Tuva Novotny:

Summary: Tuva Novotny är aktuell i svenska ”Bröllopsfotografen”, danska ”Simon og Malou” – och snart i amerikanska ”Eat, pray, love”, där hon spelar mot Julia Roberts. DN Söndags Johan Åkesson träffade en svensk stjärna som inte imponeras av Hollywoods maskineri. TUVA NOVOTNY

Dagens soundtrack är viskande pop från Norge. Kings of Convenience nya spelas i Tuva Novotnys laptop. Hon har just satt en deg till ett danskt femkornsbröd och vilar nu armbågarna mot matbordet. Det är måndagsmorgon och Tuva förvarnar att telefonen kan komma att ringa. Måndag är fixardag. Men Tuva tar det lugnt och bjuder på te. Vi är hemma hos henne, i en liten, ljus lägenhet mitt i Köpenhamn. Förra veckan kom hon hem från en månads jobb i Rom med Julia Roberts. Nästa vecka reser hon först till Stockholm, sedan till Luleå, för sin roll i Kjell Sundvalls nya film. I dagarna hade ”Bröllopsfotografen” biopremiär i Sverige, och i slutet av oktober går den romantiska komedin ”Simon og Malou” upp på danska biografer. Båda filmerna med Tuva Novotny i en av huvudrollerna. Det är mycket nu, men 29-åriga Tuva Novotny är inte det minsta stressad. Den just avklarade filminspelningen i Rom, där Tuva spelar sidekick till Julia Roberts i ”Eat, pray, love”, skulle man kunna kalla ”det stora internationella genombrottet”. Ett genombrott som Tuva välkomnar motvilligt. Dessutom är hon inte nöjd med sin insats. – Det är ett så stort maskineri i de stora Hollywoodfilmerna och tricket är att fylla sina repliker med kött och blod trots att man bara har tre sekunder på sig och sjutton producenter som flåsar i ens nacke. Men jag känner inte att jag lyckades. Jag kände mig blockerad. En månad i Rom där ”kostymklädda snubbar” hämtade och lämnade Tuva vid hotellentrén varje morgon och kväll och där en assistent knappt ville låta henne gå på toaletten ensam, var en högljudd väckarklocka för Tuva. På branschsajten Filmnyheterna.se skrev Tuva en krönika om hur hon kommer att börja jobba i kassan på Ica den dagen svensk film blir en kopia av det amerikanska stormaskineriet hon just upplevt. – Jo, man frågar sig, varför gör jag det här? Kärleken till filmkonsten, kärleken till mitt jobb, kommer i skymundan när allt ska klaffa i ett enormt maskineri. Men jag kanske borde ha haft mer av glimten i ögat när jag skrev min krönika, för samtidigt var det ju skithäftigt. Att stå där och se allt hända. Jag kände mig som ett barn. På vilket sätt blev du som ett barn? – Jag har ju vuxit upp med ”Pretty Woman” och nu var det liksom ”Julia, ska vi läsa en scen?” Hur var hon, Julia Roberts? – Inspelningsplatsen var omringad av fans, och fotografer hängde i träden, men hon var ett überproffs och lät det inte störa henne. Jag beundrar henne, hur hon har tagit sig upp till toppen och ändå lyckas hålla så hårt på sitt privatliv. Det finns inte många som är på hennes nivå och nu spelade vi på samma planhalva, det var häftigt. Fotografen Anders Hansson stegar upp för trapporna och in i lägenheten. Han och Tuva pratar om hur man bör hålla i ett kameraobjektiv. Tuva spelar en aspirerande fotograf i ”Bröllopsfotografen” och verkar över lag ha ett stort intresse för fotografi. Många privata foton pryder väggarna, och ett inramat foto i svartvitt av den tjeckiske fotografen Josef Koudelka hänger inramat bakom matbordet. När det är dags för fotografering blir det bilder rakt upp och ner utan krusiduller. Tuva tar inte en sekund till att titta i spegeln innan. I sitt mediemanifest som ibland skickas ut till journalister inför intervjuer, står klart och tydligt att hon inte tänker stylas eller posera på ett onaturligt sätt. För att inte ”medverka till unga flickors strävan efter film- och modebranschens glamouriserande och ytliga utseendeideal”, som hon själv formulerar det. I sin relation till massmedier är Tuva också noga med att hålla isär sitt privatliv från yrkesrollen. Familjen hålls utanför intervjuer och Tuva är återhållsam med att berätta om sig själv. Men vad får då svenska filmtittare för bild av henne? – Jag försöker att inte tänka på det. Men en kompis hörde på en middag att jag är en rödvinsdrickande kvasikulturfeminist. Jag förstår att läsare kan få en smal bild av offentliga personer, det blir en ensidig personlighet som kommer fram i intervjuer, bara en bråkdel av personen. Men jag är inte intresserad av att ge ett heltäckande porträtt. Bryr du dig om vad andra tycker? – Det händer, särskilt med bloggens tillfart, det har blivit så tillgängligt för folk att ha åsikter om allt. Många elaka och ogynnsamma kommentarer kommer fram. Vi lever i en kultur av elak ironi som fortfarande är modernt. Det kan jag bli ledsen för. Jag kan känna mig uppgiven inför mänskligheten. Om din favoritregissör får för sig att göra en film med riktigt ”elak ironi” som du inte gillar, tackar du då nej till huvudrollen? – Det beror ju på vad man riktar ironin mot. Ironi som samhällskritik kan ju bli riktigt bra, men inte riktat mot en person. Det finns en ironiserande och ansvarslös mobbningskultur bland vuxna som jag tycker är hemsk. I ”Bröllopsfotografen” skildras hur elaka vuxna kan vara mot varandra. Och samtidigt undrar vi varför barnen retar varandra ... Varför tror du en sådan ”mobbningskultur” kan vara så populär? – Det handlar om en slapp hållning till medmänsklighet, som späds på av ett medieklimat som skor sig på andras olycka; skvallerpress och mobbnings-tv. Är det varmare i Köpenhamn? – Här riktar man sitt missnöje mot politiker och auktoriteter som satt sig i en position att bli granskade. Visst finns skvallerpress och mobbnings-tv här också, men de gånger det gått för långt har de som utsatts också slagit tillbaka med full kraft. Som till exempel Casper Christensen, känd komiker som efter att han förföljts av skvallerpress i åratal bjöd in chefredaktören för danska Se och hör till sitt tv-program, för en öppen och skoningslös moralisk utfrågning. Sunt tycker jag, att man inte bara finner sig i sådan behandling, utan slår tillbaka med samma vapen – offentlig debatt. Telefonen ringer och Tuva svarar i sitt headset – på norska första samtalet, på danska andra och på svenska tredje. Vi promenerar ned till stamfiket på Studiestræde och jag frågar Tuva om hon är en person som anpassar sig efter andra. – Att jag lärt mig danska har gjort saker lättare här. Bara en sån grej som att öppna ett bankkonto. Det är viktigt att anstränga sig, med språket tar man sig in i folksjälen, och jag vill vara en del av den. Det är också mitt jobb att ytligt kunna göra om mig, men i värderingar och åsikter anpassar jag mig inte. Hur viktigt är en films budskap för dig när du går in i ett projekt? – Jag använder mig av vad jag kallar en nödvändighetskompass. Det behöver inte vara en tung, existentiell berättelse, jag kan lika gärna göra en humorserie, men ämnet måste kännas relevant och viktigt att ta upp. Du är väldigt principfast? – Det är inga principer, bara ren självmedicinering. Men sen handlar det ju också om att ha mat på bordet, så kommer århundradets check kanske jag till och med måste tacka ja till en återförening av ”Skilda världar”. Är det inte jobbigt att spela kär i alla filmer? – Haha, nej, det är det lättaste som finns. Alla kommer ihåg hur det är att vara förälskad. Och när det gäller kärleksscener, sexscener, så är allt så tekniskt att det bara blir komiskt. Jag trivs bra med att spela i filmer om banala vardagssaker, där det är lätt för tittarna att relatera. Det vore konstigt om jag som skådespelare bara drömde om att få spela roller i komplexa situationer. Familjeliv och relationer är komplext nog för mig. Vad skäms du mest över i din karriär? – Det är så pinsamt att jag inte kan säga det. Är du säker? – Okej, det var när jag var 17 år och blev erbjuden 75 000 kronor för att vara bartender och spela skivor en helg, i Västerås och Luleå. När jag kom till baren i Västerås såg jag att det var ett tobaksbolag som sponsrade festen. Det var jobbigt och kändes helt fel. Vad är du mest stolt över då? – Att jag har ett familjeliv och en karriär som båda funkar. Hur får man det att funka? – Bra planering, och genom att hålla fokus på första prioritet, för min del familjen. Om inte familjen fungerar eller mår bra gör jag inget bra jobb, så det är en förutsättning att det ena inte görs på bekostnad av det andra. När vi kliver in på det skramliga kaféet börjar Tuva genast bära in disk till köket och prata med personalen bakom kassan. Hon känner ägarna och det händer att hon extrajobbar här, mest för att hjälpa till. Det gör hennes pojkvän också, en norsk kille som annars arbetar med mjukvarulicenser. Vi beställer in kycklingmackor, gjorda på bröd som Tuva lovprisar, och pratar mer om hennes senaste biofilm ”Bröllopsfotografen”. ”En äkta värmlandspöjk träffar en äkta överklasstjej i Stockholm och en motvillig vänskap föds”, förklarar Tuva. – Men han ger sig inte. När de till slut bortser från social tillhörighet inser båda att de har mycket gemensamt. Filmen handlar om vad någon är beredd att göra för att bli accepterad. Klasskillnader som hinder för kärleken är ett klassiskt tema på film. Hur verkligt dilemma är det egentligen tror du? – Det är en lång väg från Slottet till Rinkeby, klasskillnaderna finns och det är bra att man tar upp dem. Men filmen handlar också om samhällsnormer och utanförskap. Känner du dig utanför ibland? – Vem gör inte det? I Rom kände jag mig jävligt utanför. Klassåtskillnad eller statusfördelning kan ju ske i kulturkrockar och gruppdynamiker också, det handlar ju inte alltid om ekonomisk klass och förutsättning, utan också om social skolning och kulturell bakgrund. Hollywood och jag var nog en sån, kulturkrock liksom. Men jag lägger inte lika mycket vikt vid sådant nu. Det var annorlunda i tonåren då jag använde attribut och bekantskaper för att identifiera mig själv som människa och känna tillhörighet. I dag är det familjen som ger Tuva störst bekräftelse, berättar hon. Och även om familjen är tabubelagd i intervjusammanhang glider vi försiktigt in på ämnet. – I jobbsammanhang blir jag bekräftad och betald för projekt, det kan lätt kännas att man bara finns fram till nästa lönecheck. Många människor i Sverige har fått sparken senaste året och jag förstår vad som händer med deras självförtroende. Men när man inte blir bekräftad genom sitt jobb ser jag att partnerskap och familj är något man kan falla tillbaka på. Att åtminstone ha en familjeidentitet när yrkesidentiteten svajar. Vad tänker du på när du hör ordet kärlek? – Känslan av antingen eller. Att älska eller inte. Jag tycker att kärlek utan kompromisser är ”rubbish”. Det är när man böjer sig, kompromissar och ändå älskar någon som man kan prata om kärlek. Jag är ingen kämpe för giftermål eller andra kyrkliga traditioner, men kör man på ”antingen” ska det innefatta allt. Hur har din syn på kärlek utvecklats med åldern? – Jag tror att jag alltid har haft samma inställning, att älskar du någon så älskar du verkligen den personen. När jag var yngre hade jag en strävan efter kicksökande kärlek, då var förälskelsen större än kärleken. Med åren har jag insett att kärlek inte handlar om att vara en marskatt dygnet runt. För mig är det rädslan för att mista någon som är riktig kärlek. Är det din största rädsla? – Absolut. Men inte på ett dramatiskt plan. Rädslan för att förlora sin partner, eller i förlängningen ett barn, definierar kärnan av kärleken för mig. Att man inser att utan den personen blir det ett tomrum i ens liv. Hur romantisk är du? – Jag vet inte vad det ordet betyder nu för tiden. Om du menar romantisk som i att överraska sin partner med blommor så är jag inte det. Menar du romantisk som i att fantisera om att i framtiden kunna dra sig tillbaka på en strand med sin bästa vän och en Margarita i handen, ja, då är jag romantisk. Johan Åkesson är reporter på DN Söndag. johan.akesson@dn.se anders hansson är frilansfotograf. sondag@dn.se Ålder: 29 år. Aktuell: I Ulf Malmros nya fi lm ”Bröllopsfotografen, samt huvudroll i nya, danska filmen ”Simon og Malou”. Har just spelat in amerikanska filmen ”Eat, pray, love” med bland andra Julia Roberts. Är med i Kjell Sundvalls nya film ”Bröderna Karlsson” som spelas in i höst. Bor: Lägenhet i Köpenhamn. Familj: ”Stor.” I Köpenhamn norsk sambo och ett barn. Bakgrund: Började sin karriär i tv-såpan ”Skilda världar” 1996, stora roller i bl a ”Jalla, jalla” och ”Smala Sussie”. Medverkat i tv-produktioner som ”Norrmalmstorg” och ”Snapphanar”. Släppte singeln ”Newfound lover” i samband med filmen ”Smala Sussie” 2003. Var sommarvärd i P 1:s ”Sommar” 2006.


