”Natopräglade politiker har tagit över Nobels fredspris”

Summary: Norsk jurist och författare: Dags att byta ut politikerna i Stortingets Nobelkommitté. De har på ett oriktigt sätt tagit kontroll över Alfred Nobels fredspris. Flera av fredsprisen under efterkrigstiden – inte minst priserna de två senaste åren – står juridiskt i strid med Alfred Nobels vilja. Anledningen är att Nobelkommittén i Oslo, som utser pristagarna, består av politiker som präglats av Nato och det kalla kriget. De är försvarsvänner, inte fredsvänner. Fredspriset skulle under hela perioden från 1945 ha skötts mycket bättre i det neutrala Sverige än i Natolandet Norge. Det är dags att den svenska Nobelstiftelsens styrelse talar om för sin norska filial att den ska visa respekt för vad Alfred Nobel ville åstadkomma med sitt fredspris, skriver Fredrik S Heffermehl.

Som tonåring fann jag det absurt och avskyvärt att jag skulle utbildas till, och kanske beordras, att döda mina jämnåriga på grund av historiens tillfälligheter och nationella gränser. En så orimlig världsordning måste väl ändras omedelbart? Femtio år senare blomstrar militarism och vapenkultur som aldrig förr, men jag har hittat en viktig meningsfrände – Alfred Nobel. Tyvärr har alla – inte minst den norska Nobelkommittén – glömt vad Nobel ville då han inrättade sitt pris ”för fredsförfäktare”. ”Den som vill fred måste bereda sig på krig” har det hetat i alla tider, men den logiken har varken gett oss fred eller säkerhet. I dag anser vi oss behöva lägga astronomiska summor på en ”säkerhetspolitik” så farlig att den kan utplåna allt liv, om vi inte får till ett globalt samarbete innan det är för sent. Nobel var framsynt för 115 år sedan, en internationalist som såg världen som en helhet. Upprustning och militära maktspel måste få ett slut och Nobel ställde sig bakom ett grundläggande vägval: nationerna måste lägga ned vapnen och satsa på fred med fredliga medel. Nobel hade tagit djupt intryck av pacifisten Bertha von Suttner och ville under hennes påverkan se ett ”folkens förbrödrande”, allmän nedrustning i syfte att förhindra framtida krig. Suttner inspirerade Nobel till priset och låg bakom formuleringen ”för fredsförfäktare”. Att priset skulle stödja fredsrörelsens arbete är en odiskutabel och entydig tolkning. Varför blev det inte så? Nobel begick misstaget att be politiker om hjälp. Det norska Stortinget skulle välja ut de fem ledamöterna i Nobelkommittén. Det föreföll nog vara en god idé på den tiden, eftersom fredens sak var stark i Europas parlament, särskilt i Norge. Men efter 1945 fick vi ett försvarsvänligt Storting utan sinne för Nobels uppfattning. Försvarsvänner hör inte hemma i en kommitté som ska dela ut ett pris till fredsvänner. Det är både omöjligt och olagligt. I dag har militarismen stadigt fäste, och det är inte många som kan föreställa sig det ”folkens förbrödrande” som internationalisten Nobel tänkte sig. Men 1945 fick vi FN-pakten, och ”general and complete disarmament” var länge ett tema i FN-diplomatin. År 1982 avgav Olof Palme en rapport i FN om ”Common Security” som inte kunde ha varit tydligare: ”International security must rest on a commitment to joint survival rather than a threat of mutual destruction.” Tanken gick helt i fredsprisets anda. Lagen föreskriver att en stiftelse ska ledas av personer som helhjärtat stöder dess syfte. Politiker kan sitta i Nobelkommittén endast om de oreserverat stöder fredsprisets idé. Men efter 1948 har platserna getts till Norges största partier och använts som tack till politiska veteraner. Fredsrörelsens pris har övertagits av sina politiska motståndare. Kommittén måste länge ha haft klart för sig att den nonchalerade Nobels avsikt med priset. Medlemmarna har sträng tystnadsplikt om allt som diskuteras på mötena. I min bok ”The Nobel Peace Prize” har jag ändå tolv sidor med detaljerade referat från kommitténs inre liv. I sina privata dagböcker är den ordförande som suttit längst, Gunnar Jahn, öppen om de interna diskussionerna från 1945 till 1966. Jahn hänvisade ständigt till testamentet, protesterade och krävde respekt för Nobels idé, medan de andra i kommittén var likgiltiga för sitt juridiska mandat och vad Nobel ville med priset. I 25 år fick Jahn inte ens något svar, han blev bara nedröstad. I skydd av sekretessen har det blivit möjligt för kommittén att utforma sitt eget fredspris och tänka bort Nobels testamente. De senaste två årens val av pristagare visar att kommittén måste bytas ut. Det går alldeles snett med ledamöter vilkas politiska instinkter har präglats av Nato och det kalla kriget. Årets pris har utlöst harm och oenighet och helt i onödan skapat ovilja i Kina mot allt som har med rättssäkerhet, mänskliga rättigheter och Norge att göra. I stället för att vålla internationella motsättningar, skulle kommittén ha kunnat skapa förståelse i Kina för vad landet kan vinna, mänskligt och ekonomiskt, på demokrati och rättssäkerhet. Men då hade krävts att kommittén – till skillnad från i dag – varit i stånd att föra en modern dialog och hade besuttit kompetens i freds- och nedrustningsarbete. Den flera gånger Nobelprisnominerade Scilla Elworthy (Storbritannien) har förstått att man inte talar till Kina utan med Kina. Ett pris till henne – eller till den norsk-kinesiska dialogen om mänskliga rättigheter och rättssäkerhet – kunde ha väckt entusiasm och välvilja i Kina. Min nya bok är framförallt en undersökning av hur fredspriset och Nobelkommittén reagerat på min kritik de tre senaste åren om att utdelningarna bryter mot lagen; att försvarsvännerna på ett oriktigt sätt tagit kontroll över fredsvännernas pris och att den politiska majoriteten i Norge har försnillat medel som borde ha gått till fredsrörelsen. Tyvärr har kommittén valt maktspråk i stället för att lyssna och lägga fram relevanta motargument. Bland annat har den diktat ihop argument och bemött påståenden som jag över huvud taget inte framfört. Demokratin fungerar inte om debatten inte längre vilar på fakta, kunskap, logik och sanningssökande utan förfaller till manipulation. Fredsvännerna har svårt att få gehör för sin sak, militarismen och dess logik dominerar medierna. Därför slipper Nobelkommittén undan ostraffat när den nonchalerar de personer den egentligen borde belöna. Kommitténs eget beteende är så allvarligt att man ovillkorligen ställer sig frågan: är Thorbjørn Jagland och hans kommitté de rätta personerna att dela ut röda kort till andra länder? I min första bok, publicerad i augusti 2007, uppmärksammade jag kommittén på att flera av fredsprisen juridiskt står i strid med Nobels sista vilja såsom den kommer till uttryck i hans testamente. Man hade då kunnat förvänta sig att en institution som tjänar freden hade uppträtt lyhört och anständigt. Stortingets talman Thorbjørn Jagland borde ha sett till att hela kommittén byttes ut. Jagland var då aktuell som generalsekreterare i Europarådet som ska främja demokrati och rättssäkerhet i Europa. För honom måste det vara elementärt att lagstiftarna inte står över lagen. Det borde ha varit självklart att han som Nato-anhängare och ledande representant för norsk politik inte kunde ta säte i kommittén, inte kombinera ett Nobeluppdrag med ledarrollen i Europarådet och så vidare. Men Jagland lät inga principer om rättsstat och demokrati stå i vägen för sina personliga ambitioner. Saken är klar: sedan 1945 skulle fredspriset ha skötts mycket bättre i det neutrala Sverige än i Nato-landet Norge. Vi måste få mer öppenhet, demokrati och debatt om priset. Det är dags att den svenska Nobelstiftelsens styrelse talar om för sin norska filial att visa respekt för vad Nobel ville med fredspriset. Fredrik S Heffermehl jurist, Nobelhistoriker och författare Översättning Margareta Eklöf Nobels fredspris Nobels fredspris är ett av de fem Nobelprisen som inrättades genom Alfred Nobels testamente. Testamentet säger att priset skall tilldelas dem som ”hafva gjort menskligheten den största nytta” och att det tilldelas ”den som har verkat mest eller best för folkens förbrödrande och afskaffande eller minskning af stående arméer samt bildande och spridande af fredskongresser”. Valet av fredspristagare är ofta mer omstritt än de vetenskapliga nobelprisen. Källa: Nobelprize.org, Wikipedia


Europas barn

Summary: Det är dåligt med barnafödandet i många europeiska länder. Många kvinnor tvingas ännu välja mellan barn och arbete, men samhället måste ge möjligheter till både och.

Det rekordlåga tyska barnafödandet var ämnet för ett reportage i gårdagens DN. Trots att Tyskland låtit sig inspireras av Sverige och infört föräldraledighet har inte trenden vänt. Den tyska nativiteten – 1,36 barn per kvinna – fortsätter att vara en av de lägsta i Europa. I ett längre historiskt perspektiv är det förstås bra att nativiteten har gått ner i många länder, inte minst i Europa. Men om födelsesiffrorna faller för långt under de 2,1 barn per kvinna som krävs för att ett samhälle ska reproducera sig självt finns det skäl att börja fundera på de bakomliggande orsakerna. Nativitet är ett komplicerat fenomen. Det handlar om mängder av individuella beslut som påverkas av många faktorer, inte minst historiska traditioner. Men det är svårt att argumentera emot hypotesen att tyska kvinnors ovilja att föda barn beror på bristen på jämställdhet. Det gamla Västtyskland var ett familjepolitiskt mycket konservativt samhälle. Mannens försörjaransvar var inskrivet i lag och när kvinnor fick barn var de i praktiken tvungna att lämna arbetsmarknaden. Barnomsorgen har börjat byggas ut, men det finns fortfarande betydande svårigheter för kvinnor som vill kombinera barn och yrkesliv, både när det gäller attityder och i form av strukturella hinder. Ännu används begreppet ”Rabenmütter”, korpmödrar, för att beskriva kvinnor som går ut på arbetsmarknaden och lämnar sina barn till andra. Mönstret blir ännu tydligare i övriga Västeuropa. Å ena sidan har vi, jäms med Tyskland, lågnativitetsländer som Spanien, Portugal och Italien vilkas traditionella hemmafruideal gör det svårt för kvinnor att förena arbete och moderskap. Och i valet mellan barn och arbete vinner det senare. Å andra sidan har vi stater med relativt sett högre nativitet som Frankrike och de nordiska länderna. Om än med lokala variationer präglas dessa av offentliga strukturer som uppmuntrar kvinnor att våga skaffa barn, inte minst genom utbyggd barnomsorg. Det finns också motbelägg mot tesen att en statlig jämställdhetspolitik är nödvändig för att nå en hög nativitet i utvecklade, rika länder. USA har till exempel generellt sett en högre nativitet än något europeiskt land. Och många av länderna i det gamla östblocket har mycket låga födelsesiffror trots starka traditioner av kvinnligt förvärvsarbete och offentlig barnomsorg. Trots dessa invändningar är det ändå mycket som pekar på att ökad jämställdhet och sociala system som möjliggör både föräldraskap och yrkesliv är bra för Europa. De flesta människor vill ha barn och ett samhälle som inte är anpassat efter detta behov riskerar att tappa såväl framtidstro som ekonomiska utvecklingsmöjligheter. Även om USA har lyckats uppnå hög kvinnlig förvärvsfrekvens och hög nativitet utan en utbyggd offentlig sektor är detta knappast en framkomlig väg i Europa med dess starka traditioner av kollektivt välfärdsansvar. Europaparlamentet antog häromdagen ett dåligt förslag om en dyr och detaljreglerad utökning av mammaledigheten, som avvisades av de flesta medlemsländerna. Att argumentera för att EU ska få ett utvidgat mandat när det gäller familje- och jämställdhetspolitik mitt uppe i eurokrisen är inte särskilt realistiskt. Ett samhälle för barnfamiljer handlar inte heller enbart om föräldraförsäkring. Men framtidens ekonomi hänger inte bara på vår produktion utan även på vår reproduktion.


