”Lika lön kräver fast ingångslön och en ny föräldraförsäkring”

Summary: Svenska politiker kan inte leva på ryktet om Sverige som ett av de mest jämställda länderna. Nya initiativ krävs för att försäkra att förvärvsarbetande kvinnor får samma möjligheter som män. Två förslag till åtgärder är fasta inträdeslöner och en individualiserad föräldraförsäkring. Det skriver Anne Boschini, docent i nationalekonomi.

Trots höga jämställdhetspolitiska ambitioner kvarstår betydande skillnader mellan kvinnor och män på den svenska arbetsmarknaden. Kvinnor och män har i genomsnitt olika typer av yrken, fler män arbetar heltid, kvinnor tjänar i genomsnitt mindre och det finns fler manliga än kvinnliga chefer. Anledningarna till dessa skillnader är flera. Vissa beror på att kvinnor och män erbjuder olika omfattning eller typ av arbetskraft i form av, till exempel, utbildningsbakgrund och antal arbetade timmar. Andra beror på att efterfrågan på män och kvinnor på arbetsmarknaden skiljer sig åt. I den rapport till Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi (ESO) som publiceras i dag undersöker jag en förklaring, nämligen om arbetsgivare diskriminerar kvinnor på den svenska arbetsmarknaden. Om arbetsgivare erbjuder kvinnor lägre lön och sämre befordringsmöjligheter än lika kvalificerade män skulle det kunna vara en delförklaring till de observerade könslöneskillnaderna. Enligt nationalekonomisk teori finns åtminstone tre olika typer av diskriminering: Preferensdiskriminering, att arbetsgivare diskriminerar kvinnor för att de föredrar att ha män som anställda Statistisk diskriminering, att arbetsgivare, i brist på information om enskilda män och kvinnor, använder sig av information om kvinnors, respektive mäns, genomsnittliga agerande på arbetsmarknaden Implicit diskriminering, att arbetsgivare, liksom människor i allmänhet, påverkas av samhälleliga normer och stereotyper Från tidigare forskning vet vi att kvinnor i genomsnitt tjänar cirka 4 procentenheter mindre än män efter att man tagit hänsyn till skillnader i produktiva egenskaper. Men, som visas i denna rapport, varierar inte könslönegapet bara med yrke utan också med hur hög genomsnittslönen i ett yrke är. Ju högre genomsnittslönen i yrket är desto större tenderar könslönegapet att vara. Medan detta i sig inte skulle behöva påverka den ekonomiska jämställdheten negativt, visar det sig att yrken med högre genomsnittslöner är mer mansdominerade. Dessa könslönegap finns på lägre nivåer redan för unga arbetstagare. Även inom högre befattningar som chefsyrken finns ett tydligt könslönegap när produktiva egenskaper beaktats. Trots att den oförklarade delen av könslönegapet inte direkt kan tolkas som ett mått på diskriminering, är det talande att kvinnor inte endast tjänar mindre inom kvinnodominerade yrken än vad män gör inom mansdominerade yrken, utan även att kvinnor som arbetar i mansdominerade yrken tjänar mindre än de män som arbetar inom samma yrken. Tidigare forskningsstudier visar att det överlag inte finns någon skillnad mellan kvinnor och män i sannolikhet att bli kallade till en första intervju i en anställningsprocess i Sverige. Däremot faller sannolikheten att bli kallad till intervju snabbare med stigande ålder för kvinnor än för män. Den enda studien på svenska förhållanden som även analyserar sannolikheten att bli erbjuden en anställning visar dock att kvinnor har större sannolikhet att bli erbjudna anställning om första fasen i anställningsproceduren är anonym än om arbetsgivaren vet den sökandes kön. Alla skillnader vi observerar på den svenska arbetsmarknaden är dock inte följden av att arbetsgivare diskriminerar kvinnor. Analysen här har endast omfattat lika produktiva män och kvinnor, det vill säga de med samma utbildning, erfarenhet och yrke. Många av de skillnader som finns är snarare följden av att kvinnors och mäns arbetsutbud skiljer sig åt. Kvinnor och män väljer olika utbildningsinriktningar, olika mängd arbetade timmar och olika föräldraledighetsuttag. Även om ytterligare forskning är viktig för att förstå den relativa vikten av utbuds- respektive efterfrågefaktorer, visar denna rapport tydligt att ytterligare arbete krävs för att främja mer jämställda utfall på den svenska arbetsmarknaden. Följande åtgärder föreslås därför. 1 Inför fasta inträdeslöner för att minska könslöneskillnaderna mellan unga och lika produktiva män och kvinnor inom samma yrke. Detta skulle exempelvis förhindra att nyutexaminerade kvinnor ges lägre lön vid sin första anställning på grund av statistisk diskriminering från arbetsgivarens sida. 2 Reformera föräldraförsäkringen så att uttaget av föräldraledighet blir individuellt utan möjligheter till överföring mellan föräldrarna. Detta skulle ge arbetsgivare mindre anledning att statistiskt diskriminera kvinnor på grund av att förväntningar om föräldraledighet. Även föräldrar skulle få anledning att tänka igenom sina utbildnings- och karriärsatsningar så att det gör mindre skillnad vem av föräldrarna som är hemma. 3 Minska den totala möjliga längden på föräldraledigheten. Dagens system tillåter att föräldrar endast tar ut några dagars föräldraledighet per vecka utan att arbeta resterande dagar. Forskning visar att den totala tiden, speciellt för mammor, borta från arbetskraften, är mycket längre än det totala antalet föräldraledighetsdagar. För pappor är diskrepansen mellan totala antalet dagar och den totala tiden borta från arbetskraften betydligt mindre. Att reformera föräldrapenningssystemet i linje med dessa förslag skulle förmodligen snabbt leda till mindre könslönegap mellan lika produktiva individer av olika kön. Det skulle innebära omställningar för en del familjer, men en jämställd politik kan knappast förespråka ett föräldraledighetssystem som dagens där pappor endast tar ut en fjärdedel av föräldrapenningsdagarna. Svårare är det att formulera åtgärder som har en direkt effekt på gapet i löner mellan män och kvinnor inom specifika chefsyrken. Kvotering av kvinnor till börsbolagens styrelser skulle kunna ha en positiv signaleffekt, men har sannolikt inga andra effekter på kort och medellång sikt. Sammanfattningsvis kan inte svenska politiker luta sig tillbaka och leva på ryktet om Sverige som ett av de mest jämställda länderna i världen. Nya initiativ krävs för att försäkra att alla förvärvsarbetande kvinnor får samma möjligheter som män oavsett vilket yrke de väljer. Anne Boschini, docent i nationalekonomi vid Institutet för social forskning (SOFI) vid Stockholms universitet. Hon forskar främst om ekonomiska skillnader mellan kvinnor och män. Den enda studien på svenska förhållanden som även analyserar sannolikheten att bli erbjuden en anställning visar dock att kvinnor har större sannolikhet att bli erbjudna anställning om första fasen i anställningsproceduren är anonym än om arbetsgivaren vet den sökandes kön. ”Olika kön, olika lön – en ESO-rapport om diskriminering på arbetsmarknaden” publiceras i dag. Den handlar om möjliga orsaker till könslönegapet och diskuterar vad som kan göras åt det. Rapporten är skriven av docent Anne Boschini. Expertgruppen för Studier i Offentlig ekonomi (ESO) ska genom oberoende studier bidra till samhällsdebatten och vara en brygga mellan forskning och politik. ESO är en kommitté under Finansdepartementet.


Bris hoppas fler killar ska våga träda fram i #metoo

Summary: Många barn och unga ringer till Bris i kölvattnet av #metoo. En försvinnande liten del är killar. Kuratorn Jonas Söderlund hoppas att kampanjen inte bara ska fokusera på män som träder fram och ber om ursäkt. Utan leda till att fler killar vågar träda fram och prata om utsatthet.

Många barn och unga har hört av sig till Bris, Barnens rätt i samhället, för att prata om frågor som har med #metoo att göra. – Det finns inga siffror än, men det är många samtal som har med #metoo att göra, säger Jonas Söderlund Han är kurator på Bris stödenhet och en av dem som tar samtalen som förs antingen på telefon eller via chatt eller mejl. Läs mer: Åsa Beckman: Även för män är #metoo en befrielse Det vanligaste är att flickor som är runt fjortonårsåldern hör av sig för att få hjälp att bena ut vad som är ett sexövergrepp och inte. De försöker förstå om de har varit utsatta eftersom det finns en sådan gråzon, säger Jonas Söderlund. En del berättar att de har varit utsatta för något som de känner är fel. Men att de inte vågar berätta om det för andra. Det kan bero på att de skäms. Det kan också handla om att de är rädda för att inte bli trodda. Både av polisen, men även av anhöriga eller sina kompisar. – Det kan också röra sig om svåra känslor som de behöver hjälp att sortera i - som äckel, otrygghet, skam, skuld, ilska, hat, och förvirring, säger Jonas Söderlund. Ett typfall kan vara en tjej som ringer för att hon tror att hon kan ha blivit utsatt för ett våldtäktsförsök av en killkompis i samband med en fest. Och att hon inte vart hon ska vända sig. Han kanske förnekar allt. Och hon vågar inte berätta för sina kompisar eftersom hon är rädd för att de ska tro att hon är ansvarig för det som hände. Det finns också killar som hör av sig och berättar att de har svårt för att prata om sex och var gränserna går. Många säger att de känner sig väldigt osäkra, särskilt efter allt som kommit fram i #metoo, enligt Jonas Söderlund. – Det är en viktig kampanj som avtäcker det som är så svårt med närhet i relationer. Det är många killar som är osäkra och som behöver prata om sex och närhet. Jonas berättar att han nyligen pratade med en kille som tittade mycket på porr och undrade om det gick att likställa med övergrepp. Killen gjorde en koppling mellan sig själv och de övergrepp som kan förekomma inom porrindustrin. Jonas Söderlund nämner skoluppropet #tystiklassen som ett exempel på hur dåliga vuxna är på att prata med barn och unga och sex och samliv. Vad är det vanligaste felet som vuxna gör? – Att stressen och osäkerheten gör att de blir alldeles för "babbliga", säger Jonas Söderlund. I stället för att ställa frågor och lyssna på vad den andra har att säga, blir vuxna alldeles för ivriga att berätta om sina egna tankar. Det gör att det inte blir så mycket plats kvar för den andra. Fråga i stället "vad tänker du på?” och "vad har du varit med om?". Sedan handlar det om att lyssna och intressera sig för vad den andra säger. Hur mycket man än skulle vilja så kan man inte som förälder skydda sitt barn från allt jäkelskap som ett barn kan råka ut för. Men den kan hjälpa om vi är tydliga och säger till barnet att "kom till mig och prata om det som händer, så lovar jag att lyssna", menar Jonas Söderlund. Bris har en telefon för barn och unga. Men det finns också ett nummer för vuxna. Jonas Söderlund berättar att han nyligen pratade med en förälder som så gärna ville prata med sin son om sex och kärlek. Men att sonen tyckte att det var så obehagligt. – #metoo har verkligen visat hur dåliga vi är på att prata om det här. Mycket av det som har kommit fram har ju varit känt länge. Men det är först nu vi har kunnat prata om det. Varför är det så svårt? – Framför allt för att vi inte är vana. Ju mer man gör något, desto lättare blir det, säger Jonas Söderlund. Ha tycker att vi behöver uppmuntra varandra mycket mer. Särskilt killar behöver peppa varandra att börja samtala om sådana här saker, menar Jonas Söderlund och passar på att hålla upp ett varnande finger i luften. Han tycker att det är det särskilt viktigt att #metoo inte utesluter vissa från att delta, till exempel på grund av kön eller sexualitet. Utan att det skapas ett klimat där alla känner sig trygga och vågar prata. – Även om #metoo är väldigt bra på många sätt så ska man inte glömma bort att det faktiskt också är ett drev. Det gör att det framkallar många olika känslor, som hat och förnedring. Därför hoppas han att kampanjen ska leda till att vi kan prata om kärlek och sex ur många olika vinklar. – Det kan ju vara det mest fantastiska som finns, även om många är rädda för det just nu, särskilt unga människor. Hur många som ringer är pojkar som är utsatta? – Bris har ju 27 000 kontakter per år och vi vet att pojkar utsätts. Så det är klart att det händer att de ringer. Men det är en försvinnande liten del. I den kultur och maktstruktur som råder i dag så kan det kännas extremt svårt för en kille att erkänna sig som ett offer, menar Jonas Söderlund. – Det gör att många bär på en smärta som de inte vågar prata om. Så hur gör man för att nå fram till killarna? – Kanske #metoo kan hjälpa till. I ett system där det råder en sådan obalans, där killar ska vara macho och tjejer ska vara på sitt sätt, kanske vi kan börja prata om det på ett nytt sätt. Jonas Söderlund hoppas att kampanjen inte ska leda till att det blir en ensidig fokusering på att killar och män bara ska bikta sig och be om ursäkt. – Det är minst lika viktigt att de vågar stiga fram och berätta om sin sårbarhet och säga att killar också kan vara utsatta.


