"Fel av vår partiledning att spara på försvaret"

Summary: M-profiler angriper moderaternas försvarspolitik: Regeringens förslag att spara miljarder på militära materielinköp kommer i ett läge när hotbilden mot Sverige på nytt ifrågasätts. Att föreslå och driva igenom besparingar inom försvaret utan att först analysera förutsättningarna brukar moderater inte ägna sig åt. Ändå vill de nu minska utgifterna för försvarsmateriel med tre fyra miljarder, vilket skulle innebära en avveckling av marina ytstridskrafter. Därigenom förlorar vi inte bara möjligheten att utveckla nya vapensystem utan också förmågan att vidareutveckla de system vi redan har. Detta är särskilt problematiskt när vi nu står inför ett svårbedömt och komplext säkerhetsläge i vårt närområde, inte minst i förhållande till stormakten Ryssland. Moderaterna har ett särskilt ansvar för Sveriges försvars- och säkerhetspolitik som dagens moderata statsråd inte lever upp till, skriver de moderata partiveteranerna Anita Bråkenhielm och Ivar Virgin.

Moderaterna har under många år värnat och utvecklat försvars- och säkerhetspolitiken. Detta politikområde är inte som alla andra - det handlar om vårt lands och våra medborgares säkerhet. Den aktuella debatten om nedbantad försvarsmaterielförsörjning hoppar emellertid över nödvändiga steg. Såväl den säkerhetspolitiska bakgrunden som de samhällsekonomiska effekterna måste noga utredas. Och om moderaterna vacklar i denna fråga, vem ska då medborgarna kunna lita på? Ända sedan sommaren har besparingar inom försvaret och dess materielförsörjning diskuterats livligt. Inte minst mellan försvarsdepartementet, högkvarteret och finansdepartementet har tonläget varit skarpt. I början av september lämnade den moderate försvarsministern Mikael Odenberg sin post. Att minska utgifterna för försvarsmateriel med tre fyra miljarder ansåg Mikael Odenberg vara en alltför svår uppgift. För en moderat är det oroande att betrakta de framlagda argumenten. Självklart måste regeringen bedriva en ansvarsfull budgetpolitik och se till att statsfinanserna är i ordning. Det har alltid varit ett viktigt budskap från moderaterna. Att föreslå och driva igenom besparingar inom försvaret utan att först analysera och förankra förutsättningarna är däremot något som vi inte brukar delta i. Mot en sådan arbetsordning har vi i stället haft som vana att protestera. Att kunna garantera medborgarnas säkerhet och försvara de territoriella gränserna är den äldsta och mest centrala av alla statens uppgifter. Den utgör själva fundamentet för det förtroende från medborgarna som hela det politiska systemet vilar på och som politiker är beroende av. Hur ska en stat kunna begära att medborgarna betalar skatt om den i gengäld inte ens kan garantera deras säkerhet? Att så är fallet innebär naturligtvis inte att försvarsutgifterna aldrig ska prövas eller omvärderas. Självfallet måste dock det svenska försvaret, och utgifterna för att förse det med ändamålsenlig materiel, anpassas till det säkerhetsläge som råder. Samtidigt är tågordningen glasklar: Utgifterna baseras på Försvarsmaktens behov, som i sin tur baseras på tydliga besked från den politiska ledningen om vilka uppgifter försvarsmakten ska kunna lösa. Vilka uppgifter som Försvarsmakten ska kunna lösa beror slutligen på hur hotbilden mot Sverige ser ut. I botten ligger alltså en säkerhetspolitisk analys. Det är emellertid här som skon klämmer. Förslagen på materielbesparingar på ytterligare tre fyra miljarder kommer i ett läge då hotbilden såväl globalt som i Sveriges närområde ifrågasätts. Det närmast hopplösa läget i Irak, Irans utveckling av nukleär kapacitet och motvilja att vika sig för FN:s krav samt ett sjunkande förtroende för USA är talande exempel som visar att dagens multipolära värld inte behöver vara säkrare än det kalla krigets bipolära. För Sveriges vidkommande har flera betrodda säkerhetspolitiska experter uppmärksammat oss på de oroande signaler som kommer från Ryssland. Sju Rysslandsexperter från Totalförsvarets forskningsinstitut (FOI) beskrev nyligen hur den ryska militära budgeten kontinuerligt ökas, de strategiska vapensystemen utvecklas och hur landet på nytt eftersträvar en ökad global, regional och lokal militär närvaro. Utöver detta kan exempelvis de avstängda gasleveranserna till Ukraina och det ryska utträdet ur CFE-avtalet, som ska reglera de konventionella militära styrkorna i Europa, inte ha undgått någon. Samtidigt kan inte Sveriges säkerhetspolitiska syn på Ryssland bygga på vad som sker under en rysk mandatperiod, utan måste framför allt ha ett långsiktigt perspektiv. Ryssland har alltid varit en stormakt och kommer så att förbli. Det avvikande är att vi under en tid har levt med ett försvagat Ryssland. En aktuell fråga är också gasledningen på Östersjöns botten. Det borde vara självklart för oss att ha kontroll på vad som händer på och under vattenytan lika väl som vi har kontroll på vårt luftrum. Av den anledningen måste den svenska utvecklingspotentialen bibehållas när det gäller såväl marina som luftburna försvarssystem. Att inte bibehålla denna förmåga innebär att vi inte bara förlorar möjligheten till nyutveckling av vapensystem, utan också frånhänder oss förmågan att vidareutveckla de system vi redan har. Att ge upp en sådan utvecklingsförmåga får närmast anses vara oåterkalleligt då det är mycket svårt att bygga upp den igen när den har upphört. Om vi ger upp vår utvecklingsförmåga när det gäller den marina delen innebär det i längden en avveckling av ett självständigt svenskt säkerhetsarbete i denna del. Även en avveckling som enbart berör ytstridsfartyg innebär att hela det marina säkerhetsarbetet utarmas. Marinens del av säkerhetsarbetet består av en kombination av ytstridskrafter och ubåtar och går inte att upprätthålla med enbart ubåtar. I det svårbedömda och komplexa säkerhetsläge som den svenska situationen innebär är det problematiskt att regeringen föreslår stora nedskärningar av försvaret och dess materielanskaffning utan att förankra den säkerhetspolitiska analysen. Bland annat borde försvarsberedningens omvärldsanalys och ÖB:s perspektivplaner inväntas och konsulteras. I tillägg till en tydligare förankring av de säkerhetspolitiska frågorna borde också de långsiktiga samhällsekonomiska effekterna analyseras. Att minska budgeten för försvarsmateriel och på så sätt förändra förutsättningarna för försvarsindustrin kan påverka Sveriges långsiktiga konkurrenskraft. Kring försvarsindustrin uppstår ofta innovationskluster av högskolor, universitet och forskningsinriktade företag som skapar tillväxt och kunskapsintensiva arbetstillfällen och som kan omvandla de försvarstekniska utvecklingsprojekten till civilt användbara högteknologiska produkter. Åtstramningen av försvarsmaterielbudgeten, och dess följder för försvarsindustrin, riskerar alltså att leda till samhällsekonomiska förluster. Väljarna väntar sig att moderaterna, som vi alltid har gjort, även nu tar ansvar för dessa viktiga frågor. Nu gäller det att hitta praktiska lösningar på principiellt svåra frågor - utan att fångas av prestige eller låsningar. Vi hoppas och tror att de nuvarande moderata statsråden kommer att ta denna förväntan på allvar. För om moderaterna vacklar, vem ska medborgarna då vända sig till? ANITA BRÅKENHIELM IVAR VIRGIN


”TV 4:s anklagelser skadar tilltron till källskyddet”

Summary: Riksenheten mot korruption: I stället för att framföra osakliga argument och piska upp stämningen borde TV 4-ledningen säkerställa att allt väsentligt material kring de misstänkta brotten tillförs utredningen. Jan Scherman, vd för TV 4, ägnar sig åt grov och grundlös retorik när han beskyller polis och åklagare för att ha stulit journalistiskt och källskyddat material. Han verkar inte ha förstått allvaret i de misstankar om brottslighet som riktas mot en journalist som arbetat för TV 4. Det skadar TV 4, och det skadar förtroendet för alla medier om misstanken breder ut sig att kriminella köper program eller styr medierna genom köpta journalister. Och om förtroendet för medierna urholkas faller också betydelsen av meddelarskydd och yttrandefrihet i värde. Just därför borde TV 4 i stället på egen hand pröva frågan om att anmäla misstankarna mot journalisten till åtal, skriver vice överåklagaren Björn Blomqvist vid Riksenheten mot korruption.

TV 4 och dess ledning har den sista tiden blåst upp en mediestorm mot åtgärder som beslutats av en åklagare vid Riksenheten mot korruption. Åtgärderna riktade sig mot en journalist som arbetat för TV 4 och som misstänks för allvarlig brottslighet. Frågorna – som måste ställas kring en journalists eventuella brott och hur en utredning kan och bör utformas – är svåra och viktiga. Det gäller grundläggande rättigheter och skydd enligt grundlagen men också hur man ska säkerställa dessa aspekter i förhållande till de allmänna intressen som omfattas av att brott utreds på ett korrekt sätt. I de frågor det gäller är det utomordentligt viktigt att hålla huvudet kallt och låta sakligheten tala. Man kan då fråga sig varför TV 4:s vd Jan Scherman till TT bland annat har uttalat att ”Poliserna tog allt hans journalistiska material och den dator som innehåller källskyddade uppgifter och tio års journalistiskt undersökande material.” Scherman har vidare citerats: ”Jag undrar faktiskt på största allvar, vem i det svenska samhället som i fortsättningen kommer att vilja lämna uppgifter till någon journalist i känsliga ärenden med vetskapen om att en åklagare inom loppet av några minuter kan fatta ett beslut om att springa till redaktionen och hämta allt råmaterial och grundmaterial med alla källors namns nämnande.” Inläggen innehåller allvarliga felaktigheter. Sanningen är den att åklagaren – i anslutning till att ett förhör hölls med journalisten – fann att en dator journalisten hade i sitt hem kunde innehålla för brottsutredningen viktiga uppgifter. I enlighet med de regler som gäller, beslöt hon då om husrannsakan och beslag av datorn. I denna typ av fall undersöks datorn normalt på ett sätt som innebär att material som kan omfattas av så kallat källskydd, skyddas. Påståendena att polisen skulle ha tagit ”allt hans journalistiska material” , liksom att åklagare skulle kunna ”springa till redaktionen och hämta allt råmaterial och grundmaterial med alla källors namns nämnande” , är helt gripna ur luften och speglar en mycket grov och grundlös retorik. Att bygga indignationen på oriktiga uppgifter är inte smickrade för TV 4:s ledning oavsett om uttalandet bygger på missförstånd eller om uppgifterna är avsiktligt överdrivna och felaktiga. Det är än mer oroande att TV 4:s ledning inte verkar förstå allvaret i de misstankar som riktas mot journalisten. Några av demokratins viktigaste hörnpelare är – och förblir – yttrandefrihet, källskydd och fria medier. Dessa värden värnas självklart också av åklagarna. Men det finns också en annan helt avgörande aspekt och det är mediernas självständighet som bär upp medborgarnas förtroende för medierna och att den rapportering som sker genom medier är korrekt. Att medborgarna med rätta uppfattar rapporteringen som sanningsenlig och trovärdig är helt avgörande i ett demokratiskt samhälle. Utan denna legitimitet riskeras de värden som tryckfriheten ska skydda. Det framstår väl helt klart för var och en att mediernas heliga princip om självständighet skadas svårt av misstankar om att kriminella köper program eller styr medier genom köpta journalister. Frågan är naturligtvis än mer betydelsefull för den rapportering i medierna som utger sig för att vara seriös eller omfattar så kallad grävande journalistik eller i faktainsamlande program med hög status. Om en allmän misstro mot mediernas rapportering växer fram kan konsekvenserna bli förödande. En sådan utveckling måste självfallet hindras med de medel som står till förfogande i en demokrati. Om förtroendet för medierna urholkas faller ju också betydelsen av meddelarskydd och yttrandefrihet i värde. Ingen som tar del av mediernas rapportering kommer ju då att tro på det som framförs. Det är därför nu utomordentligt viktigt att de misstankar som riktas mot journalisten genomförs på ett så professionellt sätt som möjligt och att eventuella brott utreds och lagförs. Detta är viktigt inte minst från mediernas egna perspektiv. TV 4 borde därför – i stället för att framföra osakliga argument och försöka piska upp stämningen mot den ansvariga åklagaren – välkomna utredningen och stödja denna genom att säkerställa att allt väsentligt material kring de misstänkta brotten kommer utredningen tillhanda. TV 4:s inställning är betänklig och jag förutsätter att TV 4 kommer – efter den interna utredning som sägs pågå där – att pröva frågan om att anmäla misstankarna mot journalisten till åtal. BJÖRN BLOMQVIST


