”Effektivare missbruksvård sparar pengar och räddar liv”

Summary: Regeringens utredare: Den svenska missbruks- och beroendevården måste reformeras och bli mer tillgänglig och individanpassad.De nu 30 år gamla lagarna och ansvarsförhållandena räcker inte längre till för att möta den stora och delvis annorlunda grupp personer som i dag har en missbruksproblematik. I november lämnar jag mina slutliga förslag till regeringen, inklusive förslag till lagstiftning. Redan nu vill jag lyfta fram några förändringar som jag överväger. För att få en mer tillgänglig och samordnad missbruksvård måste till exempel det delade ansvaret mellan hälso- och sjukvården (landstingen) och socialtjänsten (kommunerna) förändras. Det krävs ett tvärprofessionellt arbete för att effektivt möta missbruk som ett medicinskt och socialt problem, skriver Gerhard Larsson.

En halv miljon svenskar har missbruk eller beroende av alkohol, narkotika, läkemedel eller dopningsmedel. Min bedömning, som av regeringen tillsatt utredare av den svenska missbruks- och beroendevården, är att de nu 30 år gamla lagarna och ansvarsförhållandena ej räcker till för att möta denna stora, delvis annorlunda och växande grupp personer med missbruksproblematik. Kartläggningar jag låtit göra och som är klara i dagarna visar: • Att det finns ett stort mörkertal när det gäller antalet personer med riskbruk av alkohol och läkemedel. • Att alltför många vård- och stödinsatser kommer för sent för att effektivt hjälpa personen med missbruk eller beroende. • Att mellan 30 och 50 procent av dem som söker hjälp för missbruk eller beroende också har psykisk sjukdom (samsjukliga). Dagens vård- och stödorganisation är inte rustad för att möta detta. • Att dagens uppdelade ansvar mellan socialtjänsten i 290 kommuner och sjukvården i 21 landsting gör det svårt att åstadkomma den samtidighet i de sociala och medicinska insatser som ofta krävs för en framgångsrik behandling. Dessa brister utesluter inte att det finns flera positiva inslag. Vid mina besök runt om i landet har jag till exempel slagits av personalens engagemang och huvudmännens ambitioner att utveckla vården. Men bristernas konsekvenser överskuggar. Sena eller uteblivna insatser drabbar framförallt den enskilde i form av allt sämre hälsa och social situation. Även barn och andra närstående är stora förlorare om missbruksvården fallerar. Missbrukets yttersta konsekvens är döden. Förra året dog 2 700 personer av alkohol- och narkotikarelaterade orsaker. Kriminalitet är en annan konsekvens. 8 av 10 våldsbrott begås under påverkan av droger. Drygt 60 procent av fängelseinternerna har drogproblem. De samhällsekonomiska konsekvenserna av detta liksom av sjukskrivningar och produktionsbortfall är mångdubbelt större än kommunernas och landstingens vård och behandlingskostnader om 17–18 miljarder. Jag bedömer att dessa är 50–100 miljarder per år. Att dagens vårdorganisationer inte är rustade för att hjälpa personer med samsjuklighet får en särskilt allvarlig konsekvens i tvångsvården. Tvångsvård av vuxna missbrukare sker med stöd av LVM (Lagen om vård av missbrukare i vissa fall). 40–60 procent av de drygt 1 000 personer som på årsbasis vårdats enligt LVM har tidigare vårdats inom psykiatrin. Dock är de sällan psykiatriskt utredda. Samtidigt har drygt 60 procent av dem som en given dag vårdas i den psykiatriska tvångsvården enligt LPT (Lagen om psykiatrisk tvångsvård) någon gång diagnostiserats för missbruk. Drygt 300 har ett pågående missbruk. Den psykiatriska tvångsvården är sällan rustad för behandla missbruket. Trots att tvångsvården är den dyraste och mest krävande vårdinsatsen blir min bedömning att varken LVM- eller LPT-vården i dag kan möta behoven hos personer med både missbruk och psykisk sjukdom. Följden blir lätt fortsatt karriär i missbruk och nya, kostsamma vårdinsatser. Slutsatsen blir att den svenska missbruks- och beroendevården måste reformeras för att kunna erbjuda tidigare och mer effektiva vårdinsatser. Mitt mål är mer individanpassade, tillgängliga och kunskapsbaserade insatser. Detta kräver utveckling inom flera områden. I november ska jag lämna mina slutliga förslag till regeringen, inklusive förslag till ny lagstiftning. Jag vill dock redan nu lyfta fram några förändringar jag överväger. I dag saknar centrala personalgrupper specifik utbildning om missbruk och beroende och effekterna av vård- och stödinsatserna följs inte upp systematiskt. För att möta detta behöver beroendekunskap stärkas i specialisters grundutbildningar. En nationell utbildning för alkohol- och drogbehandlare behöver skapas och troligen, som i flera EU-länder, en särskild läkarspecialitet i beroendemedicin inrättas. Det bör också skapas ett nationellt kvalitetsregister för vård- och stödinsatser. Jag prövar möjligheten att införa en certifiering av behandlingshem och öppenvård som en förutsättning för att erbjuda vård och behandling av personer med missbruk/beroende. Uppgifterna om certifiering samlas i en nationell databas för underlätta individens vårdval. En väg att upptäcka och begränsa det dolda missbruket är genom primärvården och företagshälsovården. I linje med det så kallade riskbruksprojektet vill jag att frågor om dryckesvanor med mera rutinmässigt tas upp i samband med sjukvårdsbesök. Ytterligare en viktig fråga är att bredda utbudet av läkemedelsbehandling så att tillgången inte avgörs av var i landet man råkar bo eller vistas. När det gäller tvångsvård är min slutsats att tvång ska kunna användas i undantagssituationer för att rädda liv och häva ett akut missbruk och skapa förutsättningar för frivillig behandling. Men jag vill stärka rättssäkerheten och säkerställa att tvångsvården ingår i en sammanhållen vårdkedja och att den rustas för att hjälpa personer med samsjuklighet. Avgörande för en mer tillgänglig missbruksvård och för samordnade insatser i rätt tid till personer med missbruk eller beroende är att förändra det delade ansvaret mellan hälso- och sjukvården (landstingen) och socialtjänsten (kommunerna). Jag ser tre möjliga lösningar: Det första alternativetär att bygga vidare på dagens delade ansvar, men att tydligare reglera kommunernas och landstingens respektive uppgifter. För detta talar normaliseringsprincipen och att tidigare utvecklingsarbete tas tillvara. Men vissa ansvarsproblem kommer likväl att kvarstå, till exempel två pengapåsar som lätt leder till olika prioriteringar, ett otydligt delat ansvar för behandling samt ett parallellt ansvar för utredning och bedömning för dem som behöver insatser från båda huvudmännen. För att lösa dessa problem måste ansvaret samlas hos en huvudman. Det är också det vanliga i andra länder. Detta kräver skatteväxling. Det andra alternativetblir, att samla ansvaret hos kommunen som huvudman för socialtjänsten på ett motsvarande sätt som nyligen skett i Danmark. Det tredje alternativetär att samla ansvaret hos landstinget som huvudman för hälso- och sjukvården. Det är det vanliga i andra länder. För detta talar, utöver ett tydligare ansvar och en finansiär, att ansvaret för behandling samt utredning och bedömning samlas och att personer med samsjuklighet lättare kan få integrerad vård. Landstingen har också en större ekonomisk bas. I alla tre modellerna är ansvaret för boende och sysselsättning kvar hos kommunen. Om ansvaret samlas hos kommunen måste den medicinska kompetensen byggas ut och om det samlas hos landstinget måste den psykosociala kompetensen byggas ut. Därigenom skapas förutsättningar för det tvärprofessionella arbete som krävs för att kunna erbjuda integrerade medicinska och psykosociala vård- och stödinsatser för att effektivt möta missbruk som ett medicinskt och socialt problem. Gerhard Larsson regeringens utredare


Avstå, Leijonborg

Summary: Den förre Folkpartiledaren Lars Leijonborg lanseras som ny ordförande i Sveriges Radio. Om planerna sätts i verket skadas oberoendet hos public service och trovärdigheten i regeringens utnämningspolitik.

För fem år sedan utbröt politiskt bråk när Sveriges Television fick en ny styrelseordförande. Skälet var att den socialdemokratiska regeringen gav uppdraget till landshövdingen och den tidigare socialministern Lars Engqvist (S). Utnämningen mötte berättigad kritik. Man kan inte med bibehållen trovärdighet tala om fri television, vilket SVT gjort i stora kampanjer, och samtidigt företrädas av en person som till alldeles nyligen ingick i Göran Perssons regering. Det gör narr av tanken på oberoende public service-tv. Bland kritikerna för fem år sedan fanns de borgerliga partierna, men frågan är hur principiellt grundande deras invändningar var. I dagarna har det nämligen kommit fram att den förre Folkpartiledaren Lars Leijonborg lanserats som ordförandekandidat i Sveriges Radio. Den som enligt uppgifter i medietidningen Resumé fört fram Leijonborgs namn är FP-veteranen Jan-Erik Wikström, utbildnings- och kulturminister i Sverige mellan 1976 och 1982. Wikström sitter tillsammans med en rad andra före detta politiker i den förvaltningsstiftelse som numera utser såväl ledamöter som ordförande i public service-bolagens styrelser. Lars Leijonborgs intresse för mediefrågor är omvittnat. Han har under lång tid arbetat med Folkpartiets politik på detta område. Det är därför inte konstigt att hans namn kommer på tal när uppdrag av mediepolitisk karaktär diskuteras. Men det är inte Leijonborgs engagemang och intresse som är problemet utan att han, precis som socialdemokraten Lars Engqvist, står för nära den politiska makten. Leijonborg var ordförande i Folkpartiet fram till 2007. Han avgick som högskoleminister för mindre än ett år sedan. Han satt fortfarande i regeringen när kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth presenterade villkoren och riktlinjerna för public service under de närmaste åren. Att låta Leijonborg svinga ordförandeklubban i Sveriges Radio är att punktera den legitima borgerliga kritiken mot att regeringen Persson hanterade SVT som en lekboll. Detta inser naturligtvis Socialdemokraterna, vilket förklarar deras plötsliga intresse för att låta Leijonborg bli SR-ordförande. Ett sådant drag skulle öppna för en kohandel som säkrar den socialdemokratiska prenumerationen på ordförandeposten i SVT. Man bråkar inte om Leijonborg om de borgerliga accepterar Engqvist eller någon annan social- demokrat i televisionen. Så ser den politiska kalkylen ut. Det finns tunga argument mot en sådan ohelig allians som inte bara handlar om bolagens skydd mot yttre påverkan. Det viktigaste argumentet för att avpolitisera styrelserna i public service är att dessa behöver professionaliseras, och det förutsätter en branschkunskap och en företagsekonomisk kompetens som de flesta politiker saknar. Både SVT och SR måste de närmaste åren genomföra hårda rationaliseringar. Det duger inte att som nuvarande ledningar klaga på att intäkterna från licensmedlen ”bara” växer med 2 procent per år. 2 procent är i själva verket en god resurstillväxt förutsatt att Sveriges Television och Sveriges Radio ständigt arbetar med att effektivisera sin verksamhet. Här finns potential och möjligheter att skapa ett ekonomiskt manöverutrymme som stärker oberoendet från den politiska makten. I stället för att stå med mössan i hand och be om mer pengar ökar programbolagen själva sina frihetsgrader. En stark styrelseordförande sätter det trycket på den verkställande ledningen och arbetar parallellt med att staka ut en långsiktig strategi för public service. En sådan ordförande kan också avskaffa den aparta ledningsstrukturen i Sveriges Radio med två språkrör à la Miljöpartiet (vd Mats Svegfors och vice vd Cilla Benkö) och i stället välja en tydlig ledare. Lars Leijonborg bör själv inse att varken han eller Lars Engqvist är rätt man för ordförandejobbet.


Prisras för hotellen

Summary: Stockholmshotellen tvingades sänka rumspriserna med 11 procent förra året. Stockholm är Nordens billigaste hotellhuvudstad.