Psykologer i #metooupprop: Berättelser från de mest utsatta får inte bli bortglömda

Summary: Nu väljer även många av landets psykologer att medverka i kampanjen #meetoo. De berättar inte om egna erfarenheter av övergrepp. I stället vill de rikta fokus mot dem som söker hjälp efter att ha utsatts för sexuella kränkningar och övergrepp. Här är uppropet och här är de som undertecknat.

Just nu sprids ett upprop bland psykologer i spåren av #meetoo, med rubriken "Om ni berättar lyssnar vi". Hittills har det fått nära 1300 underskrifter. Uppropet fokuserar på patientperspektivet och innehåller inte psykologernas egna berättelser om sexuella kränkningar och övergrepp. – Bland dem som söker hjälp hos psykologer, efter att till exempel ha utsatts för någon form av mer eller mindre grova sexuella kränkningar, finns många som inte förmår samla sig till ett eget upprop. Vi vill att de ska höras i debatten och vi vill försöka ge dem en röst, förklarar Charlotte Ulfsparre. Tillsammans med psykologkollegorna Amanda Simonsson och Johanna Ekdahl är hon initiativtagare till uppropet. De som ställt sig bakom det kommer från hela landet, och de flesta av dem arbetar kliniskt och möter dagligen patienter. – Vi vill uppmärksamma samhällets allra mest sårbara, och de har ännu inte blivit synliga i debatten efter #metoo. Deras berättelser är viktiga och får inte bli bortglömda, säger Charlotte Ulfsparre. En del av dem som står bakom uppropet möter nästan varje dag patienter som utsatts för någon form av sexuella kränkningar och övergrepp. Det är berättelser som på grund av tystnadsplikten stannar bakom stängda dörrar på vårdcentralen, på psykiatrimottagningen, i det privata terapirummet, i skolor och på arbetsplatser. – Kampanjen #metoo lyfter fram något vi psykologer känt till under lång tid. Nu kommer de här sexuella övergreppen fram i ljuset. Då vill vi finnas där med vår professionella kunskap för att hjälpa och stötta dem som är i behov av detta, säger Charlotte Ulfsparre. De 1299 psykologer som hittills undertecknat uppropet har sammanlagt tagit del av tiotusentals berättelser från sina patienter. Flera av dem har hört så många vittnesmål att de inte kan uppskatta det totala antalet. Ur uppropet: "Det som nu sker är att stödet sprider sig utanför de slutna rummen. Kraften i att berätta mångdubblas. Potentialen i att gå samman och hjälpa varandra läka genom att lyssna, bekräfta och stötta är enorm. Här kan alla bidra." Charlotte Ulfsparre har varit legitimerad psykolog i tolv år. Hon säger att personer som utsätts för sexuella kränkningar och övergrepp riskerar att bli traumatiserade. De kan bland annat drabbas av posttraumatiskt stressyndrom (PTSD). – Personer som redan är utsatta till följd av till exempel missbruk, psykiatrisk problematik och funktionsnedsättningar löper större risk att bli utsatta för sexualbrott. Det handlar om förövare som väljer ”lätta offer”, säger Charlotte Ulfsparre. I psykologuppropet konstateras vidare: "I dag vet vi vilka behandlingar som fungerar för PTSD, men få får tillgång till dem. Kvinnojourer och tjejjourer gör ett enormt arbete i att stötta", poängterar psykologerna. Men vården måste också få mer resurser för att möta det stora behovet - här måste politikerna ta sitt ansvar, menar de. Det slår mig att det oftast inte är övergreppen som är det värsta utan vad det gör med en människa i termer av synen på sig själv och det egna värdet som människa. Psykologerna fortsätter med att konstatera att det finns en stärkande och läkande kraft i att berätta, i att lägga skammen och skulden där den hör hemma – hos förövaren. Och detta inträffar just nu när skådespelare, ingenjörer, artister med flera öppet vågar berätta om sina erfarenheter. En av dem som undertecknat uppropet berättar: ”Möter dagligen offer för sexuella övergrepp i mitt jobb. Ibland fem av sju patienter, ibland alla på en dag. Det slår mig att det oftast inte är övergreppen som är det värsta utan vad det gör med en människa i termer av synen på sig själv och det egna värdet som människa… Det gör mig förtvivlad och ursinnig att detta får fortgå och att det är offren som ifrågasätts.” Något som är gemensamt för alla typer av reaktioner är att de behöver ges möjlighet att läka, skriver psykologerna i uppropet. Det vill säga att mötas med empati och kunskap. "Ett ifrågasättande bemötande utgör ännu en kränkning som väcker eller förstärker känslor av skam och obehag. Här är det vårt ansvar som experter på psykologi att både finnas där för er som vänder er till oss, och att föra ut vår kunskap om bemötandets betydelse", står det i uppropet. Charlotte Ulfsparre säger att psykologer också har ett särskilt stort ansvar att förvalta det förtroende det innebär att någon berättar om övergrepp. Hon tycker inte att alla i hennes yrkeskår lever upp till detta ansvar, en del har inte heller kunskap att möta de utsatta. Psykologerna tar också upp att patienter också kan bli utsatta under terapier: "Vi vet att personer blivit kränkta i terapirummet genom bemötande som förvärrar, behandlingar som inte har stöd i vetenskap och beprövad erfarenhet, och i de värsta fallen genom direkta sexuella kränkningar. Vi, 1299 psykologer, som skriver under denna artikel åtar oss att aktivt arbeta emot alla sådana företeelser på våra arbetsplatser och i andra sammanhang. Vi åtar oss att sprida kunskap om vad som är verksamt och läkande i bemötande och behandling.” När bör du söka psykologisk behandling? Om det stöd du får inte riktigt räcker för att du ska må bättre, är det bra att söka hjälp. Känner du igen dig i symtomen på PTSD, och dessa har pågått mer än en månad, bör du definitivt söka psykologisk behandling. PTSD går sällan över av sig självt. På 1177.se finns en beskrivning av de vanligaste symtomen, och råd om var du kan söka hjälp. Om du söker privat behandling, kontrollera att den du träffar är legitimerad och fråga om hen arbetar med en av de rekommenderade metoderna. Det finns två terapiformer som rekommenderas vid PTSD och har visat sig ha ungefär lika bra effekt i vetenskapliga studier. Prolonged exposure (PE) är en form av kognitiv beteendeterapi för behandling av PTSD. Eye movement desensitization and reprocessing (EMDR) är en psykoterapiform som är utvecklad för att bearbeta traumatiska minnen. Om du blivit utsatt för kränkning i psykologisk behandling inom den offentliga vården (inklusive privata företag som ingår i den landstingsfinansierade vården) kan du kontakta patientnämnden. De ger råd, stöd och information om hur du kan ta ett klagomål vidare. Har du blivit utsatt av en psykolog som arbetar på privat mottagning, skriv till psykologförbundets etiska råd. De tar hand om klagomål på psykologer som är medlemmar i förbundet. Du kan anmäla till Inspektionen för vård och omsorg, IVO, om det gått max två år sedan du blev utsatt. IVO ansvarar för tillsyn av all hälso- och sjukvårdspersonal, även privata vårdgivare. Har du blivit kränkt på ett sätt som är brottsligt anmäler IVO till polisen. Det kan du också göra själv, om du vill. Vid särbehandling går det bra att vända sig till Diskrimineringsombudsmannen, DO. Läs mer på 1177, ”Om du inte är nöjd med vården”, på psykologforbundet.se (sök på Etikrådet), och på ivo.se ”Tillsyn av hälso- och sjukvårdspersonal”. Källa: Charlotte Ulfsparre, legitimerad psykolog


”Ruskigt kul med fotboll”

Summary: Tuffa mittbacken Hanna Marklund gjorde 118 landskamper och fick Diamantbollen 2005. I dag är hon hr-specialist men följer också damfotbollen på nära håll som expert i TV4.

Jag ringer upp Hanna Marklund samma dag som Fotbollsgalan, där årets bästa spelare får pris, ska hållas i Stockholm på kvällen. Hon är kvar i Skellefteå den här gången, men hon minns gärna år 2005 då hon fick Diamantbollen som årets bästa kvinnliga fotbollsspelare. Hon utsågs även till bästa back både 2005 och de två följande åren. – Diamantbollen är det största man kan få som spelare individuellt. 2005 var ett fantastiskt år för mig. I år tror jag att Kosovare Asllani får Diamantbollen, säger hon. Så blev det. Och Hanna Marklund har också extra bra koll på svensk damfotboll. Delvis tack vare sin egen framgångsrika karriär som tuff försvarsspelare i sina klubblag och med 118 landskamper för Sverige. Men hon följer också damfotbollen nära som expertkommentator i TV4 sedan några år tillbaka. Fotbollen har funnits i Hanna Marklunds liv sen hon var sex sju år. Hennes två systrar, Mirjam och Carolina, var också tokiga i fotboll. – Vi var tre tjejer i syskonskaran, jag är mellantjejen, som växte upp i Åliden, en liten by utanför Skellefteå. Det enda som fanns att göra, om man inte spelade ishockey, var fotboll. Och det fanns en klubb i närheten, Varuträsk IF, där vi alla började spela. – Jag kände tidigt att det var ruskigt kul med fotboll. Jag ville alltid spela, till och med på raster i skolan tog jag fram fotbollen. I flera år spelade jag med tre fyra år äldre tjejer i Varuträsk, det var nästan tvunget med blandade åldrar för att vi skulle få ihop ett lag. – Det var en bra skola, man var tvungen att ta för sig, annars fick man ju aldrig röra bollen, säger hon och skrattar lite. Nästa steg var att börja spela för Sunnanå SK i Skellefteå, ett av de stora profillagen i landet med bland annat två svenska mästerskap på meritlistan. – Storasyster Carolina hade börjat först i Sunnanå, jag följde efter när jag var elva tolv år. Där blev det mer träning och jag debuterade i A-laget som 15-åring. Du spelade mest mittback under hela din karriär. Var det där du trivdes bäst? – Jag spelade nån säsong som defensiv mittfältare i Sunnanå, men min styrka är det defensiva spelet. När Sunnanå gjorde en dålig säsong 1999 och åkte ur allsvenskan valde Hanna att gå till Umeå IK, som storsatsade på damfotboll. – Jag pluggade redan på lärarhögskolan i Umeå så det kändes ganska naturligt att byta till Umeå IK. I Umeå IK, med bland andra anfallsstjärnan Hanna Ljungberg, blir det tre raka SM-guld och två segrar i Uefa Women’s cup och EM-silver 2001 och VM-silver 2003 med landslaget. Men till säsongen 2005 återvände Hanna Marklund till Sunnanå där hon återförenades med sina systrar, som båda spelade för Sunnanå. En bidragande orsak till att hon avslutade karriären 2008 var att hon då födde den första av tre döttrar, Elma. Tre år senare kom Alice och för snart fyra år sedan föddes Ina. Är dina tre döttrar fotbollstokiga som du och dina systrar var? – De är kanske för små än för att säga något om det, men de är i varje fall väldigt fysiskt aktiva. Elma har börjat med fotboll, men även andra sporter, och påminner kanske lite om mig. Hon vill alltid röra på sig. Om vi andra promenerar så springer eller hjular hon, säger Hanna och skrattar. Hanna är utbildad lärare i svenska och so men har mest sysslat med olika skolprojekt kring ledarskap och samarbete. I dag är hon anställd på Peab Industri där hon arbetar med hr-frågor. – Det blir en hel del om ledarskap och lagarbete också, och där har jag kanske lite nytta av att ha varit en av elva spelare i ett fotbollslag. 2019 avgörs fotbolls-VM för damer i Frankrike. Sverige håller på och kvalar (nästa match är mot Ungern i april) och ligger i topp i gruppen. Bland annat efter seger med 3–0 mot Danmark utan att spela, sedan Danmark lämnat wo efter interna problem mellan förbund och spelare. Vad tror du om chanserna att gå till VM? – De är nog väldigt goda nu, vi har ett bra läge i gruppen. Men varje match är superviktig, bara ettan i varje grupp går vidare. Det var en bra skola, man var tvungen att ta för sig, annars fick man ju aldrig röra bollen. Gratuleras till: Fyller 40 år den 26 november. Gör: Hr-specialist på Peab Industri och expertkommentator i TV4 Bor: I Medlefors, Skellefteå. Familj: Maken Rickard Jonsson, deras döttrar Elma, 9, Alice, 6, och Ina, snart 4. Förebilder i fotboll: ”Italienaren Nesta, och Marta som jag hade förmånen att få spela och träna med.” Andra intressen: Att umgås med vänner. Så firas födelsedagen: ”Blir en fest med familjen, men även en större bjudning då jag och min syster Carolina firar tillsammans.”


