Vid livets slut är det patienten som bestämmer

Summary: Att arbeta med döende patienter och deras anhöriga kan vara tungt, men man får mycket tillbaka. Man kommer ofta väldigt nära varandra, tycker sjuksköterskorna Irene och Jenny.

Det händer att Irenes patienter är med henne när hon sitter på bussen hem från jobbet, berättar hon. – Ibland är de med mig i tankarna på kvällen hemma i soffan också. Visst tänker man mycket på patienterna, men jag försöker ändå skilja mellan jobb och fritid, annars kan det bli för tungt. Irene Larsson Dåderman, 54, och hennes kollega Jenny Scott, 32, är sjuksköterskor och arbetar med palliativ vård på Stockholms sjukhem. Där vårdas människor under sin sista tid i livet. – Jag åt lunch med en kompis nyligen, berättar Jenny. Hon frågade hur vi orkar jobba när så många patienter dör. Men jag förklarade att vi får så mycket tillbaka i jobbet, från patienter och anhöriga. När ”inget mer kan göras” är det i själva verket väldigt mycket som kan göras. Smärta, oro och ångest kan lindras, med mediciner och med omvårdnad. På Stockholms sjukhem har man tid för patienter och närstående, säger Irene och Jenny. Anhöriga är alltid välkomna, dygnet runt, många sover över. – Och de anhöriga ska ju gå vidare i livet sen. Går de härifrån och känner att den sista tiden för deras närstående blev bra, då känner vi att vi har gjort ett bra jobb. En del närstående håller kontakt med oss i åratal efteråt, säger Jenny. – Det talas så mycket i vården om ”patienten i centrum”, säger Irene. Men hos oss är det verkligen så. Det är patienten som bestämmer om sin egen vård, det är nog det som är grejen. Respekten för patienterna är en grundsten i vården, tycker Irene och Jenny. – Den finns hos alla i teamet. Vi har professionella, flexibla läkare, och försöker hitta lösningar på problem utifrån patientens behov, säger Irene. Ibland har vi till exempel haft unga killar på avdelningen, som har tyckt att det har känts pinsamt att få kroppen tvättad av en ”tant” eller en ung tjej. – Då går man inte bara in och säger hurtigt ”nu ska vi duscha dig”. Vi har kunnat lösa det genom att patienten har fått vara sövd under tvättningen, berättar Irene. – Man behöver ofta bara gå till sig själv, för att förstå, säger Jenny. Jag skulle känna mig obekväm med att någon annan skulle tvätta mina intima delar. Patienter och vårdare kommer ofta mycket nära varandra. – Man lär känna människan bakom patienten, och förstår mycket om personen som kan vara viktigt för omvårdnaden, säger Jenny. – Det blir som om man får titta in i en människas hela liv, säger Irene. Jag får många förtroenden. Och de stannar hos mig. Är det något som jag tror att läkarna behöver veta, då frågar jag om jag får förmedla det. Får jag inte det, så gör jag det inte. Vissa patienter berör mer än andra. Det har inte så mycket med ålder att göra, säger Jenny: – Man kan identifiera sig mer med någon som är jämnårig. Men jag kan bli lika berörd av en äldre patient som av en yngre. Det finns patienter som går rakt in i hjärtat, och som man aldrig någonsin glömmer. Samtidigt är personalen professionell nog att inte låta de personliga känslorna styra vården, så att vissa får mer tid och uppmärksamhet, försäkrar Jenny. – Och det är ju inte heller så att alla blir mest berörda av samma patient, säger Irene. Men vissa möten blir väldigt starka, så är det bara, det handlar kanske om personkemi. Många gånger lever både patienter och anhöriga under stor press, och de kan vara förtvivlade, arga, och ibland mycket krävande. – Vi vet ju att det är naturligt att det blir så, säger Irene. Men blir det alltför tärande, kan man behöva lite återhämtning, då kan man byta av varandra. En förutsättning för att orka med jobbet är att personalen talar mycket med varandra och stöttar, säger Jenny: – Vårt mål är att sitta ner en stund i slutet av varje arbetspass, och prata om sådant som hänt, och vad vi känner. Under själva jobbet är man så fokuserad på patienter och anhöriga, så då hinner man inte alltid med att tänka på kollegerna. – Återhämtning är viktigt, säger Irene. Egentligen borde vi som jobbar i palliativ vård ha mer schemalagd tid för det. Som det nu är jobbar många deltid för att orka med. Så borde det inte behöva vara. Själv har Irene ett stort behov av att se friska människor när hon är ledig. – Jag kan åka ut till Ikea och gå runt och titta på alla som trängs där, och njuta. Jag vet ju inte hur friska de är, förstås, men de ser friska ut. Inte så sällan säger patienter på avdelningen att de skulle vilja ha hjälp med att dö. – Då försöker man förklara att vi inte kan hjälpa dem med det, men att vi kan hjälpa dem med att lindra deras symtom, säger Jenny. Ibland är det kanske mest ett rop på hjälp, ett sätt att tala om hur dåligt de mår. I sällsynta fall är det mycket svårt att lindra smärtorna tillräckligt. – Och då är det ju förfärligt, säger Irene. Någon sådan gång har väl tanken flugit genom huvudet, att ”hoppas det går fort”. Men min inställning är att vi arbetar för att lindra. Jag skulle inte vilja vara den som gick in med en spruta till patienten, och det tror jag gäller oss alla. Ofta är det ångesten som är det värsta, säger Irene. – Den påverkar hela tillvaron för patienten. Men vi lyckas nästan alltid få bukt med ångesten, vi är bra på det här, både medicinskt och omvårdnadsmässigt.


”Jag anmäler mig själv till advokatsamfundet”

Summary: Thomas Quicks advokat bryter tystnaden: Anklagelserna mot mig måste utredas. Det handlar om förtroendet för advokatkåren och det svenska rättskipningssystemet.Jag har under lång tid anklagats för att allvarligt ha åsidosatt mina skyldigheter som försvarare för Sture Bergwall (som då hette Thomas Quick). Det har bland annat sagts att jag känt till bevismaterial som skulle visat att Bergwall var oskyldig till de mord han erkänt och att jag accepterat att polisen vid rekonstruktioner instruerat Bergwall hur han skulle hitta en viss plats. Kritiken är obefogad och jag vill nu få till stånd en objektiv och intellektuellt hederlig utredning rörande frågan om jag har misskött uppdraget som Bergwalls försvarare under 1990-talet. Jag uppmanar därför Sveriges advokatsamfund att göra en disciplinär prövning, skriver Claes Borgström.

Öppet brev till styrelsen för Sveriges advokatsamfund I inledningen av de vägledande reglerna om god advokatsed sägs bland annat att en advokats främsta plikt är att visa trohet och lojalitet mot klienten. Advokaten ska som en oberoende rådgivare företräda och tillvarata klientens intressen. Advokaten får inte låta sitt handlande påverkas av tanke på egna fördelar eller obehag eller av hänsyn till andra ovidkommande omständigheter. En advokat får inte främja orätt. Enligt Sveriges advokatsamfunds stadgar ska styrelsen för advokatsamfundet utöva tillsyn över advokatväsendet och tillse att advokater uppfyller de plikter som åvilar dem. Om styrelsen genom medier eller på annat sätt får information om att en ledamot av advokatsamfundet bryter mot de etiska reglerna kan styrelsen väcka frågan om disciplinärt ingripande mot advokaten. En utredning genomförs då av samfundets disciplinnämnd. De påföljder som kan drabba en advokat som brutit mot etikreglerna är, beroende på allvaret i överträdelsen, uteslutning ur advokatsamfundet, varning med eller utan straffavgift och erinran. Under lång tid har journalister, jurister, psykologer och fria debattörer uttalat att jag under många år i slutet av 1990-talet allvarligt åsidosatt mina skyldigheter som försvarare för Sture Bergwall (som då hette Thomas Quick). Enligt vissa har det inte bara rört sig om flagranta förbiseenden och misstag utan om medvetna åtgärder eller underlåtenheter till skada för Bergwall under förundersökningar och rättegångar gällande sex mord. Några personer har uttalat att jag uppsåtligen eller i vart fall genom allvarlig försummelse medverkat till att min klient blev oskyldigt dömd för sex mord. Det har sagts att jag känt till bevismaterial som skulle visat att Bergwall var oskyldig till de mord han erkänt, att jag utan att protestera deltagit i en stor mängd polisförhör där Bergwall varit kraftigt neddrogad och att jag utan invändningar accepterat att polisen vid rekonstruktioner instruerat Bergwall till exempel hur han skulle hitta en viss plats. Bergwall har för egen del uttalat att jag helt svikit honom under mitt uppdrag och att mitt förhållningssätt i vart fall delvis måste ha berott på att jag ville tjäna pengar. Samma påstående har även andra gjort. Bergwalls nuvarande försvarare hävdar att jag ingick i en sekt tillsammans med åklagaren, utredaren och psykologen. Jag har kritiserats för att jag inte åberopat bevisning, till exempel vittnesmål, som skulle visat att Bergwall var oskyldig. Några har anmärkt på att jag inte överklagat de fällande domarna till hovrätten. Ytterligare påståenden om att jag grovt åsidosatt mina skyldigheter som Bergwalls försvarare har förekommit under åren. Frågan uppkommer varför inte Sveriges advokatsamfund har reagerat på de förmodligen allvarligaste anklagelser som någonsin riktats mot en ledamot av samfundet. Advokatsamfundets passivitet kan kanske förklaras av att de fel jag påstås ha begått inträffade under min förra period som ledamot av samfundet. År 2000 utträdde jag ur samfundet i samband med att jag utnämndes till jämställdhetsombudsman och jag återinträdde i september 2007. Advokatsamfundet skulle därför kunna hävda att det inte finns någon anledning att nu inleda ett disciplinärt förfarande. Disciplinnämnden är dessutom inte skyldig att pröva en anmälan som gäller omständigheter som ligger mer än tre år tillbaka i tiden. Sådana invändningar har ingen tyngd. En ledamot av advokatsamfundet som gjort sig skyldig till sådana fel och överträdelser som jag påstås ha gjort bör inte tillåtas fortsätta att verka som advokat. Det finns flera skäl till den ståndpunkten. Enligt de vägledande reglerna ska en advokat utöva sin verksamhet med integritet och på ett sätt som främjar det goda rättssamhället så att förtroendet för advokatkåren upprätthålls. De disciplinära reglerna syftar också till att skydda klienter från advokater som missköter sina uppdrag så att klienterna gör rättsförluster. Att bli oskyldigt dömd för mord får anses vara en av de största rättsförluster som en människa kan lida. Jag har tidigare valt att inte kommentera att Bergwall återtagit sina erkännanden och att han så här långt beviljats resning i ett mål. Därmed har jag också avstått från att försvara mig mot de anklagelser som riktats mot mig. Mitt ställningstagande har föranlett flera personer att kritisera mig för brist på civilkurage. Andra har tagit min tystnad till intäkt för ett medgivande till att jag begått alla de fel jag beskylls för. Skälet till att jag inte tagit till orda är den lojalitetsplikt som jag anser gäller i förhållande till min tidigare klient. Jag vill inte göra uttalanden som kan vara till nackdel för Bergwall i hans strävanden att nu bli frikänd för de mord som han erkände och dömdes för när jag var hans försvarare. Därför är jag förhindrad att i sak försvara mig mot den kritik som riktas mot mig. Det enda jag kan säga är att kritiken är obefogad. Enligt de etiska reglerna finns ett utrymme för en advokat att exempelvis göra undantag från den tystnadsplikt och diskretionsplikt som gäller i förhållande till klienten om det krävs för att advokaten ska kunna värja sig mot klander som riktas mot henne eller honom. Klienten kan också själv lösa advokaten från tystnadsplikten. Det hindrar inte att advokaten ändå själv till sist måste göra bedömningen om hon eller han kan agera på ett sätt som kan skada den enskilde klienten eller vara till nackdel för ett bredare klientkollektiv. En advokat som i eget intresse vänder sig mot en tidigare klient underminerar snarast förtroendet för advokatkåren. Min principiella inställning att inte uttala mig på ett sätt som kan skada Bergwalls sak i kommande rättsliga prövningar kvarstår oförändrad. Det hindrar inte att jag vill understryka att jag inte anser att jag begått några fel när jag var hans försvarare. Jag har utfört mitt uppdrag på samma sätt som andra advokater skulle ha gjort under de omständigheter som då gällde. För att få till stånd en saklig och allsidig prövning av frågan om jag åsidosatt mina förpliktelser som försvarare för Bergwall krävs en utredning som är objektiv och intellektuellt hederlig. Jag uppmanar därför Sveriges advokatsamfund att inleda en disciplinär prövning rörande frågan om jag misskött mitt uppdrag på det sätt som många hävdar. Att de påstådda förseelserna ligger långt tillbaka i tiden utgör inte något hinder mot en sådan utredning med hänsyn till det synnerligen stora intresse som saken har för förtroendet för advokatkåren och för allmänhetens förtroende för det svenska rättsskipningssystemet i sin helhet. Om advokatsamfundet har uppfattningen att beskyllningarna är uppenbart ogrundade krävs ingen utredning. I sådant fall har det samma allmänintresse att advokatsamfundet på lämpligt sätt informerar om att det inte finns några sakliga skäl till att inleda ett disciplinärt förfarande. Stockholm i april 2010 Claes Borgström