Det kostade i snitt lite drygt 1.100 kronor för ett hotellrum i Stockholm förra året, vilket är en nedgång med 11 procent jämfört med 2008. Därmed fortsatte prisfallet i spåren av finanskris och lågkonjunktur och Stockholm är Nordens billigaste hotellhuvudstad, visar en studie från hotellbokningssajten Hotels.com. Därför var Stockholm ett populärt resmål förra året och det var den kraftiga ökningen av hotellgäster från våra nordiska grannländer som höll Stockholmshotellens lönsamhet under armarna. Den svaga svenska kronan lockade främst danskar och norrmän att besöka Sverige och då framför allt Stockholm. I Köpenhamn var det dyrt att bo för en svensk. Det kostade drygt 1.300 kronor för ett hotellrum i Köpenhamn, som därmed hamnar på femte plats på listan över de högsta hotellpriserna i världens storstäder. Det var till och med lite dyrare än snittpriset för ett hotellrum i Dubai trots att priserna där rasade med 24 procent efter att landet drabbats av en skuldkris. Som sjunde dyraste hotellstad i världen hamnade Norge. Hotellpriserna i Europa sjönk i snitt med 13 procent förra året och så låga har de inte varit sedan 2003. Med ett snittpris på 1.575 kronor toppade hotellen i New York prisligan trots ett prisfall på 14 procent följt av Venedig och Zürich. Men det finns nu vissa tecken på bättre tider för hotellen. Mot slutet av förra året bromsades prisfallet upp i spåren av en ökad optimism om en global konjunkturåterhämtning. Därför finns det förhoppningar om att affärsresenärerna är på väg tillbaka. Men det dröjer sannolikt ett bra innan hotellen kan börja höja priserna igen och därför kommer det även i år att vara mycket billigt att bo på hotell i Sverige och resten av världen tror Hotels.com. Hotellpriser Snittpriset för ett hotellrum i Lund föll under förra året med 18 procent till dryga tusenlappen. I Stockholm och Örebro föll rumspriserna med 11 procent till 1 102 kronor respektive 856 kronor. I Malmö och Linköping föll priserna med 8 procent till 958 respektive 997 kronor. Källa: Hotels.com (TT)


”Kritiken mot Röda korset är felaktig och kränkande”

Summary: Svenska Röda korsets styrelseordförande bemöter kritikerna: Det är en hämningslös jakt som pågår mot organisationen och mig personligen.Svenska Röda korset och jag själv har varit allas villebråd på sistone. Men anklagelserna är en blandning av rena felaktigheter och starkt vinklade uppgifter. Påståendet att Röda korset skulle prioritera arvoden till styrelsen framför verksamheten är rent kränkande. Det är helt fel att insamlade pengar går till styrelseordförandens arvode och generalsekreterarens lön. Inte ett öre har tagits från dessa medel, skriver Bengt Westerberg.

Svenska Röda korset (SRK) och jag personligen har varit allas villebråd på sistone. Allmänhet, och även medlemmar, känner sig förvirrade. Vad ska man tro? Det började med att en före detta kommunikationschef begick en våldtäkt på organisationen. Vi känner tillfredsställelse över att det till slut upptäcktes och nu har lett till åtal. Men den händelsen tycks ha uppmuntrat en hämningslös jakt på SRK. Här är några av de ”brott” som vi har anklagats för: ? De första tre miljonerna som samlas in varje år går till ordförandens arvode och generalsekreterarens lön. ? Generalsekreteraren har förutom hög lön också hög pension. ? SRK bedriver bar med alkoholservering. ? SRK ordnar dyra fester för medarbetare. ? SRK finansierar en byråkrati i Genève med insamlade pengar. ? Westerberg gör ingen nytta för SRK, han bara skadar ett fint varumärke, han borde betala för sig i stället för att få betalt. ? Om man drog in Westerbergs arvode skulle pengarna kunna skickas till Haiti eller andra behövande. ? SRK slår mer vakt om arvoden till styrelsen än om katastrofdrabbade. ? SRK har högre ersättningar för ordförande och generalsekreterare än till exempel SOS-Barnbyar. ? Westerberg har lönsamma extraknäck. Och, som Per-Allan Olsson skriver på DN Debatt 11/2: ”Röda korsets ledning har inte lyckats försvara sig”. På den punkten måste jag ge honom rätt. Anklagelserna är en blandning av rena felaktigheter och starkt vinklade uppgifter som bidragit till att vilseleda. Helt fel är till exempel att insamlade pengar går till ordförandens arvode och generalsekretarens lön. Inte ett öre av insamlade medel går till dessa kostnader. Helt fel är också att generalsekreteraren har särskilt förmånlig pension. Han har pension enligt gällande kollektivavtal.Exempel på vinklad rapportering är när det sägs att SRK bedriver bar eller att vi ordnar dyra fester för medarbetare. Verkligheten är att vi har en konferensanläggning i Mariefred på vilken gästerna, som på alla andra konferensanläggningar, kan beställa alkoholhaltiga drycker. Efter riksstämman 2008 samlade vi våra medarbetare från hela landet på fyra platser för att gå igenom stämmans beslut och hur vi skulle arbeta under de kommande åren. Kostnaden uppgick i genomsnitt till omkring 1 000 kronor per deltagare för, i regel, två dagar. Alla som arrangerat sådana sammankomster inser att det inte handlar om någon lyx. Hur finansieras då styrelseordförandens arvode? Det betalas ur medlemsavgifterna, och det är medlemmarna, genom sina ombud på riksstämman, som beslutar om både ordförandens uppdrag och ersättning. Ordförandeuppdraget innebär i dag en rad tidskrävande uppgifter. Alternativet till att ha en arvoderad ordförande är inte att skicka pengarna till Haiti eller någon annanstans, utan att lägga över uppgifterna på anställda. Det kostar inte mindre. Den fråga som SRK hela tiden ställer sig, och som även kritikerna rimligen borde ställa sig, är om den ledningsmodell som SRK sedan 20 år tillbaka i demokratisk ordning har valt är ändamålsenlig eller inte. Nu har den ifrågasatts. Eftersom SRK alltid är öppet för kritik och inställt på att bli bättre, har centralstyrelsen beslutat att genomföra ett rådslag där kretsar och medlemmar får säga sitt. Den här veckan har rådslagsmaterialet skickats ut till kretsarna. I början av maj vet vi vad de vill. Jag kommer att anpassa mig till den rekommendation som kommer ut av rådslaget. Jag fullgör inte mina uppdrag inom Rödakorsrörelsen för min egen skull utan för rörelsens. Jag ska bara arbeta med de saker, och i den omfattning, som är till nytta för Röda korset och ytterst för dem vi arbetar för. Påståendet att SRK skulle prioritera arvoden till styrelsen framför verksamhet är rent kränkande. SRK har inga som helst förpliktelser mot mig eller någon annan förtroendevald. Om vi inte lever upp till de förväntningar som finns åker vi ut, precis som i näringslivet. Det har flera tidigare ordförande och generalsekreterare fått erfara. Vår internationella samarbetsorganisation i Genève är av vital betydelse för att vi ska nå Rödakorsrörelsens mål att göra mer, göra det bättre och nå fler. Vår styrka är att vi finns överallt i världen och att våra globala resurser samordnas. Att beskriva den kompetens som finns i Genève som onödig byråkrati är grovt vilseledande. Den bidrar i stället till ökad effektivitet. SRK bedriver en bred verksamhet: katastrofhantering, utvecklingssamarbete med systerföreningar i andra länder samt social verksamhet och påverkansarbete i Sverige. Allt syftar till att förbättra situationen för de mest utsatta människorna. Vi skulle svika vårt uppdrag om vi koncentrerade alla resurser till bara ett av ändamålen. Vårt breda mandat skiljer oss från flertalet andra humanitära organisationer. Jämförelser med till exempel SOS-Barnbyar blir därför lätt missvisande. De samlar in pengar och överför till andra länder, har mycket begränsad verksamhet i Sverige och ett kontor i Stockholm med drygt 20 anställda. SRK gör samma sak men har dessutom 1 200 lokala kretsar, 35 000 frivilliga, omfattande social verksamhet och 450 anställda runt om i Sverige. Det är inte orimligt att SRK:s generalsekreterare har högre lön än SOS-Barnbyars. Att jag vid sidan av uppdraget för SRK har ”extraknäck” kan naturligtvis låta suspekt. ”Extraknäcken” är ett antal styrelseuppdrag som alla förutsätts ta i anspråk några dagar per år och klaras av vid sidan av annan huvudsaklig sysselsättning. Det är genomgående vad man kan kalla samhällsnyttiga uppdrag. Ersättningarna överensstämmer med vad som gäller för andra på motsvarande poster. Jag sköter uppdragen på den tid som frigörs genom att en stor del av rödakorsuppdragen ligger på kvällar och helger. Den restriktion som ålagts mig av SRK är att andra uppdrag inte får inkräkta på mitt ordförandeuppdrag i SRK. Ingen har hävdat att det skulle vara fallet. Som en organisation i ständig kontakt med allmänheten eftersträvar SRK transparens och öppenhet. Vi välkomnar granskning, men även de som granskar har ett ansvar att inte medvetet sprida felaktigheter och skapa missförstånd. Det gagnar ingen. Den smutskampanj som nu har bedrivits mot Röda korset har lett till att våra bösskramlare har mötts av många negativa reaktioner från allmänheten. De som ytterst får betala priset för de osakligheter som under en tid har spritts är de utsatta människor för vilkas liv och välfärd Röda korsets insatser spelar en viktig, ofta avgörande, roll. Bengt Westerberg styrelseordförandei Svenska Röda korset


Här jagar han nya stjärnor

Summary: Håkan Andersson är talangscout för Detroit Red Wings, ett av världens bästa ishockeylag. Flera av ”hans” svenska spelare har blivit stjärnor i proffsligan NHL och i Tre Kronor. DN Söndag följde Håkan en dag på jobbet – i dag: Gävle. ÅTTA SVENSKAR