Lisa Magnusson: Vi kan kalla det könsmobbning

Summary: Gänget har sin egen exkluderande jargong, stöttar varandra, gör grejer ihop utan att bjuda in. Kvinnorna glöms ständigt bort. Och jo, det spelar roll när det är det är chefer och kolleger som beter sig så.

Det bultar i den böld som är patriarkatet. Ur sprickan har kvinnors vittnesmål om övergrepp vällt i en månad: #metoo. Nu rinner även andra berättelser fram. Sådana som inte direkt har sexuella övertoner eller ens är påtagligt brottsliga. Åtminstone inte så att det går att hålla någon ansvarig. Lagstiftningen är luddig, och diskriminering, kränkande särbehandling, utfrysning och trakasserier ofta svårbevisat. Alla arbetsplatser kan förstås drabbas av sådana infektioner, men det är i de redan sjuka miljöerna som de tillåts grassera fritt. Ord står mot ord. Och ingen annan har tänkt på att det skulle vara så som den utsatta "upplever" saken. Nej, här inne i bastuvärmen är ju så gott och skönt. Det är svårt att säga ifrån för den som är ensam och bara har subtiliteter att komma med, som får veta att hon "missuppfattat". Eller är missunnsam. Särskilt svårt för den som verkar i någon av de branscher där jobben är få och fastanställningar ovanliga. Det är först i och med #metoo, då kvinnor fogat samman sina enskilda "upplevelser" och "missuppfattningar" som mönstret blir tydligt. Så många berättelser som alla liknar varandra. Om kommentarer, eviga "skämt" och pikar som gör klart att du är annorlunda. Diskriminering, kränkande särbehandling, utfrysning och trakasserier, detta är bokstavligen definitionen av mobbning. Hur gänget har sin egen exkluderande jargong, stöttar varandra, gör grejer ihop utan att bjuda in. Kvinnorna glöms ständigt bort. Och jo, det spelar roll när det är chefer och kolleger som beter sig så. På många platser kan kvinnor jobba och slita och göra bra ifrån sig, men när det väl gäller är det män som får fast eller befordras. Diskriminering, kränkande särbehandling, utfrysning och trakasserier, detta är bokstavligen definitionen av mobbning. Och kanske vore det bättre, ja mer lättbegripligt och påtagligt, om vi började prata om det så? Vi kan kalla det könsmobbning. Denna könsmobbning måste vi alla lära oss att känna igen där den uppstår. Och framför allt måste vi alla lära oss att säga ifrån. Det kan kännas svårt, inte minst för offren. De vars ord och signaler nonchalerats så länge att deras nej nästan tynat bort. Vi får förena våra krafter med deras. Läka varandra.


Forskaren som varit ett Status Quo-fan i snart 35 år

Summary: Rockgruppen Status Quo har varit Eva Kjellander Hellqvists favoritband i snart 35 år. I sin doktorsavhandling ”Jag och mitt fanskap” visar hon att även vuxna kan vara fans – och att de som gillar band med låg status måste legitimera sitt musikval inför både sig själva och andra.

Huset på Vita Lammets väg i Kalmar är fullt av skivor med Status Quo och en mängd andra prylar med koppling till den brittiska rockgruppen. Här bor ett riktigt ”fan”. Eva Kjellander Hellqvist har nämligen älskat Status Quo sedan hon var ung på 1970-talet. – Fortfarande brukar jag varje dag lyssna på någon skiva med Status Quo och upplever då en känsla av trygghet. Jag känner till hur varje låt låter, kan sjunga med och hämta kraft ur musiken. När gruppens tidiga medlemmar återförenades i London för fyra konserter under 2013 och 2014 var hon givetvis där – på samtliga. Det här var något hon bara inte kunde missa. Den första spelningen gjorde störst intryck. – Konserten var helt enkelt fantastiskt, lite magisk. Musikaliskt höll den kanske inte högsta kvalitet, men att se bandet igen, i originaluppsättningen, var som att återse gamla vänner som man inte träffat på trettio år. Känslan är svår att beskriva, berättar Eva Kjellander Hellqvist. Förhållandet till Status Quo har inte bara präglat privatlivet utan även påverkat henne i yrket. För fem år sedan blev hon klar med sin doktorsavhandling "Jag och mitt fanskap" vid Örebro universitet. I den visar hon att inte bara tonåringar har glädje av att gilla en speciell artist eller ett band – även vuxna kan vara fans. – Visst är det så att idoldyrkan främst förknippas med barn och unga. För dem handlar det i stor utsträckning om att skapa sin egen identitet. För vuxna kan ”fanskapet” vara ett sätt att bli ännu mer säkra på sig själva genom ett fördjupat intresse och en ökad kunskap om viss musikstil, en viss artist eller en viss grupp. I vuxen ålder är föremålet, det vill säga artisten eller gruppen, egentligen inte det viktiga. Det handlar inte om att ha förebilder på samma sätt som i tonåren. Eva Kjellander Hellqvist berättar att det stora intresset för fanskulturen och idoldyrkan har sin bakgrund i hennes eget liv. När Abba 1974 vann Melodifestivalen i Brighton hände något inombords och hon fick ett nytt sätt att förhålla sig till musik. Läs mer: ”Tonårstjejernas idoldyrkan kan förändra samhället” – I Abba identifierade jag mig med Anni-Frid. Hon blev min idol, ett föredöme för mig. Jag drömde om att stå på scenen, om att sjunga och uppträda. Senare hamnade jag i ett kompisgäng och blev ”invigd” i den rockmusikaliska traditionen. Jag upplevde en stark gemenskap med likasinnade. Sakta tonade idolskapet bort och själva musiken blev viktigare. I snart 35 år har nu Status Quo varit Evas favoritband, utan några svackor. Hon har köpt deras lp-skivor och cd-skivor, hon har också en massa ”merchandise”, eller fanprylar, hemma i villan. Hon har följt bandet under hela denna tid även om medlemmarna skiftat, och hon har åkt på en rad konserter i Sverige och utomlands. – Jag utbildade mig till musiklärare och funderade allt oftare på varför många likt mig följer ett speciellt band på nära håll. Så fick jag möjlighet att forska och började mer ingående studera fanskulturen. Vad styr att någon blir ett fan? Varför upplever vi fans att det är så fantastiskt att gilla en artist eller en grupp? Och när fastnar man för ett särskilt band? Ämnet är väldigt brett. Ja, varför blir någon ett fan? - Att vara fan är ju att identifiera sig med något eller någon, som en idrottsstjärna eller en artist. Jag ser det också som en hobby bland andra, typ golf. Det är något man trivs med att göra, något att bli bra på. Många fans kan oerhört mycket om sina idoler, en kunskap som är värd mycket i just det sammanhang där de befinner sig. Det är inte ovanligt att riktigt inbitna fans hänger med sina favoriter när dessa turnerar i olika länder. Eva och hennes man brukar alltid ha fyra-fem spelningar att se fram emot, inte bara Status Quo. På konserterna träffar de gamla och nya vänner. Fans är inget nytt fenomen. Kungar, vetenskapsmän och artister hade långt tillbaka i historien sina följare, men det var först i slutet av 1800-talet som man började tala om ”fanatics” i USA. Det var från början benämningen på supportrar som reste runt med sitt favoritlag i baseboll och såg alla matcher, berättar Eva Kjellander Hellqvist. Inför arbetet med sin doktorsavhandling valde hon ut vuxna personer som i tio år eller längre gillat Status Quo, Kiss eller Lasse Stefanz. De tre grupperna bildades på 1960-talet och 1970-talet och tillhör lågstatusgenrerna boggie-rock, hårdrock och dansband. Eva intervjuade ett kvinnligt fan och ett manligt fan till varje grupp. Läs mer: ”Idoler måste respektera sina fans – vara schysta” – Det jag upptäckte var att de som lyssnar på artister som har låg status måste legitimera sitt musikval, både inför sig själva och inför omgivningen. Några säger att de inte lyssnar på vad andra tycker, medan de i själva verket gör det. Några avslöjar inte ens vilka grupper de gillar. Då slipper de förklara sina val. – En av dem jag intervjuade, en hårdrockare, klippte av sig sitt långa hår för att undvika kommentarer. Medan en annan bar häftiga bandtröjor och tatuerade sig så att ingen skulle tveka om vad hon gillar och ifrågasätta hennes musiksmak. Är det någon skillnad mellan unga och vuxna fans? – Ja, stor skillnad. Under tonåren gäller det att hitta sig själv och skapa en egen identitet. Då kan en idol bli en förebild, som med Anni-Frid för mig. Hon hjälpte mig på ett sätt att växa upp och hade en stor betydelse för mig under en period i mitt liv. Unga tonårsfans har ofta bilder av sina idoler på väggen i sina rum. En del blir förälskade i sina idoler – det är en ofarlig kärlek, men ändå ett sätt att utforska sin sexualitet. Vuxna då? -I vuxen ålder är föremålet, det vill säga artisten eller gruppen, egentligen inte det viktiga. Det handlar inte om att ha förebilder på samma sätt som i tonåren. Snarare kan det uppstå en känsla av jämlikhet, där fanet har mycket kunskap om artisten eller gruppen, både privat och på scenen. Samtalen med andra fans handlar mer om musiken, texterna och så vidare. Varför gjordes den låten så här? Vad betyder orden i den? Samtalen blir på en mer intellektuell nivå. Unga tar mer till sig ett koncept. Eva Kjellander Hellqvist undervisar i dag i populärmusikhistoria på Linnéuniversitet i Växjö. Just nu tittar hon på hur den svenska kulturpolitiken påverkades av den alternativa schlagerfestivalen 1975. Men intresset för fanskulturen är levande. – Jag vill gärna fortsätta forska och gå vidare. Jag är nyfiken på det här med ”högt” och ”lågt”, varför det är accepterat att gilla Bruce Springsteen och Bob Dylan, men inte Lasse-Stefanz eller Status Quo. Vad är det som gör att just Status Quo, Lasse Stefanz och Kiss kan ses som lågstatusband? – En grundläggande orsak är att hårdrock och dansband alltid har förknippats med arbetarklass, svarar Eva Kjellander Hellqvist. Hon tillägger att hårdrocken också ofta bedömts som olämplig att lyssna på för barn och ungdomar och att dansbandsmusiken musikaliskt värderats som entonig och ”icke-virtuos”. Hur är det då med forskning om fans? I Sverige finns det inte så mycket forskning inom området, medan det i andra länder går att hitta en del studier om varför en del så intensivt gillar till exempel science fiction, fotboll eller Harry Potter. Däremot är det väldigt lite material om kopplingen musik och fans. Vilken roll spelar fansen för artisterna? – Deras roll är mycket viktig. Utan fansen hade ju idolerna inte några att uppträda inför. Det gäller artister, skådespelare, idrottare med flera. Idolerna artisterna speglar sig i sina fans och hämtar näring ur deras beundran och ”kärlek”. Det är en form av symbios som båda grupperna har nytta av. Till sist, vilken blir nästa konsert? – I slutet av november åker jag och min man till London för att lyssna på Deep Purple, en annan av 1970-talets häftiga grupper. Sedan blir det någon julkonsert och nästa år väntar en konsert med Rainbow i Finland. Eva Kjellander Hellqvist är universitetslektor vid institutionen för musik och bild vid Linnéuniversitetet i Växjö. Hennes doktorsavhandling i musikvetenskap, ”Jag och mitt fanskap” lades fram vid Örebro universitet 2013. Status Quo, Kiss och Lasse Stefanz Status Quo är en rockgrupp från Storbritannien, huvudsakligen inriktad på boogierock och hårdrock. Bandet har funnits sedan 1962 och hittills sålt över 118 miljoner album världen över. Gruppen har genom åren haft olika medlemmar. Kiss (ofta stiliserat KIZZ) är ett amerikanskt hårdrocksband. Bandet fick sitt genombrott i mitten tack vare sina liveuppträdanden, som innehåller eldsprutning, blodspottning, rykande gitarrer, explosioner, svävande trumset och pyroteknik. Bandet har gått igenom en mängd medlemsbyten. Lasse Stefanz, tidigare Lasse Stefans, är ett av Sveriges mest populära dansband och bildades 1967. Bandet medverkade i Melodifestivalen 2011 med melodin ”En blick och nånting händer”. ”Fina” och ”fula” fans Del 3 En artikelserie om hur vi ser på personer som gillar en särskild grupp eller artist. Tonårstjejer som dyrkar pojkband står längst ner i hierarkin. Läs del 1: ”Tonårstjejernas idoldyrkan kan förändra samhället” Läs del 2: ”Idoler måste respektera sina fans – vara schysta”


”Tonårstjejernas idoldyrkan kan förändra samhället”

Summary: Unga tjejer som vrålar så fort deras idol visar sig betraktas lätt som hysteriska. Män som gillar Bob Dylan möts däremot med respekt. Finns det fina och fula fans och idoler? Dramatikern och regissören Isabel Cruz Liljegren vill en gång för alla göra upp med schablonbilden av tonårsfansen som ”töntiga”.