”Vi inför yrkeslegitimation för alla Sveriges lärare 2012”

Summary: Alliansregeringen: I vårpropositionen tar vi ytterligare ett steg och satsar en kvarts miljard om året under kommande år på att kvalitetssäkra läraryrket. Den viktigaste faktorn för goda resultat i skolan är en kvalificerad och engagerad lärarkår. Regeringen föreslår därför att en yrkeslegitimation för lärare och förskollärare införs från den 1 juli 2012. Tanken är att endast de som har legitimation ska ges fast anställning i skolan. En person kan bli legitimerad på två sätt, dels genom lärarexamen, dels genom annan akademisk ämnesutbildning kompletterad med praktik och ett års pedagogisk utbildning. Vi föreslår också ett nytt mentorssystem och att lektorerna återinförs. Det nya systemet med legitimationer kostar ungefär en kvarts miljard om året, skriver de borgerliga partiledarna.

En skola i världsklass är en förutsättning för att Sverige ska vara ett framgångsrikt land också i framtiden. Därför är det oroande att resultaten i den svenska skolan har sjunkit under de senaste årtiondena. Vi är övertygade om att Sverige kan bättre. Steg för steg lägger alliansregeringen därför om skolpolitiken. Inom de närmaste åren införs en ny gymnasieskola, nya läroplaner, ett nytt betygssystem, lärlingsutbildningar, fler nationella prov och en modern skollag. Vi genomför också riktade insatser, bland annat en läsa-skriva-räkna-satsning för de allra yngsta. Alla dessa satsningar till trots kommer det att dröja innan vi kommit till rätta med bristerna i den svenska skolan. Det går inte att vända den negativa utvecklingen över en natt eller ens under en mandatperiod. De reformer vi genomför är däremot alla viktiga verktyg i arbetet med att bryta den nedåtgående trenden. Den enskilt viktigaste faktorn för goda resultat i skolan är en kvalificerad och engagerad lärarkår. Därför är det ett allvarligt problem att attraktionskraften i läraryrket har minskat under ett antal årtionden. Ett tydligt uttryck för detta är att de som söker till läraryrket i dag har lägre studieresultat än de som sökte till läraryrket förr. Att vända denna utveckling är en central utmaning. Alliansregeringen har nyligen lagt fram ett förslag till riksdagen om en helt ny lärarutbildning med högre krav för att komma in och högre krav för att ta examen. En av regeringens första åtgärder var också att dra igång Lärarlyftet, en stor fortbildningssatsning för lärare. I den nya skollagen föreslås därtill skarpare behörighetsregler. Kravet är något så självklart som att den som undervisar i ett ämne också själv ska ha utbildning i just detta ämne. Duktiga lärare utför dagligen stordåd i klassrum runt om i Sverige, många gånger utan att få den uppskattning som de förtjänar. De möter varje elev med höga förväntningar och lyckas år efter år lära barn att läsa, skriva och räkna, får dem att upptäcka världen, ett nytt språk eller uttrycka sig kreativt och konstnärligt. Samtidigt vet vi att det finns lärare som inte borde vara lärare men som trots det fortsätter att utöva sitt yrke. I vårpropositionen tar vi ytterligare steg för en bättre kvalitetssäkring av läraryrket. Regeringen föreslår att en yrkeslegitimation för lärare och förskollärare införs. Tanken är att systemet med lärarlegitimation ska fungera enligt följande riktlinjer: 1). Endast den som har yrkeslegitimation får ges fast anställning som lärare eller förskollärare. 2). Legitimation för förskollärare eller legitimation för lärare meddelas av Skolverket. 3). Huvudingången till lärar- eller förskollärarlegitimation är att personen har en examen från någon lärar- eller förskollärarutbildning. Men i det nya systemet för lärarutbildning, behörighet och legitimation vill regeringen därtill öppna fler vägar till läraryrket än enbart lärarutbildning. En ytterligare ingång till legitimationen ska kunna vara annan akademisk ämnesutbildning än en lärarutbildning, till exempel civilingenjörer eller statsvetare som läst sina ämnen på universitet. Dessa personer ska i framtiden behöva läsa ett års kompletterande pedagogisk utbildning (KPU) och därutöver genomföra eller få sig tillgodoräknad praktiktjänstgöring som uppgår till ett halvt år. 4). En introduktionsperiod på ett år med mentor införs för lärare. I dag skickas unga nyutbildade lärare eller förskollärare ofta rakt ut i verksamheten utan någon särskild introduktion. Vi vet samtidigt att behovet av stöd och råd från äldre erfarna kolleger ofta är stort i början av yrkesutövningen. Under introduktionsåret får läraren eller förskolläraren inte tillsvidareanställas. Bara med ett intyg om godkänt introduktionsår och med godkänd formell utbildning i botten ska en lärare eller förskollärare kunna få sin legitimation. På så sätt införs en dubbel kvalitetssäkring av den blivande lärarens lämplighet. Dels i lärarutbildningen, dels i yrkeslivet i samband med introduktionsåret då rektor får möjlighet att göra en lämplighetsbedömning av läraren. 5). Ansvaret för betygssättning och undervisning tydliggörs. Endast legitimerade lärare ska få sätta betyg. Betygssättning är en myndighetsutövning som får stora konsekvenser för elevers framtid. Om undervisningen bedrivits av en icke-legitimerad lärare ska betyg sättas av en legitimerad lärare tillsammans med den som bedrivit undervisningen eller ytterst av rektor. Den enskilde läraren får i lag ett tydligt ansvar för den undervisning som han eller hon bedriver och i skollagen skärps ansvaret att anmäla om elever kränks eller behöver särskilt stöd. 6). Lektorer återinförs. Kraven är att vederbörande är legitimerad lärare eller förskollärare, har avlagt doktors- eller licentiatexamen samt visat minst fyra års yrkesskicklighet. Inom ramen för legitimationssystemet utnämns lektorer av Skolverket. 7). Systemet införs den 1 juli 2012. Lärare och förskollärare som är behöriga enligt dagens bestämmelser kommer att tilldelas lärarlegitimation efter en enkel ansökan. Från och med halvårsskiftet 2012 krävs godkänt introduktionsår för att tilldelas legitimationen. 8). En lärarlegitimation ska kunna dras in. Sådana beslut fattas av ett nytt organ, Lärarnas ansvarsnämnd. Nämnden ska bestå av fem ledamöter, varav ordföranden och minst en till ska vara domare. Grov oskicklighet i yrkesutövningen eller grova brott ska leda till indragen legitimation. För mindre grova förseelser kan en varning utdelas. 9). I den nya skollagen undantas yrkeslärare och modersmålslärare från kravet på examen för att få fast anställning. Skälet till detta är att dessa lärargrupper ofta har en annan bakgrund och rekryteras på ett annat sätt än vad som gäller för övriga lärare. Regeringen menar att det är logiskt att samma undantag görs för dessa kategorier vad gäller betygssättning. 10). För att finansiera systemet med lärarlegitimation satsar regeringen ungefär en kvarts miljard kronor om året kommande år. Satsningen inkluderar då bland annat ersättning till skolhuvudmännen för mentorer under introduktionsåret. För 2011 avsätts 60 miljoner kronor, för 2012 160 miljoner kronor och därefter 260 miljoner kronor per år. Det kommer sannolikt att ta flera år innan resultaten i svensk skola börjar stiga igen. Det tar lång tid innan strukturreformer på skolans område ger avtryck i elevernas slutbetyg. Att det tar tid är dock ingen ursäkt att avstå från att handla. Att ha en kvalificerad yrkeskår och öka attraktionskraften i framtidens läraryrke är en av de viktigaste framtidsfrågorna för Sverige. FREDRIK REINFELDT partiledare (M) MAUD OLOFSSON partiledare (C) JAN BJÖRKLUND partiledare (FP) GÖRAN HÄGGLUND partiledare (KD) Lärarnas utbildning Hösten 2009 var drygt 250.000 personer verksamma i förskolor, fritidshem, grundskolor, gymnasieskolor, komvux och svenskundervisning för invandrare, sfi. 53,8 procent av personalen i förskola hade pedagogisk högskoleutbildning liksom 59,4 procent av personalen i fritidshem. 86,5 procent av lärarna (heltidstjänst) i grundskolan hade pedagogisk högskoleexamen, liksom 75,0 procent av lärarna i gymnasieskolan och 78,4 procent av lärarna i komvux samt 72,1 procent av lärarna i svenskundervisning för invandrare (sfi). Källa: Skolverket


Det är ensamt på toppen av företaget

Summary: Många chefer kan känna sig som en i gänget – men är det egentligen aldrig. Det vet Carin Granlund Olsen. Två gånger har hon tvingats säga upp medarbetare som var hennes privata vänner.

2004 hankade sigCarin Granlund Olsen företag Podium fram i sviterna av it-kraschen. Hon var majoritetsägare och vd. De sex anställda insåg att läget var allvarligt, men ansvaret för vad som måste göras vilade på henne: – Jag hade startat företaget utifrån min profession som kommunikatör. Att det betydde att jag blev chef reflekterade jag aldrig över. Oron för företagets fortlevnad blandades med ångesten inför att behöva säga upp. Bland dem som skulle drabbas fanns en kvinna som var Carin Granlund Olsens vän. – Vi hade arbetat tillsammans och umgåtts privat i nio år. I dag kan Carin banna sig själv för att hon inte insåg att man måste dra gränsen för hur privat chefen kan vara med sina medarbetare. – Det är så lätt att komma varandra nära i en liten organisation, att inte skilja på vad som är personligt och vad som bör vara privat. Minnet av sömnlösa nätter, ältande vid köksbordet och känslan av att företagets situation var ett personligt misslyckande finns fortfarande kvar. Carin Granlund Olsen hade läst på om arbetsrätt och turordningsregler. Men hur vänskap skulle hanteras fanns inga regler för. Hon skulle säga upp fyra personer. Det var enda lösningen just då, annars skulle företaget ha gått i konkurs. – Det var inget lätt samtal, men när jag väl satt där kände jag mig trots allt lugn. Samtalen var jobbiga och reaktionerna hos de uppsagda blandade. Bara att försöka hålla mängden negativa känslor ifrån sig tog mycket av Carins energi. Vilka känslor hennes vän hade under den här perioden vet hon inte. De umgås inte längre och har aldrig talat ut. Visst saknar hon sin väninna, men det har gått för lång tid för att återuppta kontakten. – Vår relation gick från hjärtlig till iskall, säger hon. Carin Granlund Olsen brottades dessutom med skuldkänslor. Hon hade rekryterat samtliga som nu blev uppsagda. En av medarbetarna stannade och tillsammans beslöt de sig för att kämpa på och gemensamt bygga upp företaget igen. I dag är Jessica Stigsdotter Axberg hälftenägare i Podium. – Vi är kompanjoner, jag lovade mig själv att aldrig mera anställa, säger Carin Granlund Olsen. Så småningom bildade Podium nätverket Oliven med två andra företag. Verksamheten växte parallellt med konjunkturuppgången. Hösten 2008 bröt Carin sitt löfte att aldrig mer anställa. Hon valde var till råga på allt en släkting – låt vara på avstånd. Hennes systersons sambo hade de kvalifikationer och ambitioner Podium var ute efter. – Den här gången hade vi noggrant kalkylerat och planerat inför anställningen. Men vis av tidigare erfarenhet tog jag upp riskerna. Vi var släkt och goda vänner och jag skulle bli hennes chef. Tidigt hösten 2008 var släktingen anställd. Då vällde finanskrisen in med full kraft. Flera av Podiums uppdrag drogs in, lades på is eller sköts på framtiden. I december 2008 stod det klart att hon var tvungen att säga upp sin släkting. Till saken hör att släktingen hade sagt upp sig från ett fast jobb för en provanställning på Podium. – Men jag kände inte samma beslutsångest den här gången, berättar hon. Jag tyckte mest att det var väldigt tråkigt. Och den här gången möttes hon av en helt annan förståelse. Reaktionen från släktingen beskriver hon som ”mycket mogen och väldigt förstående”. I dag har Carin Granlund Olsen inga medarbetare. Företaget växer genom samarbetet i nätverket Oliven. Där har hon ansvar för försäljning, kunder och marknadsföring. – Jag har lärt mig att ansvaret som chef med anställd personal inte är min grej. I dag arbetar jag i ett nätverk av flera företag och vi har delat upp ledaransvaret mellan oss. Var och en gör det den är bäst på. ANNIKA ROSELL dnjobb@dn.se


”Sök upp de unga i riskzonen”

Summary: André Norman värvades tidigt till kriminella gäng i Boston. Han dömdes till fängelse för grova våldsbrott. Nu reser han världen runt och berättar om hur vi kan förebygga brott bland unga.

