”Alltför många bär på djup misstro mot statsmakten”

Summary: Konspirationer. ?Misstron mot den parlamentariska demokratin är påtaglig och konspirationsteorier har fått fotfäste. Vi måste främja kritiskt tänkande och källkritik för att den unga generationen inte ska fostras in i ett konspirationistiskt tänkande, skriver Daniel Poohl, Expo, och Ulrik Simonsson, Ungdomsbarometern.

Misstron mot den parlamentariska demokratin är påtaglig samtidigt som konspirationsteorier fått fotfäste både bland unga och vuxna. Det visar en ny undersökning genomförd av Ungdomsbarometern. Sett ur samtidens politiska och sociala oro så utgör detta farliga tendenser som måste mötas med källkritik och förebyggande insatser för att stärka demokratin. Misslyckas vi riskerar den unga generationen att fostras in i ett konspirationistiskt tänkande, ofta med inslag av främlingsfientlighet, antisemitism och islamofobi. Expo har i 20 års tid granskat högerextrema och andra rasistiska miljöer och tankeströmningar i Sverige. Verksamheten bygger på att synliggöra och förklara hur hat och fördomar sprids och organiseras. Av erfarenhet vet vi att de mest utbredda konspirationsteorierna hämtar näring från vad som kan kallas den konspirationistiska miljön. Konspirationismen som idéströmning erbjuder en alternativ berättelse där den globala politiska arenan anses regisserad av dolda makteliter – inte sällan judiska sådana. Enligt klassiskt populistisk logik ställs här ett lurat folk mot eliten. Som sammanhållet tankegods innebär konspirationismen en alternativ berättelse om världen. Konspirationismens logik är ett effektivt vapen för den som vill misstänkliggöra minoriteter eller misskreditera en politisk motståndare. I sin mest aggressiva form har den legat till grund för terrordåd. Ungdomsbarometern har sedan 1991 kartlagt svenska ungdomar och unga vuxnas attityder, värderingar och intressen. Varje höst genomförs en årlig studie – den största i sitt slag – som bygger på både dagsaktuella ämnen och återkommande frågeställningar om generationstrender. Ungdomsbarometerns allra senaste undersökning innehåller slående insikter om ungas och vuxnas syn på samhällsutvecklingen och samtiden. Hos den unga generationen är synen på samhällets framtid påtagligt pessimistisk (medan den egna framtiden antas bli ljus). Den genomgående upplevelsen är att vi står inför mycket stora utmaningar. Endast fyra av tio ungdomar (15 till 24 år) anser att samhällets framtid ser ljus eller ganska ljus ut, och 51 procent anser att våra politiker saknar förmågan att lösa problemen i Sverige. Resultaten rörande unga är intressanta i sig, men det verkligt tankeväckande uppstår när ungdomarnas svar jämförs med de vuxna mellan 25 till 49. Totalt menar 46 procent av unga och hela 54 procent av vuxna mellan 25 och 49 att politiker sällan berättar de verkliga motiven bakom de beslut som fattas. Samtidigt har 64 respektive 62 procent av unga och vuxna uppfattningen att viktiga världshändelser inträffar utan att allmänheten informeras. Totalt 21 procent i båda grupperna säger sig inte veta säkert nog för att svara på frågan, eller saknar helt uppfattning. På frågan om världen styrs av hemliga sällskap som Illuminati, Frimurarorden med flera, svarar 8 procent av unga och 11 procent av de vuxna att så är fallet. Endast 61 respektive 59 procent tar avstånd från ett sådant antagande. Hela 30 procent i båda grupperna tycker inte att de kan ta ställning till frågan.   Stödet för konspirationsteorier är starkast bland de som anger att de skulle rösta på SD, vilket främst gäller äldre SD-sympatisörer. Listan kan göras lång över konspiratoriska antaganden som i markant högre utsträckning görs av vuxna 25-49 åringar som sympatiserar med SD än personer som sympatiserar med andra partier. Gruppen SD-sympatisörer menar i högre utsträckning att världen styrs av hemliga sällskap (17 procent bland sympatisörer till Sverigedemokraterna jämfört med 7 procent bland övriga). För unga SD-sympatisörer är motsvarande siffra 16 procent jämfört med 8 bland övriga partisympatisörer. Vidare menar samma grupp i högre utsträckning att politiker i Sverige sällan berättar om de verkliga motiven bakom beslut (78 respektive 44 procent). För unga SD-sympatisörer är siffran 66 procent jämfört med 42 bland övriga. Gruppen menar även att statliga myndigheter övervakar alla medborgare i Sverige (42 respektive 22 procent). För unga SD-sympatisörer är siffran 28 procent jämfört med 18 bland sympatisörer till andra partier. Viktigare än att påtala och fördjupa sig i skillnaden i SD-sympatier bland unga och vuxna är att förstå sambandet mellan högerpopulism och konspirationism. Gemensamt är en populistisk ådra i kombination med en undergångsretorik och en djup misstro mot samhällets institutioner. Båda präglas ofta av en syndabocksretorik. Även om det också går att se visst stöd för konspirationsteorier bland andra ideologiska sfärer. Det gör problemet större och allvarligare än att många tror på mer eller mindre klassiska konspirationsteorier, som att månlandningen aldrig ägt rum eller att USA låg bakom 11 september-attentaten. Alltför många bär på en avancerad och djup misstro gentemot statsmakterna. Vad som borde genomskådas som nonsens sprids dagligen som nyheter i flöden på sociala medier, ibland i kalkylerat syfte att sprida hat, splittring och rädsla. Det moderna medielandskapet innebär en närmast ohanterlig mängd information som fragmenterat bombarderar alla som kommer i kontakt med det. Källkritik är både svårare och viktigare än någonsin. Samtidigt visar ovanstående siffror på att unga hyser en större skepsis till konspirationsteorier än vuxna. Den “18-årsundersökning” som nyligen publicerades av Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) klargör att sex av tio unga menar sig kunna genomskåda falsk information. Studien från Ungdomsbarometern pekar dessutom på att unga som är konspiratoriskt lagda mer sällan är negativt inställda till invandring jämfört med vuxna. De insatser samhället sätter in för att stävja tendenserna kan därför inte bara fokusera på unga utan även på de grupper där problemet är mer påtagligt. Det som behövs är gemensamma åtgärder i syfte att främja klassiskt akademiska ideal som kritiskt tänkande och källkritik. Trots allt detta finns skäl till optimism. Ungas intresse för politik och samhällsfrågor ökar, benägenheten att engagera och organisera sig för förändring likaså. Och det finns – ungdomar emellan – starka ideal om att ta utbildning på allvar. Allt detta i motsats till vad många ofta tycks tro. Utmaningen vi står inför är att förmå unga att kanalisera dessa tendenser till stöd för tillit, kunskapsideal, sammanhållning och demokrati. 7 december 2015 Läs fler artiklar på DN Debatt.


Summary: Övergrepp i vården. Om vi menar allvar med nollvisionen är det orimligt att slopa anmälningsplikten vid självmord och självmordsförsök inom vården. Det förekommer övergrepp i vården och det förekommer att missförhållanden mörkas. Jag vet, jag är en av dem som drabbats. Det skriver Anneli Wester, före detta patient inom psykiatrin.