I mitten av februari uppträder de norska tvillingbröderna Marcus och Martinus i Globen i Stockholm. Säkert kommer de att mötas av många tonårstjejer som blir hysteriska så fort deras idoler visar sig. Det är lätt att ironisera över och se ned på denna stora grupp av fans, menar dramatikern Isabel Cruz Liljegren som tycker att de i stället måste tas på största allvar. – Det handlar inte om tjejer som är dumma i huvudet och bara skriker rakt ut. I deras idoldyrkan finns starka känslor och en kraft som också skulle kunna riktas åt andra håll. Det är något många vuxna ofta glömmer bort, menar Isabel. Hon är aktuell med musikalen ”åååå snälla följ mig <3 <3 < 3”. Den visas just nu för mellanstadieelever runt om i landet. Isabel har skrivit text och låttexter. För musiken svarar Saga Björklund Jönsson. Det handlar om fans, femininitet och idolskap. För tre år sedan satt Isabel Cruz Liljegren ensam i ett stort hus i Sveg i Härjedalen och försökte hämta inspiration. Hon hade fått ett stipendium för att under två veckor utveckla sitt skrivande, men hon hittade först inget att gå vidare på. Med i packningen fanns två böcker som utifrån olika utgångspunkter granskade fanskulturen. Isabel började med att läsa ”Fans” som kom ut för drygt tio år sedan och är skriven av journalisten Fredrik Strage. Han beskriver vilken funktion idoler fyller – hur de ger oss styrka, hopp och inspiration, men berättar också om hur underhållningsindustrin säljer sina kändisar genom att skapa en illusion av intimitet. Så fortsatte Isabel med ”Kawaii”, som handlar om en miljardindustri i Japan där tolvåriga popidoler står i centrum. Författaren Marita Lindqvist skildrar i sin bok en värld där sjungande och dansande pojkband beundras av tonårsflickor och vuxna kvinnor. I nära tio år följde hon idolhysterin på nära håll, och köade bland annat till handskakningsceremonier tillsammans med 150.000 andra gråtande fans. – Jag hade ju själv haft idoler under min tonårstid. Under senare år har sociala medier förändrat fanskulturen i grunden. I dag kan fans både organisera och uttrycka sig på nätet. Det var något jag ville utforska mer, berättar Isabel Cruz Liljegren. Hon är uppvuxen på Söder i Stockholm i en familj där teater och litteratur inte tog så stor plats. Genom sina kamrater fick hon sina första inblickar i den traditionella kulturen. Hon började läsa böcker och upptäckte språkets magiska värld. – Jag hade alltid skrivit dagböcker och dikter, tänkte tidigt att språket kan ge makt. När jag blev äldre upptäckte jag dramatiken och att det fanns en stor frihet att utrycka sina tankar och känslor där. Isabel sökte och kom in på en tvåårig kurs om att skriva dramatik på Biskops-Arnö folkhögskola. Redan under utbildningen fick hon sin första pjäs antagen av en teatergrupp. Vi träffar henne en lite gråkulen eftermiddag när hennes dag på Stockholms Dramatiska högskola är över. Där studerar hon på en linje för blivande dramatiker och dramaturger. Samtalet kommer att kretsa kring fenomenet fans och idoler – men också om hur hon i mellanstadiet blev förälskad i Taylor Hanson. Hon ler lite åt minnet och berättar att Taylor var en av medlemmarna i det amerikanska pojkbandet Hanson. Han hade långt hår och var hennes första stora ”kärlek”. Senare blev Backstreet Boys, också det ett så kallat pojkband, föremål för hennes beundran. – Jag hade två kompisar som var väldigt engagerade i bandet och riktiga fans. När bandet var i Stockholm stod vi och väntade utanför studion där de höll till och utanför Sheraton hotell där de bodde. Före konserten i Globen hängde vi vid sceningången, berättar Isabel. Träffade ni medlemmarna i bandet? – Ja, vi såg dem och sa typ ”hi”, fick deras autografer och tog några bilder. Fans kan ha olika känslor för sin idol. Jag var aldrig kär i någon i Backstreet Boys, utan såg det snarare som ett ”uppdrag” att träffa dem. Hur menar du då? – Att planera hur vi skulle kunna komma nära våra idoler var som ett helt projekt. Populära grupper gör ju allt för att undvika att deras fans ska få syn på dem före och efter spelningarna, vill vara i fred. När jag och mina kompisar därför lyckades komma nära Backstreet Boys gav det en kick. Isabel säger att det kändes ”coolt” att under några sekunder få vara nära sina idoler. Men för henne var medlemmarna i grupper aldrig några riktiga människor, utan snarare någon sorts overkliga bilder. Däremot hade det nog känts annorlunda om hon hade fått träffa Taylor Hanson, som då var i hennes egen ålder, när han var föremål för hennes kärlek. De egna erfarenheterna av att ha idoler i mellanstadiet och grundskolan fanns med i bakgrunden när Isabel Cruz Liljegren började utforska fanskulturen mer noggrant. Böckerna hon läst fanns också med som ett underlag när hon började arbeta med texterna till ”åååå snälla följ mig <3 <3 < 3”. Musikalen hade premiär tidigare i höstas och spelas nu alltså för mellanstadieelever runt om i landet i Riksteaterns regi. – Jag har försökt fokusera på den kollektiva kraften i idoldyrkan och på att den faktiskt skulle kunna förändra samhället. Tonårstjejer som avgudar sina idoler är inga töntiga idioter att se ner på. I deras starka känslor och engagemang finns också något mer. På vilket sätt? – Unga fans organiserar sig i dag på nätet och är inte bara passiva konsumenter. Ungdomars idoldyrkan har stor betydelse för deras utforskande av sin kärlek och sin sexualitet. Fanskulturen rymmer också en stor gemenskap och kreativitet. Isabel Cruz Liljegren säger att musikalen hon varit med om att skapa också riktar uppmärksamheten mot killar och tjejer som ”gör” femininitet. Inte mot tuffa grabbar som dyrkar fotbollsidoler eller ishockeystjärnor. – Det handlar om unga som i sitt kroppsspråk, sin klädsel eller i sina intressen agerar utifrån en feminin kod. Som klär sig i tjejiga färger, skriver dagbok, dansar balett och gillar hästar. Många tänker att det är något tonårstjejer växer ifrån, medan pojkar som inte passar in i den traditionella könskoden lätt blir mobbade och ensamma. I sin dramatik vill Isabel Cruz Liljegren arbeta med könsuttryck som skaver, vill vända på publikens perspektiv. Som i den nu aktuella musikalen där tonårstjejers idoldyrkan ses som något positivt, och inte något töntigt. – Jämför med medelålders män som går på konsert med Bob Dylan eller Rolling Stones, ikoner för samma medelklass som ser ner på när tonårstjejerna skriker på en konsert med sina favoriter, säger Isabel Cruz Liljegren. Ett utryck för förminskandet av tonårsfansen hämtar hon från maj 2011. Då samlades hundratals unga tjejer på Sergels torg i centrala Stockholm. Samtliga dansade i samma takt klädda i t-tröjor med samma tryck på. Bakgrunden var att popstjärnan Justin Bieber beslutat att hoppa över Sverige på sin kommande världsturné. Nu ville de dansande tjejerna på torget få honom att ändra sig. Men deras agerande möttes inte bara med uppskattning. Masspsykos, skrev en bloggare och någon kastade till och med ballonger fyllda med vatten på dem. Rubriken i en kvällstidning löd ”Bieber-fans orsakade kaos”. Vi kan jämföra med hyllningsrubrikerna när ett svenskt landslag vunnit något stort mästerskap och firas i Kungsträdgården eller på just Sergels torg, säger Isabel Cruz Liljegren. – Jag tänker på vilken kraft och vilket engagemang som krävdes för att samla ihop så många fans för att uttrycka en längtan efter att höra Justin Bieber spela i Stockholm. Och för att få alla att komma klädda i tröjor med likadana tryck. Lite av den kraften kanske vår musikal kan förmedla, säger Isabel Cruz Liljegren. Jag frågar om hon har några idoler i dag. Många, svarar hon omedelbart och säger efter att ha funderat en stund att regissören Mellika Melouani Melani på Folkoperan är en av dem. – Hon vågar utmana i både innehållet och det konstnärliga uttrycket. Hennes föreställningar blir spännande eftersom de inte kan placeras in i en gängse ram. Hon vågar också utmana de könsstereotypa föreställningar som fortfarande är så starka i vårt samhälle. Läs mer: ”Rädda kulturen från politiken” Isabel Cruz Liljegren Född: 1984. Yrke: Dramatiker, regissör. Gjort tidigare: Hon debuterade som dramatiker 2013 med musikalen ”Dö klubbdöden” på Dramalabbet och har sedan dess skrivit manus till ”Bortadröm” på Kungliga Operan, ”Girlnet” för Sveriges radio Radioteatern och ”Drömmar” för Folkteatern i Göteborg. Aktuell: Som textförfattare och regissör till musikalen ”åååå snälla följ mig <3 <3 <3”. Saga Björklund Jönsson har skrivit musiken och också varit med och regisserat. ”åååå snälla följ mig <3 <3 <3” Victor Morell, Nina Jeppsson och Stina Nordberg spelar i föreställningen ”åååå snälla följ mig <3 <3 <3”. Foto: Julia Mård En musikal för mellanstadiet som handlar om idoldyrkan, femininitet och grupptillhörighet. Handlingen kretsar kring Ellis och Alexis som är fans till popstjärnan Poppy som kommer till Sverige för att ha en konsert. Ellis och Alexis ska givetvis gå på den och gör allt för att få träffa Poppy. Ellis har en storasyster som heter Ilon och är feminist och anti-kapitalist. Hon tycker att Poppy ger fansen skeva värderingar. Men i slutändan är det genom Ilon som Ellis och Alexis inser att deras kraft och förmåga till organisering kan ge dem en reell makt i samhället – och kanske skapa en mer solidarisk och inkluderande värld.


Oväntat vanligt med sena återfall i bröstcancer

Summary: Smärta, depression, sömnproblem och vallningar – de svåra biverkningarna vid bröstcancerbehandling gör att många kvinnor avbryter behandlingen i förtid. Ny forskning visar samtidigt att kvinnor med östrogenkänslig bröstcancer har oväntat stor risk för återfall även så sent som 20 år efter diagnos. Fler kvinnor skulle kunna behöva fortsätta med antihormonell behandling i mer än fem år, menar forskarna.