André Norman vill hela tiden pressa in nya möten i sitt redan späckade schema. Under de tre veckor han var inbjuden av Fryshuset i Stockholm träffade han ungdomar, poliser och socialarbetare från tidig morgon till midnatt. Under hela sin uppväxt använde André Norman sin talang för att försvara sig och begå våldsbrott. När André Norman berättar om sin uppväxt för en grupp unga från den brottsförebyggande föreningen Unga kris blir det knäpptyst i salen. Området han växte upp i styrdes av kriminella gäng. Hans mor hade tre jobb för att kunna försörja familjen. Hon drack och hans far slog. André Norman började med snatteri – det slutade med ett 14-årigt fängelsestraff för bland annat väpnat bankrån. De första åren i fängelset flyttades André Norman mellan olika anstalter för att han var farlig. Han klassades som nummer tre i gängledarhierarkin i Massachusetts fängelsesystem. Han bevittnade våldtäkter, såg hur intagna hängde sig, blev mördade. – Det jag försöker säga är att fängelse är ett fullständig slöseri med tid. Alla slåss för att de är arga, för att deras liv suger, säger han och slår ut med armarna. Varje morgon när han vaknade frågade han sig: ”Hur ska jag undvika att bli mördad i dag?” – Om man är gängledare finns det alltid människor som vill ta ens plats. Jag hade ju tagit någons plats. I fängelset högg han en annan intagen med elva knivhugg i huvudet och strupen. Hur kan man göra något sådant? – Vem som helst kan agera så. I mitt fall berodde det på att jag befann mig i en utsatt situation. Det var så jag tänkte då, att jag måste försvara mitt territorium. Skulle du kunna göra samma sak i dag? – Jag är fysiskt kapabel, men jag gör andra val. När det var åtta år kvar av fängelsestraffet kände han sig alltmer trött på det kriminella livet. – Alla kriminella kommer till en sådan punkt förr eller senare. Jag hade tur som råkade träffa rätt personer vid just den tidpunkten. En ortodox rabbi fick honom att tro på den egna förmågan. Tillsammans lade de upp en strategi för hur han skulle bryta känslan av att hela tiden känna sig hotad. I stället för att slåss började André Norman studera juridik i fängelset. Det var ett relativt enkelt sätt att bryta våldsspiralen. Bara några timmar efter att han muckat från fängelset befann han sig i ett ungdomsscenter för att prata med unga om hur de kunde ta sig ur den kriminella banan. I dag anlitas han av det amerikanska rättsväsendet för att utforma brottsförebyggande program. Han har föreläst på Harvard och London Business School och besökt tio länder för att berätta om sina erfarenheter. André Norman varnar Sverige för att satsa på hårdare straff. – Det handlar om vad samhället vill ha för slutprodukt. Personer som straffats i fängelset, som inte fått vård eller kunnat studera, riskerar att bli ännu värre brottslingar när de kommer ut. – I USA ökar straffen hela tiden. Det gör också antalet mord. Så det finns inget samband, säger han. André Norman efterlyser vad som på amerikanska kallas ”community policing”. Det betyder att poliser eller vuxna professionella, ”caring adults”, söker upp unga som uppvisar ett riskbeteende i skolan eller vid fotbollsplanen. – Det handlar om vanliga samtal. Det måste göras när de är mellan 17 och 19 år. Då vill de prata. Sedan är det för sent. Utan vuxna förebilder får unga lätt en skev bild av verkligheten. – Ungas uppfattning av verkligheten är starkare än själva verkligheten. Jag hade behövt någon som tog ned mig på jorden, som hjälpte mig att fatta de rätta besluten så att jag kunde ta kontroll över mitt liv. ”Action steps” kallar han det. Det handlar inte om vad man ska göra, utan hur. – Någon säger till mig att jag ska bryta med det kriminella gänget och söka in på college. Men det är meningslöst om ingen hjälper mig att förstå hur det ska gå till. André Norman var bra på matte. Någon sa att han borde satsa på det. – Men det funkar inte att säga så till en unge som måste satsa all kraft på att försvara sig på gatan. Det var ingen som mötte mig där jag befann mig. Kunskapen som behövs har poliser och andra vuxna som jobbar med unga som befinner sig i den här situationen, menar Norman. – De kan bygga en relation och se vad det är som styr en ung person. Behöver unga byta miljö för att bryta den onda cirkeln? – Nej, svarar han utan att tveka. Det finns tusentals unga som växer upp i samma miljö som jag, som inte skaffar skjutvapen, som lever bra liv. De bodde granne med mig. De höll sig på sin kant, vi på vår. Det andra receptet på framgång är, enligt Norman, samarbete. Mellan polis, skola, socialtjänst, idrottsklubbar, föräldrar. Alla vuxna som finns runt de unga bör ingå i ett nätverk som byter information. – Unga befinner sig i skolan åtta timmar per dygn. Det är en bra plattform för påverkan. Men skolan kan inte göra allt. Skolan behöver hjälp från dem som har andra lösningar. 5 000 pojkar riskerar att hamna i kriminella gäng 5 000 pojkar och unga män i utsatta bostadsområden riskerar att hamna i kriminella grupperingar, enligt en regeringsutredning som presenterades på DN Debatt 10/3. Av dem finns i runda tal 1 200 i Stor-Stockholm, 600 i Stor-Göteborg och 400 i Stor-Malmö. För att förebygga nyrekryteringen föreslog regeringens utredare, länspolismästaren i Stockholm Carin Götblad, särskilda sociala insatsgrupper i varje kommun. Socialtjänsten, skolan och polisen föreslogs även få en lagstadgad skyldighet att stödja föräldrarna. Unga män och pojkar i riskzonen föreslogs också få särskilda insatser i form av yrkesträning, arbete och fritidssysselsättning. Uppväxt i Boston Andre Norman, 42 år, är en ledande gestalt inom brottsförebyggande arbete i USA. Han har gästat tio länder, däribland Sverige, för att berätta om rehabilitering av kriminella och hur man motverka kriminella gängbildningar. Han har själv suttit i fängelse i 14 år, dömd för grova våldsbrott. Han växte upp i Boston med en ensamstående mor och fem syskon. I fängelset lyckades han bryta med det kriminella livet genom terapi och studier.


”Regeringen har försvagat skyddet av vår svenska natur”

Summary: Naturskyddsföreningen presenterar vitbok: Regeringens naturvårdspolitik bygger på okunskap om det väsentliga i att bevara ekosystemen.Det pågår ett systemskifte i svensk naturvårdspolitik där regeringen sätter det privata ägandet före alla medborgares önskan om att värna naturen för kommande generationer. Miljöminister Andreas Carlgren och jordbruksminister Eskil Erlandsson har gått i spetsen för den försämrade politiken. Den allvarligaste kritiken handlar om den förda skogspolitiken – där regeringen vägrar införa sanktioner – och strandskyddet som försvagats. Naturvården var eftersatt även under den förra mandatperioden. Oavsett vilken färg den nya regeringen har i höst, hoppas vi att den kraftfullt stärker naturvården, skriver Mikael Karlsson och Jonas Rudberg.

Naturskyddsföreningen presenterar i dag en omfattande granskning av regeringens naturvårdspolitik och hur den skyddar den biologiska mångfalden. Rapporten, ”Naturvårdspolitiken i Sverige 2006–2010 – en vitbok”, är en saklig genomgång av regeringens arbete med frågorna under mandatperioden. Resultatet av vår granskning är nedslående. Det framkommer en tydlig bild av att ett systemskifte pågår i svensk naturvårdspolitik. Perspektivet har flyttats från naturvårdande till produktionsorienterat. Regeringen sätter det privata ägandet före alla medborgares önskan om att värna naturen för kommande generationer. Förändringen har skett både i små, till synes oförargliga men i praktiken avgörande, ändringar i styrande dokument och i helt nya regler om till exempel strandskydd och jakt. Miljöminister Andreas Carlgren och jordbruksminister Eskil Erlandsson har gått i spetsen för regeringens försämrade politik. Kompromisser har skett och starka krafter inom de fyra regeringspartierna har velat stärka produktionen med ökade miljöskador som följd. Naturvården var eftersatt även under förra mandatperioden. Vi hoppas nu att den regering som tillträder till hösten, oavsett dess färg, återställer regler och anslag och sedan kraftfullt stärker naturvårdspolitiken. Naturskyddsföreningen har bevakat svenska regeringars miljöpolitik i mer än 100 år nu. Vårt mål har alltid varit att skydda naturen och dess arter till framtida generationer. Vi har varit oerhört framgångsrika. Mycket av politiken inom detta område har haft sin grund i förslag från Naturskyddsföreningen. I dag ger forskningen ett mycket starkt stöd för att skydda mångfalden av gener, arter och ekosystem. Det är nödvändigt för att kunna öka välfärden för människor över hela vår jord. Vi menar också att mänskligheten inte har någon given rätt att utrota andra arter. Tillsammans med klimatfrågan är utarmningen av den biologiska mångfalden mänsklighetens mest akuta problem. Ekosystemen ger oss rent vatten, mat, fibrer och mediciner som motsvarar enorma värden. Om den biologiska mångfalden utarmas kan ekosystemen bryta samman. Vi har redan sett varnande tecken i Östersjön. Senast i år skulle förlusterna av biologisk mångfald ha stoppats, enligt beslut av FN, EU och riksdagen. Men i världen listas en femtedel av alla kända däggdjur som utrotningshotade. Bland Sveriges cirka 60 000 arter har en tredjedel analyserats, med slutsatsen att upp emot 3 500 är hotade eller missgynnade. Den allvarligaste kritiken i vår granskning ligger i följande punkter. 1).I skogspolitiken har strävan stärkts att öka virkesproduktionen på bekostnad av målet att värna skogen som naturmiljö. Politiken innebär en öppning för en alltmer intensiv produktion, vilket mött hård kritik från forskarhåll. Skyddet för exempelvis svårföryngrad skog har försvagats, vilket betyder att många värdefulla miljöer där det tidigare krävdes tillstånd nu kan huggas lagligt. Trots att skogsnäringen fortlöpande bryter mot regler om naturvårdshänsyn – svartskogsbruket – vägrar regeringen införa sanktioner. 2).Möjligheten att skydda värdefulla naturmiljöer genom intrångsersättning eller markköp har minskat genom att regeringen fortlöpande minskat anslagen. En ny regel gör också att den vars mark exproprieras får 25 procent över marknadsvärdet. Budgeten räcker med andra ord till mindre naturskydd. En allt mindre del av anslagen används också för att skydda skogen. Sammantaget räcker 2010 års anslag inte till att skydda mer än cirka hälften så stor skogsareal som 2006 års anslag. I kombination med stigande markpriser blir urholkningen sedan 2006 i praktiken närmare 60 procent. Regeringen beslutade dock nyligen att högst 100 000 hektar av Sveaskogs mark under 2010 ska användas som bytesmark vid reservatsbildningar. Det innebär en klar ambitionshöjning för skogsskyddet under mandatperioden, men regeringen har bestämt att det ska ske till priset av att anslagen ska minska med över 200 miljoner kronor per år under en hel tioårsperiod. 3).Strandskyddet har i en lagförändring allvarligt försvagats. En mycket stor del av våra hotade växt- och djurarter trivs i strandmiljöer. Kommunerna har ett eget ekonomiskt intresse av att stränderna byggs ut. De har nu fått ansvaret för dispenserna, trots att alla utvärderingar visat att de missbrukat strandskyddsreglerna. Fler grunder för dispenser, även i områden med högt exploateringstryck, har införts. Möjligheten att utvidga skyddet till 300 meter togs bort, men kan återinföras i särskilda fall. Livsmiljöerna för många hotade arter och friluftslivet drabbas när allt mer av Sveriges stränder exploateras. Allemansrätten undermineras. 4).Skyddet av våra rovdjur har försvagats. Alla med licens på ett vapen har nu laglig rätt att skjuta ett rovdjur som hotar ett tamdjur eller en jakthund. Åklagare och polis har konstaterat att lagändringen sätter fredandet av vargen ur spel. Därutöver har en i praktiken planlös licensjakt på varg införts trots att vargstammen fortfarande är utomordentligt svag och att det saknas en plan för att säkra stammens framtid. Möjligheterna att jaga lodjur har utvidgats och miniminivån för stammen har sänkts från 300 till 250 föryngringar per år. Mycket av ansvaret har förts till regional nivå med försvagade möjligheter till koordinering som följd. 5).För att bevara den biologiska mångfalden i jordbrukslandskapet måste giftanvändningen minska. Den ekologiska odlingen är en föregångare men regeringen har försämrat stödet för jordbruk utan bekämpningsmedel. Anslagen till ekologisk produktion och konsumtion har sammantaget minskat med cirka 100 miljoner kronor. Minskningarna har skett dels genom budgetbeslut och i regleringsbrev, dels genom de regeringsförslag som lämnats till EU-kommissionen inför ett nytt landsbygdsprogram. En regering styr landet på många sätt, med regleringsbrev som styr myndigheterna, genom lagstiftning och med budgetstyrning. Mycket av detta kan förändras med regeringsbeslut varje vecka, mycket sker utan att medier och allmänhet hinner med att bevaka eller ifrågasätta. Vår granskning visar att regeringen konsekvent och allvarligt försvagat skyddet av vår svenska natur. Det är en politik som bygger på okunskap om det väsentliga i att bevara ekosystemen. Men det finns ännu tid att vända utvecklingen. Vi uppmanar därför alla riksdagspartier att klart och tydligt i den valrörelse som snart startar visa hur den biologiska mångfalden och naturvärdena i landet ska skyddas i framtiden. Mikael Karlsson ordförande i Naturskyddsföreningen Jonas Rudberg projektledare för granskningen