Tuva Novotny:

Summary: Tuva Novotny är aktuell i svenska ”Bröllopsfotografen” , danska ”Simon og Malou” – och snart i amerikanska ”Eat, pray, love” , där hon spelar mot Julia Roberts. DN Söndags Johan Åkesson träffade en svensk stjärna som inte imponeras av Hollywoods maskineri. TUVA NOVOTNY

Dagens soundtrack är viskande pop från Norge. Kings of Convenience nya spelas i Tuva Novotnys laptop. Hon har just satt en deg till ett danskt femkornsbröd och vilar nu armbågarna mot matbordet. Det är måndagsmorgon och Tuva förvarnar att telefonen kan komma att ringa. Måndag är fixardag. Men Tuva tar det lugnt och bjuder på te. Vi är hemma hos henne, i en liten, ljus lägenhet mitt i Köpenhamn. Förra veckan kom hon hem från en månads jobb i Rom med Julia Roberts. Nästa vecka reser hon först till Stockholm, sedan till Luleå, för sin roll i Kjell Sundvalls nya film. I dagarna hade ”Bröllopsfotografen” biopremiär i Sverige, och i slutet av oktober går den romantiska komedin ”Simon og Malou” upp på danska biografer. Båda filmerna med Tuva Novotny i en av huvudrollerna. Det är mycket nu, men 29-åriga Tuva Novotny är inte det minsta stressad. Den just avklarade filminspelningen i Rom, där Tuva spelar sidekick till Julia Roberts i ”Eat, pray, love” , skulle man kunna kalla ”det stora internationella genombrottet” . Ett genombrott som Tuva välkomnar motvilligt. Dessutom är hon inte nöjd med sin insats. – Det är ett så stort maskineri i de stora Hollywoodfilmerna och tricket är att fylla sina repliker med kött och blod trots att man bara har tre sekunder på sig och sjutton producenter som flåsar i ens nacke. Men jag känner inte att jag lyckades. Jag kände mig blockerad. En månad i Rom där ”kostymklädda snubbar” hämtade och lämnade Tuva vid hotellentrén varje morgon och kväll och där en assistent knappt ville låta henne gå på toaletten ensam, var en högljudd väckarklocka för Tuva. På branschsajten Filmnyheterna.se skrev Tuva en krönika om hur hon kommer att börja jobba i kassan på Ica den dagen svensk film blir en kopia av det amerikanska stormaskineriet hon just upplevt. – Jo, man frågar sig, varför gör jag det här Kärleken till filmkonsten, kärleken till mitt jobb, kommer i skymundan när allt ska klaffa i ett enormt maskineri. Men jag kanske borde ha haft mer av glimten i ögat när jag skrev min krönika, för samtidigt var det ju skithäftigt. Att stå där och se allt hända. Jag kände mig som ett barn. På vilket sätt blev du som ett barn – Jag har ju vuxit upp med ”Pretty Woman” och nu var det liksom ”Julia, ska vi läsa en scen” Hur var hon, Julia Roberts – Inspelningsplatsen var omringad av fans, och fotografer hängde i träden, men hon var ett überproffs och lät det inte störa henne. Jag beundrar henne, hur hon har tagit sig upp till toppen och ändå lyckas hålla så hårt på sitt privatliv. Det finns inte många som är på hennes nivå och nu spelade vi på samma planhalva, det var häftigt. Fotografen Anders Hansson stegar upp för trapporna och in i lägenheten. Han och Tuva pratar om hur man bör hålla i ett kameraobjektiv. Tuva spelar en aspirerande fotograf i ”Bröllopsfotografen” och verkar över lag ha ett stort intresse för fotografi. Många privata foton pryder väggarna, och ett inramat foto i svartvitt av den tjeckiske fotografen Josef Koudelka hänger inramat bakom matbordet. När det är dags för fotografering blir det bilder rakt upp och ner utan krusiduller. Tuva tar inte en sekund till att titta i spegeln innan. I sitt mediemanifest som ibland skickas ut till journalister inför intervjuer, står klart och tydligt att hon inte tänker stylas eller posera på ett onaturligt sätt. För att inte ”medverka till unga flickors strävan efter film- och modebranschens glamouriserande och ytliga utseendeideal” , som hon själv formulerar det. I sin relation till massmedier är Tuva också noga med att hålla isär sitt privatliv från yrkesrollen. Familjen hålls utanför intervjuer och Tuva är återhållsam med att berätta om sig själv. Men vad får då svenska filmtittare för bild av henne – Jag försöker att inte tänka på det. Men en kompis hörde på en middag att jag är en rödvinsdrickande kvasikulturfeminist. Jag förstår att läsare kan få en smal bild av offentliga personer, det blir en ensidig personlighet som kommer fram i intervjuer, bara en bråkdel av personen. Men jag är inte intresserad av att ge ett heltäckande porträtt. Bryr du dig om vad andra tycker – Det händer, särskilt med bloggens tillfart, det har blivit så tillgängligt för folk att ha åsikter om allt. Många elaka och ogynnsamma kommentarer kommer fram. Vi lever i en kultur av elak ironi som fortfarande är modernt. Det kan jag bli ledsen för. Jag kan känna mig uppgiven inför mänskligheten. Om din favoritregissör får för sig att göra en film med riktigt ”elak ironi” som du inte gillar, tackar du då nej till huvudrollen – Det beror ju på vad man riktar ironin mot. Ironi som samhällskritik kan ju bli riktigt bra, men inte riktat mot en person. Det finns en ironiserande och ansvarslös mobbningskultur bland vuxna som jag tycker är hemsk. I ”Bröllopsfotografen” skildras hur elaka vuxna kan vara mot varandra. Och samtidigt undrar vi varför barnen retar varandra ... Varför tror du en sådan ”mobbningskultur” kan vara så populär – Det handlar om en slapp hållning till medmänsklighet, som späds på av ett medieklimat som skor sig på andras olycka; skvallerpress och mobbnings-tv. Är det varmare i Köpenhamn – Här riktar man sitt missnöje mot politiker och auktoriteter som satt sig i en position att bli granskade. Visst finns skvallerpress och mobbnings-tv här också, men de gånger det gått för långt har de som utsatts också slagit tillbaka med full kraft. Som till exempel Casper Christensen, känd komiker som efter att han förföljts av skvallerpress i åratal bjöd in chefredaktören för danska Se och hör till sitt tv-program, för en öppen och skoningslös moralisk utfrågning. Sunt tycker jag, att man inte bara finner sig i sådan behandling, utan slår tillbaka med samma vapen – offentlig debatt. Telefonen ringer och Tuva svarar i sitt headset – på norska första samtalet, på danska andra och på svenska tredje. Vi promenerar ned till stamfiket på Studiestræde och jag frågar Tuva om hon är en person som anpassar sig efter andra. – Att jag lärt mig danska har gjort saker lättare här. Bara en sån grej som att öppna ett bankkonto. Det är viktigt att anstränga sig, med språket tar man sig in i folksjälen, och jag vill vara en del av den. Det är också mitt jobb att ytligt kunna göra om mig, men i värderingar och åsikter anpassar jag mig inte. Hur viktigt är en films budskap för dig när du går in i ett projekt – Jag använder mig av vad jag kallar en nödvändighetskompass. Det behöver inte vara en tung, existentiell berättelse, jag kan lika gärna göra en humorserie, men ämnet måste kännas relevant och viktigt att ta upp. Du är väldigt principfast – Det är inga principer, bara ren självmedicinering. Men sen handlar det ju också om att ha mat på bordet, så kommer århundradets check kanske jag till och med måste tacka ja till en återförening av ”Skilda världar” . Är det inte jobbigt att spela kär i alla filmer – Haha, nej, det är det lättaste som finns. Alla kommer ihåg hur det är att vara förälskad. Och när det gäller kärleksscener, sexscener, så är allt så tekniskt att det bara blir komiskt. Jag trivs bra med att spela i filmer om banala vardagssaker, där det är lätt för tittarna att relatera. Det vore konstigt om jag som skådespelare bara drömde om att få spela roller i komplexa situationer. Familjeliv och relationer är komplext nog för mig. Vad skäms du mest över i din karriär – Det är så pinsamt att jag inte kan säga det. Är du säker – Okej, det var när jag var 17 år och blev erbjuden 75 000 kronor för att vara bartender och spela skivor en helg, i Västerås och Luleå. När jag kom till baren i Västerås såg jag att det var ett tobaksbolag som sponsrade festen. Det var jobbigt och kändes helt fel. Vad är du mest stolt över då – Att jag har ett familjeliv och en karriär som båda funkar. Hur får man det att funka – Bra planering, och genom att hålla fokus på första prioritet, för min del familjen. Om inte familjen fungerar eller mår bra gör jag inget bra jobb, så det är en förutsättning att det ena inte görs på bekostnad av det andra. När vi kliver in på det skramliga kaféet börjar Tuva genast bära in disk till köket och prata med personalen bakom kassan. Hon känner ägarna och det händer att hon extrajobbar här, mest för att hjälpa till. Det gör hennes pojkvän också, en norsk kille som annars arbetar med mjukvarulicenser. Vi beställer in kycklingmackor, gjorda på bröd som Tuva lovprisar, och pratar mer om hennes senaste biofilm ”Bröllopsfotografen” . ”En äkta värmlandspöjk träffar en äkta överklasstjej i Stockholm och en motvillig vänskap föds” , förklarar Tuva. – Men han ger sig inte. När de till slut bortser från social tillhörighet inser båda att de har mycket gemensamt. Filmen handlar om vad någon är beredd att göra för att bli accepterad. Klasskillnader som hinder för kärleken är ett klassiskt tema på film. Hur verkligt dilemma är det egentligen tror du – Det är en lång väg från Slottet till Rinkeby, klasskillnaderna finns och det är bra att man tar upp dem. Men filmen handlar också om samhällsnormer och utanförskap. Känner du dig utanför ibland – Vem gör inte det I Rom kände jag mig jävligt utanför. Klassåtskillnad eller statusfördelning kan ju ske i kulturkrockar och gruppdynamiker också, det handlar ju inte alltid om ekonomisk klass och förutsättning, utan också om social skolning och kulturell bakgrund. Hollywood och jag var nog en sån, kulturkrock liksom. Men jag lägger inte lika mycket vikt vid sådant nu. Det var annorlunda i tonåren då jag använde attribut och bekantskaper för att identifiera mig själv som människa och känna tillhörighet. I dag är det familjen som ger Tuva störst bekräftelse, berättar hon. Och även om familjen är tabubelagd i intervjusammanhang glider vi försiktigt in på ämnet. – I jobbsammanhang blir jag bekräftad och betald för projekt, det kan lätt kännas att man bara finns fram till nästa lönecheck. Många människor i Sverige har fått sparken senaste året och jag förstår vad som händer med deras självförtroende. Men när man inte blir bekräftad genom sitt jobb ser jag att partnerskap och familj är något man kan falla tillbaka på. Att åtminstone ha en familjeidentitet när yrkesidentiteten svajar. Vad tänker du på när du hör ordet kärlek – Känslan av antingen eller. Att älska eller inte. Jag tycker att kärlek utan kompromisser är ”rubbish” . Det är när man böjer sig, kompromissar och ändå älskar någon som man kan prata om kärlek. Jag är ingen kämpe för giftermål eller andra kyrkliga traditioner, men kör man på ”antingen” ska det innefatta allt. Hur har din syn på kärlek utvecklats med åldern – Jag tror att jag alltid har haft samma inställning, att älskar du någon så älskar du verkligen den personen. När jag var yngre hade jag en strävan efter kicksökande kärlek, då var förälskelsen större än kärleken. Med åren har jag insett att kärlek inte handlar om att vara en marskatt dygnet runt. För mig är det rädslan för att mista någon som är riktig kärlek. Är det din största rädsla – Absolut. Men inte på ett dramatiskt plan. Rädslan för att förlora sin partner, eller i förlängningen ett barn, definierar kärnan av kärleken för mig. Att man inser att utan den personen blir det ett tomrum i ens liv. Hur romantisk är du – Jag vet inte vad det ordet betyder nu för tiden. Om du menar romantisk som i att överraska sin partner med blommor så är jag inte det. Menar du romantisk som i att fantisera om att i framtiden kunna dra sig tillbaka på en strand med sin bästa vän och en Margarita i handen, ja, då är jag romantisk. Johan Åkesson är reporter på DN Söndag. johan.akesson@dn.se anders hansson är frilansfotograf. sondag@dn.se Ålder: 29 år. Aktuell: I Ulf Malmros nya fi lm ”Bröllopsfotografen, samt huvudroll i nya, danska filmen ”Simon og Malou” . Har just spelat in amerikanska filmen ”Eat, pray, love” med bland andra Julia Roberts. Är med i Kjell Sundvalls nya film ”Bröderna Karlsson” som spelas in i höst. Bor: Lägenhet i Köpenhamn. Familj: ”Stor.” I Köpenhamn norsk sambo och ett barn. Bakgrund: Började sin karriär i tv-såpan ”Skilda världar” 1996, stora roller i bl a ”Jalla, jalla” och ”Smala Sussie” . Medverkat i tv-produktioner som ”Norrmalmstorg” och ”Snapphanar” . Släppte singeln ”Newfound lover” i samband med filmen ”Smala Sussie” 2003. Var sommarvärd i P 1:s ”Sommar” 2006.