Ungefär 80 procent av alla bröstcancrar är hormonkänsliga och beroende av kvinnliga könshormoner, framför allt östrogen och gulkroppshormon i kombination, för att växa. För att minska risken för återfall brukar kvinnor med östrogenkänslig cancer som rutin rekommenderas fem års antihormonell behandling. Tidigare forskning har visat att fem års behandling minskar antalet återfall med hälften under behandlingstiden, och med nästan en tredjedel under nästkommande fem år. Sedan några år har en del kvinnor med särskilt hög risk för återfall rekommenderats tio års behandling, sedan flera studier visat att det kan minska risken ytterligare. Nu visar en ny, internationell studie att risken för återfall hos kvinnor med östrogenkänslig bröstcancer finns kvar längre än vad forskare tidigare trott, upp till 20 år efter diagnosen. Läs mer: Långvarig återfallsrisk vid bröstcancer I studien ingick närmare 63.000 kvinnor som fått antihormonell behandling i fem år och var fria från cancer när behandlingen avslutades. – Återfallsrisken höll i sig betydligt längre än vad vi förväntat oss, även hos kvinnor med relativt bra prognos från början, säger Jonas Bergh, professor vid institutionen för onkologi-patologi på Karolinska institutet och överläkare vid Radiumhemmet. – För ett stort antal kvinnor återkom cancern och spred sig till andra ställen i kroppen upp till 15 år efter det att behandlingen avslutats, alltså 20 år efter diagnosen. Risken för återfall var kopplad till den ursprungliga tumörens storlek och till hur många lymfkörtlar som cancern spridits till. Kvinnor med stora tumörer och fyra eller fler drabbade lymfkörtlar hade högst risk för återfall med spridd cancer, cirka 40 procent. För kvinnor med mycket små och ”snälla” tumörer och och friska lymfkörtlar var 15-årsrisken cirka 10 procent. Innebär det här att kvinnor med hormonkänslig cancer borde behandlas längre än fem eller tio år? – Det är möjligt, men det finns inga data från randomiserade studier på behandling längre än 10 år, säger Jonas Bergh. Man borde göra studier som jämför 10 års behandling med livslång behandling – något som skulle kunna vara ett alternativ framför allt för patienter med acceptabla biverkningar av behandlingen. Den behandlande läkarens engagemang är viktigt, om vi inte själva är övertygade, hur ska vi få med oss patienten? Tidigare studier har visat att cirka en femtedel av kvinnorna, kanske fler, avbryter den antihormonella behandlingen inom ett år, och nära en tredjedel efter tre år. I en studie från Lund var det nära nio procent som slutat med medicinen inom ett år. De patienter i studien som inte hade följt behandlingen vid ettårskontrollen hade en cirka tre gånger högre risk att få tidigt återfall i sin bröstcancer. – En nyckel till bättre överlevnad är att förbättra följsamheten till behandlingen, säger Jonas Bergh, och det här måste vi diskutera i Svenska bröstcancergruppen. Den behandlande läkarens engagemang är viktigt, om vi inte själva är övertygade, hur ska vi få med oss patienten? Hur kommunikationen med patienten ser ut är också av stor betydelse, menar Jonas Bergh. – Jag tror på en enkel och tydlig kommunikation, "den här behandlingen har stor, stor betydelse för hur det ska gå. Den halverar risken för återfall, och om du får återfall är det stor risk att du avlider av sjukdomen". En vanlig orsak till att kvinnor avbryter behandlingen är biverkningar. Och dem måste man också diskutera med patienten, tycker Jonas Bergh. – En del kvinnor beskriver många och jättejobbiga biverkningar, men erfarenheten är att de ofta brukar klinga av över tid. Det är förstås vad patienten upplever som är relevant, men vissa symtom kan också ha med exempelvis normala åldersförändringar att göra. Resultaten från den nya studien visar att läkaren och patienten bör diskutera och tillsammans väga risker mot nytta när det gäller att fortsätta behandlingen, menar Jonas Bergh. Bröstcancerföreningen Amazona i Stockholm gjorde nyligen en enkätundersökning bland sina medlemmar om antihormonell behandling. Oacceptabla biverkningar var det främsta skälet till att sluta med medicinen. – Men bland våra medlemmar är det få som avbryter behandlingen i förtid, säger Maria Wiklund Karlsson, ordförande i Amazona. Det beror på att föreningen återkommande tar upp nyttan av behandlingen, i samarbete med läkare, menar hon. Två gånger per termin ordnar man till exempel temakvällar om antihormonell behandling där läkare informerar och svarar på frågor. – Vi är ganska övertygade om att det handlar mycket om att få rätt information och uppföljande stöd, något som vården borde stå för. Det är egentligen inte vår uppgift att säga till patienterna att ta sin medicin, säger Maria Wiklund Karlsson. Hon håller med Jonas Bergh om att det behövs att en läkare förklarar ordentligt och informerar om riskerna med att inte börja med, eller inte fortsätta, behandlingen. Försämringar i vårdens uppföljning av bröstcancerpatienter kan leda till att fler avbryter behandlingen, tror hon. – Det ser olika ut på olika platser, men generellt har uppföljningen försämrats och det finns patienter som inte träffar en onkolog på flera år. Husläkarna har sällan de specialkunskaper som är nödvändiga. Många kvinnor berättar om svåra biverkningar, säger Maria Wiklund Karlsson och citerar ur mejl: ”Ett elände för kroppen, har aldrig mått så dåligt. Vet inte om det är värt det.” ”Hela kroppen värker, kan inte sova.” ”Står ut med det för att få leva.” ”Uppföljningen helt värdelös. Hoppade över de sista åren.” Vanliga biverkningar är vallningar/svettningar, viktuppgång, stelhet och smärta i rörelseapparaten, depression, sömnproblem, nedsatt sexlust och förmåga, torra slemhinnor i underlivet. Vissa av besvären kan lindras av medicinsk behandling, exempelvis ssri-preparat som kan minska vallningar och påverka humöret positivt. – Sedan finns annat som är till hjälp för många, som motion, massage och sexuella hjälpmedel. Att prata om problemen är också till stor hjälp, att få diskutera, känna igen sig och få tips från andra, säger Maria Wiklund Karlsson. Gun Forsslund är pensionerad läkare och är med och leder temakvällarna om antihormonell behandling hos Amazona. – Vården måste stödja patienterna och ge all hjälp för att minska biverkningarna, säger hon. Den medicinska hjälpen är grunden, sedan kan det behövas till exempel sjukgymnastik och bassängträning. Att ha många biverkningar kan göra att annars friska, opererade kvinnor får starkt försämrad livskvalitet och till slut går in i väggen, säger Gun Forsslund. – Det behövs mer forskning om detta, exempelvis om hur mycket biverkningarna är dosrelaterade. I dag använder man samma doser oavsett vikt, den kan ju skilja sig väldigt mycket mellan olika kvinnor. Bröstcancer och återfall Den nya studien har genomförts av forskare från den globala forskningsorganisationen Early Breast Cancer Trialists's Collaborative Group, som består av drygt 600 forskare från hela världen, bland annat Sverige. Professor Jonas Bergh vid Karolinska institutet är vice ordförande för organisationen. Forskarna analyserade data från 88 tidigare genomförda randomiserade kliniska studier med närmare 63 000 patienter som fått antihormonell behandling i fem år. Cirka 9000 kvinnor i Sverige får diagnosen bröstcancer varje år. Var åttonde till var nionde kvinna i Sverige och övriga västvärlden riskerar att få bröstcancer under sin livstid. Vid hormonkänslig cancer (cirka 80 procent av fallen) kan antihormonell behandling minska risken för återfall och även bromsa sjukdomen om den spritts. Även andra typer av behandling kan bromsa cancern vid spridning. I dag kan många drabbade kvinnor leva länge med god livskvalitet. Källor: Karolinska institutet, Läkartidningen, Bröstcancerföreningarnas riksorganisation Läs mer: Alla kan få veta sin risk för bröstcancer Läs mer: ”Kvinnor borde få mer information om nackdelarna” Läs mer: Livet efter bröstcancern


Sena återfall i bröstcancer vanligare än forskarna trott

Summary: Kvinnor med östrogenkänslig bröstcancer har oväntat stor risk för återfall även så sent som 20 år efter diagnos, visar ny forskning. Fler kvinnor skulle kunna behöva fortsätta med antihormonell behandling i mer än fem år, menar forskarna. Men i dag avbryter många kvinnor själva behandlingen i förtid.

Ungefär 80 procent av alla bröstcancrar är hormonkänsliga och beroende av kvinnliga könshormoner, framför allt östrogen och gulkroppshormon i kombination, för att växa. För att minska risken för återfall brukar kvinnor med östrogenkänslig cancer som rutin rekommenderas fem års antihormonell behandling. Tidigare forskning har visat att fem års behandling minskar antalet återfall med hälften under behandlingstiden, och med nästan en tredjedel under nästkommande fem år. Sedan några år har en del kvinnor med särskilt hög risk för återfall rekommenderats tio års behandling, sedan flera studier visat att det kan minska risken ytterligare. Nu visar en ny, internationell studie att risken för återfall hos kvinnor med östrogenkänslig bröstcancer finns kvar längre än vad forskare tidigare trott, upp till 20 år efter diagnosen. I studien ingick närmare 63 000 kvinnor som fått antihormonell behandling i fem år och var fria från cancer när behandlingen avslutades. – Återfallsrisken höll i sig betydligt längre än vad vi förväntat oss, även hos kvinnor med relativt bra prognos från början, säger Jonas Bergh, professor vid institutionen för onkologi-patologi på Karolinska institutet och överläkare vid Radiumhemmet. – För ett stort antal kvinnor återkom cancern och spred sig till andra ställen i kroppen upp till 15 år efter det att behandlingen avslutats, alltså 20 år efter diagnosen. Risken för återfall var kopplad till den ursprungliga tumörens storlek och till hur många lymfkörtlar som cancern spridits till. Kvinnor med stora tumörer och fyra eller fler drabbade lymfkörtlar hade högst risk för återfall med spridd cancer, cirka 40 procent. För kvinnor med mycket små och ”snälla” tumörer och friska lymfkörtlar var 15-årsrisken cirka 10 procent. Innebär det här att kvinnor med hormonkänslig cancer borde behandlas längre än fem eller tio år? – Det är möjligt, men det finns inga data från randomiserade studier på behandling längre än 10 år, säger Jonas Bergh. Man borde göra studier som jämför 10 års behandling med livslång behandling – något som skulle kunna vara ett alternativ framför allt för patienter med acceptabla biverkningar av behandlingen. Tidigare studier har visat att cirka en femtedel av kvinnorna, eller fler, avbryter den antihormonella behandlingen inom ett år, och nära en tredjedel efter tre år. I en studie från Lund var det nära 9 procent som slutat med medicinen inom ett år. De patienter i studien som inte hade följt behandlingen vid ettårskontrollen hade en cirka tre gånger högre risk att få tidigt återfall i sin bröstcancer. – En nyckel till bättre överlevnad är att förbättra följsamheten till behandlingen, säger Jonas Bergh, och det här måste vi diskutera i Svenska bröstcancergruppen. Den behandlande läkarens engagemang är viktigt, om vi inte själva är övertygade, hur ska vi få med oss patienten? Hur kommunikationen med patienten ser ut är också av stor betydelse, menar Jonas Bergh. – Jag tror på en enkel och tydlig kommunikation, ”den här behandlingen har stor, stor betydelse för hur det ska gå. Den halverar risken för återfall, och om du får återfall är det stor risk att du avlider av sjukdomen”. En vanlig orsak till att kvinnor avbryter behandlingen är biverkningar. Och dem måste man också diskutera med patienten, tycker Jonas Bergh. – En del kvinnor beskriver många och jättejobbiga biverkningar, men erfarenheten är att de ofta brukar klinga av över tid. Det är förstås vad patienten upplever som är relevant, men vissa symtom kan också ha med exempelvis normala åldersförändringar att göra. Resultaten från den nya studien visar att läkaren och patienten bör diskutera och tillsammans väga risker mot nytta när det gäller att fortsätta behandlingen, menar Jonas Bergh. Bröstcancerföreningen Amazona i Stockholm gjorde nyligen en enkätundersökning bland sina medlemmar om antihormonell behandling. Oacceptabla biverkningar var det främsta skälet till att sluta med medicinen. – Men bland våra medlemmar är det få som avbryter behandlingen i förtid, säger Maria Wiklund Karlsson, ordförande i Amazona. Det beror på att föreningen återkommande tar upp nyttan av behandlingen, i samarbete med läkare, menar hon. Två gånger per termin ordnar man till exempel temakvällar om antihormonell behandling där läkare informerar och svarar på frågor. – Vi är ganska övertygade om att det handlar mycket om att få rätt information och uppföljande stöd, något som vården borde stå för. Det är egentligen inte vår uppgift att säga till patienterna att ta sin medicin, säger Maria Wiklund Karlsson. Hon håller med Jonas Bergh om att det behövs att en läkare förklarar ordentligt och informerar om riskerna med att inte börja med, eller inte fortsätta, behandlingen. Försämringar i vårdens uppföljning av bröstcancerpatienter kan leda till att fler avbryter behandlingen, tror hon. – Det ser olika ut på olika platser, men generellt har uppföljningen försämrats och det finns patienter som inte träffar en onkolog på flera år. Husläkarna har sällan de specialkunskaper som är nödvändiga. Många kvinnor berättar om svåra biverkningar, säger Maria Wiklund Karlsson och citerar ur mejl: ”Ett elände för kroppen, har aldrig mått så dåligt. Vet inte om det är värt det.” ”Hela kroppen värker, kan inte sova.” ”Står ut med det för att få leva.” ”Uppföljningen helt värdelös. Hoppade över de sista åren.” Vanliga biverkningar är vallningar/svettningar, viktuppgång, stelhet och smärta i rörelseapparaten, depression, sömnproblem, nedsatt sexlust och -förmåga, torra slemhinnor i underlivet. Vissa av besvären kan lindras av medicinsk behandling, exempelvis SSRI-preparat som kan minska vallningar och påverka humöret positivt. – Sedan finns annat som är till hjälp för många, som motion, massage och sexuella hjälpmedel. Att prata om problemen är också till stor hjälp, att få diskutera, känna igen sig och få tips från andra, säger Maria Wiklund Karlsson. Gun Forsslund är pensionerad läkare och är med och leder temakvällarna om antihormonell behandling hos Amazona. – Vården måste stödja patienterna och ge all hjälp för att minska biverkningarna, säger hon. Den medicinska hjälpen är grunden, sedan kan det behövas till exempel sjukgymnastik och bassängträning. Att ha många biverkningar kan göra att annars friska, opererade kvinnor får starkt försämrad livskvalitet och till slut går in i väggen, säger Gun Forsslund. – Det behövs mer forskning om detta, exempelvis om hur mycket biverkningarna är dosrelaterade. I dag använder man samma doser oavsett vikt, den kan ju skilja sig väldigt mycket mellan olika kvinnor.