”Regeringens ekonomer förstår sig inte på ekonomi”

Summary: Professor i nationalekonomi kritiserar sina kolleger: Dags för nationalekonomer som befolkar departement och myndigheter att sluta bortse från de faktorer som främst skapar ekonomisk tillväxt.Aldrig tidigare har Sveriges politiska beslutsfattare haft så många forskarutbildade nationalekonomer att luta sig emot. Problemet är att i dessa ekonomers värld spelar inte entreprenörskap och företagande en avgörande roll för att främja tillväxt och nya jobb. I internationell nationalekonomisk forskning är däremot entreprenörskapet centralt för arbetsutbud, tillväxt och investeringar. Det är därför dags för de nationalekonomer som befolkar departement och myndigheter att upptäcka den felande länken inom sin egen vetenskap. Svensk politik har inte råd att förbise entreprenörens roll som ekonomins viktigaste motor, skriver Magnus Henrekson, professor i nationalekonomi och chef för Institutet för näringslivsforskning.

Aldrig tidigare har de politiska beslutsfattarna haft så många forskare och forskarutbildade nationalekonomer att luta sig emot när de utformar den ekonomiska politiken. Det gäller inte bara för de nya moderaterna vars politik utmejslats i samspel med en grupp forskarutbildade nationalekonomer. Även de tyngsta positionerna på finans- och näringsdepartementen besätts i hög grad av disputerade nationalekonomer. Numera har cirka 40 av medarbetarna en doktorsgrad i nationalekonomi. Inom centrala myndigheter som Riksbanken, Konjunkturinstitutet och Konkurrensverket finns dessutom över 70 forskarutbildade nationalekonomer. Eftersom antalet disputerade nationalekonomer växer, och deras inflytande inom politik och förvaltning ökar, så får deras verklighetsuppfattning stor betydelse för hur den ekonomiska politiken utformas. De teorier och modeller som lärs ut på ledande nationalekonomiska institutioner blir de verktyg som ledande tjänstemän inom politik och förvaltning använder för att definiera samhällets problem och söka lösningar. Den som tror att entreprenörskap och företagande spelar en avgörande roll för samhällsutvecklingen har i det sammanhanget skäl att misströsta. Samtliga svenska forskarutbildningar inom nationalekonomi ligger väl förankrade i ämnets huvudfåra och där ryms inte entreprenörens ekonomiska funktion. I litteraturlistorna på de ledande nationalekonomiska institutionerna lyser böcker som beskriver sambanden mellan entreprenörskap, tillväxt och jobbskapande med sin frånvaro, trots att det i dag finns ledande nationalekonomer, exempelvis fjolårets Nobelpristagare Edmund Phelps och William J Baumol, som i sin forskning betonar entreprenörskapets centrala roll. I den politiska retoriken har däremot entreprenören spelat en central roll sedan början av 1990-talet. Trots det har politiken hittills inte förmått att skapa de villkor som främjar entreprenörskap och växande företag. Antalet företagare har inte ökat och exemplen på företag som växer under lång tid är få. Sverige har knappast förmått att få fram några nya storföretag genom organisk tillväxt. De dominerande företagen i Sverige vad gäller sysselsättning och omsättning har med några få undantag etablerats före 1970. Här finns ett uppenbart gap mellan uttalade ambitioner och förverkligade resultat. Det finns många förklaringar till att verkligheten ser ut som den gör. Det handlar givetvis om en samhällsmodell byggd på höga skatter, en stor offentlig sektor och konservativa fackföreningar som slår vakt om existerande jobb snarare än om villkoren för att nya jobb ska växa fram. Men en viktig förklaring finns också inom den kår av nationalekonomer som vunnit politikernas öra. I deras värld spelar andra faktorer än entreprenörskap den avgörande rollen för att främja tillväxt och nya jobb. Ofta går man inte längre i analysen än att utgå ifrån att utbudet skapar sin egen efterfrågan. Att det finns någon därute som upptäcker och skapar nya affärsmöjligheter tas för givet. Men inte bara det, det tas även för givet att denne någon under risk och osäkerhet kombinerar kapital, arbetskraft och andra insatsfaktorer i form av ett företag för att exploatera dessa möjligheter och därmed skapa arbeten och ökat välstånd. Det visar inte minst den nya regeringens första insatser för att minska arbetslöshet och utanförskap. I det arbetet har man främst fokuserat på åtgärder som ökar utbudet av arbetskraft. Därför har man sänkt a-kassan, infört nystartsjobb och skärpt arbetslinjen i arbetslöshetsförsäkringen. Förändringar som är centrala för att öka utbudet av arbetsgivare, det vill säga för att stärka entreprenörskap och företag har varit färre till antalet. Den internationella nationalekonomiska forskningen om entreprenörskap lär oss att en politik för tillväxt och jobb måste ge entreprenörskapet samma dignitet som politiken för arbetsutbud, utbildning och investeringar. Om Sverige vill dra nytta av entreprenörernas produktiva närvaro måste vi på allvar se över incitamenten för entreprenörskap. Då kan inte en stelbent arbetsrätt avfärdas som en marginell fråga i jakten på nya jobb. Då måste regelbördan sänkas och trygghetssystemen få en sådan utformning att fler väljer att satsa på ett liv som företagare. De nationalekonomer som befolkar departement och myndigheter behöver upptäcka den felande länken inom sin egen vetenskap. Sverige har inte råd med en ekonomkår som förbiser ekonomins viktigaste motor. Politiken har inte råd med experter som förbiser entreprenörens roll i sina underlag. MAGNUS HENREKSON


"Regeringens ekonomer förstår sig inte på ekonomi"

Summary: Professor i nationalekonomi kritiserar sina kolleger: Dags för nationalekonomer som befolkar departement och myndigheter att sluta bortse från de faktorer som främst skapar ekonomisk tillväxt. Aldrig tidigare har Sveriges politiska beslutsfattare haft så många forskarutbildade nationalekonomer att luta sig emot. Problemet är att i dessa ekonomers värld spelar inte entreprenörskap och företagande en avgörande roll för att främja tillväxt och nya jobb. I internationell nationalekonomisk forskning är däremot entreprenörskapet centralt för arbetsutbud, tillväxt och investeringar. Det är därför dags för de nationalekonomer som befolkar departement och myndigheter att upptäcka den felande länken inom sin egen vetenskap. Svensk politik har inte råd att förbise entreprenörens roll som ekonomins viktigaste motor, skriver Magnus Henrekson, professor i nationalekonomi och chef för Institutet för näringslivsforskning.

Aldrig tidigare har de politiska beslutsfattarna haft så många forskare och forskarutbildade nationalekonomer att luta sig emot när de utformar den ekonomiska politiken. Det gäller inte bara för de nya moderaterna vars politik utmejslats i samspel med en grupp forskarutbildade nationalekonomer. Även de tyngsta positionerna på finans- och näringsdepartementen besätts i hög grad av disputerade nationalekonomer. Numera har cirka 40 av medarbetarna en doktorsgrad i nationalekonomi. Inom centrala myndigheter som Riksbanken, Konjunkturinstitutet och Konkurrensverket finns dessutom över 70 forskarutbildade nationalekonomer. Eftersom antalet disputerade nationalekonomer växer, och deras inflytande inom politik och förvaltning ökar, så får deras verklighetsuppfattning stor betydelse för hur den ekonomiska politiken utformas. De teorier och modeller som lärs ut på ledande nationalekonomiska institutioner blir de verktyg som ledande tjänstemän inom politik och förvaltning använder för att definiera samhällets problem och söka lösningar. Den som tror att entreprenörskap och företagande spelar en avgörande roll för samhällsutvecklingen har i det sammanhanget skäl att misströsta. Samtliga svenska forskarutbildningar inom nationalekonomi ligger väl förankrade i ämnets huvudfåra och där ryms inte entreprenörens ekonomiska funktion. I litteraturlistorna på de ledande nationalekonomiska institutionerna lyser böcker som beskriver sambanden mellan entreprenörskap, tillväxt och jobbskapande med sin frånvaro, trots att det i dag finns ledande nationalekonomer, exempelvis fjolårets Nobelpristagare Edmund Phelps och William J Baumol, som i sin forskning betonar entreprenörskapets centrala roll. I den politiska retoriken har däremot entreprenören spelat en central roll sedan början av 1990-talet. Trots det har politiken hittills inte förmått att skapa de villkor som främjar entreprenörskap och växande företag. Antalet företagare har inte ökat och exemplen på företag som växer under lång tid är få. Sverige har knappast förmått att få fram några nya storföretag genom organisk tillväxt. De dominerande företagen i Sverige vad gäller sysselsättning och omsättning har med några få undantag etablerats före 1970. Här finns ett uppenbart gap mellan uttalade ambitioner och förverkligade resultat. Det finns många förklaringar till att verkligheten ser ut som den gör. Det handlar givetvis om en samhällsmodell byggd på höga skatter, en stor offentlig sektor och konservativa fackföreningar som slår vakt om existerande jobb snarare än om villkoren för att nya jobb ska växa fram. Men en viktig förklaring finns också inom den kår av nationalekonomer som vunnit politikernas öra. I deras värld spelar andra faktorer än entreprenörskap den avgörande rollen för att främja tillväxt och nya jobb. Ofta går man inte längre i analysen än att utgå ifrån att utbudet skapar sin egen efterfrågan. Att det finns någon därute som upptäcker och skapar nya affärsmöjligheter tas för givet. Men inte bara det, det tas även för givet att denne någon under risk och osäkerhet kombinerar kapital, arbetskraft och andra insatsfaktorer i form av ett företag för att exploatera dessa möjligheter och därmed skapa arbeten och ökat välstånd. Det visar inte minst den nya regeringens första insatser för att minska arbetslöshet och utanförskap. I det arbetet har man främst fokuserat på åtgärder som ökar utbudet av arbetskraft. Därför har man sänkt a-kassan, infört nystartsjobb och skärpt arbetslinjen i arbetslöshetsförsäkringen. Förändringar som är centrala för att öka utbudet av arbetsgivare, det vill säga för att stärka entreprenörskap och företag har varit färre till antalet. Den internationella nationalekonomiska forskningen om entreprenörskap lär oss att en politik för tillväxt och jobb måste ge entreprenörskapet samma dignitet som politiken för arbetsutbud, utbildning och investeringar. Om Sverige vill dra nytta av entreprenörernas produktiva närvaro måste vi på allvar se över incitamenten för entreprenörskap. Då kan inte en stelbent arbetsrätt avfärdas som en marginell fråga i jakten på nya jobb. Då måste regelbördan sänkas och trygghetssystemen få en sådan utformning att fler väljer att satsa på ett liv som företagare. De nationalekonomer som befolkar departement och myndigheter behöver upptäcka den felande länken inom sin egen vetenskap. Sverige har inte råd med en ekonomkår som förbiser ekonomins viktigaste motor. Politiken har inte råd med experter som förbiser entreprenörens roll i sina underlag. Magnus Henrekson


Barnen lär när pappa läser

Summary: Som barn låg han på pappa Bengts axel och hörde honom läsa ur boken om pingvinen Pablo som alltid frös. Nu läser Jonas Larsson själv högt för sonen Melker och dottern Agnes.

