara att våra svenska storstäder inte har kommit längre i utvecklingen mot ett modernt mobilitetstänkande. All tillgänglig seriös forskning visar att privatbilismen är mycket samhällsekonomiskt ineffektiv i stadsmiljön, jämfört med andra trafikslag. Därför får Wilhelm Douglas och Anders Ydstedt från Kungliga automobilklubben (KAK) svårt att hitta argumenten för särintresset privatbilism i sin replik på vår artikel. Privatbilismen leder till dokumenterat låg framkomlighet i städerna och är dyr att äga för stadsborna. Därtill fördyrar den bostadsbyggandet med krav på parkeringsplatser som kostar uppåt en halv miljon kronor styck att bygga. Det mest uppseendeväckande argumentet är när KAK antyder att minskad privatbilism leder till ”döda, segregerade stadskärnor”. Vi rekommenderar gärna ett besök i Los Angeles, Detroit eller någon av de sydamerikanska storstäderna som planerats för en ständigt ökande bilism, för att se hur levande stadskärnorna blivit. I flera av dessa städer har man nu tänkt om i linje med det vi skriver i vår artikel. Samma sak gäller för övrigt i organisationer med expertkunskap om fastighetsutveckling och handel, som Fastighetsägarna och Handelskammaren här i Sverige. Det är när privatbilismen minskar som stadskärnorna blomstrar. KAK påstår dessutom att bilpooler leder till fler bilar. Detta står i stark kontrast till fakta. Enligt Trafikverket ersätter varje poolbil cirka fem privatägda bilar. Flera utländska undersökningar bekräftar detta. Svenska Taxiförbundet anser att en utveckling med färre privatbilar på vägarna gör resandet snabbare och effektivare genom att taxifordon och annan kollektivtrafik lättare kommer fram. Det gläder oss att KAK ändå medger att taxinäringen har en viktig plats i framtidens städer, vilket ju var en viktig poäng med vår artikel. Vi tycker det är viktigt att våra politiker också har denna inställning. Taxi är ett allmänintresse och det är i lagtexter definierat som kollektivtrafik. Vi tycker att detta behöver bli tydligare i exempelvis upphandlingar av kollektivtrafik och när man diskuterar taxis tillgång till kollektivkörfält och dispens från trängselskatt. I taxibranschen arbetar vi nu med att möta framtidens krav på modern mobilitet i våra städer. Vi vet att det inte kommer att vara hållbart med en fortsatt ökning av privatbilar när klimatmålen ska nås och luftkvaliteten förbättras. Vi är redo att ta ett större ansvar som en aktör inom kollektivtrafiken som kan fylla ett stort behov vid kombinationsresor i staden och i nyproducerade stadsdelar där övrig kollektivtrafik dröjer. Miljöbilar har länge varit en självklarhet för oss, de autonoma bilarna kan också bli en viktig del av taxibranschens framtida tjänsteutbud. Vi efterlyser dock tydligare signaler från städernas politiker. Framtiden behöver inte vara så långt borta som de kanske tror. Det handlar snarare om att agera. 22 januari 2017 Debattartikel Peter Norman och Claudio Skubla, Svenska taxiförbundet: ”Taxi kan hjälpa städerna att bli av med privatbilarna” Repliker Anders Ydstedt, ordförande, Expertrådet, Kungliga automobil klubben (KAK): ”Taxi inget effektivt transportsätt” Slutreplik från Svenska taxiförbundet: ”Minskad privatbilism får stadskärnor att blomstra” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Under sjukdomstiden kom vi så nära varandra igen”

Summary: I januari 2014 får Peter Fowelin beskedet att livskamraten Kerstin har en hjärntumör. Nio månader senare är hon död. Nu har Peter skrivit en bok om sjukdomstiden.

