"Ännu svårare för unga att komma in i riksdagen"

Summary: Undersökning: Generationspolitiskt fiasko väntar i valet. Trots att nästan en miljon väljare är mellan 18 och 26 år kommer de bara att representeras av tre riksdagsledamöter efter årets val. Samtidigt får åldersgruppen 50-64 år nästan hälften av riksdagsplatserna trots att de bara motsvarar 19 procent av befolkningen. Centerpartiet och kristdemokraterna har inte en enda valbar kandidat i riksdagsvalet. Men samtliga partier har svikit löftet att släppa fram yngre politiker. Den snäva åldersfördelningen är ett demokratiskt problem. Alla unga väljare borde kryssa in kandidater som är 25 år eller yngre, skriver Johan Hellqvist och Camilla Linde i Nätverket Tromb.

Årets kull förstagångsväljare är rekordstor. Drygt 430000 personer, en ökning med över 50000 förstagångsväljare sedan 2002. Men efter förra valets bottennotering där bara fyra procent av ledamöterna som kom in i riksdagen var under 30 år tyder nu allt på att andelen unga i riksdagen kommer att bli ännu färre efter årets val och nå den lägsta noteringen på decennier. Bara tolv unga kandidater under 30 år har placerats på valbar plats på riksdagspartiernas valsedlar jämfört med de 6070 mandat som man borde ha för en jämlik representation. Åldersgruppen 1829 åringar motsvarar 19 procent av den vuxna befolkningen men får alltså bara 3,4 procent av de 349 riksdagsplatserna. Det visar en granskning av riksdagspartiernas nomineringar och valsedlar i samtliga valdistrikt som gjorts av demokratinätverket Tromb. Redan nästa år kommer antalet ledamöter under 30 år att rasa till 1,4 procent av de 349 mandaten i riksdagen, eftersom sju av de yngre kandidaterna redan är 29 år. Ännu värre är det om man tittar på mandatfördelningen för den rekordstora generationen förstagångsväljare och andragångsväljare som uppnått rösträttsåldern i åttiotalistgenerationen. Åttiotalisterna i åldern 1826 år motsvarar nästan en miljon svenskar var sjunde väljare och mer än en tiondel av befolkningen. Men om riksdagspartiernas nomineringskommittéer får som de vill kommer åttiotalisterna bara att få 0,86 procent av mandaten i riksdagen. Tre ynka riksdagsplatser. Samtidigt kommer fyrtiotalisterna och de äldsta femtiotalisterna i åldrarna 5064 år som vanligt att vara kraftigt överrepresenterade i riksdag, kommuner och landsting. De får nästan egen majoritet i riksdagen med 45 procent av platserna trots att de bara motsvarar en fjärdedel av väljarkåren och 19 procent av befolkningen. Det är nu över två år sedan Tromb presenterade en undersökning som visade att det helt saknades unga fullmäktigeledamöter under 30 år i var tredje kommun. Och att fyrtiotalisterna och de äldsta femtiotalisterna var kraftigt överrepresenterade i riksdagen samtidigt som unga sjuttiotalister och åttiotalister bara hade en bråkdel av de mandat som man borde ha för att ge riksdagen legitimitet ur generationssynpunkt. Politiker och partiföreträdare över hela landet lovade bot och bättring. I stället har det blivit precis tvärtom. Situationen fortsätter att förvärras. En rättvis fördelning av mandaten mellan olika åldersgrupper handlar inte bara om att förhindra att riksdagen blir en arena där fyrtiotalisternas privilegier och särintressen står i centrum. Förtroendet för demokratin och männi-skors delaktighet handlar ytterst om att väljare från alla åldersgrupper, kön och sociala bakgrunder finns representerade. På senare år har riksdagspartierna lyckats väl med jämlik fördelning vad det gäller kvinnor och män, även invandrarrepresentationen har förbättrats. Men när det gäller den mest eftersatta gruppen unga under 30 år blir situationen allt värre. Partier och nomineringskommittéer fortsätter systematiskt att diskriminera unga och låter de äldre i partietablissemanget knuffa ner unga kandidater från valbar plats. Bedömningen av vilka kandidater som partierna placerat på valbar plats brukar utgå från mandatfördelningen vid förra riksdagsvalet. Men även om valresultatet skulle förändras i enighet med de olika opinionsmätningar som gjorts skulle bilden se likadan ut. Partierna skyller den usla generationsrepresentationen i de politiska församlingarna på att erfarenhet och kompetens måste gå före ålder och att det finns för få unga att rekrytera till förtroendeposter i politiken. Det finns dock mycket litet som tyder på att äldre kandidater besitter större politisk kompetens än yngre kandidater. Framför-allt inte när det gäller ungas perspektiv där äldres kunskaper och insikter utmärks av en skrämmande okunskap och inkompetens. Äldre människors erfarenheter är mycket värdefulla och ska respekteras. Men det ska inte förväxlas med den del av den politiska kompetensen som i hög grad är knuten till att alla människor har olika fokus, kunskap och perspektiv beroende på vilken social bakgrund man kommer ifrån och var i familjecykeln och generationscykeln man befinner sig. Förtroendet för demokratin och männi-skors delaktighet handlar ytterst om att väljare från alla åldersgrupper, kön och sociala bakgrunder finns representerade. Inte bara när det är dags för omröstningar utan också för att ge perspektiv i det förberedande arbetet i utskott och kommittér. Det är naturligt att småbarnsfamiljer i hög grad har fokus på familjeperspektiven, att unga fokuserar på frågor som arbetslöshet, bostäder och studiemedel och att äldre fokuserar på frågor som fastighetsskatt och äldreomsorg. Alla dessa intressen bör och ska vara väl representerade i en demokrati. Det är sant att det partipolitiska engagemanget bland unga har rasat samtidigt som partiernas medlemsantal rasat. Precis som i andra ålderskategorier. Särskilt när det gäller engagemanget för kommunalpolitik och landstingspolitik. Partiernas storhetstid som breda folkrörelser är för länge sedan förbi och partiernas medlemsmöten har på många håll förvandlats till glesa internträffar för en smal grupp fyrtiotalister och pensionärer. Men det råder ingen brist på engagerade unga som vill bli riksdagspolitiker. Av totalt 5 742 nominerade riksdagskandidater till årets val är drygt 13 procent under 30 år. Sämst i klassen när det gäller nomineringar av unga på valbar plats är centerpartiet och kristdemokraterna som inte lyckats få fram en enda valbar kandidat under 30 år till riksdagen. Moderaterna och socialdemokraterna som har störst riksdagsgrupper är sämst därefter med två respektive tre kandidater under 30 år på valbar plats. Miljöpartiet och vänsterpartiet har båda bara lyckats klämma fram en ung kandidat på valbar plats. Folkpartiet har lyckats bäst med fem personer under 30 år på valbar plats om de når samma resultat som vid förra valet. Men även det motsvarar knappt hälften av de mandat som skulle krävas för en jämlik åldersfördelning. Partierna har svikit sitt ansvar mot uppväxande generationer och över en miljon unga väljare. Samtliga partier från båda blocken har ett gemensamt ansvar för sveket. Men väljarna har fortfarande en liten möjlighet att rätta till det generationspolitiska fiasko som förberetts av partiernas nomineringskommittéer. Den nya formen för personval som infördes 1998 ger en liten men viktig möjlighet till väljarmakt. Om åtta procent av väljarna från alla partier sätter ett kryss för samma unga kandidat på valsedeln i de olika distrikten i riksdagsvalet får de förtur framför partiernas turordning. I kommunvalen och landstingsvalet är gränsen fem procent. Eftersom nästan var femte väljare är 1829 år räcker det alltså med att varannan ung väljare under 30 år kryssar samma kandidat för att få in personen på valbar plats. Det låter kanske inte så svårt, men eftersom partierna är rädda för konkurens i utformningen av deras riksdagsgrupper har tröskeln satts så högt att den är näst intill omöjlig att uppnå utan en organiserad kampanj och en välfylld kampanjbudget. Vill man få effekt av en kampanj för yngre kandidater är det viktigt att inte sprida kryssen för mycket. Väljarundersökningar visar att unga oftare än andra grupper väljer att utnyttja sin möjlighet till personval genom att försöka kryssa in just yngre kandidater. Vi föreslår därför att alla unga väljare och demokratiskt inställda stödröstare i alla åldersgrupper kryssar in den första kandidaten på valsedeln som är 25 år eller yngre, eller den yngsta kandidaten däröver på valsedeln om alla är över 25 år. Om detta ska lyckas krävs det en bred samordnad kampanj. Flera ungdomsförbund och ungdomsorganisationer har uttalat stöd för tanken. Förnya riksdagen. Protestera mot etablissemangets diskriminering. Kryssa ungt! Johan Hellqvist Camilla Linde Föreläsare i Nätverket Tromb


Kö till camping i norr

Summary: Campingplatserna längs norra Norrlandskusten har haft rekordmånga besökare i sommar.( Bäst har det gått för Pite havsbad som haft 40 procent fler husvagnar än förra året.

– I juli hade vi mer folk här än vad det bor i över hälften av Norr- och Västerbottens kommuner. Vissa dagar har vi haft över 8 000 människor på stranden, säger Robert Sjölund, vd för Pite Havsbad. Det finns ingen officiell statistik ännu över hur stor sommarens ökning av antalet campare är längs Norrlandskusten – eller i hela landet. Men enligt en prognos från Sveriges camping- och stugföretagares riksorganisation, SCR, ligger den runt fyra procent i hela landet – Bra somrar ökar också tältandet. Även om de som tältar bara bidrar med en liten procent, är det de som gör toppnoteringarna, säger Peter Jansson, kanslichef på SCR. Längs Norrlandskusten närmar sig sommarens ökning rekord. – Det har varit en härlig sommar, så här mycket folk vi inte haft sedan slutet av 80-talet, säger Marie Lindqvist Holmlund, campingchef på Skellefteå camping. Juni och juli har vi ökat beläggningen med 15–17 procent. Folk har köat med sina husvagnar för att få komma in. Samma sak har det varit på Byske havsbad ett par mil norrut. Campingen har fått lov att hyra ett extra område för alla som stått i kö. – Väntetiden brukar vara ett dygn men i sommar har folk fått köa i fyra, fem dagar för att få en plats på campingen, säger Katarina Larsson, biträdande campingchef. Största orsaken till ökningen tror man är det osedvanligt vackra vädret längs Norrlandskusten – och det urusla vädret i Nordnorge. – De har haft nio tio grader och ingen sol i Nordnorge, säger Marie Lindqvist Holmlund. Katarina Larsson på Byske camping berättar att hon blivit uppringd av norska tidningar som gjort reportage om byar i Nordnorge som i princip varit tömda. Pite Havsbad är Nordens största camping med 1 200 husvagnsplatser och 200 stugor. Den stora havsstranden har varit ett kärt besöksmål i årtionden. Med en ökning på 40 procent på husvagnsbeläggningen, och en ökning med 20 procent på uthyrningen av stugor, kan vd:n Robert Sjölund gnugga händerna. – För tre år sedan bestämde vi oss för att satsa på barnfamiljer och medelålders och uppåt. Vi har också haft samma program i restaurangen från midsommar till i augusti. Exempelvis har vi haft westernkvällar måndagar och torsdagar. Varje sommar går Robert Sjölund själv ut och pratar med sina gäster för att höra vad de tycker om anläggningen. Och så gör man enkäter där besökarna kan tycka till. – Nästa år ska vi satsa på en lekpark. Det har folk frågat efter. Och så funderar vi på att bygga en pizzeria och ha utkörning. Det går lätt att ta sig runt området på cykel. Under de senaste åren har Pite Havsbad blivit en åretruntanläggning. Hotellet är Sveriges fjärde största och hela året arrangeras olika shower. Konferensdelen kan svälja tusen människor. Intill havsbadet finns bland annat ett inomhusäventyrsbad och en kupolbiograf. Piteå är känt för alla sina stora och små sommarrangemang. Det är allt från fotbollsturneringar, Noliamässan, en musikfestival för klassisk musik och dragracing. – Om man räknar alla arrangemang som varit här i sommar har vi haft runt 400 000 besökare – i en stad med 40 000. Det har gått bra för hela stan i sommar, konstaterar Tomas Riklund, pr-konsult i Piteå. Trots att säsongen egentligen är över, står det fortfarande husvagnar på campingen på Pite havsbad. En del är långliggare som har sin husvagn stationär hela sommaren, andra är tillfälliga besökare. På första raden, med havet som utsikt, sitter Anita Näsström och Roland Isaksson från Piteå utanför sin husvagn och avnjuter sensommarsolen. Inne i förtältet finns både kyl och frys, bokhylla och diskbänk. – Vi har stått här i 1sjutton eller arton somrar. Det är toppen, säger Anita Näsström och fortsätter: – I sommar har det varit otroligt mycket folk här, jag har aldrig varit med om något liknande. ANNIKA RYDMAN DN:s medarbetare i Umeå annika.rydman@vindeln.net 070-226 55 35


Kö till camping i norr

Summary: Campingplatserna längs norra Norrlandskusten har haft rekordmånga besökare i sommar.Bäst har det gått för Pite havsbad som haft 40 procent fler husvagnar än förra året.