En helt vanlig lördagsförmiddag hemma hos Jonas och sambon Cecilia. Barnen Melker och Agnes leker med varandra. Plötsligt vill de att pappa ska läsa något för dem, kanske om Pippi Långstrump eller Emil. För Melker, som är fem år, lockar riktiga böcker med kapitel. Men först tar Jonas fram en bilderbok ur hyllan. Då känner sig också Agnes, som är tre år, nöjd. Sedan sätter de sig alla tre i soffan eller lägger sig i sängen. Då brukar barnen ligga på var sin sida om honom med huvudet mot hans axel. Precis som han själv och hans syster gjorde tillsammans med sin pappa när de var små. För två år sedan deltog Jonas Larsson i kursen "Läs för mig, pappa!" i Stockholm. Flera fackförbund och ABF ville locka arbetarpappor att läsa för sina barn. Kursen varade i en dag. Deltagarna fick träffa en författare som berättade om skaparprocessen, de fick tips om bra barnböcker och så besökte de stadsbiblioteket vid Odenplan. - Flera pappor hade aldrig varit där. Kursens syfte var att väcka ett intresse för hur viktigt det är att vi pappor läser för barnen. Både med tanke på läsupplevelsen och för att vi får en bättre kontakt med våra barn. Jonas Larsson berättar att han läste en hel del för sonen Melker redan före kursen, men under den insåg han ännu mer hur viktigt det är att läsa högt för barnen. Han och sambon Cecilia har köpt en del böcker, men lånar mycket på biblioteket. Det kan vara bättre än att köpa nya böcker som kanske bara läses ett par gånger för att sedan samla damm i hyllan, säger han. Som barn och ung läste Jonas Larsson ganska mycket. Han minns böckerna i Skattkammarserien och om Pelle Svanslös, och självklart Astrid Lindgrens alla böcker. Han kommer också ihåg berättelserna om George, Anne, Dick och Julian i Femböckerna. - Jag minns inte den första bok som jag läste själv och inte heller den första bok som pappa läste för mig. Men berättelsen om pingvinen Pablo som hatade kyla finns där i bakhuvudet. Han byggde en igloo på ett isflak och seglade i väg. Det måste vara en av de första böcker jag kom i kontakt med. Jonas Larsson tycker att det är mycket viktigt att läsa för barnen. Inte för att de själva ska börja skriva och läsa så tidigt som möjligt. Men när en förälder läser högt lär sig barnen mycket, de kan känna igen sig i hur andra har det. - Jag tror även att högläsandet gör barnen trygga. De upplever en samhörighet med sina föräldrar. Man delar samma upplevelser och när man ligger eller sitter intill varandra uppstår även en kroppslig tillit. Jonas Larsson är född 1967 i Göteborg. När han var tio år flyttade familjen till Stora Levene utanför Lidköping, där han också gick i gymnasiet. Bägge föräldrarna arbetade inom vården, pappa Bengt som mentalskötare och mamma June som undersköterska. - Pappa läste mycket, både själv och för oss barn. Böcker var viktiga, även om barndomsmiljön inte var akademisk. Det var främst pappa som läste för oss, han var den som förde mig in i böckernas värld. I hemmet fanns ingen särskild läshörna. Ibland satt Jonas och hans syster i pappans knä i en fåtölj, ibland låg de i sängen. Det var mysiga stunder - och spännande. Jonas minns att han brukade titta i olika serietidningar när han var drygt tre år gammal. Kalle Anka bland annat. Han var oerhört fascinerad av bokstäverna, kände att de rymde en gåta, en nyckel till något viktigt. När han var fyra och ett halvt år kunde han läsa Kalle Anka på egen hand. - Jag kommer ihåg första dagen i skolan när jag sa till fröken att jag redan kunde läsa och därför inte behövde gå i skolan. Efter lumpen började Jonas Larsson arbeta på Posten. Där har han varit brevbärare, sorterare, paketutkörare med mera. För sju år sedan började han studera på Lärarhögskolan, men gjorde ett avbrott när han fick barn. För ett par veckor sedan återupptog han studierna igen. Siktet är inställt på att i framtiden arbeta med yngre barn. Han har alltid tyckt om att arbeta med barn. I många år var han aktiv som ledare i scouterna, och efter att ha slutat tävlingssimma arbetade han som tränare och simlärare på fritiden. Jonas Larsson tror att den tid han lägger ned på att läsa högt för barnen gör att de senare i livet själva lockas att läsa böcker, och att de kanske lättare lär sig att skriva och läsa. - Det är viktigt att lära sig läsa, skriva och att räkna hjälpligt. De färdigheterna hjälper oss att förstå hur samhället fungerar, ja hur själva livet fungerar. Men jag tror inte att man ska tvinga barn att lära sig läsa, det är något som måste komma ur lusten och nyfikenheten. Alla barn är olika, säger Jonas Larsson. Barn lär sig läsa på olika sätt och vid olika tidpunkter. En del tittar på vägskyltar och börjar stava sig fram, andra sjunger mycket och många tittar i böcker. - Som lärare tror jag att det är viktigt att se alla barn som individer, med deras egen personliga förhistoria. Man måste se var barnen befinner sig i sin utveckling, i sin mognad. Om man pressar ett barn att lära sig läsa kan det lika gärna slå bakut och över huvud taget vägra att befatta sig med bokstäverna. Sonen Melker kan inte läsa, men han känner till bokstäverna och kan skriva sitt namn. Dottern Agnes är kanske ännu för liten för att känna sig nyfiken på att utforska bokstävernas magi. Jonas Larssons föräldrar bor i dag kvar i Stora Levene. På vinden i deras hus finns en kartong med böckerna som pappa Bengt läste för sina barn, och de böcker Jonas läste på egen hand. I höst hoppas han kunna åka dit för att titta igenom kartongen, kanske finns det något som passar hans egna barn. På vardagarna blir det mindre tid för högläsning hemma hos Jonas och hans familj. Då är dagarna fyllda med rutiner: stiga upp, äta frukost, gå till förskolan, komma hem, äta middag, barn-tv och kanske en kort stunds läsning. Under helgerna däremot tar Jonas ofta fram en bok och läser för barnen. - Min pappa har nog påverkat mig mycket. Han och pingvinen Pablo... Projektet ska stimulera pappors läslust Nästan hälften av landets manliga arbetare läser aldrig en bok när de är lediga. Däremot läser över hälften av akademikerna en eller flera böcker varje vecka. Det framgår av en rapport från LO som presenterade förra året. Den visade att män inom LO och TCO i princip slutat läsa böcker under de senaste tjugo åren. Enligt en rapport från SOM vid Göteborgs universitet läser endast en av tio lågutbildade män högt för sina barn. "Läs för mig, pappa" startade 1999 med syftet att få fler pappor inom LO:s olika fackförbund att läsa för sina barn. Projektet är ett samarbete mellan ABF, En bok för alla och fem fackförbund. Hittills har över ett tusen män deltagit.


”Vi satsar 421 miljoner mer än alliansen på skolorna”

Summary: Oppositionsborgarrådet Carin Jämtin presenterar alternativbudget: Varje krona moderaterna i Stockholm vill sänka skatten med 2008 vill vi socialdemokrater i stället lägga på skolan.Vi väljer att inte sänka skatten som Stockholmsmoderaterna vill. Vi vill i stället prioritera skolan. Totalt satsar vi 421 miljoner kronor mer på Stockholms skolor än vad det moderata majoritetsstyret gör. Framför allt vill vi stärka kärnverksamheten med 95 miljoner till grundskolorna och 30 miljoner till gymnasierna. Dessutom vill vi ge ytterligare 44 miljoner till de skolor som har allra störst behov av extra resurser. Till projektet ”Skolan mitt i byn” för att utveckla skolan som navet i varje stadsdel vill vi avsätta 131 miljoner kronor. Så lyder vårt löfte till stockholmarna, skriver ledaren för socialdemokraterna i Stockholm Carin Jämtin tillsammans med oppositionsborgarrådet Roger Mogert.

I dag presenterar vi socialdemokrater i Stockholm vårt budgetalternativ för 2008. Vår främsta prioritet är skolan. För att kunna göra ordentliga satsningar på skolan väljer vi att inte sänka skatten. Den moderatledda majoriteten sänker 2008 skatten med 334 miljoner kronor. Vi lägger varje krona de sänker skatten med på skolan. Men behoven är större än så. Totalt satsar vi 421 miljoner kronor mer på Stockholms skolor än vad majoriteten gör. Det är nästan tre gånger mer än vad regeringen ger alla landets elever nästa år i sin läsa-skriva-räkna-satsning. Skolan är vår stora prioritering. Det finns problem i Stockholms skolor. Segregationen och ojämlikheten ökar. Barn med behov av särskilt stöd drabbas av stora nedskärningar. Ett tiotal skolor riskerar att läggas ned, andra ska privatiseras. Årets utlovade storsatsning på skolan slutade med att ungefär 80 procent av Stockholms rektorer tvingades till besparingar. De extra miljoner kronor den moderatledda majoriteten lägger på skolan nästa år kommer förmodligen knappt att räcka till skolans löne- och kostnadsökningar. Vi är rädda för var detta ska sluta. Vi vill vända trenden och vill därför satsa 421 miljoner kronor mer än stadshusalliansen på Stockholms skolor. Det behövs mer resurser till skolan för att garantera alla en bra utbildning. Oavsett bakgrund och förutsättningar. Alla har rätt till kunskap och bildning. Alla har rätt att utvecklas och kunna delta som aktiva medborgare i samhället. Skolan är nyckeln till framtiden för individen och i förlängningen för samhället. I vår satsning på skolan vill vi särskilt prioritera tre områden: • Stärka kvaliteten genom ökade resurser. • Satsa på kunskap och utveckling. • Etablera ”Skolan mitt i byn”, det vill säga garantera skolor i alla stadsdelar. Kvaliteten i skolan ska ständigt bli bättre. Brister måste identifieras, och metoder och pedagogik utvecklas. Allt för att skolan ska kunna ge varje elev det stöd som behövs för att hon eller han ska nå målen. I dag går många barn och ungdomar igenom skolan utan godkända betyg. Det är en orättvisa som vi måste komma till rätta med. Den främsta kvalitetsförstärkning vi vill göra är att ge Stockholms skolor högre grundanslag till deras kärnverksamheter. Vi vill därför ge grundskolorna 95 miljoner kronor och gymnasierna 30 miljoner kronor mer i höjda schabloner än vad den moderatledda majoriteten gör. I vissa av Stockholms skolor når inte ens 50 procent av eleverna godkända resultat. En delförklaring ligger i familjers sociala och ekonomiska förhållanden. För att stärka kvaliteten i dessa skolor behöver resurserna öka mer just hit. Den politiska majoriteten i Stockholm har skiftat varje val sedan 1970-talet. Alla politiska partier har därför ett delat ansvar för de klyftor som finns. Till skillnad från den borgerliga majoriteten vill vi nu höja den schablon som kompenserar för socioekonomiska förhållanden och ge ytterligare 44 miljoner kronor till de skolor som har allra störst behov av extra resurser. Kunskap och kvalitet ska alltid stå i fokus i skolan. Elever ska veta att skolan har stora förväntningar på deras resultat, samtidigt som de ska veta att skolan ger det stöd som varje enskild elev behöver för att leva upp till förväntningarna. För att ytterligare stödja eleverna i deras kunskapsutveckling vill vi satsa extra resurser på matematik och läxhjälp. För att stärka elevernas kunskaper och resultat i matematik vill vi satsa 14 miljoner kronor för att utveckla matematikundervisningen. Matematikundervisningen ska ges samma möjligheter till utveckling och uppföljning som läsundervisningen. För att stödja de elever som kommer från studieovana miljöer i sitt kunskapssökande vill vi satsa fyra miljoner kronor på läxhjälp i samarbete med Stockholms högskolor, universitet och föreningsliv. Vi vill dessutom införa en kulturgaranti för att utjämna skillnader i kulturellt kapital. Kultur föder och kanaliserar kreativitet. Kultur ger barn och ungdomar bättre förutsättningar att växa, våga nytt och se andra perspektiv. Det skapar goda förutsättningar för att söka efter och ta till sig kunskaper. Därför vill vi stoppa nedskärningarna och i stället tillföra kulturen i skolan 18 miljoner kronor. Att ha nära till skolan är viktigt, inte minst för de yngsta eleverna. Skolbarnen ska inte behöva resa långt mellan hemmet och skolan. I och med de besparingar Stockholms skolor tvingas till under den moderatledda majoriteten hotas nu ett tiotal skolor av nedläggning, vilket ökar reslängden för många skolbarn. Att ha en skola i sin stadsdel eller sitt bostadsområde är betydelsefullt för hela samhället. Skolan ska vara navet och hjärtat i varje stadsdel, med plats för många fler aktörer och aktiviteter än enbart traditionell skolverksamhet. För att säkra Stockholms grundskolor och för att utveckla och stärka idén om skolan som navet i stadsdelen – Skolan mitt i byn – vill vi avsätta 131 miljoner kronor. Detta och en hel del mer vill vi göra för att utveckla Stockholms skolor. Det kostar pengar. Men är det något vi ska lägga våra gemensamma resurser på så är det barns utveckling till nyfikna, trygga och kunskapstörstande människor. Det är nyckeln till framtiden. Därför prioriterar vi satsningar på skolan före skattesänkningar. Varje krona moderaterna vill sänka skatten med 2008 vill vi lägga på skolan. Det är vårt löfte till stockholmarna. CARIN JÄMTIN ROGER MOGERT