I nya föreskrifter som föreslagits av Socialstyrelsens slopas anmälningsskyldigheten vid självmord och självmordsförsök i vården. Anmälan ska istället göras om det finns misstanke om att ett självmord eller självmordsförsök beror på att vården brustit. Bedömningen ska göras av vården själv. Föreskriften om anmälningsskyldighet infördes 2006. Ska vi på ett seriöst sätt arbeta mot en nollvision för självmord så behöver vi ha anmälningsskyldigheten kvar. Eftersom det förekommer att vården mörkar missförhållanden är vården inte redo för ansvaret att själva stå för bedömningen om de brustit. Nej, allt var inte bara övergrepp och elände under mina år i vården. Men det var mycket. Och det behövs ett samtal om detta. Patienter som säger ifrån om övergrepp sägs ofta vara störda. Deras berättelser om missförhållanden och oegentligheter anses vara ett symtom på deras sjukdom. Det formuleras som att det ligger i sjukdomens art att vara missnöjd. Förstår man inte det som patient beror det i sin tur på bristande sjukdomsinsikt. Ju mer man insisterar på att det som har hänt har hänt desto mer störd anses man vara. Utgångspunkten i svenska domstolar är att en person som är eller har varit patient inom psykiatrin inte anses trovärdig. Om ord står mot ord får personalens ord företräde. Läkare och annan vårdpersonal har dessutom trumfkortet att de också får tolka det patienten säger och gör närmast fritt. Dessa tolkningar skrivs också in i journalerna. Vid en prövning utgås ifrån att det som står i journalerna är korrekt. Så det är i många avseenden fritt fram att förgripa sig på patienter inom psykiatrin. Man är som patient eller före detta patient närmast rättslös. Hamnar man i fel karuseller i psykiatrin så kan det gå hur illa som helst. Det var i en sådan karusell jag hamnade. Många tar livet av sig. Det var nära att jag också gjorde det. Jag hängde mig, men hittades i sista stund. Medvetslös och blå. Skars ner med en kökskniv. Det här är läkarens rapport om hängningen i journalen: ”Enligt rapport från nattöversköterskan har pat igår kväll i samband med byte mellan dag- och nattpersonal smitit in på toaletten och lagt en snara av ett sönderrivet lakan om halsen, knutit upp sig i något rör. Uppmärksammades av någon personal och togs genast ner och tycks inte ha kommit till någon skada. I samband med detta förhöjd övervakning.” Om det som hänt dagen innan står det följande i daganteckningarna. ”River loss en stor hårtuss, kryper under sängen och gör en massa småhyss” samt ”slog till personal oprovocerat i ansiktet handgemäng uppstod, då rev pat sönder personals tröja. Kl 21.00. Lugnade därefter ner sig” samt en anteckning om den försvunna tandborsten. Allt vårdpersonalen skrivit under hela den dagen jag hängde mig är ”När nattpersonalen tar över upptäcker vi pat hängandes i duschen. Har hängt sig i rivna lakan. Plockas ner. Nattöversköterskan kontaktas. Pat är lite medtagen. Ingen annan åtgärd behövs än vila. Sovit u.a. [utan anmärkning].” I epikrisen, det vill säga sammanfattningen över den vård som varit när jag lämnade kliniken har de skrivit ”hon gjorde ett suicidförsök som betraktades som inte så allvarligt, utan mer ett tecken på uppmärksamhet”. Någon mer anteckning finns inte. Någon utredning finns inte. Här är min version om vad som hände. Platsen är rättspsykiatriska kliniken i Växjö. Jag hade inte begått något brott utan de sålde specialistvård till andra landsting för unga tjejer med självskadebeteende som sedan vårdades tillsammans med de dömda patienterna. Jag var en självskadande patient. När jag kom dit placerades jag i ett observationsrum, dörren var inte låst men jag fick stränga instruktioner om att inte gå ut. De tog ifrån mig mina tillhörigheter. De satte ut medicinerna tvärt, jag hade stått på tung psykofarmaka i sex år. De satte även ut medicin som kompenserar för den hormonproduktion som utslagna inre organ inte längre producerade. Det blev kaos i hela mitt system och jag fick abstinens. De sa till mig att jag inte visste vart jag hade kommit, att jag skulle bli kvar i väldigt många år, att andra utanför sjukhuset önskade sådana som mig död och att jag skulle vara tacksam mot personalen som var där för att hjälpa mig och påtalade upprepade gånger hur sjuk jag var. Jag reagerade, rev mitt hår och kastade iväg matbrickan. Kommentarerna fortsatte. Jag blev rädd, kröp in under sängen och fastnade med tröjan och kom inte loss. När jag bad skötaren om hjälp sänkte hon ner sängen så jag klämdes och revbenen knakade. Först när det blev kritiskt av att jag inte kunde andas pumpades sängen upp. Till slut kom jag loss. Kommentarerna fortsatte och jag kunde inte hantera det, varvid jag kastade en filt på en av personalen. Reaktionen blev att jag hölls fast av en personal och en annan personal slog mig bland annat med knytnävsslag i ansiktet. På kvällen svalde jag min tandborste, vad som helst för att få komma därifrån, de letade efter den men hittade den inte och agerade inte på det inträffade mer än tala om hur störd jag var. Nästa dag flyttades jag över i ett isoleringsrum där det endast fanns en säng fastskruvad i golvet med ett spännbälte i samt ett lakan och två filtar. Ingen kudde, ville jag ha kudde fick jag använda ena filten vilket jag gjorde. Jag tvingades klä av mig naken och sedan ta på mig en sjukhusklänning, mamelucker och strumpor. Jag minns att jag frös. De tog ifrån mig mina glasögon så att jag inte längre kunde se personalens ansiktsuttryck. Jag fick inte använda hårborste med motiveringen att ”det här är ingen jävla catwalk”. Jag fick endast vistas på rummet med undantag för att två gånger under dagen gå till ett rökrum för att röka. Dörren till mitt rum var stängd men inte låst men jag fick inte öppna den utan var tvungen att ringa på ett klocka och invänta personal. Jag fick inte kontakta advokat eller tillsynsmyndigheter och jag fick inte skriva brev. Jag fick ringa ett kort samtal på kvällen under förutsättning att jag skötte samtalet snyggt. Det samtalet ringde jag hem till min far och tog farväl. Därefter gick jag in på mitt rum igen och rev mitt lakan i remsor och gömde under klänningen. När det var dags för personalbyte på kvällen bad jag personalen att låsa upp toaletten. Den var inne på mitt rum men alltid låst. Dörren låstes upp och jag lämnades. Jag klättrade upp på handfatet, knöt fast lakanet runt ett rör eller något, runt halsen och hoppade. Jag minns att tåspetsarna nuddade i golvet, sen försvann allt. Jag vaknade av att någon drog något vasst under min fot. Jag låg på en brits på mitt rum och lyftes över i sängen. Nacken var skadad och snedställd och jag hade begränsad kraft i benen och kunde inte röra armarna. Någon sa att jag var okej och sedan lämnades jag ensam. Någon läkare tillkallades inte utan jag blev liggandes utan att kunna röra mig. De tittade till mig ibland genom en lucka i dörren då de samtidigt tände lysrören i taket. Någon gång öppnade de dörren och tittade till mig. Jag förmådde inte längre att vara i känslorna och tankarna, jag var inte ens chockad, allt blockerades. Till slut somnade jag. Nästa dag hade jag fått tillbaka tillräcklig kraft i benen för att kunna gå. Armarna var fortfarande svaga. Nacken var kraftigt snedställd. Personalen försökte intala mig att det inte hade hänt. Strax kom överläkaren och han försökte också intala mig att det inte hade hänt. Dagen efter fick jag föras i ambulans för akutoperation av den svalda tandborsten. Det här var 1995 och mitt enda självmordsförsök under de sju år jag var i vårdskarusellen. Jag har i dag en juristexamen och är verbal men det har ändå tagit mig 20 år att klara av att berätta. En av de försvårande orsakerna är det ständiga ifrågasättandet om min trovärdighet så snart jag påpekar missförhållanden – detta anses vara en del av min problematik. Jag får dras med stämpeln trots att det snart är 20 år sedan jag lämnade psykiatrin. Eftersom vården mörkar sina misstag och patienten skuldbeläggs önskar jag att det hade funnits en oberoende myndighet som kunde kopplats in. Jag ställer mig frågande till hur borttagandet av anmälningsskyldigheten motiveras. Vården är inte mogen för ansvaret. 6 december 2015 Debattartikel Anneli Wester, före detta patient inom psykiatrin: ”Behåll anmälningsplikten för självmord i vården” Repliker Överläkare Herman Holm: ”Ersätt Lex Maria-anmälan med analys av alla självmordsfall” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Summary: Förtäckt stöd? Det verkar inte rimligt att Nobelstiftelsen skulle ha nytta av ett så stort hus som det planerade Nobelcenter. Skälet till bygget måste vara ett annat. Kanske är tanken att huset så småningom ska säljas för att stötta stiftelsens sviktande ekonomi, skriver Mats Persson, ledamot i kommittén för Ekonomipriset.

Debatten om Nobelstiftelsens nya mastodontbygge på Blasieholmen har hittills bara handlat om att huset är stort och fult och inte passar in i stadsbilden. Men ingen har ifrågasatt att Stiftelsen verkligen behöver huset. Varför är Nobelstiftelsen så angelägen att bygga det? Sedan 1920-talet huserar Stiftelsen i en byggnad på Sturegatan, med vacker utsikt över Humlegården. I huset finns även dotterbolaget Nobel Media, och totalt arbetar omkring 30 personer i huset. Detta hus har en yta på omkring 2.000 kvadratmeter – men den siffran speglar inte helt kontorsytan, eftersom en del av huset används till bostäder åt personer som står Nobelstiftelsen nära. Det nya hus som planeras på Blasieholmen ska ha omkring 20.000 kvadratmeters yta. Då uppstår frågan: varför måste Nobelstiftelsen, inklusive dotterföretaget Nobel Media, plötsligt ha tio gånger så stor kontorsyta som tidigare? Man tänker väl inte tiodubbla den administrativa personalen? Och det Nobelmuseum som i dag är inrymt i Börshuset, bekvämt beläget vid de stora turiststråken i Gamla stan, kan knappast fylla mer än en bråkdel av det nya huset. Eller tänker man flytta själva ceremonin för prisutdelningen, från Stockholms konserthus till en egen lokal i ett nybyggt hus? Det verkar inte troligt, eftersom det är svårt att tänka sig en vackrare och mer representativ lokal – med bättre akustik – än arkitekten Ivar Tengboms klassicistiska mästerverk från 1926. Inte heller verkar det troligt att man tänker flytta den festliga nobelbanketten från Blå hallen i Stockholms Stadshus till en tråkigare lokal i det nybyggda huset på Blasieholmen. Nej, skälet till att man är angelägen att bygga det nya huset måste vara ett helt annat. Under de senaste decennierna har Nobelstiftelsen inte varit särskilt framgångsrik med sina kapitalplaceringar. Därför har den fond som Alfred Nobel lämnade efter sig, och vars avkastning ska täcka administration, fester och själva Nobelprisen, trendmässigt krympt under flera år. Detta trista faktum är orsaken till att man nu försökt pressa kostnaderna på olika sätt, och 2012 tvingades man dessutom sänka själva prissumman från 10 till 8 miljoner kronor. Men det anses tydligen inte räcka. Antingen måste man få upp kapitalavkastningen kraftigt, eller också måste man komma på ett sätt att fylla på Stiftelsens kapital utifrån. Och nu erbjuder sig alltså Wallenbergstiftelserna, tillsammans med ägaren till Hennes & Mauritz, Stefan Persson, att skänka ett jättelikt kontorshus till Stiftelsen. Dessutom ska Stockholms stad bidra med en gratis tomt. Nobelstiftelsen behöver naturligtvis inte det stora kontorshuset i sig – det gamla kontorshuset på Sturegatan räcker gott för personalen – men vem skulle tacka nej till en sådan gåva? Ett kontorshus av den storleksordningen, och med det läget, har ett marknadsvärde på över en miljard kronor – kanske till och med en och en halv miljard. Det gör att Nobelstiftelsen kan börja hyra ut kontorslokaler i stor skala och etablera sig som ett fastighetsbolag bland de andra bolagen som är specialiserade på Stockholms innerstad: Hufvudstaden AB, Diligentia, Stena Fastigheter med flera. Hyresintäkterna från ett sådant kontorshus kan beräknas till kanske 70 miljoner kronor per år – vilket blir en välkommen påfyllnad i Nobelstiftelsens kassa. Exakt hur lönsamt det blir beror också på vad man väljer att göra med det gamla huset på Sturegatan. Kanske sitter man kvar där, och hyr ut det nya huset helt och hållet. Eller också flyttar man in i ett våningsplan på det nya huset och hyr ut resten, samtidigt som man då kan sälja det gamla huset för uppemot 100 miljoner kronor. I bägge fallen blir det en bra affär. Nobelstiftelsen som ett kommersiellt fastighetsbolag – skall det vara räddningen för Stiftelsens ekonomi? Ja, kanske. Om nu Wallenbergstiftelserna och Stefan Persson inte kan bidra med reda pengar, utan måste ge sitt bidrag i form av ett stort hus med kommersiella kontors- och konferenslokaler, så må det kanske vara hänt. Synd bara att inte Nobelstiftelsen kan få ett sådant hus på en mindre känslig plats än Blasieholmen. Dessutom finns det ett ekonomiskt problem med en sådan gåva. Fastighetsförvaltning är en verksamhet med kraftiga stordriftsfördelar, och frågan är om Nobelstiftelsen, med en enda fastighet av detta slag, kan förvalta huset på ett effektivt sätt. Man ska förhandla med hyresgäster, man ska sköta byggnadens el- och vatteninstallationer rent fysiskt, och det uppstår alltid en rad tekniska och juridiska frågor som har att göra med kommersiella kontors- och konferenslokaler. Därför kommer Nobelstiftelsen troligen om några år att finna, att ett större fastighetsbolag borde ta över huset – kanske Hufvudstaden AB, eller Diligentia, eller Stena Fastigheter AB. I så fall skulle man kunna sälja det och i ett slag få loss en miljard kronor i reda pengar – eller en och en halv miljard. Det kanske var tanken redan från början. Ett parallellt fall utgörs av flygbolaget SAS huvudkontor i Frösundavik. Det huset, som är mer än dubbelt så stort som Nobelstiftelsens tilltänkta hus på Blasieholmen, stod färdigt 1987. Naturligtvis skulle inget kommersiellt fastighetsbolag ha fått tillstånd att bygga ett sådant kontorshus mitt i ett känsligt naturområde alldeles intill Brunnsviken. Men SAS är ett prestigebolag i svensk politik och fick därför det eftertraktade tillståndet. Efter några år insåg man dock att det vore bättre om huset ägdes av ett professionellt fastighetsbolag. Man sålde därför huset 2003 till det brittisk-ägda RBS Nordisk Renting och flyttade därifrån. Efter några år sålde Nordisk Renting huset vidare till det norska fastighetsbolaget RLP Eiendom. SAS har numera flyttat tillbaka och hyr en mindre del av huset av RLP Eiendom – till full belåtenhet för bägge parter, sägs det. Detta exempel visar att mark som aldrig skulle få bebyggas av kommersiella fastighetsbolag ändå kan bebyggas, och förvärvas av kommersiella fastighetsbolag – förutsatt att någon organisation med hög prestige först fungerar som ”murbräcka” i den kommunala beslutsprocessen. SAS hade uppenbarligen en sådan prestige i fallet med Frösundavik. Och nu är det alltså Nobelstiftelsen som ska agera murbräcka, på en tomt som egentligen borde användas till Nationalmuseums framtida expansion. Det är trist. Jag tror säkert att Nobelstiftelsen behöver en miljard kronor extra – precis som SAS på sin tid behövde en miljard. Synd bara att unika natur- och kulturvärden ska gå till spillo i den processen. Kan inte Wallenbergstiftelserna och Stefan Persson hitta på ett mindre krångligt, och mindre skadligt, sätt att stödja Stiftelsen? 18 april 2016 Debattartikel Lars Heikensten, vd för Nobelstiftelsen: ”Nobel Centers motståndare bryr sig inte om sanningen” Repliker Lotta Edholm (L), oppositionsborgarråd och Björn Ljung (L), gruppledare i stadsbyggnadsnämnden: ”Bra idé, men byggnaden fungerar inte” Anna von Koch, arkitekt i Stockholm: ”Osakligt utmåla motståndarna som romantiska hippies” Olle Neckman, Stockholms sjögård: ”Kritiker är nästan alltid en brokig skara” Bo Lagerqvist, Karl-Gunnar Norén och Björn Tarras-Wahlberg: ”Heikensten vilseleder” Slutreplik från Lars Heikensten: ”Bäst för Stockholm på sikt” Tidigare artiklar på DN Debatt Mats Persson, ledamot i kommittén för Ekonomipriset: ”?Behöver Nobelstiftelsen nya huset på Blasieholmen?” Ordföranden och vd:n för Nobelstiftelsen: ”?Därför bygger vi ett hus för Nobelpriset” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Summary: Regeringen vill införa en livslång rätt till kommunal vuxenutbildning. Men förslaget gäller inte alla. Att införa en rätt till vidareutbildning enbart för de som vill gå vidare till akademiska studier är inget annat än ett utvecklat utbildningssnobberi, skriver företrädare för Saco.