Förlorad i viljan att vara bäst

Summary: Tina Nordlund var en av Sveriges bästa fotbollsspelare. Men bakom den framgångsrika ytan dolde sig en ung kvinna som tvivlade på om hon dög. Till slut drabbades hon av anorexi.

En novemberdag för sex år sedan stod Tina Nordlund på Globens scen. Hon hade just tagit emot utmärkelsen diamantbollen som landets bästa kvinnliga fotbollsspelare. I tacktalet kom orden spontant: "Det här var ju kul. Att vara i tv, alltså. Det är ju inte ofta en damfotbollsspelare är det." Efter galan blev Tina Nordlund, då tjugotre år, ambassadör för svensk damfotboll. Hon intervjuades överallt. Sponsorerna ville att hon skulle ställa upp, och själv ville hon stötta sitt lag och sin förening. Få anade då att den där "kaxiga och glada fotbollstjejen" börjat tvivla på sig själv. Efter att hon tilldelats diamantbollen, den finaste utmärkelse en kvinnlig fotbollsspelare kan få, var målet hon kämpat för så länge uppnått. Men vid sidan om glädjen upplevde hon en tomhet. Vad fanns det nu kvar att sträva efter? - kände mig ensam och som om jag inte räckte till för att uppfylla omgivningens krav. Jag blev stressad och fick svårt att sova. Under senvintern 2000 förstod hon inte varför hon mådde psykiskt dåligt. I stället tränade hon bort ångesten, det kunde bli tolv pass i veckan. Hon hade inte ork och kraft att ta hand om det jobbiga i livet. Som liten byggde Tina Nordlund upp sin värld kring sporten. Först mest på lek, sedan blev träningar och matcher blodigt allvar. Genom att vara bäst fick hon uppmärksamhet, då blev hon någon att räkna med. - På sätt och vis kan man säga att jag "blev" mina prestationer. Självkänslan var dålig och utan framgångarna var jag ingen. Under de äldre tonåren smittade behovet av bekräftelse av sig på andra områden. Hon talar om en sorts "duktighetssyndrom" där hon ville vara den bästa dottern, den bästa vännen, den bästa storasystern, den bästa lagkompisen ... Till slut glömde hon bort sig själv och sina behov. Så länge hon spelade fotboll på elitnivå kunde hon gömma sig bakom en yta, men bakom den fanns en ihålig och osäker människa. - Unga killar och tjejer som växer upp i dagens Sverige har det tufft. Man ska se ut på ett visst sätt och vara på ett visst sätt för att passa in. Och det är en stor stress att riskera att bli lämnad utanför, att inte räcka till och duga som man är. - I dag blir vi så ofta bedömda efter våra prestationer och inte utifrån vilka vi är. Jag var ju framgångsrik, men vem var jag egentligen? Och var det människan eller fotbollsspelaren som folk uppskattade? Tina Nordlund var en av de ledande profilerna i Umeå IK och given i landslaget. I hennes prissamling finns bland annat två SM-guld och ett EM-silver. Hon beskriver sig som en av naturen orolig person, smårädd för det stora okända. En människa som tidigare ville ha total kontroll, med en struktur och en plan för allt hon gjorde. Hon ville veta exakt vad som skulle hända i morgon och i övermorgon. Så länge vännerna fanns med som en sorts skyddsnät kunde hon utforska omvärlden på ett tryggt sätt även under de stunder då hon tvivlade på sig själv. Men när hon vintern 2002 råkade ut för en allvarlig fotskada rasade allt samman. Hon kunde inte träna som tidigare och förlorade en del av gemenskapen med lagkamraterna. - Tidigare var träningen en kick för mig. Om jag tränade riktigt hårt blev jag verkligt nöjd med mig själv, det var som en belöning. Nu tyckte jag att det blev hur mycket tid som helst över. Hon hittade andra sätt att belöna sig själv. En dag, hon kommer inte riktigt ihåg varför, började hon resonera med sig själv om vilken mat som var nyttig att äta och vilken som var onyttig. - Vardagen förvandlades snabbt till matematik; om jag tränade så mycket kunde jag äta så mycket. Annars kunde jag bli tjock och då skulle alla tycka att jag var värdelös. Hon skapade en egen näringslära utifrån tips och råd i veckotidningar och magasin. Hon svalde allt från GI-index och viktväktarnas poängscheman till olika bantningsmetoder. - Jag såg bikinannonserna på stan och läste om hur man skulle göra för att bli smal och attraktiv. Som fotbollsspelare premierades styrka och muskler, utanför planen fanns andra ideal som även börjat smyga sig in i idrottens värld. Tina Nordlund beskriver hur livet kom att kretsa kring mat, eller snarare hur hon skulle äta på ett hälsosamt sätt som gjorde kroppen lite snyggare. Visst borde hon ha smalare ben, smalare armar och en plattare mage ... Hon levde på fil, frukt och sallader. Men först tog hon bort såsen från salladslunchen, sedan kycklingen och pastan. Till slut låg det bara några salladsblad och några tomatskivor kvar på tallriken. Efter ett tag försvann kilona i snabb takt. Förstod hon aldrig att hon var sjuk? - Då trodde jag att alla som hade anorexi vägde tjugofem kilo och såg ut som benrangel. Det var min enfaldiga bild. Jag såg mig inte som sjuk. Jag försökte ju bara leva sunt och få en snygg kropp. Tina Nordlund tränade för att komma tillbaka efter sin skada, men foten ville inte bli riktigt bra. Sista året som aktiv spelade hon på sprutor och åt värktabletter. Märkte inte vännerna och familjen att hon mådde dåligt? Flera påpekade att hon gått ned i vikt, men ingen vågade - eller orkade - riktigt konfrontera henne med sin oro. - Lagkamraterna Hanna Ljungberg och Hanna Marklund, mina kanske två bästa vänner, har efteråt pratat mycket om den här tiden. De anade att jag mådde dåligt, men inte hur allvarligt det var, Jag försäkrade ju att allt var okej. Men en dag tyckte den dåvarande pojkvännen att det gått för långt. Han visade en hemsida om anorexi och då insåg hon att hon verkligen var sjuk. Alla symtom och beteenden hon hade stämde. - Jag sökte upp en psykolog och trodde att jag kunde få ett piller och bli bra. Så hade det ju varit när jag haft en skada i en muskel eller i knäet. Nu beordrade terapeuten mig att sluta med all träning. Det var otäckt att inse att jag inte längre hade kontroll över mitt liv. I dag arbetar Tina Nordlund som kommentator på TV 4 och hon är ofta ute och föreläser. Då berättar hon bland annat om sina erfarenheter och om hur det är att vara en ung kvinna i dagens Sverige. - Jag mådde så dåligt att jag mycket väl hade kunnat börja skära mig i armarna eller fastna i något annat destruktivt beteende. Men jag använde maten som ett sätt att dämpa ångesten. Tina Nordlund är inte den förs-ta som den hårda vägen fått lära sig hur litet steget är från att vara framgångsrik och uppskattad till att känna sig totalt misslyckad. - Idrottsvärlden är snabb med att hylla medaljörer, men om en idrottstjej eller idrottskille får problem står man handfallen och det är ofta ryggar som visas. När jag mådde som sämst hörde min fystränare av sig, men ingen annan från klubben. I dag är det viktigaste för Tina Nordlund vad hon och andra kan lära av hennes berättelse. I den nyutkomna boken "Genom Helvetet" I den nyutkomna boken "Genom Helvetet" (förlaget Big Bok) berättar Tina Nordlund om sin sjukdom.


Med åren ändras skönhetsidealen

Summary: När man får höra att man ser bra ut, då tycker man det själv också, säger Anders, 50 år. Han får fler komplimanger från kvinnor nu än när han var yngre. Men själv är han rädd för att se gammal ut.

Han tänker ganska mycket på sitt eget utseende - tyvärr, säger han. Anders, som nyligen fyllt 50, har velat tro att det inte spelar så stor roll hur människor ser ut. Både när det gäller hur han själv tar sig ut, och utseendet hos de kvinnor han intresserar sig för. - Jag har varit inne i proggtänkandet, så som det skulle vara när jag var ung. Skönhet var bara ett kommersiellt påhitt, man skulle inte bry sig om sådant. Ändå gör man ju det, vare sig man vill eller inte, det har jag insett nu. När Anders funderar på sitt utseende i dag handlar det mycket om åldrandet. Han är rädd att se gammal ut. - Det är inte bara ytligt, det handlar också om hur man blir betraktad som människa av andra. Man vill vara med, inte ses som någon som är "äldre". Men jag märker förstås att yngre människor redan ser mig så. Jag har unga arbetskamrater, för dem är jag säkert en gubbe. Anders har genomgått två skilsmässor och har nu varit singel i fem år. Ibland är han ute på pubar och andra uteställen, och han märker att lite yngre kvinnor sällan tittar på honom på "det" sättet numera. - Det är nog mer tanter, i så fall. Det vill säga kvinnor i min egen ålder och äldre. Jag tror att det är få unga tjejer som är intresserade av äldre män, jag har aldrig mötts av ett sådant intresse i alla fall. Att inte längre få blickar av yngre tjejer är tråkigt. Men i praktiken spelar det ingen roll, säger Anders, eftersom han själv inte tillhör de män som vill manifestera sin kvarvarande "ungdom" genom att bli ihop med en yngre kvinna och kanske få småbarn igen. - Tvärtom så märker jag att min smak när det gäller kvinnor förändras med stigande ålder. Jag tycker inte längre att unga tjejer är mest attraktiva, jag dras till medelålders kvinnor i stället. Jag kan se och tycka att unga flickor är väldigt snygga, men jag blir inte attraherad på allvar. Tack och lov, får man säga. Tror Anders att han kommer att fortsätta att dras till kvinnor i sin egen ålder när han blir 60, 70 och äldre? - Det är inte lätt att svara på, men jag hoppas såklart att jag kommer att se det vackra i en jämnårig kvinna då också. En tanke är att man inte kan vara nöjd med sitt eget utseende om det bara är ungdom som man tycker är attraktivt hos andra. Anders ser själv ung ut för sin ålder. Och jo, det får han höra ibland, säger han. - Det tycker jag om, förstås. Fast det är inte ovanligt i min generation att folk ser yngre ut, tycker jag. Jag brukar tänka att vi är den första riktiga välfärdsgenerationen, samhället brydde sig om vår hälsa, det började redan med fluortanterna. När Anders tittar på bilder av sig själv som yngre ser han att han såg riktigt bra ut, säger han. - Det tyckte jag ju inte då. Men i dag får jag oftare komplimanger från kvinnor. Kanske är det lättare för folk i medelåldern att ge komplimanger. Jag märker hur påverkad jag blir. När man får höra att man ser bra ut, då tycker man det själv också. Hur jag ser på mig själv har över huvud taget mycket med mitt psykiska tillstånd att göra. När jag är nere kan jag tycka illa om spegelbilden, jag tycker att jag ser trött, sliten och gammal ut. Det händer att Anders får kommentarer om sina ögon, en del säger att han har vackra och "snälla" ögon. - Det är ögonen jag är mest nöjd med i mitt eget utseende. Och ögonen är också bland det jag först lägger märke till hos en kvinna. Det jag tycker sämst om hos mig själv är en begynnande gubbmage, som också är en påminnelse om att tiden går. Anders har haft en del förhållanden, kortare och längre, efter sin senaste skilsmässa. Hur mycket betyder utseendet hos en partner för honom? - Mer än jag skulle vilja. Betydelsen har inte minskat med tiden. Jag tror att jag läser in en personlighet hos kvinnor som har ett utseende jag gillar, jag tillskriver dem andra positiva egenskaper också. Det finns ju så oerhört mycket annat än utseendet som är väsentligt i ett förhållande. Sådant som inte syns utanpå. Men man måste ju ändå tända på varandra. Och för mig är attraktionen viktig hela tiden, jag vill gärna känna att jag tycker om min partners utseende, jag vill finna behag i att se på henne. Tror du att kvinnor oroar sig mer över sitt utseende än män gör? - Förr skulle jag sagt ja, absolut, men nu är jag inte så säker längre. Det är kanske mer individuellt än en fråga om kön. Men det är klart, på relationsmarknaden hänger värdet nog mer ihop med utseendet för kvinnor. Jag tror att den ökade utseendefixeringen drabbar unga tjejer hårdast. Killar har alltid kunnat hitta andra nischer, andra områden som gör dem attraktiva. Vad vi uppfattar som attraktivt hos människor styrs antagligen både av biologiska "program" och av kultur, mode och tidsanda, tror Anders. Idealen påverkar kanske generellt kvinnor mer. - Jag tycker att de flesta kvinnor underskattar sitt eget utseende, de har dåliga självbilder. Jag har hittills inte träffat en kvinna som är nöjd med sitt utseende. Även om ett vackert yttre höjer "marknadsvärdet" för både kvinnor och män, säger det förstås ingenting om hur deras relationer fungerar, poängterar Anders. När det gäller kvinnors utseende tror han inte heller att det är självklart att de vackraste kvinnorna har lättast att hitta en partner. Män kan vara rädda för att bli avvisade av vackra kvinnor, eller också kan de söka en kvinna som "matchar" dem själva. Dessutom är det man tycker är vackert inte automatiskt samma sak som det man vill ha, säger han. - Jag kan tänka mig att de flesta män har ungefär samma kvinnoideal. Men det är inte säkert att de därför skulle vilja vara ihop med en fotomodell. Även om man är ganska överens med andra om vad som är "vackrast" är det kanske inte det utseendet man själv föredrar. Jag tror att attraktion har en mycket bredare bas än så. Anders har tidigare alltid betraktat skönhetsoperationer som "rena galenskapen", säger han. Men numera har han flera i bekantskapskretsen som låtit göra sådana ingrepp. Kanske är det inte så konstigt ändå, funderar han. - Jag har tänkt på det här med tandreglering, det ses ju som helt okej. Varför skulle just det vara mer "tillåtet"? Fast det kan bli en otäck utveckling om fler och fler opererar sig kosmetiskt. I dag, om man ser någon med en jättestor vårta i ansiktet, då tänker man "men varför tar han inte bort den?" Tänk om det blir likadant med mindre perfekta bröst och så vidare, "varför gör hon inget åt det där?" Så att till sist ingen duger som den är. Även om Anders inte längre vill förneka att utseendet är viktigt, reagerar han emot tendenser att lägga alltför stor vikt vid det ytliga. - Jag känner mig fortfarande misstänksam när jag träffar människor som uppenbart lägger ner jättemycket tid och kraft på sitt utseende. Jag beklagar dem på något sätt.