Livet är större än Beck

Summary: Fastän Harald Hamrell har regisserat elva Beckfilmer sträcker sig hans intresse långt bortom polisfilmer. Han vill beröra. Det visste han redan när han visade sin första film i elvaårsåldern.

Redan i farstun talar Harald Hamrell om det lustfyllda i att arbeta med Beckgänget under de 15 år som han regisserat elva av succéfilmerna. I samma andetag nämner han tomheten som infann sig efter en produktions slut, och hur han med tiden lärt sig hantera den. Likaväl som han lovordar författarduon Sjöwall och Wahlöö för deras framåtdrivande och samhällsreflekterande författarskap, beklagar han baksidan av arbetet med polisfilmerna. – Folk kan tro att polisfilmer är det enda jag gör och så är det inte, säger regissören som har ett 30-tal filmer och tv-produktioner på sitt samvete. Passionen för rörliga bilder stimulerades inte av familjen. Tvärtom rådde tv-förbud hos akademikerfamiljen i Kåbo i Uppsala. Pappa var chef för Afrikainstitutet,mamma en av landetsförsta kvinnliga matematiker. För att kunna titta på tv smög han till grannens hus – fram tills han fick en egen apparat i julklapp i tioårsåldern. – Konsekvensen blev att jag vigt mitt liv åt tv och film. Jag fastnade för det magiska i super 8-filmerna. Efter ett intensivt arbete i garaget var debutfilmen ”Snorre och mumien” redo att visas för klassen i kemisalen. Han var elva år. – Tillfredsställelsen av att höra deras skratt var enorm. Då kände jag att jag ville beröra folk. Jag ville fånga en berättelse i rörlig bild. Det var en urinstinkt. Jag kan inte uttrycka mig på annat sätt. Sedan den dagen har passionen för film genomsyrat Haralds liv. På svensklektionerna skrev han historier, på träslöjden snidade han motljusskydd och handkameraställning. – Jag känner fortfarande samma glädje, samma passion, när jag står på en inspelningsplats. Skådespelarkarriären började lika tidigt. På storasysterns inrådan, som var 17 år äldre och själv skådespelare, skrev han ett elvasidigt brev till regissören för filmen ”Emil i Lönneberga”. Visserligen var Harald bra busig, pallade äpplen fastän de hade gott om egna i trädgården, men Emil fick han inte bli. Trots sina elva år var han tre-fyra år för gammal. Desto gladare blev han då han ett par år senare blev antagen till Vilgot Sjömans film En handfull kärlek. Den tidiga regidebuten till trots lärde han sig snart hur tuff filmbranschen var. Inte ens den prisbelönade egna filmen ”Läcka vid reaktor 4”, 1981, gav någon fribiljett till större produktioner. Det dröjde ännu sex år – till filmen ”Skulden”. Sedan dess har dörrarna stått vidöppna för Harald Hamrell. Och projekten är många. – Det har varit oerhört kul att hålla på med min passion. Tyvärr har jag inte hunnit uppleva så mycket annat, som att resa med familjen. Men det är inte för sent än. Eyal Sharon Krafft/TT Spektra familj@dn.se Gratuleras till: Fyller 50 år den 13 december 2010. Gör: Filmregissör. Bor: Gamla Enskede, Stockholm. Familj: Frun Cecilia Bredin, två döttrar på 14 och 17 år. Aktuell: Med Arne Dahls ”Misterioso” som har premiär i SVT hösten 2011 samt Beckfilmen ”Levande begravd” som nyligen släppts på dvd. Karriär i korthet: Fick sitt skådespelargenombrott som Mats i ”Pojken med guldbyxorna”, 1975. Har därutöver spelat i många filmer och tv-produktioner. Utöver Beckfilmerna har han regisserat flertalet filmer och tv-serier. Bland dessa tv-serien ”Om Stig Petrés hemlighet”, vilken belönades med Kristallen för bästa dramaprogram 2005. Så firas födelsedagen: Med familj och vänner. Om att fylla 50: ”Det är ambivalent: Å vad fort det gick! Hoppas det finns en del kvar. Barnen är den bästa trösten.” Filmfavoriter: Allätare. Ändå två storfavoriter. ”Vittne till mord” av Peter Weir och Mike Leighs ”Hemligheter och lögner”. Lyssnar helst till: Alanis Morissette. Läser helst: Både skönlitteratur och populärvetenskapliga böcker. Senast läst: ”Gryningen över Kalahari” av Lasse Berg. Favoritplats: Gården i Östergötland. Fritidsintressen: Jakt, skogspromenader, dykning, tennis, slalom. Styrka: ”Entusiasmerande.” Svaghet: ”Tackar alltför lätt ja till projekt.” Noja: ”Rädd att få spetsiga saker som synålar i ögat.” Blir lycklig av: ”Tid att vara med familjen.”


Början till slutet för ett fritt internet

Summary: Friheten på internet är hotad. Professionella hackare har inte mycket att vara rädda för – till skillnad mot den vanliga nätsurfaren. Efter Wikileaks senaste publicering väntas världens regeringar skynda på utvecklingen mot ett slutet nät.

När Wikileaks förra söndagen började publicera hemligstämplad, amerikansk diplomatisk korrespondens blev internets genomslagskraft uppenbar. Ingen kan längre tvivla på det fria nätets kapacitet. En frihet som nu är hotad. USA:s utrikesminister Hillary Clinton hävdade att agerandet var ”en attack mot det internationella samfundet” och landets riksåklagare Eric Holder inledde snart en brottsundersökning mot grundaren Julian Assange. Efter påtryckningar från den oberoende amerikanske senatorn Joe Lieberman, som leder en kommitté för inrikes säkerhetsfrågor, lät e-handelsbolaget Amazon i onsdags stänga sina servrar för Wikileaks webbsajt. Två dagar senare upphörde adressen att fungera. Sajten repade sig snabbt vid båda tillfällena, men Wikileaks många publiceringar kan komma att få långtgående konsekvenser för hela internet. Det tror flera experter som DN talat med. – Wikileaks aktiviteter stressar den amerikanska statsapparaten så pass mycket att den på allvar kommer att skynda på processen mot ett kontrollerat internet, säger Danny Aerts, vd för stiftelsen .SE som arbetar för ett öppet internet. – Naturligtvis känner flera regeringar att de måste agera efter läckan. Vi ser en rad åtgärder som sedan en tid tillbaka begränsar friheten på nätet. Fler diskuteras och det här kan forcera den processen, menar Joe McNamee vid European Digital Rights. Till de regleringar som uppmärksammats mest i Sverige de senaste åren hör Ipred, FRA-lagen och datalagringsdirektivet (se faktaruta. Men försöken att styra internet kommer från flera håll och ingen har grepp om helheten. – Lagstiftningen angriper olika delar. Det är handelslagar, fildelningslagar och telekomlagar. Sammantaget ser det inte så ljust ut, säger Marcin de Kaminski, doktorand vid Lunds universitet och verksam vid forskningsprojektet Cybernormer. Jillian York, projektkoordinator för Open net initiative och verksam vid Harvarduniversitetet i USA, påtalar att staters argument för kontroll på webben utåt sett alltid är schysta. Ofta handlar det om säkerhet och skydd av upphovsrätt. – Men kan en regering ta ned en sajt med material som är skyddat av upphovsrätt så kan de naturligtvis även ta ned andra sidor, säger hon. I fallet Wikileaks vill många just nu sabotera pågående publicering; attackerna mot sajten har varit otaliga den senaste veckan. Men om det är regeringar – som inte vill att känsligt material ska släppas – eller andra aktörer vet York inte. Kanske spelar det heller inte någon roll. Christopher Kullenberg är doktorand i vetenskapsteori vid Göteborgs universitet och författare till boken ”Det nätpolitiska manifestet” . Enligt honom är professionella hackare, likt Wikileaks grundare, alltid de som klarar sig bäst. Med hjälp av kryptering förhindrar de spionage och kan kringgå den allt mer snåriga lagstiftningen. Helt enkelt eftersom de besitter rätt kunskap. – Wikileaks använder sig av en uppsättning standardiserade teknologier som finns tillgängliga för nästan alla. Om man vill komma åt de verktygen måste man ge sig på riktigt avancerad lagstiftning och det är något som bara riktigt auktoritära länder kan upprätthålla. Hackarna vet med andra ord hur de ska hålla sig undan. I stället, befarar Kullenberg, är det den vanliga nätsurfaren som riskerar att hamna i kläm. Skälen är flera. I takt med att lagarna som begränsar internet snabbt blir fler följer människor som bryter mot dem – och får statuera exempel. Under de senaste åren har vi läst åtskilliga historier om personer som tvingas betala skyhöga bötesbelopp för sina handlingar på webben. Ett annat exempel, om än extremt, är 23-årige Bradley Manning som misstänks ligga bakom de senaste läckorna till Wikileaks. För honom väntar sannolikt ett långt fängelsestraff. – Skräcken för internet späds på när enskilda personer råkar illa ut. Följden blir att människor vänder sig till de alternativ som känns trygga – även om dessa inte erbjuder allt som ett öppet nät gör. Vi riskerar då att få ett nät som primärt består av enkelriktade underhållstjänster, säger Christopher Kullenberg. Han menar att scenariot ligger närmare än vad vi riktigt förstår. I exempelvis Frankrike är man till viss del redan där: – De har ett dåligt internet. Konkurrensen är bristfällig vilket gör att operatörerna har förbjudit Skype samt vissa fildelningsteknologier. Exempel på operatörer som har de här förbuden i vissa av sina tjänster finns även i Sverige. Fortsätter det som nu kan vi komma att se det internet som kritikerna ofta liknar vid kabel-tv. Danny Aerts utvecklar resonemanget: – Internet baseras på fritt flöde av information. Tar man bort den grundpelaren så upphör internet i sin nuvarande form. I stället kan vi få flera nät vars innehåll styrs av leverantörerna. Vi kan till exempel få ett Appleinternet, ett Googleinternet, ett de luxe-internet och ett träsknät för dem som inte har råd med de dyrare varianterna. För den som är van vid ett öppet internet kan det vara svårt att se varför man skulle välja en operatör som infört begränsningar. Cristopher Kullenberg ser flera anledningar: – När man får de delar av internet som man tycker är viktigast och därtill tv och telefon i samma abonnemang – då blir det väldigt enkelt att välja det. Men den främsta förklaringen är rädslan som späds på av myten om det farliga internet. – Konsekvensen blir att nätets fulla potential inte utnyttjas; webben blir primärt en arena för underhållning. Jenny Stiernstedt jenny.stiernstedt@dn.se 08-738 15 03


Tvärtom-komik får barn att skratta

Summary: Slapstick är bra när man producerar komik för barn. Men ironi ska man undvika, menar Mikael Syrén, regissör till årets julkalender i SVT. ”Jag tycker det är elakt, rent ut sagt”, säger han.