"Vi satsar 421 miljoner mer än alliansen på skolorna"

Summary: Oppositionsborgarrådet Carin Jämtin presenterar alternativbudget: Varje krona moderaterna i Stockholm vill sänka skatten med 2008 vill vi socialdemokrater i stället lägga på skolan. Vi väljer att inte sänka skatten som Stockholmsmoderaterna vill. Vi vill i stället prioritera skolan. Totalt satsar vi 421 miljoner kronor mer på Stockholms skolor än vad det moderata majoritetsstyret gör. Framför allt vill vi stärka kärnverksamheten med 95 miljoner till grundskolorna och 30 miljoner till gymnasierna. Dessutom vill vi ge ytterligare 44 miljoner till de skolor som har allra störst behov av extra resurser. Till projektet "Skolan mitt i byn" för att utveckla skolan som navet i varje stadsdel vill vi avsätta 131 miljoner kronor. Så lyder vårt löfte till stockholmarna, skriver ledaren för socialdemokraterna i Stockholm Carin Jämtin tillsammans med oppositionsborgarrådet Roger Mogert.

I dag presenterar vi socialdemokrater i Stockholm vårt budgetalternativ för 2008. Vår främsta prioritet är skolan. För att kunna göra ordentliga satsningar på skolan väljer vi att inte sänka skatten. Den moderatledda majoriteten sänker 2008 skatten med 334 miljoner kronor. Vi lägger varje krona de sänker skatten med på skolan. Men behoven är större än så. Totalt satsar vi 421 miljoner kronor mer på Stockholms skolor än vad majoriteten gör. Det är nästan tre gånger mer än vad regeringen ger alla landets elever nästa år i sin läsa-skriva-räkna-satsning. Skolan är vår stora prioritering. Det finns problem i Stockholms skolor. Segregationen och ojämlikheten ökar. Barn med behov av särskilt stöd drabbas av stora nedskärningar. Ett tiotal skolor riskerar att läggas ned, andra ska privatiseras. Årets utlovade storsatsning på skolan slutade med att ungefär 80 procent av Stockholms rektorer tvingades till besparingar. De extra miljoner kronor den moderatledda majoriteten lägger på skolan nästa år kommer förmodligen knappt att räcka till skolans löne- och kostnadsökningar. Vi är rädda för var detta ska sluta. Vi vill vända trenden och vill därför satsa 421 miljoner kronor mer än stadshusalliansen på Stockholms skolor. Det behövs mer resurser till skolan för att garantera alla en bra utbildning. Oavsett bakgrund och förutsättningar. Alla har rätt till kunskap och bildning. Alla har rätt att utvecklas och kunna delta som aktiva medborgare i samhället. Skolan är nyckeln till framtiden för individen och i förlängningen för samhället. I vår satsning på skolan vill vi särskilt prioritera tre områden: Stärka kvaliteten genom ökade resurser. Satsa på kunskap och utveckling. Etablera "Skolan mitt i byn", det vill säga garantera skolor i alla stadsdelar. Kvaliteten i skolan ska ständigt bli bättre. Brister måste identifieras, och metoder och pedagogik utvecklas. Allt för att skolan ska kunna ge varje elev det stöd som behövs för att hon eller han ska nå målen. I dag går många barn och ungdomar igenom skolan utan godkända betyg. Det är en orättvisa som vi måste komma till rätta med. Den främsta kvalitetsförstärkning vi vill göra är att ge Stockholms skolor högre grundanslag till deras kärnverksamheter. Vi vill därför ge grundskolorna 95 miljoner kronor och gymnasierna 30 miljoner kronor mer i höjda schabloner än vad den moderatledda majoriteten gör. I vissa av Stockholms skolor når inte ens 50 procent av eleverna godkända resultat. En delförklaring ligger i familjers sociala och ekonomiska förhållanden. För att stärka kvaliteten i dessa skolor behöver resurserna öka mer just hit. Den politiska majoriteten i Stockholm har skiftat varje val sedan 1970-talet. Alla politiska partier har därför ett delat ansvar för de klyftor som finns. Till skillnad från den borgerliga majoriteten vill vi nu höja den schablon som kompenserar för socioekonomiska förhållanden och ge ytterligare 44 miljoner kronor till de skolor som har allra störst behov av extra resurser. Kunskap och kvalitet ska alltid stå i fokus i skolan. Elever ska veta att skolan har stora förväntningar på deras resultat, samtidigt som de ska veta att skolan ger det stöd som varje enskild elev behöver för att leva upp till förväntningarna. För att ytterligare stödja eleverna i deras kunskapsutveckling vill vi satsa extra resurser på matematik och läxhjälp. För att stärka elevernas kunskaper och resultat i matematik vill vi satsa 14 miljoner kronor för att utveckla matematikundervisningen. Matematikundervisningen ska ges samma möjligheter till utveckling och uppföljning som läsundervisningen. För att stödja de elever som kommer från studieovana miljöer i sitt kunskapssökande vill vi satsa fyra miljoner kronor på läxhjälp i samarbete med Stockholms högskolor, universitet och föreningsliv. Vi vill dessutom införa en kulturgaranti för att utjämna skillnader i kulturellt kapital. Kultur föder och kanaliserar kreativitet. Kultur ger barn och ungdomar bättre förutsättningar att växa, våga nytt och se andra perspektiv. Det skapar goda förutsättningar för att söka efter och ta till sig kunskaper. Därför vill vi stoppa nedskärningarna och i stället tillföra kulturen i skolan 18 miljoner kronor. Att ha nära till skolan är viktigt, inte minst för de yngsta eleverna. Skolbarnen ska inte behöva resa långt mellan hemmet och skolan. I och med de besparingar Stockholms skolor tvingas till under den moderatledda majoriteten hotas nu ett tiotal skolor av nedläggning, vilket ökar reslängden för många skolbarn. Att ha en skola i sin stadsdel eller sitt bostadsområde är betydelsefullt för hela samhället. Skolan ska vara navet och hjärtat i varje stadsdel, med plats för många fler aktörer och aktiviteter än enbart traditionell skolverksamhet. För att säkra Stockholms grundskolor och för att utveckla och stärka idén om skolan som navet i stadsdelen - Skolan mitt i byn - vill vi avsätta 131 miljoner kronor. Detta och en hel del mer vill vi göra för att utveckla Stockholms skolor. Det kostar pengar. Men är det något vi ska lägga våra gemensamma resurser på så är det barns utveckling till nyfikna, trygga och kunskapstörstande människor. Det är nyckeln till framtiden. Därför prioriterar vi satsningar på skolan före skattesänkningar. Varje krona moderaterna vill sänka skatten med 2008 vill vi lägga på skolan. Det är vårt löfte till stockholmarna. CARIN JÄMTIN ROGER MOGERT


"Han ska få ömheten jag saknade"

Summary: Maries mamma var inte som andra mammor. Hon visade ingen kärlek, läste inga sagor och hjälpte inte till med läxorna. Först som vuxen fick Marie veta att modern har en utvecklingsstörning.

Under hela sin uppväxt kände Marie att hennes mamma var annorlunda, eftersom hon inte visade kärlek och ömhet. Men att mamman, liksom Maries båda syskon, har en lindrig utvecklingsstörning fick Marie veta först i vuxen ålder. - Det var en lättnad när mamma berättade det. Det förklarar varför hon är som hon är. Maries barndom präglades av känslan att vara näst intill osynlig men samtidigt behöva axla ett stort ansvar. När hon var sex år gammal greps hennes pappa för rattfylla. Att han körde onykter var inget nytt, han var alkoholist och hade åkt fast för rattfylla tidigare. Men just denna händelse blev avgörande. Marie satt bredvid i bilen när han stoppades av polisen och socialtjänsten kopplades därför in. - De mer eller mindre tvingade fram en skilsmässa, menade att mamma fick välja mellan oss och pappa. Det var det bästa som kunde hända. Ibland var han våldsam. Efter skilsmässan hade vi nästan ingen kontakt med honom alls. Marie fick tidigt lära sig att hjälpa till hemma och sköta sig själv. Medan modern ägnade nästan all tid åt hennes två yngre syskon hjälpte Marie till med disk och städning och tog hand om syskonen. - Mamma hade aldrig tid med mig. Hon sade alltid att eftersom jag var äldst och inte hade något handikapp så skulle jag göra mycket mer än mina syskon. Jag var arg och tyckte att det var orättvist att hon hjälpte dem med allt, städade deras rum och bäddade deras sängar, när jag fick klara mig själv. Hon kunde inte se att de klarade nästan lika mycket som jag. Trots att hon under sin uppväxt inte kände till mammans funktionshinder märkte Marie att hon inte var som andra mammor. Modern hade inga problem med de praktiska bitarna, Marie och hennes syskon fick alltid mat och modern städade, tvättade och skötte deras hygien. Men när det kom till den känslomässiga omsorgen var det sämre ställt. - Mamma kramade aldrig om mig eller sade att hon älskade mig. Hon sade inte god natt eller läste sagor. Då tänkte jag inte så mycket på det, jag vande mig. Men när jag tänkt på det i efterhand har jag förstått att det har påverkat mig. Jag har dåligt självförtroende eftersom jag aldrig fick höra från mamma att jag var bra. Moderns funktionshinder märktes också genom hennes brist på tålamod, hon blev lätt arg och "gick i taket". - Jag förstod inte varför hon blev så arg. Hon förklarade inte vad man hade gjort för fel. Jag blev så trött av att höra hennes skrik och gick ofta undan till mitt rum. Marie ville inte lasta sin mamma med mer problem, hon visste att modern hade det tufft med hennes syskon. Hon berättar att det hände att hon dolde för sin mamma att hon var sjuk och hade feber. - Jag ville inte att hon skulle behöva ta hand om det också. Skolan blev inte det andningshål som Marie hade behövt. Hon var blyg och ensam och blev retad för att hennes syskon var funktionshindrade. Men hon berättade aldrig för sin mamma hur det låg till. I stället blev Marie bra på att stänga in sina känslor och låtsas som ingenting. - Egentligen mådde jag skit. Jag ville bara bort, ville ha ett annat liv. Hon fick dessutom dåliga betyg då modern inte kunde hjälpa henne med skolarbetet. - Hon brydde sig inte om hur det gick i skolan och kollade aldrig att jag gjorde läxorna. Begrep jag inte slog jag bara igen boken. Marie kunde inte prata med sin mamma om hur hon mådde, hur det gick i skolan, om killar och annat som ockuperade hennes tankar. I stället tydde hon sig till sin styvpappa, som blev en del av familjen några år efter att föräldrarna skilt sig. - Han uppfostrade mig till den jag är, såg mina behov och jag anförtrodde mig åt honom. Han fick mig också att acceptera att mina syskon var annorlunda och att mamma ägnade mer tid åt dem. Gymnasieåren blev en vändpunkt. Hon flyttade till ett internat där ingen visste vem hon var. - Jag tror att jag behövde komma bort och slippa ta så mycket ansvar. På internatet behövde jag bara tänka på mig själv. Jag fick flera vänner och bättre självförtroende. Bristen på ömhet och uppmuntran satte sina spår i självförtroendet, men Marie har aldrig varit arg på sin mamma. Och hon önskar sig inte heller en annan uppväxt. - Jag längtade ibland efter en vanlig familj och en mamma som var som andra mammor. Samtidigt har barndomen präglat mig , vilket inte bara är negativt. Det har också gjort att jag kan acceptera människor som är annorlunda. Tillsammans med sambon Peter har Marie två barn - Emelie fyra år och Viktor drygt fem år. Viktor är sen i sin utveckling. Det är ännu inte bekräftat men Marie tror att sonen har en utvecklingsstörning. De flesta föräldrar hade förmodligen varit ängsliga men Marie tar det med ro. Det är ingen katastrof om Viktor är funktionshindrad. - Mina erfarenheter gör det lättare för mig att acceptera att Viktor förmodligen har en utvecklingsstörning. Jag kan se tecken som andra mammor inte kan och hjälpa Viktor i tid. När han var två tog jag kontakt med barnhabiliteringen. "Vi har aldrig sett en mamma som vill ha in sin tvååring på rehab" sa personalen när vi kom dit. Marie tänker mycket på att ge sina barn den känslomässig närhet hon själv inte fick. Och att inte särbehandla Viktor, såsom hennes mor särbehandlade Maries syskon. Hon vill att Viktor ska växa upp till en självständig människa. - Jag vill att han ska få ett bra självförtroende och känna att han klarar av saker på egen hand. I dag har Marie och hennes mamma en ganska nära kontakt och träffas nästan dagligen. - Hon är barnvakt och tittar till lägenheten när vi åker på semester. Och jag brukar köra hem matvaror till henne. Vi ställer upp mer för varandra nu. På så vis har vi en väldigt bra relation. Men fortfarande känner Marie att hon inte kan berätta för sin mamma hur hon verkligen mår. Det tror hon inte att hon någonsin kommer att kunna göra. Studier med vuxna barn, som växt Studier med vuxna barn, som växt upp med en utvecklingsstörd förälder, visar att många inte tycker sig ha fått den hjälp av sina föräldrar de behövde. Relativt många tyckte att samhället inte gett vare sig barnen eller föräldrarna tillräckligt stöd. Trots problemen i familjerna tyckte de flesta att deras relationer till föräldrarna var och är viktiga. De "vuxna barnen" berättar också att de upplevt mobbning och trakasserier från omgivningen. Källa: Socialstyrelsen (rapporten Föräldrar med utvecklingsstörning och deras barn – vad finns det för kunskap?)