Han varnar för superintelligens

Summary: Han är en av världens ledande tänkare kring artificiell intelligens. ”Det är hög tid att på allvar reflektera över vad en sådan superintelligens kan leda till”, menar filosofen Nick Bostrom. DN mötte honom när han var i Sverige för ett kort besök.

Artificiell intelligens är kanske det största hot mänskligheten upplevt. Det menar filosofen Nick Bostrom som uppmärksammas över hela världen. Tidigare i veckan gästade han Stockholm för att berätta mer om sina både hoppfulla och skrämmande tankar. Dagen därpå flög han vidare till Madrid. – Många tror att atombomber, den globala uppvärmningen och fasansfulla sjukdomar är det största hotet mot mänskligheten. I stället är det den artificiella och konstgjorda intelligens vi själva skapat som kan utplåna hela vår planet, menar Nick Bostrom. Under årmiljoner har människornas hjärnor skapat komplexa sociala strukturer och en teknisk utveckling som lett till en total dominans över djuren. Ständigt nya tekniska landvinningar har förstärkt detta överläge. Men nu kan människan vara på väg att skapa maskiner med en överlägsen intelligens, tror han. – Om sådana superintelligenser börjar utveckla sig själva riskerar vi att förlora all kontroll. Vad som då kommer att hända med hela mänskligheten kan vi bara spekulera kring, säger Nick Bostrom. Många tycker att detta låter absurt, och Nick Bostroms framtidsvisioner har fått kritik av bland andra robotgurun Rodney Brooks. Han menar att folk som är rädda för ett framtida maktövertagande av en superintelligens missförstår vad det egentligen är som datorer gör när vi säger att de ”tänker” eller ”är smarta”, enligt en artikel i Technology Review från amerikanska MIT. En avgörande fråga är om och när forskare skulle kunna producera en tillräckligt intelligent programvara som på egen hand kan förbättra sig. Nick Bostrom är i dag en av de mest kända tänkarna i världen när det gäller artificiell intelligens eller AI. Han har hållit tal inför FN och leder institutet Future of life där den kände fysikern Stephen Hawking sitter i styrelsen. Multimiljardären Bill Gates tillhör dem som hyser stor respekt för den svenskfödde filosofen, som i dag är professor i praktisk etik vid Oxford university Future of humanity institute. I boken ”Superintelligens” som kom ut på svenska tidigare i år skissar Bostrom en framtid där maskinerna börjat tänka själva. Även om detta troligen ligger hundratals år framåt i tiden menar han att vi redan nu måste börja diskutera och planera för en värld som är helt annorlunda jämfört med i dag. – Kommer vi att kunna utveckla artificiell intelligens på ett kontrollerat sätt eller riskerar vi en intelligensexplosion som inte går att stoppa? Den frågan är helt avgörande. I flera länder har särskilda forskningsenheter börjat byggas upp för att studera superintelligensens följder, säger Nick Bostrom. Att maskiner skulle ta makten över mänskligheten i en enda stor intelligensrevolution har länge betraktats som science fiction, något som bara går att finna i böcker och filmer. Men Nick Bostrom menar att en sådan utveckling kanske inte är alltför avlägsen. Hans bok om superintelligens har en undertitel som rymmer orden vägar, faror och strategier. På över femhundra sidor beskriver han hur människan innehar en särställning på vår planet – inte tack vare starkare muskler eller vassare tänder än andra arter utan för att våra hjärnor är ”smartare”. I veckan deltog Nick Bostrom i ett samtal med den amerikanske filosofiprofessorn Daniel C Dennett i Stockholm. Temat var ”Medvetandets mysterium och tänkande maskiner” och samtalet lockade 800 åhörare till Cirkus. DN fick möjlighet att träffa Bostrom före evenemanget. Då reflekterade han bland annat över vad som händer om maskiner utvecklas till att bli överlägsna våra hjärnor. Extrema typer av artificiell intelligens, superintelligens, skulle kunna forma framtiden. Vad som då händer med oss människor, om vi överlever, beror på avsikterna hos superintelligensen. Inför utsikterna till en intelligensexplosion liknar Bostrom oss människor vid små barn som leker med en bomb. Så stor är diskrepansen mellan kraften i vår leksak och vårt omogna uppförande, menar han. Superintelligens är en utmaning som vi inte är redo för i dag, och inte kommer att vara redo för på länge än. – Den utmaning vi nu står inför innebär att vi behöver stå stadigt på jorden och försöka behålla vårt sunda mänskliga förnuft. Det är viktigare än någonsin att diskutera utvecklingen av det jag kallar för superintelligens, säger Nick Bostrom. För vid någon tidpunkt, oklart när, kommer en artificiell intelligens att bli bättre på att designa artificiell intelligens än människan, tror han. – Vi får en supermakt – som kan skapa fler supermakter. Med en intelligensnivå flera tusen gånger högre än den mest ”intelligenta” människan i dag, säger Nick Bostrom. Han har tidigare sagt att om utvecklingen resulterar i en ”intelligensexplosion” kommer skillnaden mellan datorerna och människan bli lika stora som mellan en människa och en myra. Men Nick Bostrom ser sig inte som en pessimist. Han menar att den tekniska utvecklingen kan göra jorden till en bättre plats att leva på. Fast att vi också måste vara medvetna om riskerna. – Om vi redan nu påbörjar en diskussion om vad artificiell intelligens kan leda till får vi ett försprång. En svårighet är hur vi ska kunna föra in mänskliga värderingar och en mänsklig moral i de maskiner vi skapar. Det är bara en av många frågor Nick Bostrom funderar över när han sent på nätterna sitter kvar i sitt kontorsrum i Oxford. Är född 1973 i Helsingborg. Har avlagt doktorsexamen vid London school of economics och är verksam vid Oxfords universitet. Är främst känd som en förespråkare av transhumanism, en rörelse som förespråkar användandet av teknik för att förbättra människans egenskaper, samt för boken ”Superintelligens” (Fri Tanke förlag). Framträder ofta i medierna och talar om ämnen relaterade till transhumanism, såsom kloning, artificiell intelligens (AI) med mera. Leder Future of humanity institute. Har skrivit över 200 publicerade böcker och artiklar. När den amerikanska tidskriften Foreign Policy listade de 100 tänkare vars idéer hade format världen under året 2009, hamnade Nick Bostrom på 73:e plats med motivering ”för att han inte accepterar några gränser för människans möjligheter”. Backgammon. 1979 besegrar programmet BKG världsmästaren. Det första datorprogram som besegrat en världsmästare i något spel. Othello. 1997 vinner programmet Logistello varje parti mot världsmästaren Murakami. Scrabble. Från 2002 överträffar spelprogram de bästa mänskliga spelarna. Bridge. 2005 når ett spelprogram samma nivå som de bästa mänskliga spelarna. Jeopardy. 2010 besegrar IBM:s program Watson två mänskliga mästare. Go. 2012 nådde ett program en mycket stark amatörnivå i serien Zen. Om tio år beräknas programmet slå den mänskliga världsmästaren. Källa: Nick Bostrom, ”Superintelligens”


Filosof varnar för superintelligensen – ”är ett större hot än atombomben”

Summary: Han är en av världens ledande tänkare kring artificiell intelligens. ”Det är hög tid att på allvar reflektera över vad en sådan superintelligens kan leda till”, menar filosofen Nick Bostrom. Enligt honom kan den konstgjorda intelligensen vara ett betydligt större hot än atombomber, den globala uppvärmningen och sjukdomar.