”Cityspårvägen är inte värd en miljon per meter”

Summary: Handelskammaren och S-politiker: Att förlänga spårvägen till Gallerian är slöseri med skattebetalarnas pengar.Ett av de mest angelägna kollektivtrafikprojekten är att bygga ut tunnelbanan till Karolinska sjukhuset och Norra stationsområdet. I stället blir den borgerliga majoriteten i Stockholms stora satsning under mandatperioden att förlänga museispårvägen från Norrmalmstorg till Gallerian för 228 miljoner, skriver Jens Spendrup, Peter Egardt, Lars Dahlberg och Jan Valeskog.

För att hinna få några spårvägsspår över huvud taget på plats före valet har majoriteten i Stockholms stadshus och Stockholms läns landsting beslutat att förlänga spårvägen från Norrmalmstorg till Hamngatan vid Gallerian. Prislappen är 228 miljoner kronor för 250 meter spårväg eller nästan en miljon per meter. Det är ungefär vad det kostar att bygga tunnelbana. Projektet har drivits igenom utan någon som helst analys av trafiknytta, samhällsekonomisk lönsamhet, effekt för övrig trafik eller trafiksäkerhet och konfliktrisker. Det har gått prestige i hela projektet. Spårvägen ska fram till varje pris även om kostnaderna är höga, utfallet magert och andra behov eftersätts. Den borgerliga majoritetens stora satsning på kollektivtrafiken under mandatperioden blir att förlänga museispårvägen från Norrmalmstorg till Gallerian. Det är en skymf mot de hundratusentals resenärer som varje dag trängs på bussar och tåg för att ta sig till jobbet. Hamngatan är det stora öst-västliga stråket för biltrafik och den enda vägen från Östermalm till Södermalm. Där går 24 000 fordon per dag, vilket är mer än på Öresundsbron. En stor del av trafiken på Hamngatan är nyttotrafik, som måste fram och som inte kan ersättas med kollektivtrafik. De besvärliga köerna på Strandvägen är en följd av det begränsade utrymmet på Hamngatan. Spårvägen innebär att ett körfält försvinner och att köerna på Strandvägen blir ännu längre. Men Hamngatan är också ett av Sveriges mest promenadtäta stråk med 40 000 gående per dygn. Spårvägen medför att alla andra trafikanter måste maka åt sig. Cykelbanan försvinner och biltrafiken kommer att drabbas av ännu värre köer. Byggtiden kommer att bli extremt besvärlig för alla. Bland annat ska alla trafikanter i båda riktningarna dela på ett enda körfält under tio dagar. Men vad värre är, för att få igenom detta prestigeprojekt i tid före valet bygger man nu ett provisorium. Trots den höga kostnaden och besvärliga byggtiden kommer stora delar att behöva göras om eftersom man nu väljer att inte grundlägga spårvägen ordentligt eller dra om de ledningar som ligger i gatan. Det kommer att behöva göras senare. Om hela Cityspårvägen kostar lika mycket som de första 250 meterna kommer hela sträckan från Värtan till Hornsberg att kosta 10 miljarder kronor. Den spårvägen kommer knappast att attrahera särskilt många resenärer eftersom det går tunnelbana i stort sett hela vägen. Med tanke på att spårvagnarna kommer att fastna i trafiken kommer de knappast att vara stressade stockholmares förstahandsval. Stockholms län växer nu med 30 000 nya invånare varje år. Det är en dubbelt så snabb befolkningsökning som vi haft de senaste årtiondena. Den stora befolkningsökningen förväntas fortsätta de närmaste 20 åren. Om vi ska ha en rimlig möjlighet att nå klimatmålen måste många fler än i dag välja att åka kollektivt. Då måste kollektivtrafiken vara snabb, driftsäker och attraktiv. Det krävs stora investeringar för att klara det, inte minst i form av utbyggnad av tunnelbanenätet. Ett av de mest angelägna projekten är att bygga ut tunnelbanan till Karolinska sjukhuset och Norra stationsområdet, där det planeras 3 500 bostäder och 10 000 nya arbetsplatser. Det projektet har majoriteten i landstinget strukit ur planerna av kostnadsskäl. En sådan tunnelbanelinje skulle kunna dras vidare mot Danderyds sjukhus. Genom att inte bygga ut tunnelbanan till Norra stationsområdet försvåras också en spårlösning för nordostsektorn. Trafiklandstingsrådet Christer Wennerholm verkar tycka att tunnelbanenätet är färdigbyggt. Det är en mycket märklig inställning när vi vet att tunnelbanan är den mest populära kollektivtrafiken med en miljon resor varje dag. Samtidigt driver han igenom Cityspårvägen mot allt vett och förnuft. Med skenande kostnader väljer man att bygga spårvägen i etapper. Den dyraste och besvärligaste delen i mitten, över Sergels torg, sparas till sist. På så sätt blir den nödvändig att bygga för att inte resten ska vara bortkastad. Christer Wennerholm är väl medveten om att delen över Sergels torg kommer att kosta astronomiska summor. Hela pelardäcket måste byggas om. Trafiken kommer att behöva stängas av och mängder av butiker vid Plattan måste evakueras och ersättas för förlorade inkomster. För många trafikuppgifter är spårvägar en utmärkt lösning. På den här platsen fyller det ingen funktion. Det är ett hot mot Stockholms framtid att utbyggnaden av kollektivtrafiken styrs av prestige i stället för klok planering och god användning av skattebetalarnas pengar. Jens Spendrup ordförande Stockholms handelskammare Peter Egardt vd Stockholms handelskammare Lars Dahlberg oppositionslandstingsråd (S) Jan Valeskog vice ordförande (S) i trafiknämnden i Stockholms stad


”Dags att gå över till stabil europeisk penningpolitik”

Summary: Ekonom om den svenska penningpolitiken: Riksbanken har fått agera alltför kraftfullt. Vi måste anamma Tysklands stabilitetspolitik. Till skillnad från större delen av EU har Sverige fört en penningpolitik med förebilder i Storbritannien och USA. På anglosachsiskt manér använder Riksbanken i dåliga tider valutaförsvagningen som ett konkurrensmedel – i strid mot det europeiska samarbete som Sverige borde vara en del av. Det är dags att diskutera Sveriges val av penningpolitisk modell. Vi måste vända på klacken och stiga in i det europeiska huset också monetärt och anamma den tyska modellen. Den har bättre än någon annan skapat ekonomisk stabilitet, skriver Anders Olshov.

Under de senaste decennierna har svensk penningpolitik förändrats i grunden. Regleringar, fast växelkurs och politiskt inflytande över Riksbanken har ersatts med liberaliseringar, flytande krona, politiskt oberoende för Riksbanken och prisstabilitet som norm. Förändringarna har skett parallellt med motsvarande reformer i flera andra länder, men har i vissa avseenden gått längre. Till skillnad från större delen av EU har Sverige anammat en anglosachsisk penningpolitik med förebilder i USA och Storbritannien. Kreditavregleringarna är mer omfattande än i till exempel Tyskland och Danmark, Sverige står utanför det europeiska valutasamarbetet och Riksbanken justerar räntan mer och snabbare än den Europeiska Centralbanken, ECB, samt har en anglosachsisk syn på ekonomisk stabilitet och risk, snarare än en kontinentaleuropeisk. Förändringarna har skett utan större debatt och i tämligen stor politisk enighet, med kronans vara eller inte vara som den verkligt stora stridsfrågan. Möjligen är det för att penningpolitik är svårt. Få begriper vad det handlar om och att förutse framtiden är så knivigt att självaste nobelpristagaren Milton Friedman, en av de främsta ekonomerna när det gäller penningpolitik, varnade för att använda penningpolitiken alltför aggressivt med tanke på osäkerheten och riskerna. Frånvaron av politisk styrning har gett Riksbanken handlingsutrymme till att agera kraftfullt, såsom Federal Reserve, den amerikanska centralbanken, eller Bank of England. Under de två lågkonjunkturerna på 2000-talet har Riksbanken sänkt räntan mer än ECB – och försvagat kronan – trots att Sverige inte drabbats av någon asymmetrisk ekonomisk störning jämfört med euroområdet. I dag ligger reporäntan på 0,25 procent i Sverige jämfört med 1,00 procent i euroområdet. Det borde kräva en förklaring. Vad vet Riksbanken om framtiden som ECB inte vet Förmodligen inget. Förklaringen är i stället att den på anglosachsiskt manér använder valutaförsvagningen som konkurrensmedel i dåliga tider, grundläggande i strid mot det europeiska ekonomiska och monetära samarbete som Sverige borde vara en del av. Och liksom USA och Storbritannien tar Riksbanken större risker på medellång och lång sikt för att hantera kortsiktiga obalanser.Förändringarna av penningpolitiken har gjorts gradvis av Riksbankens högsta ledning och under stort inflytande av enskilda liberala ekonomer, såsom professor Lars E. O. Svensson, numera i Riksbankens direktion och en person som vill sänka Riksbankens styrränta till noll, en extrem åsikt som skulle medföra stor risk för att vi bygger upp betydande obalanser. Det är att spela hasard med ekonomins långsiktiga utveckling. Det skulle skapa nya bubblor och ge utomordentliga förutsättningar för finansiell spekulation. Den förre centralbankschefen i USA, Alan Greenspan, var känd för att komma till finansmarknadernas undsättning så fort en större nedgång på aktiemarknaden eller finansiell oro uppstod, vilket fick marknaden att tala om ”the Greenspan put” , det vill säga en gratis säljoption för värdepappersinnehavare. Resultatet vet vi. Greenspans styre medförde bubblor – överdrivna prisuppgångar med spekulativa inslag – på tillgångsmarknaderna och ett betydligt större risktagande än vad som är försvarbart. Det var inte det enda misstaget. Avregleringarna på finansmarknaderna medförde också en flora av produktinnovationer och handel på nya marknader där de finansiella aktörerna hade bristfällig kunskap om riskerna. USA genomgick redan på 1980-talet en bank- och sparbankskris som en följd av liberaliseringarna, då närmare 4 000 banker gick omkull. Tillsammans med Federal Reserves penningpolitik har det denna gång lett till en finansiell härdsmälta som under några månader förlamade världsekonomin och som krävde enorma politiska räddningsinsatser. Den uppkomna situationen gör det angeläget att diskutera penningpolitiken med öppet sinne. Avregleringarna av finansmarknaderna medför risker. Även den svenska och nordiska finanskrisen 1989–1994 orsakades av kreditavregleringarna och en alltför snabb kreditexpansion, något som ledde till den värsta ekonomiska krisen i Sverige under efterkrigstiden.Större krav måste ställas på finanssektorn. Kapitalkraven bör höjas till åtminstone samma nivå som rådde under Basel I och möjligheten att flytta aktiviteter från balansräkningarna för att undgå kapitalkraven begränsas. Systemviktiga stora banker bör ha högre kapitalkvoter än mindre banker som saknar betydelse för det finansiella systemet. Ratinginstituten bör nonchaleras tills de hittat en ny finansieringsmodell skild från beställarna. Tillsynsmyndigheterna måste hantera de banker som är för stora för hemlandet multilateralt och lönerna bland dess anställda måste upp för att höja kompetensen. Därutöver måste villkoren för bonusutbetalningar ses över så att långsiktighet premieras framför kortsiktigt egenintresse. Det är också tydligt att prisstabilitetsmålet är för trubbigt och behöver kompletteras med analyser av tillgångsvärdena, kredittillväxten och eventuella bubbeltendenser för att säkra den långsiktiga stabiliteten. Centralbankerna vill gärna skjuta över ansvaret för den nuvarande finanskrisen mot affärs- och sparbankerna, men har själva brustit. De har stirrat sig blinda på inflationsmålet och har periodvis sänkt räntan i goda tider för att inflationen var låg, trots att tillgångsvärdena och kredittillväxten steg. Riksbanken vill ha ett tydligt och lättförklarligt inflationsmål att åberopa, men världen är mer komplex än så och med vanligt bondförnuft skulle både Riksbanken och Federal Reserve ha insett att räntan tidvis var för låg. För svenskt vidkommande måste valet av penningpolitisk modell debatteras. Dagens finanskris har sin uppkomst i samma anglosachsiska värld som Sveriges Riksbank har som förebild. Det är en politik som medfört så stora svängningar på finansmarknaderna, i huspriserna och i de ekonomiska konjunkturcyklerna att vi för första gången i modern tid genomlevt en finansiell systemkris till extrema kostnader. Medan medlemmarna i Europas ekonomiska och monetära union anammat Tysklands stabilitetspolitik, som bättre än någon annan skapat ekonomisk stabilitet och prisstabilitet över tiden, har Sverige glidit allt längre mot USA:s och Storbritanniens aktiva penningpolitik. Det är dags att vända på klacken och stiga in i det europeiska huset också monetärt. Ett rimligt förslag är att Riksbanken ges i uppgift att skugga ECB:s penningpolitik om inte en asymmetrisk störning föreligger, något som i så fall måste förklaras. Vidare bör Sverige tillsammans med Danmark folkomrösta om båda länderna tillsammans skall införa euron någon gång i framtiden. Skälet för att en gemensam folkomröstning bör hållas är enligt min mening att vinsterna av ett medlemskap ökar om grannländerna ansluter sig. Förslagsvis skulle en folkomröstning kunna hållas 2011 om en anslutning 2020 så att samhällsaktörerna ges god tid på sig att förbereda valutabytet. ANDERS OLSHOV chef Öresundsinstitutet Se även Jörgen Appelgren och Urban Bäckström, DN Debatt 29 juni, Gabriel Urwitz 16 augusti, Bengt Assarsson 3 september samt Hans Fahlin,Per Strömberg och Pehr Wissén 13 september.