Strax före jul för tre år sedan hade Peter Fowelin och hans hustru Kerstin upplevt en härlig semesterresa till Kanarieöarna. Visserligen hade förkylningen hon burit på en tid inte gått över, men den hindrade henne inte från att njuta i solen. Några veckor senare låg Kerstin orolig på britsen på Huddinge sjukhus. Hon hade sökt hjälp för huvudvärken, ”den där envisa bihåleinflammationen”, på den lokala vårdcentralen men blivit skickad vidare. Det var den 10 januari 2014. Kerstin fick vara kvar över natten medan Peter åkte hem till radhuset i Södertälje. På röntgenplåtarna märktes något ”konstigt”, som personalen uttryckte det. Men Peter var ändå ganska lugn och tänkte att hustrun snart skulle vara frisk och på benen igen. Morgonen därpå blev de båda kallade till ett möte med läkaren på sjukhuset. Då fick de reda på att hon hade drabbats av en hjärntumör och att den troligen var aggressiv. – När vi efter beskedet satt tätt intill varandra i hennes sjukhussäng grät vi tillsammans i ett slags tyst insikt om att vårt gemensamma liv snart kunde vara över. När Peter senare pratade med läkaren förstod han att prognosen såg mycket dålig ut. – Jag frågade ”hur länge ...?” utan att fullfölja meningen. Läkaren skakade på huvudet. ”Men om ett år sitter vi inte här?” försökte jag för att få ett besked. ”Nej, det gör vi inte”, blev svaret. Två veckor senare låg Kerstin på nytt i datortomografen på sjukhuset – och hon log. Det är så Peter vill minnas henne, innan kortisonet och sjukdomen förändrade utseendet. Håret var långt och tjockt, föll mjukt över axlarna. Leendet var varmt, nästan som när hon var ung, beskriver han i boken. Oron fanns gömd inombords. I oktober 2014 somnade Kerstin in, nio månader efter att hon fått reda på att tumören växte i hennes hjärna. Nu har Peter skrivit en bok om sina tankar och känslor under sjukdomstiden och efter hennes död. Titeln är ”En dag i sänder – när sorgen slår följe med livet.” Boken har formen av ett samtal med Kerstin, med besök på platser som de hade gemensamt: de steniga stränderna på Öland, skogsbrynen med de sjungande vårfåglarna och radhuset med sina minnen. Där finns också barnen Rasmus och Julia. I boken skriver Peter att han på sin 25-årsdag bjöd Kerstin på ett glas vin och lite ost i sin lägenhet. De hade nyligen märkt av attraktionen mellan dem. Så minns han att Kerstin gråtit när de älskat en av de första gångerna hon sov över hos honom den där vårvintern: ”Stilla, skyddslös, låg du där, inte mer än ett andetag från mig. Min undran fick passera tyst förbi. Jag strök dig bara över kinden. Våra liv började vävas samman”. – I början av Kerstin sjukdom, trettio år senare, intalade jag mig att det kunde ske ett under, att läkarna skulle lyckas med sin behandling eller att Kerstin helt enkelt skulle ha tur. Men snart insåg jag att det bara var en from förhoppning. Efter sjukdomsbeskedet slutade Peter att arbeta för att vara med Kerstin så mycket som möjligt. Han säger att alla relationer går upp och ned. – Så var det även för oss, vårt förhållande hade haft sina toppar och dalar. Nu bestämde jag mig för att vara nära henne så mycket jag bara kunde. De första månaderna var Kerstin ”frisk” och livet flöt på så normalt det bara kunde, men sedan blev Peter mer och mer av en vårdare. – Kerstin var den som alltid gav till andra, inte minst till mig och barnen. Nu ville jag bara ge och ge så mycket jag kunde. Nu var det hennes tid att få. – Paradoxalt gav detta mig mycket eftersom vi kom varandra nära på ett sätt som vi inte gjort på många år. Vissa dagar var det svårt och jobbigt att stötta henne, men det kändes så självklart att göra det. Och sorgligt var det, förstås. Nära, hur menar du då? – Vi talade om livets stora frågor och om mer vardagliga ting, vi talade om barnen, om allt vi upplevt tillsammans, om alla minnen. Vi fick kontakt med kärleken som hela tiden funnits i vår relation, men ibland mer i bakgrunden. Jag minns att Kerstin vid ett tillfälle sa att hon kände igen den Peter hon blev tillsammans med. Det var som om vi hittade tillbaka till varandra igen. Tre månader efter sjukhusbeskedet tog Peter och Kerstin en vårpromenad. Solen värmde deras ansikten och i skogen sjöng rödhaken och koltrasten. Kerstin upplevde en sorts lyckorus och så sa hon: ”Tänk att man måste dö för att lära sig leva”, berättar Peter. Orden har han burit med sig sedan dess. Under sjukdomen hade Kerstin ett stort stöd av tre gamla väninnor och av sin syster. Peter däremot upplevde att han var ganska ensam med sina tankar och känslor, även om sonen Rasmus fanns där som ett stöd i vardagen och någon att prata med. – Kanske är det en schablonbild, men kvinnor tycks ha ett större nätverk kring sig om de själva eller någon anhörig drabbas vid sjukdom, separationer eller olyckor. Män är kanske inte världsbäst på ett söka hjälp och stötta varandra. Egentligen hade jag mest ett behov av att få hjälp med det praktiska, inte att prata. Tänkte du någon gång på att fly från allt det jobbiga? – Nej, men däremot var jag rädd för att inte orka finnas där till slutet. Det var som om vi sprang på upploppet mot ett målsnöre som vi visste fanns, men inte var någonstans. Och hur tog dina barn det hela? – Sonen Rasmus var närvarande så snart vi förstod hur mycket hjälp Kerstin behövde. För dottern Julia tog det längre tid att acceptera att hennes mamma var så sjuk att hon skulle dö. Men så reste vi till Öland hela familjen och då kom hon i fatt, insåg vad som väntade. Sista tiden stöttade vi alla varandra. Hur hanterar du förlusten, sorgen, i dag? – Vi kom varandra så nära i slutet innan Kerstins medvetande blev alltför påverkat. Jag skrev boken som ett minne över henne, som en gåva till henne. Samtidigt bearbetade jag allt inne i mig, på djupet. – Det tog mig ett par år att hantera det som skedde. Sorgen finns där fortfarande, men numera i korta stunder. Saknaden får jag leva med resten av mitt liv, men det är en varm saknad. Hur fungerade vården? – Sedan vår dotter som liten vårdats på sjukhus kände Kerstin ett stort obehag inför sjukvården. Men på Karolinska i Solna fick Kerstin ett bra bemötande, där var hon trygg. Den palliativa vården på slutet i Södertälje var också väldigt bra. När Kerstin blev sämre och fick bo korta perioder på den palliativa avdelningen fick Peter bra avlastning, säger han. – Hela den sista månaden låg hon där. Det var en stor lättnad för mig och barnen att inte behöva vårda henne i hemmet mot slutet. En dag innan Kerstin var på väg att bli riktigt dålig gick Peter förbi en vacker skogsklädd del av kyrkogården i Södertälje. När han kom hem berättade han att han ville bli begravd där någon gång i framtiden. ”Då vill jag också det”, kommenterade Kerstin. När Peter nu är ute och rastar hunden Malte går han ofta till kyrkogården där urnan med askan efter Kerstin är begravd. – Jag har alltid varit intresserad av döden och inte haft svårt att samtala om den. För mig är det ingen sorg att besöka Kerstins grav. Det är bara ett naturligt sätt att hålla kontakten med henne. Under sjukdomsperioden var dagarna och nätterna fyllda av mediciner, cellgiftbehandlingar, mer mediciner, ordna med mat, ännu mer mediciner ... tiden att reflektera var begränsad, säger Peter. – Den bok jag skrivit blev ett sätt att i lugn och ro reflektera över det som hänt. Med boken har cirkeln slutits på något sätt. Jag tänker mycket på Kerstin, men nu är det dags för en ny fas i mitt liv. Som att träffa en ny partner? – Jag söker inte aktivt, men min dotter frågade när hon var hemma nyligen om jag varit på någon dejt. Så säger hon att jag inte kan leta efter en ”mammakopia”, någon som är som Kerstin. – Jag tror att det är viktigt gå vidare – men också att orka minnas. Ett halvår efter Kerstins död föddes hennes och Peters första barnbarn. Peters tankar efter Kerstins död ”Att bli arg och förbannad när någon blir dödssjuk är en naturlig reaktion. Är man arg så är man, men i längden tror jag att en massa ilska kan skada en själv. Vi kan inte påverka det som händer. Om det är möjligt, ta ledigt från arbetet och var nära den som är svårt sjuk. Den närhet jag upplevde med Kerstin den sista tiden vill jag inte vara utan. Jag är lite av en ensamvarg, men det är viktigt att ha någon eller några att samtala med. Mina barn och jag har stöttat varandra. Vi saknar Kerstin, men vi har kommit varandra nära. Kärlek, värme och omsorg – om oss själva och andra kan hjälpa oss när marken skakar under våra fötter. Efter Kerstins död skrev jag korta texter som jag lade ut på Facebook. Jag fick uppskattande kommentarer som hjälpte mig att ta mig igenom den första svåra tiden. Jag, mina barn, släkt och vänner tittade och tittar fortfarande ofta på bilder av Kerstin. Det gjorde och gör att vi minns henne vilket faktiskt lindrar sorgen. Det känns som att hon är med oss.” Peter Fowelin om sin farmor och sin fru: ”Min farmor Edit dog 1953, bara femtiofem år gammal i cancer – eller i kräfta som man sa på den tiden. Den 5 oktober 2104 dog min fru Kerstin i cancer, också hon femtiofem år gammal. Farmor blev hon först ett halvår efter sin bortgång, när vår familjs första barnbarn föddes. Så länge minnen och berättelser om oss finns kvar, lever vi också kvar. En tanke med den bok jag skrivit är att spara pusselbitar till bilden av Kerstin för framtiden.” Böcker som handlar om att ha förlorat en partner ”Livslägen” av Julian Barnes (Forum, 2014). ”Ett år av magiskt tänkande” av Joan Didion (Atlas, 2005). ”Dagbok från ditt försvinnande” av Malin Lagerlöf (W&V, 2016). ”Det här är hjärtat” av Bodil Malmsten (Albert Bonniers förlag, 2015). ”Änkans bok” av Joyce Carol Oates (Albert Bonniers förlag, 2011). ”Timme för timme, dag för dag – min väg genom sorgen” av Cyndee Peters (Trevi, 1988). ”När livet måste gå vidare: att hantera sorgen när din älskade gått bort” av Ken Olofsson (Beijboms Books, 2014). ”Handbok om sorg” av Agneta Grimby och Åsa K. Johansson (finns för nerladdning och kopiering (dock inte i försäljningssyfte) på www.redcross.se). ”Anteckningar under dagar av sorg” av C. S. Lewis (Libris, 2013). ”I varje ögonblick är vi fortfarande vid liv” av Tom Malmquist (Natur & Kultur, 2016). ”Jag är lyckligt gift, min man är bara lite död” av Christina Karlberg, Marita Warborn Lundgren (Calwardos, 2016). ”Sorgens skiftningar” av Agneta Willans (Förlaget Mormor, 2014). Sorg och sorgearbete Sorg är en känsla som kan innebära att vi mognar som människor, men den kan lika gärna förändra tillvaron så att den blir mer tom och innehållslös. Liksom exempelvis kärlek, glädje och ilska finns sorgen med oss hela livet. Men sorgen förändras över tid, från dag till dag. En del liknar den vid en vandring genom mörka skogar, där det här och var dyker upp gläntor fyllda av ljus. Denna vandring brukar kallas för sorgearbete. På Vårdguiden finns länkar till organisationer som kan vara ett stöd i sorgen. Där finns också tips om böcker att läsa för den som förlorat en nära anhörig, vän eller kollega. Läs mer på: http://www.1177.se


May önsketänker om Brexit

Summary: Theresa May ger sken av att britterna tack vare Brexit kan få bättre handelsavtal med länder utanför EU och hoppas på en snabb uppgörelse med Trumps USA. Det är bara önsketänkande.