Varning för automatlådor

Summary: Se upp för automatväxlade dieselbilar! De är dyrare än manuella bilar och många drar väsentligt mer bränsle, vilket slårt hårt i den nya fordonsskatten. En Saab 9-3 blir närmare 30 000 kronor dyrare efter tre år och 4 500 mil än samma bil med manuell växellåda.

Funderar du på att välja automatlåda till din nya dieselbil? Fundera en gång till – det är nämligen ett mycket dyrt tillval. Volvo och Saab exempelvis tar 16 900 kronor extra för sina automater. (Samma påslag gäller för bensindrivna versioner). Till det kommer ökad förbrukning. I Saabs dieseldrivna 9-3 1,9TiD ökar den med hela 22 procent. Det ger en lika dramatisk effekt i den nya fordonsskatten som börjar gälla den 1 oktober. I Saabs fall blir den 6 195 kronor per år. Samma bil med manuell växellåda hamnar väsentligt lägre, 4 358 kronor. Det är en skillnad på 1 837 kronor. Man tjänar allstå på att välja den snålare versionen och det är precis det som är syftet med de nya skattereglerna. Den högre förbrukningen innebär att de årliga bränsleskostnaderna ökar med 2 264 kronor, om man räknar med en årlig körsträcka på 1 500 mil. Lägger man till påslaget på 16 900 kronor för automatlådan och slår ut kostnaderna på tre år och 4 500 mil innebär det en merkostnad – jämfört med en manuellt växlad Saab 9-3 – med 29 203 kronor, eller 6:50 kronor per mil. Av tabellen ovan framgår att skillnaderna mellan olika märken och modeller är stora. Rangordningen är gjord efter kolumnen längst till höger. Den visar den totala merkostnaden efter tre år och 4 500 mil. Jaguar S-type är dyrast att ratta i automatutförande, följd av BMW, Land-Rover och Saab. Ser man enbart till skillnaden i förbrukning ligger Peugeot 307 sämst till med en skillnad på 24 procent. Saab kör in på andra plats med 9-3 och på tredje plats ligger ännu en Peugeot, modellen 407, som dricker 20 procent mer bränsle i automatutförande. Andelen bilar med automatlåda ökar, rapporterar de flesta importörer. Av Saabs totala försäljning av bensin- och dieseldrivna bilar januari–juli i år var 25 procent utrustade med automatlåda. Motsvarande siffra för Volvo var 31 procent och för Mercedes 34 procent. – Allt fler väljer automatlåda. Man kan säga att ju större bil vi talar om, desto högre blir andelen med automat, säger Bo Larsen, presschef på Volvo Personbilar Sverige. Opel ser samma utveckling: – I dag ligger andelen mellan 15 och 20 procent och den ökar, säger Håkan Engström, informationschef på Opel Sverige. Ser man till miljöeffekten är utvecklingen olycklig. Högre förbrukning innebär ökade utsläpp av koldioxid, en växthusgas som påverkar klimatet och som inte går att rena bort. Tekniskt sett har automatlådorna utvecklats betydligt på senare år. De har ända upp till sju steg, eller växlar, och en del är av så kallad steglös konstruktion, ofta kallad CVT-låda. En annan trend är automatiskt växlade lådor som egentligen är manuella. Tyska Audi har en modell som kallas DSG med dubbla kopplingar. Peugeot kommer med en motsvarighet inom kort. Vidare kan Audi erbjuda Multitronic, som är en steglös automatlåda, plus konventionell automatlåda med sex växlar. En titt i tabellen visar att Audis avancerade teknik ger utdelning i form av lägre skillnader mellan de manuellt växlade motsvarigheterna. För modellen Audi A3 med DSG-låda är skillnaden endast två procent. Bäst är modellen Toledo från spanska Seat, som ingår i samma koncern som Audi. Den bilen har ingen skillnad alls i förbrukning. Det gör att merkostnaden stannar vid påslaget för DSG-lådan, 13 000 kronor. Även Mercedes modeller B200 och E220 uppvisar små skillnader. Mercedes erbjuder tekniskt raffinerade växellådor med upp till sju steg i vissa av sina modeller. Saab ligger som vi visat betydligt sämre till. Volvo placerar sig i mittfåran. Modellen med minst skillnad är XC90 D5, som i automatutförande (sex steg) drar tio procent mer än den med manuell låda, som få kunder väljer. Värre är det med S60 2,4D som visar en förbrukningsskillnad på hela 17 procent. – I praktiken betyder det inte så mycket. Ägare till S60 kommer inte att uppleva så stor skillnad i verklig körning. Boven i dramat är EU-körcykeln, som den angivna snittförbrukningen baseras på. Den har inte förändrats på många år. Den låga belastningen i körcykeln missgynnar lätta automatväxlade bilar. Ju tyngre bil, desto mindre blir skillnaden. Det syns ju tydligt i vårt fall, säger Bo Larsen på Volvo. Lasse Swärd lasse.sward@dn.se 08-738 12 46


Varning för automatlådor Högre inköpspris och driftskostnader gör dieselkalkylen svår att räkna hem med den nya skatten.

Funderar du på att välja automatlåda till din nya dieselbil Fundera en gång till – det är nämligen ett mycket dyrt tillval. Volvo och Saab exempelvis tar 16 900 kronor extra för sina automater. (Samma påslag gäller för bensindrivna versioner). Till det kommer ökad förbrukning. I Saabs dieseldrivna 9-3 1,9TiD ökar den med hela 22 procent. Det ger en lika dramatisk effekt i den nya fordonsskatten som börjar gälla den 1 oktober. I Saabs fall blir den 6 195 kronor per år. Samma bil med manuell växellåda hamnar väsentligt lägre, 4 358 kronor. Det är en skillnad på 1 837 kronor. Man tjänar allstå på att välja den snålare versionen och det är precis det som är syftet med de nya skattereglerna. Den högre förbrukningen innebär att de årliga bränsleskostnaderna ökar med 2 264 kronor, om man räknar med en årlig körsträcka på 1 500 mil. Lägger man till påslaget på 16 900 kronor för automatlådan och slår ut kostnaderna på tre år och 4 500 mil innebär det en merkostnad – jämfört med en manuellt växlad Saab 9-3 – med 29 203 kronor, eller 6:50 kronor per mil. Av tabellen ovan framgår att skillnaderna mellan olika märken och modeller är stora. Rangordningen är gjord efter kolumnen längst till höger. Den visar den totala merkostnaden efter tre år och 4 500 mil. Jaguar S-type är dyrast att ratta i automatutförande, följd av BMW, Land-Rover och Saab. Ser man enbart till skillnaden i förbrukning ligger Peugeot 307 sämst till med en skillnad på 24 procent. Saab kör in på andra plats med 9-3 och på tredje plats ligger ännu en Peugeot, modellen 407, som dricker 20 procent mer bränsle i automatutförande. Andelen bilar med automatlåda ökar, rapporterar de flesta importörer. Av Saabs totala försäljning av bensin- och dieseldrivna bilar januari–juli i år var 25 procent utrustade med automatlåda. Motsvarande siffra för Volvo var 31 procent och för Mercedes 34 procent. – Allt fler väljer automatlåda. Man kan säga att ju större bil vi talar om, desto högre blir andelen med automat, säger Bo Larsen, presschef på Volvo Personbilar Sverige. Opel ser samma utveckling: – I dag ligger andelen mellan 15 och 20 procent och den ökar, säger Håkan Engström, informationschef på Opel Sverige. Ser man till miljöeffekten är utvecklingen olycklig. Högre förbrukning innebär ökade utsläpp av koldioxid, en växthusgas som påverkar klimatet och som inte går att rena bort. Tekniskt sett har automatlådorna utvecklats betydligt på senare år. De har ända upp till sju steg, eller växlar, och en del är av så kallad steglös konstruktion, ofta kallad CVT-låda. En annan trend är automatiskt växlade lådor som egentligen är manuella. Tyska Audi har en modell som kallas DSG med dubbla kopplingar. Peugeot kommer med en motsvarighet inom kort. Vidare kan Audi erbjuda Multitronic, som är en steglös automatlåda, plus konventionell automatlåda med sex växlar. En titt i tabellen visar att Audis avancerade teknik ger utdelning i form av lägre skillnader mellan de manuellt växlade motsvarigheterna. För modellen Audi A3 med DSG-låda är skillnaden endast två procent. Bäst är modellen Toledo från spanska Seat, som ingår i samma koncern som Audi. Den bilen har ingen skillnad alls i förbrukning. Det gör att merkostnaden stannar vid påslaget för DSG-lådan, 13 000 kronor. Även Mercedes modeller B200 och E220 uppvisar små skillnader. Mercedes erbjuder tekniskt raffinerade växellådor med upp till sju steg i vissa av sina modeller. Saab ligger som vi visat betydligt sämre till. Volvo placerar sig i mittfåran. Modellen med minst skillnad är XC90 D5, som i automatutförande (sex steg) drar tio procent mer än den med manuell låda, som få kunder väljer. Värre är det med S60 2,4D som visar en förbrukningsskillnad på hela 17 procent. – I praktiken betyder det inte så mycket. Ägare till S60 kommer inte att uppleva så stor skillnad i verklig körning. Boven i dramat är EU-körcykeln, som den angivna snittförbrukningen baseras på. Den har inte förändrats på många år. Den låga belastningen i körcykeln missgynnar lätta automatväxlade bilar. Ju tyngre bil, desto mindre blir skillnaden. Det syns ju tydligt i vårt fall, säger Bo Larsen på Volvo. Lasse Swärd lasse.sward@dn.se 08-738 12 46


”En hel generation tv-tittare kan gå förlorad”

Summary: Begreppet public service är snart historia. Ungdomar tittar inte på tv. De väljer internet. När SVT försöker föryngra sig genom att ändra programinnehållet är det som att sminka ett lik, skriver en grupp kritiker.