Humor förändras med åldern. Årets julkalender är skriven för att passa från sex år och uppåt. – Det är alltid knepigt med ålder. Ska det vara det minsta spännande för en tioåring, är det svårt att få med treåringarna. Men jag tror att den kommer att funka från sex år och för hela familjen, säger Mikael Syrén. Han har regisserat årets julkalender som började visas igår och har själv har tre barn, 6, 11 och 18 år. Det är någonstans i sexårsåldern som barn börjar se det komiska i vardagssituationer och relaterar till omvärlden på ett mer dubbelbottnat sätt, menar Mikael Syrén. – Ironi däremot, begriper barn oftast inte förrän de närmar sig tioårsåldern. De börjar förstå att vuxna kan säga en sak och göra något annat. Däremot har de svårt att förstå att en vuxen kan mena något annat än han eller hon säger, till exempel att ”här var det städat” om ett rum som ser ut som en svinstia. Därför undviker Mikael Syrén ironi när han producerar humor för barn. – Jag tycker det är elakt, rent ut sagt, att utsätta dem för ironi. Då lär man dem att inte lita på vad det vuxna säger. Däremot förstår barn ofta så kallade ”klippskämt”. Att någon först säger: ”jag tänker inte köra svärmor till flygplatsen”, för att i nästa klipp köra svärmor till flygplatsen. Sexåringar förstår också karaktärsbyggen, att pappan är si och mamman är så, menar Mikael Syrén. I årets julkalender är pappan Roger en före detta dammsugarförsäljare. Han är naiv, godhjärtad, visionär och tror att allt är möjligt. Barn runt sex år förstår det roliga med att han tycker det är kul att dammsuga och att han samlar på dammsugare ungefär som andra samlar på fina viner, tror Mikael Syrén. – Det handlar om tvärtom-komik, att det händer något omvänt, att någon tycker det är kul att göra tråkiga saker. Mamman Ritva står för stabiliteten och styrkan i familjen. Men hon har också drömmande drag som behövs för att föräldrarnas kärlek ska vara stark. Mikael Syrén tittade mycket på Helan och Halvan när han skissade på deras karaktärer. – När jag var liten uppfattade jag bara att Helan var arg på Halvan hela tiden. Nu när jag är vuxen uppfattar jag dem som ett kärleksfullt par. Helan stöttar Halvan när han kommer med en idé. Det är först när idéen misslyckas som han blir arg. Förklaringen till att vi ser Helan och Halvan på olika sätt är att barns humor är så fokuserad på ”slapstick”, att någon trillar och slår sig eller får en smäll på ett kul sätt, enligt Mikael Syrén. – För barn är det den mest omedelbara formen av humor. Först skrattar de litet försiktigt för att de blir rädda att det gjorde ont. När de förstått att det gick bra kan de skratta hur mycket som helst. Barns humor förändras allt eftersom de mognar och synen på världen förändras. Mellan sex och tio år lär sig barn ofantligt mycket, allt är nytt. Därför kan det också vara svårt med den verbala humorn eftersom den slår så olika. Mikael Syrén tycker mest om att skriva humor för 10–12 åringar. – En tolvåring, som inte är för självcentrerad, kan vara fantastiskt rolig att umgås med. Därefter kommer det ironiska förhållningssättet att växa till sig för att kulminera i femtonårsåldern. Då är vi som mest ironiska, menar Mikael Syrén. – Det handlar om en sorts frigörelseprocess. Man börjar förstå att man kan driva med allt och alla. Inte minst vuxna. I årets julkalender beter sig de vuxna ofta mer barnsligt än barnen. Men Mikael Syrén påstår ändå att han inte medvetet försökt få barnen att framstå som smartare och coolare än föräldrarna, snarare tvärtom. – Jag har försökt hålla nere det där med beskäftiga barn som vet bäst. Då tappar man charmen. Jag tycker också det blir konstigt att förmedla en bild av lyckade barn till barnen som tittar. – De får göra misstag som alla andra och stå för och reparera de skador som de gjort. Det är så man växer upp. Nioåriga Ingo tar till exempel in en gris i huset. Men han tvingas också stå för konsekvenserna. Trots att det är svårt att regissera olyckor där barnen är inblandade, råkar de ut för ett och annat ”slapstick”. Ingo ramlar till exempel ned från en stege. – Det är svårare eftersom barn så gärna lyder allt man säger att man får passa sig så de inte gör sig illa på riktigt. Det är inte heller lika kul som när en vuxen trillar eftersom ”statusfall” alltid är roligare. Barn har ju ingen sådan status. Det är också därför vi tycker att det rika paret i julkalendern är så komiskt, just för att de är så korkade – och rika. De har en position de inte förtjänar, enligt Mikael Syrén. Skrattet kan också fungera som ett sätt att bearbeta jobbiga tabun. Ett exempel är när mamman och pappan i julkalendern grälar med varandra och mamman plötsligt bjuder upp pappan på tango. – Man känner verkligen vilken befrielse det blir från något obehagligt, tangon blir ett plåster på såren. För barn kan skrattet för ett ögonblick befria från en stel och förutsägbar värld. Ett tydligt exempel på den här tvärtom-öppningen är Pippi Långstrump som bryter mot precis alla regler. Hon tar in hästen i huset i stället för att låta den vara där hästar ska vara, i stallet. Hon sover med fötterna på huvudkudden och hon är starkare än bovarna och poliserna tillsammans. – Pippi Långstrump förbereder dem för att världen inte alltid är så som den ser ut att vara. Det bygger på att man presenterar något som är igenkännbart samtidigt som det inte får vara för välkänt. Då blir det en klyscha och knappast överraskande. Ibland tvivlar Mikael Syrén på att han gör en viktig insats genom att få barn att skratta. Men när han regisserade humorserien ”Kvarteret Skatan” hörde en familj av sig och berättade att pappan hade gått bort. Det enda de kunde skratta åt tillsammans var ”Kvarteret Skatan”. – Då insåg jag hur viktigt det är med skrattet. Det är som att komma upp till ytan och andas. Finns det en enda unge någonstans som har det jobbigt, men kan skratta åt något jag gjort, så är jag nöjd.


”Moderaterna förhalar frågan om sprututbyte”

Summary: Det handlar inte om ifall Stockholm ska ha ett sprututbytesprogram, utan om när. Så länge som Moderaterna försätter förhala frågan utsätts missbrukande stockholmare för onödiga och livsfarliga risker, skriver MP:s gruppledare i Stadshuset, Stefan Nilsson.

Det finns en, bara en, anledning till varför Stockholm ännu inte har ett sprututbytesprogram – Moderaterna förhalar frågan eftersom de vet att de kommer att förlora omröstningen. I Sverige och Stockholm finns en stabil demokratisk majoritet för sprututbyte. Endast Moderaterna motsätter sig ett sprututbytesprogram. World Aids Day den 1 december är dagen då vi uppmärksammar ett av världens största problem. Världen över lever 33 miljoner människor med hiv – 5 000 i Sverige. Personer som lider av injektionsmissbruk riskerar främst att smittas genom smutsiga sprutor. Därför har många städer, som en smittskyddsåtgärd, infört sprututbytesprogram. Dock inte Moderaternas Stockholm. Stockholm stads socialborgarråd, Anna König Jerlmyr (M), sa nyligen i en intervju att det inte är någon hemlighet att Moderaterna är kritiska till sprututbyte i Stockholm. Det är ju så klart ingen hemlighet – men socialborgarrådet ska ändå ha respekt för sin uppriktighet. Alltför ofta sedan 2007, då frågan lyftes till skarpt läge i Stockholm stads kommunfullmäktige, har Moderaterna inte vågat stå upp för sin politik. I stället har de förhalat frågan genom att hänvisa till att de tittar på det, att det pågår en utredning eller att frågan ska ut på remiss. Bara i Stockholms stad finns ca 9 000 sprutnarkomaner och trenden är att allt fler unga prövar narkotika. 2008 smittades 21 av dessa stockholmare med hiv via injektion. Samtidigt sprids hepatit C, en sjukdom som årligen orsakar fler dödsfall än hiv. Det är dessa personers liv som Moderaterna leker partipolitik med genom att förhala frågan gång på gång. Alla vet att Moderaterna är i minoritet, att de förr eller senare måste vika sig eller förlora omröstningen. Förr eller senare kommer ett par folkpartister eller centerpartister inte att klara av att svälja sin övertygelse en gång till. I debatten finns det sakliga och osakliga argument för och emot sprututbyte. Motståndarna hävdar att det kan leda till ökat missbruk, att det inte är bevisat att det minskar spridningen av hiv och hepatit C, att det är ett steg bort från den restriktiva narkotikapolitiken, att det är juridiskt snårigt, osv. Förespråkarna å andra sidan, inte minst Miljöpartiet, tar utgångspunkt i att stigmatiseringen och skuldbeläggandet av personer med missbruksproblem måste upphöra – att sprututbyte inte leder till ökat missbruk, att sprututbytet främst ska ses som ett smittskydd och därmed som ett komplement till en stark behandlingskedja, att det finns bevis för att det minskar spridningen av sjukdomar, att den ökade kontakten mellan missbrukare och vårdpersonal är avgörande samt att vi inte kan vänta längre. Vi hyser inte längre någon förhoppning att Moderaterna eller socialborgarrådet kommer att ändra uppfattning i frågan. I denna fråga är det visserligen synd – men vi politiker behöver inte vara överens om allt. Däremot måste vi alltid, alltid, respektera den demokratiska ordningen. Det finns en demokratisk blocköverskridande majoritet som är för sprututbyte i Stockholm. Inget parti, inte ens Moderaterna, äger vetorätt. Det handlar alltså inte om ifall Stockholm ska ha ett sprututbytesprogram, utan om när. För varje dag, vecka och år ytterligare som Moderaterna försätter förhala frågan så utsätts missbrukande stockholmare för onödiga och livsfarliga risker.


”Förbud mot niqab strider mot diskrimineringslagen”

Summary: DO Katri Linna klar med beslutet om niqab i skolan: Att utestänga en elev från undervisningen bara för att hon bär niqab strider mot diskrimineringslagen.Diskrimineringslagen förpliktar skolorna att försöka undanröja hinder som följer av elevers religiösa övertygelse. Att utestänga en elev från undervisningen bara för att hon bär niqab – utan att ta hänsyn till de specifika förutsättningarna för deltagandet – strider därför enligt min mening mot diskrimineringslagen. A har vid det här laget genomgått barnskötarutbildningen med gott resultat och har därför visat att hennes niqab inte utgjort ett hinder för undervisningen. Eftersom A fått gå utbildningen är det inte självklart att hon diskriminerats. Jag väljer därför att inte driva ärendet till domstol för rättslig prövning, skriver Katri Linna.