Artificiell intelligens är kanske det största hot mänskligheten upplevt. Det menar filosofen Nick Bostrom som uppmärksammas över hela världen. Tidigare i veckan gästade han Stockholm för att berätta mer om sina både hoppfulla och skrämmande tankar. Dagen därpå flög han vidare till Madrid. – Många tror att atombomber, den globala uppvärmningen och fasansfulla sjukdomar är det största hotet mot mänskligheten. I stället är det den artificiella och konstgjorda intelligens vi själva skapat som kan utplåna hela vår planet, menar Nick Bostrom. Under årmiljoner har människornas hjärnor skapat komplexa sociala strukturer och en teknisk utveckling som lett till en total dominans över djuren. Ständigt nya tekniska landvinningar har förstärkt detta överläge. Men nu kan människan vara på väg att skapa maskiner med en överlägsen intelligens, tror han. – Om sådana superintelligenser börjar utveckla sig själva riskerar vi att förlora all kontroll. Vad som då kommer att hända med hela mänskligheten kan vi bara spekulera kring, säger Nick Bostrom. Många tycker att detta låter absurt, och Nick Bostroms framtidsvisioner har fått kritik av bland andra robotgurun Rodney Brooks. Han menar att folk som är rädda för ett framtida maktövertagande av en superintelligens missförstår vad det egentligen är som datorer gör när vi säger att de ”tänker” eller ”är smarta”, enligt en artikel i ”Technology Review” vid amerikanska MIT. En avgörande fråga är om och när forskare skulle kunna producera en tillräckligt intelligent programvara som på egen hand kan förbättra sig. Nick Bostrom är i dag en av de mest kända tänkarna i världen när det gäller artificiell intelligens eller AI. Han har hållit tal inför FN och leder institutet Future of Life där den kände fysikern Stephen Hawking sitter i styrelsen. Multimiljardären Bill Gates tillhör dem som hyser stor respekt för den svenskfödde filosofen. Nick Bostrom är nämligen född och uppvuxen i Helsingborg. Han beskriver sin skoltid som en bortkastad del av sitt liv och flyttade till England när han var tjugo år. I dag är han professor i praktisk etik vid Oxford University Future of Humanity Institute där han spanar in i framtiden. I boken ”Superintelligens” som kom ut på svenska tidigare i år skissar Bostrom en framtid där maskinerna börjat tänka själva. Även om detta troligen ligger något hundratals år framåt i tiden menar han att vi redan nu måste börja diskutera och planera för värld som är helt annorlunda jämfört med i dag. – Kommer vi att kunna utveckla artificiell intelligens på ett kontrollerat sätt eller riskerar vi en intelligensexplosion som inte går att stoppa? Den frågan är helt avgörande. I flera länder har särskilda forskningsenheter börjat byggas upp för att studera superintelligensens följder, säger Nick Bostrom. Att maskiner skulle ta makten över mänskligheten i en enda stor intelligensrevolution har länge betraktats som science fiction, något som bara går att finna i böcker och filmer. Men Nick Bostrom menar att en sådan utveckling kanske inte är alltför avlägsen. Hans bok om superintelligens har en undertitel som rymmer orden vägar, faror och strategier. På över femhundra sidor beskriver han hur människan innehar en särställning på vår planet – inte tack vare starkare muskler eller vassare tänder än andra arter utan för att våra hjärnor är ”smartare”. I veckan deltog Nick Bostrom i ett samtal med den amerikanske filosofiprofessorn Daniel C Dennett i Stockholm. Temat var ”Medvetandets mysterium och tänkande maskiner” och samtalet lockade 800 åhörare till Cirkus. DN fick möjlighet att träffa Bostrom före evenemanget. Då reflekterade han bland annat över vad som händer om maskiner utvecklas till att bli överlägsna våra hjärnor. Extrema typer av artificiell intelligens, superintelligens, skulle kunna forma framtiden. Vad som då händer med oss människor, om vi överlever, beror på avsikterna hos "superintelligensen". Inför utsikterna till en intelligensexplosion liknar Bostrom oss människor vid små barn som leker med en bomb. Så stor är diskrepansen mellan kraften i vår leksak och vårt omogna uppförande, menar han. Superintelligens är en utmaning som vi inte är redo för i dag, och inte kommer att vara redo för på länge än. – Den utmaning vi nu står inför innebär att vi behöver stå stadigt på jorden och försöka behålla vårt sunda mänskliga förnuft. Det är viktigare än någonsin att diskutera utvecklingen av det jag kallar för superintelligens, säger Nick Bostrom. För vid någon tidpunkt, oklart när, kommer en artificiell intelligens att bli bättre på att designa artificiell intelligens än människan, förklarar Boström. Då blir resultat en intelligensexplosion. – Vi får en supermakt – som kan skapa fler supermakter. Med en intelligensnivå flera tusen många gånger högre än den mest ”intelligenta” människan i dag, säger Nick Bostrom. Servrar, smarta telefoner, hela industrier, elkraftnäten ... vi lever i en digital värld där datorer och mikrochips styr vår vardag. Om tjugo-trettio år kanske det finns ett ”AI-frö” som kan uppdatera sig på egen hand och bli både smartare och snabbare. Nick Boström har sagt att om utvecklingen resulterar i en ”intelligensexplosion” kommer skillnaden mellan datorerna och människan blir lika stora som mellan en människa och en myra. Men Nick Bostrom ser sig inte som en pessimist. Han menar att den tekniska utvecklingen kan göra jorden till en bättre plats att leva på. Fast att vi också måste vara medvetna om riskerna. – Om vi redan nu påbörjar en diskussion om vad artificiell intelligens kan leda till får vi ett försprång. En svårighet är hur vi ska kunna föra in mänskliga värderingar och en mänsklig moral i de maskiner vi skapar. Det är bara en av många frågor Nick Bostrom funderar över när han sent på nätterna sitter kvar i sitt kontorsrum i Oxford. Nick Bostrom Är född 1973 i Helsingborg. Har avlagt doktorsexamen vid London School of Economics och är verksam vid Oxfords universitet. Är främst känd som en förespråkare av transhumanism och för boken "Superintelligens" (Fri Tanke förlag). Framträder ofta i medierna och talar om ämnen relaterade till transhumanism, såsom kloning, artificiell intelligens (AI) med mera Leder the "Future of Humanity Institute". Har skrivit över 200 publicerade böcker och artiklar. När den amerikanska tidskriften Foreign Policy listade de 100 tänkare vars idéer hade format världen under året 2009, hamnade Nick Bostrom på 73:e plats med motivering "för att han inte accepterar några gränser för människans möjligheter".  Artificiell intelligens inom spel Backgammon. 1979 besegrar programmet BKG besegrar världsmästaren. Det första datorprogram som besegrat en världsmästare i något spel. Othello. 1997 vinner programmet Logistello varje parti mot världsmästaren Murakami. Scrabble. Från 2002 överträffar spelprogram de bästa mänskliga spelarna. Bridge. 2005 når ett spelprogram samma nivå som de bästa mänskliga spelarna. Jeopardy. 2010 besegrar IBM:s program Watson två mänskliga mästare. Go. I maj 2017 slog datorn AlphaGo från företaget Google DeepMind världsmästaren i spelet Go, Ke Jie. Året innan slog datorn Lee Sedol i samma spel. Källa: Nick Bostrom (Superintelligens).


Summary: REPLIK DN Debatt 12/11. Kön är alltid det centrala i vårt stöd till myndigheter och lärosäten i deras arbete med jämställdhetsintegrering. Den utveckling som artikelförfattarna hänvisar till, där kön börjat osynliggöras i offentliga verksamheters styrande dokument, känner vi inte igen, skriver Maria Grönroos och Lillemor Dahlgren vid Nationella sekretariatet för genusforskning.

Ja, jämställdhet, jämställdhetspolitiken och jämställdhetsintegrering handlar om kvinnor och män. Det är tydligt i regeringsuppdraget om jämställdhetsintegrering både till Nationella sekretariatet för genusforskning och till de myndigheter och lärosäten som ska jämställdhetsintegrera sina verksamheter. Men till skillnad från vad artikelförfattarna hävdar i sin debattartikel är kön alltid det centrala i vårt stöd till myndigheter och lärosäten i deras arbete med jämställdhetsintegrering. Den utveckling som artikelförfattarna hänvisar till, där kön börjat osynliggöras i offentliga verksamheters styrande dokument, känner vi inte igen. Däremot stöter vi ibland på en förenklad förståelse av både kön och jämställdhet – en jämställdhet för vissa, inte för alla. Artikelförfattarna hänvisar till en av sekretariatets många framtagna handledningar för arbetet med jämställdhetsintegrering, och dessutom till ett avgränsat avsnitt i denna, som handlar om hur fler kön än kvinnor och män kan inkluderas i viss extern kommunikation. Ingenstans i nämnd handledning, eller i övriga, förespråkar vi ett osynliggörande av kön. Vi anser att jämställdhetspolitiken, precis som alla politikområden måste vara öppet för utveckling, och inte bortse från konstruktiv kritik som lyfts både från jämställdhetsfältet och från forskningen. Vi anser att jämställdhetspolitiken, precis som alla politikområden måste vara öppet för utveckling, och inte bortse från konstruktiv kritik som lyfts både från jämställdhetsfältet och från forskningen. En kritik handlar just om den ofta förenklade synen på kön, där hänsyn inte tas till att andra maktordningar, kopplade till exempelvis etnicitet, sexuell läggning och ålder, spelar roll för kvinnors och mäns livsvillkor. Det efterfrågas alltså en utveckling och rör sig inte om en avveckling av vare sig jämställdhet eller begreppet kön. Artikelförfattarna hävdar att det skulle vara en självklar princip i jämställdhetsarbete att se hur olika grupper kvinnor och män drabbas av ojämställdheter, men det stämmer inte överens med våra eller kritikernas erfarenheter. Det kan ses som lika ihåligt som argumentet om att vi inte behöver prata om kvinnor och män, för att alla ryms i gruppen människor. Jämställdhetspolitiken handlar om alla – ingen kommer undan, alla berörs och omfattas. Men även när det sägs att alla omfattas, så faller en del bort, faller emellan. Detta har manat till ett mer så kallat intersektionellt angreppssätt, där kön inte ses som fristående från andra kategorier. Även regeringen och politiken synliggör numera detta bland annat i den senaste jämställdhetspolitiska skrivelsen. En förenklad syn på kön leder verksamheter fel, men en vidgad förståelse leder till bättre insatser. Det är beklagansvärt att läsa hur artikelförfattarna menar att bara vissa ska inkluderas i jämställdhetspolitiken, medan andra enbart ska omfattas av insatser och åtgärder vid sidan av. Det går inte heller ihop med de behov och den efterfrågan vi ser ute hos myndigheterna. Vår förhoppning är att den nya jämställdhetsmyndigheten fortsätter att utveckla arbetet med jämställdhet och jämställdhetsintegrering i en riktning som rimmar med en intersektionell förståelse, som inte begränsar och återskapar förtyckande normer, och som resulterar i pricksäkra insatser som leder till faktiska resultat för dem vi är till för, alla kvinnor och män, pojkar och flickor, men även de som inte identifierar sig som kvinnor, män, pojkar eller flickor. 12 november 2017 Debattartikel Åtta jämställdhetsexperter: ”När kön osynliggörs riskeras hela jämställdhetsarbetet” Repliker Emma Bäck, docent i psykologi vid Göteborgs universitet; Marie Gustafsson Sendén, docent i psykologi vid Stockholms universitet och Anna Lindqvist, fil dr och forskare i psykologi vid Lunds universitet: ”Inkluderande språk viktigt i jämställdhetsarbetet” 12 jämställdhetsexperter: ”Utveckla nya perspektiven på kön och jämställdhet” Maria Grönroos och Lillemor Dahlgren vid Nationella sekretariatet för genusforskning: ”Vi förespråkar inte ett osynliggörande av kön” Åsa Regnér (S), jämställdhetsminister: ”Könsuppdelad statistik en grundförutsättning” Slutreplik från åtta jämställdhetsexperter: ”Jämställdhet handlar om jämlikhet mellan kvinnor och män” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Lisa Magnusson: Det finns något som är ännu svårare än att säga förlåt

Summary: Knappt har bläcket torkat i Louis CK:s öppna brev innan folk meddelar att hans ursäkt kommer för sent. Att det han har gjort är oförlåtligt. Men det är faktiskt inte vi som avgör det.

Redan som barn får vi lära oss att be om ursäkt fastän vi inte menar det. Ett sammanbitet halvkvävt: "Förlåt." Det blir inte bättre med åren. Vuxna ber visserligen om ursäkt frivilligt. Men snålheten lyser igenom i orden vi väljer: "Om du tog illa upp så beklagar jag." Detta är bara ett finare sätt att säga: Jag har inte gjort fel, men synd att du är så lättstött. Nej, Elton John hade fel. Förlåt är inte alls det svåraste ordet. Vi säger det hela tiden, automatiskt, till vänner när vi är försenade och främlingar vi trampat på tårna. Men en uppriktig ursäkt är ovanlig som en enhörning. Detta har inte minst blivit tydligt efter den virala flodvåg av vittnesmål om sexuella trakasserier och övergrepp som sköljt in: #metoo, #tystnadtagning, #visjungerut. En enda anklagad har trätt fram och reservationslöst bett om ursäkt. Komikern Louis CK. Flera kvinnor som stått i beroendeställning till honom har berättat samma sak. Han har frågat om han får blotta sig för dem, han har velat onanera inför dem, de har trott att han skämtat men sedan har han tagit av sig kläderna och, ja. "These stories are true", skriver han nu. De här berättelserna är sanna. Louis CK riktar sig inte till allmänheten för att han vill be oss om ursäkt. Den äkta ursäkten handlar inte om vad man är tvungen, eller tror sig vara tvungen, att säga för konventionens skull. Den äkta ursäkten är ett sätt att säga: Jag har gjort fel. Jag vet att jag har gjort fel. Jag vill säga till dig att jag ångrar mig. Nu ser jag dig, och jag vill visa dig den respekt och omtanke jag inte gav dig då. Den sortens upprättelse är särskilt viktig för personer som utsatts för övergrepp. Men knappt har bläcket torkat i Louis CK:s öppna brev innan folk meddelar att hans ursäkt kommer för sent. Att den inte är tillräcklig. Att det han har gjort är oförlåtligt. Personligen tror jag att alla förlorar på en värld där sexbrott är det värsta. Där det automatiskt blir omöjligt att gå vidare, där ingen förlåtelse finns att få eller ge. Där de inblandade för alltid är märkta. Men Louis CK riktar sig inte till allmänheten för att han vill be oss om ursäkt. Det offentliga uttalandet är ett sätt att erkänna de drabbade, de som tidigare inte blivit trodda. Det spelar därför ingen roll vad jag eller någon på Twitter anser. Det är inte vi som bestämmer om förlåtelsen är möjlig här. Och det är sant att det är svårt att ärligen be om ursäkt, men det är ännu svårare att ärligen ta emot ursäkten. Förlåtelse är ett sätt att ta makten från det förflutna, men vissa gånger blir man aldrig redo.


Summary: REPLIK DN Debatt 10/11. Vår politik skiljer sig i ett viktigt avseende från Miljöpartiets: vi ställer krav på att det Sverige och EU gör är effektivt. Alliansen och regeringen är överens om Sveriges klimatmål. Men hur levererar vi största möjliga klimateffektivitet för de resurser vi lägger på området? skriver Maria Malmer Stenergard (M), Peter Danielsson (M) och Anna Tenje (M).