Storbritanniens premiärminister Theresa May leder sitt land till en mycket ”hård” Brexit 2019, kanske utför ett stup, om det lämnar EU utan ett utträdes- eller handelsavtal. I sitt tal den 17 januari skisserade May sina mål för förhandlingarna med EU och lovade att prioritera de hårdnackade Brexitväljarnas krav framför landets ekonomiska intressen. Det är inte förvånande att May valde en Brexitvariant där Storbritannien lämnar både EU:s inre marknad och dess tullunion: hon vet föga och bryr sig ännu mindre om nationalekonomi. Hennes yttersta strävan är att överleva som premiärminister, och hon tror att invandringskontroll – en personlig besatthet sedan länge – gör henne populär bland Brexitväljarna, och att nationalisterna i hennes konservativa parti ska lugna sig om hon sätter punkt för EU-domstolens jurisdiktion i Storbritannien. Detta utesluter fortsatt medlemskap i den inre marknaden. Hittills har Brexitväljarna förnekat att det skulle finnas någon motsättning mellan att avvisa fri rörlighet och att bevara frihandeln inom EU. I en dumdryg kommentar påstod utrikesminister Boris Johnson att britterna kunde äta sin kaka och ha den kvar. Nu har May medgett att det är omöjligt. Ekonomiskt förlorar Storbritannien dubbelt upp. Fördelarna med frihandeln försvinner och även bidragen från flitiga, skattebetalande migranter från EU. Brittiska tjänsteföretag, särskilt i finansbranschen, mister den rätt som de i dag har att operera fritt inom EU. May var inte lika ärlig om konsekvenserna av ett utträde ur tullunionen. Hon vill att britterna ska fastställa sina egna tullar och andra åtaganden i Världshandelsorganisationen (WTO) och sedan självständigt skaffa sig förmånliga arrangemang – missvisande kallade ”frihandelsavtal” – med en del länder. Detta medför tullkontroll på handeln mellan Storbritannien och EU, också varor och tjänster som går över gränsen mellan Nordirland och Republiken Irland. En ny gränsbyråkrati måste övervaka att kunderna rättar sig efter reglerna, räkna fram importtullar beroende på var varorna har sitt ursprung, garantera betalning, verifiera att varorna stämmer med EU:s normer etcetera. Detta blir extra kostsamt och besvärande för tillverkare med komplicerade just-in-time-leveranser. I bilar ”made in Britain” ingår många komponenter som korsar gränser flera gånger under tillverkningsprocessen. May vill ha ”friktionsfri” handel genom ”associerat medlemskap” i tullunionen, trots att detta direkt motsäger hennes tal om att Storbritannien inte vill vara ”halvt inne, halvt ute” ur EU. Ett sådant arrangemang är logistiskt omöjligt, strider mot WTO:s regler och är inte politiskt trovärdigt. Mays löfte att samtidigt ordna ett utträdes- och ett handelsavtal – och båda inom två år från processens formella början (i slutet av mars) – är lika orealistiskt. EU fordrar att skilsmässovillkoren fastställs innan eventuella framtida relationer diskuteras. Det är ingen formalitet. Båda sidor kan enas om att EU-medborgare som redan vistas i Storbritannien och britter i EU får stanna där de är, men ett försök av endera sidan att använda dessa människors status som en bricka i spelet kan slå slint. Dessutom kräver EU Storbritannien på upp till 60 miljarder euro för utestående skulder. Mays hot att hellre avbryta förhandlingarna än acceptera ett dåligt avtal kan bli trovärdigt eftersom hon skulle kunna skylla på EU för det kaos som uppstår. Men hennes hot att slå tillbaka mot EU genom att sänka brittiska skatter och upphäva regleringar fungerar inte. Det finns inget stöd för ett sådant schackdrag, och om finansiella regleringar avskaffas bryter Storbritannien mot sina internationella åtaganden. May har dessutom utfäst sig att hjälpa arbetarklassen, stärka de anställdas rättigheter och se till att internationella företag betalar sin andel av brittiska skatter. Även om May kan få till ett utträdesavtal är det omöjligt att förhandla fram och ratificera ett handelsavtal sektor för sektor på mindre än två år. Handelsavtalet mellan EU och Kanada tog sju år att tröska igenom och var nära att stjälpas av Belgiens vallonska regionparlament. Det blir inget ”gradvis genomförande” av ett handelsavtal som inte är färdigförhandlat, så brittiskbaserade bilföretag, finansinstitutioner och andra firmor som exporterar till EU bör bereda sig på den ”klippkant” som May vill undvika. May påstår att hon tack vare Brexit kan få bättre handelsavtal med länder utanför EU, och hon hoppas på en snabb uppgörelse med Trumps USA. Men med Storbritannien i ett sådant desperat förhandlingsläge hade även en administration under Hillary Clinton varit obeveklig på den amerikanska industrins vägnar. De amerikanska läkemedelsföretagen vill redan att det pressade brittiska sjukförsäkringssystemet ska betala mer för deras mediciner. Trumps administration blir ännu mer hårdhänt. Liksom Kina och Tyskland exporterar Storbritannien mycket mer till USA än landet importerar därifrån. Trump vill inte veta av sådana ”orättvisa” handelsunderskott och har lovat att avskaffa dem. Var försiktig med vad du önskar, premiärminister May. Översättning: Margareta Eklöf, Copyright: Project Syndicate I bilar ”made in Britain” ingår många komponenter som korsar gränser flera gånger under tillverkningsprocessen. Philippe Legrain är brittisk ekonom. Åren 2011-2014 var han rådgivare till EU-kommissionens ordförande.


”OS i Stockholm 2026 kan bli förebild för idrottsevenemang”

Summary: OS och Paralympics i Stockholm 2026 kan bli en ledstjärna för idrottsevenemang som håller fanan högt för mänskliga rättigheter, transparens och hållbarhet. Och möjligheten att utöva paralympisk vintersport i en storstad kan bli en injektion för hela rörelsen, skriver företrädare för Riksidrottsförbundet, Parasportförbundet och SOK.