Text: Erik Ohlsson Foto: JImmy Croona Klockan är halv nio på lördagsmorgonen när Håkan Andersson kör upp sin Audi Quattro ur garaget hemma i Hammarby sjöstad. I dag behöver Håkan inte säga ”pappa måste jobba” till sonenPhilip, fyra år.Philipföljer med upp till Gävle, där Håkan ska se Brynäs möta HV71 i högsta juniorserien. Fyrtiofyraårige Håkan Andersson är chef för Detroit Red Wings talangscouter i Europa och därmed en av de dolda makthavarna i hockeyvärlden. Under ett arbetsår är han på resande fot minst 150 dagar och ser ungefär 200 matcher. Håkan Anderssons uppgift är att förse Detroit med de vassaste europeiska hockeyspelarna så att klubben kan behålla sin status som ett av de senaste decenniernas mest framgångsrika NHL-lag. En NHL-scout visar sin mästarhand genom att hitta den där killen som har tillräcklig talang och inställning för att klara tillvaron i världens hårdaste hockeyliga – utan att för den skull vara så färdigutvecklad att talangscouterna i konkurrerande klubbar blivit alltför intresserade. Håkan, som trotssin relativa ungdom är veteran i Detroits organisation – i år gör han sin tjugoförsta säsong i klubben – har skaffat sig rykte som en av de mest namnkunniga scouterna. Framgångsreceptet har varit att föreslå sin arbetsgivare att köpa spelare som and-ra klubbar inte är toppintresserade av. Men som när de fått dra på sig Detroits rödvita tröja blivit tongivande i laget och i ligan. En handfull av Håkans fynd kom med i Tre Kronors OS-lag i Vancouver – dock snöpligt utslagna av Slovakien i kvartsfinalen:Niklas Kronwall,Henrik Zetterberg,Johan Franzén.Tomas Holmströmvar uttagen men skadades strax före turneringen. Nu laddar Detroits svenska spelare för NHL-slutspelet i stället för OS-medalj. Medan Håkan Andersson kör ut i snöyran på E 4-an norrut berättar han om hur Tomas Holmström upptäcktes. Den tuffe forwarden, vars specialitet är att bana väg för sina kedjekompisar genom att slå sig in i högtrafiken framför motståndarmålet. – Jag såg honomförsta gången i början av 1990-talet, på ett läger för spelare födda 1973. Då var han en liten rackare på 178 centimeter och vägde kanske 74 kilo. Inte mycket till skridskoåkare heller, men han hade en jäkla vilja. Ett år senare frågade jagNiklas Wikegård(numera tv-kommentator) som då var tränare i division 1-laget Boden, om han hade någon spelare att rekommendera. Han nämnde Holmström, som nu hade växt till sig ordentligt och vägde 90 kilo. Jag åkte dit och tittade på Tomas. Han var mycket riktigt stor och stark, och med samma kampvilja som tidigare. Så jag föreslog honom till Detroit. Nu är Tomas Holmström inne på sin trettonde säsong i laget. ”Homer”, som han kallas, har tack vare sin uppoffrande spelstil blivit stor publikfavorit. Snön som driver över Uppsalaslätten gör Gävleresan besvärligare än vanligt. Det uppstår kö efter en mindre krock mellan två bilar. Philip är lyckligtvis uppslukad av ”Scooby Doo” på den bärbara dvd-skärmen i baksätet. Håkan Andersson är inte obekant med strapatser under sina ”spionresor”. Det är allt från ishala vägar på den slovakiska landsbygden till övernitiska trafikpoliser i Moskva. – Särskilt Ryssland kan vara jobbigt, säger Håkan och drar sig till minnes den där flygtrippen från Moskva till Ukraina då kabinen lastades full med fågelburar och några av passagerarna fick genomföra resan stående. Men denna gång bromsar vi utan fler incidenter in vid Läkerol Arena, hockeyborgen i Gävle. En förmiddagsmatch i juniorserien lockar inte särskilt mycket folk. Det är visserligen fullpackat i den rymliga foajén, men det beror på att årets gymnasiemässa pågår. Inne i hallen, som har plats för 8 200 åskådare, sitter högt räknat ett femtiotal personer. Förutom föräldrar och flickvänner består publiken av talangscouter. När Håkan i första periodpausen går runt och morsar på sina kolleger är det som att stiga in i ett Valhall för gamla hockeyhjältar. Där finnsAnders Kallur, numera kanske mest känd som pappa till löpartjejernaSusannaochJenny, men också fyrfaldig Stanley Cup-mästare för New York Islanders och numera talangscout i samma klubb.Kenta Nilsson, ”Mr Magic” kallad, talangscoutar för Edmonton Oilers och är också på plats, liksomInge HammarströmochThomas Gradin, som bägge är anställda av Vancouver Canucks. Att ha hockeybakgrundär förstås ett måste för en talangscout, även om alla inte har samma meriter som Kallur, Kenta Nilsson och kompani. Håkan Andersson spelade i Tumba under pojk-åren och gick sedan över till Hammarbys hockeyjuniorer innan en knäskada satte stopp för fortsatt spel. – Men min egen förmåga på isen hade knappast räckt till för NHL, konstaterar han. Håkan Andersson kom in i branschen viaChrister Rockström, som var hockeytränare i Tumba, numera Europascout för New York Rangers. De första åren jobbade Håkan deltid och bara i Sverige – övrig tid ägnade han åt jobbet som fiskeguide. 1996 blev han heltidsanställd av Detroit och fick hela Europa som arbetsplats. Sedan 1998 är han chef för klubbens Europaverksamhet och har tre ”spioner” under sig, en i Finland, en i Tjeckien och en i Ryssland. På andra sidan Atlanten finns ytterligare ett tiotal talangscouter i Detroits organisation. Under Håkan Anderssons tid i klubben har inställningen till europeiska spelare förändrats i NHL. Detroit har varit något av föregångare i att värva européer, inte bara svenskar och tjecker utan även ryssar, som tidigare betraktats med viss skepsis i det hockey-intresserade Nordamerika. – Det är egentligen enkelt. Vi ska ha de bästa spelarna oavsett vad de har för bakgrund.Bryan Murray(tidigare tränare och general manager i Detroit) sa till mig en gång: ”Om det behövs får kanadensarna lära sig ryska – bara vi vinner.” Under matchenbrukar talangscouterna sitta för sig själva. Håkan krafsar ner anteckningar i matchprogrammet – en A4 med laguppställningarna – och ger i förbifarten sonen en ostmacka. Själv trycker han i sig en korv: ”talangscoutens basföda, tyvärr”. Philip är mer intresserad av att spela själv med sin innebandyklubba utanför serveringen än att följa vad som händer på isen. – Vi talangscouter ses ju ofta ute på turneringar och matcher under säsongen. Ibland reser vi ihop. Men vi pratar aldrig om detaljer i jobbet, vilka spelare vi är särskilt intresserade av och så. Det skulle inte funka, säger Håkan Andersson. Men just i denna match är det ändå ganska uppenbart vilka 17–18-åringar som talangscouterna håller ögonen på lite extra. Den storvuxne BrynäsforwardenLudvig Rensfeldthöjer sig över mängden i ett annars ganska hafsigt möte. Unge Rensfeldt kommer sannolikt att ligga högt upp på listan hos flera av talangscouterna, den lista de ska presentera för sina arbetsgivare senare i vår. Talangscouternas rankning ligger till grund för klubbarnas val vid den så kallade draften, den årligen återkommande begivenheten när hockeyspelare tingas eller förhandsbokas av de 30 NHL-lagen. Kartläggningen av spelarna börjar redan när de är i nedre tonåren. Säsongen innan de ska fylla arton blir uppmärksamheten från talangscouterna ivrigare. Det är ett av skälen till att så många scouter valt att ta sig till Gävle och Brynäs denna lördagsförmiddag. Innan en spelare draftas vill Håkan Andersson ha sett honom minst tre fyra gånger. Vad tittar han efter? – Två egenskaper är medfödda: spelsinne och tävlingsinstinkt. Nästan allt annat går att bygga på: skridskoåkning, klubbteknik, fysisk styrka. Men har man inte det där lilla extra i fråga om spelförståelse och vinnarmentalitet, då är det svårt att komma till NHL. Matchen slutarså småningom 7–3 till Brynäs. Men resultatet noterar Håkan bara i förbifarten. – Jag är helt fokuserad på de killar jag kommit för att se och bryter ner deras insatser i mindre beståndsdelar. Ibland vet jag inte ens hur matchen slutat. Håkan Andersson stoppar ned anteckningarna i jackfickan, tar Philip i handen och går ut till bilen. Det är blå himmel och kallt – men ingenting mot Novokuznetsk (före detta Stalinsk) i Sibirien, dit han ska i morgon, med flyg via Moskva. Då får Philip stanna hemma. – Det ska visst bli neråt minus 40 där, konstaterar Håkan Andersson. ERIK OHLSSON är reporter på DN Söndag erik.ohlsson@dn.se JIMMY CROONA är fotograf på DN jimmy.croona@dn.se Åtta svenskar är registrerade i Detroit Red Wings: Jonathan Ericsson, Niklas Kronwall, Nicklas Lidström, Andreas Lilja, Johan Franzén och Tomas Holmström spelar i laget. Daniel Larsson och Mattias Ritola spelar för närvarande i Detroits farmarlag Grand Rapids Griffins.


”Klartecken för ny moské i invandrartäta Rinkeby”

Summary: Uppgörelse över blockgränsen: Viktigt med bred överenskommelse om den nya moskén för att motverka fördomar.Sedan flera år har muslimer i Rinkeby efterfrågat mark för att kunna bygga en moské. Vi har bejakat detta och nu har vi kommit överens och funnit en lämplig plats för moskén. Vår förhoppning är att det blir en positiv ekonomisk effekt för Rinkeby och att moskén samtidigt kan öka tryggheten i området. Fördomar och diskriminering grundläggs vanligen i okunskap om det som är främmande för oss. Därför har det varit viktigt för oss att hitta en bred överenskommelse, skriver företrädare för M, S, FP, MP, KD och C.

Stockholm är en stad präglad av mångfald. Här samlas och lever människor från jordens alla hörn. Det är positivt för Stockholm när kulturer och traditioner möts som kan påverka samhällets utveckling. Det faktum att människor med olika bakgrund kommer till Stockholm är bra. Från stadens sida vill vi bejaka mötet mellan kulturer och religioner och ta tillvara det goda som ett mångkulturellt samhälle medför. För att uppfylla människors önskningar om att kunna utöva sin religion är det viktigt att vi politiker från olika politiska partier söker enighet när det gäller att finna lösningar för detta. Sedan flera år har muslimer i Rinkeby efterfrågat mark för att kunna bygga en moské, där man just betonat att en moské har en viktig roll i det svenska samhället. Vi bejakar detta och har sökt en bred politisk överenskommelse för att denna moské ska kunna uppföras. Nu har vi kommit överens och funnit en lämplig plats för moskén. Initiativet kommer från Islamiska förbundet i Järva. Organisationen får nu möjlighet att bygga en mötesplats i Rinkeby där muslimer från järvaområdet kan utöva sin tro. Moskén blir inte bara en plats för bön utan också en naturlig mötesplats som utvecklar och bygger vidare på Rinkebys mångfald. Dessutom kommer en moské, med central placering, att bidra till att öka tryggheten i området. Närheten till kommunikationer och bostäder är därför viktigt. Den moské som på 1990-talet byggdes på Södermalm har visat hur väl en verksamhet av detta slag kan fungera i redan befintlig stadsmiljö. Många upplever området vid Medborgarplatsen som tryggare i och med moskéns tillkomst. Mötet mellan religionerna och enskilda utövare har också skapat samförstånd och respekt mellan människor. Vi är övertygade om att samma sak kommer att ske i Rinkeby i och med den nya moskéns placering. Det är både naturligt och viktigt med en moské i området. Inte minst är det efterfrågat – idag huserar flera moskéer i källarlokaler i och runt Rinkeby centrum. Detta är ingen idealisk lösning för moskéverksamhet och inte heller idealiskt för det lokala centrumet. Därför arbetar staden nu med representanter för de olika verksamheterna för att finna passande lösningar. Att bedriva moskéverksamhet i en källarlokal är problematiskt, inte minst ur brandsäkerhetssynpunkt. En källarlokal får ta in ett relativt begränsat antal människor vilket leder till att moskéerna blir överbefolkade och det blir svårt att bedriva en bra verksamhet. Allra tydligast blir det vid fredagsbönen, som samlar särskilt många troende. Det är givetvis inte så enkelt att neka någon att utöva sin bön. Islamiska förbundet i Järva har tillfälligt löst lokalfrågan genom att hyra in sig i Rinkeby Folkets hus under fredagsbönen. Nu önskar man istället hitta en permanent lösning i form av en moské inspirerad av upplägget för moskén på Södermalm. Det blir en tillgång för Rinkeby att ha en moské som i hög grad blir en mötesplats, med café och verksamheter för såväl ungdomar som kvinnor och män. Med en större moské kan centrumområdet i högre grad renodlas genom att lokalerna där kan användas för att bedriva butiks- och näringsverksamhet. Likaså kan moskén i sig som dragplåster skapa ytterligare underlag för butiker och det lokala näringslivet. När människor tar sig till och från moskén kan de passa på att handla, uträtta ärenden eller besöka restauranger. Vår förhoppning är att det blir en positiv ekonomisk effekt för Rinkeby och samtidigt kan öka tryggheten i området. Ju fler som rör sig ute på gator och torg, desto bättre. Oavsett tro finns många gemensamma utgångspunkter och grundläggande värderingar bland de olika religiösa samfunden. Likheterna är i många fall större än skillnaderna. Fördomar och diskriminering grundläggs vanligtvis i okunskap om det som är främmande för oss. Därför har det varit viktigt för oss i de politiska partierna att hitta en bred överenskommelse om hur vi genom att bereda plats för en ny moské och mötesplats ska kunna motverka fördomar. Moskén kommer att uppföras på den plats där det före detta förvaltningshuset i Rinkeby står. Stockholms stad kommer därför under våren, i bred enighet, markanvisa denna plats som ger Islamiska förbundet en möjlighet att bygga en moské. Det blir ett positivt tillskott för Rinkeby och för Stockholm. Joakim Larsson (M) ytterstadsborgarråd Carin Jämtin (S) oppositionsborgarråd Lotta Edholm (FP) skolborgarråd Yvonne Ruwaida (MP) oppositionsborgarråd Ewa Samuelsson (KD) äldreborgarråd Per Ankersjö (C) gruppledare


”Vi bjuder resenärerna på en veckas resande med SL”

Summary: Finanslandstingsrådet och SL:s styrelse gör pudel efter trafikkaoset: Vi har inte räckt till under den senaste veckans extrema väderförhållanden. Vi ber uppriktigt om ursäkt för att SL-trafiken i Stockholm inte fungerat på ett acceptabelt sätt och kommer att säkerställa en betydligt bättre vinterberedskap redan nästa vinter. Det är unikt att tunnelbanan står stilla i flera dagar, därför kompenserar vi våra trogna resenärer genom att bjuda på en veckas resande. Det motsvarar en rabatt på 160 kronor på ett 30-dagarskort, som då kommer att kosta 530 kronor i stället för 690 kronor. Stockholms läns landsting skjuter till 50 miljoner kronor, skriver Catharina Elmsäter-Svärd, Christer G Wennerholm med flera.