Dags för en vision

Summary: Gordon Brown har fått en drömstart som premiärminister och partiledare. Men frågan är om han kan förnya Labours politik.

Den rationelle och självsäkre Gordon Brown är inte typen som nyper sig i armen och tror att han drömmer. Men även denne rationelle och självsäkre politiker häpnar säkert över händelseutvecklingen. Kort sagt: så här bra hade han aldrig trott att det skulle gå. Han är inte ensam om känslan. Mindre än hundra dagar efter det att Tony Blair lämnade 10 Downing Street dominerar den nye premiärministern helt det politiska fältet. Trots förutsägelser och förhoppningar om ett förtroenderas för Brown och Labour är situationen i dag den motsatta. De konservativa är distanserade i opinionsmätningarna och partiets ledare, David Cameron, som nyligen gick från klarhet till klarhet, ifrågasätts inte bara av väljarkåren utan också internt. När Labours partikonferens i går inleddes i Bournemouth var självförtroendet därför inte överraskande på topp. Medierna rapporterar nästan dagligen om sannolikheten av ett val redan i slutet av oktober. Med så goda förutsättningar och en så svag opposition, heter det, har Gordon Brown ett gyllene tillfälle att regera på ett eget – inte Tony Blairs – mandat. Även om möjligheten av ett val i höst ökat anses fortfarande våren 2008 eller 2009 vara ett säkrare kort att satsa på. Brown har visserligen visat sig fullt kapabel att handskas med nationella kriser som terrorism, mul- och klövsjuka och översvämningar. Han har också till allmän överraskning släppt in liberaler och konservativa i regeringsarbetet. Den man som nyss anklagades för stalinism och arrogans ges erkännanden för att faktiskt ta intryck av andras åsikter. Men även om övergången från finansministerposten till premiärministerämbetet uppenbarligen gjort Brown gott har han ett parti att sätta sin prägel på. Labours nye ledare förfogar över en betydande goodwill bara genom att inte vara Tony Blair. Konferensdelegaterna lär inte bereda honom några som helst problem, men de är samtidigt inställda på ett anförande som ger besked om vad han vill och var han står. Den ekonomiska politiken är sedan länge känd men hur ser han till exempel på miljön? Eller EU? Irak? Hur vill han att britterna ska bli mer delaktiga i samhällsutvecklingen? Är han beredd att minska Londons makt och ge lokalpolitiken ett ökat inflytande? Gordon Brown har varit en nationell politiker i 25 år. Hans roll i omvandlingen av Labour till New Labour är lika stor som Tony Blairs. Ändå har han fram till nu liksom verkat i skymundan. Trots att han i många år hölls som den givne efterträdaren till Blair vet man egentligen inte så mycket om honom. Inte heller vet man särskilt mycket om hans politiska vision. Frågan som partikonferensen men också många väljare ställer sig är därför vad kommer härnäst. Labour har regerat i tio år och det finns trots partiets goda opinionssiffror en längtan efter något annat, oklart vad. Gordon Browns stora uppgift blir därför att övertyga om att han utgör inledningen på en ny era och inte bara är en ny partiledare som förvaltar en gammal politik.DN


Miljöministern lovar: Det kommer mera...

Summary: Jag är mycket medveten om lastbilarnas roll. Skattehöjningen i budgeten är bara början, säger miljöminister Andreas Carlgren.

Han värjer sig mot påståendet att regeringen ensidigt fokuserar på personbilarna. – Skattehöjningen på bensin och diesel slår ju också mot lastbilarna. Effekten kanske inte blir så stor av en enda höjning, men den ska ses i ett större sammanhang, säger han. – Vi har dessutom redan avsatt pengar för forskning och utveckling och för att stimulera fram andra generationens biodrivmedel, säger han. Andreas Carlgren tar helt avstånd från trafikforskarna från Sika och Vägverket som säger att bensinpriset måste upp till 22 kronor för att klara miljömålen för vägtrafiken. – Sika och Naturvårdsverket har ju pratat om 75 öre. 22 kronor finns inte ens på kartan, säger Andreas Carlgren. Men varför skriver ni bara om personbilarna i budgeten? – Detta är bara början. Det kommer mera och det blir åtgärder som även omfattar den tunga trafiken, lovar han. Lasse Swärd


Hon glömmer aldrig trakasserierna i skolan

Summary: Amerikanska fallskärmssoldater banade vägen för nio svarta gymnasister när de för exakt 50 år sedan började i den då helt vita gymnasieskolan Central High School i Little Rock i Arkansas. Kurt Mälarstedt och Magnus Hallgren har mött Gloria Ray Karlmark