I dag, fredag, presenteras Stockholms stads utredning om vinter-OS till Sverige. Nu är det dags för idrottsrörelsen och andra att pröva det nya underlaget. Hur svarar det mot möjligheterna att arrangera OS och Paralympics 2026 som är hållbara fullt ut, att bli den inspirationskälla ett OS och Paralympics ska vara? Ett OS och Paralympics är en tioårig process som kan vitalisera både idrotten och folkhälsan samt utnyttja idrottens kraft som samhällsbyggare. En ansökan om ett OS och Paralympics kräver att en svensk opinion tycker att det är i linje med andra viktiga samhällsintressen. Stora internationella idrottsevenemang kan stärka den nationella stoltheten, sammanhållningen och de goda värderingarna som knyter Sverige samman och fungerar som manifestation för människors lika värde och rättigheter. Ett OS och Paralympics är den yttersta ”kronjuvelen” av internationella idrottsevenemang och stärker den nationella strategi idrotten har tillsammans med besöksnäringen. I en värld där murar byggs, protektionism hotar, och ”vi och dem”-tänkandet sprids som en farsot behövs mötesplatser som manifesterar människors lika värde och rättigheter. En svensk ansökan ska skicka rätt signaler och erbjuda ett OS och Paralympics som blir de källor till inspiration och framtidstro som de ska vara. Diskussionen om stora internationella idrottsevenemang har ofta handlat om usla arbetsvillkor och slöseri med pengar. Vid vissa OS och Paralympics har kostnaderna blivit så höga att andra viktiga satsningar kommit i kläm. När mänskliga rättigheter kränks och korruption skakar spelen blir även idrotten i sig solkig. En etisk, social, ekonomisk, och miljömässig hållbarhet måste prägla en svensk ansökan och ett svenskt OS och Paralympics. Det innebär: att använda befintliga arenor, eller temporära, och där det behövs nya ha en plan för deras fortsatta användning att minimera transporter och använda fossilfria alternativ för dem som är nödvändiga att ställa hållbarhetskrav på leverantörer att alla engagerade i arrangemanget, både anställda och volontärer, ska ha schyssta arbetsvillkor att ha en realistisk budget i balans och en transparent uppföljning av den IOK, Internationella olympiska kommittén, har tagit tag i problem som hotat spelens renommé. Kravet på hållbarhet preciseras steg för steg. Ett etiskt ramverk är infört och ett uttryck för detta är att IOK:s bidrag till arrangerade länder ökat rejält. Det innebär minskad risk i projektet, ökad möjlighet till temporära lösningar och att mindre länder kan ta på sig värdskapet. Med detta sagt, låt oss slå fast, att Sverige inte har de ekonomiska förutsättningarna att arrangera ett sommar-OS och Paralympics. Det är helt enkelt för stort. Ett vinter-OS och Paralympics i Stockholm är däremot möjligt att genomföra och skulle kunna erbjuda ett unikt koncentrerat koncept i en huvudstad. Sverige skulle få visa världen hur idrott, också vinteridrott, kan bli en naturlig del av en aktiv livsstil också i en storstadsregion. OS och Paralympics ska också användas som inspiration och hävstång för utveckling av idrotten i hela landet. I det sammanhanget är det viktigt att tydliggöra att ett OS och Paralympics inte på något sätt får belasta de ordinarie statsanslagen till idrotten. Dessutom behöver nödvändiga satsningar som är planerade för det lokala vardagsidrottandet i berörda orter genomföras enligt plan och inte drabbas genom nedskärningar eller bortprioriteringar. Möjligheten att utöva paralympisk vintersport i en storstad, vore en injektion för hela den paralympiska, globala rörelsen. Redan en ansökan om OS och Paralympics skulle kunna fungera som en katalysator för att ta itu med de stora utmaningar som fortfarande kvarstår vad gäller integration av personer med funktionsnedsättning i Sverige. I målgruppen är det dubbelt så vanligt att ha en stillasittande fritid än bland befolkningen i övrigt. Ett OS och Paralympics i Stockholm och de krav som naturligt följer med det skulle innebära bättre tillgänglighet på våra idrottsanläggningar, men framförallt att parasporten sätts högt på agendan. Ett vinter-OS och Paralympics i Stockholm skulle i hög grad baseras på den infrastruktur som redan finns på plats: flygplatser, hotellrum, stora arenor och idrottsanläggningar. Av det som skulle behöva byggas nytt skulle det mesta vara sådant som ändå behövs givet Stockholms storlek, expansion och stora utövarskaror av vintersport, särskilt naturligtvis nya bostäder och studentbostäder. Annat skulle behöva byggas upp, för att sedan monteras ner igen efter spelen på det sätt som sommar-OS i London visade vägen för. En risk som lyfts fram när det gäller vinter-OS i Stockholm är vädret. I spelens kalkyler för ett vinter-OS och Paralympics i Stockholm ingår det att all snö som nyttjas produceras på konstgjord väg, och att spelen därmed är genomförbara även under de varmaste tänkbara förutsättningar. Sverige har genom samarbetet mellan idrottsrörelsen och LO varit internationellt tongivande när det gäller att ställa krav på arbetsvillkor, arbetsmiljö och fackliga rättigheter vid byggnation av anläggningar inför ett OS. Förhoppningsvis skulle vi kunna tjäna som exempel och föredöme internationellt. Ett vinter-OS och Paralympics i Stockholm skulle kunna förberedas och arrangeras ekonomiskt hållbart – och vara möjligt för ett land som Sverige att klara av. Det kommer inte att vara gratis, men man glömmer lätt att det i dag finns en intäktssida som gör ekonomisk balans för OS-genomförandet nåbart. Redan det mycket stora ekonomiska bidrag IOK numera ger värdstäderna skapar en helt ny ekonomisk totalbild än vid tidigare försök att söka OS och Paralympics. En ansökan ligger helt i linje med vårt lands exportstrategi som bejakar fler internationella evenemang till Sverige. Ett vinter-OS och Paralympics kan fungera som ett samlande projekt för Sverige med spännande möjligheter till innovationer och nya framsteg på flera områden samt vara en viktig inspiration i folkhälsoarbete och integration. Värden skulle kunna tillföras redan nu på vägen fram mot 2026 för idrotten, kulturen, näringslivet, politiken, organisationer och enskilda individer. Vi är övertygade om att Stockholm 2026 kan bli en ledstjärna för internationella idrottsevenemang som håller fanan för mänskliga rättigheter, transparens och hållbarhet högt. Idrottsrörelsen vill medverka som inspiratör och till att fler sätter sig in i frågan om ett vinter-OS och Paralympics i Stockholm 2026 samt hur frågetecken kan hanteras. Regeringen, partierna, aktuella kommuner och idrottsrörelsen har nu nyckelroller i en öppen och konstruktiv dialog och analys av möjligheterna. Väl så viktigt är också att Stockholm 2026 diskuteras vid fikaborden runt om i Sverige. Björn Eriksson, ordförande Riksidrottsförbundet Margareta Israelsson, ordförande Parasportförbundet Hans Vestberg, ordförande Sveriges Olympiska Kommitté I spelens kalkyler för ett vinter-OS och Paralympics i Stockholm ingår det att all snö som nyttjas produceras på konstgjord väg, och att spelen därmed är genomförbara även under de varmaste tänkbara förutsättningar.


Summary: SLUTREPLIK. Det är beklämmande att såväl projektledningen som våra forskarkollegor avfärdar vår kritik (DN Debatt 15/1) som ett partiskt utspel från ”anhängare av andra terapimetoder” snarare än bemöter den sakligt. Studier av vad det är som bidrar till psykoterapins goda effekter visar att patientens förutsättningar och terapeutens förmåga att vara lyhörd för dem och anpassa behandlingen till den enskilde patientens motivation och livssituation är centrala för resultatet, vilket naturligtvis understryker vikten av en öppenhet i behandlingsutbudet, skriver 19 psykologer och psykiatriker.