Gymnasie- och utbildningsminister Aida Hadzialics förslag om att införa en livslång rätt för alla till kommunal vuxenutbildning, komvux, låter för bra för att vara sant. Och det visar sig vid en vidare läsning även vara det. Rätten till komvux gäller fortfarande bara de som inte har en fullföljd gymnasieutbildning eller som har valt ett program som inte kvalificerar för de högskolestudier som individen önskar bedriva. De som istället har en fullföljd gymnasieutbildning men som av någon anledning önskar omskola sig till snickare, undersköterska, barnskötare eller något annat yrke som en yrkesinriktad gymnasieutbildning leder till har fortfarande ingen rätt till komvux. Sedan gymnasiereformen 2011 ger inte de yrkesförberedande programmen automatiskt grundläggande behörighet till högskolan. Många elever vittnar också om att de valt bort yrkesförberedande program för att de inte ger högskolebehörighet. Faktum är dock att de elever som påbörjat ett yrkesförberedande program sedan gymnasiereformen redan i dag har en rätt att läsa in behörigheten på komvux om de så önskar. Nu vidgar alltså regeringen den rättigheten till att gälla alla som inte har grundläggande behörighet till högskolan och yrkeshögskolan. Individer som behöver någon särskild behörighet för att läsa på högskolan får också en rätt att läsa in detta på komvux. Rättigheten innebär att individerna har förtur till sådana studier inom kommunen. Om kommunen inte tillhandahåller de kurser som behövs så ska de betala för att individen kan läsa dem i en annan kommun. Förslaget är otillräckligt. Många ungdomar som inte har en klar och tydlig framtidsplan väljer idag studieförberedande program för att hålla alla dörrar öppna och garantera en behörighet att läsa på högskolan. Det betyder dock inte att alla de eleverna går vidare till högskolan. De individerna som inte läser vidare ställs istället inför stora svårigheter på arbetsmarknaden eftersom deras gymnasieprogram har utbildat för vidare studier, inte till jobb. Samtidigt har vi i dag en lång rad praktiska yrken där det råder brist på arbetskraft, som vvs-montörer, undersköterskor och bilmekaniker, yrkesvägar som är och förblir stängda för personer som läst samhälls- och naturvetenskapsprogrammen på gymnasiet eftersom regeringen inte anser att de ska ha rätt att läsa in en sådan utbildning på komvux Individen har möjlighet att göra det om kommunen tillhandahåller utbildningen och det inte är för många som söker. Men om kommunen inte tillhandahåller den finns ingen skyldighet att ersätta någon grannkommun så att eleven kan läsa där istället. Och om utbildningen finns i kommunen kommer individen med en examen från samhällsprogrammet att hamna längst bak i kön eftersom individen inte bedöms ha vare sig låg utbildning eller svag ställning på arbetsmarknaden. Att införa en rätt att kompensera ett val som man senare ångrar enbart för de som vill gå vidare till akademiska studier är inget annat än ett utvecklat utbildningssnobberi. Arbetsgivarna skriker efter yrkesutbildad arbetskraft och regeringen utger sig för att vara bekymrad över det låga söktrycket till de yrkesförberedande programmen. Det är kontraproduktivt att inte öppna rätten åt båda hållen. 4 december 2015 Debattartikel Aida Hadzialic, gymnasie- och kunskapslyftsminister (S): ”Inför livslång rätt för alla till kommunal vuxenutbildning” Repliker Camilla Waltersson Grönvall (M): ”?Regeringens förslag för omställning räcker inte” Robert Boije & Sofia Sandgren Massih, Saco: ”?Regeringens förslag är utbildningssnobberi” Slutreplik från Aida Hadzialic: ”Vi vill stärka yrkesprogrammens kvalitet” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Förenklad debatt om julkalender

Summary: Ändamålen helgar inte medlen. Den främsta bristen hos årets julkalender är kanske inte att den förmedlar svensk historia utan sättet den gör det på. Varför ska föräldrar klä skott för ett tv-programs otillräcklighet?

Ofta slås jag av den polarisering som träder i kraft när saker ska offentligt debatteras. Är man inte för så är man emot. Ida Andersson har valt att ställa sig på den ena sidan, hon gillar julkalendern. De föräldrar som inte gillar kalendern medverkar till dåliga skolresultat och en allmän kunskapsbrist i samhället, menar hon. Naturligtvis är det inte så enkelt. Julkalendern behöver inte vara bra eller dålig för att den behandlar svensk historia. Det kanske är så att sättet den är gjord på har med saken att göra. Om en vuxen person tycker att serien är av dålig kvalitet, ska då denna ljuga för sitt barn och påstå motsatsen, i bildningens namn? Hur kan man ställa föräldrar till ansvars för ett tv-programs otillräcklighet eller för den delen skolans otillräcklighet att på ett intressant och givande sätt förmedla kunskaper om historia? De program jag sett av julkalendern har en hel del brister: stilar och format blandas hursomhelst, genusschabloner frodas och valet av historiska fakta kan diskuteras. Historia är kul! skriker programmet och låter pappan göra bort sig eller dratta på ändan. Vad nu det har med saken att göra. Det ambitiösa ändamålet helgar inte medlen denna gång. Svar till Joachim Bergenstråhle: ”Irritationen riktas mot programmets tydliga betoning på lärande”


Universiteten tappar svenskan

Summary: Engelskan riskerar att ta över som vetenskapligt språk på universitet och högskolor i Sverige. För att den inte ska tränga ut svenskan behövs det tvingande regler, menar språkprofessorn Olle Josephson.