BENKE:

Summary: ”Jag tar sikte på den målkåtaste norrmannen, men när jag sätter fart mot honom gör han en sorglös lov åt höger eller vänster och när jag vänder mig om är han redan framme vid det svenska målet.”

Jag har en återkommande skräckfantasi som går ut på att jag förvandlas till någon annan, och det inträffar alltid i något avgörande läge, typ när Kim Källström har lagt upp bollen på straffpunkten. Pang, plötsligt är jag Kim Källström. Halvkul. Jag skulle ju knappast kunna vända mig till lagkamraterna och säga, hörni, det har hänt en sak. Jag är inte Kim Källström längre. Jag heter Bengt Ohlsson och jag kommer garanterat att missa den här straffen. En lördag i september hamnar jag egendomligt nära den här fantasin. Sveriges författarlandslag ska möta Norge på Heden i Göteborg. Jag har blivit uttagen till matchen och jag har ingen aning om varför. Efter matchen misstänker jag att det finns fler som frågar sig samma sak. Jag har varit med några gånger när Bonniers har arrangerat drabbningar mellan författarna och förläggarna. Det är roliga matcher. Men jag vet ingenting om fotboll. Därför är min strategi den enklaste möjliga. Jag placerar mig i backlinjen och kollar in vem som verkar målkåtast av motståndarna. Sen punktmarkerar jag killen, jag är på honom som en kardborre och så fort han får bollen sätter jag full fart mot honom och springer rakt in i fanskapet. Men det norska laget består av tio stycken Dolph Lundgren och en Bruce Lee. Unga upplagor. Jag tar sikte på den målkåtaste norrmannen, men när jag sätter fart mot honom gör han en sorglös lov åt höger eller vänster och när jag vänder mig om är han redan framme vid det svenska målet. Halvvägs in i matchen börjar jag undra om jag blev skjuten under promenaden från omklädningsrummet och numera är ett spöke, som Bruce Willis i ”Sjätte sinnet” , för norrmännen verkar springa rakt igenom mig. Fotboll är ett mysigt spel när man sitter i soffan och tittar. Det är städat och avmätt. Man har överblick och full koll på allting. Man tycker att spelarna nere på planen är sega och klantiga. I verkligheten orkar man jaga en norrman i full fart ett tjugotal meter, sen är man så andfådd att man nästan får bäras ut på bår. I verkligheten vaknar man upp dagen efter och undrar vad som hände egentligen. Det gör ont överallt. Benen känns blånade och ömma. Det stramar i låren och ljumskarna. Man rör sig som en 97-åring. Vi ligger under i halvtid. Skadorna börjar droppa in. Ronnie Sandahl grinar illa. Thomas Bodström skakar på huvudet. Stefan Blomgren tittar ner i gräset. Två bloggbrudar står och tittar på. – Ni är inte tjugo längre, säger de. Det är problemet med bloggare. De tror att de kan gå omkring irl och sprida sitt gift som vanligt, och att ingen hör dem. Det är ändå inte så farligt. Klackarna i allsvenskan ropar värre grejer. De hade snott ihop en ramsa om min stora näsa för länge sen. Andra halvlek börjar. Norrmännen fortsätter att springa rakt igenom mig. De har laddat inför den här matchen. De lär dessutom ha blivit utlovade fem fat råolja per skalle om de vinner. Plus en tunna i bonus för varje mål. Norrmännen vinner med bla bla–1. Bloggbrudarna småler sardoniskt vid sidlinjen. Jag funderar på hur jag bäst ska berätta för mina lagkamrater att jag egentligen inte är den som de tror att jag är. Men jag låter det vara. Tänk på det här nästa gång ni ser Kim Källström bomma en straff. Ha förbarmande med killen. Det kanske trots allt inte är Kim Källström. Bengt Ohlsson Ålder: 46 år. Gör: Skriver. Gillar: Vardag. Ogillar: Fest. Lyssnar på: Deep Purple. Läser: ”Den sista cigaretten” av Klas Östergren. Ser: TCM. Äter: Allt utom strömming. Dricker: Portello.


”DO struntar i uppenbara fall av könsdiskriminering”

Summary: Ny rättsprocess inleds i dag: Lunds universitet stäms för olaga könsdiskriminering i 31 fall. Samtidigt anmäls diskrimineringsombudsmannen, DO, till JO.31 unga kvinnor stämmer i dag i en grupptalan Lunds universitet. De anser att de i samband med ansökan till psykologutbildningen på ett olagligt sätt blivit förbigångna av män som automatiskt fått förtur. Kvinnorna anmäler samtidigt diskrimineringsombudsmannen, DO, sedan denne beslutat att inte driva fall där sökande till högskolan diskriminerats på grund av kön. En ny granskning visar att tre fjärdedelar av Sveriges största lärosäten använder könsdiskriminerande urvalsregler. Totalt handlar det om 5 400 fall bara under 2009. I 95 procent av fallen är det kvinnor som missgynnas, skriver juristerna Gunnar Strömmer och Clarence Crafoord.

I dag anmäler vi diskrimineringsombudsmannen, DO, till justitieombudsmannen, JO. Detta sedan DO har beslutat att inte driva fall där sökande till högskolan har diskriminerats på grund av kön. Samtidigt hjälper vi några av dem som DO sviker. Elin Sahlin, som har anmält Lunds universitet sedan män fått automatisk förtur till psykologutbildningen, stämmer nu universitetet för olaglig könsdiskriminering tillsammans med 30 andra kvinnor. DO har fattat sitt beslut i fullt medvetande om att det handlar om ett jättelikt problem. Redan förra hösten presenterade Centrum för rättvisa siffror för åren 2006–2008 som visade att högskolorna har satt diskriminerande urvalsregler i system. En ny granskning, som omfattar antagningen till samtliga programutbildningar på Sveriges 36 största lärosäten inför vår- och höstterminerna 2009, bekräftar bilden: Tre fjärdedelar av högskolorna använder könsdiskriminerande urvalsregler. Totalt handlar det om närmare 5 400 fall bara under det här året. I fler än nio fall av tio (95 procent) är det kvinnor som missgynnas. Bakgrunden är att högskolorna vill ha en jämnare könsfördelning bland studenterna. Andelen kvinnliga studenter är cirka 60 procent, vilket bland annat beror på att kvinnor har bättre gymnasiebetyg än män och att fler kvinnor än män söker till högskolan. Därför är det nästan alltid kvinnor som missgynnas när högskolor ger automatisk förtur till sökande från det underrepresenterade könet. Följden blir att kvinnor får en sämre chans att komma in på populära utbildningar, som till exempel läkare, psykolog eller jurist. I flera fall har kvinnor varit helt chanslösa om de till exempel sökt på folkhögskolebetyg. I mars i år fällde Uppsala tingsrätt Sveriges lantbruksuniversitet, SLU, för olaglig könsdiskriminering. SLU hade gett män upp till 38 gånger så stor chans som kvinnor med lika bra meriter att lottas in på veterinärutbildningen. 44 kvinnor driver fallet som en grupptalan. Domen har överklagats och prövas av hovrätten senare i höst. Dåvarande jämställdhetsombudsmannen, JämO, fastslog redan i juni 2008 att SLU hade brutit mot diskrimineringsförbudet. JämO var även redo att bistå en kvinna som själv hade anmält SLU (kvinnan gick sedan med i grupptalan och JämO behövde aldrig driva fallet). Därefter JämO-anmälde flera andra kvinnor olika högskolor för samma slags diskriminering. Men när JämO upphörde vid årsskiftet överfördes dessa ärenden till nya DO. Och där har det plötsligt blivit kalla handen. I juni i år beslutade DO att inte hjälpa en kvinna som diskriminerades när hon sökte veterinärutbildningen vid SLU. Samma besked har lämnats till en kvinna som anmält psykologutbildningen i Lund. Flera andra anmälningar som ännu inte har behandlats klart ser ut att möta samma öde. I Lundafallet hänvisar DO till den pågående processen mot SLU. Det kan låta vettigt att avvakta utgången i ett mål som principiellt sett handlar om samma sak. Men faktum är att DO inte har avvaktat utgången i SLU-målet, utan i själva verket beslutat att avsluta Lundafallet redan nu oavsett hur det går i SLU-målet. DO har i och för sig agerat för att bryta preskriptionstiden, som är två år. Det betyder att anmälaren kan välja att driva vidare sitt fall vid en senare tidpunkt. Men hon får göra det helt själv och betala för sin egen advokat – och om hon förlorar får hon dessutom stå för universitetets processkostnader. Därmed undergräver DO diskrimineringsskyddet för sökande till högskolan. För arbetstagare kan facket gå in och driva diskrimineringsfall, men vem ska hjälpa unga människor som diskrimineras när de söker till högskolan om inte statens egen ombudsman mot diskriminering gör det? DO sitter på stor juridisk kompetens och argumenterar ofta effektivt och stridbart mot diskriminering av olika slag. Inte desto mindre har DO en inbyggd intressekonflikt, som slår igenom i de fall som nu är aktuella. Medan ”juristen DO” är väldigt tydlig med att kvotering och annan positiv särbehandling är förbjuden, vill ”opinionsbildaren DO” öppna för sådan diskriminering i framtiden. Det är i och för sig inget nytt. De gamla ombudsmännen lobbade hårt men utan framgång för att det lagliga utrymmet att välja studenter eller anställda utifrån kön eller etnisk bakgrund skulle öka. Men nya DO har tagit det hela ett steg längre: På myndighetens hemsida uppmanas i och för sig unga som drabbas av olaglig könsdiskriminering vid antagning till högskolan att anmäla detta. Men de som väl gör det möts av kalla handen. Det är ett historiskt svek från en statlig myndighet med uppgift att motverka diskriminering och hjälpa enskilda som drabbas av övertramp. Det går inte att dra någon annan slutsats än att detta sker eftersom DO i själva verket tycker att det är bra att högskolorna väljer studenter efter kön – den jämna könsfördelningen blir ett viktigare mål än lika rättigheter och möjligheter oavsett kön. Men själva syftet med den nya diskrimineringslag som trädde i kraft den 1 januari i år är att stärka skyddet mot diskriminering genom att stärka individers rättsskydd och se till att människor som diskriminerats får upprättelse och skadestånd. Och DO ska enligt samma lag utöva tillsyn så att lagen följs – genom att få dem som omfattas av lagen att frivilligt följa den, genom vitesförelägganden eller genom domstolsprocesser. Det är mot denna bakgrund som de kvinnor som nekats stöd från DO i dag lämnar in en anmälan till JO. JO måste pröva om DO i de här fallen har brutit mot sitt i lag formulerade uppdrag att motverka diskriminering. Till det ska läggas de krav på saklighet och objektivitet som ska gälla för all myndighetsutövning och som ytterst garanteras av grundlagen. Anmälan till JO ska även ses i ljuset av JämOs positiva inställning till de här fallen ett år tidigare. Den bristande förutsebarheten i det statliga diskrimineringsskyddet är ett rättssäkerhetsproblem i sig. Den vidare frågan är vad enskilda människor över huvud taget kan förvänta sig av statliga ombudsmän som har till uppgift att se till att myndigheter inte begår allvarliga övertramp. Vidare hjälper vi de kvinnor som har anmält diskrimineringen vid psykologutbildningen i Lund, men som har fått nobben av DO. Nu stäms Lunds universitet på skadestånd i en ny grupptalan mot diskriminering. Ska det behövas fler rättsprocesser? Så länge varken högskolorna eller DO bryr sig är det uppenbart att de tusentals unga människor som drabbas av diskriminering av det här slaget får sätta sitt hopp till ideella initiativ och opartiska domstolar. Gunnar Strömmer Clarence Crafoord jurister vid Centrum för rättvisa


Summary: Ny rättsprocess inleds i dag: Lunds universitet stäms för olaga könsdiskriminering i 31 fall. Samtidigt anmäls diskrimineringsombudsmannen, DO, till JO. 31 unga kvinnor stämmer i dag i en grupptalan Lunds universitet. De anser att de i samband med ansökan till psykologutbildningen på ett olagligt sätt blivit förbigångna av män som automatiskt fått förtur. Kvinnorna anmäler samtidigt diskrimineringsombudsmannen, DO, sedan denne beslutat att inte driva fall där sökande till högskolan diskriminerats på grund av kön. En ny granskning visar att tre fjärdedelar av Sveriges största lärosäten använder könsdiskriminerande urvalsregler. Totalt handlar det om 5 400 fall bara under 2009. I 95 procent av fallen är det kvinnor som missgynnas, skriver juristerna Gunnar Strömmer och Clarence Crafoord.