Vår debattartikel om förslaget till nya riktlinjer för vård av depression och ångest har fått stor uppmärksamhet. Vi är förstås glada för det eftersom frågan är så viktig. Vår artikel har fått stöd av flera forskare, verksamma terapeuter och även av personer med patientperspektiv. Vi välkomnar de kommentarer som vi fått på artikeln, både från projektledningsgruppen för de nya riktlinjerna för depression och ångest och från en grupp forskarkollegor. I båda svaren lyfts vikten av att riktlinjerna baseras på forskning fram, något vi som forskare inom fältet självklart håller med om. Vi tycker därför att det är beklämmande att såväl projektledningen som våra forskarkollegor avfärdar vår kritik som ett partiskt utspel från ”anhängare av andra terapimetoder” snarare än bemöter den sakligt. Vad värre är framförs felaktigheter som stöd för avfärdandet. När det gäller depression hävdar exempelvis projektledningen att KBT visats vara den mest effektiva terapiformen i högkvalitativa studier. Detta stämmer inte med forskningen vilket också påpekas av våra forskarkollegor. Dock menar dessa att likvärdigheten mellan olika etablerade terapiformer endast gäller lindrigare tillstånd men forskningen visar samma resultat även vid måttlig depression, dvs merparten av alla deprimerade patienter. I de nordiska grannländerna och även i andra länder gör man en mer korrekt bedömning av det aktuella forskningsläget, eftersom flera högkvalitativa metaanalyser från senare år visar att flera psykoterapimetoder (bland annat KBT, IPT och PDT) är likvärdiga vad gäller effekten på lindrig och medelsvår depression (se exempelvis Cuijpers et al., 2008). Att vi påpekade att en stor andel patienter hoppar av KBT verkar våra forskarkollegor tolka som kritik specifikt mot KBT. Avsikten var att påpeka att patienter är olika. Inget passar för alla. Vi behöver därför en vård som kan möta detta snarare än likrikta utbudet. Det finns starkt stöd för att andra faktorer än den specifika terapiformen är centrala för utfallet vilket helt bortses från i riktlinjerna. Våra forskarkollegor avfärdar denna forskning genom att påstå att effekterna av exempelvis terapeutens skicklighet, patienters preferenser och alliansen bara svarar för en mindre del av utfallsvariansen. Men de glömmer bort att berätta att de forskare som de hänvisar till uppskattar att skillnaderna mellan terapiformer förklarar betydligt mindre andelar av utfallsvariationen, sannolikt inte mer än 1-2 procent (Wampold & Imel, 2015). Flera senare forskningsgenomgångar från denna och andra forskargrupper visar samma proportioner. Studier av vad det är som bidrar till psykoterapins goda effekter visar snarare att patientens förutsättningar och terapeutens förmåga att vara lyhörd för dem och anpassa behandlingen till den enskilde patientens motivation och livssituation är centrala för resultatet, vilket naturligtvis understryker vikten av en öppenhet i behandlingsutbudet. Projektledningen avfärdar vidare vår farhåga att riktlinjerna kommer att leda till likriktning och hänvisar till att det är ett ”tydligt budskap” i riktlinjerna att det bör finnas alternativ samt att rekommendationerna är på gruppnivå. Detta ligger långt ifrån vår läsning av riktlinjerna. Snarare framstår texten som ett ideologiskt färgat styrdokument som leder svensk psykiatri i en riktning där patienters olika behov och förutsättningar ges mycket lite utrymme. Avslutningsvis påpekar projektledningen att riktlinjerna är ute på remiss och att det fram till 31 mars är möjligt att lämna synpunkter. Detta är välkommet och vi hoppas att man tar intryck av de synpunkter som kommer in snarare än avfärdar dem. 15 januari 2017 Debattartikel Sjutton nordiska forskare: ”Enfaldiga riktlinjer för behandling av depression” Repliker Socialstyrelsens projektledningsgrupp i arbetet med nationella riktlinjer för vård vid depression och ångestsyndrom: ”Ingen likriktning i nya riktlinjerna” Nio forskare: ”Låt vetenskapen styra valet av behandling” Slutreplik från nitton nordiska forskare: ”Valet av terapi måste anpassas till patienten” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Motstå din impuls att ”rätta” det tonåringen säger

Summary: ”Vi som hade en så fin relation” och ”vad gör jag för fel?”. Föräldrar känner ofta oro för sitt tonårsbarn. Motiverande samtal kan förbättra förhållandena i familjen, menar läkaren Charlotte Skoglund.