Gloria Karlmark berättar i förbigående något som öppnar en svindlande brunn ned i historien. Hennes farfar var slav i den amerikanska Södern och hennes far, född 1889, studerade för Booker T Washington och George Washington Carver, två giganter i det svarta Amerikas historia. Själv bor hon sedan trettioåtta år i Stockholm tillsammans med sin man Krister Karlmark, som hon gifte sig med i Chicago 1966. Om några dagar ska hon resa till Little Rock i Arkansas för att på plats än en gång minnas en av de mest dramatiska händelserna i de svartas kamp för jämställdhet i det amerikanska samhället. Gloria Ray Karlmark är en av Little Rock Nine, den grupp unga svarta gymnasister som för i dagarna femtio år sedan eskorterades in i Central High School i Little Rock av fallskärmssoldater, på president Dwight Eisenhowers order. Skolan var ett helt vitt gymnasium med 2 000 elever. De nio blev en murbräcka för den integrering av USA:s skolor som Högsta domstolen beordrat tre år tidigare. I Little Rock motsatte sig många vita denna integrering, och de hade stöd av delstatens guvernör Orvel Faubus. Motståndet var starkt, hätskt, farligt. Så farligt att en man från FBI, den federala polisen, kom till familjen Rays hem mitt i natten för att ta Gloria Rays fingeravtryck. – Han sa till mina föräldrar att det var för att kunna identifiera mitt lik om något skulle hända. Soldaterna kallades in för att eskortera de nio eleverna till skolan den 25 september 1957. Två dagar tidigare hade eleverna tagit sig in i skolan på egen hand genom en sidoingång. Men utanför skolan stegrades de vitas hat till lynchstämning. Efter några timmar ansåg sig polisen inte längre kunna garantera de nios säkerhet. Gloria Ray och hennes kamrater smugglades ut i bilar. – De förde oss ned i källaren och sa till oss att lägga oss på golvet i bilarna och under inga omständigheter sticka upp huvudet. När bilarna närmade sig markplanet hördes mobbens skrik alltmer. Jag höll ned huvudet och hörde mitt hjärta dunka väldigt hårt. När hjärtat dunkade högre än folkets rop förstod jag att jag var i säkerhet. De nio kunde fullfölja åtminstone ett skolår i Central High, men utsattes för spott (bokstavligen) och spe, hot, hån och trakasserier, direkta attacker och utfrysning, av vita skolkamrater och lärare. De spreds till olika klasser och fick inte delta i några av alla de extra aktiviteter – teater, körsång, idrott och så vidare – som hade gjort Central High till en av USA:s bästa skolor. Vid ett tillfälle knuffades Gloria Ray nedför en trappa. En gång hade någon fäst en stor spik på hennes stol. Hon skadade sig så illa att hon fick föras till familjens läkare för att få en stelkrampsspruta. När en av de nio blev relegerad för att ha använt några milda kraftuttryck om vita elever som trakasserade henne spreds lappar med texten ”One down, eight to go” i skolan. ”Get Gloria Ray out of the way” , stod det på en annan lapp. – De flesta av våra vita skolkamrater gjorde oss ingenting. Men de försökte inte heller hindra dem som gjorde oss illa. De ville inte befatta sig med vad som hände. De var den tysta majoriteten. Men Gloria Ray Karlmark minns också med rörelse och tacksamhet några personer i skolan som var annorlunda. Biologiläraren lät henne delta med sitt projekt i en utställning. En flicka i tolfte klass, Robin Wood, den enda vita eleven i hela skolan som hälsade på de nio i korridorerna. För detta blev också hon illa behandlad av sina skolkamrater. – Och Becky Holton, en vit flicka som satt bredvid mig i klassrummet, på andra sidan gången. Vi skrev små lappar till varandra. Jag har fortfarande några av dem kvar. På en lapp skrev Gloria att hon hade mött Becky i korridoren och att hon inte visste om hon skulle hälsa på henne. Gör inte det, skrev Becky tillbaka, för då skulle hon och hennes familj kunna råka illa ut. ”Men jag ser dig också.” – Hon betydde väldigt mycket för mig. En tjej som såg mig. Man var så hungrig på den där mänskliga kontakten som säger att man har rätt att leva, att det inte är något fel på en. De nios familjer utsattes för repressalier. Gloria Rays föräldrar kunde inte påverkas ekonomiskt eftersom hennes då 67-årige far hade federal pension, men hennes mor förlorade sitt jobb som sociolog och svartlistades från andra delstatliga tjänster i Arkansas. Gloria Ray var bara fjorton år då hon anmälde sig för att börja i Central High. Hon gjorde det inte i första hand för att hjälpa till att integrera en skola, utan för att det var den bästa skolan. Valet var självklart för en ung flicka som vuxit upp i en hemmiljö som Gloria Rays. Båda hennes föräldrar hade examen från Tuskegee Institute i Alabama, en av USA:s( ledande högre läroanstalter för svarta. Hennes far Harvey Ray var agronom och hade kommit till Arkansas på 1910-talet för att hjälpa svarta lantbrukare, som ofta var analfabeter. – Mina föräldrar stödde mig fullständigt. Ingen av föräldrarna till oss nio tvekade, inte ens när rasister ringde hem och sa att någon av oss var mördad. Sedan säger Gloria Ray Karlmark att hon inte hade kunnat eller orkat stödja sina egna barn på samma sätt i en liknande situation. Efter det första skolårets slut stängde guvernör Faubus alla allmänna skolor i Little Rock. Gloria Ray flyttade till en morbror i Kansas City, Missouri, och gick ut high school där innan hon började studera matematik och kemi på Illinois Institute of Technology i Chicago. Det som hände i Little Rock påverkade Gloria Ray Karlmark djupt. Det dröjde fyrtio år innan hon ville eller kunde tala med någon annan än sin man om det. Med sina barn Mats, nu 35 år, och Elin, 33, talade hon inte om det förrän de blivit vuxna. Hon var generad över att någon kunde tycka så illa om henne att de kunde behandla henne så illa, säger hon. – När jag kom till Kansas City märkte jag att jag inte ville att någon skulle röra vid mig. En gång tog en pojke mig i armen för att hjälpa mig nedför en trappa, men jag blev förskräckt och hoppade till. Här i Sverige kramar folk varandra, men det tog ett bra tag innan jag kände att det var något jag kunde delta i. Men nu kramas jag. Hon vill alltid sitta med ryggen mot väggen, och hon förklarar sitt väl utvecklade periferiseende med att hon alltid vill vara säker på att inte överraskas av att någon kastar något på henne. – Men samtidigt kan jag gå förbi en nära vän i en korridor utan att se henne eller honom. Jag tror att det beror på att de vita i Central High ofta gjorde alla möjliga grimaser mot mig. Jag valde att inte se. Det gällde att inte reagera, och framför allt att inte gråta. Gloria Ray Karlmark säger att hon vill ha utrymme omkring sig och bara känner sig trygg så länge ingen kommer inpå henne. Nu kan hon ändå berätta öppet, ivrigt, varmt och generöst om sina upplevelser, och hon berättar ibland om dem i skolor och på arbetsplatser. – Jag vill uppmana dagens ungdomar att inte tolerera att någon mobbas i deras skola. Det ont som görs består livet ut. De nio svarta eleverna i Central High hade ingen närmare kontakt med varandra under de första decennierna efter sitt läsår i skolan. Men trettio år efter händelserna träffades de i Little Rock på inbjudan av den dåvarande guvernören Bill Clinton, som ville göra något för att förbättra delstatens skamfilade rykte. Tio år senare reste Clinton som president tillbaka till Little Rock för att träffa de nio i samband med fyrtioårsjubileet. Nu har femtio år gått och Clinton är åter på plats vid jubileet. De nio, som alla varit framgångsrika i yrkeslivet, ska dela ut stipendier till nio fattiga elever från olika delar av USA på en stor galamiddag. Själva har de hyllats med bland annat kongressens guldmedalj, USA:s finaste civila utmärkelse, en silverdollar och på ett amerikanskt frimärke. Utanför delstaten Arkansas kongressbyggnad står en statygrupp som föreställer de nio. – Vi har inga direkt ljusa minnen tillsammans från det där året i Central High. Men då som nu betyder vi väldigt mycket för varandra, säger Gloria Karlmark. Efter ceremonierna i Little Rock ska hon och hennes familj fara till Chicago och fira hennes 65-årsdag. – Vi vill visa barnen var vi träffades. KURT MÄLARSTEDT fokus@dn.se 08-738 10 70 SAGT OM GLORIA – Jag har känt Gloria sedan 1967, i Chicago. Hon är färgstark, mycket intelligent, beundransvärt företagsam, omtänksam. Hon lärde sig väldigt snabbt svenska, och var otroligt snabb på att ta till sig Sverige och svenska seder, till exempel genom att bjuda på gåsmiddag med svartsoppa. Bengt Berglund, konstnär. Jag träffade Gloria första gången för åtta år sedan men minns att jag såg henne på de svartvita tv-bilderna från Little Rock redan i september 1957. Jag minns uttrycket i hennes ansikte när hon såg på de där vita människorna som skrek slagord mot de svarta eleverna. Hon såg ut som om hon tänkte vad i hela världen gör ni här, vi vill bara gå i skolan och få en utbildning. Nu är hon en av mina käraste vänner. Clotye Larsson, före detta journalist på Ebony.


Stad i skugga

Summary: Stadshusalliansens budget för Stockholm är inte dålig – men vag. För att få stockholmarna att känna att de har egna företrädare krävs mer.

Politiskt är Stockholm en stad med identitetsproblem. Många lever här utan att se sig som stockholmare. Andra kommuner kan delvis definiera sig själva i förhållande till centralmakten där borta i Stockholm. Göteborg ser sig som Sveriges framsida. Malmö anser sig vara mer kontinentalt. En gemenskap byggd på föreställningen att ”vi är inte som dom” kan bli inskränkt. Men den sätter en ram för den politiska uppgiften. Det finns ett tydligt vi, en gemenskap i vars tjänst politikerna arbetar. Att Göran Johansson har kunnat tala för Göteborg med en annan tyngd än vad ledande Stockholmspolitiker talat för sin stad beror därför inte bara på personliga egenskaper. Det har med rollen att göra, med att uppdraget som företrädare för Stockholm är otydligare samtidigt som väljarnas identifikation med sin stad är svagare. Men att rollen är otacksam gör inte uppgiften mindre betydelsefull. Så frågan är: Vad håller de egentligen på med i Stockholms stadshus Budgetförslaget för 2008, som presenterades i går, ger en del ledtrådar. Utgångspunkten som Stadshusalliansen har valt är att Stockholm ska bli en stad i världsklass. Det är sannerligen inte originellt. Drömmar av det slaget har var och varannan kommunledning. Ändå har begreppet attraktivitet en stor förtjänst. Attraktivitet är inget man kräver, inget som kan tas för givet. En stad som under en viss period är attraktiv att leva och verka i kan med tiden förlora sin dragningskraft. Politiker som föresatt sig att deras stad ska bli mer attraktiv måste ha fantasi och vida perspektiv. De måste intressera sig för vad som händer globalt. De måste lära av andra städer och se den egna staden utifrån. Det finns en del goda ansatser i Stadshus- alliansens budget. Lokala regler och bestämmelser ska ses över så att det blir enklare för företag att etablera sig och verka i Stockholm. Mer ska göras för att människor som levt på bidrag ska börja arbeta, både genom krav på motprestation och med stöd i sökandet efter arbete. I tiden ligger de insatserna helt rätt. Det är nu i högkonjunktur chansen att ta sig in på arbetsmarknaden är som bäst för dem som hamnat utanför. Även skattesänkningen på 20 öre är vältajmad. Stadens ekonomi är så stark att det finns utrymme att på en gång ge ökade resurser till skola och äldreomsorg och sänka skatten. Den idé om det politiska uppdraget som kan utläsas ur stadshusbudgeten är inte dålig – men otydlig i konturerna. Förhållandet till alliansens politik på riksnivå framstår närmast som parasitärt. Alliansen i Stockholm framträder inte som en egen kraft utan som en del i det större borgerliga förändringsprojektet. Det finns fördelar med det. Under tidigare perioder av borgerlig majoritet i Stockholm har alltför mycket energi spillts på kritik mot riksdagens och regeringens ”Stockholmsfientlighet”. Att skylla på vänstermajoriteten i riksdagen var ett sätt att smita från eget ansvar. Nu drar stadshuset och riksdagen åt samma håll. Men om inte den borgerliga Stadshusalliansens politik får en tydligare profil än hittills kommer den 2010 inte att kunna bedömas på egna meriter. Dess öde blir helt beroende av hur stockholmarna uppfattar regeringen Reinfeldts insatser. DN


Stad i skugga

Summary: Stadshusalliansens budget för Stockholm är inte dålig - men vag. För att få stockholmarna att känna att de har egna företrädare krävs mer.

Politiskt är Stockholm en stad med identitetsproblem. Många lever här utan att se sig som stockholmare. Andra kommuner kan delvis definiera sig själva i förhållande till centralmakten där borta i Stockholm. Göteborg ser sig som Sveriges framsida. Malmö anser sig vara mer kontinentalt. En gemenskap byggd på föreställningen att "vi är inte som dom" kan bli inskränkt. Men den sätter en ram för den politiska uppgiften. Det finns ett tydligt vi, en gemenskap i vars tjänst politikerna arbetar. Att Göran Johansson har kunnat tala för Göteborg med en annan tyngd än vad ledande Stockholmspolitiker talat för sin stad beror därför inte bara på personliga egenskaper. Det har med rollen att göra, med att uppdraget som företrädare för Stockholm är otydligare samtidigt som väljarnas identifikation med sin stad är svagare. Men att rollen är otacksam gör inte uppgiften mindre betydelsefull. Så frågan är: Vad håller de egentligen på med i Stockholms stadshus? Budgetförslaget för 2008, som presenterades i går, ger en del ledtrådar. Utgångspunkten som Stadshusalliansen har valt är att Stockholm ska bli en stad i världsklass. Det är sannerligen inte originellt. Drömmar av det slaget har var och varannan kommunledning. Ändå har begreppet attraktivitet en stor förtjänst. Attraktivitet är inget man kräver, inget som kan tas för givet. En stad som under en viss period är attraktiv att leva och verka i kan med tiden förlora sin dragningskraft. Politiker som föresatt sig att deras stad ska bli mer attraktiv måste ha fantasi och vida perspektiv. De måste intressera sig för vad som händer globalt. De måste lära av andra städer och se den egna staden utifrån. Det finns en del goda ansatser i Stadshus- alliansens budget. Lokala regler och bestämmelser ska ses över så att det blir enklare för företag att etablera sig och verka i Stockholm. Mer ska göras för att människor som levt på bidrag ska börja arbeta, både genom krav på motprestation och med stöd i sökandet efter arbete. I tiden ligger de insatserna helt rätt. Det är nu i högkonjunktur chansen att ta sig in på arbetsmarknaden är som bäst för dem som hamnat utanför. Även skattesänkningen på 20 öre är vältajmad. Stadens ekonomi är så stark att det finns utrymme att på en gång ge ökade resurser till skola och äldreomsorg och sänka skatten. Den idé om det politiska uppdraget som kan utläsas ur stadshusbudgeten är inte dålig - men otydlig i konturerna. Förhållandet till alliansens politik på riksnivå framstår närmast som parasitärt. Alliansen i Stockholm framträder inte som en egen kraft utan som en del i det större borgerliga förändringsprojektet. Det finns fördelar med det. Under tidigare perioder av borgerlig majoritet i Stockholm har alltför mycket energi spillts på kritik mot riksdagens och regeringens "Stockholmsfientlighet". Att skylla på vänstermajoriteten i riksdagen var ett sätt att smita från eget ansvar. Nu drar stadshuset och riksdagen åt samma håll. Men om inte den borgerliga Stadshusalliansens politik får en tydligare profil än hittills kommer den 2010 inte att kunna bedömas på egna meriter. Dess öde blir helt beroende av hur stockholmarna uppfattar regeringen Reinfeldts insatser.