Risken när man utbildar studenter på engelska är att de så småningom inte längre kan uttrycka sig på svenska i sitt vetenskapliga ämne. Debatten om detta började pyra någon gång i början av nittiotalet mellan ett fåtal språkvetare som var engagerade i språkpolitiska frågor. Svenskan hade fortfarande en självklar position i det svenska samhället. Men det kom allt fler varningssignaler om att engelskan höll på att ta över på vissa områden, till exempel vid högskolor och universitet. Språkprofessorn och pionjären Kenneth Hyltenstam höll i mitten av nittiotalet ett föredrag som handlade om ”svenskan som minoritetsspråk”. I publiken satt Olle Josephson som i dag är professor i nordiska språk vid Stockholms universitet. – På den tiden hände det att man kallade oss för stollar. Man kunde helt enkelt inte se hur engelska skulle kunna hota svenskans ställning, säger han. Internationalisering sågs som något bra. Engelskan var nödvändig för att Sverige skulle kunna tillhöra toppskiktet, löd ett av argumenten. 2009 fick Sverige en ny språklag som slog fast att svenskan skulle vara Sveriges officiella språk. Men på regeringskansliet fortsatte man att ha e-postadresserna på engelska. De kunde avslutas med ”education.ministry.se” och liknande. Olle Josephson var en av dem som JO-anmälde regeringen för att den vägrade införa svenska e-postadresser. Det tog tre år innan de byttes. – Att regeringen kunde bryta mot sin egen lag i tre år, ända fram till 2012, säger något om hur fint de ledande samhällsskikten tyckte att det var med engelska. Attityden finns fortfarande kvar även om den inte är lika utbredd, menar Olle Josephson. Han berättar att ungefär 95 procent av alla doktorsavhandlingar i Sverige är skrivna på engelska, och att de är ännu fler inom områdena naturvetenskap och medicin. – Som skriftspråk i den akademiska världen dominerar engelskan fullständigt. Det ser i stort sett likadant ut i alla europeiska länder. Doktorander och forskare måste i  första hand skriva för de internationella vetenskapssamfunden. – Det är en ofrånkomlig utveckling som vi inte kommer undan. Men det finns stora risker, varnar Olle Josephson. Han menar att svenska forskare riskerar att få allt större problem när de ska skriva till exempel läroböcker för högre utbildning på svenska. Snart görs det kanske bara av särskilda informatörer eller vetenskapsjournalister. – Resultatet kan bli bra. Men det är ändå olyckligt. Till slut finns inte svenskan kvar som vetenskapligt språk. Det utvecklas inte svenska termer och textmönster. Avståndet mellan den vetenskapliga världen och resten av det svenska samhället växer, banden blir svagare. – Inom humaniora finns det massor av forskning, till exempel till exempel om barns flerspråkighet, som man kan läsa om i vetenskapliga tidskrifter. Men fler skulle ha stor nytta av att ta del av den senaste forskningen. Att forskare måste skriva på engelska för att kunna publicera sig i  internationella tidskrifter är inget konstigt eftersom det ger de meriter som behövs för att de ska få anslag och möjlighet att fortsätta. Men det finns pedagogiska svårigheter när engelska tar stor plats i  undervisningen på universitet. Olle Josephson berättar om en studie där man följt två grupper med studenter. Den ena fick fysikundervisning på svenska och den andra på engelska. Studenterna sa själva att det skulle gå bra och att de skulle förstå lika bra på engelska. Men deras resultat visade något annat. Undervisningen på engelska blev av ett annat slag än undervisningen på svenska. På de engelska lektionerna var det mer frågor av typen: ”vad betyder det där?” och ”kan du förklara vad som menas?”. På de svenska lektionerna kunde man notera en högre komplexitet med frågor av typen: ”det står så där på sidan fem och så där på sidan tjugofem, det verkar inte gå ihop, hur kan man förklara det?”. Det går att organisera lektionerna så att studenterna klarar sig bättre. Men då måste de läggas upp på ett särskilt sätt, menar han. Det krävs en tydligare struktur på föreläsningarna. Alla behöver få tydligare uppgifter och veta precis vad de ska läsa på före klassen. Det är också viktigt att föreläsaren håller sig strikt till en viss plan. – Det är alltid svårare att lära sig saker på ett språk som inte är ens starkaste. Det blir mindre dialog och mer monologiskt. Mer gammaldags, skulle jag säga. Ett sätt att möta anglifieringen är att införa vad man i språkpolitiska sammanhang kallar för ”parallellspråkighet” på de högre lärosätena. Det betyder att det i princip ska finnas två språk på universiteten: svenska och engelska. – Det innebär inte att varje kurs eller uppsats som görs på engelska ska göras på svenska, men att varje forskare någon gång ska ha skrivit åtminstone en artikel på svenska. Och att varje student ska ha möjlighet att gå en delkurs på svenska. De flesta universitet har en språkpolicy där parallellspråkighet är inskrivet som mål, även om det inte alltid följs. I somras, när Olle Josephson gjorde ett stickprov på Göteborgs universitet, såg han att ungefär två avhandlingar av tre hade en sammanfattning på svenska. – Så ett visst genomslag har den här parallellspråkspolicyn haft, men inte så mycket som jag skulle önska, säger han. Olle Josephson är professor i nordiska språk vid Institutionen för svenska och flerspråkighet, Stockholms universitet. Han var chef för Språkrådet, som hör till Institutet för språk och folkminnen, mellan 2000 och 2009. Tidigare tyckte man att det naturliga var att lära sig ett enda språk riktigt bra. I dag har vi fått en helt annan situation där flerspråkigheten är på väg att bli norm. Tidigare artiklar var införda 2 och 3/12.


”Fel tänkt om rektorsrollen”

Summary: Näringslivets forskningsberedning har "identifierat några problem kring skolans ledarskap" och levererar förslag till åtgärder. Då artikeln är skriven av chefer, utifrån intervjuer med chefer får också chefer en framträdande roll i både problemformulering och problemlösning. Men detta rimmar dessvärre illa med vad forskningen har att säga på området, skriver två organisationsforskare.

PÅ DN Debatt (2/12) har Näringslivets forskningsberedning "identifierat några problem kring skolans ledarskap" och levererar förslag till åtgärder. Den mest framträdande är ett ökat fokus på rektorers chefs- och ledarskap, att rektorer ska påta sig "en vd-lik roll". Det betyder att de vill centrera mer makt och mer ansvarsutkrävande kring rektor. Författarna förbiser emellertid centrala idéer om hur professionella och kunskapsintensiva verksamheter fungerar. Professionell verksamhet karaktäriseras i hög grad av autonomi, det vill säga på att vi litar på att de professionella arbetarna – i detta fall lärarna – kan och vill genomföra sitt arbete med hög kvalitet. En väl fungerande skolledning måste baseras på detta antagande. Det är i mötet mellan lärare och elever som en god utbildning kan skapas och i det mötet behövs det ansvarstagande och engagerade lärare som känner hög grad av egenkontroll och inflytande. Men vad händer i lägen då vi koncentrerar ansvaret till en vd-liknande figur? Jo, med ökat ansvarsutkrävande gentemot en organisations ledning uppstår ett tryck på denna ledning att centralisera och kontrollera organisationens arbete. Det vill säga, det innebär att man skapar ett tryck på organisationer att minska autonomin. Vi ser redan tydliga tendenser på detta i svenska skolan, där lärarna i allt större utsträckning förväntas delta i aktiviteter som bara är vagt relaterade till det professionella arbetet (undervisningen) och huvudsakligen handlar om annat: marknadsföring av skolan, värdegrundsarbete, jämställdhetsplaner och så vidare. Inget av detta har primärt med undervisningen att göra utan handlar framför allt om att skolan ska kunna skylta med att de följer externa krav på dokumentation. Det finns en omfattande forskning vad som utmärker rektorers arbete i skolor som har extraordinära resultat i förhållande till förutsättningar. (Se "Skolledning", redigerad av Jan Löwstedt och utgiven på Studentlitteratur 2015, särskilt kapitel 7) Den starka vd-lika rektorn är inte framträdande i dessa skolor. Istället handlar det om rektorer som är förhållandevis lågmälda och dialoginriktade, som har en tydlig viljeinriktning och som ger utlopp för lärare att utveckla sin ansvars- och initiativförmåga. Det som utmärker de överpresterande skolorna är ett förtroendefullt ledarskap, baserat på ett stort mått av respekt för lärarnas professionalitet, kombinerat med ett utvecklingsinriktat arbetsklimat. Forskning visar tydligt att framgångsrikt professionellt ledarskap grundas i en djup förståelse för verksamheten och i att ledaren ifråga fortfarande är en del av den operativa verksamheten. Att tänka sig en särskild "rektorsprofession" som skulle vara särskilt lämpad till att leda lärare är helt enkelt fel tänkt. Amanda Goodall visar i sin studie "Socrates in the boardroom" (Polity Press, 2009) hur framgångsrika universitet tenderar att styras av just skickliga forskare. En person som vet vad verksamheten handlar om vet också vilken infrastruktur som behövs. Och inte minst – den personen har en legitimitet hos de andra anställda, eftersom de vet att hen förstår deras arbete. En skolledning bör se som sin främsta uppgift att möjliggöra att lärarna kan utföra sin undervisning på bästa sätt. Det innebär ofta att det handlar om administration – det är genom administration som skolans infrastruktur hanteras. Om rektorer kan behöva administrativa chefer till detta så må det vara hänt, men det betyder inte att det är fel att rektorer hanterar infrastrukturen. Artikelförfattarna vill att rektorer istället ska ägna sig åt ett "exekutivt pedagogiskt ledarskap". Vad det betyder i realiteten är oklart. I den mån lärare behöver "ledarskap" är de allt som oftast fullt kapabla att gemensamt åstadkomma detta genom kollegialt lärande. Formell hierarkisk position är, och bör, inte vara ett bra kriterium på ledarskap i professionell verksamhet. Debattartikeln är skriven av chefer, utifrån intervjuer med chefer. Att chefer då får en framträdande roll i både problemformulering och problemlösning är förstås lätt att förklara. Men detta rimmar dessvärre illa med vad forskningen har att säga på området. Vår bedömning är att om debattörernas modell införs så leder den till dyrbart slöseri med skattemedel för att rekrytera, avlöna och avsätta rektorer från katapultliknande taburetter. 2 december 2015 Debattartikel Näringslivets forskningsberedning: ”Ge rektorerna makt och ansvar över sina skolor” Repliker Lärarförbundet: ”Rektorer flyr inte in i administrationen, de flyr från den” Två organisationsforskare: ”Fel tänkt om rektorsrollen” Nätverket för likvärdig skola & Daniel Suhonen, Katalys: ”?Näringslivets recept för skolan är prövat och fungerar inte” Camilla Waltersson Grönvall (M): ”Ledarskapet i skolan en avgörande faktor” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Konkret feedback får bäst effekt

Summary: Feedback på jobbet är viktigt för den som vill utvecklas. Men många tycker att det är svårt att både ge och ta kritik. Retorikkonsulten Julia Tollin och hennes kolleger har utvecklat en metod som ska hjälpa chefer att bli bättre på återkoppling.