Föräldrar vill nästan utan undantag sina barn väl. Men om de väljer att kliva in på ”vet-bäst-arenan” kan det gå riktigt snett i relationen med tonårssonen eller -dottern. Överläkaren Charlotte Skoglund har själv fastnat i den fällan – trots att hon är specialist i psykiatri och dagligen möter ungdomar i sitt arbete. – Min tonårsdotter Nike märker direkt när jag skärper mig och söker samtal i stället för att låta mig dras med i mina känslor av att vilja uppfostra henne och säga vad som är rätt eller fel. I dag arbetar Charlotte Skoglund på vårdföretaget Cereb med utredning och behandling av barn och vuxna med adhd eller autism. Hon forskar också på Karolinska institutet. När Charlotte tidigare var knuten till Maria ungdom i Stockholm mötte hon unga med missbruksproblem. Det är en grupp som kan vara särskilt svår att nå och som kan känna stort motstånd mot att förändra delar av sitt liv som gör oss vuxna oroliga. – Så gick jag en kurs i motiverande samtal och där lärde jag mig mer om effektiva sätt att kommunicera än under hela min läkarutbildning. Alla kan snabbt lära sig mer om den här metoden, säger Charlotte Skoglund. Nu, tio år senare, har hon skrivit boken ”Lyssnar din tonåring?” utgiven av förlaget Natur & Kultur. Medförfattare är psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz, som har bred erfarenhet i ämnet och har tidigare skrivit flera böcker om motiverande samtal. – Ofta samtalar vi föräldrar med våra tonåringar på ett sätt som kan väcka irritation och motstånd hos dem, säger Charlotte Skoglund. När vi snarare borde möta dem med nyfikenhet och förståelse. – Men tonåringar vet redan väldigt mycket om hur livet fungerar utifrån sitt eget perspektiv och det är lätt att hamna på olika barrikader, och i stället för att underlätta dialog skapa motstånd. Läs mer: Vuxna borde inspireras av tonåringars kreativitet, tycker den amerikanske psykiatern Daniel Siegel. Därför är det ofta inte särskilt fruktbart att börja argumentera, försöka motbevisa och tala om för tonåringar att de har fel, fortsätter Charlotte Skoglund. – Det värsta som finns är att inta ett von-oben-perspektiv, och att inleda samtalet från en ”vuxenexpertnivå”. För tonåringar handlar mycket om att hitta ett nytt sammanhang utanför familjen. Därför lyssnar de ofta hellre till kompisarna än till sina föräldrar när det gäller värderingar och till exempel synen på alkohol och andra droger. Läxor, hushållsarbete, alkohol, droger, rökning, sociala medier, sömn, träning, hur länge man får vara ute, hänsyn till resten av familjen ... det finns många saker som kan leda till konflikter mellan föräldrar och deras växande barn. – Det är därför så viktigt att skapa en fungerande relation till tonårsbarnet. Den ökande psykiska ohälsan hos ungdomar är också ett skäl till att stötta föräldrar att hitta en meningsfull och respektfull relation till sina barn. – Ingen är bättre expert på sitt barn än mamman eller pappan. Men om ett barn har allvarliga problem så behöver naturligtvis hjälp och stöd utifrån kopplas in, påpekar Charlotte Skoglund. Enligt henne och Liria Ortiz kan motiverande samtal underlätta kontakten mellan föräldrar och deras tonårsbarn. Motiverande samtal är en metod som allt oftare används för att hjälpa människor att kunna förändra sina beteenden. Den används inom exempelvis psykiatri, socialt arbete, skolhälsovård och kriminalvård. Det handlar inte om någon form av terapi utan är en metod för just samtal och kommunikation. – Det unika med metoden är att den fungerar lika bra i professionella sammanhang som i vardagslivet. Därför kan den vara så användbar för till exempel tonårsföräldrar, säger Charlotte Skoglund. Enkelt utryckt bygger motiverade samtal på tre huvudprinciper: • Att hjälpa den andra personen att hitta sin egen motivation till förändring. • Att hålla tillbaka sin rättningsreflex, önskan att korrigera den andras åsikter eller uttalanden. • Att förhindra att man väcker motstånd hos den andra. – Särskilt de två sista punkterna är viktiga i ett samtal mellan en förälder och en tonåring. Jag har så många exempel på när det uppstått en ömsesidig förståelse i stället för en inflammerad konflikt, säger Charlotte Skoglund. Ofta hörs tonårsföräldrar klaga över att deras barn aldrig lyssnar, att de saknar förmåga att ta till sig den vuxnes råd och förmaningar. – Men tänk om det i stället beror på förälderns oförmåga att lyssna och kommunicera. I boken skriver vi att den hårda sanningen är att om vi vill att någon ska lyssna på oss behöver vi börja med att själva lyssna. – Tonåringar kan uppleva snabba känslokast och det kan vara en orsak till att de ibland har svårt att lyssna, även om de vill. I alla lägen gäller det som förälder att visa att man är genuint intresserad av sitt barns tankar och åsikter. Ett tips för att hitta en gemensam och jämlik plattform att samtala kring är att be tonåringen att lära mamma eller pappa mer om sociala medier, säger Charlotte Skoglund. Nio av tio unga mellan 15 och 24 år använder sociala medier varje dag. – Tonåringar vet ofta mer än vi om hur det fungerar, och där kan den vuxna och tonåringen hjälpa varandra genom att byta roller för en stund. Den vuxna kan å sin sida hjälpa tonåringen att utveckla en inre kompass för att kunna möta faror och fällor på nätet. Charlotte Skoglund påminner om att tonåren och de första åren som vuxen är fyllda av möjligheter och men också av risker. Mellan 15 och 25 år genomgår hjärnan en stor förändring. Humöret går upp och ner, och tonåringen har svårt att alltid inse konsekvenserna av sitt agerande. Liknande förändringar i beteendet kan förekomma hos personer som mår psykiskt dåligt eller har problem med alkohol eller droger. – Ibland kan det därför vara svårt att skilja beteendet hos en tonåring som försöker hitta sin nya roll och identitet från beteendeförändringar som är kopplade till just droger och psykisk ohälsa. Charlotte Skoglund funderar kring hur föräldrar historiskt har sett på tonåren och de speciella behov och beteenden som kan uppstå under denna period i livet. Möjligen hade föräldrar i allmänhet tidigare inte alltid så stort fokus på att bygga upp ömsesidiga relationer till sina tonårsbarn. – Mina föräldrar hyste så klart samma kärlek och omsorgskänslor för mig som jag känner för mina barn – men de hade inte den moderna kunskapen och forskningen till stöd för att möta tonåringens behov som vi har tillgång till i dag. De tillhörde en annan generation. Trots att alla föräldrar vill sitt barn bästa kan det alltså gå snett och uppstå konflikter i familjen, säger Charlotte Skoglund. Hon framhåller att motiverande samtal är en metod som är lätt att ta till sig. – Den kräver inga långa kurser eller läsning av tjocka och faktaspäckade böcker. Egentligen handlar mycket om sunt förnuft. Det handlar bland annat om att lyssna, att komma med öppna frågor, att inte hela tiden rätta och avbryta den andra – vilket kan vara nog så svårt. Men det är väl värt ett försök. Att utöva föräldraskap är en blandning av att lyssna, vägleda och sätta gränser, säger Charlotte Skoglund. Så talar du med din tonåring Akta dig för att vara för påträngande. Var alert när din tonåring vill prata och skjut inte upp samtalet för att du gör något annat ”viktigt”. Gå på promenad tillsammans. Det är ett bra tillfälle för att inleda ett samtal, man behöver inte stirra varandra rakt i ögonen. Var genuint nyfiken. Det är A och O. Lägg band på din oro och tvinga inte på tonåringen ditt eget budskap. Många vill avbryta och rätta om de hör någon yttra något tokigt. Det kan vara förödande för samtalet. För att inte avbryta och rätta Lyssna minst en minut utan att avbryta. Det kan låta enkelt, men pröva att vara tyst en hel minut när personen mitt emot maler på om saker som du upplever som fullständigt vanvettiga. Sammanfatta det du hört och be om bekräftelse att du uppfattat situationen rätt. Be om lov att få komma med förslag, tips eller synpunkter. Jämför följande konversationer: Konversation 1 Du: Varför kommer du hem så himla sent? Elin: Men så sent var det väl inte. Du: Men, vadå! Du kom ju två timmar senare än du lovat. Elin: Men tunnelbanan hade slutat att gå och vi var tvungna ... Du: Vad då tvungna? Ni skulle väl ha kollat upp tidtabellen lite bättre. Elin: Du lyssnar inte. Det var inte vårt fel. Tunnelbanan hade ju slutat gå ... Du: Sluta att skylla ifrån dig? Hur ska jag kunna lita på dig igen? Du slingrar dig och kommer med bortförklaringar. Konversation 2 Du: Vad var det som hände i går? Du kom hem senare än vad vi sagt. Elin: Vi hade bestämt att ta bussen, men missade den. När vi kom till tunnelbanan hade den slutat att gå och då ... Du: (Lyssnar klart och inväntar hela historien). Okej, så ni missade bussen och tunnelbanan. Det stämmer? (Kollar så att du uppfattat det hela rätt). Jag blev orolig och tänkte att det hänt dig något (sätter ord på sina känslor). Hur ska vi göra för att det här inte ska upprepas? (ber om lov att få komma med förslag). Skulle det vara möjligt för dig att ringa mig om dina planer ändras? Jag skulle bli mindre orolig och kanske kunna hämta er med bilen om det kniper. Charlotte Skoglund och Liria Ortiz Charlotte Skoglund är överläkare och specialist i psykiatri. Är även forskare vid Institutionen för klinisk neurovetenskap på Karolinska institutet. Hennes doktorsavhandling handlar om samsjuklighet och behandling vid adhd och beroendesjukdom. Är en flitigt anlitad föreläsare. Liria Ortiz är psykolog och psykoterapeut. En av de främsta i landet inom metoden motiverande samtal (MI). Har skrivit flera böcker inom området och medverkar regelbundet i Dagens Nyheter (Insidan). Metoden ”Craft” I sin bok berättar Charlotte Skoglund och Liria Ortiz även om metoden ”Craft” som kan hjälpa närstående att förmå en person med missbruksproblem att söka och påbörja behandling. Metoden kan även bli ett verktyg för att åstadkomma ett bättre familjeliv.


Bästa boendet för barnen efter skilsmässan

Summary: Är det bättre för barn av att bo växelvis hos sina båda föräldrar eller att enbart bo hos den ena föräldern efter en skilsmässa? Pågående forskning kan ge svaret.