”Elever med särskilt stöd klarar ändå inte skolan”

Summary: 17 000 skolbarn i ny undersökning: Bland elever som fått omfattande specialpedagogiskt stöd är andelen godkända 40 procentenheter lägre än bland elever utan stöd.Två av fem elever har fått specialpedagogiskt stöd någon gång under grundskoletiden. Men andelen elever som efter årskurs 9 saknar godkänt betyg i matte, engelska och svenska är ändå väsentligt högre i denna elevgrupp. Det visar en ny omfattande studie från ’Lärarnas riksförbund och Göteborgs universitet som presenteras i dag. Dessa nedslående undersökningsresultatet visar att stödet till lågpresterande elever inte fungerar. Därför behövs mer forskning, mindre skolklasser och förbättrad behörighet hos speciallärarna, skriver Metta Fjelkner, ordförande för Lärarnas riksförbund.

I och med att det svenska betygssystemet ändrades från en relativ betygsskala från 1–5 till målrelaterade betyg där ett betygssteg är icke godkänt, blev det uppenbart att vissa elever inte når målen. Med skolplikten följer att alla elever har rätt att nå målen. När den relativa betygsskalan gällde innebar det i realiteten att lagstiftaren ansåg att sju procent av varje årskull som skulle ha betyget 1, i praktiken inte hade inhämtat tillräckliga kunskaper. Det paradoxala var att man på förhand ansåg sig veta att sju procent av en årskurs skulle ha betyget 1, i praktiken inte godkända, medan sju procent skulle ha högsta betyget, 5. I samband med läroplansreformerna och införandet av ett nytt betygssystem ökades ambitionerna och vi fick ett nytt synsätt. Mot denna bakgrund blir det centralt för den svenska skolan att satsa på extra stöd och specialundervisning som lyfter alla, och som ser till att eleverna verkligen når betyget godkänt. Lärarnas riksförbund och forskningsgruppen UGU vid Institutionen för Pedagogik och didaktik vid Göteborgs universitet har genomfört en omfattande studie om hur den svenska skolan lyckas hjälpa de elever som har problem att nå kunskapsmålen. Resultaten, som presenteras i dag, är nedslående. Vi har följt 17 000 elever, födda 1982 och 1987, genom hela grundskolan. Av dessa har över 40 procent fått någon typ av specialpedagogiskt stöd någon gång i grundskolan. Detta måste anses vara en stor andel. Studien visar att andelen elever som efter årskurs 9 saknar godkänt betyg i matematik, engelska och svenska är betydligt högre bland de elever som under sin grundskoletid fått specialpedagogiskt stöd. Här finns omedelbar anledning att fråga sig varför? Bland dem som har fått stöd i klassen är andelen med godkänt betyg cirka 10 procentenheter lägre jämfört med de elever som inte fått stöd. Och bland de elever som fått mer omfattande stöd utanför klassen är andelen godkända 40 procentenheter lägre än bland de elever som inte fått något specialpedagogiskt stöd alls. Det måste påpekas att just det faktum att elever får stöd tyder på att dessa elever har svårigheter med inlärningen. I studien ingår även färdighetstest. Vi kan se att resultaten för färdighetstesterna sammanfaller med resultaten för måluppfyllelse i årskurs 9, samt att resultaten också sammanhänger med insatta specialpedagogiska stödinsatser. Färdighetstesterna visar att de som har sämst grundförutsättningar, och lyckas sämst, också är de elever som har fått stödundervisning. Den avgörande frågan är om det är rätt stöd de har fått? Varför har de insatser de fått inte gett bättre resultat? Varje gång en elev inte klarar grundskolan är det en enskild människa som inte fått den hjälp hon eller han borde ha rätt till. Det är ett svek mot den enskilda eleven, men också ett problem för vårt samhälle. Alla medborgare måste ha grundläggande kunskaper om Sverige ska kunna hävda sig som kunskapsnation. Trots att skolan lägger ned stora resurser på att ge elever med svårigheter extra stöd för att klara studierna lyckas långt ifrån alla barn nå kunskapsmålen. Enligt statistik från Skolverket är 11,4 procent av eleverna som gick ut nionde klass i våras inte behöriga till gymnasiet. Det är det sämsta resultatet Skolverket uppmätt den senaste tioårsperioden. Med bristfälliga kunskaper i att läsa, skriva och räkna går det inte att klara av gymnasieskolan och i förlängningen att hävda sig på arbetsmarknaden. Det är fastlagt att elever med lågutbildade föräldrar generellt klarar sig betydligt sämre i skolan än elever med högutbildade föräldrar. Den sociala bakgrunden har stor betydelse. Trots att alla politiska partier i många år sagt sig vilja ändra på det klarar skolan fortfarande inte sitt kompensatoriska uppdrag. När en elev halkar efter eller behöver extra stöd för att nå målen i skolan säger skollagen att han eller hon alltid har rätt till detta. Vi vill här åter peka på frågan om det är rätt stöd som sätts in. Vår studie visar ju att drygt 40 procent av eleverna också har fått specialpedagogiskt stöd någon gång under grundskoletiden. Vi vet inte tillräckligt om hur detta stöd ser ut. Vår erfarenhet säger att det kan vara allt från att en lärare konsulterar en specialpedagog till att elever får enskilt stöd av speciallärare. Studien visar att pojkar, elever med utländsk bakgrund och de vars föräldrar saknar högre utbildning är överrepresenterade bland de elever som fått extra stöd. Elever som behöver extra hjälp ligger i regel efter sina kamrater som klarar kunskapsmålen och det är just därför de får stöd. Men kan skillnaden tillåtas vara så här stor? Forskningen behöver också slå fast om elever med behov av specialstöd klarar sig bättre om specialläraren har goda ämneskunskaper. Jag menar att det inte räcker med god pedagogisk kunskap, man måste veta vad man undervisar i. Dessa synpunkter har vi pekat på i samband med att regeringen presenterade en ny speciallärarutbildning. Lärarnas riksförbund anser att en rad saker måste göras med anledning av resultaten i studien. 1. Öka forskningen om specialundervisningen. Forskning och beprövad erfarenhet om specialundervisning måste avgöra metoderna. Vilka specialinsatser är bäst vid olika tillfällen? Är det integrerad specialundervisning i klassen eller undervisning i särskild grupp? Detta är en känslig fråga bland utbildningsideologer. Därför behöver man genom forskning fastslå vilka metoder som är bäst i olika situationer. 2. Antalet elever i klasserna måste begränsas. Det är orimligt att det kan finnas så många som 32 elever i en klass i årskurs fyra och att en ämneslärare kan ha upp till 200 elever i veckan. Det ska finnas tid för läraren såväl att ge elever som är i behov av särskilt stöd uppmärksamhet som att ge tid till de elever som har viljan och förmågan att gå snabbare fram. 3. Speciallärare måste också ha behörighet i de ämnen de undervisar i. En elev som behöver speciellt stöd i matematik kan behöva hjälp av en speciallärare som är särskilt kunnig i matematik. Det är en förmån att få specialisthjälp. 4. Alla lärare ska vara behöriga i ämne och skolformer. Hur många av de elever som inte klarar godkänt i årskurs 9 undervisas av obehöriga lärare? Vi måste satsa på utbildade speciallärare för alla skolformer och ämnen. Eleverna har rätt till välutbildade speciallärare. 5. Inför speciallärargaranti för eleverna i grundskolan. Forskning tar tid. Inför därför skyndsamt en speciallärargaranti. Rapporten visar att mer resurser måste till. I det fall då elevernas behov av stöd inte kan tillgodoses i de minskade klasserna eller i halvklassundervisning ska eleven ha rätt till undervisning av speciallärare med adekvata ämneskunskaper. 6. Fördjupad analys krävs av de specialpedagogiska insatserna. En utredning måste se över de specialpedagogiska insatserna och grundskolans utformning i förhållande till elever med sämre förutsättningar. METTA FJELKNER • Internationellt defi nieras specialpedagogik ofta som åtgärder för personer med olika funktionshinder. I Sverige betraktas det snarare ur perspektivet att svårigheter och möjligheter för en elev uppstår i samspelet mellan individ och omgivning. • Rent praktiskt är specialpedagogik de åtgärder som sätts in där den vanliga pedagogiken inte är tillräcklig för att alla barn ska kunna tillgodogöra sig undervisningen på likvärdiga villkor.


"Elever med särskilt stöd klarar ändå inte skolan"

Summary: 17 000 skolbarn i ny undersökning: Bland elever som fått omfattande specialpedagogiskt stöd är andelen godkända 40 procentenheter lägre än bland elever utan stöd. Två av fem elever har fått specialpedagogiskt stöd någon gång under grundskoletiden. Men andelen elever som efter årskurs 9 saknar godkänt betyg i matte, engelska och svenska är ändå väsentligt högre i denna elevgrupp. Det visar en ny omfattande studie från 'Lärarnas riksförbund och Göteborgs universitet som presenteras i dag. Dessa nedslående undersökningsresultatet visar att stödet till lågpresterande elever inte fungerar. Därför behövs mer forskning, mindre skolklasser och förbättrad behörighet hos speciallärarna, skriver Metta Fjelkner, ordförande för Lärarnas riksförbund.