Därför smittas fler av hiv

Summary: Hiv ökar. Allt fler homo- och bisexuella män drabbas av hiv. Farlig trend. Nu sprids smittan nästan lika snabbt i den gruppen som under skräckåren efter det stora aidslarmet 1981. Sex utan kondom. Många låter numera bli att skydda sig mot hiv, och den kondomlösa gayporren kan vara en av flera orsaker.

Många av de avmagrade patienter som dog i aids under 1980-talet var homo-sexuella män. Experterna pekade tidigt ut män som har sex med män som en riskgrupp, och intensiva informationskampanjer drogs i gång för att få så många som möjligt att använda kondom. Kampanjerna fungerade; spridningen av hiv bland de homo- och bisexuella männen i Sverige minskade snabbt. Nivån var som allra lägst 1999, då endast 59 nya fall av hivinfektion upptäcktes i den gruppen, en tredjedel så många som 1987. Men vid millennieskiftet vände trenden plötsligt, och sedan dess har den stadigt gått åt fel håll. Under 2005 tog 102 homo- och bisexuella män i Sverige emot beskedet att de hade smittats av hiv, och i fjol fick hela 134 män i denna grupp veta att de hade blivit infekterade – den allra högsta nivån sedan 1989. Ungefär likadant är läget i större delen av Europa och i USA. Enligt de amerikanska myndigheterna är det 44 gånger vanligare att män som har sex med män smittas av hiv än män som enbart har sex med kvinnor. Ingen tvekan råder alltså om att många homo- och bisexuella män numera låter bli att använda kondom, och så är det trots att hiv är många gånger vanligare i den gruppen än i andra. – Män som har sex med män är generellt sett bra på att skydda sig, säger Ronny Tikkanen, forskare i socialt arbete i Göteborg. Men kondomanvändningen i den gruppen har minskat rejält under det senaste decenniet, det visar en rad undersökningar från flera länder i Europa. Hiv har blivit en del av vardagen, konstaterar Ronny Tikkanen. – Bromsmedicinerna har inneburit att de som bär på hiv inte längre är akut dödsdömda. Virushotet har blivitmindre skrämmande – numera kan man ju leva ett långt liv med hiv. Han vill inte moralisera över dem som undviker kondom. – De allra flesta som har oskyddade samlag upplever inte alls situationen som farlig. Det sista man vill göra är ju att betrakta den man just har blivit förälskad i som en risk, eller hur? Ungdomar i åldern 15 –25 år har inga egna minnen av skräcken under 1980-talet, och ingen av deras vänner har tynat bort i aids, påpekar Ronny Tikkanen. Inte ens de som snart fyller 30 år har upplevt hiv som ett dödligt hot, för de var i 16-årsåldern när bromsmedicinerna kom. – Det oskyddade samlaget har en symbolisk betydelse för intimitet, närhet och tillit. Ejakulationen skapar en stark känsla av att vara sammanlänkade, den utgör ett kvitto på att kärleksrelationen är på allvar. Det kan också finnas ett moment av protest i det gummifria sexlivet. – Många lite äldre homosexuella män har i många år varit väldigt duktiga på att skydda sig – men nu har somliga tröttnat. Att strunta i kondomen kan enligt amerikansk forskning vara en motståndshandling mot samhällets maktapparat som ju ständigt försöker tränga in i männens privata sfärer med krav på säkert sex, säger Ronny Tikkanen. Vissa unga bögar verkar ta hiv på köpet, förklarar Anders Björnum, ordförande för Posithiva gruppen, en stödförening för män som har sex med män och lever med hiv. – Det är ganska vanligt att unga gaykillar rycker på axlarna och har sex utan att skydda sig. De räknar krasst med att de kan bli smittade och tror att vi som bär på hiv bara har något slags turboklamydia som knappt märks om man bara äter några piller varje dag. Det finns också djupare psykologiska förklaringar. En går ut på att man som homosexuell kan internalisera denhomofobi man upplever i samhället; man tar åt sig av böghatet och utvecklar i värsta fall ett självförakt som innebär att man inte anser sig vara värd att skydda. Lena Nilsson Schönnesson, psykolog på Venhälsan i Stockholm, en särskild mottagning för män som har sex med män, möter både unga killar och äldre män som visserligen accepterar sinhomosexualitet – men de respekterar inte sig själva. – De anser sig i grunden vara misslyckade som människor, och ur den känslan föds lätt en självdestruktivitet och ett starkt sug efter bekräftelse till varje pris: ”Jag gör vad du vill, bara du tycker att jag är okej!” Känner man sig så liten och värdelös kan det vara väldigt svårt att stå emot när han, den fantastiske som bjöd på drinkar och började flörta, inte med en min visar att han tänker använda kondom, säger Lena Nilsson Schönnesson. Folkhälsoinstitutets undersökningar har visat att både fysisk och psykisk ohälsa är mycket vanligare blandhbt-ungdomar (homosexuella, bisexuella och transpersoner) än i andragrupper. De har också i genomsnitt sämre självkänsla, och det är vanligare att de utsätts för kränkningar eller hot, våld eller sexuella övergrepp, det visar enkätstudier som Mina Gäredal på RFSL Ungdom har varit med om att göra. – Många hbt-ungdomar använder sex som ett sätt att få bekräftelse. De känner inte att de kan ställa krav på sina sexpartner, rädslan för negativa reaktioner gör att många avstår från att föra säkrare sex på tal. Deras låga självkänsla medför att de inte har motivation att vara rädda om sig, säger Mina Gäredal. Men det finns en tänkbar förklaring till, och den har med gayporren att göra. Den förändrades nämligen radikalt strax före millennieskiftet. Efter aidslarmet och under åren fram till slutet av 1990-talet hade det varit en hederssak inom porrbranschen att enbart visa säkra sexmöten mellan män. Men 1998 bröt plötsligt porrfilmsdirektören Paul Morris i San Francisco mot dessa oskrivna regler. Han lät sitt bolag Treasure Island Media producera en serie filmer med helt och hållet kondomfria samlag där de medverkande männen dessutom tog varandras sperma i munnen. Den så kallade barebacktrenden – att rida barbacka som en vild och fri man – var född. Det spelade ingen roll att de amerikanska folkhälsomyndigheterna protesterade och att ledande gayaktivister anklagade filmmakarna för att håna aidsoffren och lura unga bögar att utsätta sig för hiv. Barebackfilmer som ”Breed me”, vars titel ansågs antyda att den som smittar någon med hiv i själva verket genomför ett slags befruktning, blev snabbt populära i gaykretsar i San Francisco och i andra storstäder världen över. Andra filmbolag hakade på; under de senaste tio åren har barebackvågen rullat vidare med full kraft. När det brittiska tevebolaget BBC:s undersökande journalister granskade gayporrbranschen under 2008 kom de fram till att 60 procent av försäljningen gällde just barebackporr. Omkring en tiondel av de homo- eller bisexuella männen i forskaren Ronny Tikkanens studier har under det senaste året knutit kontakt med nya sexpartner på nätet och på förhand kommit överens med dem om att inte använda kondom. Ronny Tikkanen tror att de har inspirerats av barebackporren. – Ja, min hypotes är att de kondomlösa porrfilmerna har påverkat män som har sex med män till att strunta i kondomen. Jag planerar nu att utforska hur omfattande denna porrens påverkan har varit. Det kan vara så att barebacktrenden faktiskt är en viktig delförklaring till att hivspridningen har ökat så starkt i den gruppen under de senaste tio åren. Anders Karlsson, överläkare på Venhälsan, delar Ronny Tikkanens misstanke. – Vi lever numera i en värld där upplevelsen värderas högt – det är inte tryggheten vi tänker på i första hand. Somliga tar risken att hoppa fallskärm, andra har sex utan att skydda sig. I vissa bögkretsar är det väldigt många som struntar i att använda kondom, och numera är det vanligt att man till exempel åker till Berlin för att gå på klubbar och ha massor av sex – i den miljön kan smittan spridas väldigt snabbt. gert.svensson@dn.se 08-738 21 63


”Sverige måste återta sin roll som biståndsnation”

Summary: Två före detta Sida-chefer till attack: Gunilla Carlsson är inte seriöst intresserad av biståndets villkor och resultat. Vi uppfattar biståndsminister Gunilla Carlssons arbetsmetoder och retorik som ett sätt att opinionsmässigt bädda för en nedskärning av det svenska biståndet. Det är inte förvånande. Moderaterna har aldrig gillat bistånd. Gunilla Carlsson talar sällan om vad biståndet kan uträtta, än mindre om vad det har uträttat. Samtidigt måste hon ha upptäckt att det krävs mer – inte mindre – av internationellt ansvarstagande, samarbete och solidaritet. Sverige måste återta sin ledande plats i den här internationella diskussionen. Det kan bara ske om vi har en biståndsminister som tror på och engagerar sig för biståndet, skriver Carl Tham och Bo Göransson.