Tidigare i höst presenterade Alva Appelgren sin doktorsavhandling vid Karolinska institutet. Den handlar om hur olika typer av feedback påverkar prestation och motivation hos vuxna men även hos elever i skolan. En av slutsatserna var att konkret positiv återkoppling kring själva uppgiften fungerade något bättre än mindre specifik beröm kring karaktärsdrag. – Alla som vill utvecklas har ett behov av att få veta hur de ska göra för att lyckas med det. Även om man ger positiv återkoppling gäller det att berätta exakt vad det var som var bra gjort, säger Alva Appelgren. Julia Tollin är övertygad om att samma princip gäller även för vuxna på arbetsplatsen. Inom kort ska hon och två kolleger börja föreläsa om feedback i jobbsammanhang. Målgruppen är bland annat chefer. – Vi har tagit fram ett utbildningskoncept som handlar om att ge och ta emot kritik. Metoderna grundar sig i retorik, säger hon. Idén om att fokusera just på feedback fick Julia Tollin efter att ha föreläst i retorik på olika arbetsplatser. – Det kommer alltid frågor om hur man kan göra för att bli bättre på att ge feedback. Många tycker att det är svårt och obehagligt att ge kritik, speciellt om den är negativ. Samtidigt är det väldigt viktigt att kunna göra det om man vill att någon ska bli bättre på något. Julia Tollin tror att det kan uppstå problem på en arbetsplats om man håller inne med kritik. Hon tror också att medarbetarna mår bättre om de får kontinuerlig återkoppling på det man gör. – Om chefen är missnöjd och håller inne med det för länge kan det bubbla över och bli fel. Har man däremot en klar strategi över hur man ska ge feedback tror jag att det både kan leda till en bättre arbetsmiljö. Julia Tollin och hennes kolleger anser att chefer borde lägga betydligt mer tid på feedback. – Egentligen är det konstigt att man bara har utvecklingssamtal en gång om året. Att utveckla medarbetare borde vara lika viktigt som att följa upp ekonomin. Man borde stämma av oftare. Samtidigt är feedback inte något man ska slänga ur sig i förbifarten. – Man måste vara tydlig med att man ska ha ett feedbacksamtal så att personen man ska prata med kan förbereda sig. Annars finns risken att personen inte är mottaglig. Precis som Alva Appelgrens forskning visar, tror Julia Tollin att feedbacken måste vara så konkret och konstruktiv som möjligt. – När man arbetar som retoriker är det här väldigt viktigt. Kritik är en grund för utveckling och därför måste man analysera sina framträdanden noga. Man kan till exempel fråga sig vad i talet det var som gjorde att publiken började skratta eller om det fanns något jag gjorde som exempelvis fick mig att se nervös ut. Metoden som nu ska läras ut bland chefer och i arbetsgrupper handlar om att den som ger kritik ska identifiera, motivera och komma med förslag på vad som kan ändras. Att vara specifik och utgå från konkreta observationer ger betydligt större effekt än att bara ta upp en personlig åsikt. – Är man konkret visar man som chef också att man verkligen har satt sig in i medarbetarens arbete och alla tycker om att bli sedda. Varför tror du att många tycker att det är jobbigt med feedback? – Det har att göra med att våra prestationer är kopplade till vår person och identitet. I vår metod försöker vi skapa en skiljelinje mellan din handling och det du är. Ålder: 26 år Bor: I Stockholm Utbildning: Retorikkonsultprogrammet vid Södertörns högskola. Tidigare karriär: Har arbetat med entreprenörskap genom Ung företagsamhet och som retoriker på byrån Snacka snyggt. Driver nu eget konsultföretag inom retorik. Bästa feedbacktipsen 1 Avsätt tid för ett samtal. Informera om att det är dags för ett feedbacksamtal så att personen kan förbereda sig och bli mottaglig. 2 Var konkret. Berätta exakt vad det är du tycker är bra eller dåligt. 3 Motivera. Förklara varför du tycker vissa saker är bra eller dåliga. 4 Kom med förslag. Berätta hur du tror att det du just kritiserat skulle kunna ändras.


”Ofta orimligt höga beviskrav”

Summary: I dagsläget krävs det att ett barn utsätts för allvarliga brott och att brottet leder till en fällande dom för att en förälder ska anses vara olämplig som umgängesförälder eller vårdnadshavare. Detta gör att föräldrarätten många gånger blir starkare än barnets rättigheter i en vårdnadstvist, skriver Soma Amin.

Det är utmärkt att Domstolsakademin svarat på min debattartikel. Jag tvivlar inte på att domstolarnas vision är att barnperspektivet skall vara rättesnöret i alla familjemål. Dock påvisar en lång rad olika undersökningar att det finns ett stort utvecklingsbehov inom området, både i avseende på lagens formulering och hur den omsätts i praktiken. Många jurister och domare talar om barnets bästa ur ett juridiskt perspektiv, inte ur ett socialt, psykologiskt, mänskligt och individuellt perspektiv. Därför är ett förtydligande av den juridiska definitionen av "barnets bästa" nödvändigt. Domstolsakademin uppger att de inte känner igen bilden om att våldsutsatta kvinnor utsätts för medling och påpekar att de inte anser att det är en bra utgångspunkt. Dessvärre har jag kännedom om fall där domstolen har gjort upprepade försök till att få en våldsutsatt kvinna att gå med på medling trots att barnets far år 2013 dömdes till ett års fängelse för grov kvinnofridskränkning mot modern. I samma mål har domstolen helt gått emot familjerättens förslag utan att motivera skälet, bortsett ifrån familjerättens riskbedömning, och fattat beslut om omfattande umgänge trots uppgifter om att barnet far illa under umgänget. I sådana fall skapar domstolens beslut ökat utrymme för förövare att utöva makt över barn och våldsutsatta kvinnor. Dessa beslut får förödande konsekvenser för barn, och kan orsaka livslång lidande för de drabbade. I nuvarande lagstiftning läggs en avgörande tonvikt på barnets behov av en nära och god relation till både föräldrarna och risken för att barnet far illa blir allt för ofta en andra prioritet. I vårdnadstvister uppstår inte sällan en konflikt mellan föräldrarättigheten och barnets behov av skydd och trygghet. Det finns tyvärr allt för många exempel på att uppgifter om barn som far illa förminskas i betydelse och domskäl förklaras utifrån barnets behov av nära och god relation till båda föräldrarna. Det må hända att grundlösa anklagelser är vanligt förekommande i vårdnadstvister, men en generalisering av alla sådana påståenden bidrar till att de mest utsatta barnen blir hänsynslöst behandlade. Även om föräldrabalkens intention inte är att rangordna barnets behov av nära och god relation till båda föräldrarna före barnets behov av skydd tolkas den på detta sätt av en del domare i praktiken. Utifrån den nuvarande lagstiftningen är det svårt för en domare att inskränka en förälders umgängesrätt, även om föräldern är dömd för våld mot den andre föräldern. För att kunna inskränka umgänget krävs dokumenterat våld mot barnet. En studie genomförd av barnombudsmannen visar att domstolarna är restriktiva med att ta ifrån en förälder vårdnaden, även om föräldern har blivit dömd för våld mot barnet eller någon annan i barnets familj. En förälder som misstänker att barnet far illa hos den andra föräldern måste kunna uppfylla de beviskrav som uppstår för att kunna avbryta umgängesrätten. Beviskraven är ofta orimligt höga. Därmed räcker rådande lagsystem inte till för att skydda barn från att fara illa i alla vårdnadstvister i Sverige. Många barn utsätts för risker att fara illa eftersom tillräcklig stark bevisning saknas. Forskare inom området har uppgett att beviskrav om att barn far illa i familjemål bör vara lägre än krav på bevis i brottmål. Precis som man hellre friar än fäller i brottmål, bör man hellre ta det säkra före det osäkra när ett barn i tvistemål riskerar att fara illa. I dagsläget krävs det att ett barn utsätts för allvarliga brott och att brottet leder till en fällande dom för att en förälder ska anses vara olämplig som umgängesförälder eller vårdnadshavare. Detta gör att föräldrarätten många gånger blir starkare än barnets rättigheter i en vårdnadstvist. Enligt socialtjänstlagen har den förälder som misstänker att barnet far illa hos den andra föräldern skyldighet att skydda barnet. När en förälder skyddar barn från umgänge och de bevis som finns inte räcker till för en fällande dom riskerar hen att straffas genom att anklagas för umgängessabotage. Detta bedöms som mycket allvarligt i domstolarna och kan leda till att barnets vårdnad och umgänge flyttas över till den förälder som varit misstänkt för att ha skadat barnet. Återigen är det barnet som tar den stora skadan. Vi måste vara självkritiska och våga erkänna att Sverige har ett stort behov av att se över lagstiftningen och granska hur lagarna omsätts i praktiken. Barnets rätt till skydd, trygghet och utveckling finns tydligt uttalade i barnkonventionen, Europakonventionen och socialtjänstlagen. Även om en domares avsikt är att ha ett barnperspektiv finns en lång rad undersökningar som visar att långt ifrån alla barn som är föremål för vårdnadstvister får sina behov av skydd och trygghet tillgodosedda i Sverige. Sedan min artikel publicerades i DN har oerhört många hört av sig med positiv respons. Jag är nu ännu mer övertygad om att följande ändringar i svensk lagstiftning behövs: 1. Att den juridiska definitionen av ”barnets bästa” förtydligas. 2. Att barnets rättigheter väger tyngre än förälderns rättigheter i en vårdnadstvist. 3. Att barnets behov av skydd och trygghet går före barnets behov av nära och god kontakt med båda föräldrarna. 4. Att barnperspektivet stärks genom att barnpsykologer inkluderas i vårdnadsutredningar. 5. Att barn i vårdnadstvister får eget särskilt ombud. 25 november 2015 Debattartikel Skolpsykologen Soma Amin: ”Låt barnens rättigheter väga tyngre än föräldrarnas” Repliker Domstolsakademin: ”?Barnperspektivet centralt i domstolen” Slutreplik från Skolpsykologen Soma Amin: ”Ofta orimligt höga beviskrav” Läs fler artiklar på DN Debatt


Markus var flerspråkig redan i magen

Summary: Del 1 - Ett land, flera språk. Emanuel och Marcelyn pratar afrikaans och svenska med nyfödde Markus. De försöker vara konsekventa eftersom de tror att det ska gynna sonens språkutveckling, även om han kanske börjar tala litet senare.