I dag anmäler vi diskrimineringsombudsmannen, DO, till justitieombudsmannen, JO. Detta sedan DO har beslutat att inte driva fall där sökande till högskolan har diskriminerats på grund av kön. Samtidigt hjälper vi några av dem som DO sviker. Elin Sahlin, som har anmält Lunds universitet sedan män fått automatisk förtur till psykologutbildningen, stämmer nu universitetet för olaglig könsdiskriminering tillsammans med 30 andra kvinnor. DO har fattat sitt beslut i fullt medvetande om att det handlar om ett jättelikt problem. Redan förra hösten presenterade Centrum för rättvisa siffror för åren 2006–2008 som visade att högskolorna har satt diskriminerande urvalsregler i system. En ny granskning, som omfattar antagningen till samtliga programutbildningar på Sveriges 36 största lärosäten inför vår- och höstterminerna 2009, bekräftar bilden: Tre fjärdedelar av högskolorna använder könsdiskriminerande urvalsregler. Totalt handlar det om närmare 5 400 fall bara under det här året. I fler än nio fall av tio (95 procent) är det kvinnor som missgynnas. Bakgrunden är att högskolorna vill ha en jämnare könsfördelning bland studenterna. Andelen kvinnliga studenter är cirka 60 procent, vilket bland annat beror på att kvinnor har bättre gymnasiebetyg än män och att fler kvinnor än män söker till högskolan. Därför är det nästan alltid kvinnor som missgynnas när högskolor ger automatisk förtur till sökande från det underrepresenterade könet. Följden blir att kvinnor får en sämre chans att komma in på populära utbildningar, som till exempel läkare, psykolog eller jurist. I flera fall har kvinnor varit helt chanslösa om de till exempel sökt på folkhögskolebetyg. I mars i år fällde Uppsala tingsrätt Sveriges lantbruksuniversitet, SLU, för olaglig könsdiskriminering. SLU hade gett män upp till 38 gånger så stor chans som kvinnor med lika bra meriter att lottas in på veterinärutbildningen. 44 kvinnor driver fallet som en grupptalan. Domen har överklagats och prövas av hovrätten senare i höst. Dåvarande jämställdhetsombudsmannen, JämO, fastslog redan i juni 2008 att SLU hade brutit mot diskrimineringsförbudet. JämO var även redo att bistå en kvinna som själv hade anmält SLU (kvinnan gick sedan med i grupptalan och JämO behövde aldrig driva fallet). Därefter JämO-anmälde flera andra kvinnor olika högskolor för samma slags diskriminering. Men när JämO upphörde vid årsskiftet överfördes dessa ärenden till nya DO. Och där har det plötsligt blivit kalla handen. I juni i år beslutade DO att inte hjälpa en kvinna som diskriminerades när hon sökte veterinärutbildningen vid SLU. Samma besked har lämnats till en kvinna som anmält psykologutbildningen i Lund. Flera andra anmälningar som ännu inte har behandlats klart ser ut att möta samma öde. I Lundafallet hänvisar DO till den pågående processen mot SLU. Det kan låta vettigt att avvakta utgången i ett mål som principiellt sett handlar om samma sak. Men faktum är att DO inte har avvaktat utgången i SLU-målet, utan i själva verket beslutat att avsluta Lundafallet redan nu oavsett hur det går i SLU-målet. DO har i och för sig agerat för att bryta preskriptionstiden, som är två år. Det betyder att anmälaren kan välja att driva vidare sitt fall vid en senare tidpunkt. Men hon får göra det helt själv och betala för sin egen advokat – och om hon förlorar får hon dessutom stå för universitetets processkostnader. Därmed undergräver DO diskrimineringsskyddet för sökande till högskolan. För arbetstagare kan facket gå in och driva diskrimineringsfall, men vem ska hjälpa unga människor som diskrimineras när de söker till högskolan om inte statens egen ombudsman mot diskriminering gör det? DO sitter på stor juridisk kompetens och argumenterar ofta effektivt och stridbart mot diskriminering av olika slag. Inte desto mindre har DO en inbyggd intressekonflikt, som slår igenom i de fall som nu är aktuella. Medan ”juristen DO” är väldigt tydlig med att kvotering och annan positiv särbehandling är förbjuden, vill ”opinionsbildaren DO” öppna för sådan diskriminering i framtiden. Det är i och för sig inget nytt. De gamla ombudsmännen lobbade hårt men utan framgång för att det lagliga utrymmet att välja studenter eller anställda utifrån kön eller etnisk bakgrund skulle öka. Men nya DO har tagit det hela ett steg längre: På myndighetens hemsida uppmanas i och för sig unga som drabbas av olaglig könsdiskriminering vid antagning till högskolan att anmäla detta. Men de som väl gör det möts av kalla handen. Det är ett historiskt svek från en statlig myndighet med uppgift att motverka diskriminering och hjälpa enskilda som drabbas av övertramp. Det går inte att dra någon annan slutsats än att detta sker eftersom DO i själva verket tycker att det är bra att högskolorna väljer studenter efter kön – den jämna könsfördelningen blir ett viktigare mål än lika rättigheter och möjligheter oavsett kön. Men själva syftet med den nya diskrimineringslag som trädde i kraft den 1 januari i år är att stärka skyddet mot diskriminering genom att stärka individers rättsskydd och se till att människor som diskriminerats får upprättelse och skadestånd. Och DO ska enligt samma lag utöva tillsyn så att lagen följs – genom att få dem som omfattas av lagen att frivilligt följa den, genom vitesförelägganden eller genom domstolsprocesser. Det är mot denna bakgrund som de kvinnor som nekats stöd från DO i dag lämnar in en anmälan till JO. JO måste pröva om DO i de här fallen har brutit mot sitt i lag formulerade uppdrag att motverka diskriminering. Till det ska läggas de krav på saklighet och objektivitet som ska gälla för all myndighetsutövning och som ytterst garanteras av grundlagen. Anmälan till JO ska även ses i ljuset av JämOs positiva inställning till de här fallen ett år tidigare. Den bristande förutsebarheten i det statliga diskrimineringsskyddet är ett rättssäkerhetsproblem i sig. Den vidare frågan är vad enskilda människor över huvud taget kan förvänta sig av statliga ombudsmän som har till uppgift att se till att myndigheter inte begår allvarliga övertramp. Vidare hjälper vi de kvinnor som har anmält diskrimineringen vid psykologutbildningen i Lund, men som har fått nobben av DO. Nu stäms Lunds universitet på skadestånd i en ny grupptalan mot diskriminering. Ska det behövas fler rättsprocesser? Så länge varken högskolorna eller DO bryr sig är det uppenbart att de tusentals unga människor som drabbas av diskriminering av det här slaget får sätta sitt hopp till ideella initiativ och opartiska domstolar. Gunnar Strömmer Clarence Crafoord jurister vid Centrum för rättvisa Centrum för rättvisa Centrum för rättvisa, CFR, är en svensk ideell insamlingsstiftelse, oberoende av partier, intresseorganisationer, företag och stat. Dess ändamål är att få genomslag för de fri- och rättigheter som skyddas i Europakonventionen, grundlagen och vanlig lag. Stiftelsen driver rättsfall i domstol och tar inte betalt av sina klienter. Den tar på sig fall där ”enskildas grundläggande fri- och rättigheter har kränkts såsom rätten till likabehandling, föreningsfrihet, äganderätt, rättssäkerhet med mera”. Källa: Wikipedia


”Äldre kvinnor med cancer ska inte behöva dö i onödan”

Summary: Cancerfonden och specialister på bröstcancer kräver: Äldre kvinnor som drabbas av bröstcancer måste få samma rätt till vård som yngre patienter.Bröstcancervården präglas i dag av en anmärkningsvärd åldersdiskriminering. Socialstyrelsen rekommenderar att alla kvinnor mellan 40 och 74 år regelbundet kallas till mammografi. Men flera landsting – bland annat Stockholms – struntar i rekommendationen och sätter stopp för undersökningarna betydligt tidigare. De senaste decennierna har dödligheten i bröstcancer sjunkit i alla åldersgrupper upp till 70. För kvinnor över 80 har dödligheten däremot ökat. Detta är oacceptabelt, det är fullt möjligt att förbättra diagnostiken, behandlingen och överlevnaden. Det handlar om politisk vilja, skriver artikelförfattarna.