A är ung kvinna och troende muslim. Av religiösa skäl bär hon niqab, ett plagg som döljer ansiktet förutom ögonen. I januari 2009 påbörjade hon en ettårig barnskötarutbildning på Västerorts vuxengymnasium i Stockholm. På skolan finns en ordningsregel som förbjuder eleverna att bära plagg som täcker ansiktet. A fick besked att hon inte kunde gå utbildningen så länge hon bar niqab. Hon gjorde då en anmälan till Diskrimineringsombudsmannen, DO. Efter utredning har jag nu fattat beslut i ärendet. Det jag har att ta ställning till i ärendet är inte om det är bra eller dåligt att bära niqab, utan om A har blivit diskriminerad av skäl som har samband med hennes religion. Jag ska heller inte ta ställning till om det går att arbeta som barnskötare iförd niqab. Ärendet handlar om A:s rätt att gå en utbildning. Den rättsliga prövningen följer ett givet schema: rätten att bära religiös klädsel är skyddad, men mot det ska ställas de krav som arbetsuppgifterna eller utbildningen ställer. Rätten att bära religiös klädsel innebär till exempel inte att man kan åsidosätta skyddsföreskrifter. Men skolan – eller en arbetsgivare – måste först försöka hitta lösningar på eventuella hinder och först om detta inte låter sig göras kan en person utestängas. Att utestänga en elev från undervisning bara för att hon bär niqab, utan att ta hänsyn till de specifika förutsättningarna för deltagandet, strider därför enligt DO:s uppfattning mot diskrimineringslagen. Diskrimineringslagen förpliktar också skolan att arbeta förebyggande för att ge alla elever lika möjligheter. Skolorna ska bland annat försöka undanröja hinder som följer av elevers religiösa övertygelse. Tanken bakom dessa krav, som antagits enhälligt av riksdagen, är att tillgången till utbildning för alla oavsett faktorer som kön och etnisk tillhörighet eller religion är centrala för ett integrerat och demokratiskt samhälle. Stockholms stad, som ansvarar för verksamheten vid Västerorts vuxengymnasium, har invänt att niqab är ett kulturellt uttryck snarare än ett religiöst, men den distinktionen saknar betydelse. Diskrimineringsgrunderna religion och etnisk tillhörighet kompletterar varandra så att vad som kan uppfattas som ett kulturellt eller traditionellt uttryck i allmänhet faller in under någon av dessa diskrimineringsgrunder. Det DO haft att ta ställning till är om niqab påverkar skolans möjlighet att bedriva utbildning på barnskötarprogrammet och om eventuella praktiska problem kan lösas. I förarbetena till diskrimineringslagen anges att förbud för elever att bära klädsel med religiös bakgrund kan godtas om det ”väsentligt skulle försvåra kontakten och samspelet mellan lärare och elever eller medföra särskilda risker vid laborationer eller liknande övningar”. Stockholms stad motiverar sitt förbud med pedagogiska och sociala skäl samt behovet att kunna identifiera personer som vistas på skolan. När A anmälde Västerorts vuxengymnasium till DO lovade skolan dock att hon skulle få gå kvar på utbildningen till dess att DO fattat beslut i ärendet. A har vid det här laget genomgått utbildningen med gott resultat. Hon kan därigenom sägas ha visat att hennes niqab inte utgjort ett hinder för undervisningen. Kontakten med andra elever och lärare har fungerat bra. Under lektionstid har hon oftast kunnat sitta så att manliga klasskamrater inte kunnat se hennes ansikte och hon har därför inte behövt bära sin niqab. A har också förklarat sig villig att visa ansiktet närhelst skolans personal skulle behöva identifiera henne. Sammanfattningsvis kan DO inte se att det funnits några bärande skäl för att förbjuda A att delta i undervisningen på barnskötarprogrammet iförd niqab. Västerorts vuxengymnasium har baserat sitt niqab-förbud på Skolverkets principbeslut från 2003 där verket öppnade för möjligheten för skolor att förbjuda heltäckande slöja. Beslutet har gett skolan visst fog för sin tolkning, men skolan borde ha beaktat det diskrimineringsskydd inom utbildningsväsendet som infördes 2006, alltså efter att Skolverket fattade detta beslut. Eftersom A trots förbudet har fått gå utbildningen är det inte självklart att det föreligger ett missgynnande i diskrimineringslagens mening. Frågeställningen i ärendet rör dessutom ett begränsat antal kvinnor och i de få fall där saken aktualiserats tycks skolorna ha kunnat finna praktiska lösningar i enlighet med diskrimineringslagens intentioner. DO väljer därför att inte driva ärendet till domstol för rättslig prövning. Som diskrimineringsombudsman är jag dock orolig för den hätskhet och de förenklingar som präglat debatten kring niqab. Många har velat utestänga kvinnor som bär plagget från att delta i utbildningar, utifrån perspektivet att niqab är ett uttryck för kvinnoförtryck och måste bekämpas. Skyddet för allas grundläggande rättigheter är en av grundvalarna i vår demokrati. Till skillnad från stater som genom förbud eller påbud vill styra medborgarna i en viss religiös eller icke-religiös riktning har Sverige valt att värna en demokratisk princip om individens fria vilja att uttrycka eller låta bli att uttrycka sin religiösa övertygelse. Som diskrimineringsombudsman värnar jag principen om alla kvinnors och mäns lika rättigheter och möjligheter och jag gör det utifrån det regelverk som riksdagen har lagt som ram för vårt samhälle. Att utestänga kvinnor som bär niqab från utbildning främjar varken deras eller andra kvinnors jämställdhet. Missaktning mot kvinnor kommer till uttryck på många sätt i alla kulturer, till exempel genom sexualisering av kvinnors kroppar eller genom att hänvisa kvinnor till att sköta hem och barn. Men sådana uttryck kan inte elimineras genom att vi utestänger enskilda kvinnor från grundläggande arenor i samhället. Jag tror i stället att utbildning kan vara en plattform för kvinnor att fortsätta utvecklas och forma sina egna val. Utbildning är grunden för tillträde till arbetslivet och därmed tillgång till ett socialt sammanhang utanför hemmet och möjlighet till egenförsörjning. Utbildning är en nyckel till de dörrar som utestängt och alltjämt utestänger kvinnor och bromsar utvecklingen mot full jämställdhet. Denna långsiktiga strävan bör inkludera alla kvinnor, oavsett deras religiösa tro och val av klädsel. Katri Linna diskrimineringsombudsman


”Många tvingas flytta när Allmännyttan sviker”

Summary: Svenska Bostäders renovering av kvarteret Drakenberg 14 på Söder skulle innebära hyreshöjningar på mellan 32 och 46 procent. Om Allmännyttan ska följa sitt lagstadgade uppdrag och låta det sociala ansvaret och det allmännyttiga syftet vara ”överordnat andra aspekter” kan inte uppgiften vara att topprenovera väl fungerande lägenheter till en standard som endast kan attrahera ekonomiskt mycket starka hyresgäster, skriver representanter för de boende i Drakenberg 14.

Vid årsskiftet träder en ny lag i kraft som förtydligar hur de allmännyttiga kommunala bostadsbolagen ska drivas och hur hyressättningen i framtiden ska gå till (prop 2009/10:185). Allmännyttans huvudsakliga uppgift ska i framtiden vara att "i allmännyttigt syfte förvalta fastigheter med hyresrätter, främja bostadsförsörjningen i kommunen och erbjuda hyresgästerna inflytande". Allmännyttan ska vidare drivas enligt "affärsmässiga principer". Det sociala ansvaret kvarstår dock och det allmännyttiga syftet ska vara "överordnat andra aspekter". Kvarteret Drakenberg 14 ligger på Södermalm i Stockholm och ägs av Sveriges största allmännyttiga kommunala bostadsbolag, Svenska Bostäder. Drakenberg kännetecknas av en för Stockholms innerstad i dag unik socioekonomisk blandning. Frågan är dock om denna kan bestå när de fem stora 1970-talshusen nu ska renoveras och hyrorna höjas. Frågan är i själva verket om det kommer att finnas något utrymme för socioekonomisk blandning överhuvudtaget i Stockholms innerstad i framtiden. I de avtalsreglerade samråd som för närvarande pågår mellan hyresgästerna i Drakenberg 14 och Svenska Bostäder, hävdar företaget nämligen att praxis är att alla deras lägenheter, vid renovering, ska standardhöjas så mycket att de får en hyreshöjning som i Drakenberg 14:s fall skulle innebära hyreshöjningar på mellan 32 och 46 procent. Eftersom hyressättning i Sverige sker genom den så kallade bruksvärdesprincipen innebär det att alla lägenheter i samma område med jämförbar standard också ska ha ungefär samma hyra. Om Svenska Bostäder får som de vill kommer det alltså endast att existera lägenheter med hög standard och därmed även hög hyra i Stockholms innerstad framöver. Detta trots att Svenska Bostäder har ett socialt ansvar och att det allmännyttiga uppdraget enligt lagtexten ska vara överordnat andra sådana. Teoretiskt och officiellt sker hyressättningen i Allmännyttan i Sverige i dag genom förhandlingar mellan bostadsföretagen och Hyresgästföreningen. Men i praktiken bestäms de framtida hyrorna redan i de samråd där hyresvärd och hyresgäster "kommer överens" om vilka åtgärder som ska göras i ett hus när det renoveras. Vad hyresgästerna ”går med på” är avgörande för vilken standard de färdigrenoverade husen får, och därmed för vilken hyra som ska sättas i bostadsföretagens förhandlingar med Hyresgästföreningen. De verkliga förhandlingarna sker alltså mellan å ena sidan professionella förhandlare på stora bostadsbolag och å den andra sidan amatörer, hyresgäster som på sin fritid måste sätta sig in i turerna. Påtryckningarna från de professionellas sida kan vara väl så hårda och inkludera en hel del skrämselteknik och dimridåer. Vi i samrådsgruppen i Drakenberg 14 fick till exempel på vårt senaste möte med Svenska Bostäder höra följande: "Sitt nu inte här och pruta bort välbehövliga åtgärder, hyran kommer att hamna på det vi sagt i alla fall". Det vill säga, samråd handlar enligt Svenska Bostäder inte om verkligt hyresgästinflytande utan om att hyresgästerna i princip ska säga ja till vad hyresvärden redan bestämt. Till saken hör att endast en mycket liten del, under tio procent, av hyresgästerna i Drakenberg 14 enligt egen utsago kommer att kunna bo kvar i området om Svenska Bostäder genomför den renovering de vill göra, med påföljande hyreshöjningar. Enligt en enkätundersökning som vi, utifrån de begränsade resurser vi har till vårt förfogande, låtit genomföra bland våra grannar framgår det att ingen efterfrågar en renovering av det slag som Svenska Bostäder vill göra. Det hyresgästerna i Drakenberg 14 vill ha är i stället sedvanligt underhåll och minsta möjliga standardhöjning och därmed rimliga hyreshöjningar. Om Allmännyttan ska följa sitt lagstadgade uppdrag och låta det sociala ansvaret och det allmännyttiga syftet vara "överordnat andra aspekter" kan det inte vara bolagens uppgift att topprenovera väl fungerande lägenheter till en standard som endast kan attrahera ekonomiskt mycket starka hyresgäster. Efter de senaste årens ombildningar och utförsäljningar har Stockholm blivit en mycket segregerad stad, att driva upp hyrorna i allmännyttans kvarvarande bestånd i innerstaden är att göra Stockholm än mer segregerat. Borde inte allmännyttan i stället satsa resurserna på att bygga fler bostäder för att minska bostadsbristen i kommunen? I Svenska Bostäders årsredovisning för 2009 står att läsa: ”Vår främsta uppgift är att ge våra kunder förutsättningar att skapa sig ett hem, där kunden trivs och vill stanna kvar”. Vi undrar var exakt någonstans Svenska Bostäder menar att Drakenbergarna ska trivas och stanna kvar. Det är många hyresgäster som kommer att drivas från sina hem om Svenska Bostäder får igenom sina planer på topprenoveringar och topphyror i hela innerstaden. Vi undrar hur våra politiker ser på det faktum att Sveriges största allmännyttiga kommunala bostadsbolag sätter affärsmässigheten före sitt sociala ansvar och allmännyttiga uppdrag, trots att lagtexten så tydligt stadgar motsatsen. För hyresgästerna i Drakenberg 14 Anna Lytsy Gigi Isaksson Åsa Anderberg Strollo Eva Rutensköld Christina Bowallius El-Sherif Julianna Weiss Christer Carleson Brita Landoff Maria Vedin Reuterskiöld Anna Arén Bo Svensson?