Barnpsykologer har tidigare varnat för att växelvis boende – det vill säga att barnet flyttar mellan föräldrarna och bor ungefär lika mycket hos båda – skulle kunna innebära stora svårigheter för barn med separerade föräldrar. Man har bland annat befarat att dessa barn ska bli stressade och rotlösa. Läs även: Så tar du dig igenom separationen En forskningsöversikt med tio svenska tvärsnittsstudier om skolbarn, som forskare i Elvisprojektet vid Stockholms universitet/Karolinska gjort på uppdrag av Socialstyrelsen, visar att så inte alls är fallet. Snarare tvärtom. Enligt studierna mår barn som bor växelvis generellt bättre än barn som bor mer med en förälder. Barn som bor enbart med den ena föräldern mår sämst. Det är ingen skillnad mellan pojkar och flickor. – I vissa avseenden är det inte någon skillnad mot barn med föräldrar som fortfarande bor tillsammans, men i de flesta studier finns en skillnad där barnen med sammanboende föräldrar mår bättre, säger barnpsykologen Malin Bergström, som är en av forskarna bakom rapporten. Man har tittat på i vilken mån barnen uppvisat psykosomatiska symtom som ont i magen, sömnsvårigheter och nedstämdhet. Samtliga dessa symtom är betydligt mindre vanliga hos barn som bor växelvis hos sina föräldrar än hos barn som bor med en av dem. – Det kan vara så att växelvis boende ger barnen ett mer fullödigt föräldraskap från båda föräldrarna, och att detta är överordnat nackdelarna med att behöva flytta mellan två olika hem. Det är kanske mer stressande för barnet att en förälder ”försvinner” utan att de kan förstå varför, säger Malin Bergström. Hon understryker att man inte kan veta i vilken mån resultatet har med just boendeformen att göra: – Det kan också bero på att relationen mellan dessa föräldrar och mellan föräldrarna och barnen såg annorlunda ut redan innan föräldrarna separerade. Till exempel att dessa föräldrar har varit mer närvarande och lyhörda för sina barn redan från början. Vid en separation kan vissa blomma upp i sitt föräldraskap. Man kan inte bara göra hälften, utan man måste göra allt, om än varannan vecka. Malin Bergström pekar på att föräldrar som delar lika på omvårdnaden också har bättre förutsättningar att få styrsel på andra aspekter av sina egna liv. Att vara ensamstående förälder är betydligt mer krävande, vilket kan göra att det finns mindre ork och energi över till barnet. – Kanske kan det också vara så att de barn som lever med bara en förälder hade det mer besvärligt redan före separationen. Det kan också vara så att en förälder väljer att inte bo med barnet, eller inte förmår att göra det, på grund av egna problem. Malin Bergström tror dock att de flesta svenska föräldrar i dag medvetet tar ett gemensamt ansvar för föräldraskapet. Och att detta håller i sig även vid en separation. – Man anstränger sig till exempel ofta för att bo hyfsat nära varandra under hela barnens barndom för att hjälpa dem med det som är mest stressande med att flytta mellan föräldrarna. Hon tror också att föräldraskapet kan bli tydligare för alla parter vid en separation. När föräldrar bor ihop är det lätt att falla in i olika roller när barnen föds, som man sedan håller fast vid. – Vid en separation kan vissa blomma upp i sitt föräldraskap. Man kan inte bara göra hälften utan man måste göra allt, om än varannan vecka. Då blir det nödvändigt att hitta sin föräldraroll fullt ut. Vi ser också att barn i växelvis boende är mycket nöjda med relationen till sina pappor. Forskningsöversikten gäller skolbarn över tio år. Forskarna har sedan gått vidare för att se om även mindre barn mår bra av växelvis boende. Tidigare har det funnits en stark uppfattning baserad på anknytningsteorier – inte minst bland barnpsykologer och barnpsykiatrer – att små barn (bebisar och yngre förskolebarn) behöver en trygg plats och en trygg anknytningsrelation, menar Malin Bergström. Man har trott att små barn inte har kunnat knyta an till flera personer och skulle lida av att ”anknytningspersonen” är borta för länge. I linje med detta har man också menat att så små barn måste ha täta byten om de ska flytta, för att inte relationerna ska skadas. – Detta teoretiska tyckande som inte har stöd i forskning får konsekvenser för enskilda barnfamiljer. Den internationella debatten om detta har varit otroligt minerad. I dag har den dock svalnat något. Man är överens om att barn kan vara trygga med båda sina föräldrar, om dessa är nära och lyhörda för sina barn. Men det viktigaste är ju att titta på hur det egentligen ser ut, säger Malin Bergström. Preliminära resultat från en nordisk studie med barn från två år har presenterats. – Vi ser redan i våra preliminära resultat samma mönster för små barn som för skolbarnen: de barn som bor växelvis mår bättre än de som bor enbart med ena föräldern. Just nu pågår också en datainsamling för knappt 4 000 treåriga barn i Stockholm och en forskargrupp vid Uppsala Universitet har samlat data från över 3 500 barn mellan tre och fem år i Uppsala. Av datainsamlingen ser man även att växelvis boende är ungefär dubbelt så vanligt som att barnen bor med enbart den ena föräldern även för små barn. Dessutom bestod en stor del av gruppen där barnen bor med endast en förälder av familjer där föräldern skaffat barn på egen hand. – Vi har haft det på känn, men snart kan vi också för första gången visa siffror på att växelvis boende numera är mycket vanligt också bland yngre barn, säger Malin Bergström. Enligt Malin Bergström finns det i Sverige i dag full acceptans för att föräldraledigheten kan fördelas lika mellan föräldrarna. Nu börjar det ses som lika naturligt att barnen delar sitt boende mellan de två föräldrarna efter en separation. Men Skandinavien, och i synnerhet Sverige, är unikt på detta område, menar hon. – Jag var nyligen i Skottland och det är som en annan planet. Mycket av deras åsikter handlar nog om att kvinnorna inte yrkesarbetar i samma utsträckning som i Sverige. Många är fortfarande hemmafruar under småbarnsåren. Tänk på detta om ni ska separera... Vänta inte med att berätta för barnen när ni bestämt er. Det är svårt, men barn känner ofta på sig och innan man berättat är barnen ensamma med sina eventuella funderingar och tankar. Ge hopp och berätta konkret hur ni tänker ordna tillvaron. Bekräfta att ni är ledsna och kanske arga nu på varandra (om ni är det) men att ni vet att det kommer bli bättre om ett tag. Ta emot barnets känslor och frågor utan att försvara er eller prata bort. Att bli ledsen själv när man talar om svåra saker är mänskligt. Återgå till barnet när du samlat dig. Ofta laddar vi för det stora SAMTALET. Men barn tar in sådant här i portioner. Fånga barnets känslor och frågor när de kommer. Även om det råkar vara i kön på Ica eller på väg till ett viktigt jobbmöte. Försäkra barnet om att ni båda älskar det och alltid kommer att ta hand om det (om så är fallet). Ljug aldrig men belasta inte heller barnet med vuxensaker. Det barnen frågar om är det de vill ha svar på. Vad verkar viktigt för barnet att få veta? Hur kan du berätta på en nivå som är lagom för barnet? ... och vid växelvis boende Pröva vad som passar ert/era barn i form av bytesscheman. Utgå inte från ”sanningar” som att små barn måste byta ofta eller tonåringar bo långa perioder. Människor är olika. Att leva mitt i en föräldrakonflikt är plågsamt för barn. Och som vuxna har vi faktiskt makt över våra känslor. Sök hjälp eller behandling om ni har svårt att kommunicera. Umgås inte eller ordna gemensamma barnkalas om det blir stelt eller finns minsta risk att ni börjar bråka. Skapa i stället neutral kommunikation om barnen. Ha ett särskilt mejlkonto så ni är förberedda innan ni öppnar mejlen. Sov på saken eller läs åtminstone varje mejl flera gånger, gärna med ”den andras ögon”, innan du skickar det. Är det neutralt, respektfullt, sakligt? Låt barnet byta via förskola/skola om ni inte kan vara varma och vänliga mot varandra. Barn behöver förutsägbara scheman. Skolbarn och tonåringar kan ha hjälp av gemensam familjekalender. Små barn kan behöva en röd snodd runt armen eller ett snöre i byxhällan för att komma ihåg att det var mamma som skulle hämta. Barn bor inte hos er. De bor i sina hem. Äldre skolbarn och tonåringar behöver känna att de är välkomna också på sina villkor. För förskolebarn är det tryggt om det är sig likt från när de lämnade. Till exempel en anka i badkaret eller en nalle i sängen som man hälsar på när barnet kommer. Ha gärna ritualer för första kvällen när barnet kommit. Särskild favoritmat som ni lagar ihop, till exempel. Visa barnet att du har tid för det! Som nyseparerad eller om barnen är små kan det vara särskilt svårt att vara ifrån barnen. Mms på bestämda tider som visar att barnet har det bra kan underlätta och hjälpa till att bygga ömsesidigt förtroende.