Bröstcancer är en av de vanligaste dödsorsakerna för kvinnor i Sverige. Var nionde kvinna kommer att drabbas. Dessutom drabbas allt fler. Jämfört med 1970-talet är bröstcancer nästan dubbelt så vanligt i dag. Det är en mycket oroande utveckling. En viktig förklaring till ökningen är att vi blir allt äldre. Medianåldern för att drabbas av bröstcancer är i dag drygt 60 år, och risken ökar med åldern. Nära hälften av alla kvinnor som drabbas är över 65 år. De är någons mamma, farmor, mormor, fru eller sambo. Antalet äldre i Sverige kommer att öka dramatiskt. På 25 år beräknas andelen över 65 år i Sverige öka med 50 procent. Andelen som fyllt 80 år beräknas bli dubbelt så stor. I regel är det friska år vi lägger till livet. Frågan om vård för äldre kommer bara att bli viktigare i takt med att både livslängd och medellivslängd fortsätter att öka. En snabbt stigande andel av befolkningen över 65 år kommer, med rätta, inte att finna sig i att få sämre vård än sina grannar, vänner och barn. De senaste decennierna har dödligheten i bröstcancer sjunkit i alla åldersgrupper upp till 70 år. För kvinnor mellan 70 och 79 år ligger den på ungefär samma nivå. För kvinnor över 80 år har dödligheten ökat. Att detta tillåts ske är helt oacceptabelt. Vi är en grupp som har olika erfarenheter och perspektiv, men vi delar den bestämda uppfattningen att människor inte har ett bäst före-datum. Äldre människor ska inte behöva dö av cancer i onödan för att de blivit för gamla för att förtjäna vård av tillräcklig kvalitet. Det är en uppfattning som vi tror oss dela med nästan alla svenskar. Bröstcancervården präglas av en anmärkningsvärd åldersdiskriminering. Kvinnor över 65 underbehandlas oftare på grund av mindre kunskap om den äldre kvinnans bröstcancer. Det leder till mindre intensiv behandling och därmed sämre överlevnad. Äldre kvinnor erbjuds mer sällan strålbehandling, cytostatikabehandling och bröstbevarande kirurgi, utan att skillnaden går att förklara med skillnader i tumörerna. En svensk studie visar att 86 procent av kvinnor i åldern 50–69 år överlever bröstcancer, men bara 64 procent av kvinnor 75–79 år. Om man korrigerar för när cancern upptäcktes, och vilken behandling som då sattes in, försvinner skillnaden. Med andra ord: om de äldre patienterna behandlats på samma sätt som de yngre hade 34 procent fler överlevt. En viktig förklaring till under- och felbehandlingen av äldre bröstcancerpatienter är bristen på relevant kunskap. Det sker nästan ingen forskning på äldre kvinnor; trots att nästan hälften av kvinnorna med bröstcancer är över 65 år, utgör de endast 9 procent av dem som inkluderas i kliniska studier. På så sätt får hälften av alla bröstcancerpatienter en behandling som inte är utprövad för dem. Ingen har kunnat studera huruvida toleransen för påfrestande behandlingsmetoder motiveras av resultaten. Det är oklart om behandlingen påverkas av andra sjukdomar och läkemedel. Många vet inte att äldre kvinnor klarar av en behandling även i hög ålder. Däremot vet vi att bröstkirurgi räknas som lågriskkirurgi. Ålder ökar inte risken för komplikationer. Äldre förefaller också tolerera strålbehandling lika bra som yngre. När det gäller cytostatikabehandling ökar visserligen risken för allvarliga biverkningar med stigande ålder, men äldre kvinnor med gott allmäntillstånd klarar cytostatika nästan lika bra som yngre kvinnor. Det finns definitivt inte vetenskapligt stöd för den avsevärt lägre graden av cytostatikabehandling bland äldre. Det behövs bättre forskning och individuellt anpassade vårdinsatser. Vi vet också att chansen att överleva är mycket bättre om cancern upptäcks tidigt. Det är därför kvinnor regelbundet kallas till mammografiundersökning. Det upptäcks ungefär fem fall av cancer på 1 000 mammografiundersökta kvinnor, och i regel kan diagnosen ställas betydligt tidigare än om kvinnan väntat tills hon själv identifierat en knöl i bröstet. Det råder inget tvivel om att de regelbundna kontrollerna har räddat tusentals kvinnoliv. Risken att dö i bröstcancer minskar med 30 procent för dem som deltagit i mammografiscreening. Socialstyrelsen rekommenderar att alla kvinnor i åldern 40–74 regelbundet kallas till mammografi. Det är anmärkningsvärt att flera landsting struntar i rekommendationen och sätter stopp för undersökningarna betydligt tidigare. I Stockholm, till exempel, kallas inte kvinnor efter att de fyllt 70 år. Färsk statistik från Skaraborg visar att undersökning av äldre kan rädda liv. Under fem månader, från 1 februari till 31 juli 2009, mammografiundersöktes 2 213 kvinnor i åldern 70–74 år i Skaraborg. Hos 14 av dem upptäcktes bröstcancer. Det motsvarar ungefär 6,3 kvinnor per 1 000. Dessa 14 kvinnor hade turen att bo i ett landsting som sedan i år följer Socialstyrelsens rekommendation, i flera andra landsting hade cancern gått obemärkt förbi ytterligare en tid. Den tiden kan utgöra skillnaden mellan liv och död. När äldre kvinnor inte längre kallas till kontroll leds många av dem att tro att de inte längre befinner sig i riskzonen. Det är alltså inte sant. Det är viktigt att göra äldre kvinnor medvetna om att risken att drabbas inte minskar och att de bör vara lika vaksamma på symtom som tidigare. Det går fortfarande att bli undersökt efter att man slutat kallas till mammografi, men det kräver ett aktivt uppsökande av läkare. Det är fullt möjligt att förbättra diagnostiken, behandlingen och överlevnaden för äldre kvinnor med bröstcancer. Det handlar om politisk vilja och ett grundläggande vägval i vården. Antingen bestämmer sig ansvariga politiker för att äldre kvinnor helt enkelt inte förtjänar vård om de drabbas av cancer, eller så bestämmer de sig för att ge äldre kvinnor samma vård som alla andra. Det förutsätter en rad förändringar: 1.Bort med övre åldersgränser vid val av behandling. Det är ovärdigt av ett välfärdssamhälle att godtyckligt avgöra vilka cancerpatienter som förtjänar vård och vilka som får vara utan, i synnerhet med ett så trubbigt instrument som ålder. 2.Bedöm varje kvinna unikt – oavsett ålder. 3.Kvinnor över 65 år måste inkluderas i kliniska studier. Forskningen måste ta hänsyn till att hälften av dem som drabbas av bröstcancer är över 65 år. Det behövs dessutom speciella studier med fokus på kvinnor över 65 år. 4.Bröstbevarande kirurgi bör erbjudas som förstahandsalternativ även för äldre kvinnor. Känslan av att få sin kropp återställd så gott det går, att bli hel, upphör inte vid någon kronologisk brytpunkt. Under oktober pågår den årliga Rosa Bandet-kampanjen, som syftar till att öka kännedomen om bröstcancer och samla in pengar till fortsatt forskning. I år vill vi fästa särskild uppmärksamhet vid äldre kvinnors situation. Vi kan inte stilla se på när dödligheten i en behandlingsbar sjukdom ökar i en växande men lågprioriterad åldersgrupp. Även äldre kvinnor med bröstcancer måste få rätt behandling i tid. Ursula Tengelin generalsekreterare Cancerfonden, Elisabet Lidbrink överläkare bröstmottagningen Radiumhemmet, styrelseledamot Cancerfonden, Barbro Westerholm riksdagsledamot och ledamot av statens medicinsketiska råd, ambassadör för Cancerfondens Rosa Bandet-kampanj, Yvonne Ingman vice vd Svensk Handel, ambassadör för Rosa Bandet-kampanjen, Irma Fredriksson bröstcancerforskare Karolinska sjukhuset, ambassadör för Rosa Bandet-kampanjen, Carina Lundberg Markow ägaransvarig Folksam, ambassadör för Rosa Bandet-kampanjen, Heidi Andersson armbryterskan från Ensamheten, ambassadör för Rosa Bandet-kampanjen, Gert Wingårdh arkitekt, ambassadör för Rosa Bandet-kampanjen, Isabelita Berlin mammografiansvarig Skaraborgs län, Ingrid Kössler ordförande Bröstcancerföreningarnas Riksorganisation – BRO, Alexandra Charles ordförande 1,6-miljonerklubben. Rosa Bandet-kampanj, Heidi Andersson armbryterskan från Ensamheten, ambassadör för Cancerfondens Rosa Bandet-kampanj, Gert Wingårdh arkitekt, ambassadör för Cancerfondens Rosa Bandet-kampanj, Isabelita Berlin mammografiansvarig Skaraborgs län, Ingrid Kössler ordförande Bröstcancerföreningarnas Riksorganisation – BRO, Alexandra Charlesordförande 1,6-miljonerklubben


”Gårdsförsäljning av vin ökar inte konsumtionen”

Summary: Svenska vinkännare: Småskalig vin- och dryckesproduktion missgynnas på grund av förbudet mot gårdsförsäljning.Förbudet i Sverige mot gårdsförsäljning har lett till en svag ekonomisk tillväxt bland de svenska vin- och fruktvinsproducenterna. Näringen har utvecklats sämre än i övriga Europa – trots att vi har unika frukter och bär som under århundraden utvecklats i vår klimatzon. De drycker som tillverkas är väl så intressanta som andra europeiska produkter. För att möjliggöra en fri och lönsam etablering av svenska vin- och fruktvinsföretag behöver gårdsförsäljning tillåtas. De svenska producenterna måste få verka på den svenska marknaden på samma villkor som utländska konkurrenter, skriver Hans Riese och Carl Jan Granqvist.

I alla EU-länder har medborgarna rätt att promenera genom vingårdar, besöka vinhus, prova viner och sedan köpa vinflaskor och ta dem med hem. Detta tillåts inte i Sverige. På DN Debatt den 7 september beskriver Magdalena Gerger, Systembolagets nya verkställande direktör, under rubriken ”Snart möjligt med gårdsförsäljning” hur Systembolaget skall kunna hjälpa till att realisera denna idé. Men det förslag som förs fram är märkligt. Vid besöket på vinföretaget skall gårdsförsäljningen gå till så att turisten kryssar för vilka varor hon eller han vill köpa och prickar in på vilket Systembolag flaskorna sedan ska hämtas ut. Var betalningen skall ske framgår inte av inlägget, men man måste anta att betalningen sker på vinhuset, annars blir det svårt att kalla det gårdsförsäljning. Efter köpet skall flaskan köpas av Systembolaget från det besökta vinhuset och transporteras till någon distributionscentral, förmodligen i Stockholm, för att sedan transporteras till det systembolag som kunden kryssat för. Dit skall sedan kunden bege sig för att hämta ut varan. Vår och Systembolagets definition av ordet gårdsförsäljning tycks skilja sig. Enligt vår definition får kunden prova varorna på plats och efter eventuellt köp ta dem med hem, för att kanske avnjutas samma kväll. Gårdsförsäljning har blivit populär i Sverige. Många ysterier, charkuterier, bagerier, biodlare samt sylt- och safttillverkare säljer sina varor direkt där de producerats. Vi har fått ord som närproducerat, småskalig livsmedelsproduktion med mera. Men för vin- och fruktvinsproducenter är detta förbjudet, vilket leder till svag ekonomisk tillväxt för dessa företag. Systembolagets definition gäller tydligen bara där köpbeslutet görs geografiskt. Men detta blir ändå mycket svårt för kunden. Vinbonden får nämligen inte erbjuda kunden att prova vinet, än mindre erbjuda kunden att köpa ett glas vin för att prova. För detta krävs utskänkningstillstånd. För att få utskänkningstillstånd måste bland annat mat kunna serveras. I förlängningen måste vinbonden öppna restaurang. Detta är orimligt. Återstår för kunden att köpa flaskan med den snyggaste etiketten eller att ha förtroende för vad vinodlaren säger om dryckerna. Systembolagets butiker har sluppit undan detta med utskänkningstillstånd. Där har man rätt att ordna provningar i sina lokaler utan att mat serveras. Privata aktörer bland vin- och fruktvinsproducenter skulle må bra av att få samma undantag och samma villkor som vad Systembolaget i dag har. Ett annat argument som ibland hävdas för att inte tillåta så kallad gårdsförsäljning är att staten inte vill öka tillgängligheten av alkohol. Detta är en lovvärd princip, men gårdsförsäljning ökar knappast konsumtionen av alkohol, den flyttar bara köpplatsen från tätort till landsbygd. Denna alkoholpolitiska ambition gäller inte alla bensinmackar där folköl säljs. Här kan alkohol köpas under generösa öppettider, stundom dygnet runt. En sexpack folköl innehåller motsvarande 10,5 centiliter ren alkohol. Att prova 2 centiliter var av tre viner hos en vinbonde motsvarar ungefär 0,6 centiliter ren alkohol. Hur saluför i dag en svensk vinbonde sina produkter? Vid sidan av möjligheten att exportera eller sälja till restauranger med utskänkningstillstånd återstår endast Systembolaget som kanal till den svenska marknaden. I Sverige kan vinbonden ansöka om att det lokala Systembolaget tar in produkterna. Beviljas ansökan får vinbonden sina produkter exponerade på ett Systembolag i företagets närhet. För att få större täckning kan vinbonden välja att låta produkterna ingå i Systembolagets beställningssortiment. Då kan kunden beställa varan till sin närbelägna Systembolagsbutik. Vinbonden skickar produkten till Systembolagets centrallager och hyr en pallplats. Plockkostnaden från centrallagret är 50 kronor per artikel, vilket vinbonden får betala. Om kunden köper endast en flaska innebär det en förlust för vinbonden. Enda sättet att få ekonomi på denna försäljning är att endast tillåta försäljning i förpackningar om minst sex flaskor, för då är plockkostnaden fortfarande 50 kronor. År 1995 gick Sverige med i EU. Då bröts det tillverkningsmonopol som gav statliga Vin och Sprit AB ensamrätt för tillverkning av alkoholdrycker. Fri etableringsrätt inom området infördes. Redan Carl von Linné hade kommit underfund med att svenska frukter och bär hade hög smakintensitet på grund av vårt geografiska läge, som innebär många soltimmar under kort tid. Vi har unika frukter och bär som under århundraden har utvecklats i vår klimatzon. De drycker som tillverkas av dessa råvaror är väl så intressanta som sinnesförnimmelseupplevelse i konkurrens med andra europeiska drycker. Ett exempel är hjortron- och björksavsdryck. Med de hinder som vi här har givit exempel på har småskalig vin- och dryckesproduktion utvecklats sämre i Sverige än i övriga Europa. För att möjliggöra en fri och lönsam etablering av svenska vin- och fruktvinsföretag behöver gårdsförsäljning tillåtas. I hela EU är en sådan möjlighet självklar. På den svenska marknaden tillåts utländska företag konkurrera som har gårdsförsäljning som bas för sin lönsamhet. Det är dags att denna möjlighet även ges till de svenska producenterna. Hans Riese diplomerad enolog, ordförande i föreningen Sveriges Vin- och fruktvinsproducenter Carl Jan Granqvist professor i måltidskunskap, ordförande i Måltidsriket ekonomisk förening.