”Endast tillväxt kan klara jordens klimat och miljö”

Summary: Miljö- och klimatexpert: Löftesrik teknik finns för att lösa energi- och miljöproblemen. Men det krävs starka ekonomiska stimulanser för att få dem under kontroll. För att bli politiskt central måste energi-/miljöfrågan definieras i termer av människors grundläggande livsvillkor: jobb, ekonomi, hälsa, familj, säkerhet. Den måste bli en ”plånboksfråga”, en tillväxtfråga. Utan den breda medelklassens stöd blir det ingen realpolitik på området. Miljörörelsen – som ibland framstår som en högre moralisk kast – måste ta ställning till vems intresse den representerar. Tillväxtkramarna å sin sida måste ta ställning till den ekologiska bärkraften för framtida produktion och expansion. Utan tillväxt, ingen teknologiutveckling. Utan teknologiutveckling, ingen lösning på energi-/miljöproblemen, skriver Bo Ekman.

Miljön mår sämre än för femtio år sedan. Varför har all miljöforskning, miljöpolitik, alla miljömyndigheter, miljörörelser och all opinionsbildning misslyckats med att stabilisera ekosystemen? Det är hög tid att ställa frågorna om skälen till miljöpolitikens ineffektivitet. Varför flockas arbetet fortfarande kring den murknade processen kring FN:s klimatkonferenser? Varför återfinns överlevnadsfrågorna fortfarande i politikens periferi? Vi har kommit förbi den punkt där frågorna om energi och miljö är piskade att bli till handfast realpolitik, en integrerad del i den ekonomiska politik som den är en förutsättning för. Energi/miljö är politikens restposter när tillväxt och välfärd har fått sitt. Energi och miljö är en odelbar helhet. Så är också energi/miljö och ekonomi. Ingen natur, ingen energi. Ingen energi, ingen ekonomi. All produktion – biologisk eller mänsklig – förutsätter insatser av död eller levande materia i ett ständigt evolutionärt förlopp. Om människan skjuter grundskott mot naturens funktionalitet skjuter hon också grundskott mot social välfärd och existentiell trygghet. Politik för energi, tillväxt och politik för att stabilisera klimat och ekosystem har sedan 1960/70-talen hamnat i en ideologiskt betingad envig. Båda sidor – tillväxtkramare och miljökramare – ser med misstro, ibland med förakt, på den andre. Tillväxt ställs mot kontraktion, tilltro till teknik mot teknikfientlighet, marknad mot regleringar, globalisering mot lokalsamhälle. I motsättningarna avspeglas de politiska skiljelinjer som utvecklats alltsedan sent 1960-tal. Politikens uppgift är att hålla ordning i mellanmänskliga relationer men också i samhällets relation till naturen. Men naturen är varken ideologisk eller politisk. Det främsta medlet för att hålla social och politisk oro på avstånd i det moderna samhället är ekonomisk stabilitet och tillväxt: att skapa resurser att fördela, spara/investera eller konsumera. Men många länder, samhällen och miljarder människor är också pressade av stegvisa förändringar i naturens beteenden: monsuner, översvämningar, bränder, torka, havsutarmning, isavsmältning. När Ryssland ställer in veteexporten får andra svälta. Går det att bevisa att 800 bränder (i år) beror på växthuseffekten? Nej. Men indicierna är övertygande. Regeringar och företag har överlovat framtiden för medborgare och aktieägare. Därför genomlever vi tider av finansmarknads- och statsfinansiella kriser. Den politiska logiken påbjuder att ekonomin måste lösas först. Klimat-/miljökrisen får tas i en senare vända, i den mån nu tillväxtens resurser alls skulle räcka till. All uthållig politik måste formas utifrån människors verkliga egenintressen. Makt utgår från förmågan att i fortvarighet förstå och med förstånd tillgodose dessa egenintressen. Samhällssolidaritet är givetvis en del av egenintresset. Historikern Barbara Tuchman berättade i sin lysande bok, ”The March of Folly”, om vad som händer härskare och nationer som ger sig iväg ut på principernas och utopiernas abstrakta marschvägar. Köpenhamnsdebaclet var ett sådant steg på dårskapens väg. Det visade sig, som kunde förutses, att ekonomiska och nationella intressen skulle övertrumfa gemensamma energi-/miljöproblem. Men det var politiskt ofarligt att misslyckas. Ingen minister behövde lämna sin taburett. För att bli politiskt central måste energi-/miljöfrågan definieras i termer av människors grundläggande livsvillkor: jobb, ekonomi, hälsa, familj, säkerhet. Den måste bli en ”plånboksfråga”, en tillväxtfråga. Utan den breda medelklassens stöd, ingen realpolitik. Miljörörelsen måste ta ställning till: Vems intresse representerar den? Naturens eller människans? Tillväxtkramarna måste ta ställning till den ekologiska bärkraften för framtida produktion och expansion. Den är en förutsättning för framtida värdetillväxt. Hur länge vågar man såga i den gren man sitter på? Miljörörelsens ursprungsidé var att ”representera” naturens intressen i skyddet mot människans ingrepp. Men djur och växter röstar inte. De konsumerar och investerar inte. Framtiden avgörs av hur människor definierar sina intressen. Energi/miljöpolitiken måste definieras i termer som berör och förstås av varje väljare. Eftersom miljörörelsen håller sig på behörigt avstånd från att formulera de konkreta ekonomiska och sociala konsekvenserna för enskilda och företag av föreslagna åtgärder uppfattas den som abstrakt, utopisk eller dystopisk. Miljörörelsen framstår understundom som något av en självutnämnd högre moralisk kast, som vore det lite ädlare att ta hand om en försvarslös natur än om konsumerande människor. I delar av miljörörelsen närs fortfarande drömmen om att ett ”Nej tack till tillväxt” skulle ta oss ur vårt predikament. Men man måste då precisera hur detta skall gå till i den politiska verkligheten: att ransonera och fördela energi- och miljöresurser och konsumtion, begränsning av antal barn per familj... Det är inte ekonomin som skapar teknologin. Det är tvärtom. Ny teknologi kommer ur kombinationer av existerande teknologier som möter och skapar nya behov. Att säga nej till tillväxt är att sätta grimma på nya lösningar på alla de problem som skapats av den teknologi som vi tidigare litat till. Man kan också vara alldeles säker på att ny teknologi i sin tur kommer att skapa problem som vi ännu inte blivit varse. Allt är ett flöde, allt är förändring. Alltså utan tillväxt, ingen teknologiutveckling. Utan teknologiutveckling inga lösningar på energi-/miljöproblemen. Men om det funnes tillräckligt starka ekonomiska stimulanser för väljare och konsumenter att få energi-/miljöproblemen under kontroll, är det troligt att lösningar kommer fram. Löftesrik teknik väller fram inom många områden. Ny teknik kommer fortsätta att spränga föreställningar om ”tillväxtens gränser”. Vi kommer fortsatt att uppleva ofattbara effektivitetssprång. Men det finns också gränser som är absoluta, i naturen och i människokroppen. En människa överlever inte 42°C kroppstemperatur. Ur ingenting kommer ingenting. Allting kommer ur energi/ekologi. Energi, ekologi och ekonomi är en obrytbar treklang. Det är pragmatikerna i näringsliv, inom energi- och miljöteknik och forskning i civilsamhälle och politik som kan komma med de nödvändiga systemlösningarna. Tidens utopi är evig tillväxt, dystopin är det ekologiska sammanbrottet. För att fixa energi/miljö/ekonomiekvationen måste det politiska uppdraget formuleras. Politikens uppdrag måste formuleras att lösa energi-, miljö-, ekonomiekvationen, inte stå för ytterligheternas särintressen. Bo Ekman grundare och ordförande Tällberg Foundation


Summary: Miljö- och klimatexpert: Löftesrik teknik finns för att lösa energi- och miljöproblemen. Men det krävs starka ekonomiska stimulanser för att få dem under kontroll. För att bli politiskt central måste energi-/miljöfrågan definieras i termer av människors grundläggande livsvillkor: jobb, ekonomi, hälsa, familj, säkerhet. Den måste bli en ”plånboksfråga” , en tillväxtfråga. Utan den breda medelklassens stöd blir det ingen realpolitik på området. Miljörörelsen – som ibland framstår som en högre moralisk kast – måste ta ställning till vems intresse den representerar. Tillväxtkramarna å sin sida måste ta ställning till den ekologiska bärkraften för framtida produktion och expansion. Utan tillväxt, ingen teknologiutveckling. Utan teknologiutveckling, ingen lösning på energi-/miljöproblemen, skriver Bo Ekman.