SVT, med vd Christina Jutterström, säger sig vara medvetna om det nya sättet att se på tv: tittandet sker inte genom den traditionella apparaten utan på internet. I höst satsar SVT därför stort på ungdomligare innehåll i tablåerna, man drar ner på fakta och nyheter och lanserar ”ungdomsbingo”, för att locka tillbaka förlorade tittare. Men ingenting görs åt det verkliga problemet för public service: att ungdomar inte längre ser tv på det sätt som SVT sänder. Om inte SVT kan förändra upphovsrättsavtalen med sina samarbetspartner och öka tillgängligheten på internet, kommer en hel generation tv-tittare gå förlorad och public service som begrepp snart vara historia. SVT är nämligen en starkt protektionistisk organisation, som till varje pris vill behålla full kontroll över sina produktioner och vägrar låta allmänheten, publiken, vara delaktig i vare sig produktion eller distribution. Ett exempel på detta är utspelet mot den nystartade videocommunityn Bubblare.se. På en videocommunity kan vem som helst (publiken) ladda upp egna filmklipp och distribuera till andra. Tittarna bestämmer vad de vill se. Kul och demokratiskt, tycker användarna. Tråkigt och upproriskt, tycker SVT. Men här uppstår en intressant, och för public services framtid avgörande fråga: vems intressen tjänar SVT när man begränsar tillgängligheten till dessa produktioner? Att som SVT ändra i innehållet och på så sätt försöka förnya sig är att sminka ett lik. Det hjälper inte att föryngra programmen om målgruppen inte sitter framför tv-apparaten när programmet råkar sändas. En undersökning från tidigare i somras som omvärldsanalysföretaget ”Kairos future” genomförde tillsammans med ungdomscommunityn Hamsterpaj, visar på en kraftfull förändring i hur dagens ungdomar ser på tv. Nio av tio ungdomar mellan 13 och 20 år skulle, om de tvingades välja, behålla sin dator framför tv:n. Sju av tio skulle hellre behålla datorn framför sin mobiltelefon. De allra flesta ser alltså datorn som ett viktigare verktyg än tv:n, och använder internet som ett substitut till traditionell etersändning. Mot den bakgrunden och med vetskap om att internet är den enda lösningen för moderna tv-kanaler är det märkligt att SVT motarbetar publicering på internet. Låt oss göra en jämförelse med USA. Där har videosajten YouTube.com mycket snabbt vuxit till en av världens största sajter med över 20 miljoner besökare och 50 000 uppladdade filmer varje dag. När amerikanska NBC i februari upptäckte ett klipp på YouTube från populära underhållningsprogrammet ”Saturday Night Live”, agerade man liksom SVT med reflexmässiga copyright-tentakler och fick personerna bakom sajten att snabbt avlägsna allt NBC-relaterat material. Till mångas förvåning svängde dock inställningen. Fyra månader senare deklarerade företrädare för NBC och YouTube plötsligt att man hade ingått ett utbrett samarbete. Det naturliga för SVT, och det som verkligen vore ”publikservice”, skulle vara att radikalt förbättra tillgängligheten till sina program och öppna för en tolerantare hållning till de möjligheter som redan i dag finns att publicera på nätet. Detta ökar valfriheten för alla tittare och för public services del är det ett nödvändigt steg om man vill upprätthålla sitt existensberättigande. Oskar Kalmaru, Vd Bubblare.se, Bo Dahlbom, Prof. vid IT-universitetet i Göteborg och ledamot i regeringens IT-politiska strategigrupp, Lars Pålsson Syll, Prof. i samhällskunskap vid Malmö högskola, Nicklas Lundblad, Stockholms e-handelskammare, Waldemar Ingdahl, Tankesmedjan Eudoxa


”Friidrotts-EM kan bli vårt sista stora idrottsevenemang”

Summary: Tunga idrottsförbund och OS-kommittén: Sverige missar framtida stortävlingar om inte staten engagerar sig mer.Svenska fotbollförbundet, Svenska friidrottsförbundet och Sveriges olympiska kommitté vill ha staten som en mer aktiv part inför kommande stora internationella idrottstävlingar som VM och EM i fotboll och friidrott eller OS. Utan statlig medverkan framöver blir dagens friidrotts-EM i Göteborg det sista stora idrottsevenemanget i Sverige. Exempel från andra länder visar att en nationell strategi som värdland blir nödvändig, skriver företrädare för de två tunga idrottsförbunden och Sveriges olympiska kommitté.

EM i friidrott i Göteborg riskerar att bli ett av Sveriges sista riktigt stora internationella idrottsevenemang. Kampen om världsevenemangen är knivskarp. Många länder ser värdet av stora evenemang och har därför skaffat sig nationella strategier. Orsaken till den allt hårdare konkurrensen stavas jobb och tillväxt. Rätt nyttjat och med genomarbetade kalkyler kan enskilda länder, städer, regioner, idrottsförbund och näringsliv skapa tillväxt och ta hem stora vinster med hjälp av OS, EM och VM i fotboll och friidrott samt andra stora internationella mästerskap. Ska Sverige ha en den minsta chans att i framtiden få arrangera dessa idrottsevenemang krävs en långsiktig strategi där ansvaret, kostnader och vinster fördelas mellan stat, städer, regioner, idrottsförbund och näringsliv. Detta är den enda rimliga möjligheten menar vi i Sveriges olympiska kommitté, Svenska friidrottsförbundet, Svenska fotbollförbundet och Göteborgs turism- och evenemangsbolag Göteborg & Co, som varit medarrangör bland annat till EM i fotboll 1992, VM i friidrott 1995 och nu pågående EM i friidrott 2006. EM i friidrott i Göteborg invigs i kväll. Ett evenemang som regeringen har bestämt sig för att stödja med tio miljoner kronor till Göteborgs kommun. Pengarna ska användas till näringslivsfrämjande aktiviteter i samband med EM. Ett klokt och, vågar man hoppas, framåtsyftande beslut. Särskilt med tanke på att staten beräknas dra in runt hundra miljoner kronor i skatteintäkter, bara från utländska turister. Dessa pengar hade hamnat i ett annat land om inte Sverige fått EM i friidrott 2006. Allt fler inser att stora idrottsevenemang, rätt nyttjade, skapar nya jobb och ökade skatteintäkter, samtidigt som idrotts- och föreningslivet stärks. Över huvud taget märks en attitydförändring till den viktiga och växande delen av samhällsekonomin som besöksnäringen och större idrottsevenemang tillsammans utgör. Men detta räcker inte. Vad Sverige behöver är en långsiktig och offensiv strategi för hur ansvar, kostnader och vinster fördelas mellan stat, städer, regioner, idrottsförbund och näringsliv. Kompetensen måste byggas upp långsiktigt och professionellt. Varför ska staten göra detta? Jo, rätt nyttjat har Sverige mycket att tjäna på de stora internationella evenemangen. Det handlar om att se helheten och inte tappa bort sig genom att stirra sig blind på enskilda delar i den ekonomiska kalkylen. Ett OS, ett VM och EM i fotboll och i friidrott har flera och mer långsiktiga fördelar. Stora internationella evenemang innebär fler besökare. Det är Göteborgs långsiktiga satsning på evenemang och turism ett exempel på. Besöksnäringen är en av landets snabbast växande branscher. Förra året spenderade turisterna, enligt finansdepartementet, 191 miljarder kronor i Sverige. Pengar som ger skatteintäkter och jobb. Jobb som dessutom stannar i Sverige och inte flyttar till låglöneländer. Förra året svarade besöksnäringen för nästan 3 procent av BNP. En siffra som många ekonomiska bedömare menar kan öka ytterligare. Samma sak med möjligheterna till att ökad export av turism. Med export menas i detta sammanhang att utländska besökare kommer till Sverige och spenderar pengar. Här finns goda möjligheter till en fördubblad export. Därmed skulle runt 40 000 nya jobb kunna skapas. VM-slutspelet i Tyskland blev som väntat en ekonomisk injektion i EU:s största ekonomi. Konsumtionen i samhället ökade med två miljarder euro, drygt 18 miljarder kronor, under perioden den 9 juni till den 9 juli. Och av de cirka två miljoner turister som kom till Tyskland, dubbelt så många som förväntat, så sade 90 procent att de skulle rekommendera Tyskland som turistland. De utländska besökarna spenderade tillsammans över fem miljarder kronor i Tyskland under VM. Utifrån ett sådant perspektiv är det naturligtvis många länder som är oerhört intresserade av att arrangera kommande EM och VM i fotboll. Samma sak gäller olympiska spelen, EM och VM i friidrott. Kombinationen med stora tävlingar, idrottsstjärnor som förebilder och en satsning på breddidrotten är förmodligen ett av de bästa sätten att aktivera och få in ungdomar i idrottsföreningar. Detta är särskilt viktigt i en tid när ett av våra största folkhälsoproblem är att människor rör på sig för lite. Fetma och övervikt drabbar barn allt längre ner i åldrarna. I föreningslivet får dessutom ungdomar på ett naturligt sätt lära sig samarbete och att ta ansvar. Detta är något som både breddidrott, elitsatsningar och samhället tjänar på. I en kombination med investeringar i nya hallar och anläggningar ökar förutsättningarna för att fler vill och kan hålla på med idrott. Ett färskt exempel är det som sker i Göteborg i samband med EM i friidrott. I nära samarbete med Göteborgs friidrottsförbund investerar kommunen i nya idrottshallar och träningsanläggningar. Detta sker i olika delar av staden i syfte att skapa förutsättningar för idrott för så många ungdomar som möjligt, oavsett bakgrund och ekonomiska möjligheter. Samtidigt gör Svenska friidrottsförbundet tillsammans med distrikten en stor satsning på tusentals framtida ungdomsledare för att kunna förvalta det växande friidrottsintresset. På nationell nivå nyttjar Svenska friidrottsförbundet EM i friidrott till att under EM-veckan bjuda in ett 50-tal kommuner, dels för att visa på möjligheterna med satsningarna som görs i Göteborg och dels för att diskutera framtida anläggningsbehov över hela landet. Detta arbete är ett bra exempel på hur ett stort internationellt evenemang kan användas till att stärka idrottsrörelsen i hela Sverige. Såväl ett framtida OS, EM eller VM i fotboll, eller VM i friidrott och det nu förestående EM i friidrott, innebär stora möjligheter för Sverige att synas och locka till sig såväl besökare som företag. Mediernas bevakning och genomslagskraft är enorm. EM i friidrott med idrottstävlingarna på Ullevi och EM-festen på stan förvandlar Göteborg till en enda stor jättearena. Under EM-veckan beräknas runt 450 miljoner tv-tittare följa tävlingarna tillsammans med sammanlagt 300 000 på läktarna. Till EM-festen i centrala Göteborg väntas under sammanlagt runt 1,5 miljoner besök. EM ger stora möjligheter till att skapa tillväxt för Sverige, västra Götalandsregionen och Göteborg i form av fler arbetstillfällen, bättre infrastruktur, skatteinkomster och ökad livskvalitet. Rätt nyttjat kan resultatet bli ökad turism, fler företagsetableringar, fler evenemang, möten, mässor och kongresser samt fler som vill studera i Sverige. Bakom genomförandet av EM i friidrott 2006 i Göteborg ligger åratal av planering och förberedelser. Här har alla inblandade tagit ett stort ansvar. Göteborgs kommun har tillsammans med Svenska friidrottsförbundet, det lokala idrotts- och föreningslivet och hela besöksnäringen i Göteborgsregionen investerat tid och pengar för att det största evenemanget i Sverige på tio år skall bli verklighet och fungera rent praktiskt. En förutsättning för detta har varit erfarenheterna och kunskapen från bland annat EM i fotboll 1992 och givetvis VM i friidrott 1995. Ett väl genomfört arrangemang är en förutsättning för att kunna söka nya och större idrottsevenemang. Här har Sverige en klar konkurrensfördel genom sitt väl fungerande föreningsliv, som skapar förutsättningar för att organisera och genomföra stora mästerskap. Ett exempel är Gothia Cup som växt från mindre fotbollsturnering till världens största turnering i ungdomsfotboll. Många minns än i dag EM i fotboll 1992 som lyckat och välorganiserat. Resultatet byggde på ett väl fungerande samarbete mellan Svenska fotbollförbundet och arrangörsstäderna Stockholm, Göteborg, Malmö och Norrköping. Men i framtiden räcker det inte med att endast arrangerande idrottsförbund och värdkommuner gör sitt yttersta. Även staten måste vara med. Vid EM i fotboll i Portugal 2004 var portugisiska staten en mycket viktig part tillsammans med det europeiska fotbollförbundet, UEFA. Detta arrangemang var en förutsättning för hela evenemanget. Svenska fotbollförbundet har för avsikt att, tillsammans med ytterligare ett nordiskt land, ansöka om att få arrangera EM 2016. Exemplet från Portugal visar att det i framtiden är både nödvändigt och önskvärt att finna vägar för ett liknande svenskt statligt engagemang. Utan ett statligt offensivt engagemang, gemensam marknadsföring och ekonomiska investeringar både från stat och näringsliv, är risken överhängande att det i framtiden inte blir några stora internationella idrottsevenemang i Sverige. Tanken med statliga garantier till olika evenemang är en positiv markering, men det räcker inte. Staten tillhör alltid vinnarna och har mycket att tjäna på att vara med och investera i de stora internationella evenemangen. Därför måste staten bli en aktiv part i arbetet med att kandidera, finansiera och professionellt nyttja de stora internationella idrottsevenemangen för att skapa tillväxt i Sverige. Yngve Andersson Ordförande Svenska friidrottsförbundet Claes Bjerkne Vd Göteborg & Co Lars-Åke Lagrell Ordförande Svenska fotbollförbundet Stefan Lindeberg Ordförande Sveriges olympiska kommitté


"Friidrotts-EM kan bli vårt sista stora idrottsevenemang"

Summary: Tunga idrottsförbund och OS-kommittén: Sverige missar framtida stortävlingar om inte staten engagerar sig mer. Svenska fotbollförbundet, Svenska friidrottsförbundet och Sveriges olympiska kommitté vill ha staten som en mer aktiv part inför kommande stora internationella idrottstävlingar som VM och EM i fotboll och friidrott eller OS. Utan statlig medverkan framöver blir dagens friidrotts-EM i Göteborg det sista stora idrottsevenemanget i Sverige. Exempel från andra länder visar att en nationell strategi som värdland blir nödvändig, skriver företrädare för de två tunga idrottsförbunden och Sveriges olympiska kommitté.