Varje dag gör 700 000 resenärer över 2,4 miljoner resor med SL. Nära 8 av 10 resor till Stockholms innerstad under morgonrusningen görs med SL. Vi är alla beroende av att kollektivtrafiken fungerar för att få vår vardag och fritid att gå ihop. SL ska underlätta människors vardag, och det ska gå att lita på kollektivtrafiken. Vi ber därför om ursäkt för att SL-trafiken inte fungerat som den borde den senaste tiden. Trots kraftfulla förberedelser och stora insatser mot snöovädret har trafiken inte fungerat på ett acceptabelt sätt. Ansvaret för detta är delat mellan flera aktörer, men SL har ett huvudansvar för kollektivtrafiken. Det är en unik händelse att stora delar av tunnelbanan är stillastående i flera dagar, därför gör vi nu det unika att kompensera SL:s trogna resenärer genom att bjuda på en veckas resande. Det motsvarar en rabatt med 160 kronor på ett 30-dagarskort, som då kommer att kosta 530 kronor i stället för 690 kronor. För den som betalar reducerat pris kommer kortet att rabatteras till 320 kronor. De resenärer som har köpt säsongskort eller årskort kommer att kompenseras på motsvarande sätt. För att inte denna rabatt ska drabba SL-trafiken eller de planerade satsningarna kommer Stockholms läns landsting att tillföra SL ytterligare 50 miljoner kronor. Allt detta möjliggörs genom landstingets välskötta finanser. Denna vinter är både den kallaste och mest snörika i Stockholm på många år. Stockholm har inte haft så mycket snö på snart 30 år. Snö och kyla utsätter kollektivtrafiken för stora utmaningar. Både bussar och tåg drabbas av förseningar när snöröjning och spårunderhåll inte räcker till. När människor varken kan ta sig till jobbet eller skolan i tid har SL misslyckats med sin mest centrala uppgift. Det är oacceptabelt. Vädret har inneburit extrema störningar men också extrema uppoffringar. Under de senaste dagarna har personalen genomfört beundransvärda insatser i hela SL-trafiken. Omkring 300 personer har varit ute i trafiken för att hålla spår och växlar snöfria dygnet runt. De är värda ett stort tack från oss alla. Det ska gå att lita på SL och kollektivtrafiken. SL:s resegaranti är därför en viktig trygghet för många resenärer när det blir störningar i trafiken. Alliansen har steg för steg förbättrat resegarantin. Under förra året fördubblade vi garantin till 800 kronor för att resenärer i hela Stockholms län ska kunna använda den när det väl behövs. Från och med i år har vi byggt ut resegarantin ytterligare. Nu kan även den resenär som vill ta sin bil när SL står stilla få ersättning för sin resa. SJ valde att ta bort resegarantin när den behövdes som mest. SL valde en annan väg och uppmuntrade i stället våra resenärer att använda garantin. De anspråk på ersättning utifrån resegarantin som har skickats till SL kommer nu skyndsamt att betalas ut. Samtidigt vet vi att många inte kunnat använda sig av resegarantin på grund av att det helt enkelt inte funnits taxibilar att tillgå, därför går vi nu steget längre och erbjuder kompensation till våra trogna resenärer. Allt fokus har nu varit på att få igång en normal trafik. Nästa steg är att dra lärdom av det som hänt och vidta kraftfulla åtgärder så att det inte upprepas. SL-trafiken ska fungera även under vintern. För att säkerställa detta kommer vi att vidta en rad åtgärder. För att förbättra kollektivtrafiken, särskilt vintertid, kraftigt minska störningarna och tydligt förbättra störningsinformationen har SL:s verkställande direktör fått i uppdrag att dels utvärdera de insatser som gjorts och återkomma med förslag på kraftfulla förbättringar både på kort och lång sikt för att säkerställa en fungerande kollektivtrafik även vintertid. Banverket har ett stort ansvar att förbättra sitt vinterunderhåll av främst de hårt belastade spåren genom Stockholms län. Länets kommuner har tillsammans med Vägverket och andra väghållare ansvar för att förbättra snöröjningen och SL har ansvar för att förbättra vinterunderhållet av lokalbanorna. I dag är det SL som har ansvaret för spåren i tunnelbanan. SL är tunnelbanans Banverk, medan MTR utför trafiken. Delat ansvar är aldrig bra, därför kommer vi att arbeta för att trafikoperatörerna också får ansvar för underhåll och snöröjning av spåren och därmed ett helhetsansvar. Vi kommer också att se till att SL inte fortsätter att planera för normalvintrar. SL ska ha en beredskap för rejäla vintrar med mycket snö och sträng kyla. Samtidigt krävs det tydlig redovisning av operatörernas beredskap och handlingsplaner för extremsituationer. Den viktigaste åtgärden för att minska SL-trafikens sårbarhet är att bygga ny infrastruktur. Alliansen har därför kommit överens om en 100-miljarderssatning i Stockholms län på nya spår och vägar. Landstinget kommer tillsammans med alliansregeringen, länets kommuner och näringslivet att satsa de pengar som behövs för att få en bättre infrastruktur och bättre kollektivtrafik. Med fler spår och en pendeltågstunnel under Stockholm kommer vi att få en betydligt mer driftsäker kollektivtrafik. Vi satsar också på att bygga nya tvärspårvägar som kan avlasta tunnelbanan, därmed blir SL-trafiken mindre känslig för stopp. Många förstår att det kan vara svårt att få tågen att gå när det kommer rekordmängder snö, men ingen av oss förstår varför inte störningsinformationen kan vara bättre. När trafiken inte fungerar som den ska är lättillgänglig trafikinformation en förutsättning för att resandet ändå ska fungera. SL måste bli betydligt bättre på information. SL har därför begärt att få ta över ansvaret från Banverket för informationen till alla pendeltågsresenärer. Vi kommer att se till att detta blir verklighet och att informationen förbättras. SL Kundtjänst har numera öppet dygnet runt. Resenärer ska även kunna få realtidsinformation via både SL:s hemsida och mobiltelefon, vilket innebär att reseplaneraren bland annat kan ta hänsyn till inställda avgångar. Det finns nu även betydligt fler trafikvärdar som informerar resenärerna på plats vid större trafikstörningar och vid de större stationerna. Det är ett sätt att visa att SL bryr sig om och vill hjälpa oss resenärer. På sikt ska vi utveckla fler kanaler för informationen så att de kan användas oberoende av varandra. Vi har full förståelse för att människor är upprörda och besvikna efter den senaste tidens stora trafikstopp. Vi vill därför be alla resenärer som drabbats uppriktigt om ursäkt. SL:s ansträngningar har inte räckt till. Vi kommer nu att dra lärdom av detta och säkerställa att SL har en betydligt bättre vinterberedskap redan nästa vinter. Catharina Elmsäter-Svärd (M) finanslandstingsråd Christer G Wennerholm (M) SL:s styrelseordförande Lennart Rohdin (FP) 1:e vice ordförande SL:s styrelse, Janne Stefansson (KD) Styrelseledamot SL Tage Gripenstam (C) Styrelseledamot SL SL-trafiken AB Storstockholms lokaltrafik (SL) har det övergripande ansvaret för att alla som bor i eller besöker Stockholms län ska ha tillgång till en väl utbyggd, lättillgänglig och pålitlig kollektivtrafik. Varje dag reser ungefär 700 000 personer med den allmänna kollektivtrafiken, dvs med tunnelbana, bussar, pendeltåg och lokalbanor. I SL:s organisation är drygt 700 anställda. SL-trafiken sysselsätter totalt 10 000 personer. Källa: www.sl.se


Summary: Finanslandstingsrådet och SL:s styrelse gör en pudel efter trafikkaoset: Vi har inte räckt till under den senaste veckans extrema väderförhållanden.Vi ber uppriktigt om ursäkt för att SL-trafiken i Stockholm inte fungerat på ett acceptabelt sätt och kommer att säkerställa en betydligt bättre vinterberedskap redan nästa vinter. Det är unikt att tunnelbanan står stilla i flera dagar, därför kompenserar vi våra trogna resenärer genom att bjuda på en veckas resande. Det motsvarar en rabatt på 160 kronor på ett 30-dagarskort, som då kommer att kosta 530 kronor i stället för 690 kronor. Stockholms läns landsting skjuter till 50 miljoner kronor, skriver Catharina Elmsäter-Svärd, Christer G Wennerholm med flera.