Gunnar Jonsson: Trumps jakt på papperstigrar

Summary: Den amerikanske presidenten hotar att kassera frihandelsavtalet Nafta. Det vore förödande för Mexiko. Men också för USA.

Donald Trump har skrotat TPP, vilket är dumt men måttligt dramatiskt eftersom frihandelsavtalet vid Stilla havet aldrig trädde i kraft. Hillary Clinton tänkte också dumpa det, och vänsteryttern Bernie Sanders är överförtjust över den nye presidentens beslut. Värre är det med Nafta. Trump har svurit att omförhandla handelsuppgörelsen med Kanada och Mexiko, och dra sig ur om han inte får som han vill. Det skulle leda till kaos. Nafta har funnits sedan 1994, grundligt förändrat de tre länderna och intimt länkat ihop deras ekonomier. Kanada och Mexiko är USA:s två största exportmarknader. Transkontinentala underleverantörskedjor har skapats. 40 procent av värdet på Mexikos export till USA består av varor importerade från USA. En växellåda kan passera gränsen flera gånger innan den är klar. ”Made in America” betyder ofta att något är tillverkat på olika ställen inom Nafta. Biltillverkarna i Detroit klarar sig inte utan mexikanerna, och mexikanska bilfabriker inte utan amerikanska delar. Frihandelsområdet är en alltmer integrerad ekonomi, jämförbar med EU:s inre marknad. Företagen i USA behöver sälja till hela världen, men då krävs konkurrenskraft som bland annat är beroende av mexikanska löner. Trump kallade under valkampanjen mexikanska invandrare för våldtäktsmän och mördare. Men Nafta är ett ännu rödare skynke, ”det sämsta handelsavtalet i historien”. Om det finns en plan är oklart. Trump har hotat med en ”hög gränsskatt” på produkter från Mexiko, vilket vore döden för Nafta. Tullarna skulle samtidigt höja priserna för amerikanska konsumenter, liksom på exportvaror. Enklare industrijobb kommer att flytta till billigare länder snarare än tillbaka till USA. Mexiko skulle rasa ned i kris och bita tillbaka med egna handelshinder. Fler arbetslösa skulle försöka ta sig till USA, och gränspolisen kanske titta bort. Trump får fler papperslösa att deportera, alternativt bygga en högre mur. Efter 23 år finns det saker att ändra på. E-handel var inte uppfunnet vid starten. Men Trumps Nafta-paranoia riskerar att bli förödande, inte minst för hans väljare. Det är märkligt att en miljardär vet så lite om pengar.


Summary: SLUTREPLIK. Jacob Lundberg skriver i sin replik på vår artikel (DN Debatt 16/1) att den extrema fattigdomen minskat dramatiskt de senaste decennierna. Men de flesta länder är mer ojämlika idag än för 30 år sedan. Och vi menar att samma system som gör att topprocenten kan dra ifrån alla andra också håller tillbaka de fattiga. Det vi efterfrågar är reformer, inte revolution, skriver Robert Höglund, Oxfam.

Vår rapport om ekonomisk ojämlikhet har glädjande nog fått många reaktioner (DN Debatt 16/1). Många har, likt Jacob Lundberg i sin replik, lyft att den extrema fattigdomen minskat dramatiskt de senaste decennierna. Något som också Oxfam lyft vid många tillfällen. Fattigdomsminskningen i världen är oerhört glädjande, särskilt för Oxfam eftersom själva anledningen till att vi finns till är för att bekämpa fattigdom. Minskad ojämlikhet är dock en avgörande faktor för den fortsatta fattigdomsbekämpningen. De flesta länder är mer ojämlika idag än för 30 år sedan mätt med GINI-koefficienten. Även om trenden har vänt svagt neråt på senare år så kvarstår det faktum att många lever i mer ojämlika samhällen än för bara några decennier sedan. Det som sticker ut mest är topprocentens inkomster, som har dragit iväg med enorm kraft i många länder. Det vi framförallt lyfter i vår rapport är ojämlikhet gällande förmögenhet, vilken är än mer extrem än inkomst. De bästa tillgängliga datakällorna gör gällande att topprocenten har ökat sin andel av världens förmögenheter så att de sedan 2015 äger mer än de övriga 99 procenten tillsammans. Exemplet i vår rapport som visar att de 8 rikaste äger mer än den fattigaste halvan av jordens befolkning är en illustration som extremt tydligt visar hur ojämlikt förmögenheter är fördelade, och hur lite de fattigaste har. Det är dock inte, som vissa kritiker verkar tro, ett nyckeltal att sätta mål utifrån. Inte heller anklagar vi de 8 rikaste för någonting. Vissa har lyft fram att det finns höginkomsttagare med studieskulder bland de fattigaste, eftersom vi mäter nettoförmögenhet. Detta är dock är ett marginellt fenomen som inte påverkar helhetsbilden. För att de fattigaste ska kunna ta sig ur sin situation behöver de framförallt högre inkomster. När inkomsterna växer kan de också ackumulera sparbuffertar och annat kapital. Enligt Världsbanken växer de fattigastes inkomster idag alldeles för långsamt för att kunna nå målet om att utrota extrem fattigdom till 2030. För att nå målet pekar banken på att tillväxt inte räcker, utan att det också krävs minskad ojämlikhet i form av att de fattigas inkomster växer betydligt snabbare än alla andras. Oxfam menar att samma system som gör att topprocenten kan dra ifrån alla andra också håller tillbaka de fattiga. Bara genom skatteflykt går utvecklingsländer miste om 100 miljarder dollar per år. Det är ett exempel på pengar som går till de rikaste, men som kunde ha lyft fler ur fattigdom. Om alla företag betalade rimlig skatt och skäliga levnadslöner till sina anställda, och om regeringar tog särskild hänsyn till de fattigaste, skulle fler kunna lyftas ur fattigdom och klyftorna minska. Jacob Lundberg skriver i sin replik att ”Den fattigdom som återstår i världen beror på dålig politik, korruption och fallerande institutioner.” Vi håller med. Exempel på sådan dålig politik är skattelättnader för de rikaste samtidigt som de fattigaste inte har tillgång till god utbildning eller sjukvård. Den mänskliga ekonomin vi förespråkar utgör också ett ramverk för bättre policy och regeringar som tar hänsyn till hela befolkningens behov och som vidtar kraftfulla insatser på områden som kvinnors rättigheter och klimatförändringar. Det vi efterfrågar är reformer, inte revolution. En sund marknadsekonomi är nyckeln till fattigdoms- och ojämlikhetsbekämpning men idag har vi en ekonomi som i orimligt hög utsträckning gynnar toppen. Ekonomin måste fås att fungera för alla, inte bara för de få. 16 januari 2017 Debattartikel Robert Höglund, kommunikationschef för Oxfam i Sverige: ”Världens åtta rikaste äger lika mycket som fattigaste hälften” Repliker Jacob Lundberg, doktorand i nationalekonomi vid Uppsala universitet och fellow vid Timbro: ”Inkomstojämlikheten i världen minskar” Slutreplik från Robert Höglund, Oxfam: ”Vi efterfrågar reformer, inte revolution” Läs fler artiklar på DN Debatt.