EM i friidrott i Göteborg riskerar att bli ett av Sveriges sista riktigt stora internationella idrottsevenemang. Kampen om världsevenemangen är knivskarp. Många länder ser värdet av stora evenemang och har därför skaffat sig nationella strategier. Orsaken till den allt hårdare konkurrensen stavas jobb och tillväxt. Rätt nyttjat och med genomarbetade kalkyler kan enskilda länder, städer, regioner, idrottsförbund och näringsliv skapa tillväxt och ta hem stora vinster med hjälp av OS, EM och VM i fotboll och friidrott samt andra stora internationella mästerskap. Ska Sverige ha en den minsta chans att i framtiden få arrangera dessa idrottsevenemang krävs en långsiktig strategi där ansvaret, kostnader och vinster fördelas mellan stat, städer, regioner, idrottsförbund och näringsliv. Detta är den enda rimliga möjligheten menar vi i Sveriges olympiska kommitté, Svenska friidrottsförbundet, Svenska fotbollförbundet och Göteborgs turism- och evenemangsbolag Göteborg & Co, som varit medarrangör bland annat till EM i fotboll 1992, VM i friidrott 1995 och nu pågående EM i friidrott 2006. EM i friidrott i Göteborg invigs i kväll. Ett evenemang som regeringen har bestämt sig för att stödja med tio miljoner kronor till Göteborgs kommun. Pengarna ska användas till näringslivsfrämjande aktiviteter i samband med EM. Ett klokt och, vågar man hoppas, framåtsyftande beslut. Särskilt med tanke på att staten beräknas dra in runt hundra miljoner kronor i skatteintäkter, bara från utländska turister. Dessa pengar hade hamnat i ett annat land om inte Sverige fått EM i friidrott 2006. Allt fler inser att stora idrottsevenemang, rätt nyttjade, skapar nya jobb och ökade skatteintäkter, samtidigt som idrotts- och föreningslivet stärks. Över huvud taget märks en attitydförändring till den viktiga och växande delen av samhällsekonomin som besöksnäringen och större idrottsevenemang tillsammans utgör. Men detta räcker inte. Vad Sverige behöver är en långsiktig och offensiv strategi för hur ansvar, kostnader och vinster fördelas mellan stat, städer, regioner, idrottsförbund och näringsliv. Kompetensen måste byggas upp långsiktigt och professionellt. Varför ska staten göra detta? Jo, rätt nyttjat har Sverige mycket att tjäna på de stora internationella evenemangen. Det handlar om att se helheten och inte tappa bort sig genom att stirra sig blind på enskilda delar i den ekonomiska kalkylen. Ett OS, ett VM och EM i fotboll och i friidrott har flera och mer långsiktiga fördelar. Stora internationella evenemang innebär fler besökare. Det är Göteborgs långsiktiga satsning på evenemang och turism ett exempel på. Besöksnäringen är en av landets snabbast växande branscher. Förra året spenderade turisterna, enligt finansdepartementet, 191 miljarder kronor i Sverige. Pengar som ger skatteintäkter och jobb. Jobb som dessutom stannar i Sverige och inte flyttar till låglöneländer. Förra året svarade besöksnäringen för nästan 3 procent av BNP. En siffra som många ekonomiska bedömare menar kan öka ytterligare. Samma sak med möjligheterna till att ökad export av turism. Med export menas i detta sammanhang att utländska besökare kommer till Sverige och spenderar pengar. Här finns goda möjligheter till en fördubblad export. Därmed skulle runt 40 000 nya jobb kunna skapas. VM-slutspelet i Tyskland blev som väntat en ekonomisk injektion i EU:s största ekonomi. Konsumtionen i samhället ökade med två miljarder euro, drygt 18 miljarder kronor, under perioden den 9 juni till den 9 juli. Och av de cirka två miljoner turister som kom till Tyskland, dubbelt så många som förväntat, så sade 90 procent att de skulle rekommendera Tyskland som turistland. De utländska besökarna spenderade tillsammans över fem miljarder kronor i Tyskland under VM. Utifrån ett sådant perspektiv är det naturligtvis många länder som är oerhört intresserade av att arrangera kommande EM och VM i fotboll. Samma sak gäller olympiska spelen, EM och VM i friidrott. Kombinationen med stora tävlingar, idrottsstjärnor som förebilder och en satsning på breddidrotten är förmodligen ett av de bästa sätten att aktivera och få in ungdomar i idrottsföreningar. Detta är särskilt viktigt i en tid när ett av våra största folkhälsoproblem är att människor rör på sig för lite. Fetma och övervikt drabbar barn allt längre ner i åldrarna. I föreningslivet får dessutom ungdomar på ett naturligt sätt lära sig samarbete och att ta ansvar. Detta är något som både breddidrott, elitsatsningar och samhället tjänar på. I en kombination med investeringar i nya hallar och anläggningar ökar förutsättningarna för att fler vill och kan hålla på med idrott. Ett färskt exempel är det som sker i Göteborg i samband med EM i friidrott. I nära samarbete med Göteborgs friidrottsförbund investerar kommunen i nya idrottshallar och träningsanläggningar. Detta sker i olika delar av staden i syfte att skapa förutsättningar för idrott för så många ungdomar som möjligt, oavsett bakgrund och ekonomiska möjligheter. Samtidigt gör Svenska friidrottsförbundet tillsammans med distrikten en stor satsning på tusentals framtida ungdomsledare för att kunna förvalta det växande friidrottsintresset. På nationell nivå nyttjar Svenska friidrottsförbundet EM i friidrott till att under EM-veckan bjuda in ett 50-tal kommuner, dels för att visa på möjligheterna med satsningarna som görs i Göteborg och dels för att diskutera framtida anläggningsbehov över hela landet. Detta arbete är ett bra exempel på hur ett stort internationellt evenemang kan användas till att stärka idrottsrörelsen i hela Sverige. Såväl ett framtida OS, EM eller VM i fotboll, eller VM i friidrott och det nu förestående EM i friidrott, innebär stora möjligheter för Sverige att synas och locka till sig såväl besökare som företag. Mediernas bevakning och genomslagskraft är enorm. EM i friidrott med idrottstävlingarna på Ullevi och EM-festen på stan förvandlar Göteborg till en enda stor jättearena. Under EM-veckan beräknas runt 450 miljoner tv-tittare följa tävlingarna tillsammans med sammanlagt 400 000 på läktarna. Till EM-festen i centrala Göteborg väntas under sammanlagt runt 1,5 miljoner besök. EM ger stora möjligheter till att skapa tillväxt för Sverige, västra Götalandsregionen och Göteborg i form av fler arbetstillfällen, bättre infrastruktur, skatteinkomster och ökad livskvalitet. Rätt nyttjat kan resultatet bli ökad turism, fler företagsetableringar, fler evenemang, möten, mässor och kongresser samt fler som vill studera i Sverige. Bakom genomförandet av EM i friidrott 2006 i Göteborg ligger åratal av planering och förberedelser. Här har alla inblandade tagit ett stort ansvar. Göteborgs kommun har tillsammans med Svenska friidrottsförbundet, det lokala idrotts- och föreningslivet och hela besöksnäringen i Göteborgsregionen investerat tid och pengar för att det största evenemanget i Sverige på tio år skall bli verklighet och fungera rent praktiskt. En förutsättning för detta har varit erfarenheterna och kunskapen från bland annat EM i fotboll 1992 och givetvis VM i friidrott 1995. Ett väl genomfört arrangemang är en förutsättning för att kunna söka nya och större idrottsevenemang. Här har Sverige en klar konkurrensfördel genom sitt väl fungerande föreningsliv, som skapar förutsättningar för att organisera och genomföra stora mästerskap. Ett exempel är Gothia Cup som växt från mindre fotbollsturnering till världens största turnering i ungdomsfotboll. Många minns än i dag EM i fotboll 1992 som lyckat och välorganiserat. Resultatet byggde på ett väl fungerande samarbete mellan Svenska fotbollförbundet och arrangörsstäderna Stockholm, Göteborg, Malmö och Norrköping. Men i framtiden räcker det inte med att endast arrangerande idrottsförbund och värdkommuner gör sitt yttersta. Även staten måste vara med. Vid EM i fotboll i Portugal 2004 var portugisiska staten en mycket viktig part tillsammans med det europeiska fotbollförbundet, UEFA. Detta arrangemang var en förutsättning för hela evenemanget. Svenska fotbollförbundet har för avsikt att, tillsammans med ytterligare ett nordiskt land, ansöka om att få arrangera EM 2016. Exemplet från Portugal visar att det i framtiden är både nödvändigt och önskvärt att finna vägar för ett liknande svenskt statligt engagemang. Utan ett statligt offensivt engagemang, gemensam marknadsföring och ekonomiska investeringar både från stat och näringsliv, är risken överhängande att det i framtiden inte blir några stora internationella idrottsevenemang i Sverige. Tanken med statliga garantier till olika evenemang är en positiv markering, men det räcker inte. Staten tillhör alltid vinnarna och har mycket att tjäna på att vara med och investera i de stora internationella evenemangen. Därför måste staten bli en aktiv part i arbetet med att kandidera, finansiera och professionellt nyttja de stora internationella idrottsevenemangen för att skapa tillväxt i Sverige. Yngve Andersson Ordförande Svenska friidrottsförbundet Claes Bjerkne Vd Göteborg & Co Lars-Åke Lagrell Ordförande Svenska fotbollförbundet Stefan Lindeberg Ordförande Sveriges olympiska kommitté


”Bara två av hundra lärareberedda möta homofobi”

Summary: Ny enkätundersökning: Skolan klarar inte av att hantera unga människors föreställningar om sexualitet. Drygt 1 400 lärare i alla årskurser upp i gymnasiet fick frågan om de är beredda att förklara för unga människor frågor kring homosexualitet, bisexualitet och transpersoner. Endast 2 procent svarade att de har kompetens för saken, bara 8 procent att de har fått utbildning att förklara sexuell läggning, 50 procent att de möter kränkande jargong bland eleverna om sexualitet, 10 procent ser samma attityd bland skolans vuxna. Lärarfacken och RFSL kräver bättre kunskap bland lärarna för att fånga upp homofobiska föreställningar bland eleverna.