Biståndets grundläggande tanke är att vi som har det bra ska stödja dem som har det sämre. Märkvärdigare än så är det inte. Det handlar inte bara om moral utan också om egenintresse. Vi betvivlar att biståndsministern Gunilla Carlsson omfattar den idén. Det är inte förvånande. Moderaterna har aldrig gillat bistånd, lika lite som välfärdspolitikens omfördelning. Det finns ett logiskt samband. Mycket riktigt har Gunilla Carlsson tillsammans med moderaternas partisekreterare föreslagit att biståndet skall kunna skäras ned till 0,7 procent av bruttonationalinkomsten, BNI (DN Debatt 27/11 2008). Vi uppfattar biståndsministerns arbetsmetoder och retorik som ett sätt att opinionsmässigt bädda för en sådan nedskärning. Det mesta hon säger har sin udd riktad mot biståndet. Hon talar sällan om vad det kan uträtta, ännu mindre om vad det har uträttat. Nedskärningen av anslagen till de frivilliga organisationernas informationsanslag är en del av denna medvetna politik. Tydligare än så kan Gunilla Carlsson inte gärna säga vad hon är ute efter. Men samtidigt agerar hon i en värld där hon måste ha upptäckt att det krävs mer och inte mindre av internationellt ansvarstagande, samarbete och solidaritet – och att det ger resultat. Och i denna värld har hon märkt att Sverige är högt respekterat och att Sida i decennier ansetts vara ett föredöme, fjärran från Timbrohögerns ideologiska nidbilder. Hur får hon ihop det när hon kryssar mellan dessa spänningsfält? Tricket är att baktala det tidigare biståndet samtidigt som de egna besluten marknadsförs som epokgörande reformer. Vi går nu, påstår hon, från ”passiv utbetalningspolitik till aktiv utvecklingspolitik”. Biståndet har hittills varit ”kravlöst”; det är först hon, Gunilla Carlsson, som kräver resultat och redovisning. För alla som vet det minsta om bistånd är allt detta absurda påståenden. Sverige har aldrig haft en passiv utbetalningspolitik och biståndet har aldrig varit kravlöst. I själva verket har Sverige liksom andra biståndsgivare snarare ställt för många och delvis motstridiga krav på mottagarländerna, vilket är ett av biståndets problem. När Gunilla Carlsson nu gör det häpnadsväckande påståendet att det inte finns några resultat att redovisa måste det förstås som ett rent ideologiskt uttalande, utan samband med verkligheten. Det produceras varje år hyllmeter om biståndets resultat – biståndet är sannolikt den mest utvärderade och resultatmätta verksamheten som finns, både nationellt och internationellt. Åtskilligt har redovisats och bedömts i propositioner eller regeringsskrivelser. Men att mäta resultat av en omfattande och mångsidig verksamhet är svårt – det vet vi också av svensk erfarenhet. Det borde vara lätt att förstå hur mycket svårare det blir i u-länder. Särskilt svårt är det att bedöma effekten av det svenska bidraget i förhållande till mottagarlandets egna insatser och vad som görs av andra biståndsgivare. Om Sida finansierar 5 procent av ett stort vägbygge i Kenya, andra biståndsgivare och mottagarlandet står för resten, hur skall då resultatet mätas? Ja vägen finns där, den används, den förkortar restider och underlättar för jordbrukarna – allt detta kan konstateras. Men det går inte att separat beskriva resultatet av just Sveriges bidrag. Grundproblemet med bistånd är att de samhällen som främst behöver bistånd är samhällen där svårigheterna är som störst. Om GC vore seriöst intresserad av frågan om biståndets villkor och resultat skulle hon börja sin analys och diskussion där. Men hon verkar mest betrakta biståndet som ett svenskt politikområde där huvudfrågan inte är vad u-länderna behöver och vilka bidrag vi kan ge utan vad hon och moderaterna kan utvinna politiskt på hemmaplan. Är hon över huvud taget intresserad av de länder där Sverige arbetar? Det är svårt att tro. När antalet mottagarländer skärs ned sker det inte efter en noggrann öppen prövning och diskussion, än mindre i en dialog med länderna. Antalet länder skall inte vara fler än att jag kan komma ihåg dem, säger Gunilla Carlsson. Det kanske var ett skämt men det säger något om hennes självöverskattande marknadsföring och syn på mottagarländerna. De skulle minska från cirka 70 till 33. Det lät djärvt och beslutsfähigt. Ingen kollade, de var aldrig över 70 och de blev inte 33. Paradnumret var att biståndet till Kina skulle upphöra. I själva verket var detta redan beslutat av den förra regeringen, med 2010 som slutår. Nu förlängs det. Påfallande är viljan att dirigera – det vill säga politisera – Sidas operativa verksamhet, ned till minsta tjänst. Hon kritiserar Sida för att ha för få medarbetare i fält, ”bara 200”. De skickliga och högt kvalificerade lokalt anställda, cirka 250 personer, som arbetar för Sida räknas inte. De ingår inte i ministerns svenskfixerade världsbild. Hon kräver därför att Sida skall ha fler från Sverige utskickade biståndsarbetare till mycket höga kostnader – tvärtemot den erfarenhet som talar för att biståndsgivare framför allt ska försöka rekrytera lokal arbetskraft vilket långsiktigt ger bättre resultat. Och hur var det med den ”aktiva utvecklingspolitiken?” I direktiven för Sida för 2010 föreskrivs att Sida inte får överskrida anslag, vilket är standard, men också att Sida inte heller får underskrida. Hon kräver alltså att minst en viss summa pengar skall utbetalas till ett land – utan hänsyn till om det är lämpligt med hänsyn till situation eller verksamhet. Den aktiva utvecklingspolitiken har blivit ett aktivt utbetalningstryck. Kravlöst bistånd? En diskussion om det framtida biståndets utformning är brännande aktuell mot bakgrunden av den finansiella krisens oerhörda skadeverkningar, ökningen av antalet fattiga och de stora insatser som krävs för att hjälpa u-världen att klara miljömålen. Det är uppenbart att biståndet bara är ett av flera resursflöden som krävs för att klara dessa utmaningar men det är lika uppenbart att det behövs och borde öka, inte minska. Men diskussionen måste baseras på erfarenheter och fakta, inte på ideologiska låsningar och mediebluffar. Sverige måste återta sin ledande plats i den internationella diskussionen. Det kan bara ske om vi har en biståndsminister som tror på och engagerar sig för biståndet. En minister som efter drygt tre år i sitt ämbete säger sig inte veta något om biståndets resultat borde kanske ha ett annat uppdrag. Hit går biståndet Hösten 2007 bestämde regeringen att Sveriges bistånd ska koncentreras till färre länder. Här fasas biståndet ut med visst fortsatt samarbete: Botswana, Namibia, Sydafrika, Indien, Indonesien, Kina, Vietnam. Långsiktigt utvecklingssamarbete: Bangladesh, Bolivia, Burkina Faso, Etiopien, Kambodja, Kenya, Mali, Moçambique, Rwanda, Tanzania, Uganda, Zambia. Utvecklingssamarbete där det är eller har varit konflikt: Afghanistan, Burundi, Colombia, DR Kongo, Guatemala, Irak, Liberia, Sierra Leone, Somalia, Sudan, Västbanken-Gaza, Östtimor. Länder i Östeuropa i reformsamarbete: Albanien, Bosnien-Hercegovina, Georgien, Kosovo, Makedonien, Moldavien, Serbien Turkiet, Ukraina, Vitryssland. Källa: Sida


”Skatt på läsk och godis behövs för barnens skull”

Summary: Fetma- och kostexperter: Dags att Sverige på allvar diskuterar införandet av en ”söt skatteväxling”.Svensken dricker 90 liter läsk per person och år. Vi äter dessutom mest godis i världen: nästan 17 kilo sockerkonfektyr och choklad varje år – dubbelt så mycket som den genomsnittliga EU-medborgaren. Uppskattningsvis 30 000 – 50 000 barn är så feta att de riskerar dö i förtid av diabetes, cancer och hjärtinfarkt. En viktig orsak är konsumtionen av sötsaker och läsk. Det är därför hög tid att även i Sverige diskutera en sockerskatt och kanske använda pengarna till att sänka skatten på frukt och grönsaker. En sådan ”söt skatteväxling” skulle vara till nytta för folkhälsan, skriver Claude Marcus, Stephan Rössner, Lennart Levi, André Persson och Thomas Hedlund.

Fetma och övervikt leder till en rad sjukdomar och därmed ökade sjukvårdskostnader. Statens Folkhälsoinstitut räknar med att varannan svensk man är överviktig och över en tredjedel av kvinnorna. Över 10 procent av den vuxna befolkningen i Sverige är feta vilket innebär betydande risker för hjärt-kärlsjukdom, diabetes, cancer, ledskador, infertilitet, depression och ett förkortat liv. Dessutom är vart femte skolbarn i Sverige överviktigt, och mellan 3 och 5 procent av barnen är feta. De överviktiga eller feta barnen i Sverige har blivit mer än dubbelt så många sedan 1990. I dag är uppskattningsvis 30 000–50 000 barn i Sverige så feta att de riskerar att dö i förtid på grund av följdsjukdomar som diabetes, cancer och hjärtinfarkt. Livsmedelsverkets undersökning av barns matvanor 2008 visade att nästan en fjärdedel av energin som barn upp till 15 år får i sig kommer från feta, sockerrika men näringsfattiga livsmedel. En viktig orsak till att barn i Sverige blir alltmer överviktiga och feta är att de konsumerar för mycket sötsaker och läsk. I genomsnitt dricker varje svensk 90 liter läsk per person och år. Svenskarna äter dessutom mest godis i världen: nästan 17 kilo sockerkonfektyr och choklad per person och år – dubbelt så mycket som den genomsnittliga EU-medborgaren (Caobisco, 2007). Självklart är motion viktigt för att öka energiuttaget men i realiteten handlar det om att svenskar måste minska intaget av energitäta livsmedel. Dessa innehåller mest fett och/eller socker men lite av andra näringsämnen. Omkring 60 procent av svenskarnas energiintag består av kolhydrater av växlande sammansättning. En av de stora sockerkällorna utgörs av läskedrycker, och det är uppenbart att ingen behöver läskedrycker för hälsans skull. Även fruktdrycker, sötade teer, energi- och sportdrycker är i princip likvärdiga med läskedrycker. Dåliga dryckesvanor i ungdomen innebär risk för fortsatt hög läskedryckskonsumtion längre fram i livet. Det stora intaget av läsk och sötsaker kan förklaras av en obalans i prisutvecklingen, som är mycket ogynnsam ur ett folkhälsoperspektiv. Under perioden 1985 till 2008 har till exempel priset på plockgodis och läsk sjunkit med 56 respektive 6 procent i förhållande till prisnivån för frukt och grönsaker (Statistiska Centralbyråns Statistikdatabas 2009). En kraftig skattehöjning på läskedrycker skulle begränsa läskedryckskonsumtionen och reducera socker som en fetma- och sjukdomsdrivande faktor. Norge, Danmark och Island har redan infört punktskatt på läsk och andra livsmedel med högt sockerinnehåll. Danmark planerar att höja skatten på socker ytterligare, och nästa sommar blir en sockerskatt verklighet även i Finland. I USA överväger regeringen att införa en statlig sockerskatt på läskedrycker trots att en tredjedel av de amerikanska delstaterna redan har en skattesats på läsk. År 2001 var en tredjedel av befolkningen i staten New York för beskattning av läskedrycker. Sju år senare stöddes tanken av över hälften av invånarna. Ännu flera är positiva till en sockerskatt om skattemedlen används för att förebygga fetma hos barn, ungdomar och vuxna. Amerikanska experter med forskaren Kelly Brownell i spetsen har nyligen föreslagit en sockerskatt på en cent per 30 milliliter (ounce), vilket skulle innebära att den amerikanska staten får in 150 miljarder dollar i skattemedel under den närmaste tioårsperioden. Däremot finner inte de amerikanska experterna något skäl till att beskatta lightläskedrycker. Prisets betydelse för konsumtionen och folkhälsan har undersökts i flera studier när det gäller tobak och alkohol. Den höga tobaksskatten i Sverige har tillsammans med informationskampanjer som ”A non-smoking generation” inneburit att Sverige kan berömma sig av att vara ett av länderna i världen med den lägsta rökarfrekvensen (cirka 12 procent). Beräkningar av priselasticiteten på alkohol har genomgående visat att prisökningar medfört att alkoholkonsumtionen har minskat och prissänkningar har medfört att alkoholkonsumtionen har ökat. Det finns välgrundade skäl att anta att samma förhållande även gäller för ohälsosamma livsmedel. Till exempel visar praktiska studier vid Minnesotauniversitetet i USA att en 50-procentig prissänkning på mer hälsosamma mellanmål som minimorötter och färsk frukt leder till en fördubblad respektive fyrfaldigad försäljningsökning. Motargumenten utgår från mångas principiella motvilja mot punktskatter och ”pekpinnar”. Men vi menar att hänsynen till folkhälsan väger tyngre. Sockerskattmotståndare hävdar också att det är orättfärdigt att enbart isolera sockerprodukter som den enda boven i det fetmadrama, som vi nu upplever. Detta är naturligtvis korrekt. Fetma är en i alla avseenden multifaktoriell sjukdom och det kommer aldrig att gå att få bukt med fetman med någon enstaka enskild åtgärd. Alla vägar måste prövas sammanslagna för att uppnå bestående långtidseffekter. Staten har flera instrument att arbeta med när det gäller att få fram önskvärda beteendeförändringar: information, skatter och subventioner, lagstiftning och regler, direkt stöd samt forskning och utbildning. I arbetet mot tobak och alkohol har man använt sig av alla fem. Detsamma borde gälla i arbetet mot fetma och övervikt! Ponera att staten använder sockerskatten till att sänka skatten på färsk frukt och grönsaker. En sådan söt skatteväxling skulle vrida tillbaka kostnadsbalansen till vad som gällde för 20 år sedan. Detta skulle vara till nytta för folkhälsan. Det finns starka kommersiella krafter, som tillsammans med individens belöningssystem i hjärnan driver oss mot ökad konsumtion av energitäta livsmedel. Det krävs ett tydligt regelverk för att inte godis, glass, läsk, saft och bullar långsamt ska smyga sig in i våra barns vardagstillvaro. Men när Livsmedelsverket och Folkhälsoinstitutet för några år sedan lade fram sina 79 punkter om bättre folkhälsa fanns ingenting om skatt som styrmedel av livsmedelsval. Varken regelverk för kosten på daghem och skola, skattesänkning på nyttig kost eller skattehöjning på onyttiga produkter som socker nämndes. I den takt som allt fler oroar sig för barns och ungdomars hälsa kanske vi svenskar, på samma sätt som amerikanerna och våra nordiska grannar, kommer till insikt om att vi måste hitta ett sätt att hejda viktuppgången. Fler feta barn och ungdomar än vad som finns i dag har vi aldrig haft i Sverige. Vem vill ha sockerskatt? Det är hög tid att diskutera frågan på allvar. Claude Marcus Professor i pediatrik vid institutionen för klinisk vetenskap, intervention och teknologi, Karolinska institutet Stephan Rössner Professor i hälsoinriktad beteendeforskning, Institutionen för medicin, Karolinska institutet Lennart Levi Professor emeritus, Karolinska institutet,riksdagsledamot (C) André Persson författare till boken ”Godis åt folket” Thomas Hedlund författare till boken ”Godis åt folket”