Utställning berättar om första stjärnkikaren

Summary: Det första teleskopet som användes av Galileo Galilei var 927 millimeter långt, men dess förmåga att berätta om universum var betydligt större.

Ett 927 millimeter långt rörformat föremål var upprinnelsen till en helt ny syn på människans plats i universum och skakade om hela den dåtida världsbilden: år 1609 riktade vetenskapsmannen Galileo Galilei sitt teleskop mot himlen och han såg bergen och kratrarna på månen och solens fläckar, han kunde följa planeten Venus olika faser och se fyra av månarna som kretsar runt planeten Jupiter. – Det han såg bekräftade att hans föregångare Copernicus hade haft rätt, jorden rör sig i en bana runt solen och var alltså inte världsalltets centrum, säger Nobelmuseets utställningschef Olov Amelin. Från och med i dag visar Nobelmuseet utställningen ”Galileis teleskop – instrumentet som förändrade världen” och där visas bland annat det ena av de två av hans teleskop som bevarats till eftervärlden. – Det är en fascinerande symbol för hur människan ändrar synen på sin omvärld, för paradigmskiftet från en geocentrisk till en heliocentrisk världsuppfattning, säger han vidare. 1608 fick Galilei en föregångare till sitt teleskop i sin hand, ett holländskt instrument som genom en konvex och en konkav lins uppnådde fem gångers förstoring. Galilei byggde en egen verkstad och där konstruerades ett teleskop som gav tjugoen gångers förstoring. En bidragande orsak till framsteget var att konsten att göra glas utvecklats så att det blev möjligt att göra tillräckligt bra linser. Olov Amelin säger att Galileis originalteleskop är det närmaste man kommer en motsvarighet till Mona Lisa inom vetenskapshistorien och att om Galilei levt i dag hade han varit en självskriven Nobelpristagare. – Också som litteraturpristagare. Galileis texter är fantastiska till skillnad från andra vetenskapliga texter från den tiden. De flesta är förfärliga, säger Giorgio Strano som är verksam vid Instituto e Museo di Storia della Scienza i Florens och som har ställt samman utställningen. – Som så mycket annat var teleskopet i begynnelsen mest tänkt för militär och kommersiell tillämpning, säger Olov Amelin. Galilei var den förste som riktade teleskopet mot himlen. Skiftet mellan de två världsuppfattningarna gick inte snabbt. Katolska kyrkan bjöd starkt motstånd och motreformationen och inkvisitionen stramades åt under trettioåriga kriget och pesten som härjade samtidigt. – Att då lansera en ny världsbild var inte att tänka på, säger Olov Amelin och tillägger att det gick fortare på den protestantiska sidan. Utställningen pågår till och med den 17 januari 2010. Under utställningstiden hålls seminarier och föreläsningar, och museet arrangerar en mängd aktiviteter för barn och ungdomar. Allt presenteras på www.nobelmuseet.se. ”Galileis teleskop – instrumenten som förändrade världen”, Nobelmuseet, öppnar lördag 10 oktober.


”Nu är det dags att bryta isoleringen av Kalmar län”

Summary: Kalmars landshövding: Länet har glömts bort under många årtionden av både socialdemokratiska och borgerliga regeringar.Kalmar län är det enda länet i Sverige – förutom Halland – som inte har ett enda statligt verk med huvudkontor. Inte nog med det, nu försvinner även befintlig statlig verksamhet från länet. Infrastrukturen är starkt eftersatt till men för näringslivet och samhällsutvecklingen i övrigt. Att åka tåg mellan Kalmar och Stockholm tar 5–6 timmar. När man åkt i en timme, och är i Alvesta, är man längre från Stockholm än när man startade. Under mina sju år som landshövding har jag i varje årsredovisning framhållit behovet av infrastrukturella satsningar i länet. Det är sju år av besvikelse, skriver landshövdingen Sven Lindgren.

Kalmar län är det län som både socialdemokratiska och borgerliga regeringar glömt bort under många årtionden. • Det är det enda län i Sverige, förutom Halland, som inte har ett enda statligt verk med huvudkontor inom sina gränser. • Den enda statliga länsmyndigheten vid sidan av länsstyrelsen är länspolismyndigheten. • Exempel på lokal statlig verksamhet är fängelserna i Västervik och Kalmar, Arbetsförmedlingen, Försäkringskassan, Skatten och tingsrätten samt – ännu någon tid – länsrätten. • Högskolan i Kalmar, som betyder mycket för länets utveckling, går vid årsskiftet samman med Växjö universitet under namnet Linnéuniversitetet. • Endast 2 procent av den totala arbetskraften i Kalmar län är statligt anställd – i Uppsala län är andelen 11 procent. Infrastrukturen är starkt eftersatt till stort men för näringslivet och samhällsutvecklingen i övrigt. Vägnätet är dåligt utbyggt. I länet finns endast 3 cm motorväg per invånare. Inte ens i trafikverkens förslag till kommande 12-årsplan ryms en utbyggnad av hela E 22 till modern trafikstandard med säkra förbifarter vid tätorterna. Det övriga vägnätet är också undermåligt, men jag gläds naturligtvis över den upprustning som nu pågår av delar av riksväg 25 mellan Nybro och Eriksmåla. Järnvägen är ett ännu sorgligare kapitel. Att åka tåg mellan Kalmar och Stockholm tar 5–6 timmar. När man åkt i en timme är man längre från Stockholm än när man startade (i Alvesta). Stångdalsbanan i det inre av länet och Tjustbanan mellan Västervik och Linköping är dåligt underhållna, trafiken långsam och behovet av upprustning mycket stort. Mellan Kalmar och Västervik längs östkusten finns över huvud taget ingen järnväg! (Jämför Halland på västkusten som kan stoltsera med både motorväg genom hela länet och dubbla järnvägsspår. Till varje pris borrar man sig igenom Hallandsåsen för att vinna några minuters restid!) Flygförbindelserna Kalmar–Arlanda/Bromma är näringslivets räddning till vardags, men det finns ingen förbindelse vid lunchtid eller på lördagar. Varje möte i Stockholm kräver minst en heldag. Det är ingen tillfällighet att inga ministermöten eller andra stora möten äger rum i Kalmar under det svenska EU-ordförandeskapet. Kalmar län hade sin största folkmängd år 1885 (240 000)! I dag bor cirka 233 000 personer i länet. Befolkningen minskar så gott som varje år. 2008 uppgick minskningen till 437 personer – ett nationellt bottenrekord näst efter Norrbottens län. Befolkningen är åldrad. Regelbundet överstiger dödstalen födelsetalen. Utbildningsnivån är lägst i Sverige och därmed också inkomster och skatteunderlag. Kalmar län, i vart fall Smålandsdelen, uppvisar samma förhållanden och problem som brukar tillskrivas de så kallade skogslänen och som regeringar alltid månat särskilt om – till skillnad från Kalmar län. Även Kalmar län är täckt av skog till mer än 60 procent. Skogen, jordbruket, livsmedelsindustrin och besöksnäringen hör annars till länets glädjeämnen. En fortsatt utveckling av näringsliv och samhället i övrigt kräver bättre kommunikationer. Självklart ska det investeras i vägar och järnvägar i landets befolkningscentra. Men den centrala statsmakten tycks ha glömt bort att sådana investeringar också måste till för att bryta den pågående ”isoleringen” av sydöstra Sverige och särskilt Kalmar län. Under min tid som landshövding har jag ställt följande fråga till flera ministrar med särskilt ansvar inom berörda områden: ”Har statlig närvaro någon betydelse för regional utveckling?” ”Självklart!” har alla svarat utan minsta eftertanke. Utifrån regeringens perspektiv spelar naturligtvis statlig verksamhet en viktig roll för landets utveckling. Men de tycks bortse ifrån att det faktiska agerandet medverkar till utarmning av visa regioner. Inledningsvis berättade jag vad som saknas av statlig verksamhet. Det är dock inte nog med det. Nu ska även delar av befintlig verksamhet tas bort. • Länsrätten försvinner till Växjö • Länsstyrelsens sociala tillsyn förs över till Jönköping • Yrkestrafik- och körkortsärenden försvinner till Norrköping och Kristianstad • Förslag finns att jordbruksadministrationen ska föras till Jönköping och stiftelseärenden till Linköping. Jag har ingenting emot att man med hjälp av modern teknik centraliserar administration och sådan verksamhet som inte är beroende av närhet eller ställer krav på lokalkännedom. Vad jag inte begriper är varför koncentration av verksamhet, som inte kräver tillgänglighet för medborgarna eller myndighetens lokalkännedom, bara sker till storstäderna. Krävs inte närhet till där många människor bor kan ju sådan verksamhet lika gärna ligga i Kalmar, eller hur? Trots våra dåliga kommunikationer! Statlig verksamhet har, enligt ansvariga ministrar, en positiv betydelse för regional utveckling. Hur ska man då tolka att redan befintlig verksamhet tas bort från Kalmar län – i stället för tvärtom? Och varför sker ingen väsentlig infrastrukturell satsning i denna glömda del av Sverige? Under mina sju år som landshövding har jag i varje årsredovisning och vid varje möjlighet att avge yttrande över planerad utbyggnad av vägar och järnvägar framhållit behovet av sådana investeringar. Sju år av besvikelse i ett annars otroligt stimulerande arbete som chef för länsstyrelsen. Sven Lindgren landshövding i Kalmar län


På tok för tidigt

Summary: Barack Obama får Nobels fredspris efter mindre än ett år som president. Därmed har den norska priskommittén gjort såväl priset som Obama en otjänst.

När den norska Nobelkommittén i går meddelade att Barack Obama får fredspriset, var reaktionen hörbart häpen i Nobelhuset i Oslo. Det var först efter att budskapet upprepades på engelska som åhörarna hann samla sig till en artig applåd. Att människor gapar av förvåning är begripligt. Fredspriset delas i regel ut till personer som uträttat något, inte till politiska ledare som väcker hopp om en bättre värld. De flesta av oss förväntar sig att den som belönas ska ha bidragit med påtagliga insatser för fred och frihet i världen. Inte alla pristagare har lyckats i sina strävanden, men de erkänns för sitt mod och stora personliga risktagande. Ibland visar sig utnämningar i efterhand bli fiaskon, som när Israels Yitzhak Rabin och Shimon Peres delade på priset tillsammans med PLO:s Yassir Arafat efter undertecknandet av Osloavtalet. Bara några år senare övergav Arafat fredssamtalen och utlöste den andra intifadan. Barack Obama har varit USA:s president i mindre än ett år. Under den tiden har han försökt stärka det internationella samarbetet, bland annat genom förhandlingarna om nedrustning av kärnvapen. Han har också hållit ett antal uppmärksammade tal runt om i världen. De har syftat till att förbättra USA:s anseende och inleda samtal med några av världens mer brutala regimer. Men inget av detta motiverar fredspriset. Obama har mycket kvar att bevisa på den utrikespolitiska scenen. Det är utmärkt att den amerikanske presidenten vill att USA ska spela en aktiv roll internationellt, men hittills har utvecklingen inte gått i Obamas riktning. I Mellanöstern har konflikten mellan israeler och palestinier blivit än mer infekterad och komplicerad efter kriget i Gaza. Ett fredsavtal känns avlägset. I Irak tilltar Irans inflytande, samtidigt som amerikanska trupper har börjat dra sig tillbaka. Det finns en stor risk att Irak förvandlas till en diktatur som kontrolleras från Teheran. Samtidigt tycks det som om Iran tagit nya steg för att utveckla en atombomb. Häromveckan blev det känt att landets kärnenergiprogram bedrivits på en tidigare okänd plats. Inte heller i Afghanistan blåser vindarna i Obamas riktning. Åtta år efter terrorattackerna den 11 september tycks talibanerna stärka sitt inflytande. Barack Obama har fört konstruktiva samtal med Ryssland, men parallellt med dessa diskussioner har ledarna i Kreml fortsatt att röra sig i auktoritär riktning. Hotet mot grannländerna har ökat. Ett år efter kriget i Georgien befinner sig ryska trupper fortfarande i landet, vilket är ett brott mot internationell rätt. Läggs dessutom Nordkorea till på listan – vars regim genomfört nya provsprängningar – är tillståndet i världen ganska eländigt. Ytterst lite av detta bör läggas Barack Obama till last, och bilden är kanske inte fullt så mörk som den kan verka. Men uppräkningen visar vilka enorma utmaningar som ligger framför den amerikanske presidenten. Att norrmännen rycktes med i glädjeyran när Obama valdes är begripligt, men det gör inte deras beslut mer rimligt. Genom att belöna Obama med ett Nobelpris har den norska kommittén bidragit till att höja de redan orealistiska förväntningar som finns på USA:s president. Därmed har man gjort såväl honom som fredspriset en otjänst. DN 10/9 2009


Skrivarlya med anor

Summary: På Härligö i den finska innerskärgården har författaren David Lagercrantz sin skrivarlya under sommaren.