Brottsförebyggande rådet visar i sin senaste rapport att närmare 40 procent av alla brott med homofobiskt motiv begås av gärningsmän som är yngre än 18 år, varav nio av tio är män. Skolan klarar i dag inte av att tillhandahålla en bra miljö fri från homofobi. En ny enkätundersökning som presenteras i dag, tisdag, visar att endast 2 procent av lärarna får kompetensutveckling kring sexuell läggning och homofobi och 8 procent av lärarna anser att deras utbildning har förberett dem för att hantera frågor kring sexuell läggning. Samtidigt svarar hälften av lärarna att kränkande jargong på grund av sexuell läggning förekommer bland eleverna, och en av tio svarar att det förekommer bland skolans vuxna. Undersökningen ingår i projektet ”Under ytan”. Enkäten är gjord som e-postintervjuer med lärare anslutna till Lärarförbundet och Lärarnas riksförbund. Drygt 1 400 lärare svarade, jämnt fördelade på förskolan, år F–3, år 4–6, år 7–9 och gymnasiet. Slutsatsen är att skolans huvudmän måste ge lärarna nödvändiga resurser för att kunna arbeta för människors lika värde, för att fånga upp fobiska föreställningar om homosexualitet, bisexualitet och transpersoner (hbt) och därmed minska unga hbt-personers utsatthet. Brottsförebyggande rådets hatbrottsrappport (2006:3) över polisanmälningar med främlingsfientliga, antisemitiska, homofobiska och vit makt-ideologiska motiv visar att av 2 272 anmälda brott år 2005 förelåg 563 brott med homofobiska motiv. Av de olika hatbrottsmotiven har homofobiska brott lägst genomsnittsålder bland misstänkta gärningspersoner. Statistiken visar att gärningsmännen är unga människor, oftast pojkar, varav många fortfarande går i skolan. Viktigt att komma ihåg är också att utöver de unga gärningsmän som syns i statistiken finns ett mörkertal. Där döljs alla de brott som inte registreras som hatbrott då brottsoffret inte ges utrymme eller inte vågar tala om att han eller hon blivit utsatt på grund av sin sexuella läggning. Inte heller syns alla de ungdomar som delar och sprider samma åsikter och föreställningar om homosexualitet och könsidentitet som de unga som begår brott. Vi menar att denna fråga är en riksangelägenhet. Om vi motverkar homofobin hjälper vi alla de ungdomar som fortfarande i dag lever i rädsla och inte törs komma ut. Skolan har ett uppdrag att ge elever trygghet i skolmiljön och dessa elever har rätt att kräva att respekteras för de individer de är. Vems är ansvaret för att homofobin lever kvar? Föräldrarna spelar självklart en mycket viktig roll. Tyvärr visar en studie (2006) som RFSL Ungdom tagit fram att högstadieföräldrar tycker homosexualitet är minst viktigt att prata om med sina barn i jämförelse med flera andra frågor. Dessutom visar undersökningen att man tycker frågor som rör homo- och bisexualitet och könsidentitet är svåra att prata om. När inte föräldrarna klarar av att hantera frågan faller ett stort ansvar på skolan. Först när skolan kan tillhandahålla en miljö som är tillåtande i alla sina delar kan samhället på sikt vara ett öppet samhälle präglat av respekt. I skolan krävs det resurser och framför allt tid för att samtala med elever och även med kolleger. Det handlar om att veta vad läraren ska se och hur de hanterar frågan. Men det krävs också att skolans personal används rätt. Kommunerna måste möjliggöra för all skolpersonal att arbeta med frågor som rör elevers föreställningar och syn på homo- och bisexualitet och kön. Då lärare med dagens förutsättningar inte ges möjlighet att bemöta och arbeta med elevernas förställningar så kan det indirekta budskapet som förmedlas tolkas att det är acceptabelt att anse att hbt-personer är mindre värda än andra människor! Det finns möjligheter att förbättra situationen när det gäller hbt-frågor ute på skolorna. Equalprojektet ”Under ytan” drivs av tolv parter bestående av myndigheter, organisationer och kommuner som alla är medvetna om de problem och brister som finns i skolan när det gäller diskrimineringsgrunden sexuell läggning. ”Under ytan” har utarbetat material och metoder som ska underlätta lärarnas arbete med att lyfta värderingsfrågor kring homofobi och heteronormativitet, både inom lärarkåren och gentemot eleverna. Vi vill uppmana regeringen att ge alla Sveriges skolhuvudmän större möjligheter att ta sitt ansvar och med kraft genomföra de utbildningsinsatser som krävs för att höja kompetensen kring frågan om sexuell läggning i skolan. Lika viktigt är att dagens och morgondagens lärarstuderande får kunskaper och kompetens inom dessa frågor. I  våras infördes en ny lag som gäller förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever. I och med införandet av denna lag fick skolorna ett ökat ansvar att aktivt motverka trakasserier och kränkande behandling i skolan. Lagen bygger på de gällande diskrimineringsgrunderna varav sexuell läggning är en. Skolan skall värna alla elever som är utsatta, men i dag vill vi lyfta fram just hbt-personer. Vi kräver: • Att regeringen avsätter resurser för en nationell informationssatsning inriktad på att sprida kunskaper om konkreta metoder och verktyg för att lärare, skolledare samt övrig skolpersonal på ett effektivt sätt ska kunna arbeta med frågor om likabehandling och diskriminering, inklusive frågor om sexuell läggning och könsidentitet och könsuttryck. • Att all lärarutbildning inkluderar hur lärare ska hantera och förebygga diskriminering och kränkningar och frågor som rör sexuell läggning och könsidentitet och könsuttryck. • Att alla kommuner och skolhuvudmän i sin egenskap av arbetsgivare ger sina lärare, skolledare samt övrig skolpersonal möjligheter att öka sin kompetens kring hur man förebygger kränkande behandling, trakasserier och diskriminering, inklusive frågor om sexuell läggning och könsidentitet och könsuttryck. Sören Andersson Förbundsordförande RFSL Metta Fjelkner Ordförande Lärarnas riksförbund Eva-Lis Preisz Ordförande Lärarförbundet


”Bara två av hundra lärare beredda möta homofobi”

Brottsförebyggande rådet visar i sin senaste rapport att närmare 40 procent av alla brott med homofobiskt motiv begås av gärningsmän som är yngre än 18 år, varav nio av tio är män. Skolan klarar i dag inte av att tillhandahålla en bra miljö fri från homofobi. En ny enkätundersökning som presenteras i dag, tisdag, visar att endast 2 procent av lärarna får kompetensutveckling kring sexuell läggning och homofobi och 8 procent av lärarna anser att deras utbildning har förberett dem för att hantera frågor kring sexuell läggning. Samtidigt svarar hälften av lärarna att kränkande jargong på grund av sexuell läggning förekommer bland eleverna, och en av tio svarar att det förekommer bland skolans vuxna. Undersökningen ingår i projektet ”Under ytan” . Enkäten är gjord som e-postintervjuer med lärare anslutna till Lärarförbundet och Lärarnas riksförbund. Drygt 1 400 lärare svarade, jämnt fördelade på förskolan, år F–3, år 4–6, år 7–9 och gymnasiet. Slutsatsen är att skolans huvudmän måste ge lärarna nödvändiga resurser för att kunna arbeta för människors lika värde, för att fånga upp fobiska föreställningar om homosexualitet, bisexualitet och transpersoner (hbt) och därmed minska unga hbt-personers utsatthet. Brottsförebyggande rådets hatbrottsrappport (2006:3) över polisanmälningar med främlingsfientliga, antisemitiska, homofobiska och vit makt-ideologiska motiv visar att av 2 272 anmälda brott år 2005 förelåg 563 brott med homofobiska motiv. Av de olika hatbrottsmotiven har homofobiska brott lägst genomsnittsålder bland misstänkta gärningspersoner. Statistiken visar att gärningsmännen är unga människor, oftast pojkar, varav många fortfarande går i skolan. Viktigt att komma ihåg är också att utöver de unga gärningsmän som syns i statistiken finns ett mörkertal. Där döljs alla de brott som inte registreras som hatbrott då brottsoffret inte ges utrymme eller inte vågar tala om att han eller hon blivit utsatt på grund av sin sexuella läggning. Inte heller syns alla de ungdomar som delar och sprider samma åsikter och föreställningar om homosexualitet och könsidentitet som de unga som begår brott. Vi menar att denna fråga är en riksangelägenhet. Om vi motverkar homofobin hjälper vi alla de ungdomar som fortfarande i dag lever i rädsla och inte törs komma ut. Skolan har ett uppdrag att ge elever trygghet i skolmiljön och dessa elever har rätt att kräva att respekteras för de individer de är. Vems är ansvaret för att homofobin lever kvar Föräldrarna spelar självklart en mycket viktig roll. Tyvärr visar en studie (2006) som RFSL Ungdom tagit fram att högstadieföräldrar tycker homosexualitet är minst viktigt att prata om med sina barn i jämförelse med flera andra frågor. Dessutom visar undersökningen att man tycker frågor som rör homo- och bisexualitet och könsidentitet är svåra att prata om. När inte föräldrarna klarar av att hantera frågan faller ett stort ansvar på skolan. Först när skolan kan tillhandahålla en miljö som är tillåtande i alla sina delar kan samhället på sikt vara ett öppet samhälle präglat av respekt. I skolan krävs det resurser och framför allt tid för att samtala med elever och även med kolleger. Det handlar om att veta vad läraren ska se och hur de hanterar frågan. Men det krävs också att skolans personal används rätt. Kommunerna måste möjliggöra för all skolpersonal att arbeta med frågor som rör elevers föreställningar och syn på homo- och bisexualitet och kön. Då lärare med dagens förutsättningar inte ges möjlighet att bemöta och arbeta med elevernas förställningar så kan det indirekta budskapet som förmedlas tolkas att det är acceptabelt att anse att hbt-personer är mindre värda än andra människor! Det finns möjligheter att förbättra situationen när det gäller hbt-frågor ute på skolorna. Equalprojektet ”Under ytan” drivs av tolv parter bestående av myndigheter, organisationer och kommuner som alla är medvetna om de problem och brister som finns i skolan när det gäller diskrimineringsgrunden sexuell läggning. ”Under ytan” har utarbetat material och metoder som ska underlätta lärarnas arbete med att lyfta värderingsfrågor kring homofobi och heteronormativitet, både inom lärarkåren och gentemot eleverna. Vi vill uppmana regeringen att ge alla Sveriges skolhuvudmän större möjligheter att ta sitt ansvar och med kraft genomföra de utbildningsinsatser som krävs för att höja kompetensen kring frågan om sexuell läggning i skolan. Lika viktigt är att dagens och morgondagens lärarstuderande får kunskaper och kompetens inom dessa frågor. I våras infördes en ny lag som gäller förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever. I och med införandet av denna lag fick skolorna ett ökat ansvar att aktivt motverka trakasserier och kränkande behandling i skolan. Lagen bygger på de gällande diskrimineringsgrunderna varav sexuell läggning är en. Skolan skall värna alla elever som är utsatta, men i dag vill vi lyfta fram just hbt-personer. Vi kräver: • Att regeringen avsätter resurser för en nationell informationssatsning inriktad på att sprida kunskaper om konkreta metoder och verktyg för att lärare, skolledare samt övrig skolpersonal på ett effektivt sätt ska kunna arbeta med frågor om likabehandling och diskriminering, inklusive frågor om sexuell läggning och könsidentitet och könsuttryck. • Att all lärarutbildning inkluderar hur lärare ska hantera och förebygga diskriminering och kränkningar och frågor som rör sexuell läggning och könsidentitet och könsuttryck. • Att alla kommuner och skolhuvudmän i sin egenskap av arbetsgivare ger sina lärare, skolledare samt övrig skolpersonal möjligheter att öka sin kompetens kring hur man förebygger kränkande behandling, trakasserier och diskriminering, inklusive frågor om sexuell läggning och könsidentitet och könsuttryck. Sören Andersson Förbundsordförande RFSL Metta Fjelkner Ordförande Lärarnas riksförbund Eva-Lis Preisz Ordförande Lärarförbundet


"Bara två av hundra lärare beredda möta homofobi"

Summary: Ny enkätundersökning: Skolan klarar inte av att hantera unga människors förställningar om sexualitet. Drygt 1 400 lärare i alla årskurser upp i gymnasiet fick frågan om de är beredda att förklara för unga människor frågor kring homosexualitet, bisexualitet och transpersoner. Endast 2 procent svarade att de har kompetens för saken, bara 8 procent att de har fått utbildning att förklara sexuell läggning, 50 procent att de möter kränkande jargong bland eleverna om sexualitet, 10 procent ser samma attityd bland skolans vuxna. Lärarfacken och RFSL kräver bättre kunskap bland lärarna för att fånga upp homofobiska föreställningar bland eleverna.