Varje dag gör 700 000 resenärer över 2,4 miljoner resor med SL. Nära 8 av 10 resor till Stockholms innerstad under morgonrusningen görs med SL. Vi är alla beroende av att kollektivtrafiken fungerar för att få vår vardag och fritid att gå ihop. SL ska underlätta människors vardag, och det ska gå att lita på kollektivtrafiken. Vi ber därför om ursäkt för att SL-trafiken inte fungerat som den borde den senaste tiden. Trots kraftfulla förberedelser och stora insatser mot snöovädret har trafiken inte fungerat på ett acceptabelt sätt. Ansvaret för detta är delat mellan flera aktörer, men SL har ett huvudansvar för kollektivtrafiken. Det är en unik händelse att stora delar av tunnelbanan är stillastående i flera dagar, därför gör vi nu det unika att kompensera SL:s trogna resenärer genom att bjuda på en veckas resande. Det motsvarar en rabatt med 160 kronor på ett 30-dagarskort, som då kommer att kosta 530 kronor i stället för 690 kronor. För den som betalar reducerat pris kommer kortet att rabatteras till 320 kronor. De resenärer som har köpt säsongskort eller årskort kommer att kompenseras på motsvarande sätt. För att inte denna rabatt ska drabba SL-trafiken eller de planerade satsningarna kommer Stockholms läns landsting att tillföra SL ytterligare 50 miljoner kronor. Allt detta möjliggörs genom landstingets välskötta finanser. Denna vinter är både den kallaste och den mest snörika i Stockholm på många år. Stockholm har inte haft så mycket snö på snart 30 år. Snö och kyla utsätter kollektivtrafiken för stora utmaningar. Både bussar och tåg drabbas av förseningar när snöröjning och spårunderhåll inte räcker till. När människor varken kan ta sig till jobbet eller skolan i tid har SL misslyckats med sin mest centrala uppgift. Det är oacceptabelt. Vädret har inneburit extrema störningar men också extrema uppoffringar. Under de senaste dagarna har personalen genomfört beundransvärda insatser i hela SL-trafiken. Omkring 300 personer har varit ute i trafiken för att hålla spår och växlar snöfria dygnet runt. De är värda ett stort tack från oss alla. Det ska gå att lita på SL och kollektivtrafiken. SL:s resegaranti är därför en viktig trygghet för många resenärer när det blir störningar i trafiken. Alliansen har steg för steg förbättrat resegarantin. Under förra året fördubblade vi garantin till 800 kronor för att resenärer i hela Stockholms län ska kunna använda den när det väl behövs. Från och med i år har vi byggt ut resegarantin ytterligare. Nu kan även den resenär som vill ta sin bil när SL står stilla få ersättning för sin resa. SJ valde att ta bort resegarantin när den behövdes som mest. SL valde en annan väg och uppmuntrade i stället våra resenärer att använda garantin. De anspråk på ersättning utifrån resegarantin som har skickats till SL kommer nu skyndsamt att betalas ut. Samtidigt vet vi att många inte kunnat använda sig av resegarantin på grund av att det helt enkelt inte funnits taxibilar att tillgå, därför går vi nu steget längre och erbjuder kompensation till våra trogna resenärer. Allt fokus har nu varit på att få igång en normal trafik. Nästa steg är att dra lärdom av det som hänt och vidta kraftfulla åtgärder så att det inte upprepas. SL-trafiken ska fungera även under vintern. För att säkerställa detta kommer vi att vidta en rad åtgärder. För att förbättra kollektivtrafiken, särskilt vintertid, kraftigt minska störningarna och tydligt förbättra störningsinformationen har SL:s verkställande direktör fått i uppdrag att dels utvärdera de insatser som gjorts och återkomma med förslag på kraftfulla förbättringar både på kort och lång sikt för att säkerställa en fungerande kollektivtrafik även vintertid. Banverket har ett stort ansvar att förbättra sitt vinterunderhåll av främst de hårt belastade spåren genom Stockholms län. Länets kommuner har tillsammans med Vägverket och andra väghållare ansvar för att förbättra snöröjningen och SL har ansvar för att förbättra vinterunderhållet av lokalbanorna. I dag är det SL som har ansvaret för spåren i tunnelbanan. SL är tunnelbanans Banverk, medan MTR utför trafiken. Delat ansvar är aldrig bra, därför kommer vi att arbeta för att trafikoperatörerna också får ansvar för underhåll och snöröjning av spåren och därmed ett helhetsansvar. Vi kommer också att se till att SL inte fortsätter att planera för normalvintrar. SL ska ha en beredskap för rejäla vintrar med mycket snö och sträng kyla. Samtidigt krävs det tydlig redovisning av operatörernas beredskap och handlingsplaner för extremsituationer. Den viktigaste åtgärden för att minska SL-trafikens sårbarhet är att bygga ny infrastruktur. Alliansen har därför kommit överens om en 100-miljarderssatning i Stockholms län på nya spår och vägar. Landstinget kommer tillsammans med alliansregeringen, länets kommuner och näringslivet att satsa de pengar som behövs för att få en bättre infrastruktur och bättre kollektivtrafik. Med fler spår och en pendeltågstunnel under Stockholm kommer vi att få en betydligt mer driftsäker kollektivtrafik. Vi satsar också på att bygga nya tvärspårvägar som kan avlasta tunnelbanan, därmed blir SL-trafiken mindre känslig för stopp. Många förstår att det kan vara svårt att få tågen att gå när det kommer rekordmängder snö, men ingen av oss förstår varför inte störningsinformationen kan vara bättre. När trafiken inte fungerar som den ska är lättillgänglig trafikinformation en förutsättning för att resandet ändå ska fungera. SL måste bli betydligt bättre på information. SL har därför begärt att få ta över ansvaret från Banverket för informationen till alla pendeltågsresenärer. Vi kommer att se till att detta blir verklighet och att informationen förbättras. SL Kundtjänst har numera öppet dygnet runt. Resenärer ska även kunna få realtidsinformation via både SL:s hemsida och mobiltelefon, vilket innebär att reseplaneraren bland annat kan ta hänsyn till inställda avgångar. Det finns nu även betydligt fler trafikvärdar som informerar resenärerna på plats vid större trafikstörningar och vid de större stationerna. Det är ett sätt att visa att SL bryr sig om och vill hjälpa oss resenärer. På sikt ska vi utveckla fler kanaler för informationen så att de kan användas oberoende av varandra. Vi har full förståelse för att människor är upprörda och besvikna efter den senaste tidens stora trafikstopp. Vi vill därför be alla resenärer som drabbats uppriktigt om ursäkt. SL:s ansträngningar har inte räckt till. Vi kommer nu att dra lärdom av detta och säkerställa att SL har en betydligt bättre vinterberedskap redan nästa vinter. Catharina Elmsäter-Svärd (M) finanslandstingsråd Christer G Wennerholm (M) SL:s styrelseordförande Lennart Rohdin (FP), 1:e vice ordförande SL:s styrelse, Janne Stefansson (KD), Styrelseledamot SL Tage Gripestam (C) Styrelseledamot SL


”Vilka samhällstoppar är det som polisen skyddar?”

Summary: Stasiexpert om Säpos fortsatta vägran att lämna ut dokument: Alla länder utom Sverige öppnar arkiven för forskning om kontakterna med DDR. De handlingar ur de östtyska så kallade Rosenholzakterna – som hemlighålls av Säpo – har generell räckvidd. De är lika aktuella i dag som under kalla kriget och har stor betydelse för vårt pågående forskningsprojekt på Södertörns högskola, som belyser hur en diktatur kan infiltrera ett öppet och tolerant land som Sverige. Eftersom den östtyskasäkerhetstjänsten Stasi upphörde för 20 år sedan och landet DDR inte längre existerar, kan dokumenten knappast skada Sveriges säkerhet. Vilka tidigare DDR-anhängare i Sverige och toppar inom samhällslivet är det som Säpo skyddar? skriver Birgitta Almgren.

Den 17 februari kom beskedet att kammarrätten avslår mitt överklagande av Säkerhetspolisens beslut att vägra lämna ut Stasidokumenten över de cirka 50 svenska IM, inofficiella medarbetare, som spionerade för DDR i Sverige. Som skäl anges ”rikets säkerhet”, att det kan ”skada Säkerhetspolisens underrättelseverksamhet” och dessutom ”skada den enskilda individen”. Kammarrättens dom är märklig med tanke på att andra länder, som exempelvis Tyskland, öppnat arkiven för forskare. Andra länder vill göra upp med sin historia. Efter Hitlerdiktaturen dröjde det åtskilliga decennier innan vi i Sverige var beredda att inse att nazismen inte var enbart ett tyskt problem. I dag värjer sig många för det faktum att Stasi inte bara handlar om DDR. För att blottlägga totalitära idéer och strukturer behövs skriftlig dokumentation och kunskap. Tack vare östtyska medborgarrättsaktivisters modiga handlande kunde Stasiarkiven öppnas och bli en symbol för den fredliga revolutionen. Det handlar inte om att döma aktörer i efterhand och skuldbelägga, inte heller om att döma om rätt eller fel, utan att visa fram vad som faktiskt står i dokumenten, vilken betydelse de kan ha haft på den tiden och kanske också vad vi kan lära av historien. Jag begär inte ut Säpodokumenten som privatperson utan gör det i egenskap av professor och ledare för forskningsprojektet ”Kontakt och konflikt: Sverige – DDR. Retorik och politik kring Östersjön”. Projektet bedrivs vid Södertörns högskola och finansieras sedan 2005 av Östersjöstiftelsen. Jag har redan fått reaktioner från kolleger i Tyskland: Vilken skandal! Sverige är alltså DDR:s sista bastion! Vilka tidigare DDR-anhängare och toppar inom svenskt samhällsliv är det som skyddas? De dokument som Säpo hemlighåller är ju inte – som Säpo försöker påskina – Stasirapporter där personer kan ha utpekats på lösa grunder. De dokument som Säpo vägrar att lämna ut är de synnerligen värdefulla Rosenholzakterna över kontrakterade Stasispioner. Detta så kallade Rosenholzkartotek kom CIA över i turbulensen i samband med DDR:s sammanbrott. Det överlämnades sedan till berörda länder med foton, egenhändigt underskrivna förpliktelser och kontrakt, rapporter, avlöningsbesked och belöningar. Följaktligen rör det sig inte om lösa angivanden utan om mångåriga, noggranna dokumentationer. Jag har i Berlin fått tillgång till de Rosenholzakter som rör de tyska Stasispioner som opererade i Sverige under kalla kriget. Plus några svenskar som också slank med. CIA trodde förmodligen att de var tyskar. Sekretessen är därför delvis redan hävd. Att kunna jämföra detta tyska material med de dokument som Säpo alltjämt hemlighåller har enligt min mening ett mycket stort allmänintresse. Antalet dokumenterade Stasirapporter från Sverige överstiger klart all rapportering från övriga nordiska länder. Sverige var för DDR ett tyngdpunktsland, Schwerpunktsland, en brygga och buffert mellan öst och väst. Vårt forskningsprojekt belyser hur en diktatur kan infiltrera ett land som Sverige, som står för öppenhet och tolerans. Analyserna vidgar perspektivet till generella frågor kring svenska förhållningssätt till diktaturer. Det finns klara kopplingar till vår tid – en viktig erfarenhetsbank. Människor kan dras in i förvecklingar som stärker ett diktatoriskt system utan att ana makten och strategierna bakom kulisserna. Det är ju först när DDR-arkiven öppnats som de politiska strategierna, infiltrationen och den hårda kontrollen avslöjats. Eftersom det är konkreta situationer och faktiska händelser som bäst kan belysa och klarlägga diktaturers mekanismer måste detaljerna lyftas fram. Dokument och intervjuer avslöjar det mångfasetterade och det ambivalenta, blir pusselbitar som fogas in i större sammanhang av kulturella mönster och värderingar i svenskt tankeklimat under kalla kriget. Eftersom den östtyska säkerhetstjänsten upphörde för 20 år sedan och landet DDR inte länge existerar kan dokumenten knappast skada Sveriges rikes säkerhet. I min bok ”Inte bara Stasi...Relationer Sverige–DDR 1949-1990” (2009, Carlssons) har jag följt den tyska lagstiftningen och inte avslöjat tyska privatpersoners identitet om denna inte varit känd tidigare. Endast i de fall som personerna agerat som myndighetspersoner, tjänstemän i kraft av sitt ämbete, har jag skrivit ut namnen. I mitt överklagande till kammarrätten – som nu alltså avslagits – yrkade jag i andra hand på att få ta del av de svenska handlingarna med förbehåll. Jag ville kunna analysera Stasis metoder att infiltrera olika sektorer och värva svenska medarbetare utan att för den skull bryta sekretessen. Men inte heller detta accepterades. Jag förbereder därför nu ett överklagande till högsta instans, Regeringsrätten. Detta handlar inte om att söka syndabockar, och det handlar inte heller bara om Sverige och DDR, utan forskningsprojektet har generell räckvidd: diktaturers metoder för att infiltrera i demokratiska, öppna länder. Frågeställningarna är lika aktuella i dag som under kalla kriget. Birgitta Almgren professor i tyska,Centrum för Östersjö- och Östeuropaforskning vid Södertörns högskola


Summary: Stasiexpert om Säpos fortsatta vägran att lämna ut dokument: Alla länder utom Sverige öppnar arkiven för forskning om kontakterna med DDR. De handlingar ur de östtyska så kallade Rosenholzakterna – som hemlighålls av Säpo – har generell räckvidd. De är lika aktuella i dag som under kalla kriget och har stor betydelse för vårt pågående forskningsprojekt på Södertörns högskola, som belyser hur en diktatur kan infiltrera ett öppet och tolerant land som Sverige. Eftersom den östtyska säkerhetstjänsten Stasi upphörde för 20 år sedan och landet DDR inte längre existerar, kan dokumenten knappast skada Sveriges säkerhet. Vilka tidigare DDR-anhängare i Sverige och toppar inom samhällslivet är det som Säpo skyddar? skriver Birgitta Almgren.