Marcelyn Oostendorp och Emanuel Bylund är båda språkforskare och träffades på en konferens för några år sedan. För fyra veckor sedan föddes deras son Markus. De är övertygade om att han lärde sig en del afrikaans och svenska när han låg i Marcelyns mage. Och ända sedan han föddes har de försökt vara konsekventa när de pratar med honom på sina respektive modersmål. Marcelyn pratar afrikaans och Emanuel svenska. Det kommer att gynna språkutvecklingen hos Markus som då lär sig att använda båda språken på ett naturligt och okonstlat sätt. Markus gnyr och gräver efter Marcelyns bröst eftersom han är hungrig. Vi frågar om föräldrarna kan höra om han låter på något särskilt språk. Barn jollrar nämligen på olika sätt i olika delar av världen och man kan faktiskt koppla jollret till barnets modersmål. Om det är ett språk som har många läten som produceras långt bak i halsen, som sje-ljud, så använder barnet mer av sådana läten när det jollrar. – Det är nog inte tillräckligt stora skillnader i uttal mellan afrikaans och svenska för att man ska kunna höra någon skillnad, säger Emanuel. – Men om det afrikanska språket hade varit zulu så hade det kanske gått lättare. En tvåspråkig bebis, skulle den kunna jollra på både svenska och zulu? – Ja, forskning visar att vissa tvåspråkiga spädbarn kan jollra på båda sina språk. Och bebisar som lär sig teckenspråk som modersmål jollrar med händerna. De viftar med dem på ett särskilt sätt som gör att det betraktas som joller, säger Emanuel. De bebisar som har föräldrar som talar två språk under graviditeten brukar kunna skilja dem år när de föds. Framför allt lär de sig att urskilja språkens olika rytm och grundton. – Vissa språk har litet djupare och lägre ton, som vissa sydafrikanska språk. Och vissa har en högre, som vietnamesiska och thai, förklarar Emanuel. Fostret snappar alltså upp hur hög eller ljus stämma som föräldrarna har när de pratar. Vad har de för nytta av det? – När barnet föds står det inför en enorm uppgift att lära sig språk. Varje erfarenhet eller ledtråd som barnet får kommer att hjälpa till i språkutvecklingen. Vilken rytm och grundton det ska skanna av är en sådan ledtråd som det kan använda. Om något år kommer Markus att komma in i ett- och tvåordsstadiet när han börjar lära sig enskilda ord och sedan fler. Finns det någon risk för att han ska blanda ihop svenska och afrikaans och få en senare språkutveckling? – Nej, men man har sett att flerspråkiga barn ibland börjar prata litet senare. Det är väldigt individuellt men i genomsnitt kanske det handlar om några månaders försening. De har ju dubbelt så mycket språkligt material som de måste bearbeta innan de sätter igång att prata. Man kan också se att flerspråkiga barn blandar språk. Men bara tills de hamnar i en enspråkig miljö som till exempel i förskolan. Då brukar språket sorteras upp. – De kanske har talat spanska och svenska i hemmet för att alla har förstått det. Men så kommer de till förskolan där alla bara kan svenska. Då lär de sig snabbt att hålla sig till det, säger Emanuel. Barn och vuxna som underhåller flera språk får hela tiden en korsbefruktning mellan dem. Hos adoptivbarn har man däremot sett att de tappar sitt modersmål när de kommer till ett nytt land om de inte har någon där att prata det med. Då kan de hamna i vad forskarna kallar för ”tyst period” innan de har hunnit lära sig det nya språket. – Det skulle man kunna tänka sig har en negativ effekt på språkutvecklingen, men det är ingenting som vi vet säkert ännu, säger Emanuel. Den som förlorar kontakten fullständigt med sitt modersmål tappar det, menar han. – Vi har studerat barn som har adopterats från Korea och kommit till Sverige i olika åldrar. Då har vi sett att till och med de som är så gamla som tio år tappar nästan allting. Det glöms helt enkelt bort. Hur snabbt går det? – Det kan gå på ett eller två år. Det vi också sett är att de som sedan i vuxen ålder vill lära sig koreanska igen bara har en liten fördel jämfört med dem som aldrig har lärt sig koreanska förut. Modersmålet sitter alltså inte kvar någonstans i hjärnan? – Det finns inga garantier för en ung person. En vuxen person kan däremot inte glömma sitt modersmål. Det har med mognaden av hjärnan att göra, tror forskarna. Om man slutar använda språket när hjärnan inte är färdigutvecklad så förlorar man det. Kan språk konkurrera ut varandra i hjärnan? – Nej, däremot så tappar unga personer ofta de språk som de inte har nytta av, som i fallet med adopterade. När Markus blir äldre kanske han kommer att vägra prata olika språk med Emanuel och Marcelyn – om han märker att han bara behöver använda det ena. Om han förstår att båda förstår när han pratar till exempel svenska, så kan han tappa motivationen att använda afrikaans. Det viktigaste för barn verkar vara att använda de språk som de behöver för att få sina behov tillgodosedda. Det blir helt enkelt mindre ansträngande att hålla sig till ett språk. Den strategi som föräldern kan använda för att kunna fortsätta använda sitt modersmål är att helt enkelt låtsas att hon eller han inte förstår om barnet svarar på ”fel” språk. Emanuel Bylund forskar inom området psykolingvistik. Tidigare såg man på flerspråkighet och kognition som något statiskt och oföränderligt. Man trodde att personer växlade mellan olika språksystem som så att säga existerade parallellt och oberoende av varandra. Den nyare psykolingvistiska forskningen visar att flerspråkighet påverkar tanken och hur man uppfattar världen. – Nu ser vi att flerspråkighet är något väldigt plastiskt och föränderligt. Det finns en ganska stor flexibilitet i det kognitiva systemet när man talar om språk. Det finns ett test som heter ”stroop” som går ut på att man skriver namnen på olika färger – i olika färger. Det kan stå blått skrivet i rött och tvärtom. Sedan mäter man hur snabbt det går för en person att uppfatta vad det står om texten inte överensstämmer med färgen. Då har det visat sig att flerspråkiga är snabbare än enspråkiga. – Det beror på att flerspråkiga alltid har sina språk aktiva, även när de inte talar dem. Vi talar svenska med varandra. Men han menar att han hela tiden har sina andra språk, spanska och engelska, närvarande. Det fungear helt enkelt som ”hjärngympa” att hålla tillbaka de språk som man för närvarande inte använder och se till att de inte kommer in och stör. – Flerspråkiga tränas hela tiden i att kunna kontrollera och prioritera olika stimuli i en kommunikation. I det här samtalet är jag tränad på att använda svenska, och på att kontrollera de andra språken så att de inte poppar upp när vi pratar. Det finns forskning som visar att flerspråkighet kan skjuta fram insjuknandet i demens, just för att hjärnan blir så vältränad. – Det blir en sorts hjärngympa som har goda effekter. Man brukar tala om att flerspråkigheten ger en kognitiv buffert. Uppfattar man världen annorlunda om man har fler språk? – Ur vissa aspekter är det på det viset, ja. Det enklaste exemplet är färgtermer. Grekiska har flera ord för det vi kallar blått. Om exempelvis engelsktalande lär sig grekiska så får de en förhöjd känslighet för olika nyanser av blått. Så fler språk ger fler upplevelser? – Ja, delvis det. Man får också en större flexibilitet och lättare att växla mellan olika varseblivningsmönster. De som lär sig grekiska får en ökad känslighet för olika nyanser av blått när de talar grekiska. Men om de befinner sig i en situation där de bara talar engelska så upplever de inte samma känslighet. – Så det är ett väldigt flexibelt system som svarar mot olika kontextuella betingelser, hur sammanhanget ser ut. Foto i text: Eva Tedesjö Peter Letmark peter.letmark@dn.se  Peter Letmark: Att vi svenskar har börjat se oss som flerspråkiga är goda nyheter Efter attentaten i Paris har jag tittat en del på fransk tv. Det känns nästan som att kliva in i en annan värld, som om jag blir en annan människa. Franska språket består nämligen av så mycket mer än sina ord. Inom språkforskningen finns det något som kallas för turtagning. Det betyder att vi släpper fram varandra i en diskussion olika mycket beroende på vilket språk som vi talar. Det är något som fostret plockar upp redan i mammas mage. Det uppfattar hur föräldrarna använder språket och lär sig skilja deras rytm och melodi från varandras, enligt Emanuel Bylund som vi intervjuar i artikeln här intill. Turtagning blir också extra tydligt i franska debattprogram. Fransmän som är inne i en livlig diskussion avbryter varandra hela tiden. De sticker in frågor och drar sig inte för att protestera mot vad den andra säger. Fransmännen gillar nämligen inte att vänta med att säga något tills den andra har pratat färdigt. Det anses oartigt och oengagerat, som att man inte skulle bry sig. Det är alltså motsatsen till vårt svenska sätt att diskutera.   En annan sak som skiljer oss åt är sättet att gestikulera. Det finns ny forskning som visar att vi gestikulerar på olika språk och att den som lär sig ett nytt språk ofta fortsätter att gestikulera på sitt modersmål. Det kallas för manuell brytning och kan orsaka en del irritation och även missförstånd. Det är bara några av alla saker som vi ska ta upp i den här serien. I Sverige har det funnits en lekmannamässig syn på flerspråkighet, inte bara hos allmänheten utan även bland lärare och pedagoger som borde veta bättre. Det är som om man har trott att hjärnan skulle vara en hårddisk som man kan fylla med språk bara till en viss gräns och att den därefter skulle vara full. I dag vet vi att den som behåller sitt modersmål när den byter språk lär sig nya språk snabbare och lättare. Hjärnan är nämligen inte någon cd-skiva. Tvärtom har den oändliga resurser och mycket att vinna på att lära sig flera språk. Det finns forskning som visar att ett ständigt växlande mellanspråk kan skjuta upp insjuknandet i demens med flera år. Det finns också en del som talar för att man som flerspråkig blir mer öppen och flexibel i sitt sätt att tänka och uppfatta världen. Det är alltså goda nyheter att vi svenskar har börjat se oss som flerspråkiga. Familjen Bylund Oostendorp Marcelyn Oostendorp är flerspråkighetsforskare vid Stockholms universitet. Afrikaans är hennes modersmål. Dessutom använder hon engelska, xhosa och svenska. Emanuel Bylund är flerspråkighetsforskare vid Stockholms universitet och Linnéuniversitetet. Svenska är hans modersmål. Han använder sig dagligen av engelska i jobbet och han har doktorerat i spansk språkvetenskap. Markus Bylund Oostendorp är 4 veckor gammal. Han lär sig svenska och afrikaans av sina föräldrar. Det finns olika definitioner av flerspråkighet. För att kalla sig flerspråkig räcker det enligt Emanuel Bylund inte att man kan yttra några meningar på ett annat språk. Det handlar om att kunna göra sig förstådd och förstå i en kommunikativ situation. Ett land, flera språk Tidigare tyckte man att det naturliga var att lära sig ett enda språk riktigt bra. Det hade med nationalstatstänkandet att göra. I dag har vi fått en helt annan situation i västvärlden och i Sverige, där flerspråkigheten är på väg att bli norm. Tidigare artiklar i serien: Del 1. Markus var flerspråkig redan i magen. Emanuel och Marcelyn pratar afrikaans och svenska med nyfödde Markus. Del 2. Språkforskaren: Skolan tar inte vara på barnens alla språk. Tidigare trodde man att barn skulle försöka hålla sig till ett språk. Del 3. Universiteten tappar svenskan. Engelskan riskerar att ta över som vetenskapligt språk på universitet och högskolor i Sverige. Del 4. ”Kunskap är lika mycket värd på olika språk” Det är viktigt att låta barn använda alla språkliga verktyg när de ska lära sig nytt. ”Modersmålsundervisning måste stärkas”. Det är viktigt att elever som behöver undervisning i svenska som andraspråk får det så snabbt som möjligt. Del 5. Det är språket som styr hur olika vi gestikulerar. I olika länder gestikulerar man på olika sätt - och det har inte främst med kulturen att göra. Del 6. ”Det blev mer och mer engelska för varje år” Oscar och Albin har gått i engelskspråkig grundskola. Språkforskare: ”Svårt bedöma hur bra det är” Del 7. ”Att lära sig språk är lite som att skaffa barn”. Daniel Pashley kommer från England men pratar sex språk och läser såväl Strindberg som texter av Ingela Pling Forsman på svenska. Polyglotter har speciell språkförmågor. Del 8. ”Att lära sig ett nytt språk ger nya sätt att tänka” Tomas Riad, språkvetare och ledamot i Svenska akademien föreslår att alla väljer ett adoptivspråk.