Brottsförebyggande rådet visar i sin senaste rapport att närmare 40 procent av alla brott med homofobiskt motiv begås av gärningsmän som är yngre än 18 år, varav nio av tio är män. Skolan klarar i dag inte av att tillhandahålla en bra miljö fri från homofobi. En ny enkätundersökning som presenteras i dag, tisdag, visar att endast 2 procent av lärarna får kompetensutveckling kring sexuell läggning och homofobi och 8 procent av lärarna anser att deras utbildning har förberett dem för att hantera frågor kring sexuell läggning. Samtidigt svarar hälften av lärarna att kränkande jargong på grund av sexuell läggning förekommer bland eleverna, och en av tio svarar att det förekommer bland skolans vuxna. Undersökningen ingår i projektet "Under ytan". Enkäten är gjord som e-postintervjuer med lärare anslutna till Lärarförbundet och Lärarnas riksförbund. Drygt 1 400 lärare svarade, jämnt fördelade på förskolan, år F-3, år 4-6, år 7-9 och gymnasiet. Slutsatsen är att skolans huvudmän måste ge lärarna nödvändiga resurser för att kunna arbeta för människors lika värde, för att fånga upp fobiska föreställningar om homosexualitet, bisexualitet och transpersoner (hbt) och därmed minska unga hbt-personers utsatthet. Brottsförebyggande rådets hatbrottsrappport (2006:3) över polisanmälningar med främlingsfientliga, antisemitiska, homofobiska och vit makt-ideologiska motiv visar att av 2 272 anmälda brott år 2005 förelåg 563 brott med homofobiska motiv. Av de olika hatbrottsmotiven har homofobiska brott lägst genomsnittsålder bland misstänkta gärningspersoner. Statistiken visar att gärningsmännen är unga människor, oftast pojkar, varav många fortfarande går i skolan. Viktigt att komma ihåg är också att utöver de unga gärningsmän som syns i statistiken finns ett mörkertal. Där döljs alla de brott som inte registreras som hatbrott då brottsoffret inte ges utrymme eller inte vågar tala om att han eller hon blivit utsatt på grund av sin sexuella läggning. Inte heller syns alla de ungdomar som delar och sprider samma åsikter och föreställningar om homosexualitet och könsidentitet som de unga som begår brott. Vi menar att denna fråga är en riksangelägenhet. Om vi motverkar homofobin hjälper vi alla de ungdomar som fortfarande i dag lever i rädsla och inte törs komma ut. Skolan har ett uppdrag att ge elever trygghet i skolmiljön och dessa elever har rätt att kräva att respekteras för de individer de är. Vems är ansvaret för att homofobin lever kvar? Föräldrarna spelar självklart en mycket viktig roll. Tyvärr visar en studie (2006) som RFSL Ungdom tagit fram att högstadieföräldrar tycker homosexualitet är minst viktigt att prata om med sina barn i jämförelse med flera andra frågor. Dessutom visar undersökningen att man tycker frågor som rör homo- och bisexualitet och könsidentitet är svåra att prata om. När inte föräldrarna klarar av att hantera frågan faller ett stort ansvar på skolan. Först när skolan kan tillhandahålla en miljö som är tillåtande i alla sina delar kan samhället på sikt vara ett öppet samhälle präglat av respekt. I skolan krävs det resurser och framför allt tid för att samtala med elever och även med kolleger. Det handlar om att veta vad läraren ska se och hur de hanterar frågan. Men det krävs också att skolans personal används rätt. Kommunerna måste möjliggöra för all skolpersonal att arbeta med frågor som rör elevers föreställningar och syn på homo- och bisexualitet och kön. Då lärare med dagens förutsättningar inte ges möjlighet att bemöta och arbeta med elevernas förställningar så kan det indirekta budskapet som förmedlas tolkas att det är acceptabelt att anse att hbt-personer är mindre värda än andra människor! Det finns möjligheter att förbättra situationen när det gäller hbt-frågor ute på skolorna. Equalprojektet "Under ytan" drivs av tolv parter bestående av myndigheter, organisationer och kommuner som alla är medvetna om de problem och brister som finns i skolan när det gäller diskrimineringsgrunden sexuell läggning. "Under ytan" har utarbetat material och metoder som ska underlätta lärarnas arbete med att lyfta värderingsfrågor kring homofobi och heteronormativitet, både inom lärarkåren och gentemot eleverna. Vi vill uppmana regeringen att ge alla Sveriges skolhuvudmän större möjligheter att ta sitt ansvar och med kraft genomföra de utbildningsinsatser som krävs för att höja kompetensen kring frågan om sexuell läggning i skolan. Lika viktigt är att dagens och morgondagens lärarstuderande får kunskaper och kompetens inom dessa frågor. I våras infördes en ny lag som gäller förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever. I och med införandet av denna lag fick skolorna ett ökat ansvar att aktivt motverka trakasserier och kränkande behandling i skolan. Lagen bygger på de gällande diskrimineringsgrunderna varav sexuell läggning är en. Skolan skall värna alla elever som är utsatta, men i dag vill vi lyfta fram just hbt-personer. Vi kräver: Att regeringen avsätter resurser för en nationell informationssatsning inriktad på att sprida kunskaper om konkreta metoder och verktyg för att lärare, skolledare samt övrig skolpersonal på ett effektivt sätt ska kunna arbeta med frågor om likabehandling och diskriminering, inklusive frågor om sexuell läggning och könsidentitet och könsuttryck. Att all lärarutbildning inkluderar hur lärare ska hantera och förebygga diskriminering och kränkningar och frågor som rör sexuell läggning och könsidentitet och könsuttryck. Att alla kommuner och skolhuvudmän i sin egenskap av arbetsgivare ger sina lärare, skolledare samt övrig skolpersonal möjligheter att öka sin kompetens kring hur man förebygger kränkande behandling, trakasserier och diskriminering, inklusive frågor om sexuell läggning och könsidentitet och könsuttryck. Sören Andersson Metta Fjelkner Eva-Lis Preisz


”Sveriges samarbete med Natoviktigare än hittills känt”

Summary: USA:s bombflyg genom svenskt luftrum drömdeinte ens om att svenskarna skulle skjuta på dem. Förberedelserna för Sveriges krigstida militära samverkan med västmakterna upphörde inte förrän i mitten av 1980-talet. Det finns inga som helst belägg för att Sveriges politiska ledning gett försvaret instruktioner att avbryta förberedelserna för mottagande av militär hjälp västerifrån. I stället kringärdades sådana förberedelser gradvis av allt hårdare sekretess och kretsen som kände till saken krymptes. Det skriver forskaren vid Försvarets forskningsinstitut Robert Dalsjö.

Historien om Sveriges hemliga militära samarbete med västmakterna under det kalla kriget är långtifrån färdigskriven. I en doktorsavhandling som nyligen godkänts på Department of War Studies, King’s College London och som kommer att ges ut på Santérus förlag, lägger jag fram en rad nya fynd och tolkningar. De bygger på en kombination av dokument från arkiv, intervjuer med före detta befattningshavare och tidigare forskning. Av särskilt värde har varit en samling med hundratals tidigare mycket hemliga och icke diarieförda handlingar från Försvarsstaben, som jag som förste oberoende forskare fått tillgång till. Men även om de nya fynden besvarar många viktiga frågor så väcker de också nya. • Förberedelserna för krigstida militär samverkan med västmakterna fortsatte under 1970-talet och upphörde inte förrän i mitten av 1980-talet. Under 70-talet uppdaterades och vidmakthölls mycket av den planering som utarbetats tidigare. Vissa nya element tillkom också, såsom förhoppningar om att amerikanska marinkårsförband skulle sättas in för att stötta det svenska markförsvaret. En inblandad stabsofficer berättade att ”det var go i planeringen” för västsamverkan under Stig Synnergrens tid som ÖB. Åtminstone till 1979 innehöll också riktlinjerna för krigsplaneringen formuleringar om att geografiska områden som var av betydelse för mottagande av hjälp utifrån skulle försvaras i det längsta. • För väst utgjorde Sverige med sitt starka flygvapen en stor jaktskärm som skyddade Norge, Danmark och Storbritannien mot luftangrepp österifrån och som kunde ge livsviktig förvarning, samtidigt som det var ett viktigt genomflygningsområde för det västliga bombflyget. En före detta chef för det amerikanska strategiska bombflyget (Strategic Air Command, SAC) har också bekräftat att man planerade att flyga genom svenskt luftrum och inte ens drömde om att svenskarna skulle skjuta på dem. Tvärtom hade väst redan i mitten på 50-talet etablerat rutiner för hur SAC:s plan skulle identifiera sig för svenska flygledare, och man kände till ett antal längre svenska flygfält som kunde användas för nödlandningar. • På svensk sida hade flygstaben utarbetat anvisningar för ledning av allierat jaktflyg, och ett stående inslag i många svenska krigsspel under 50- och 60-talen var framskjuten basering av västligt kärnvapenbärande attackflyg till flygfält i Sverige, från vilka angrepp riktades mot baser och hamnar i Baltikum och Finland. I debatten har det hävdats att skillnader i teknisk standard skulle ha förhindrat direkt samverkan mellan svenskt flyg och Natoflyg. Emellertid kan jag visa att mellanmunstycken för tankning av Natoflyg lagrades vid de flesta flygbaser och att det svenska stridsledningssystemet runt 1964 försågs med sändare/mottagare för UHF-bandet, explicit avsedda för kommunikation med Natoflyg som befann sig svenskt luftrum. • Förberedelserna för krigstida militär samverkan mellan Sverige och Norge respektive Danmark, det så kallade DNS-samarbetet, var mycket mer omfattande och djupgående än vad som hittills varit känt. De tre ländernas försvarsstabschefer brevväxlade flitigt, och de och deras medarbetare möttes regelbundet för att uppdatera den gemensamma planeringen. Det har i debatten hävdats att DNS-planeringen var löslig och inte av operativ karaktär. En närmare analys av den svensk-norska plan för samordning av luftbevakningen som forskaren vid Försvarshögskolan Magnus Petersson fann i norska arkiv visar dock att den rapporteringsmall som skulle användas var mycket lik rapporteringsmallen i det svenska Stril-50-systemet, som ännu användes i delar av Sverige vid det kalla krigets slut. Därtill innehöll planen föreskrifter för stationering av norska flygstridsledare i svenska stridsledningscentraler och vice versa, vilket skulle ökat möjligheterna att koordinera luftoperationer. Den politiska ledningen var –med ett viktigt undantag – informerad om förberedelserna och hade givit sitt medgivande. Under Tage Erlanders tid rapporterade den militära ledningen normalt om detta till statsministern, försvarsministern eller utrikesministern, men 1949, 1959 och 1963 gjordes också föredragningar vid regeringssammanträden. Dragningen 1959 gjordes tre dagar före riksdagens debatt om Hjalmarsonaffären, där Erlander kategoriskt tog avstånd från alla former av förberedelser för militär samverkan med medlemmar av ett stormaktsblock. Några veckor senare kunde försvarsstabschefen vid ett hemligt möte med sin danska motsvarighet berätta att regeringen – trots uttalandet i riksdagen – hade givit tillstånd att fortsätta samarbetet som förut. • Efter Olof Palmes övertagande av statsministerposten 1969 krympte kretsen av statsråd som kände till förberedelserna stegvis. Ett viktigt brott i den politiska kontrollen och insynen inträffade vid maktskiftet 1976, då Palme valde att inte informera sin efterträdare Thorbjörn Fälldin om de åtgärder som i hemlighet vidtagits för att säkra hjälp västerifrån om Sverige skulle utsättas för ett sovjetiskt angrepp. Men även ÖB Synnergren berättade knappast något för Fälldin om förberedelserna, och det var bara försvarsminister Erik Krönmark som fick veta något av sin företrädare och av ÖB, och då mest smärre brottstycken. Med tanke på att förberedelserna hade karaktären av en livlina för att säkra nationens överlevnad måste Palmes och Synnergrens förfarande betraktas som anmärkningsvärt. Min avhandling granskar förberedelserna för västsamverkan under hela det kalla kriget, från 1949 till 1989. Två drag i helhetsbilden är frapperande: • att förberedelsernas omfattning och intensitet varierade över tiden • hur hanteringen av dessa frågor förändrades. Grunden för förberedelserna etablerades sent 40-tal och tidigt 50-tal, varefter verksamheten växte stegvis fram till mitten på 60-talet. Under dessa år hanterades förberedelserna enligt normala stabsrutiner, om än omgivna av särskild sekretess. I mitten av 60-talet börjar en period av stagnation, där mycket vidmakthålls men mycket lite nytt tillkommer. Samtidigt blir hanteringen alltmer irreguljär och personbaserad. Från sent 70-tal övergår stagnationen i förfall där planeringen inte kan vidmakthållas. Det hela slutar med att ÖB Lennart Ljung tidigt 80-tal bestämmer sig för att ”stänga ner butiken” och avvecklar det mesta av de förberedelser som då fanns kvar. Varför avtog då förberedelserna för mottagande av hjälp västerifrån under 70-talet och avvecklades under 80-talet? Denna fråga står i centrum för min avhandling. Det finns inga som helst tecken på att den politiska ledningen givit försvaret instruktioner att avbryta förberedelserna. Det svar jag landar på är att orsaken ligger i hur den offentliga linjen om neutralitetspolitiken och Sveriges internationella ställning utvecklades från 60-talet och framåt. 50-talets alliansfrihet var rätt pragmatisk, men 1959 påbörjades en övergång till en mer dogmatisk neutralitetslinje, som under 60- och 70-talen upphöjdes till något av en nationell överideologi. Från mitten av 60-talet tillkom också den moraliskt laddade aktiva utrikespolitiken, som ofta ställde Sverige i skarp motsats till västvärlden. Den därmed ökande diskrepansen mellan den offentliga bilden av Sveriges linje och de hemliga banden till väst gjorde det med tiden allt svårare att vidmakthålla förberedelserna. Dels kom officerskåren, högre tjänstemän och politiker att i allt högre grad tro på den officiella bilden. Dels ökade sprängkraften för det fall saken på något sätt hade läckt ut. Man kan fundera över vad reaktionen blivit om det runt 1975 kommit ut bevis för att den svenska statsledningen i hemlighet räknade med att Sverige skulle räddas från ett sovjetiskt angrepp av de B-52or vars räder mot Vietnam man fördömt i de hårdaste ordalag. Följden blev att inte bara förberedelserna utan också Sveriges strategiska beroende av väst kringgärdades av allt hårdare sekretess, och kretsen som kände till saken krymptes. På 70- och 80-talen så trodde många – bisarrt nog – att vi skulle försvara oss mot ryssen i östra Sverige och samtidigt upprätthålla neutraliteten mot Nato på västkusten. Att Sverige i händelse av ett sovjetiskt angrepp skulle hamna på samma sida i kriget som Nato var ett faktum som helt enkelt inte fick nämnas. Denna situation var i längden inte hållbar, och när det nationella säkerhetsintresset ställdes mot den självbild som skapats av den politiska retoriken var det säkerheten som fick ge vika. Detta reser ett antal frågor av inte obetydlig dignitet. Neutralitetspolitikkommissionen fann att det hade varit oförenligt med statsmakternas ansvar för landet om man inte hade vidtagit åtgärder för mottagande av militär hjälp utifrån för det fall neutralitetspolitiken hade misslyckats. I detta uttalande har bland andra Ingvar Carlsson instämt. Anders Thunborg betecknade förberedelserna som ett sätt att säkerställa nationens överlevnad. Mot denna bakgrund kan man fråga såg hur den statsledning bör betecknas som låter nationens livlina ruttna bort därför att statsledningen själv – åtminstone till del av inrikespolitiska skäl – hade skapat en retorisk bild av Sveriges ställning som gjorde det för känsligt att hålla livlinan i skick. Liksom hur man bör se på den militära ledning som medverkade till detta. Robert Dalsjö


”Metallåtervinning viktig klimatsatsning”

Summary: Om bara värmeljusformarna i aluminium lämnades till återvinning i stället för att slängas i soporna kan de ersätta 225 ton nyproducerad aluminium och koldioxidutsläppen skulle minska med drygt 1 000 ton.