Den 17 februari kom beskedet att kammarrätten avslår mitt överklagande av Säkerhetspolisens beslut att vägra lämna ut Stasidokumenten över de cirka 50 svenska IM, inofficiella medarbetare, som spionerade för DDR i Sverige. Som skäl anges ”rikets säkerhet”, att det kan ”skada Säkerhetspolisens underrättelseverksamhet” och dessutom ”skada den enskilda individen”. Kammarrättens dom är märklig med tanke på att andra länder, som exempelvis Tyskland, öppnat arkiven för forskare. Andra länder vill göra upp med sin historia. Efter Hitlerdiktaturen dröjde det åtskilliga decennier innan vi i Sverige var beredda att inse att nazismen inte var enbart ett tyskt problem. I dag värjer sig många för det faktum att Stasi inte bara handlar om DDR. För att blottlägga totalitära idéer och strukturer behövs skriftlig dokumentation och kunskap. Tack vare östtyska medborgarrättsaktivisters modiga handlande kunde Stasiarkiven öppnas och bli en symbol för den fredliga revolutionen. Det handlar inte om att döma aktörer i efterhand och skuldbelägga, inte heller om att döma om rätt eller fel, utan att visa fram vad som faktiskt står i dokumenten, vilken betydelse de kan ha haft på den tiden och kanske också vad vi kan lära av historien. Jag begär inte ut Säpodokumenten som privatperson utan gör det i egenskap av professor och ledare för forskningsprojektet ”Kontakt och konflikt: Sverige – DDR. Retorik och politik kring Östersjön”. Projektet bedrivs vid Södertörns högskola och finansieras sedan 2005 av Östersjöstiftelsen. Jag har redan fått reaktioner från kolleger i Tyskland: Vilken skandal! Sverige är alltså DDR:s sista bastion! Vilka tidigare DDR-anhängare och toppar inom svenskt samhällsliv är det som skyddas? De dokument som Säpo hemlighåller är ju inte – som Säpo försöker påskina – Stasirapporter där personer kan ha utpekats på lösa grunder. De dokument som Säpo vägrar att lämna ut är de synnerligen värdefulla Rosenholzakterna över kontrakterade Stasispioner. Detta så kallade Rosenholzkartotek kom CIA över i turbulensen i samband med DDR:s sammanbrott. Det överlämnades sedan till berörda länder med foton, egenhändigt underskrivna förpliktelser och kontrakt, rapporter, avlöningsbesked och belöningar. Följaktligen rör det sig inte om lösa angivanden utan om mångåriga, noggranna dokumentationer. Jag har i Berlin fått tillgång till de Rosenholzakter som rör de tyska Stasispioner som opererade i Sverige under kalla kriget. Plus några svenskar som också slank med. CIA trodde förmodligen att de var tyskar. Sekretessen är därför delvis redan hävd. Att kunna jämföra detta tyska material med de dokument som Säpo alltjämt hemlighåller har enligt min mening ett mycket stort allmänintresse. Antalet dokumenterade Stasirapporter från Sverige överstiger klart all rapportering från övriga nordiska länder. Sverige var för DDR ett tyngdpunktsland, Schwerpunktsland, en brygga och buffert mellan öst och väst. Vårt forskningsprojekt belyser hur en diktatur kan infiltrera ett land som Sverige, som står för öppenhet och tolerans. Analyserna vidgar perspektivet till generella frågor kring svenska förhållningssätt till diktaturer. Det finns klara kopplingar till vår tid – en viktig erfarenhetsbank. Människor kan dras in i förvecklingar som stärker ett diktatoriskt system utan att ana makten och strategierna bakom kulisserna. Det är ju först när DDR-arkiven öppnats som de politiska strategierna, infiltrationen och den hårda kontrollen avslöjats. Eftersom det är konkreta situationer och faktiska händelser som bäst kan belysa och klarlägga diktaturers mekanismer måste detaljerna lyftas fram. Dokument och intervjuer avslöjar det mångfasetterade och det ambivalenta, blir pusselbitar som fogas in i större sammanhang av kulturella mönster och värderingar i svenskt tankeklimat under kalla kriget. Eftersom den östtyska säkerhetstjänsten upphörde för 20 år sedan och landet DDR inte länge existerar kan dokumenten knappast skada Sveriges rikes säkerhet. I min bok ”Inte bara Stasi...Relationer Sverige–DDR 1949-1990” (2009, Carlssons) har jag följt den tyska lagstiftningen och inte avslöjat tyska privatpersoners identitet om denna inte varit känd tidigare. Endast i de fall som personerna agerat som myndighetspersoner, tjänstemän i kraft av sitt ämbete, har jag skrivit ut namnen. I mitt överklagande till kammarrätten – som nu alltså avslagits – yrkade jag i andra hand på att få ta del av de svenska handlingarna med förbehåll. Jag ville kunna analysera Stasis metoder att infiltrera olika sektorer och värva svenska medarbetare utan att för den skull bryta sekretessen. Men inte heller detta accepterades. Jag förbereder därför nu ett överklagande till högsta instans, Regeringsrätten. Detta handlar inte om att söka syndabockar, och det handlar inte heller bara om Sverige och DDR, utan forskningsprojektet har generell räckvidd: diktaturers metoder för att infiltrera i demokratiska, öppna länder. Frågeställningarna är lika aktuella i dag som under kalla kriget. Birgitta Almgren professor i tyska, Centrum för Östersjö- och Östeuropaforskning vid Södertörns högskola Rosenholzarkivet Vid DDR:s sammanbrott kom amerikanska CIA över det så kallade Rosenholz-arkivet som innehåller 381 cd-skivor med sammanlagt 280 000 akter. Arkivet innehåller uppgifter om agenter utomlands som arbetade för den östtyska underrättelsetjänsten HVA. Materialet berör en rad länder, inklusive Sverige. Efter långa förhandlingar, lämnades arkivet 2003 tillbaka till Tyskland. Säpo har fått del av de akter som rör ett 50-tal tidigare svenska agenter och informatörer. I Finland har akterna skapat rubriker sedan det spekulerats om att handlingarna innehåller namn på fortfarande verksamma toppolitiker. Den finska motsvarigheten till Säpo har i likhet med de svenska kollegorna hemligstämplat materialet. Källa: Wikipedia


Jorden runt på British Museum

Summary: På British Museum i London finns tillräckligt med föremål för att räcka till besök under en livstid. Och det bästa av allt: det är gratis.

Allt på British Museum är stöldgods, en storslagen samling av det som engelsmännen med förtjusning har knyckt över hela världen genom tiderna. Men spelar det någon roll? Detta är ju mänsklighetens och kolonialismens historia samlad på en enda plats. Och vem vet vad som hade hänt med de historiska skatterna om de hade blivit kvar? Engelsmännen har åtminstone vårdat dem. Själva samlandet är otroligt fascinerande, där kultur-, historie- och vetenskapsintresserade rika resenärer genom tiderna har tyckt att det är absolut bäst att kånka hem allt löst och fast de har hittat, stulit eller köpt för småpengar. En tidig variant av att ta med sig schampoflaskan från hotellbadrummet. Gigantiska statyer, kolonner, sarkofager – spelar ingen roll, det ska med hem och visas upp, titta vad jag har hittat! Alla spår av mänskligt liv finns på British Museum. Det är klart att det är knäppt. Rosettestenen står där, med horder av turister myllrande runt sig. I Kairo, där den rätteligen borde stå, har de bara ett foto av den. Och hur mycket man än tänker att museer-har-rätt-att-ha-utländska-föremål-och-förresten-tar-de-så-bra-hand-om-dem så blir man kränkt i sitt innersta svenska vadmalsjag när man upptäcker de gotländska mynten. Va? Har de tagit våra saker? Lymlar! Ja, det finns så mycket att man lätt blir yr i mössan och övermätt eftersom British Museum är så himla stort. Men bäst är ju att det är gratis. Man kan kila dit en stund varje dag och bli nära vän med några få saker. Det finns tillräckligt med föremål där för en livstids besök – även om man skulle bo i London. Priser Resa till London: Flyg t o r från ca 800 kronor. Bo: Budgetboende finns från ca 350 kronor, men oftast blir det mycket dyrare, särskilt om man vill bo centralt. Prisexempel: på Bedford Hotel ett par kvarter från British Museum kostar ett enkelrum 900 kronor, dubbelrum 1 200 kronor. Betydligt billigare blir det om man är beredd att bo i en förort – på ett bed & breakfast i till exempel Beckenham, tjugofem minuters pendeltåg från Victoria Station, kostar ett dubbelrum 700 kronor och där är det lugnt (med trevliga pubar på gångavstånd). Då får man dessutom se mer vardagsliv i förort. Fem höjdpunkter i London på hela världens museum Lord Elgin´s Marbles. Så heter Parthenonfrisen i engelsk tolkning, för det var ju lord Elgin som nallade med sig hela frisen från Parthenontemplet i Aten. Grekerna vill ha den tillbaka, förstås, men än så länge finns den på British Museum i en egen sal. Det roligaste är den stackars centauren som har huvudet direkt på axlarna – för att stenhuggaren inte riktigt hade planerat sitt jobb ordentligt. Kungliga Assyriska lejonjakten. För mycket länge sedan var den assyriska kungen ett slags lokalt Anticimex som jagade lejon. Det blev så småningom en ritual, som förevigades i en fris på 600 f Kr. Kungen och soldaterna som ska vara staket (kul jobb!) är snabbskissade. Men lejonen! Varje lejon är en personlighet, de plågas, viftar med tassarna, ylar och dör. Roligast är att skulptören har tippexat (eller vad man nu ska kalla det) några alltför långa svansar! Det syns hur han har flyttat in svanstipparna. Enlightenment Hall. Där syns framför allt människans tänkande. Hur har forskarna systematiserat världen? Någon började samla lite planlöst och ordna på ett fånigt sätt. Skor på ett ställe. Runda saker på ett annat, fast man visste inte vad de var till för. Och några lyckas ordna sina samlingar så att de tar klivet från att vara ekorraktiga kufar till att bli vetenskapsmän. Cradle to the grave. I galleriet Living and Dying finns textilkonstverket Cradle to the Grave från 2003, två vävar med insydda tabletter! Den ena representerar de piller en genomsnittlig kvinna får under sitt liv, den andra det mannen får. Väven kantas av familjefotografier ur vardagslivet. Man kan se på det hur länge som helst. Konstnärerna Suzie Freeman och David Critchley har samarbetat med läkaren Liz Lee. Great Court. Egentligen är den både störst och först, för det är Great Court man kommer in i först. Den stora innergården har ett sanslöst vackert fönstertak, och den stora salen är British Museums hjärta. Det är där de flesta shopparna ligger, där det finns egyptiska kattpepparkaksformar, Rosettestenryggsäckar, t-tröjor med Hokusais våg och annat oundgängligt. Här finns också flera fik – men vem sjutton vill fika i det buller som uppstår i en sal med sådan magnifik takhöjd? Det är nog museets enda fel.


Kämpar för improvisation

Summary: Lina Nyberg vill att musiken ska skapas i nuet. Det kan räcka med en dag för att spela in en skiva, och musiken hon har i huvudet går fort att skriva ned.

Det var förall del ekonomisk nödvändighet som tvingade sångers-kan och kompositören Lina Nyberg och Göteborgstrion Music Music Music att här om veckan spela in skivan med låtar ur Leonard Bernsteins ”West side story” på endast en dag. För henne kan möjligheten att tillbringa tre dagar i studion vara något av en lyx. – Vi hade inte mer pengar. Men å andra sidan blir det förtätning, nerv, när man ska sätta allt i en enda tagning. Det är ju traditionen i jazzvärlden, att allt görs samtidigt – improvisationen blir i nuet, utan pålagda solon efteråt. DN:s Johannes Cornell recenserade förra veckan hur Lina Nyberg, bröderna Fabian och Josef Kallerdahl på piano respektive kontrabas och Michael Edlund på trummor behandlade ”America”, ”I feel pretty”, ”Tonight” med flera Bernstein – sånger på Glen Miller Café i Stockholm. Rubriken talade om förnyelse av gammalt storverk. Riktigt vad som inspirerar henne är hon inte helt säker på, ”man tar det man gillar och använder det”. Ett par av hennes skivor, ”Brasilien” och ”Brasil Big Bom” bygger på brasliansk musik, och en annan, ”Time”, har en sång för varje månad, bland annat Kurt Weills ”September song”. – Jag lyssnar ju väldigt mycket på musik av olika slag, det är alltid ett allmänt flöde av musik hemma. Lina Nyberg är ordförande för föreningen och nätverket Impra med främsta syfte att stödja kvinnliga musiker som arbetar med improviserad musik. Hon har skrivit i Orkesterjournalen om den ofta ohållbara ekonomiska situation jazzmusiker lever under, där egna ansträngningar med sådant som bokning, marknadsföring och annan administration, utöver själva musicerandet, ger väldigt låg timpenning. Själv undervisar hon sporadiskt på Musikhögskolan i Stockholm och åtnjuter ett tioårigt arbetsstipendium från Konstnärsnämnden. – Det finns förstås sådana som undrar om man ska ha betalt för att sitta och fundera, som om det inte vore ett arbete att skapa musik. Men om man känner ekonomisk rädsla eller inte beror nog mycket på ens uppväxt. Båda mina föräldrar är bildkonstnärer. Det hade varit att kasta sten i glashus om de krävt att jag skulle ha ”ett ordentligt jobb” i stället för ett kreativt yrke. Hon konstaterar att jazzen för en tynande tillvaro i Sverige. – Det gäller inte för övriga Europa där det är stora jazzfestivaler och spelas mycket experimentell och alternativ musik. De flesta jag känner som försörjer sig på det här turnerar utomlands. Hon är gift med tenorsaxofonisten Fredrik Ljungkvist, och tillsammans har de en tvåårig dotter. När Lina Nyberg kom hem med tåget från Bernstein–inspelningen på västkusten var han just på väg på turné, så de stötte på varandra i en av T-centralens gångar. – Familjelivet är inget problem, vi turnerar sällan samtidigt, men skulle det vara så finns alltid mormor. Och jag har alltid varit bandledare och kan bestämma när jag arbetar. Här finns dock inga lagrar att vila på, och nu är det att arbeta hemma som gäller. Till våren ska Lina Nyberg turnera i landet och göra festivalspelningar i Norge och Finland med sitt eget band – Cecilia Persson, piano, Josef Kallerdahl, bas, och Peter Danemo på trummor (och på vissa spelningar gitarristen David Stackenäs). Dessutom blir det ett framträdande i april på Swedish Jazz Celebration på Stockholms konserthus. – Det står i programmet att vi ska spela en ny repertoar, fast jag har inte skrivit den än. Men nu vet jag att det är dags att leverera. Det finns musik i mitt huvud som jag har förarbetat och som ska ut, det ska bli spännande att höra hur den låter. När jag väl sätter mig ner och skriver noterna och arrangemangen går det väldigt snabbt. Premiär för de nya men alltså ännu inte nedskrivna låtarna blir på Impras klubb Ida Lupino på Högkvarteret i Stockholm den 17 mars. Det är föga tvekan om att Lina Nyberg efter tjugotvå år som musiker och snart fjorton skivor har förtröstan på sin förmåga. – Jag är väldigt nöjd över att fylla fyrtio. Nu vill jag slippa höra att jag är ”ung och lovande”. Det är ju en förolämpning – jag är! Per Mortensen per.mortensen@dn.se 08-738 12 38