Miljön mår sämre än för femtio år sedan. Varför har all miljöforskning, miljöpolitik, alla miljömyndigheter, miljörörelser och all opinionsbildning misslyckats med att stabilisera ekosystemen Det är hög tid att ställa frågorna om skälen till miljöpolitikens ineffektivitet. Varför flockas arbetet fortfarande kring den murknade processen kring FN:s klimatkonferenser Varför återfinns överlevnadsfrågorna fortfarande i politikens periferi Vi har kommit förbi den punkt där frågorna om energi och miljö är piskade att bli till handfast realpolitik, en integrerad del i den ekonomiska politik som den är en förutsättning för. Energi/miljö är politikens restposter när tillväxt och välfärd har fått sitt. Energi och miljö är en odelbar helhet. Så är också energi/miljö och ekonomi. Ingen natur, ingen energi. Ingen energi, ingen ekonomi. All produktion – biologisk eller mänsklig – förutsätter insatser av död eller levande materia i ett ständigt evolutionärt förlopp. Om människan skjuter grundskott mot naturens funktionalitet skjuter hon också grundskott mot social välfärd och existentiell trygghet.Politik för energi, tillväxt och politik för att stabilisera klimat och ekosystem har sedan 1960/70-talen hamnat i en ideologiskt betingad envig. Båda sidor – tillväxtkramare och miljökramare – ser med misstro, ibland med förakt, på den andre. Tillväxt ställs mot kontraktion, tilltro till teknik mot teknikfientlighet, marknad mot regleringar, globalisering mot lokalsamhälle. I motsättningarna avspeglas de politiska skiljelinjer som utvecklats alltsedan sent 1960-tal. Politikens uppgift är att hålla ordning i mellanmänskliga relationer men också i samhällets relation till naturen. Men naturen är varken ideologisk eller politisk. Det främsta medlet för att hålla social och politisk oro på avstånd i det moderna samhället är ekonomisk stabilitet och tillväxt: att skapa resurser att fördela, spara/investera eller konsumera. Men många länder, samhällen och miljarder människor är också pressade av stegvisa förändringar i naturens beteenden: monsuner, översvämningar, bränder, torka, havsutarmning, isavsmältning. När Ryssland ställer in veteexporten får andra svälta. Går det att bevisa att 800 bränder (i år) beror på växthuseffekten Nej. Men indicierna är övertygande. Regeringar och företag har överlovat framtiden för medborgare och aktieägare. Därför genomlever vi tider av finansmarknads- och statsfinansiella kriser. Den politiska logiken påbjuder att ekonomin måste lösas först. Klimat-/miljökrisen får tas i en senare vända, i den mån nu tillväxtens resurser alls skulle räcka till. All uthållig politik måste formas utifrån människors verkliga egenintressen. Makt utgår från förmågan att i fortvarighet förstå och med förstånd tillgodose dessa egenintressen. Samhällssolidaritet är givetvis en del av egenintresset. Historikern Barbara Tuchman berättade i sin lysande bok, ”The March of Folly” , om vad som händer härskare och nationer som ger sig iväg ut på principernas och utopiernas abstrakta marschvägar. Köpenhamnsdebaclet var ett sådant steg på dårskapens väg. Det visade sig, som kunde förutses, att ekonomiska och nationella intressen skulle övertrumfa gemensamma energi-/miljöproblem. Men det var politiskt ofarligt att misslyckas. Ingen minister behövde lämna sin taburett. För att bli politiskt central måste energi-/miljöfrågan definieras i termer av människors grundläggande livsvillkor: jobb, ekonomi, hälsa, familj, säkerhet. Den måste bli en ”plånboksfråga” , en tillväxtfråga. Utan den breda medelklassens stöd, ingen realpolitik. Miljörörelsen måste ta ställning till: Vems intresse representerar den Naturens eller människans Tillväxtkramarna måste ta ställning till den ekologiska bärkraften för framtida produktion och expansion. Den är en förutsättning för framtida värdetillväxt. Hur länge vågar man såga i den gren man sitter på Miljörörelsens ursprungsidé var att ”representera” naturens intressen i skyddet mot människans ingrepp. Men djur och växter röstar inte. De konsumerar och investerar inte. Framtiden avgörs av hur människor definierar sina intressen. Energi/miljöpolitiken måste definieras i termer som berör och förstås av varje väljare. Eftersom miljörörelsen håller sig på behörigt avstånd från att formulera de konkreta ekonomiska och sociala konsekvenserna för enskilda och företag av föreslagna åtgärder uppfattas den som abstrakt, utopisk eller dystopisk. Miljörörelsen framstår understundom som något av en självutnämnd högre moralisk kast, som vore det lite ädlare att ta hand om en försvarslös natur än om konsumerande människor. I delar av miljörörelsen närs fortfarande drömmen om att ett ”Nej tack till tillväxt” skulle ta oss ur vårt predikament. Men man måste då precisera hur detta skall gå till i den politiska verkligheten: att ransonera och fördela energi- och miljöresurser och konsumtion, begränsning av antal barn per familj Det är inte ekonomin som skapar teknologin. Det är tvärtom. Ny teknologi kommer ur kombinationer av existerande teknologier som möter och skapar nya behov. Att säga nej till tillväxt är att sätta grimma på nya lösningar på alla de problem som skapats av den teknologi som vi tidigare litat till. Man kan också vara alldeles säker på att ny teknologi i sin tur kommer att skapa problem som vi ännu inte blivit varse. Allt är ett flöde, allt är förändring. Alltså utan tillväxt, ingen teknologiutveckling. Utan teknologiutveckling inga lösningar på energi-/miljöproblemen. Men om det funnes tillräckligt starka ekonomiska stimulanser för väljare och konsumenter att få energi-/miljöproblemen under kontroll, är det troligt att lösningar kommer fram. Löftesrik teknik väller fram inom många områden. Ny teknik kommer fortsätta att spränga föreställningar om ”tillväxtens gränser” . Vi kommer fortsatt att uppleva ofattbara effektivitetssprång. Men det finns också gränser som är absoluta, i naturen och i människokroppen. En människa överlever inte 42Ú[marker]C kroppstemperatur. Ur ingenting kommer ingenting. Allting kommer ur energi/ekologi. Energi, ekologi och ekonomi är en obrytbar treklang. Det är pragmatikerna i näringsliv, inom energi- och miljöteknik och forskning i civilsamhälle och politik som kan komma med de nödvändiga systemlösningarna. Tidens utopi är evig tillväxt, dystopin är det ekologiska sammanbrottet. För att fixa energi/miljö/ekonomiekvationen måste det politiska uppdraget formuleras. Politikens uppdrag måste formuleras att lösa energi-, miljö-, ekonomiekvationen, inte stå för ytterligheternas särintressen. Bo Ekman grundare och ordförande Tällberg Foundation


Summary: Miljö- och klimatexpert: Löftesrik teknik finns för att lösa energi- och miljöproblemen. Men det krävs starka ekonomiska stimulanser för att få dem under kontroll.För att bli politiskt central måste energi-/miljöfrågan definieras i termer av människors grundläggande livsvillkor: jobb, ekonomi, hälsa, familj, säkerhet. Den måste bli en ”plånboksfråga”, en tillväxtfråga. Utan den breda medelklassens stöd blir det ingen realpolitik på området. Miljörörelsen – som ibland framstår som en högre moralisk kast – måste ta ställning till vems intresse den representerar. Tillväxtkramarna å sin sida måste ta ställning till den ekologiska bärkraften för framtida produktion och expansion. Utan tillväxt, ingen teknologiutveckling. Utan teknologiutveckling, ingen lösning på energi-/miljöproblemen, skriver Bo Ekman.

Miljön mår sämre än för femtio år sedan. Varför har all miljöforskning, miljöpolitik, alla miljömyndigheter, miljörörelser och all opinionsbildning misslyckats med att stabilisera ekosystemen? Det är hög tid att ställa frågorna om skälen till miljöpolitikens ineffektivitet. Varför flockas arbetet fortfarande kring den murknade processen kring FN:s klimatkonferenser? Varför återfinns överlevnadsfrågorna fortfarande i politikens periferi? Vi har kommit förbi den punkt där frågorna om energi och miljö är piskade att bli till handfast realpolitik, en integrerad del i den ekonomiska politik som den är en förutsättning för. Energi/miljö är politikens restposter när tillväxt och välfärd har fått sitt. Energi och miljö är en odelbar helhet. Så är också energi/miljö och ekonomi. Ingen natur, ingen energi. Ingen energi, ingen ekonomi. All produktion – biologisk eller mänsklig – förutsätter insatser av död eller levande materia i ett ständigt evolutionärt förlopp. Om människan skjuter grundskott mot naturens funktionalitet skjuter hon också grundskott mot social välfärd och existentiell trygghet. Politik för energi, tillväxt och politik för att stabilisera klimat och ekosystem har sedan 1960/70-talen hamnat i en ideologiskt betingad envig. Båda sidor – tillväxtkramare och miljökramare – ser med misstro, ibland med förakt, på den andre. Tillväxt ställs mot kontraktion, tilltro till teknik mot teknikfientlighet, marknad mot regleringar, globalisering mot lokalsamhälle. I motsättningarna avspeglas de politiska skiljelinjer som utvecklats alltsedan sent 1960-tal. Politikens uppgift är att hålla ordning i mellanmänskliga relationer men också i samhällets relation till naturen. Men naturen är varken ideologisk eller politisk. Det främsta medlet för att hålla social och politisk oro på avstånd i det moderna samhället är ekonomisk stabilitet och tillväxt: att skapa resurser att fördela, spara/investera eller konsumera. Men många länder, samhällen och miljarder människor är också pressade av stegvisa förändringar i naturens beteenden: monsuner, översvämningar, bränder, torka, havsutarmning, isavsmältning. När Ryssland ställer in veteexporten får andra svälta. Går det att bevisa att 800 bränder (i år) beror på växthuseffekten? Nej. Men indicierna är övertygande. Regeringar och företag har överlovat framtiden för medborgare och aktieägare. Därför genomlever vi tider av finansmarknads- och statsfinansiella kriser. Den politiska logiken påbjuder att ekonomin måste lösas först. Klimat-/miljökrisen får tas i en senare vända, i den mån nu tillväxtens resurser alls skulle räcka till. All uthållig politik måste formas utifrån människors verkliga egenintressen. Makt utgår från förmågan att i fortvarighet förstå och med förstånd tillgodose dessa egenintressen. Samhällssolidaritet är givetvis en del av egenintresset. Historikern Barbara Tuchman berättade i sin lysande bok, ”The March of Folly”, om vad som händer härskare och nationer som ger sig iväg ut på principernas och utopiernas abstrakta marschvägar. Köpenhamnsdebaclet var ett sådant steg på dårskapens väg. Det visade sig, som kunde förutses, att ekonomiska och nationella intressen skulle övertrumfa gemensamma energi-/miljöproblem. Men det var politiskt ofarligt att misslyckas. Ingen minister behövde lämna sin taburett. För att bli politiskt central måste energi-/miljöfrågan definieras i termer av människors grundläggande livsvillkor: jobb, ekonomi, hälsa, familj, säkerhet. Den måste bli en ”plånboksfråga”, en tillväxtfråga. Utan den breda medelklassens stöd, ingen realpolitik. Miljörörelsen måste ta ställning till: Vems intresse representerar den? Naturens eller människans? Tillväxtkramarna måste ta ställning till den ekologiska bärkraften för framtida produktion och expansion. Den är en förutsättning för framtida värdetillväxt. Hur länge vågar man såga i den gren man sitter på? Miljörörelsens ursprungsidé var att ”representera” naturens intressen i skyddet mot människans ingrepp. Men djur och växter röstar inte. De konsumerar och investerar inte. Framtiden avgörs av hur människor definierar sina intressen. Energi/miljöpolitiken måste definieras i termer som berör och förstås av varje väljare. Eftersom miljörörelsen håller sig på behörigt avstånd från att formulera de konkreta ekonomiska och sociala konsekvenserna för enskilda och företag av föreslagna åtgärder uppfattas den som abstrakt, utopisk eller dystopisk. Miljörörelsen framstår understundom som något av en självutnämnd högre moralisk kast, som vore det lite ädlare att ta hand om en försvarslös natur än om konsumerande människor. I delar av miljörörelsen närs fortfarande drömmen om att ett ”Nej tack till tillväxt” skulle ta oss ur vårt predikament. Men man måste då precisera hur detta skall gå till i den politiska verkligheten: att ransonera och fördela energi- och miljöresurser och konsumtion, begränsning av antal barn per familj … Det är inte ekonomin som skapar teknologin. Det är tvärtom. Ny teknologi kommer ur kombinationer av existerande teknologier som möter och skapar nya behov. Att säga nej till tillväxt är att sätta grimma på nya lösningar på alla de problem som skapats av den teknologi som vi tidigare litat till. Man kan också vara alldeles säker på att ny teknologi i sin tur kommer att skapa problem som vi ännu inte blivit varse. Allt är ett flöde, allt är förändring. Alltså utan tillväxt, ingen teknologiutveckling. Utan teknologiutveckling inga lösningar på energi-/miljöproblemen. Men om det funnes tillräckligt starka ekonomiska stimulanser för väljare och konsumenter att få energi-/miljöproblemen under kontroll, är det troligt att lösningar kommer fram. Löftesrik teknik väller fram inom många områden. Ny teknik kommer fortsätta att spränga föreställningar om ”tillväxtens gränser”. Vi kommer fortsatt att uppleva ofattbara effektivitetssprång. Men det finns också gränser som är absoluta, i naturen och i människokroppen. En människa överlever inte 42°C kroppstemperatur. Ur ingenting kommer ingenting. Allting kommer ur energi/ekologi. Energi, ekologi och ekonomi är en obrytbar treklang. Det är pragmatikerna i näringsliv, inom energi- och miljöteknik och forskning i civilsamhälle och politik som kan komma med de nödvändiga systemlösningarna. Tidens utopi är evig tillväxt, dystopin är det ekologiska sammanbrottet. För att fixa energi/miljö/ekonomiekvationen måste det politiska uppdraget formuleras. Politikens uppdrag måste formuleras att lösa energi-, miljö-, ekonomiekvationen, inte stå för ytterligheternas särintressen. Bo Ekman grundare och ordförande Tällberg Foundation