Metallåtervinningen minskari dag de svenska koldioxidutsläppen med cirka fem miljoner ton. Det motsvarar nästan dubbla Sveriges nationella klimatmål till år 2010. 10 000 ton aluminiumförpackningar kommer årligen på marknaden. Mindre än hälften återvinns, resten läggs på deponi. 15 000 ton konservburkar och andra plåtförpackningar deponeras årligen, enligt senast tillgängliga statistik. Enbart genom att återvinna värmeljusformarna i aluminium i stället för att slänga dem kan nyproduktion av 225 ton aluminium undvikas. Då minskas koldioxidutsläppen med drygt tusen ton. Att nyproducera ett ton aluminium ger närmare sju ton koldioxidutsläpp. Om metallen i stället återvinns blir utsläppen bara en tjugondel så höga – 300 kilo koldioxid. Om varje svensk källsorterar ytterligare ett kilo aluminium per år minskar koldioxidutsläppen motsvarande oljeuppvärmningen av 20 000 villor. Miljövinsterna är tydliga också för återvinning av andra metaller; 75 procent energibesparing för stål och än högre vinster för ädla metaller. Företagen inom nätverket BLICC (Business Leaders Initiativ on Climate Change) strävar efter att minska koldioxidutsläppen. En allt viktigare del i detta blir att öka återvinningen – det bästa sättet att möta den ökande globala efterfrågan på metaller utan ökad klimatpåverkan. Med ny teknik har återvinningsgraden ökat för varje given mängd metall som kommer in, med stora positiva klimat- och miljöeffekter. Samtidigt har energianvändningen minskat. Men stora mängder metall går återvinningen förbi eftersom det ofta är enklare och billigare att slänga i soppåsen eller på tippen. Metallpriserna har stigitkraftigt den senaste tiden, vilket gjort att allt mer återvinning är lönsam, men stora metallmängder läggs fortsatt på tipp. Det strider mot EU:s avfallshierarki, som slår fast att återvinning går före förbränning och deponi, även för metaller. Många värdefulla metaller dumpas på tipp eftersom de är svåra att återvinna. Därför är det centralt att stimulera utvecklingen av ”renare” produkter, med minskad blandning av olika material, tydlig märkning av materialen och snabb och enkel demontering. Det behövs ett utökat producentansvar för varor som ålägger varje producent att använda en viss mängd återvunnet material. Stimulans i form av återvinningsförsäkringar där en från början genomtänkt design ger lägre försäkringspremie stödjer också utvecklingen mot ökad återvinning. Metallåtervinningen underlättas också avsevärt med fastighetsnära insamling.Hälso- och miljöfarligametaller som kvicksilver, arsenik och kadmium ska inte återföras till samhällets kretslopp utan tas om hand speciellt. Ökad återvinning med professionell demontering och sanering ger bättre möjligheter att verkligen ta hand om dessa metaller så att de inte hamnar på fel ställe. Det är hög tid att också se ökad metallåtervinning som en viktig klimatsatsning. Med den inställningen blir det självklart att vi snabbt måste minska den höga andel metall som idag läggs på tipp. BLICC (Business Leaders Initiative on Climate Change): Anders Egelrud vd Fortum Värme, Anders Jansson koncernchef Stena Metall, Anders Söderman vd Bostads AB Poseidon, ann Sommer vd Länsförsäkringar Sak, Håkan Bryngelson vd Vasakronan, Joakim Säll vd Svenska Statoil, Lars Birve vd MKB Fastighets AB, Lars Rekke generaldirektör LFV (Luftfartsverket), Maria Ågren generaldirektör SMHI, Per-Uno Alm grundare Respect


”Vi satsar på demensvården i planen för äldreomsorg”

Summary: I dag lever 140 000 i Sverige med demens, medicinvetenskapen kan ännu inte bota sjukdomen. Om 25 år beräknas antalet demenssjuka ha ökat till 210 000 personer. Därför avsätter vi 200 miljoner kronor årligen i ett fempunktsprogram från 2007, skriver Ylva Johansson.

Medicinvetenskapen kan ännu inte bota demens. En demenssjukdom leder gradvis till omfattande minnesförluster och försämrar tankeförmågan. Den sjuka blir så småningom helt beroende av omgivningens insatser för vård och omsorg. Därför anser vi att en god demensvård, som genomsyras av hög kvalitet och en värdig människosyn, ska vara ett av de mest prioriterade områdena inom svensk äldreomsorg. I dag lever 140 000 personer i Sverige med demens. Den stadigt ökade medellivslängden i Sverige, som egentligen är en stor framgång för välfärden, innebär att antalet personer med demens kommer att öka. Om 25 år beräknas antalet demenssjuka ha stigit till 210 000 personer. Det gör demens till en av de stora folksjukdomarna. Demens kallas ofta för de anhörigas sjukdom. Tillsammans med den sjuka känner också många anhöriga den rädsla, sorg och ångest som sjukdomen alstrar och den sjuka blir alltmer beroende av sin närmaste omgivning. Anhöriga vårdar ofta sina närstående för att de vill det. Men då ska de få samhällets stöd. Det handlar till exempel om att ha en kontaktperson att ringa till för att få goda råd och kunskap och om att ha möjlighet till avlastning, som exempelvis dagverksamhet för den sjuke. God demensvård handlar både om insatser som riktar sig till den sjuke och om att utveckla stödet till de anhöriga. Regeringen har från och med i år fyrdubblat stödet till anhörigvårdarna. Nu vill vi ta ytterligare ett stort steg och från statens sida satsa brett för demensvården i Sverige. Regeringen har nyligen presenterat den nationella utvecklingsplanen för vård och omsorg om äldre. I ett första steg avsätter vi nu 1,7 miljarder kronor årligen för att bygga ut hemsjukvården för de mest sjuka äldre, stimulera byggandet av fler platser i särskilda boenden och genomföra insatser för att förebygga fallolyckor och ohälsa för äldre. En viktig hörnsten i utvecklingsplanen är de satsningar som vi gör inom demensvården. Sverige har en god demensvård, men det finns svagheter. Det krävs riktade insatser för att höja kvaliteten inom demensvården. Regeringen avsätter i en riktad och långsiktig satsning 200 miljoner kronor årligen från och med 2007. Jag vill särskilt lyfta fram fem punkter: ð


"Vi satsar på demensvården i planen för äldreomsorg"

Summary: Idag lever 140 000 i Sverige med demens, medicinvetenskapen kan ännu inte bota sjukdomen. Om 25 år beräknas antalet demenssjuka ha ökat till 210 000 personer. Därför avsätter vi 200 miljoner kronor årligen i ett fempunktsprogram från 2007, skriver Ylva Johansson.

Medicinvetenskapen kan ännu inte bota demens. En demenssjukdom leder gradvis till omfattande minnesförluster och försämrar tankeförmågan. Den sjuka blir så småningom helt beroende av omgivningens insatser för vård och omsorg. Därför anser vi att en god demensvård, som genomsyras av hög kvalitet och en värdig människosyn, ska vara ett av de mest prioriterade områdena inom svensk äldreomsorg. I dag lever 140 000 personer i Sverige med demens. Den stadigt ökade medellivslängden i Sverige, som egentligen är en stor framgång för välfärden, innebär att antalet personer med demens kommer att öka. Om 25 år beräknas antalet demenssjuka ha stigit till 210 000 personer. Det gör demens till en av de stora folksjukdomarna. Demens kallas ofta för de anhörigas sjukdom. Tillsammans med den sjuka känner också många anhöriga den rädsla, sorg och ångest som sjukdomen alstrar och den sjuka blir alltmer beroende av sin närmaste omgivning. Anhöriga vårdar ofta sina närstående för att de vill det. Men då ska de få samhällets stöd. Det handlar till exempel om att ha en kontaktperson att ringa till för att få goda råd och kunskap och om att ha möjlighet till avlastning, som exempelvis dagverksamhet för den sjuke. God demensvård handlar både om insatser som riktar sig till den sjuke och om att utveckla stödet till de anhöriga. Regeringen har från och med i år fyrdubblat stödet till anhörigvårdarna. Nu vill vi ta ytterligare ett stort steg och från statens sida satsa brett för demensvården i Sverige. Regeringen har nyligen presenterat den nationella utvecklingsplanen för vård och omsorg om äldre. I ett första steg avsätter vi nu 1,7 miljarder kronor årligen för att bygga ut hemsjukvården för de mest sjuka äldre, stimulera byggandet av fler platser i särskilda boenden och genomföra insatser för att förebygga fallolyckor och ohälsa för äldre. En viktig hörnsten i utvecklingsplanen är de satsningar som vi gör inom demensvården. Sverige har en god demensvård, men det finns svagheter. Det krävs riktade insatser för att höja kvaliteten inom demensvården. Regeringen avsätter i en riktad och långsiktig satsning 200 miljoner kronor årligen från och med 2007. Jag vill särskilt lyfta fram fem punkter: För det första ska medlen användas för en generell kompetenshöjning av personalen inom demensvården. Personalens kompetensnivå är en av de viktiga nycklarna för att höja kvaliteten. Alla demenssjuka bör vårdas av personal med specialutbildning i demensvård- och omsorg. Det finns också ett stort behov av demenskunskap på samtliga grundutbildningar inom vård och omsorg. Kunskapsbehovet gäller alla professioner. För det andra ska vi verka för att alla personer som misstänks ha en demenssjukdom erbjuds en demensutredning. En fastställd diagnos underlättar den vårdplanering som förr eller senare blir en nödvändighet. Demensutredningar görs främst i primärvården. Allmänläkare och företagsläkare behöver få ökad kunskap om att ställa diagnos och ge terapi. För det tredje ska vi göra riktade insatser för att öka spetskompetensen inom demensvården. I en enkätundersökning gjord 2002 uppgav endast hälften av landets kommuner att man hade tillgång till någon form av demensteam. Vårdande demensteam med läkare som har spetskompetens om demenssjukdomar är viktig både för att göra utredningar och som trygghet för den sjuka och dennes anhöriga. Även demenssjuksköterskor och annan personal med specialutbildning i demens är nödvändiga för en god vård. För det fjärde ska vi verka för att öka kunskapen om yngre demenssjuka. Det finns fortfarande stor okunskap om att demens är en sjukdom som även drabbar yngre personer. Vi vet för lite om gruppen yngre demenssjuka och deras behov. Vi har därför tagit initiativ till en nationell informationssatsning, för att sammanställa befintlig kunskap om unga demenssjuka och genomföra särskilda informationssatsningar till relevanta yrkesgrupper och anhöriga. För det femte ska vi inrätta ett nationellt kompetenscentrum där en huvuduppgift är att öka kunskaperna om demensvården i Sverige. Sverige är ett av världens ledande länder i forskningen om demenssjukdomar. Men det finns brister när det gäller spridning och användning i vården av dessa kunskaper. Det nationella kompetenscentret ska ha ett samlat ansvar för att hantera forskning och kunskapsspridning. Att utveckla äldreomsorgen blir ett av de viktigaste reformområdena och en av framtidens stora utmaningar. Att satsa nya miljarder på äldreomsorgen är för oss socialdemokrater viktigare än stora skattesänkningar. Den som har jobbat och slitit i hela sitt liv har rätt att känna sig trygg inför sitt åldrande. Vården och omsorgen ska finnas där, den dagen han eller hon behöver det. Och det ska vara av högsta kvalitet. Det är min generations moraliska skyldighet att se till att vi klarar det. Ylva Johansson