”Ny skatt på aktiefonder slår hårt mot småsparare”

Summary: Fond- och skatteexperter varnar finansdepartementet: Den nya föreslagna skatten på fondsparandet får orimliga konsekvenser.Fondskatteutredningens förslag om en ny schablonskatt – eller förmögenhetsskatt – för aktiefonder är uppenbart krångligt och orättvist. Skatten drabbar i första hand svenska småsparare - en grupp som överhuvudtaget inte borde vara föremål för förmögenhetsbeskattning. Förslaget innebär dessutom att de sparare som är aktiva och ser över sin portfölj då och då, straffas med högre skatt. Vi bör i stället satsa på enkelhet. Annars riskerar Sverige att halka efter övriga Europa, vilket kan leda till negativa följder för hela vår finansmarknad, skriver Pia Nilsson och Cecilia Gunne.

Det har nyligen kommit två skatteförslag som påverkar fondsparande. Det ena, ett investeringskonto för aktier och fonder som Mats Odell offentliggjorde på DN Debatt den 4 februari utan att avslöja detaljer, fick med all rätt stort genomslag. Det ser ut att bli ett mycket intressant förslag. Det andra, en utredning som föreslår en helt ny förmögenhetsskatt enbart på fonder, offentliggjordes samma dag men fick betydligt mindre uppmärksamhet. Det finns emellertid all anledning att belysa konsekvenserna av detta förslag. Det är inte varje dag regeringen föreslår en ny förmögenhetsskatt riktad mot småspararna. Fondsparande är svenska folkets sparform. Nästan alla vuxna svenskar sparar i fonder, antingen privat eller via premiepensionen. De flesta som sparar privat i fonder månadssparar några hundralappar varje månad till sig själva och kanske till sina barn. Ofta är beloppen på dessa konton små, i snitt inte mer än ungefär 10 000 kronor. Vi hoppas därför att Fondskatteutredningens förslag om en ny förmögenhetsskatt på det ”vanliga” fondsparandet inte blir verklighet. Förslaget berör inte pensionssparande eller kapitalförsäkring utan endast sparande direkt i fonder, det vill säga främst småspararnas pengar. Bakgrunden är att svenska fonder i dag har en skatt på själva fonden som inte utländska fonder har. Det har vi länge kritiserat eftersom det missgynnat sparande i fonder som har juridisk hemvist i Sverige. En konsekvens har också blivit att svenska företag startat fondbolag och registrerat fonder utomlands, till exempel i Luxemburg och Finland, eftersom det har varit fördelaktigare för spararna. De svenska fonderna har inte heller kunnat säljas utanför Sverige, eftersom denna skatt gjort dem ointressanta för utländska sparare. Nästa år kommer nya EU-regler som gör det enkelt att slå samman fonder och även flytta dem över gränserna. Risken är då att det inte längre kommer att finnas några svenska fonder kvar om inte den särskilda skatten tas bort. Självklart är vi därför glada att utredaren nu föreslår att skatten på fonden äntligen ska slopas. Men att i stället införa en ny förmögenhetsskatt för fondspararna, som dessutom ska omfatta de utländska fonderna, är inte lösningen. Det skulle bara minska intresset för att spara. Och varför ska vi minska utländska bolags intresse för att lansera fonder i Sverige? Så kan det bli om de måste ha särskild administration för svenska sparare Utredaren menar att den särskilda skatten ska göra att det inte är mer förmånligt att ha pengar i en fond i stället för att ha motsvarande i enskilda aktier. Det är ett teoretiskt konstruerat problem. Enligt lag finns stor riskspridning i fonder, vilket gör att spararen inte står inför ett sådant val i praktiken. I dag består dessutom cirka 75 procent av aktiefonderna på den svenska marknaden av utländska innehav där enskilda aktier inte är ett alternativ för småsparare. Den föreslagna skatten skulle bli 12 kronor per år vid ett fondsparande på 10 000 kronor. En sådan millimeterrättvisa gör ingen glad. Utredningens förslag innebär dessutom att den sparare som är aktiv i sitt fondsparande och ser över sin portfölj då och då straffas med högre skatt. Ett exempel. En fondsparare har vid årets ingång 10 000 kronor i fonden A. Hon byter först hela sitt innehav till andelar i fonden B och därefter till fonden C. Vi antar för enkelhetens skull att hennes investering varken har ökat eller minskat i värde och att hon alltså fortfarande har 10 000 kronor på fondkontot vid årets slut. Då kommer det kapitalunderlag som ska beskattas att vara 30 000 kronor eftersom varje nyinsättning under året ska beskattas, medan avdrag inte får göras för sålda fondandelar. Det är en helt orimlig regel och bäddar för ytterligare inlåsningseffekter i ”gamla” fonder. Innehavet föreslås dessutom bli beskattat lika oavsett om du köper fondandelarna i december eller om du haft dem hela året. Dessa konsekvenser av förslaget är helt oacceptabla och bör omvärderas. Utredningens förslag är uppenbart krångligt, orättvist och drabbar en grupp som överhuvudtaget inte borde vara föremål för förmögenhetsbeskattning. Satsa på enkelhet för spararen och inför inte någon ny skatt för småspararna. Annars riskerar Sverige att halka efter våra europeiska grannländer när det gäller aktivt sparande, vilket kan leda till negativa konsekvenser för hela vår finansmarknad. Skatt på kapitalvinster och utdelningar måste räcka. Så några ord om det aviserade investeringskontot där det konkreta förslaget läggs fram först senare i vår. Det ser vi fram emot. Möjligheten att kunna byta fonder och aktier utan att det utlöser skatt på kapitalvinster är sedan länge efterlängtad. Alltför många sitter med gamla innehav som man tvekar att realisera eller byta på grund av denna skatteeffekt.För att helt komma till rätta med dagens inlåsningseffekter behöver lagstiftaren också ge spararen möjlighet till en fördelaktig övergång till investeringskontot. Dessutom förutsätter vi att det nya kontot inte enbart kommer att kunna erbjudas av de stora bankerna, utan även av de mindre fondbolagen. Nej, Mats Odell. När förslaget kring ett investeringskonto läggs fram senare i vår, hoppas vi att du har insett det orimliga med en extra förmögenhetsskatt på vanligt fondsparande. Med det väntade nya investeringskontot kommer skatteneutralitet med automatik att gälla för aktier respektive fonder. Och för sparande utanför investeringskontot räcker det med 30 procents skatt på kapitalvinster och utdelningar. Men stå fast vid det enda rimliga – att skatten på svenska fonder tas bort. På så sätt blir det som i andra länder, och det kanske till och med kommer att bli attraktivt med svenska fonder utomlands. Pia Nilsson vd Fondbolagens förening Cecilia Gunne skattejurist Valbay International


”Ny världsordning ett måste efter debaclet i Köpenhamn”

Summary: Tällberg Foundations grundare: Världen behöver en ny demokratisk ordning som säkrar ekonomisk tillväxt, social stabilitet och ekologisk restabilisering. Debaclet vid klimatkonferensen i Köpenhamn är ytterligare ett bevis för att nuvarande konstitutionella ordningar inte kan hantera den globaliserade verklighetens problem. Världen missköts genom nationers ständiga kamp att hävda sina intressen. Ingen nation, ingen institution äger legitimitet att sköta helheten. Det var Westfaliska freden 1648 som födde ordningen byggd på principen om nationalstatens suveränitet. Men historien lär oss att ingen världsordning har evigt liv. Den viktiga frågan är nu hur en demokratisk grundad ordning ska formas i denna nya värld. Uppgiften är enorm. Den mäktar ingen nation ensam med, skriver Bo Ekman.