”Historisk chans för S att förnya partiet”

Summary: Socialdemokraterna har nu en historisk chans att genomdriva en verklig förnyelse av partiet och visa att det går i takt med dagens informationsvana och fritänkande väljare. Men helt avgörande blir vilken valberedning som utses den 4 december och om den väljer att arbeta öppet eller slutet, skriver fyra medlemmar av det socialdemokratiska nätverket Netroots på DN Debatt.

Socialdemokraterna ska välja en ny partiledning. Men först ska partiledningen utse en valberedning som ska ta fram förslag på en ny partiledning. Det sker den fjärde december när Socialdemokraternas förtroenderåd samlas i riksdagens andrakammarsal. Vid en första anblick skulle det kunna vara en odramatisk utnämning. Det är det inte. Vilka som sitter i valberedningen, och hur öppet eller slutet de väljer att arbeta, är helt avgörande för om det blir en verklig förnyelse i Socialdemokraterna. Både i val av partiledare, val av den övriga partiledningen, och i politiken. Tyvärr finns det en hel del personer i Socialdemokraterna som tycker att vi ska fortsätta att ta fram ledare på samma slutna sätt som tidigare. Så här brukar det gå till. Ledande Socialdemokrater som funderar på att kandidera till partiledarposten svarar nej på frågan om de kandiderar. Men de är väl medvetna om att valberedningen senare under diskreta former kan kalla till ett möte fjärran från insyn och öppenhet. Ingen vet vem som kandiderar och vad de personerna står för innan valberedningen är klara och kommer med sitt enda förslag. De som försvarar och förespråkar den här slutna process menar att valberedningen måste göra ett urval av kandidater som balanserar alla de grupper som ryms inom det socialdemokratiska partiet, och att det bara går att göra om ingen vet något om valberedningens arbete, eller vilka kandidater de pratar med. De som vill fortsätta på samma sätt menar att det garanterar stark förankring och god interndemokrati. Men det resonemanget är helt snedvridet. Den arbetsmetod som varit tänkt att garantera en interndemokratisk process där alla delar i partiet får vara med och tycka till, uppfattas i dag som elitistisk. Bara några få tillåts veta vilka personer som kandiderar, vad de personerna tycker och vilken vision de har för framtidens socialdemokrati. Vårt parti måste i stället möta dagens krav från både väljare och partimedlemmar på tillgänglighet och transparens. Socialdemokraterna är en frihetsrörelse, mer än något annat. Våra reformer har gjort det möjligt för vanliga människor att frigöra sig från de begränsningar de föddes in i, och själva välja sin framtid. Den frigörelsen kan vi vara stolta över, men den får också konsekvenser för oss som parti. Fria människor vill bli inkluderade i frågor som är viktiga för dem. Fria människor ser som självklart att få ha insyn i och att kunna påverka beslut som kommer att påverka dem själva. Och eftersom vi vill vinna nästa val påverkar valet av vår nya partiledare i princip hela svenska folket. Det är ju en kommande statsminister vi tänker att vi väljer. Socialdemokraterna har fortfarande en självbild som säger att partiet ska kunna attrahera minst 40 procent av väljarkåren. Om vi menar allvar med det bör dagens partiledning se till att valet av partiledare och partiledning inte enbart engagerar några få ”erfarna medlemmar”. Valet av partiledning måste kunna följas av alla som kan tänka sig att rösta på oss en dag. Att inte tro på människors förmåga att fatta rationella beslut efter öppen debatt är ett elitistiskt synsätt som inte speglar det parti vi vill vara. Det finns de som säger att den ny valberedningsprocess måste utredas, och att tidsramen för partiledarevalet inte medger en öppen process. Struntprat. Väljare och medlemmar förväntar sig en öppen process redan nu, och den möjligheten måste partiet ta. Det går inte att avvakta resultatet från en tioårig utredning. Det finns heller ingenting i partiets stadgar som utesluter en öppen process för att välja partiledare. Inte ens ett primärval skulle stadgarna utesluta. Att valberedningen skulle nyttja den möjligheten är dock inte särskilt sannolikt. Men som absolut lägsta krav på en öppen process efterlyser vi fyra saker från valberedningen: En fri och helt öppen nomineringsrätt av kandidater. Ett urval kandidater som speglar det parti vi vill vara i stället för de historiska meriter vi haft. Krav på kandidaterna att tala om hur de vill utveckla Socialdemokraterna och vår politik. Alla ska avge en politisk programförklaring som alla kan ta del av. De kandidater som är kvar på slutet, kanske fem eller sex personer, ska delta i offentliga hearings. Utfrågningar som direktsänds på nätet så att både medlemmar och allmänheten kan ta del av dem. Förtroenderådet och valberedningen har en historisk möjlighet att se till att Socialdemokraterna redan nu visar att vi går i takt med dagens informationsvana väljare. Låt oss hoppas att de tar den. Alexandra Einerstam (S) Sara Gunnerud (S) Peter Högberg (S) Johan Westerholm (S) Samtliga är aktiva i det socialdemokratiska bloggnätverket Netroots.


”Parboendegaranti ska införas i Stockholm”

Summary: En parboendegaranti kommer att införas så snart det finns ett regelverk utformat så att det ger de effekter vi har eftersträvat. Äldre som har bott ihop ska naturligtvis inte behöva skiljas åt för att de har olika stort behov av vård, skriver Stockholms äldreborgarråd Joakim Larsson (M). Han vill att även äldreomsorgen ska bli ett skäl att flytta till och trivas i Stockholm.

Stockholm växer så att det knakar. Inte ens en fullskalig finanskris kunde ändra på detta förhållande och när Stockholm nu håller på att lämna krisen bakom sig ökar trycket ytterligare när människor flyttar in från övriga länet, landet och världen. Människor som är vana vid att leva i valfrihetens Stockholm kommer inte att acceptera något annat än att ha ett verkligt inflytande över sin vardag när det blir dags att också välja äldreomsorg. Fler och fler människor kommer inte att godta färdiga lösningar utan kommer att vilja påverka innehållet i den omsorg som erbjuds i staden, vare sig den är privat eller kommunal. Vi måste anpassa äldreomsorgen till framtidens krav. Drivkraften för de allra flesta som kommer till Stockholm är att bli en del vår dynamiska arbetsmarknad, även om vårt stora utbud av service, kultur, idrott och andra nöjen inte kommer långt därefter. Min vision som äldreborgarråd är att Stockholms äldreomsorg ska vara ännu ett skäl att flytta hit. Många stockholmare bor kvar hemma, utan att i stort sett komma i kontakt med äldreomsorgen förrän precis i slutskedet av livet. Andra blir tidigt sjuka och behöver en omfattande vård och omsorg för att kunna leva trygga och värdiga liv. För att tillgodose denna enorma spännvidd av behov och viljor finns i dag tusentals personer som arbetar för de stockholmare som är i behov av äldreomsorg. Bara inom hemtjänsten finns omkring 200 verksamheter i privat och kommunal regi att välja mellan. Det visar på den tydliga uppgiften för politiken: att arbeta för att möjliggöra större valfrihet och samtidigt säkerställa kvalitetskontroller och bra översikt och information för den som ska välja omsorg. Den borgerliga alliansen i Stockholm åstadkom många bra och viktiga förbättringar av omsorgen under förra mandatperioden. Ett exempel är ett likvärdigt pengsystem för kommunala och privata utförare inom hemtjänsten från och med år 2009, vilket gör att större valfrihet och kvalitet för stockholmare i behov av omsorg. Ett ytterligare exempel är valfriheten inom vård- och omsorgsboende, som gör att fler får komma till ett boende som de uppskattar, kanske för att det har en särskild inriktning eller för att det ligger i samma stadsdel som deras anhöriga eller vänner bor i. Därutöver kan listan göras lång. Telefontjänsten Äldre direkt svarar på alla frågor äldre, anhöriga och omsorgspersonal kan tänkas ha, en ny e-tjänst gör att anhöriga kommer att kunna läsa hur omsorgen fungerar i den så kallade Omsorgsdagboken, om så önskas av den äldre. Maten som serveras inom hemtjänsten och på äldreboenden har blivit bättre sedan en kostpolicy antagits. Men utmaningarna tar inte slut med detta. För mig som äldreborgarråd följer nu en hektisk period där jag ska träffa personal på äldreboenden och i hemtjänsten, deras chefer och naturligtvis många, många stockholmare som tar del av de omsorgstjänster som finns i staden. Jag vill skapa mig en så god bild som möjligt över hur omsorgen fungerar i dag och hur den upplevs av alla som den berör. Nästa steg är att få en överblick över hur omsorgen bör och kommer att se ut i framtiden. Några saker vill jag redan nu sätta igång med. En parboendegaranti kommer att införas så snart det finns ett regelverk utformat så att det ger de effekter vi har eftersträvat. Äldre som har bott ihop ska naturligtvis inte behöva skiljas åt för att de har olika stort behov av vård. I en del av stadens boenden finns redan idag stora rum och lägenheter som lämpar sig för två. I de fall där den ena är demenssjuk finns möjligheter att den friska partnern bor i en egen lägenhet med dörr in till det rum där maken eller makan vårdas. För att demensvården i Stockholm ska hålla bra kvalitet skjuter vi redan i budgeten för nästa år till 50 miljoner kronor. Följande två år fortsätter vi med samma medelsökning och lägger alltså totalt 150 miljoner kronor för att se till att Stockholm förstärker omvårdnaden av dementa. Det viktiga arbetet med att se till att personalen är välutbildad fortsätter. Alla tillsvidareanställda i stadens verksamheter ska ha minst grundutbildning. Det är dels viktigt för att staden ska kunna erbjuda stockholmarna en omsorg av god kvalitet, men också för att kunna erbjuda medarbetarna ett intressant och stimulerande arbete. Känner personalen att de får stimulans i arbetet och att det finns karriärvägar inom äldreomsorgen är sannolikheten större att de känner sig nöjda och stannar, och bidrar till en bättre omsorg med sin erfarenhet och sitt engagemang. En god omsorg av äldre kräver att en rad olika faktorer samspelar. De kan formuleras övergripande, som att uppleva trygghet, att känna sig sedd och respekterad, eller att ha möjlighet att påverka sin vardag. Men de är också väldigt konkreta och vardagsnära. Som att kunna komma ut och träffa vänner, äta sin middag i en trevlig miljö, veta att det går att få hjälp och stöd snabbt om man ramlar eller behöver sjukvård, få hjälp med att skruva i en glödlampa eller att någon kommer och tar ner julpyntet från vindsförrådet. Jag vill att det ska vara enkelt att vara stockholmare, även på ålderns höst. Utöver detta vardagsnära kan vi i Stockholm erbjuda den livliga, gröna och dynamiska stad som lockar människor att flytta hit från när och fjärran. Nu utvecklar vi äldreomsorgen för att se till att även den blir ett skäl att flytta till och trivas i Stockholm. Joakim Larsson (M) äldreborgarråd