Summary: Fetma- och kostexperter: Dags att Sverige på allvar diskuterar införandet av en ”söt skatteväxling”. Svensken dricker 90 liter läsk per person och år. Vi äter dessutom mest godis i världen: nästan 17 kilo sockerkonfektyr och choklad varje år – dubbelt så mycket som den genomsnittliga EU-medborgaren. Uppskattningsvis 30 000 – 50 000 barn är så feta att de riskerar dö i förtid av diabetes, cancer och hjärtinfarkt. En viktig orsak är konsumtionen av sötsaker och läsk. Det är därför hög tid att även i Sverige diskutera en sockerskatt och kanske använda pengarna till att sänka skatten på frukt och grönsaker. En sådan ”söt skatteväxling” skulle vara till nytta för folkhälsan, skriver Claude Marcus, Stephan Rössner, Lennart Levi, André Persson och Thomas Hedlund.

Fetma och övervikt leder till en rad sjukdomar och därmed ökade sjukvårdskostnader. Statens Folkhälsoinstitut räknar med att varannan svensk man är överviktig och över en tredjedel av kvinnorna. Över 10 procent av den vuxna befolkningen i Sverige är feta vilket innebär betydande risker för hjärt-kärlsjukdom, diabetes, cancer, ledskador, infertilitet, depression och ett förkortat liv. Dessutom är vart femte skolbarn i Sverige överviktigt, och mellan 3 och 5 procent av barnen är feta. De överviktiga eller feta barnen i Sverige har blivit mer än dubbelt så många sedan 1990. I dag är uppskattningsvis 30 000–50 000 barn i Sverige så feta att de riskerar att dö i förtid på grund av följdsjukdomar som diabetes, cancer och hjärtinfarkt. Livsmedelsverkets undersökning av barns matvanor 2008 visade att nästan en fjärdedel av energin som barn upp till 15 år får i sig kommer från feta, sockerrika men näringsfattiga livsmedel. En viktig orsak till att barn i Sverige blir alltmer överviktiga och feta är att de konsumerar för mycket sötsaker och läsk. I genomsnitt dricker varje svensk 90 liter läsk per person och år. Svenskarna äter dessutom mest godis i världen: nästan 17 kilo sockerkonfektyr och choklad per person och år – dubbelt så mycket som den genomsnittliga EU-medborgaren (Caobisco, 2007). Självklart är motion viktigt för att öka energiuttaget men i realiteten handlar det om att svenskar måste minska intaget av energitäta livsmedel. Dessa innehåller mest fett och/eller socker men lite av andra näringsämnen. Omkring 60 procent av svenskarnas energiintag består av kolhydrater av växlande sammansättning. En av de stora sockerkällorna utgörs av läskedrycker, och det är uppenbart att ingen behöver läskedrycker för hälsans skull. Även fruktdrycker, sötade teer, energi- och sportdrycker är i princip likvärdiga med läskedrycker. Dåliga dryckesvanor i ungdomen innebär risk för fortsatt hög läskedryckskonsumtion längre fram i livet. Det stora intaget av läsk och sötsaker kan förklaras av en obalans i prisutvecklingen, som är mycket ogynnsam ur ett folkhälsoperspektiv. Under perioden 1985 till 2008 har till exempel priset på plockgodis och läsk sjunkit med 56 respektive 6 procent i förhållande till prisnivån för frukt och grönsaker (Statistiska Centralbyråns Statistikdatabas 2009). En kraftig skattehöjning på läskedrycker skulle begränsa läskedryckskonsumtionen och reducera socker som en fetma- och sjukdomsdrivande faktor. Norge, Danmark och Island har redan infört punktskatt på läsk och andra livsmedel med högt sockerinnehåll. Danmark planerar att höja skatten på socker ytterligare, och nästa sommar blir en sockerskatt verklighet även i Finland. I USA överväger regeringen att införa en statlig sockerskatt på läskedrycker trots att en tredjedel av de amerikanska delstaterna redan har en skattesats på läsk. År 2001 var en tredjedel av befolkningen i staten New York för beskattning av läskedrycker. Sju år senare stöddes tanken av över hälften av invånarna. Ännu flera är positiva till en sockerskatt om skattemedlen används för att förebygga fetma hos barn, ungdomar och vuxna. Amerikanska experter med forskaren Kelly Brownell i spetsen har nyligen föreslagit en sockerskatt på en cent per 30 milliliter (ounce), vilket skulle innebära att den amerikanska staten får in 150 miljarder dollar i skattemedel under den närmaste tioårsperioden. Däremot finner inte de amerikanska experterna något skäl till att beskatta lightläskedrycker. Prisets betydelse för konsumtionen och folkhälsan har undersökts i flera studier när det gäller tobak och alkohol. Den höga tobaksskatten i Sverige har tillsammans med informationskampanjer som ”A non-smoking generation” inneburit att Sverige kan berömma sig av att vara ett av länderna i världen med den lägsta rökarfrekvensen (cirka 12 procent). Beräkningar av priselasticiteten på alkohol har genomgående visat att prisökningar medfört att alkoholkonsumtionen har minskat och prissänkningar har medfört att alkoholkonsumtionen har ökat. Det finns välgrundade skäl att anta att samma förhållande även gäller för ohälsosamma livsmedel. Till exempel visar praktiska studier vid Minnesotauniversitetet i USA att en 50-procentig prissänkning på mer hälsosamma mellanmål som minimorötter och färsk frukt leder till en fördubblad respektive fyrfaldigad försäljningsökning. Motargumenten utgår från mångas principiella motvilja mot punktskatter och ”pekpinnar”. Men vi menar att hänsynen till folkhälsan väger tyngre. Sockerskattmotståndare hävdar också att det är orättfärdigt att enbart isolera sockerprodukter som den enda boven i det fetmadrama, som vi nu upplever. Detta är naturligtvis korrekt. Fetma är en i alla avseenden multifaktoriell sjukdom och det kommer aldrig att gå att få bukt med fetman med någon enstaka enskild åtgärd. Alla vägar måste prövas sammanslagna för att uppnå bestående långtidseffekter. Staten har flera instrument att arbeta med när det gäller att få fram önskvärda beteendeförändringar: information, skatter och subventioner, lagstiftning och regler, direkt stöd samt forskning och utbildning. I arbetet mot tobak och alkohol har man använt sig av alla fem. Detsamma borde gälla i arbetet mot fetma och övervikt! Ponera att staten använder sockerskatten till att sänka skatten på färsk frukt och grönsaker. En sådan söt skatteväxling skulle vrida tillbaka kostnadsbalansen till vad som gällde för 20 år sedan. Detta skulle vara till nytta för folkhälsan. Det finns starka kommersiella krafter, som tillsammans med individens belöningssystem i hjärnan driver oss mot ökad konsumtion av energitäta livsmedel. Det krävs ett tydligt regelverk för att inte godis, glass, läsk, saft och bullar långsamt ska smyga sig in i våra barns vardagstillvaro. Men när Livsmedelsverket och Folkhälsoinstitutet för några år sedan lade fram sina 79 punkter om bättre folkhälsa fanns ingenting om skatt som styrmedel av livsmedelsval. Varken regelverk för kosten på daghem och skola, skattesänkning på nyttig kost eller skattehöjning på onyttiga produkter som socker nämndes. I den takt som allt fler oroar sig för barns och ungdomars hälsa kanske vi svenskar, på samma sätt som amerikanerna och våra nordiska grannar, kommer till insikt om att vi måste hitta ett sätt att hejda viktuppgången. Fler feta barn och ungdomar än vad som finns i dag har vi aldrig haft i Sverige. Vem vill ha sockerskatt? Det är hög tid att diskutera frågan på allvar. Claude Marcus Professor i pediatrik vid institutionen för klinisk vetenskap, intervention och teknologi, Karolinska institutet Stephan Rössner Professor i hälsoinriktad beteendeforskning, Institutionen för medicin, Karolinska institutet Lennart Levi Professor emeritus, Karolinska institutet, riksdagsledamot (C) André Persson författare till boken ”Godis åt folket” Thomas Hedlund författare till boken ”Godis åt folket” Trender i konsumtionen Enligt Jordbruksverket hände följande med matvanorna mellan 1960 och 2006: Grädden ökade från 6–7 liter per person och år till 10–11 liter. Osten mer än fördubblades, från 7 kilo till nästan 18 kilo. Kakao, choklad- och konfektyrvaror ökade från 7 kilo till 17 kilo. Läsk ökade från 22 liter till 90 liter. Per person och dag ökade vi energitillförseln med drygt 7,5 procent. Det motsvarar en viktuppgång på 7,5 kilo per år, om man inte samtidigt är mer fysiskt aktiv. Källa: Livsmedelsverket (slv.se)


”Eleverna är viktigare än att strida om arbetstider”

Summary: Kommunpolitiker (S): Sveriges Kommuner och landsting måste ompröva kravet om lärarnas arbetstider.Närmare var fjärde elev lämnar i dag skolan utan fullständiga betyg. I detta läge väljer SKL att ta strid om lärarnas arbetstider. Vi tycker inte att det är att visa ansvar för skolan att driva formfrågor mot en hel yrkeskårs vilja. Det viktigaste för oss som är engagerade i skolan är elevernas kunskapsresultat, skriver nio socialdemokratiska kommunpolitiker.