Summary: Det bör vara självklart att stödja uppropet om globalt förbud mot nya kolgruvor (DN Debatt 24/11). Men ett upprop mot nya kolgruvor från Sverige riskerar att eka tomt när vi dels själva använder betydande mängder kol och dessutom ännu inte har någon konkret plan för hur våra egna koldioxidutsläpp skall minskas, skriver Filip Johnsson, Chalmers.

På DN Debatt framför Ulf Bjereld tillsammans med åtta andra debattörer en vädjan till statsminister Löfven om att ställa sig bakom ett upprop om globalt förbud mot nya kolgruvor. Uppropet kommer från ö-nationen Kiribatis president. Att stödja ett sådant upprop bör naturligtvis vara självklart. Men det man bör komma ihåg är att ett sådant upprop från Sverige och andra länder med små eller inga inhemska koltillgångar troligtvis får liten verkan om vi själva inte med kraft visar att vi tar krafttag i arbetet med klimatomställningen. Tillgången på kol är gigantisk och om kolet förbränns ger de upphov till utsläpp många gånger den utsläppsbudget vi har om vi skall hålla oss inom ett tvågradersmål. Länder som har stora tillgångar av kol har hittills ökat sin kolanvändning, och även om ökningstakten minskat något under senare år så är detta snarare en effekt av avmattning i den ekonomiska tillväxten än ett resultat av aktiva åtgärder för att minska koldioxidutsläppen. Kolet utgör en stor ekonomisk resurs i dessa länder, precis som till exempel järnmalm utgör en stor resurs för Sverige. Det skall alltså mycket till för att kolet skall lämnas kvar i marken i länder med stora koltillgångar. Men även Sverige använder kol, främst i svensk basindustri men även indirekt genom import av varor från kolrika länder som Kina. Ett upprop mot nya kolgruvor från Sverige riskerar att eka tomt när vi dels själva använder betydande mängder kol och dessutom ännu inte har någon konkret plan för hur våra egna koldioxidutsläpp skall minskas. Avsaknaden av en handlingsplan framstår som än mer anmärkningsvärd när regeringen nu uttalat en ambition om att Sverige ska sluta använda fossila bränslen. Det är knappast troligt att Löfven tänker sig att svensk basindustri med alla de direkta och indirekta arbetstillfällen denna ger upphov till skall fasas ut. I stället är det i första hand koldioxidutsläppen som måste fasas ut. Om världen skall kunna möta ett tvågradersmål så finns endast två alternativ när det gäller kolet: att lämna det kvar outnyttjat i marken eller att tillämpa CCS-tekniken (avskiljning och lagring av koldioxid). För att svensk basindustri skall kunna gå före och möta de utsläppsmål som regeringen satt upp till 2050 pekar forskningen på att det krävs en mängd tekniska åtgärder, inklusive CCS. Med krafttag i klimatomställningen kan vi klara att möta utsläppsmålen till 2050 och bli ett föregångsland i klimatomställningen. Men detta kräver en tydlig handlingsplan som innefattar hur koldioxidutsläppen kan minskas både från vår egen kolanvändning och från de utsläpp som svarar mot importerade varor från kolrika länder – alltså de konsumtionsrelaterade utsläppen. En sådan handlingsplan är även en förutsättning för att ett svenskt upprop för ett globalt förbud mot nya kolgruvor skall ha någon tyngd. 24 november 2015 Debattartikeln Nio debattörer: ”Löfven måste ta ställning mot start av nya kolgruvor” Repliker Annika Jacobson, Greenpeace: ”Löfven måste stoppa försäljningen av Vattenfalls tyska brunkol” Kiribatis president Anote Tong: ”Vi vill inte förbjuda kolgruvor - vi vill stoppa nya gruvor” Filip Johnsson, Chalmers: ”Handlingsplan krävs för svensk trovärdighet” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Åklagare vill få fler att anmäla misstänkta brott

Summary: Del 6, Ingreppet vi inte talar om. Trots att Sverige haft en lag mot könsstympning sedan 1982 har bara två fall lett till fällande dom. Och få anmäler. Det brister hos dem som ska anmäla till socialtjänsten, som skola och vård, tror åklagaren Marie Kronqvist Berg.