I och med att det svenska betygssystemet ändrades från en relativ betygsskala från 1-5 till målrelaterade betyg där ett betygssteg är icke godkänt, blev det uppenbart att vissa elever inte når målen. Med skolplikten följer att alla elever har rätt att nå målen. När den relativa betygsskalan gällde innebar det i realiteten att lagstiftaren ansåg att sju procent av varje årskull som skulle ha betyget 1, i praktiken inte hade inhämtat tillräckliga kunskaper. Det paradoxala var att man på förhand ansåg sig veta att sju procent av en årskurs skulle ha betyget 1, i praktiken inte godkända, medan sju procent skulle ha högsta betyget, 5. I samband med läroplansreformerna och införandet av ett nytt betygssystem ökades ambitionerna och vi fick ett nytt synsätt. Mot denna bakgrund blir det centralt för den svenska skolan att satsa på extra stöd och specialundervisning som lyfter alla, och som ser till att eleverna verkligen når betyget godkänt. Lärarnas riksförbund och forskningsgruppen UGU vid Institutionen för Pedagogik och didaktik vid Göteborgs universitet har genomfört en omfattande studie om hur den svenska skolan lyckas hjälpa de elever som har problem att nå kunskapsmålen. Resultaten, som presenteras i dag, är nedslående. Vi har följt 17 000 elever, födda 1982 och 1987, genom hela grundskolan. Av dessa har över 40 procent fått någon typ av specialpedagogiskt stöd någon gång i grundskolan. Detta måste anses vara en stor andel. Studien visar att andelen elever som efter årskurs 9 saknar godkänt betyg i matematik, engelska och svenska är betydligt högre bland de elever som under sin grundskoletid fått specialpedagogiskt stöd. Här finns omedelbar anledning att fråga sig varför? Bland dem som har fått stöd i klassen är andelen med godkänt betyg cirka 10 procentenheter lägre jämfört med de elever som inte fått stöd. Och bland de elever som fått mer omfattande stöd utanför klassen är andelen godkända 40 procentenheter lägre än bland de elever som inte fått något specialpedagogiskt stöd alls. Det måste påpekas att just det faktum att elever får stöd tyder på att dessa elever har svårigheter med inlärningen. I studien ingår även färdighetstest. Vi kan se att resultaten för färdighetstesterna sammanfaller med resultaten för måluppfyllelse i årskurs 9, samt att resultaten också sammanhänger med insatta specialpedagogiska stödinsatser. Färdighetstesterna visar att de som har sämst grundförutsättningar, och lyckas sämst, också är de elever som har fått stödundervisning. Den avgörande frågan är om det är rätt stöd de har fått? Varför har de insatser de fått inte gett bättre resultat? Varje gång en elev inte klarar grundskolan är det en enskild människa som inte fått den hjälp hon eller han borde ha rätt till. Det är ett svek mot den enskilda eleven, men också ett problem för vårt samhälle. Alla medborgare måste ha grundläggande kunskaper om Sverige ska kunna hävda sig som kunskapsnation. Trots att skolan lägger ned stora resurser på att ge elever med svårigheter extra stöd för att klara studierna lyckas långt ifrån alla barn nå kunskapsmålen. Enligt statistik från Skolverket är 11,4 procent av eleverna som gick ut nionde klass i våras inte behöriga till gymnasiet. Det är det sämsta resultatet Skolverket uppmätt den senaste tioårsperioden. Med bristfälliga kunskaper i att läsa, skriva och räkna går det inte att klara av gymnasieskolan och i förlängningen att hävda sig på arbetsmarknaden. Det är fastlagt att elever med lågutbildade föräldrar generellt klarar sig betydligt sämre i skolan än elever med högutbildade föräldrar. Den sociala bakgrunden har stor betydelse. Trots att alla politiska partier i många år sagt sig vilja ändra på det klarar skolan fortfarande inte sitt kompensatoriska uppdrag. När en elev halkar efter eller behöver extra stöd för att nå målen i skolan säger skollagen att han eller hon alltid har rätt till detta. Vi vill här åter peka på frågan om det är rätt stöd som sätts in. Vår studie visar ju att drygt 40 procent av eleverna också har fått specialpedagogiskt stöd någon gång under grundskoletiden. Vi vet inte tillräckligt om hur detta stöd ser ut. Vår erfarenhet säger att det kan vara allt från att en lärare konsulterar en specialpedagog till att elever får enskilt stöd av speciallärare. Studien visar att pojkar, elever med utländsk bakgrund och de vars föräldrar saknar högre utbildning är överrepresenterade bland de elever som fått extra stöd. Elever som behöver extra hjälp ligger i regel efter sina kamrater som klarar kunskapsmålen och det är just därför de får stöd. Men kan skillnaden tillåtas vara så här stor? Forskningen behöver också slå fast om elever med behov av specialstöd klarar sig bättre om specialläraren har goda ämneskunskaper. Jag menar att det inte räcker med god pedagogisk kunskap, man måste veta vad man undervisar i. Dessa synpunkter har vi pekat på i samband med att regeringen presenterade en ny speciallärarutbildning. Lärarnas riksförbund anser att en rad saker måste göras med anledning av resultaten i studien. 1. Öka forskningen om specialundervisningen. Forskning och beprövad erfarenhet om specialundervisning måste avgöra metoderna. Vilka specialinsatser är bäst vid olika tillfällen? Är det integrerad specialundervisning i klassen eller undervisning i särskild grupp? Detta är en känslig fråga bland utbildningsideologer. Därför behöver man genom forskning fastslå vilka metoder som är bäst i olika situationer. 2. Antalet elever i klasserna måste begränsas. Det är orimligt att det kan finnas så många som 32 elever i en klass i årskurs fyra och att en ämneslärare kan ha upp till 200 elever i veckan. Det ska finnas tid för läraren såväl att ge elever som är i behov av särskilt stöd uppmärksamhet som att ge tid till de elever som har viljan och förmågan att gå snabbare fram. 3. Speciallärare måste också ha behörighet i de ämnen de undervisar i. En elev som behöver speciellt stöd i matematik kan behöva hjälp av en speciallärare som är särskilt kunnig i matematik. Det är en förmån att få specialisthjälp. 4. Alla lärare ska vara behöriga i ämne och skolformer. Hur många av de elever som inte klarar godkänt i årskurs 9 undervisas av obehöriga lärare? Vi måste satsa på utbildade speciallärare för alla skolformer och ämnen. Eleverna har rätt till välutbildade speciallärare. 5. Inför speciallärargaranti för eleverna i grundskolan. Forskning tar tid. Inför därför skyndsamt en speciallärargaranti. Rapporten visar att mer resurser måste till. I det fall då elevernas behov av stöd inte kan tillgodoses i de minskade klasserna eller i halvklassundervisning ska eleven ha rätt till undervisning av speciallärare med adekvata ämneskunskaper. 6. Fördjupad analys krävs av de specialpedagogiska insatserna. En utredning måste se över de specialpedagogiska insatserna och grundskolans utformning i förhållande till elever med sämre förutsättningar. Metta Fjelkner


”Rojalistiska kvinnor största hotet mot monarkin”

Summary: Norsk monarkiexpert: Om kronprinsessorna Victoria och Mette-Marit gick upp 30 kilo i vikt så skulle det skada monarkin mer än fem Brunei-skandaler efter varandra. Vi befinner oss i en ny fas av monarkins utveckling. Ideal som förnuft, stoiskhet och ett kungligt balanserat uppträdande har fått stryka på foten för kungligheternas strävan efter status som superidoler. Den fasen inleddes med prinsessan Diana som tog den europeiska kungligheten direkt från medeltiden till mediedyrkan. Nyreligiösa uttrycksformer och ockultism, så som vi sett hos Diana och prinsessan Märtha Louise, tycks förstärka främst kvinnornas stöd för monarkin, skriver den norske statsvetaren och monarkiexperten Carl-Erik Grimstad.

Prinsessan Dianas död i morgon för tio år sedan var ett viktigare vägskäl än någon annan händelse i monarkins moderna historia. Med Diana Spencer tog den europeiska kungligheten ett språng direkt från medeltiden till postmodernismen. Vi befinner oss nu i en fas av monarkins utveckling där bara satir och medieanalys kan ge oss insikt i och möjlighet till att spå något om dess framtid. Den norska prinsessan Märtha Louise skapade nyligen rubriker i världspressen med beskedet att hon tänkte starta en skola där det skulle vara möjligt att komma i kontakt med änglar. Detta skapade en anmärkningsvärd splittring i norsk folkopinion. Märthas kritiker återfinns i stor majoritet bland männen, medan kvinnorna i lika hög utsträckning stöder hennes företag. Splittringen längs könsgränsen påminner om folkstämningarna efter prinsessan Dianas dödsolycka, enligt ett stort antal sociologiska studier – sorgen över Dianas död var en ”kvinnofråga”. Dylika sorgereaktioner har historiska rötter. När prinsessan Caroline av Wales för snart 200 år sedan återvände från sitt skandalkantade liv i Italien för att göra anspråk på drottningtiteln efter att hennes frånskilda make George IV blev kung uppstod en liknande situation. Tusentals människor, flertalet kvinnor, omsvärmade den tragiska tyskfödda prinsessan då hon försökte tränga sig in i Westminster Abbey under kröningen. Och de hånade monarkin när Caroline brutalt avvisades av kungens män. Det är således ingenting nytt i att kvinnor, i kraft av kunglighetens främsta försvarare, också kan utgöra det största hotet mot monarkin. Hotet blir akut i situationer där kunglighetens mer maskulina drag ges en alltför stor roll. Det gäller både manliga och kvinnliga monarker. De två värsta kriserna i det brittiska kungahusets historia inträffade när landet styrdes av drottningar – den första under Victoria, den andra under Elizabeth II. Men både i slutet av 1800-talet och hundra år senare räddades monarkin av män med säker känsla för politikens former och kvinnor som slöt upp kring kungahuset. Varken förr eller senare har det brittiska kungahuset varit mindre populärt än under drottning Victorias självåsamkade frånvaro från offentligheten i över tjugo år efter sin makes död. Det sammanföll med att det brittiska etablissemanget sattes under starkt tryck att säkra demokratiska rättigheter för kvinnor. Därmed uppstod ett behov av att kanalisera feminismens allt starkare röster i ofarliga former. För den mest begåvade observatören av denna process, tidskriften The Economists redaktör Walter Bagehot, framstod bevarandet av monarkin som ett slags illusion för att kanaliserera kvinnornas protester in i former som upprätthöll status quo, det vill säga männens kontroll över politiken. Medan kvinnorna ägnade sig åt kungahuset fick männen arbetsro till att ta sig an det som var av betydelse för praktisk politik. En rad framträdande medlemmar av det brittiska hovet, av vilka Lord Esher var mest känd, höll under denna tid på att på nytt mytologisera och ritualisera monarkin genom att framställa den som ett slags historisk nödvändighet. Vad Esher var för Victoria var Tony Blair för drottning Elizabeth. Designen av monarkin från slutet av 1800-talet kan förstås som en feminiserad glasyr över en maskulin kungatradition. Och ingen har applåderat denna trend mer än den växande mediekulturen av masscirkulerad billig triviallitteratur – med kvinnor som främsta målgrupp. Föreställningen om monarkin som en oangripbar och samtidigt ansvarsbefriad institution härrör från denna epok. Monarkin gjordes lika sårbar som den viktorianska erans idealiserade kvinnogestalter. Monarkins legitimitet knöts i allt högre grad till det mystiska. Bildligt talat fick man inte se och uppleva mer av kungligheten än en fotknöl – allt för att bevara dess attraktion. Inåt kunde de kungliga leva på det mest syndfulla sätt, utåt var de likväl oangripbara. Det mest iögonenfallande draget med denna process är att estetiken tog över etiken, fiktionen tog över där realismen släppte taget. Det viktorianska monarkiidealet blev därför oupplösligt knutet till dubbelmoral. Denna har vi fått stå ut med i över hundra år. Men så kom Diana och den rojalistiska bekännelsevågen. En episod från Dianas frånskilda liv är föga känd, nämligen när hon fantiserade om att anta äktenskapserbjudandet från den amerikanske magnaten Teddy Forstmann, en man med politiska ambitioner. Diana föreställde sig en karriär som USA:s första dam. Kombinationen av finansfurste och brittisk prinsessa skulle bli en klar vinnare, menade hon – och hade antagligen rätt. Visserligen dumpades snart Forstmann för att han var alltför gammal, men episoden är ändå intressant eftersom den ger en signal om att feodal ideologi (under täckmantel av symbolpolitik och estetik) och maktpolitik i vissa lägen kan komma att bli sängkamrater i dagens mediestyrda samhälle. Det är inget positivt demokratiskt scenario att kungligheter frestas av politiska utmaningar samtidigt som politikens framgångskriterier allt starkare knyts till yta och inte till innehåll. Diana var självfallet först och främst en celebritet. Medan monarkin tidigare kretsade kring plikt och nationell gemenskap så visade Diana världen en framtida roll för de kungliga såsom superidoler med medieattraktion som främsta egenskap. Diana är självklart mer intressant som död än som levande. Mot slutet av sitt liv var hon i färd med att spendera den sista resten av sitt förtroendekapital. Hennes illa dolda hämndaktion mot den institution som hade gjort överklasskvinnans liv till en mardröm gjorde samtidigt Diana till en patetisk gestalt i Storbritannien. Hennes ytterst utelämnande Panoramaintervju i kombination med ett ganska utagerande och demonstrativt kärleksliv fungerade dock inte som hon hade avsett – att slå mot drottningens familj. Inte heller Dianas sociala och politiska engagemang gav henne särskilt mycket opinionsmässig utdelning förrän efter döden. Vi talar här om politik och kön. Färsk statistik från både Norge och Sverige visar att det främst är män som stöder tanken på att införa republik. Nyreligiösa uttrycksformer och ockultism, så som vi har sett hos Märtha Louise och Diana, tycks därtill förstärka kvinnornas stöd för monarkin. Förnuft, stoiskhet och ett kungligt balanserat uppträdande är i dag helt ute. Med Diana banades vägen för spontanitet, en portion New Age och framför allt det vi kan kalla estetikens dominans. Eller i korthet: om kronprinsessorna Victoria och Mette-Marit skulle gå upp 30 kilo i vikt skulle det skada monarkin mer än fem Brunei-skandaler efter varandra. Kungadömets uppbackare kommer i framtiden inte från politiska och akademiska miljöer utan från kändisvärldens skapare av damtidningarnas omslag. Kanske kan man kalla detta ett slags postmodernistisk feminism. För egen del har jag nyligen läst om Ingmar Karlssons och Arne Ruths klassiker från 1983 ”Samhället som Teater, Estetik och Politik i Tredje riket”. Och de associationer jag får ger mig gåshud. CARL-ERIK GRIMSTAD Översättning: Per Jönsson