Den 18 december 2009 om kvällen kom en alltmer haltande världsordning till vägs ände. 17 års klimatförhandlingar – via Kyoto – hade brutit samman. Bilderna dokumenterar ledarnas uppgivenhet, plågade av att vilja men inte kunna leverera den uppgörelse de faktiskt vet att världen behöver. Enligt min mening hade Köpenhamnsprocessen inga möjligheter att lyckas. Om historikern Barbara Tuchman levt i dag skulle hon ha lagt ytterligare ett kapitel till sin bok ”The March of Folly”, om människors förmåga genom historien till kollektiva dårskaper. Köpenhamn är ytterligare ett bevis för att nuvarande konstitutionella ordningar inte kan hantera (govern) den globaliserade verklighetens problem. Det visade också finanskrisen. Det visar oförmågan att nå ett frihandelsavtal, att komma tillrätta med fattigdom, terrorism, energi-system, migration... Världen fungerar numera i tätt sammanflätade, interaktiva och gränsöverskridande system: finans, ekonomi, produktion, logistik, information... Men makten är fortfarande organiserad styckevis och delt i enskilda nationer, som tillkommit genom historiska tillfälligheter och politiska skeenden. Världen missköts genom nationers ständiga kamp att hävda sina intressen. Ingen nation, ingen institution äger legitimitet att sköta helheten. Motsättningar förutsätts kunna lösas i förhandlingar, som ytterst bygger på suveränitetens postulat. Det var Westfaliska freden 1648 som födde ordningen byggd på principen om nationalstatens suveränitet. Men historien lär oss att ingen världsordning har evigt liv. Dess legitimitet varar bara så länge den levererar maktbalans, tillväxt och är bra på att lösa problem. Den nuvarande ordningen, formulerad efter andra världskriget, har visat sig ineffektiv när globaliseringen flyttat en del av lösningsbehoven också till överstatlig nivå. På inget annat område är detta tydligare än på miljö- och klimatområdet. Biosfären är i sig själv ett planetärt, adaptivt, interaktivt, ständigt föränderligt och självreglerande system. Den är en odelbar helhet. Naturen går inte logiskt att dela in i nationer. Det går inte att fixa haven för sig, skogarna för sig eller klimatet för sig eller den atmosfäriska CO2-balansen, samspelet mellan biologisk mångfald och ekosystemens produktivitet för sig. Den av FN-organet UNFCCC formade förhandlingsprocessen för klimatfrågan hade den omöjliga uppgiften att förena lösningen av ett extremt komplicerat geofysiskt problem med lösningen av ett politiskt problem: att få 192 nationer att bli överens, utifrån vars och ens egna nationella intressen, om mål, medel och fördelning av ansvar för åtgärder att vidtas under åratal framöver. Förhandlingsprocessen designades utifrån den föreställningen att det ekologiska problemet skulle kunna lösas genom politiska kompromisser mellan olika nationers geopolitiska, hegemoniska, ekonomiska och sociala intressen. Men om nu 192 nationer ändå skulle ha kommit överens om det ”perfekta avtalet”, så saknas i upplägget den tillsynsmyndighet som med ekonomisk, polisiär och militär makt skulle ha kunnat korrigera de nationer som av olika skäl inte skulle möta åtaganden och mål. Förhandlingarna försökte lösa fel problem: att nå politiska kompromisser som primärt säkrade stormakternas hegemoniska intressen. Det verkliga problemet att lösa var att restabilisera biosfären. Åtgärderna måste vidtas utifrån de ekologiska systemvillkoren, inte utifrån nationernas relativa förhandlingsstyrka och maktpolitiska intressen. FN:s alla miljökonferenser och -konventioner visar ineffektiviteten i det nuvarande systemet av ”governance” av globala systemproblem. Kyotoprotokollet blev en papperstiger, sönderslitet av en nationernas anarkistiska brist på ömsesidig solidaritet. Av cirka 500 internationella överenskommelser har blott en handfull fullgjorts till bokstaven. Ett oss näraliggande exempel är Östersjön. I ett par århundraden har vetenskap och kunskapsutveckling präglats av reduktionismens metod. Människan har strävat efter att veta alltmer om alltmer fragmenterade fenomen. Därför säger man att djävulen återfinns i detaljerna. Men finanskris och miljökris visar att den verkliga djävulen finns i systemen. Det viktigaste är att förstå helheten, hur saker och ting hänger samman. Det är bara då man kan forma eller reparera system för att åstadkomma säkerhet och resiliens. Det är också en absurditet att nationella ledare skulle ha sina alldeles egna vetenskapliga rådgivare. Ekosystemen är inte nationella, men väl en stor del av forskningsanslagen. IPCC var ett lovande initiativ. Men dess vetenskapliga trovärdighet ifrågasätts liksom dess politiska neutralitet. IPCC hukar under kritiken. Globaliseringens, de ömsesidiga globala beroendenas verklighet, har föråldrat de nuvarande konstitutionernas kartbilder. Världen förfogar inte över de mekanismer som krävs för att lösa dagens viktigaste utmaningar. I detta ligger en växande fara för konflikt och krig. På det ekonomiska området visade finanskrisen att nuvarande institutioner och regelverk inte räckte till för att förutse eller hantera de finansiella risker som förtätningen av de globala beroenden hade skapat. 1970-talets G5 blev till G8, som blev till G20. Men G20 är en informell gruppering, inte fotad på demokratisk grund. G20 har ingen närkontakt med väljarkårer eller lokala opinioner. G20 ser dessutom problemen endast ur en, men givetvis mycket viktig synvinkel. Gränser sätter gränser för politisk solidaritet. Om världen vore ett enda land skulle ett sådant aldrig politiskt fungera med de klyftor, orättvisor, exploatering av människor och natur som i dag är en realitet. Det internationella systemets ofullkomlighet i förhållande till dagens verklighet är kärnan till morgondagens konflikter. Detta kom till ytan i Köpenhamn. President Roosevelt sammankallade, veckan efter Japans anfall på Pearl Harbor den 7 december 1941, sina närmaste förtrogna. Han bad dem omedelbart att börja tänka igenom hur världen borde ordnas för fredlig samexistens efter den kommande freden. Han tog – preaktivt – ansvar för framtiden. Därför bör debaclet i Köpenhamn tas för vad det faktiskt är, sammanbrottet för en redan svunnen tids institutioner och mekanismer att komma överens. Världen behöver nu de nya former som säkrar ekonomisk tillväxt, social stabilitet och ekologisk restabilisering i en fortsatt globaliserande värld. Uppgiften är enorm. Den mäktar ingen nation ensam med. Den viktiga frågan att ställa är inte vad som gick fel i Köpenhamn utan hur en demokratiskt grundad ordning skall formas i denna nya värld. Bo Ekman Tällberg Foundations grundare och ordförande Tällberg Foundation Tällberg Foundation är en internationell, ideell organisation med säte i Sverige. Målsättningen är att fördjupa förståelsen kring ledarskap och förändring inom samhälle och näringsliv. Mest känt är det årliga Tällberg Forum som samlar ledare från hela världen. Tällberg Foundations vision är en rättvis och trygg värld för både mänskligheten och naturen. Verksamheten finansieras av både privata och statliga medel. Störst bidragsgivare är Svenska postkodlotteriet. Även lokala dalaföretag bidrar, liksom bland andra UD, Närings- och Miljödepartementen.


Summary: Tällberg Foundations grundare: Världen behöver en ny demokratisk ordning som säkrar ekonomisk tillväxt, social stabilitet och ekologisk restabilisering.Debaclet vid klimatkonferensen i Köpenhamn är ytterligare ett bevis för att nuvarande konstitutionella ordningar inte kan hantera den globaliserade verklighetens problem. Världen missköts genom nationers ständiga kamp att hävda sina intressen. Ingen nation, ingen institution äger legitimitet att sköta helheten. Det var Westfaliska freden 1648 som födde ordningen byggd på principen om nationalstatens suveränitet. Men historien lär oss att ingen världsordning har evigt liv. Den viktiga frågan är nu hur en demokratisk grundad ordning ska formas i denna nya värld. Uppgiften är enorm. Den mäktar ingen nation ensam med, skriver Bo Ekman.

Den 18 december 2009 om kvällen kom en alltmer haltande världsordning till vägs ände. 17 års klimatförhandlingar – via Kyoto – hade brutit samman. Bilderna dokumenterar ledarnas uppgivenhet, plågade av att vilja men inte kunna leverera den uppgörelse de faktiskt vet att världen behöver. Enligt min mening hade Köpenhamnsprocessen inga möjligheter att lyckas. Om historikern Barbara Tuchman levt i dag skulle hon ha lagt ytterligare ett kapitel till sin bok ”The March of Folly”, om människors förmåga genom historien till kollektiva dårskaper. Köpenhamn är ytterligare ett bevis för att nuvarande konstitutionella ordningar inte kan hantera (govern) den globaliserade verklighetens problem. Det visade också finanskrisen. Det visar oförmågan att nå ett frihandelsavtal, att komma tillrätta med fattigdom, terrorism, energi-system, migration … Världen fungerar numera i tätt sammanflätade, interaktiva och gränsöverskridande system: finans, ekonomi, produktion, logistik, information… Men makten är fortfarande organiserad styckevis och delt i enskilda nationer, som tillkommit genom historiska tillfälligheter och politiska skeenden. Världen missköts genom nationers ständiga kamp att hävda sina intressen. Ingen nation, ingen institution äger legitimitet att sköta helheten. Motsättningar förutsätts kunna lösas i förhandlingar, som ytterst bygger på suveränitetens postulat. Det var Westfaliska freden 1648 som födde ordningen byggd på principen om nationalstatens suveränitet. Men historien lär oss att ingen världsordning har evigt liv. Dess legitimitet varar bara så länge den levererar maktbalans, tillväxt och är bra på att lösa problem. Den nuvarande ordningen, formulerad efter andra världskriget, har visat sig ineffektiv när globaliseringen flyttat en del av lösningsbehoven också till överstatlig nivå. På inget annat område är detta tydligare än på miljö- och klimatområdet. Biosfären är i sig själv ett planetärt, adaptivt, interaktivt, ständigt föränderligt och självreglerande system. Den är en odelbar helhet. Naturen går inte logiskt att dela in i nationer. Det går inte att fixa haven för sig, skogarna för sig eller klimatet för sig eller den atmosfäriska CO2-balansen, samspelet mellan biologisk mångfald och ekosystemens produktivitet för sig. Den av FN-organet UNFCCC formade förhandlingsprocessen för klimatfrågan hade den omöjliga uppgiften att förena lösningen av ett extremt komplicerat geofysiskt problem med lösningen av ett politiskt problem: att få 192 nationer att bli överens, utifrån vars och ens egna nationella intressen, om mål, medel och fördelning av ansvar för åtgärder att vidtas under åratal framöver. Förhandlingsprocessen designades utifrån den föreställningen att det ekologiska problemet skulle kunna lösas genom politiska kompromisser mellan olika nationers geopolitiska, hegemoniska, ekonomiska och sociala intressen. Men om nu 192 nationer ändå skulle ha kommit överens om det ”perfekta avtalet”, så saknas i upplägget den tillsynsmyndighet som med ekonomisk, polisiär och militär makt skulle ha kunnat korrigera de nationer som av olika skäl inte skulle möta åtaganden och mål. Förhandlingarna försökte lösa fel problem: att nå politiska kompromisser som primärt säkrade stormakternas hegemoniska intressen. Det verkliga problemet att lösa var att restabilisera biosfären. Åtgärderna måste vidtas utifrån de ekologiska systemvillkoren, inte utifrån nationernas relativa förhandlingsstyrka och maktpolitiska intressen. FN:s alla miljökonferenser och -konventioner visar ineffektiviteten i det nuvarande systemet av ”governance” av globala systemproblem. Kyotoprotokollet blev en papperstiger, sönderslitet av en nationernas anarkistiska brist på ömsesidig solidaritet. Av cirka 500 internationella överenskommelser har blott en handfull fullgjorts till bokstaven. Ett oss näraliggande exempel är Östersjön. I ett par århundraden har vetenskap och kunskapsutveckling präglats av reduktionismens metod. Människan har strävat efter att veta alltmer om alltmer fragmenterade fenomen. Därför säger man att djävulen återfinns i detaljerna. Men finanskris och miljökris visar att den verkliga djävulen finns i systemen. Det viktigaste är att förstå helheten, hur saker och ting hänger samman. Det är bara då man kan forma eller reparera system för att åstadkomma säkerhet och resiliens. Det är också en absurditet att nationella ledare skulle ha sina alldeles egna vetenskapliga rådgivare. Ekosystemen är inte nationella, men väl en stor del av forskningsanslagen. IPCC var ett lovande initiativ. Men dess vetenskapliga trovärdighet ifrågasätts liksom dess politiska neutralitet. IPCC hukar under kritiken. Globaliseringens, de ömsesidiga globala beroendenas verklighet, har föråldrat de nuvarande konstitutionernas kartbilder. Världen förfogar inte över de mekanismer som krävs för att lösa dagens viktigaste utmaningar. I detta ligger en växande fara för konflikt och krig. På det ekonomiska området visade finanskrisen att nuvarande institutioner och regelverk inte räckte till för att förutse eller hantera de finansiella risker som förtätningen av de globala beroenden hade skapat. 1970-talets G5 blev till G8, som blev till G20. Men G20 är en informell gruppering, inte fotad på demokratisk grund. G20 har ingen närkontakt med väljarkårer eller lokala opinioner. G20 ser dessutom problemen endast ur en, men givetvis mycket viktig synvinkel. Gränser sätter gränser för politisk solidaritet. Om världen vore ett enda land skulle ett sådant aldrig politiskt fungera med de klyftor, orättvisor, exploatering av människor och natur som i dag är en realitet. Det internationella systemets ofullkomlighet i förhållande till dagens verklighet är kärnan till morgondagens konflikter. Detta kom till ytan i Köpenhamn. President Roosevelt sammankallade, veckan efter Japans anfall på Pearl Harbor den 7 december 1941, sina närmaste förtrogna. Han bad dem omedelbart att börja tänka igenom hur världen borde ordnas för fredlig samexistens efter den kommande freden. Han tog – preaktivt – ansvar för framtiden. Därför bör debaclet i Köpenhamn tas för vad det faktiskt är, sammanbrottet för en redan svunnen tids institutioner och mekanismer att komma överens. Världen behöver nu de nya former som säkrar ekonomisk tillväxt, social stabilitet och ekologisk restabilisering i en fortsatt globaliserande värld. Uppgiften är enorm. Den mäktar ingen nation ensam med. Den viktiga frågan att ställa är inte vad som gick fel i Köpenhamn utan hur en demokratiskt grundad ordning skall formas i denna nya värld. Bo Ekman Tällberg Foundations grundare och ordförande