Det är mer än trettio år sedan den svenska lagen mot könsstympning antogs. De två fällande domarna avkunnades båda i Västsverige 2006. Mikael Thörn, som nu är sakkunnig på ett nationellt kompetensteam om hedersvåld på Länsstyrelsen i Östergötland, var då chef för socialtjänsten i Göteborg. Han tror att det faktum att man aktivt uppmärksammade problemet och jobbade förebyggande med en tydlig signal utåt att könsstympning är brottslig bidrog till att de två fallen ledde till domar. – Vi hade stor kunskap om hedersvåld i socialtjänsten och det fanns ett bra samarbete mellan socialtjänst sjukvård, polis och åklagare samt den ideella sektorn, säger han. Efter 2006 hade ingen ett direkt uppdrag att arbeta med könsstympning förrän 2013, då ett regeringsuppdrag gavs till Länsstyrelsen i Östergötland. Mikael Thörn menar att man borde ha följt upp satsningen som gjordes 2006, för att se att arbetet var förankrat. – Det var som om arbetet var ”färdigt”, det tror jag var ett stort misstag som gjorde att arbetet planade ut. Något år senare blev någon inom socialtjänsten anmäld för diskriminering och det kanske gjorde att man blev rädd för att anmäla, säger Mikael Thörn. I Sverige har det uppskattningsvis gjorts mellan 50-60 polisanmälningar om misstänkt könsstympning sedan lagen antogs. Att det inte är fler menar Marie Kronqvist Berg, åklagare i Norrköping, beror på att anmälningsfrekvensen till socialtjänsten är för låg – Jag tänker mig att det brister hos dem som kommer i kontakt med barn och som ska anmäla om de misstänker att något har skett, det vill säga skola, skolhälsovård och hälsovård, säger hon. Brottet kan också vara svårt att bevisa vilket gör det svårt att lagföra även när det finns anmälningar – Jag har själv handlagt tre ärenden som har berört könsstympning och gått till botten med dem. Av olika skäl har de blivit nedlagda, säger Marie Kronqvist Berg. Hon menar att lagen i sig är bra, men att det finns flera saker som komplicerar frågan. En är att det kan vara svårt att konstatera och leda i bevis att könsstympning har skett, det kan också vara svårt att fastställa när en könsstympning ägt rum. – Vi kan lagföra brott även om de skett utomlands, men det krävs att det finns en anknytning till Sverige vid tidpunkten när könsstympningen sker för att de svenska myndigheterna ska ta upp det, säger hon. Enligt Mikael Thörn finns det sannolikt ett mörkertal och både lagstiftning och domar är viktiga för att få stopp på traditionen. – En dom sänder en signal om det här är brottsligt, och det kan innebära att andra låter bli om man kan få fängelse, säger han. Mikael Törn tror att sannolikheten att det blir fler fällande domar ökar nu när man har byggt upp kunskap och arbetar aktivt med frågan igen. – När vi jobbade med det här förebyggande förut så ledde det fram till fler polisanmälningar, men även att vi hittade och kunde hjälpa fler flickor även om stympningen begåtts tidigare och inte var brottslig, säger Mikael Thörn. Sara Johnsdotter är professor i medicinsk antropologi och har arbetat med könsstympning i tjugo år. Hon menar att den svenska situationen med 50-60 anmälningar totalt sedan lagen instiftades talar emot ett stort mörkertal. – Om mörkertalen var så stora som det påstås så borde det har lett till att man upptäckte fall oftare, säger Sara Johnsdotter som menar att forskningen kring polisutredningar och anmälningar tyder på att det finns en stark tendens till kulturell förändring efter migration. Sara Johnsdotter skriver, tillsammans med den spanska juridikprofessorn Ruth Mestre, en EU-rapport med en jämförande analys av rättsprocesser angående könsstympning i Europa. De tittar på alla domar i hela Europa. – Vi analyserar också data från elva länder där vi tittar på rykten om att flickor tas mellan olika EU-länder och även till hemländerna för att omskäras. Vi ser också på hur lagstiftning kan ge bästa möjliga effekt Några dokumenterade spår av att flickor förs mellan olika EU-länder för att könsstympas har de inte hittat, däremot fall då flickor förts till hemlandet och könsstympats där. Enligt Sara Johnsdotter har den svenska lagstiftningen inneburit en chans för de berörda grupperna att slippa en oerhört smärtsam tradition. – Lagstiftning kan vara ett bra verktyg för dem som kommit hit att hantera frågan i förhållande till personer i hemlandet, säger hon. Sedan man började arbeta med frågan igen har man på Länsstyrelsen i Östergötland märkt en ökning av kvinnor och flickor som söker hjälp, och även en större medvetenhet hos personal. Något som är extra viktigt när antalet nyanlända ökar snabbt. – Det är jätteviktigt att man jobbar med den här frågan på ett bra sätt i själva mottagandet. Särskilt nu när det kommer många människor samtidigt från områden där hederskulturer finns. Annars finns det risk att samhället backar, säger Mikael Thörn och fortsätter: — Man måste fånga personerna och prata om det här, förändringen sker ju inte av sig självt. Men på sikt kan människor ändra sig och bryta skadliga sedvänjor, beroende på hur omgivningen ser ut och gör. Foto i text: Privat, Nille Leander Reaktioner. Läsare om serien Många läsare har hört av sig om Insidans artiklar om könsstympning. Här publicerar vi några av inläggen. • På Amelmottagningen får kvinnorna hjälp Amelmottagningen på Södersjukhuset där jag är ST-läkare är en del av kvinnokliniken. Mottagningen startade 2003 och är helt unik i sitt slag. Tillsammans med mig finns här överläkare i gynekologi och obstetrik (förlossningsvård) samt en kurator. Hit kan könsstympade kvinnor komma för vanliga gynekologiska åkommor, men också för besvär som kommit som en följd av själva könsstympningen så som smärta, infertilitet, PTSD och behov av öppningsoperationer. För de kvinnor som har behov och önskar samarbetar vi också med rekonstruktiva enheten på Karolinska. Men man kan komma hit bara för att man har besvär med svamp och vill vara säker på att man får träffa en läkare som är van att möta patienter som är könsstympade. /Bita Eshraghi • Kampanj mot könsstympning Hej, läser med stort intresse artiklarna om könsstympning och hur angeläget det är att uppmärksamma att det är utbrett även i vårt land. Mycket arbete behövs för att ändra på detta grymma förfarande. Amref Flying doctors är en nästan 60-årig hälsoorganisation i Östafrika. Just nu har vi en kampanj mot könsstympning i liten skala runt om i Stockholm med ungdomar som värvar donatorer och uppmärksammar personer de möter på situationen för tusentals flickor. Den 6 februari 2016 har FN proklamerat som en världsomfattande dag i kampen mot könsstympning. Den dagen lägger vi ut en film på vår hemsida amref.se, som visar på resultaten av Amrefs arbete. /Kersti Adams-Ray, styrelsemedlem Amref Nordic • Även pojkar är utsatta Jag är läkare och mycket engagerad i barns välmående, både fysiskt och psykiskt, och även i barns rättigheter och integritet. För mig känns det tråkigt att man än mer sällan diskuterar det övergrepp som många små pojkar utsätts för i form av omskärelse. Visst, det är i de flesta fall ett mindre ingrepp än det som flickor utsätts för, men som jag ser det är det likväl ett övergrepp och en stympning. Man skär bort delar av könsorganet, ofta på gossebarn som är för små för att kunna ge sitt medgivande eller ens förstå vad som händer. Som jag ser det borde det även vara förbjudet att könsstympa pojkar, och i de fall där det handlar om religiös övertygelse vore det enda rimliga att vänta tills gossen själv är beslutsmässig, kan förstå vad det innebär för honom och har en rimlig möjlighet att förstå bakgrunden och motiveringen religiöst och utifrån traditioner. /Johan Adler • Vi diskuterar ämnet varje vecka i skolan Jag jobbar som lärare på Scheeleskolan i Köping, med årskurserna 6-9, och fick möjligheten att jobba i en förberedelseklass för cirka två sedan. Jag insåg snabbt att eleverna inte fick prata om det som fanns nedanför midjan. Förstod också snart att merparten av "mina" flickor hade blivit utsatta för hemska övergrepp i form av könsstympning. Där och då beslutade jag mig för att diskutera detta ämne och engagerade även skolsköterskan och skolkuratorn. Jag la in ett ämne som jag valde att kalla "biologi" och vi diskuterar allt från sex till könsstympning. Med oss finns en tolk som själv kom som flykting på 80-talet. Det är med värme som jag ser tillbaka och kan se att vårt "projekt" har gett resultat och vi fortsätter att prata, skratta och gråta tillsammans. Eleverna och vi pedagoger uppskattar dessa lektioner som vi har på fredagseftermiddagar. Det är helt fantastiska elever som jag har förmånen att få jobba med. /Yvette Folin • Det här måste anmälas oftare Vilken hemsk artikel om könsstympning i dagens DN. Jag grät och det gjorde ont i hela mig när jag läste. Men så viktigt!! Det här väcker så många frågor: Hur straffas föräldrar som låter detta ske i Sverige? Ges det ordentlig information om att detta är olagligt och straffbart? Det här måste anmälas oftare! Undersöks flickor som är i riskzonen? Vad säger politiker? Och hur kan läkare ha en attityd som är så blasé kring detta? Det borde vara en självklarhet att hjälpa de kvinnor som har problem till följd av detta. /Helena Isaksson Ingreppet vi inte vågar pratar om Omkring 140 miljoner flickor och kvinnor i världen är könsstympade. I Sverige beräknas siffran vara 38 000, och 20 000 flickor anses vara i riskzonen för att stympas. Tidigare publicerade artiklar i serien: Del 1. ”Barnmorskan hade ett rakblad”. I Sverige finns cirka 38 000 kvinnor som är könsstympade. Här berättar två av dem. Del 2. ”Jag har räddat min dotter två gånger”.För Anissa Mohammed Hassan är det en självklarhet att traditionen könsstympning måste upphöra. Del 3. Här vågar de tala öppet om könsstympning. De är alla könsstympade. De tror att besvären de har när de kissar och smärtorna i underlivet beror på att de är flickor. Del 4. ”Vi måste ge flickorna hopp”. Hon är trött på att höra att frågorna om könsstympning och hedersvåld är ”svåra”. Del 5. ”Enkel operation kan hjälpa kvinnan mycket”. Hans första möte med en könsstympad kvinna var dramatiskt.


Mål i sikte – knappast

Summary: Målet att sänka sjuktalet från tio till nio dagar år 2020 ser inte ut att kunna nås. Det beskedet ger Försäkringskassan. Regeringen och läkarkåren har inte gjort sin hemläxa

Så var det sagt. Regeringens mål att sänka det genomsnittliga sjuktalet från tio till nio dagar till år 2020 kommer inte att nås. I alla fall inte av Försäkringskassan ensam. Det klargör myndigheten i den prognos som presenterades på fredagen. För att ens komma i närheten krävs att trenden med ökat inflöde i försäkringen bryts och tvärtom börjar minska. Förändringar i diagnospanoramat är också en besvärande faktor. 2006 hittades psykiska diagnoser bakom 17  procent av alla ny sjukfall. Nu uppgår de till en fjärdedel. Bland kvinnor är andelen ännu högre. Sjukskrivningar på grund av psykiska diagnoser är inte bara många, utan också – ofta – långa, vilket bidrar till att göra målet ännu mer ogripbart om inte regering och riksdag stramar upp antingen regler eller ersättningsnivåer. De skarpa politiska förslag som presenterats hittills har gått i motsatt riktning. Den rödgröna regeringen har som bekant beslutat att människor från och med den 1 februari återigen ska kunna gå sjukskrivna under decennier. Hur det rimmar med målet om minskat sjuktal är ett mysterium. Att sjukskrivningarna till följd av psykisk ohälsa är både många och långa säger förstås ingenting om att de skulle vara oskäliga. Från vänsterhåll motiveras sjuktalet ofta i termer av allt tuffare arbetsmarknad. Och så brukar det hävdas att folk är sjukskrivna för att de faktiskt är sjuka. I forskarvärlden görs skillnad på ”illness” och ”disease”. Det skulle kunna översättas med lidande respektive sjukdom. Någon direkt korrelation mellan lidande och sjukdom finns inte. En människa med svår cancersjukdom kan uppleva mindre lidande än en annan, medicinskt sett frisk person. Det finns uppskattningar som gör gällande att ungefär 20 procent av befolkningen lider av psykisk ohälsa i vid mening. Skulle man räkna in ångest, som de flesta drabbas av i större eller mindre utsträckning, skulle siffran bli ännu högre. Ångest är definitivt liktydigt med lidande. Men är det alltid detsamma som sjukdom? Och än viktigare: är det liktydigt med arbetsoförmåga? För några år sedan gjorde forskarna Stefano Scarpetta och Shruti Singh ett besök i Stockholm. Med sig hade de en OECD-rapport om psykisk ohälsa bland unga svenskar. Uppenbart omedvetna om att de landade i ett land där undvikandekulturen ses som höjden av humanism skåpade de ut vår modell där unga med psykisk ohälsa ska vila sig till själsligt välmående och först därefter förberedas för arbetsmarknaden. Arbetsförmedlingen ska in från dag ett, löd forskarduons barska besked, och hänvisade till forskning som visade hur ångest- och depressionsnivån stiger hos människor som saknar sysselsättning. Om detta gäller för 18- och 28-åringar, är det svårt att se varför det inte också skulle gälla 38- och 48-åringar. Det finns givetvis individer som lider av en så grav psykisk ohälsa att de är oförmögna att arbeta. Men den siffran kan näppeligen förklara de enorma variationer som präglar den svenska sjukstatistiken över tid. Utvecklingen mot en hårdare arbetsmarknad är global och kan därför inte tjäna som förklaring till vare sig de europeiska eller inhemska skillnaderna. Varför har Danmark, som erbjuder svagare anställningsskydd än Sverige, lägre sjukfrånvaro? Varför är norrlänningarna mer sjuka än stockholmarna? Och varför kvarstår regionala skillnader när man neutraliserat statistiken för olikheter i köns-, ålders- och yrkesstruktur? Försäkringskassan efterlyser mer samverkan mellan myndigheten och ”centrala aktörer” och exemplifierar med sjukvården och arbetsgivarna. Åtskilliga arbetsgivare – i synnerhet inom offentlig sektor – har definitivt en hemläxa att göra. Det har också regeringen. Men vid sidan av detta måste nu fokus börja riktas mot läkarkåren. Var finns självreflektionerna hos den kår som under fem år, med start i slutet av 1990-talet, gjorde svenska folket dubbelt så sjukt? Det måste vara möjligt att möta en människas lidande utan att föreslå en behandling som forskningen visat ofta gör mer skada än nytta. Det borde inte vara annorlunda med sjukskrivning än med annan vård. Läkare tvingas dagligen, med patientens bästa för ögonen, säga nej till att skriva ut beroendeframkallande sömnmedel när det inte är absolut motiverat. Varför visar kåren inte samma restriktivitet när det gäller skadlig sjukskrivning? Och var finns debatten om läkarnas del i den svenska sjuskrivningsepidemin? Ledare 28 november Carl Johan von Seth: Varning för hets mot muslimer Det politiska landskapet har förändrats snabbt. Det påverkar även Sverigedemokraterna, som kan frestas att trappa upp retoriken mot muslimer. Gunnar Jonsson: Ukraina mellan hopp och förtvivlan Ukraina präglas av Rysslands krig, men också av otålighet. Korruptionen lever i  högönsklig välmåga, men måste strypas. Läs alla ledare. Till DN:s ledarsida