Svenska skolan och utbildningsväsendet genomgår stora förändringar. Ett tydligare fokus har hamnat på skolans kunskapsuppdrag. På den socialdemokratiska partikongressen togs beslut om en förnyad skolpolitik som förstärker den inriktningen. En socialdemokratisk skolpolitik syftar till att alla elever ska nå kunskapsmålen. Det är med höga förväntningar, tydligare mål och individuella uppföljningar vi ska ge alla elever den kunskap de har rätt till. Det råder ingen tvekan om att detta nya fokus är ett korrekt val. I dag lämnar alltför många elever skolan utan tillräckliga kunskaper. Närmare var fjärde elev lämnar skolan utan fullständiga betyg. Vi socialdemokrater menar att det inte behöver vara så. De senaste åren har skolans och lärarens betydelse för kunskapsresultaten uppmärksammats allt mer. Det är allmänt accepterat och understött i forskning att elever för att få goda kunskaper behöver ha engagerade lärare som fokuserar på undervisning med tydliga kunskapsmål och tydlig uppföljning. Det handlar således om innehåll, kvalitet och vilka effekter detta har på elevernas lärande. Många skolor behöver strukturera sitt kvalitetsarbete samt effektivisera arbetsorganisation och arbetsmetoder. Likaså finns ett stort behov av att minska lärares administrativa arbetsbörda samt intensifiera investeringarna i individuell kompetensutveckling och feedback. Vi behöver mer av systematiserade, evidensbaserade och professionaliserade arbetssätt i skolan. I detta läge väljer ledningen för Sveriges Kommuner och landsting, SKL, att i avtalsrörelsen ta strid med lärarkåren kring den känsliga arbetstidsfrågan. I stället för att fokusera på innehållet i skolan och på att höja kvaliteten i undervisningen väljer SKL att prioritera tekniska detaljer kring lärarnas arbetstid. Som ansvariga socialdemokratiska kommunpolitiker med ambitionen att se till att alla elever når målen vill vi inte söka strid med lärarna. Vi menar att en strid om arbetstiden mot lärarnas fackliga organisationer inte löser den svenska skolans problem. Att konfrontativt driva en förändring av arbetstiden mot lärarkårens vilja är i stället fel och kontraproduktivt. I dag förfogar kommunerna som arbetsgivare redan över 35 timmar av lärarnas arbetsvecka. Låt oss först fundera på hur dessa timmar kan användas på bästa möjliga sätt. Vi har redan i dag möjlighet att få ut mer resultat av lärarnas arbete utan att behöva ta strid om ytterligare timmar från lärarnas förtroendetid. Om vi i kommunerna gör vår hemläxa kommer behovet av denna strid att upphöra. Det viktigaste för oss kommunpolitiker med engagemang för skolan är elevernas kunskapsresultat. Denna prioritering borde också delas av SKL, men så förefaller inte vara fallet. I stället för att fokusera på skolans uppdrag, väljer nu SKL:s ledning att ta konflikt i formfrågor. Vi menar att elevernas lärande måste vara utgångsläget för varje förändring i skolan. Det viktiga är inte om rektorerna kan detaljstyra lärarna, det vill säga avgöra om lärare ska rätta prov eller planera lektioner på sin förtroendearbetstid. Det viktiga är att vi som politiker blir bättre på att ställa krav på att följa upp och lära oss av resultaten av lärarnas arbete och ser till att resurserna möter behoven. Vi tycker inte det är att visa ansvar för skolan att driva formfrågor mot en hel yrkeskårs vilja. Som socialdemokratiska politiker vill vi fokusera på kunskapsmålen och se till så att eleverna får bästa möjliga undervisning av sina lärare. Vi vill se pedagogiskt engagerade skolledare som stöttar lärarna i deras viktiga arbete. Och vi vill se elever som får den undervisning de har rätt till. Om vi lyckas med detta, så kan vi nog också så småningom träffa bra avtal om arbetstider, om det finns önskemål om detta från såväl lärare som skolledningar. Men det kräver att man börjar i rätt ände. Att man ser till innehållet i stället för till formen. Lärarna är i vår mening en av vårt lands viktigaste yrkeskårer. Utan bra lärare, kan vi inte heller få en bra skola. De borgerliga partierna bedyrar också gärna lärarnas betydelse. Men de vackra orden måste fyllas med innehåll. Läraryrket är redan i dag ett utsatt yrke, en konflikt om arbetsvillkor lägger hinder i vägen för att utveckla skolan i Sverige. Framtidens skola formas i en konstruktiv dialog om innehållet mellan politiker, skolhuvudmän och lärare – inte genom att i en maktkamp demonstrera en fackföreningsfientlig politik. Därför kräver vi att SKL omprövar kravet om ändrade arbetstider för lärarna. Robert Noord (S) oppositionsråd i Haninge Roger Mogert (S) oppositionsborgarråd i Stockholm stad Lars Stjernkvist (S) kommunalråd i Norrköping Martin Nilsson (S) oppositionsråd i Tyresö Anna Vikström (S) 2:e vice ordförande barn- och ungdomsnämnden i Sollentuna Jonas Hellberg (S) vice ordförande barn- och ungdomsnämnden i Kalmar Arne Närström (S) oppositionsråd i Salem Leif Berglund (S) oppositionsråd i Upplands-Väsby Magnus Johansson (S) kommunpolitiker i Karlskrona


Skäl för skillnad

Summary: Jobbavdrag drabbar inte pensionärerna. Lika lite som den allmänna löneavgiften som läggs på lönerna.

Många friseringar ger pensionärer ett lägre pris än yngre vuxna. Kommersiella reseföretag som SJ och Swebus ger också rabatt. Självfallet ska det stå dem fritt att locka kundgrupper med olika erbjudanden utan att bli fällda för åldersdiskriminering. Företagen tror sig kunna locka konsumenter som annars är försiktiga med sina utgifter, av vana eller nödvändighet. Även högst okommersiella verksamheter som museer och teatrar ger pensionärer bättre villkor. På Liljevalchs och Moderna betalar de 60 kronor medan medborgare över 26 år får lägga ut 80 kronor. Malmö stadsteater ger 20 procents rabatt. Den arbetande vuxne som vill se ”West Side Story” på Norrlandsoperan en helg får betala 490 kronor för biljetten, pensionären 350 kronor. Ser vi till SL, där biljettintäkterna är lite mindre än anslaget från landstingskassan, så gives också äldrerabatt: 420 kronor för ett månadskort i stället för 690 kronor. Men inte hörs fackförbunden upprört kritisera dessa straffavgifter för arbetande; straff på deras kollektivresande och straff på deras kulturkonsumtion. Nej, trots att man har medlemmar med lägre löneinkomster än vad vissa grå pantrar har i pension förlikar man sig med skillnaden. Det är ändå av godo att de äldre håller i gång. Pensionärsorganisationerna hörs inte heller klaga över dessa prisskillnader. När differenserna är till egen nytta tiger hälsan still. Men när regeringen Reinfeldt införde jobbskatteavdraget som sänker skatten på arbetsinkomster utbröt proteststormen, och ökade i styrka för varje nytt steg. Inte för att pensionärernas skatt höjdes, tvärtom har den sänkts stegvis. Men inte alls lika mycket. Alltså präglades begreppet straffbeskattning på pensioner. (Här kan man notera detta att begrepp aldrig myntades när arbetstagarna fick reduktion för avgifterna till fack och a-kassa, som även det gjorde en betydande skatteskillnad för inkomst från lön och pension.) Löntagare och företagare betalar inte bara inkomstskatt. De betalar också avgifter till försäkringssystemen; till ålderspension, föräldraförsäkring, efterlevandepension med mera. Fast man gör det inte själv, avgifterna beräknas i procent på lönen, läggs på och skickas till staten av arbetsgivaren. Avsikten är ändå klar; när sjukfrånvaron och arbetslösheten minskar ska premierna minska – alltså borde det bli mer i löneutrymme. Men då är staten där med ”allmän löneavgift”, som inte är knuten till någon motprestation och därmed en ren skatt. Den infördes 1995 för att finansiera medlemsavgiften till EU, den falska avgiften var då 1,5 procent. På senare år har den utvecklats så här: 2005 -3,07 procent, 2006 och 2007 -4,40 procent, 2008 och 2009 -7,49 procent. I år sänks den allmänna löneavgiften, som pensionärer inte betalar, till 6,03 procent. Men den beräknas ändå inbringa 72,7 miljarder kronor till statskassan. I praktiken betyder det att löntagare och företagare nästan helt finansierat jobbskatteavdraget själva genom höjd löneavgift, som man skulle kunna kalla straffskatt på arbete. Det är inte meningsfullt att kalla det ena eller andra straffskatt, vare sig på pensions- eller löneinkomster. Det viktiga för hela samhällsekonomin är att fler arbetar och gärna mer. Men kan ha vilket pensionssystem som helst, ur-hand-i-mun eller fonderat eller något däremellan; hur stora utbetalningarna blir avgörs av hur många som lönearbetar eller företagar och betalar skatt och avgifter. Man kan diskutera hur stor påverkan på antalet arbetade timmar jobbskatteavdraget har, Riksrevisionen beräknar att ökningen blir 2,6 procent. Att avdraget bidrar till att arbetsinkomsterna ökar är odiskutabelt. Det är bra för individerna, och för pensionärerna. Även om de får betala skatt efter en annan tabell.DN 31/3 2010


”Vi vill sänka momsen för företag i tjänstesektorn”

Summary: Miljöpartiet i valmanifestet som läggs fram i dag: Nya jobb, en ansvarsfull klimatpolitik och investeringar står högst på den politiska dagordningen inför riksdagsvalet. Vi vill genomföra en grön omställning av samhället – en Green New Deal. Investeringar i hållbar infrastruktur, klimatsmart teknik, kunskap och energi kan ge tusentals nya jobb samtidigt som vi angriper vår tids stora ödesfråga: klimatförändringarna. Vi vill få tjänstesektorn att växa genom att sänka momsen inom en rad branscher. Det ska bli billigare att reparera trasiga saker, äta på restaurang, gå till frisören och laga cykeln. Vi vill vidare sänka arbetsgivaravgiften för små företag med 10 procentenheter och starta en statlig riskkapitalfond för små och medelstora företag, skriver MP:s språkrör Peter Eriksson och Maria Wetterstrand.