Den bärbara datorn står på det rustika skrivbordet framför fönstret i bagarstugan. David Lagercrantz, författare och journalist, sitter och skriver på sin nya roman som kommer nästa år. Då han lyfter blicken ser han havet bakom en träddunge. På Härligö i den finska innerskärgården drygt fem mil från Helsingfors har David Lagercrantz hittat sin skrivarlya under sommaren. Här har flera av hans kritikerrosade alster tillkommit. Med sitt författarskap följer David Lagercrantz upp en författartradition som löper decennier tillbaka på denna lilla skärgårdsö. Här skrev den finlandssvenske författaren och professorn vid Åbo Akademi Hans Ruin fler av sina böcker, bland annat ”Rummet med de fyra fönstren” (1940) som utspelar sig i vardagsrummet i familjens disponentliknande sommarhus på Härligö. Och Hans Ruins barn vistades givetvis också på ön då de växte upp, som statsvetaren Olof Ruin. – En sommar tog Hans Ruin hit en ung lungsjuk poet som hette Olof Lagercrantz. Den sommaren var också hans dotter Martina Ruin på ön. Senare, under finska vinterkriget 1939, evakuerades Martina till Stockholm och ackorderades in i Olofs lägenhet där de förälskade sig i varandra, berättar David Lagercrantz. Olof Lagercrantz, senare chefredaktör på DN och författare, gifte sig med Martina. Härligö övergick så småningom i Martinas ägo. – Olof tillbringade många somrar på ön. Här tillkom en del av hans böcker. Han författade delvis sin Strindbergsbiografi här, och anlade ett trädgårdsland där han försökte odla samma grönsaker som Strindberg gjorde i den svenska skärgården. Vi fick ett ”Strindbergskt grönsaksland” här på ön, säger sonen David Lagercrantz. David är yngst och sladdbarn i den Lagercrantzska familjen. Han har fyra äldre syskon. Hans syster skådespelerskan Marika Lagercrantz brukar också komma till ön då och då under sommaren. Mitt på ön ligger det stora sommar- och bostadshuset som varit ännu större en gång i tiden. På 1940-talet plockades en övervåning bort. Bredvid den stora villan, som för tankarna till Astrid Lindgrens sommarsagor, ligger ett bostadshus som kallas farfarsvillan och som byggdes till farfar Ruin en gång i tiden. På ön finns också båthus, flera förråd, stora jordkällare och självklart en bastu med vilrum intill havet. Och så finns en bagarstuga med en stor bakugn som i dag blivit en museal prydnad i huset. Förr bakades här bröd. Nu är stugan ett gästhus med två sovrum och ett litet vardagsrum intill den gamla bakugnen. Och i ett av rummen sitter David Lagercrantz disciplinerat varje morgon på semestern och skriver på sin nya bok, när den övriga familjen sover. Förr var en tennisbana hög status på sommartomter. I dag är trenden pool. På Härligö har det en gång i tiden funnits just en tennisbana. Den aristokratiska blickpunkten är numera gömd och täckt av smultronplantor och blåbärsris. David Lagercrantz berättar att han och hans kusiner som barn byggde om tennisbanan till en ”OS-stadion”. Här tävlade de i löpning, kulstötning med mera. Och OS-rodden gick runt ön i roddbåt. Men Härligö rymmer också ett dramatiskt förflutet. I slutet av 1800-talet bodde en ensam man som hette Bäck på ön. Denne Bäck var bryggare men också ockrare. Han byggde de stora, ursprungliga och pampiga husen på ön som nu blivit sommarhus för familjen Lagercrantz. Bryggare Bäck lät vingklippta örnar vanka omkring som vakter på ön. Han lär även ha haft sälar i hägn i vattnet. Bryggaren tyckte inte om folk. Kom folk för nära sköt han ”saltkulor” mot dem. Denne Bäck blev sedemera yxmördad av en man som tog sig i land på ön. Yxmördaren arresterades och dömdes till döden. Så småningom såldes Bäcks egendomar. Ryktet gick att han var väldigt rik. Men Bäcks skatt hittades aldrig. Varje år arrangerar de boende på ön en skattjakt som slutar med att barnen på ön och grannöarna hittar en stor godisskatt. – Om vi alla är lite neurotiska beror det på att vi skrämt livet ur varandra med spökdramer om Bäcks våldnad. Öns historia är alltid närvarande och är en del av dess värde, säger David Lagercrantz. Då DN Bostad kliver i land på Härligö möts vi av varma sommarvindar och havets saltstänk. Något mer somrigt och idylliskt är svårt att föreställa sig. Och den dramatik som ägde rum här för hundra år sedan finns inte ens i tankesfären. Nu är det en ö där bland annat Lagercrantzska och Ruinska barnfamiljer träffas på sommaren och där kusinbarn tultar omkring i gröngräset. David Lagercrantz Ålder: 47 år. Yrke: Journalist och författare. Familj: Hustru Anne, chef och ansvarig utgivare av TV 4-nyheterna, samt barnen Signe 15, Nelly 4 och Hjalmar 1 år. Bor: I vindvåning på Söder i Stockholm. Sommarbostad: Härligö i finska skärgården utanför Helsingfors. Bibliografi: Göran Kropp 8000+ (1997), Änglarna i Åmsele (1998), Ett svenskt geni (2000, om Håkan Lans), Stjärnfall (2001, roman), Där gräset aldrig växer mer (2002, roman), Underbarnets gåva (2003, roman), Himmel över Everest (2005, roman), Syndafall i Wilmslow (2009, en roman om den engelska matematikern Alan Turing). På gång: En roman och kärlekshistoria som utspelar sig på tidigt 1960-tal i Cambridge bland en grupp fysiker samtidigt som den banbrytande upptäckterna om svarta hål sker. Hobby: Träna på gym. Det visste du inte: Att David är opraktisk till förbannelse, men han klipper åtminstone gräsmattorma på sommarstället.


”Risk att S missar de unga väljarna inför valet 2010”

Summary: SSU går till storms mot moderpartiet: Vi kräver att partiets listor ålderssäkras inför de allmänna valen nästa år.Medelåldern för de socialdemokrater som blev invalda i riksdagen 2006 var 48 år. När svenska folket går till val i september nästa år kommer ingen socialdemokrat i riksdagen att vara under 30. SSU kräver därför att partiet ålderssäkrar sina listor inför 2010 års val. 25 procent av de valbara kandidaterna ska vara under 35 år. Vi SSU:are oroas över ett parti som hindrar förnyelse i de beslutande församlingarna och därmed i politiken. Andelen unga ombud inför den kommande partikongressen är skrämmande låg. Den bristande representativiteten påverkar politiken till ungdomarnas nackdel, skriver SSU-ordföranden Jytte Guteland.

Ungdomsgenerationen är rekordstor. Den största generationen på 20 år lämnade gymnasiet i somras. Många av avgångseleverna gick rakt ut i öppen arbetslöshet. Den unga generationen drabbas hårt av finanskrisen och jobbkrisen. Tilltron till den sittande regeringen är minimal. Inte sedan 60-talet har vänsterstödet varit så starkt i ungdomsgrupperna. Samtidigt ser SSU hur Socialdemokraterna just nu biter den hand som vill föda dem i valet. Partiets valberedningsstrukturer ser just nu ut att hindra de unga från inflytande och andelen unga ombud inför den stundande partikongressen är skrämmande lågt. Den bristande representativiteten påverkar politiken till ungdomarnas nackdel. Vi SSU:are oroas över ett parti som hindrar förnyelse i de beslutande församlingarna och därmed i politiken. Det finns en risk att Socialdemokraterna missar det momentum som finns, att vinna ungdomsväljarna inför valet 2010. SSU riktar därför krav till partiet att ålderssäkra kandidaterna till de beslutande församlingarna. Den unga generationen är stor. Andelen av befolkningen mellan 0–35 år är 42,5 procent och nära en fjärdedel av den svenska befolkningen befinner sig i spannet 18–35 år. Finanskrisen och lågkonjunkturen drabbar många i vårt land, men särskilt den som inte fått fäste på arbetsmarkanden. Många i den rekordstora generationen som lämnade gymnasiet i somras fann att dörren till vuxenvärlden var stängd. Bristen på jobb drabbar unga hårt. Det ser vi tydligt just nu. Sverige har Europas näst högsta ungdomsarbetslöshet. Bland ungdomar mellan 18 och 24 år var det i juni dubbelt så många arbetslösa som ett år tidigare. Arbetsförmedlingen spår att var tredje ung kommer att vara arbetslös nästa år. Dagens jobbkris och babyboomen från 90-talets tidiga år samverkar på ett mycket olyckligt sätt. Det riskerar få långsiktigt negativa följder för en hel generation. SSU har vid flera tillfällen riktat krav om en blockgemensam kriskommission för att bekämpa arbetslösheten. Vi har inte fått svar från regeringen. För statsministern är tydligen partipolitisk positionering viktigare än krisbekämpning. Det straffar sig. Vi ser nu hur borgerligheten tappar i förtroende hos de unga. Ungdomsgenerationen sätter därför sitt hopp till oppositionen. Den unga generationen vill ge Socialdemokraterna sitt stöd. I SCB:s senaste partisympatiundersökning gav 43,3 procent av de unga mellan 18 och 24 år Socialdemokraterna sitt förtroende. I samma grupp samlade de fyra borgerliga riksdagspartierna tillsammans endast 27,6 procent. Inte sedan 1968 har borgerligheten haft så låga siffror. Läget i ungdomsgruppen är alltså gynnsamt för Socialdemokraterna och mycket fokus borde ägnas åt att ge partiet en ungdomlig trovärdighet. Tyvärr ser vi SSU:are något annat när lagen ska ”toppas” inför nästa val. Vi ser ett parti med mycket få unga kandidater och ett parti som riskerar en sämre proportionalitet än vid föregående val. Nu sätter många partidistrikt sina listor inför de allmänna valen 2010. I dag har den unga generationen oproportionerligt litet politiskt inflytande. Underlaget från dagens beslutande församlingar visar en sned åldersfördelning och borde därför inte utgöra grunden för kommande listor. Medelåldern för de socialdemokrater som blev invalda i riksdagen vid valet 2006 var 48 år. När svenska folket går till vallokalerna i september kommer ingen socialdemokrat i riksdagen att vara under 30 år. På de senaste kommunfullmäktigelistorna var medelåldern bland de socialdemokrater vars ålder framgick på valsedlarna knappt 50 år. Medelåldern hos förtroendevalda socialdemokrater på landstingslistorna var 51 år. Nu hör vi allt fler unga som desperat beskriver hur listorna inför kommande mandatperiod riskerar att bli sämre. ”De äldre håller varandra om ryggen” eller ”vi får inte in en enda ny ung kandidat, utan förväntas nöja oss med den ungdomskandidat vi fick in för fyra år sedan”. På sina håll är det hårda omdömen om valberedningarnas arbete. SSU oroas över åldersutvecklingen och kräver därför att en ny princip införs för att säkra den unga generationens inflytande. Vi kräver att Socialdemokraterna ”ålderssäkrar” sina listor till de beslutande församlingarna. SSU kräver att 25 procent av de valbara kandidaterna på Socialdemokraternas listor ska vara under 35 år. Socialdemokraterna måste också redovisa ålder för alla sina kandidater till de beslutande församlingarna. Vi är dessutom trötta på att ständigt inför varje val behöva påpeka att det inte är ett livstidsuppdrag att vara med och bestämma. Det ska inte krävas av ungdomsförbundet att vi vid varje val tvingas använda hårdhandskarna för att få undan personer som själva borde inse att tiden sedan länge är ute. SSU:s kongress beslutade att förtroendevalda socialdemokrater ska sitta maximalt tre mandatperioder i sträck i kommunfullmäktige, landstingsfullmäktige eller riksdagen. Denna princip borde vara en självklarhet. Valberedningarnas uppgift är att lyckas med representativiteten. Misslyckas man nu behöver partikongressen i slutet av oktober fatta beslut om nya metoder för att fördela makten. Medlemsomröstningar har fungerat i andra länder och i andra partier. De leder dessutom till att medlemskapet får ett större värde. Det spelar roll vem som har makten. Ungas utanförskap från de beslutande församlingarna har ett politiskt pris. Ungas frågor hamnar i skymundan. Arbetslösheten som drabbar unga borde sedan länge ha legat främst på den politiska dagordningen. Regeringen Reinfeldt struntar just nu i att bekämpa ungdomsarbetslösheten, men även regeringen Persson glömde bort frågan. Vill Mona Sahlin göra samma misstag? Ungas frånvaro från de politiska församlingarna har ett politiskt pris. Sverige behöver en maktförskjutning till de ungas fördel. Jytte Guteland förbundsordförande SSU