Isabella Lövin skriver att miljöpartiet är ett samarbetsparti. Vi moderater har också i många fall positiv erfarenhet av att samarbeta lokalt med Miljöpartiet i olika konstellationer. Det gäller i Helsingborg och Växjö, där vi tillsammans kommit långt på miljöområdet samtidigt som vi kunnat utveckla valfrihet och mångfald. Helsingborg utsågs 2009 och 2017 till årets bästa miljökommun av tidningen Aktuell Hållbarhet och Växjö fick nyligen utmärkelsen Green Leaf Award 2018 av EU-kommissionen. Isabella Lövin vet vad vi är överens om, men också vad vi inte är överens om. Det vore en rimligare utgångspunkt för en diskussion än att försöka beslå oss med vad Sverigedemokraterna eventuellt tycker om SMHI. Under Alliansregeringen genomfördes bland annat betydande satsningar på att ställa om fordonsflottan, där antalet miljöbilar i Sverige flerfaldigades. Sverige var drivande i det globala klimatarbetet. Utsläppen av koldioxid minskade. Nu ökar de igen. Det är inte enbart Isabella Lövins ansvar, men en viss ödmjukhet skulle ändå vara klädsam. Vår politik skiljer sig i ett viktigt avseende från Miljöpartiets: vi ställer krav på att det Sverige och EU gör är effektivt. Alliansen och regeringen är överens om Sveriges klimatmål. Men hur levererar vi största möjliga klimateffektivitet för de resurser vi lägger på området? De externa granskningar som görs av regeringens förslag är också kritiska på denna punkt. Nu senast Konjunkturinstitutets lågmälda, men förödande kritik av budgetpropositionens miljö- och klimatavsnitt. Lägger vi våra förslag vid sidan av regeringens visar det sig också att våra åtgärder får större effekt. Lägger vi våra förslag vid sidan av regeringens visar det sig också att våra åtgärder får större effekt. Det innebär inte att den moderata politiken inte kan utvecklas eller förbättras. Men låt oss i så fall diskutera den och inget annat. Sverige ska vara ett föregångsland. Men det går inte att bortse från att de allra lägst hängande frukterna inte finns i Sverige. Konjunkturinstitutet noterar här att regeringen gör en omprioritering: ”Dock fokuserar budgeten dels på inhemska stöd av olika slag och dels, som det verkar, innebär den en minskning av verksamma internationella insatser.” Vi satsar redan i dag mer än dubbelt så mycket som regeringen på miljöforskning, genomför en särskild satsning på basindustrins utsläpp och mer än dubblar regeringens satsning på internationella klimatinvesteringar. Vi investerar långsiktigt i svensk tågtrafik – men vi ställer också frågan hur vi använder begränsade resurser bäst. Vad ger störst nytta för ekonomin och för klimatet? Det måste man som ansvarig politiker förhålla sig till och det måste även gälla höghastighetståg. Vi är inte – och här utgår vi från att Isabella Lövin slutar sprida den vantolkningen av vår politik – för någon ”trängselskatt” på tåget, däremot är vi för styrsystem som gör att vi kan ta ansvar för de resurser vi har och se till att utväxlingen blir maximal. Vi motsätter oss den föreslagna flygskatten. Den kommer att slå hårt mot svensk landsbygd, jobb och tillväxt, samtidigt som den har liten eller ingen global miljöpåverkan. Vi moderater har ingått flera långsiktiga och blocköverskridande överenskommelser på klimat- och energiområdena. Vi är villiga att lyssna på andra, utveckla vår politik och ingå nya överenskommelser. Men vi har också några viktiga ingångsvärden i en sådan diskussion. Inte minst att vi som ansvarskännande politiker har en skyldighet gentemot våra väljare att prioritera lösningar som är effektiva och ändamålsenliga. 10 november 2017 Debattartikel Isabella Lövin (MP), språkrör: ”Att vara den vuxne är att inse allvaret i klimatfrågan” Repliker Maria Malmer Stenergard (M), Peter Danielsson (M) och Anna Tenje (M): ”Vi kräver att klimatåtgärder ska vara effektiva” Slutreplik från Isabella Lövin: ”Kristersson tar inte klimatfrågan på allvar” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Forskare: Därför är larmet om diesel överdrivet

Summary: Dieselbilen har på kort tid förvandlats till en miljöbov. En Volvo V70 som för bara ett par år sedan klassades som miljöbil kan om några år portas från att köra i Stockholm. Oron sprider sig därför på marknaden, och bilhandlarna får allt svårare att värdera äldre dieslar.

Volvo V70 med snåldiesel är en av de mest sålda miljöbilarna. Miljözoner med hotande förbud och en allt intensivare debatt om dieselns negativa hälsoeffekter har skakat om marknaden. Efterfrågan på nya dieslar faller kraftigt. Det påverkar även andrahandsmarknaden. Oroliga ägare till äldre dieslar, som vill byta till en bensinbil, möts av bilhandlare som har svårt att uppskatta värdet på bilen. Många kunder verkar tro att alla dieslar kommer att förbjudas, men så är det inte. Förslaget till miljözoner gör det möjligt för kommuner att lokalt införa förbud för äldre dieslar och bensinbilar från år 2020. Tunga remissinstanser har fört fram svidande kritik. Frågan bereds som bäst i regeringskansliet. Av landets totalt cirka 1,6 miljoner dieselbilar berörs omkring en miljon bilar i utsläppsklasen Euro 5 och därunder. Konsekvenserna skulle därmed bli mycket kännbara om tiotusentals människor inom zonen i Stockholm tvingas byta till nyare bilar: så mycket som 9,4 miljarder kronor, enligt Transportstyrelsen. Hälso- och miljövinsterna är svåra att beräkna. Utsläppen av kväveoxider (NOx) skulle minska, främst kvävedioxider (NO2), men effekterna avtar över tid eftersom bilparken ändå hela tiden förnyas, enligt Transportstyrelsen. Myndigheten Trafikanalys är ytterst kritisk. ”Utredningens fallstudie visar att de föreslagna miljözonerna ger relativt små förbättringar gällande luftkvalitet, och en samhällsekonomisk vinst om 333 miljoner fördelat på tio år.” ”Detta ska vägas mot betydande kostnader för de personer som berörs av zonerna som kommer att behöva byta fordon till en kostnad på över 9 miljarder. Förslaget till utformning av miljözon klass 2 kan därmed inte anses vara samhällsekonomiskt försvarbart”, menar Trafikanalys. Trots att dagens nya dieslar inte berörs av ett eventuellt förbud har debatten kraftigt påverkat efterfrågan på alla dieslar, oavsett årsmodell. Dieseln framställs som boven till att folk blir sjuka och dör i förtid. I verkligheten är bilden mer komplicerad. Dieslar har en betydande påverkan, men är långtifrån den enda källan. Dessutom är det partiklar som är huvudkällan till negativa hälsoeffekter. Utsläpp av partiklar och kvävedioxider kommer från en rad olika källor, inte minst vedeldning. Orsakssambanden mellan avgaser och olika sjukdomar är svåra att fastställa. Men biltillverkarna har själva en stor del av ansvaret. Flera studier visar att dieslar släpper ut betydligt mer kväveoxider i verklig trafik än vad som anges i certifieringen. Det är först med den senaste Euro 6 som det skett en markant förbättring, enligt IVL, Svenska Miljöinstitutet. Men den totala fokuseringen på dieselutsläppen har skrämt kunderna. Är det en överreaktion? Vilka blir konsekvenserna i det relativt glesbefolkade Sverige med långa avstånd och med generellt sett god luftkvalitet jämfört med kontinenten om vi byter till bensin? Till saken hör att Sverige valt att mäta luftkvaliteten med tuffare satta gränsvärden än vad EU föreskriver i miljökvalitetsdirektivet. Lena Nerhagen är forskare på VTI, Statens väg och transportforskningsinstitut. Hon är kritisk till debatten om dieseln roll i utsläppen och till hur Sverige mäter utsläppen. – Min bedömning är att problemen med dieselbilar i Sverige är överdriven. Halterna av NOx och NO2 har minskat under en rad av år men minskningen har nu planat ut. – I rapporten Luften i Stockholm 2016 som ges ut av Miljöförvaltningen (SLB Analys) vid Stockholms stad konstateras att halten av NOx i urban bakgrund har minskat med 70 procent sedan början av 1980-talet och att motsvarande siffra för NO2 är 60 procent. – Det konstateras också att ”den lägre minskningstakten vid gatustationerna jämfört med den urbana bakgrundsluften beror på att effekten av höga halter av ozon och den ökande andelen dieselfordon har större genomslag i trånga gaturum där ventilationen av luftföroreningar är sämre. – Det är alltså i vissa trånga gaturum som effekten av utsläpp från dieselbilar kan blir större, men sådana förekommer bara i våra större städer och då kanske framför allt i Stockholm, säger Lena Nerhagen. – Rapporten visar också att miljökvalitetsnormerna inte överskrids i urban bakgrund (taknivå) vilket är det som redovisas i internationell rapportering. – Generellt sett är halterna av luftföroreningar låga i Sverige och den diskussion som nu förs är till stor del självförvållad eftersom vi i vår lagstiftning har gått längre än vad EU direktivet kräver, bland annat genom strängare gränsvärden och mätningar även på platser där befolkningstätheten är låg, säger hon. – Innan det ställs krav på nya åtgärder är därför min bedömning att en utvärdering bör genomföras när det gäller lagstiftningen avseende miljökvalitetsnormer för luft, säger Lena Nerhagen. Hur ska jag resonera som bor utanför Stockholm och som kör långa sträckor. Ska jag av miljöskäl välja bort en snål diesel i Euro 6 och i stället ta en bensinbil? – Min bedömning är att nyttan av att minska koldioxidutsläppen är större än kostnaden av något ökade utsläpp av NOx. De senare bidrar till bildandet av sekundära partiklar som har en viss påverkan på hälsa och miljö men halterna i Sverige är generellt sett så låga att jag bedömer den påverkan som väldigt marginell, säger Lena Nerhagen. Karin Persson är forskare på IVL, Svenska Miljöinstitutet. Så här säger hon på frågan om hur många platser i Sverige som har problem med höga Nox-halter: – Om du med problem menar att man överskrider miljökvalitetsnormerna så är det ett tiotal kommuner, de flesta relativt stora, som har åtgärdsprogram till följd av det. Är kväveoxider från dieslar ett växande problem även på landsbygden och i mindre städer? – Att minskningen av kvävedioxidhalterna i princip har upphört i tätortsluft, och i vissa fall istället tenderar att öka, är en generell bild och oavsett storlek på tätort – snarare verkar läge i landet ha större påverkan. – Bakgrundshalterna av kvävedioxid kommer ju från fler källor än främst trafiken, till exempel kan sjöfart spela roll vid kustnära stationer samt inte minst meteorologin i norra Sverige. Det är därför inte lika lätt att uttala sig om kopplingen till trafik och dieselfordon, säger hon. "Min bedömning är att problemen med dieselbilar i Sverige är överdrivna." Lena Nerhagen, forskare på VTI. Avgaser från fordon påverkar naturen genom försurande, gödande och ozonbildande ämnen och skadar människors hälsa. Reglerade ämnen är kolväten, koloxid, kväveoxider och partiklar. För dieslar är det största problemet kväveoxder (NOx), som är ett samlingsnamn för kväveoxid (NO) och kvävedioxid (NO2). Utsläppen påverkar både miljö och människors hälsa – miljön genom att bidra till övergödning och försurning av skog, mark och vatten. Hälsan genom påverkan på andningsorganen, främst hos känsliga personer med till exempel astma. Kväveoxider är giftiga och irriterar luftvägarna och slemhinnor. Tillsammans med organiska föreningar och solljus medverkar kväveoxider till bildandet av marknära ozon. Nedfall av kväveföroreningar, både kväveoxider och ammoniak, leder till försurning och övergödning av mark och vatten, skriver Naturvårdsverket på sin hemsida. De totala utsläppen av kväveoxider från alla källor i Sverige har mer än halverats sedan basåret 1990. År 2015 uppgick de till 129,6 tusen ton, varav vägtrafiken svarade för 43,8 tusen ton och personbilar för 18 tusen ton. Störst påverkan på hälsan lokalt har partiklar från avgaser, vägslitage och från vedeldning. Euroklasser, gränsvärden Utsläpp kväveoxider, gram/km: Klass Datum Bensin Diesel Euro 1 juli 1992 – – Euro 2 jan 1996 – – Euro 3 jan 2000 0,15 0,5 Euro 4 jan 2005 0,08 0,25 Euro 5 sept 2009 0,06 0,180 Euro 5b sept 2011 0,06 0,180 Euro 6 sept 2014 0,06 0,080 Partiklar: Euro 6 sept 2014 0,005 0,005