I dag presenterar vi det förslag till valmanifest som ska behandlas och antas av Miljöpartiets kongress i Uppsala den 14–16 maj. Vi, De gröna, går till val på en frihetlig politik för ett jämställt samhälle med mindre sociala klyftor. Inför riksdagsvalet i september sätter vi nya jobb, en ansvarsfull klimatpolitik och investeringar högst upp på vår politiska dagordning. De investeringar vi gör i dag skapar det samhälle vi får i morgon. Kunskapen om vad som krävs för att skapa en mer hållbar utveckling finns. Nu krävs mod och handlingskraft att agera. Det är här och nu vi måste fatta beslut och genomföra förändringar, inte i morgon eller övermorgon. De val vi gör i dag formar det liv vi lever i framtiden. Vi vill genomföra en Green New Deal – en grön omställning av samhället. Investeringar i hållbar infrastruktur, klimatsmart teknik, kunskap och energi kan ge tusentals nya jobb samtidigt som vi angriper vår tids stora ödesfråga: klimatförändringarna. Vi vill stärka konkurrenskraften och innovationskraften i det svenska näringslivet. Vi kommer att höja miljöskatter för att finansiera klimatinvesteringar och sänka företagsskatter. En framtidsinriktad klimatsmart trafikpolitik i hela landet kräver stora investeringar i järnvägsnätet. Vi vill fördubbla kapaciteten för både person och godstrafiken. Höghastighetsbanor ska knyta samman de stora svenska städerna Stockholm, Göteborg och Köpenhamn, och på sikt även Oslo. Det ska vara billigare att åka tåg än att köra bil eller flyga. För att skapa mer klimatsmarta städer vill vi investera i att kraftigt bygga ut kollektivtrafiken som spårvagnar, regionala tåg, tunnelbana och buss. Vårt mål är att andelen kollektivtrafik ska fördubblas till 2020. Många i Sverige är beroende av bilen. Men det är en ödesfråga för landsbygden och dem som är bilberoende att de fossila bränslena fasas ut. Sitter vi fast i ett beroende av bensin och diesel den dag de globala oljepriserna skjuter i höjden så är det landsbygden som drabbas hårdast. Därför ska alla ges möjlighet att tanka förnybara bränslen. Det ska vara billigare att köra på förnybart än på bensin. Vi vill gynna produktion och distribution av till exempel biogas i hela landet. Inhemsk produktion av biodrivmedel skapar nya jobb. Vi vill göra det lönsamt att producera sin egen el. En bostadsrättsförening, en villaägare eller en lantbrukare ska kunna sätta upp solceller eller småskaliga vindkraftverk för eget bruk. Elen ska kunna levereras in på elnätet och dras av på elräkningen. Vi vill införa ett system med fast pris på småskalig förnybar el. Kärnkraft och fossila bränslen ska ersättas med utbyggd vindkraft, biobränsleeldad kraftvärme, vågkraft och solenergi. Med rätt styrmedel kan det skapa tusentals nya jobb. Ett särskilt investeringsstöd för att bygga nytt och rusta upp nedslitna bostäder och stadsdelcentrum, framförallt i förorterna, ska införas. Investeringarna ska leda till bättre boendemiljöer och halverad energianvändning. Vi vill få tjänstesektorn att växa genom att sänka momsen inom en rad branscher. Det ska bli billigare att reparera trasiga saker, äta på restaurang, gå till frisören och att laga cykeln. Hållbar konsumtion av tjänster måste stimuleras och vi vill ta ett första steg under mandatperioden. Att sänka momsen är en långsiktigt bättre lösning för tjänsteföretag än ett system där vissa företag blir bidragsberoende och kan överleva enbart på grund av utbetalningar från Skatteverket. Vi vill sänka arbetsgivaravgiften för små företag med 10 procentenheter. Ensamföretagare får ytterligare en sänkning för den först anställda under första året. Många små företag har svårt att få riskkapital. En statlig riskkapitalfond ska därför underlätta för att fler små och medelstora företag får tillgång till riskkapital. Fonden ska finansieras genom vinstutdelningar från de statliga företagen. Vi vill öka anslagen för innovationer, produktutveckling och miljöteknikutveckling i små och medelstora företag. Exporten av svensk miljöteknik ska främjas. De statliga bolagen ska bidra till ny miljöteknik, förnybar energi och vara föredömen när det gäller att minska klimatpåverkan. Vi vill införa ett traineeprogram i välfärdssektorn. Det behöver också satsas mer på yrkesutbildningar och lärlingsplatser. Kvaliteten i universitetsutbildningarna ska höjas genom ett högre anslag per student och en storsatsning på praktik i företag och på myndigheter som en del av utbildningsprogrammet. Studenterna är en grupp som fått allt sämre ekonomi de senaste åren. Därför vill vi höja studiemedlen och sänka fastighetsskatten på studentrum. Vi vill höja kvaliteten inom välfärden. En stark välfärd, skola och äldreomsorg kräver en långsiktigt hållbar finansiering och ansvar för Sveriges ekonomi. För att klara det generationsskifte den offentliga sektorn står inför måste den bli en bättre och mer attraktiv arbetsgivare. Alla ska omfattas av moderna trygghetsförsäkringar. Den bortre gränsen i sjukförsäkringen ska slopas. Samhället måste leva upp till sitt ansvar att erbjuda en effektiv rehabilitering. Moderna småbarnsföräldrar vill kombinera föräldraskap med yrkesliv. Som ett första steg vill vi införa ett stöd för småbarnsföräldrar att gå ner i arbetstid. Vi vill att föräldraförsäkringen ska delas i tre delar där varje förälder får en del av försäkringen och där de kan välja att disponera den tredje delen som de önskar. Det ökar möjligheten för män att vara hemma med barnen. Vi vill införa en lag om kvotering till börsbolagens och de offentliga bolagens styrelser. Ett jämställt samhälle där alla människor behandlas lika är en grundläggande frihetsfråga. Vi vill ha ökade resurser till kvinnojourernas arbete för kvinnofrid. Våldtäktslagstiftningen ska skärpas för att garantera den sexuella integriteten. Integrationen måste förbättras. Nyanlända ska snabbare än i dag kunna lära sig svenska, validera eller komplettera sin utbildning och få jobb. Studier i svenska ska kombineras med praktik. Kvaliteten i svenska som andraspråk måste höjas. Vi är engagerade och fast beslutna att i en rödgrön regering arbeta för en mer rättvis och hållbar värld. Vi vill verka för att alla subventioner av kol, olja och kärnkraft avvecklas. Det internationella klimatbiståndet måste öka. Vi vill arbeta för en rättvis handel som bättre tar tillvara de fattiga ländernas behov. Sveriges nivå på biståndet ska vara minst en procent av bruttonationalinkomsten, BNI. Fattigdomsbekämpning ska vara central i utrikes- handels- och biståndspolitiken. Vi vill ha skärpta regler för svensk vapenexport. Miljöpartiet har varit oppositionsparti och samarbetsparti. Nu går vi till val för att tillsammans med våra samarbetspartier fullt ut delta och bilda en ny rödgrön regering. Vi tror på den potential vi har i vårt land och vet att det kan bli ett mycket bättre land att leva i. Ett land att vara stolta över. Peter Eriksson Maria Wetterstrand språkrör Miljöpartiet de gröna Högsta noteringen på 14 år I DN/Synovates senaste väljarbarometer, publicerad den 26 mars, var stödet för Miljöpartiet 10,2 procent. Det är en ökning med 0,5 procentenheter från februarimätningen. Ökningen faller dock inom de statistiska felmarginalerna. Noteringen är ändå den högsta för Miljöpartiet sedan januari 1996 då det hade stöd av 14 procent av väljarna. I marsmätningen för ett år sedan, 2009, var väljarnas stöd för partiet 5,1 procent. Källa: Synovate.


”Nu satsar vi 28 miljarder på bygget av Förbifarten”

Summary: Alliansregeringen: Vi ger nu ett viktigt besked inför höstens val. Får vi förnyat förtroende blir Förbifart Stockholm verklighet.De bilköer, förseningar och trafikproblem som finns i Stockholm hämmar inte bara regionens utveckling utan får konsekvenser för all trafik som ska passera huvudstaden. Nu tar vi nästa steg för att förverkliga de investeringar i spår och vägar som regionen så väl behöver. De omfattar åtgärder i hela trafiksystemet, kollektivtrafiken, vägtrafiken och järnvägstrafiken. Regeringen avser att i veckan fatta beslut om att satsa 28 miljarder kronor på Förbifart Stockholm – en av de största infrastruktursatsningar som någonsin beslutats i Sverige. Vi vill att regionen ska fortsätta växa, till nytta för hela Sverige, skriver de fyra partiledarna.

Efter årtionden av tvära kast och otydliga svar om trafiken i Stockholmsregionen har väljarna rätt att kräva besked. Med omfattande investeringar i nya spår och nya vägar lovar vi att skapa en grund för en växande och dynamisk huvudstadsregion till nytta för hela Sverige. Som ett led i detta ställer vi nu ut ett tydligt löfte till väljarna. Får alliansen förnyat förtroende blir Förbifart Stockholm verklighet. Det blir ett viktigt besked inför höstens val. De bilköer, förseningar och trafikproblem som finns i Stockholm hämmar inte bara regionens utveckling, utan får konsekvenser för all trafik som ska passera huvudstaden. En välfungerande infrastruktur i Stockholmsregionen är med detta inte bara en förutsättning för att vardagen ska kunna fungera för alla som bor eller arbetar i och kring Stockholm. Det är också en förutsättning för att få ett fungerande nationellt trafiksystem. Det finns nu goda förutsättningar att åstadkomma betydande förbättringar för trafiksituationen i regionen. En samsyn finns på lokal och regional nivå om vilka problem som är störst och vilka åtgärder som är mest angelägna. Alliansregeringen är nu beredd ta nästa steg för att förverkliga de investeringar i spår och vägar som regionen så väl behöver. Vi tar ett helhetsgrepp för att skapa ett sammanhållet och väl fungerande trafiksystem. Våra investeringar omfattar åtgärder i hela trafiksystemet, för kollektivtrafiken, vägtrafiken och järnvägstrafiken. Viktiga åtgärder på järnvägssidan handlar om att knyta de större orterna i Mälardalen närmare Stockholm för att därmed få en större gemensam arbets- och bostadsmarknad. Den främsta insatsen är bygget av Citybanan under Stockholms centrum som löser upp den största proppen i det svenska järnvägsnätet, men också andra åtgärder som görs på Mälarbanan, Svealandsbanan och Ostkustbanan. För kollektivtrafiken går staten in och medfinansierar fortsatta utbyggnader av tvärbanan samt av Roslagsbanan. På vägsidan pågår utbyggnader av Norra länken, E 18 Hjulsta-Kista och väg 73 till Nynäshamn. Genom regeringens beslut kommer också utbyggnader av bland annat Södertörnsleden Haninge-Huddinge-Fittja samt E 4/E 20 mellan Stockholm och Södertälje att genomföras. I paketet ingår också att Länsstyrelsen i Stockholm får närmare åtta miljarder kronor för den regionala infrastrukturen. Därmed möjliggörs ytterligare investeringar på vägnätet och i kollektivtrafiken. En av de viktigaste satsningarna är Förbifart Stockholm. Alliansen kan i dag ge ett tydligt besked till väljarna. Regeringen avser att i veckan fatta beslut om att satsa 28 miljarder kronor på Förbifart Stockholm. Det är en av de enskilt största infrastruktursatsningarna som någonsin beslutats i Sverige. Förbifart Stockholm knyter ihop Stockholmsregionen genom sin sträckning från E 4/E 20 vid Kungens kurva i söder till E 4 vid Häggvik i norr. Förbifarten har stor betydelse för både tillväxt och jobb i en växande Stockholmsregion. Därtill avlastar den Sveriges hårdast belastade vägsträcka, Essingeleden, och trafik som inte ska in i Stockholm kan på ett smidigt sätt runda huvudstadens kärna. I och med detta ger den nya vägen också förutsättningar för en väl fungerande och bättre kollektivtrafik, vilket är helt avgörande för människors vardag och för en god stadsmiljö. Förbifarten är med detta en nyckelinvestering. Skulle denna investering ryckas undan faller en viktig pusselbit i arbetet med att förbättra trafiksituationen i regionen. Alliansen säger ja till förbifarten efter en noggrann miljöprövning. Hänsyn tas till Stockholms unika miljövärden. Med fyra femtedelar av vägen i tunnel undviks intrång i naturmiljöer och splittring av naturområden. Bullerspridningen begränsas. Beslutet är förknippat med ett antal villkor för att säkerställa att största möjliga hänsyn till klimat och miljö tas vid utformning, byggande och drift av vägen. Byggstart för Förbifart Stockholm beräknas till 2012. Det är mitt under nästa mandatperiod. Om alliansregeringen får förnyat förtroende blir investeringen verklighet. Frågan väljarna nu måste ställa sig är vad som händer om Socialdemokraterna tillsammans med Vänsterpartiet och Miljöpartiet får makten över huvudstadens infrastruktur. Svaret är att det vet vi inte. Vad vi däremot vet är att ledande företrädare för det rödgröna regeringsalternativet är villiga att göra motståndet till huvudfråga i ett eventuellt koalitionsbygge. Miljöpartiet har tydligt avfärdat förbifarten och uttalat att en kommande röd-grön regeringskoalition efter valet 2010 varken själv kan medverka till eller tillåta att Förbifart Stockholm byggs. Vänsterpartiet är lika avvisande. Vad som till slut blir oppositionens gemensamma politik återstår att se. Vår huvudstad behöver en utvecklad infrastruktur. Vår huvudstad behöver förbifarten och kollektivtrafiken. Det tydliga budskapet kommer vi, tillsammans med våra lokala företrädare i Stockholmsregionen, att framföra inför valet. Så länge oppositionen underlåter att ge väljarna svar före valdagen eller risk finns att Socialdemokraterna frångår sin tidigare linje kommer vi att avkräva dem besked om deras alternativ. Förbifarten blir med detta en fråga för väljarna. Alliansregeringens infrastruktursatsning i Stockholm görs tillsammans med regionen och trafikanterna. Den innehåller centrala investeringar inom hela trafiksystemet. Mot det står en opposition som enas i sitt motstånd till medfinansiering. Om deras politik förverkligas bromsas Stockholmsregionen. Med samlade besked ger alliansregeringen Stockholm förutsättningar att utvecklas. Därmed ger vi också ett tydligt besked till väljarna inför valet 2010: Vi vill att Stockholmsregionen ska fortsätta att växa. Till nytta för hela Sverige. Fredrik Reinfeldt partiledare (M) Maud Olofsson partiledare (C) Jan Björklund partiledare (FP) Göran Hägglund partiledare (KD)