”Dags att ta strid för den svenska yttrandefriheten”

Summary: Kända publicister: Lägg ner den planerade reformen om en ny svensk grundlag för yttrandefriheten! Den grundlagsreform som planeras om yttrandefriheten är feltänkt. Argumenten för denna konstitutionella omvälvning – den största sedan andra världskriget – är svaga men viljan från regeringen Reinfeldts sida att genomföra den tycks desto starkare. Grundorsaken är hänsynen till EU. Sverige har hittills bemötts med stor respekt i EU när vi hänvisat till världens äldsta grundlagsregler för yttrandefriheten. Om vi slänger ut det historiska regelverket och ersätter det med något nytt och oprövat kan vi inte räkna med samma respekt. Vi bör ta strid – inte anpassa oss efter krav som vi gissar att EU kan ställa i framtiden, skriver artikelförfattarna.

I Sverige planeras den största grundlagsreformen sedan andra världskriget. Tryckfrihetsförordningen, TF, och yttrandefrihetsgrundlagen, YGL, ska avskaffas. Till skydd för yttrandefriheten ska något helt nytt konstrueras. Argumenten för denna konstitutionella omvälvning är svaga men viljan att genomföra den tycks desto starkare. Grundorsaken är hänsynen till EU. Inom regeringskansliet tycks frustrationen ha vuxit över att man ibland inom EU tvingas kräva ändringar med hänsyn till svensk öppenhet, meddelarskydd med mera. Men Sverige och EU har helt olika traditioner inom tryck- och yttrandefrihet. Vissa öppenhetsreformer inom EU ändrar inte detta faktum. Sverige bör ta strid för sin tradition, inte anpassa sig efter krav som vi gissar att EU kan ställa i framtiden. Den statliga yttrandefrihetskommittén (YFK), har nyligen presenterat alternativ till ny lagstiftning (SOU 2010:68). Betänkandet ska ut på remiss. Man ska veta att regeringen Persson redan 2003 tillsatte en utredning i ämnet, men att de förslag som då togs fram sablades ner av flertalet remissinstanser. Likväl återkom regeringen Reinfeldt 2008 med direktiv om att utreda samma sak. Det är verkligen en utmaning. Sverige har en unik lagstiftning till värn för yttrandefriheten. Inget annat land har ett så gammalt och detaljrikt grundlagsskydd. Några länder, särskilt USA men också några EU-stater, har i praktiken ett starkt skydd för yttrandefriheten. I flertalet EU-länder är det dock svagare än Sveriges. YFK presenterar tre tänkbara modeller för en ny, enhetlig grundlag. En bygger på att den person får skydd som öppet ansvarar för ett yttrande, den andra på samma princip men att massmedieföretag skulle få ett automatiskt skydd, och den tredje på att ändamålet med yttrandet ska avgöra om grundlagen är tillämplig. Märkligt nog vill YFK att remissinstanserna först ska granska dessa modeller. Därefter ska YFK väga dem mot EU-rätten. Det rimliga vore att göra tvärtom. Hur motiveras då denna storstädning i konstitutionen? Från regeringskansliet bedyrar man att det inte handlar om att försvaga skyddet för yttrandefriheten. Ur utredningsdirektiv och yttrandefrihetskommitténs betänkande kan man urskilja följande påståenden: 1. Ändamålet med många av TF:s/YGL:s regler är oklart. Det framgår till exempel inte varför papperstidningar och böcker ska ha bättre skydd än yttranden spridda med digital teknik. Vårt svar: Nuvarande regler ger varje yttrande ett så gott skydd som den använda tekniken medger. YGL ger nu text, ljud och bild grundlagsskydd förutsatt att materialet har uppgifter om vem som är rättsligt ansvarig. 2. En majoritet av de yttranden som sprids på Internet saknar grundlagsskydd. Vårt svar: Den som vill kan ge sitt material på nätet, till exempel sin blogg, grundlagsskydd genom att rekvirera ett utgivningsbevis. Det kostar 2 000 kr. Detta pris borde sänkas så att fler bloggare väljer att YGL-skydda sina yttranden. 3. Det är ibland omöjligt att avgöra om en text är tryckt eller inte, och då kan åtal för yttrandefrihetsbrott inte väckas. Vårt svar: Detta är ett litet och ovanligt problem och YFK har själv föreslagit ett sätt att lösa det. Vid misstanke om yttrandefrihetsbrott får JK helt enkelt behörighet att ingripa med åtgärder till dess att man vet hur texten är framställd. TF behöver inte avskaffas för en så liten förändring. 4. Databasregeln i YGL är svår att tillämpa. Vårt svar: Det är riktigt att YGL:s regler om skydd för databaser har resulterat i några märkliga domar och att oklarhet råder på vissa punkter. Men för det första löses knappt några av problemen med de alternativ till TF/YGL som YFK har skisserat. För det andra kräver alla mer komplicerade lagar tid för att tillämpningen ska sätta sig. Vår TF med rötter i 1700-talet är stabilt etablerad, men YGL som har funnits i mindre än 20 år är det ännu inte. Den som tror att en radikalt annorlunda reglering, en som bryter med sekellånga traditioner, kan etableras i en handvändning har fel. 5. Ny teknik för masskommunikation kan, med TF/YGL-konstruktionen, få vänta länge på att lagstiftaren ger den grundlagsskydd. Vårt svar: TF/YGL täcker in alla i dag kända medietekniker. Skulle det uppstå en radikalt ny teknik behöver vi fundera på hur den ska inordnas i systemet. Det tog cirka 10 år innan medborgares webbsidor kunde ges grundlagsskydd. Radion fick vänta i 60 år utan att det innebar någon katastrof. Detta är i praktiken inget problem. Idén som genomsyrar våra existerande TF/YGL är att alla yttranden ska ha ett så starkt grundlagsskydd som möjligt. Har man det idealet måste det bli olika nivåer på skyddet beroende på omständigheterna. TF som i huvudsak reglerar pappersmiljön ger av en rad praktiska skäl ett starkare skydd för yttrandefriheten än YGL kan erbjuda i den elektroniska miljön. YGL medger till exempel statliga beslut om radio- och tv-verksamhet som inte har någon motsvarighet vad gäller bok- och tidningsutgivning. Ska man ha lika starkt skydd för alla yttranden måste man försvaga det skydd som i dag är starkast. Lägstanivån blir bestämmande. Sverige har i EU-sammanhang hittills mötts av stor respekt när vi med hänvisning till världens äldsta grundlagsregler om yttrandefrihet har begärt ändringar i förslag som varit svåra att förena med svensk tradition vad gäller yttrandefrihet och offentlighet. Om vi nu själva slänger ut det historiskt unika regelverket och ersätter det med något nytt och oprövat kan vi inte räkna med samma respekt. Skyddet för yttrandefriheten behöver alltid diskuteras. Internet-användningen aktualiserar nya frågor, till exempel om kränkningar av enskilda människor, om dold censur i form av innehållsfiltrering och om övervakningsbeslut (bland annat FRA-lagen) som leder till självcensur. YFK diskuterar inga sådana problem. Hela grundlagsreformen är feltänkt. Sättet att lansera och genomföra projektet är fel. Lägg ner det! Heidi Avellan politisk chefredaktör, Sydsvenska Dagbladet Ingemar Folke advokat Barbro Hedvall frilansjournalist Olof Kleberg tidigare chefredaktör, Västerbottens-Kuriren Helle Klein skribent, debattör, präst Anders R Olsson författare, journalist Arne Ruth publicist TF och YGL Sverige var 1766 första land i världen att i grundlag garantera yttrandefriheten. Staten förbjöds med en Tryckfrihetsförordning, TF, att ingripa mot framställning och spridning av tryckta skrifter. I dag har tryckta skrifter automatiskt grundlagsskydd, men också skrifter framställda med kopieringsapparat eller datorskrivare om det framgår vem som ansvarar för innehållet. För att ge grundlagsskydd även åt yttranden i nya medier – radio, tv, cd-skivor mm – stiftades 1991 en yttrandefrihetsgrundlag, YGL, som i dag täcker alla nya medier. En förutsättning för YGL:s skydd är att någon person tar på sig ansvaret som utgivare. Källa: Artikelförfattarna


”Rovdrift av utländsk arbetskraft pågår”

Summary: Arbetskraftsinvandring innebär många möjligheter, men nu pågår en rovdrift av utländsk arbetskraft utan att regeringen lyfter ett finger. Det behövs en modell där seriositeten hos arbetsgivare och jobberbjudande prövas. Vi måste dessutom anpassa den svenska lagstiftningen så att utländska entreprenad- och bemanningsföretag inte ska kunna lura till exempel utländska bärplockare, skriver Ylva Johansson (S) i en replik.

Migrationsminister Tobias Billström skriver påi DN Debatt 23/11 om arbetskraftsinvandring. Jag delar uppfattningen om att arbetskraftsinvandring innehåller många möjligheter. För företag, organisationer och myndigheter kan det vara ett sätt att åtgärda brist på arbetskraft och inbringa kunskaper från människor med andra erfarenheter och bakgrund. Öppna gränser är positivt för Sverige. Men det vi nu ser är ett system som har krackelerat. Rovdrift av utländsk arbetskraft pågår utan att regeringen lyfter ett finger. I somras lurades bärplockare till Sverige med falska löften om jobb, för att sedan åka hem panka, skuldsatta och lurade. Redan året innan såg vi liknande problem. Migrationsverket lovade då att förbättra sina rutiner men inget skedde. Dessutom anställde utländska bemanningsföretag plockare i hemlandet som sedan hyrdes ut till svenska företag under oklara förhållanden. Nyligen avslöjades hur oseriösa arbetsgivare har bedrivit handel med arbetstillstånd och upprättat falska jobberbjudanden. Betalningen har skett i reda pengar eller genom att den som fått tillståndet jobbat för arbetsgivaren, men fått en lön som är betydligt lägre än den uppgetts till Migrationsverket och facket i samband med ansökan. Detta är bara två exempel på behovet av åtgärder. Men Billström är inte intresserad. Han är inte ens villig att utvärdera det system som han själv sjösatt. I hans debattartikel konstateras att det alltid kommer att finnas oseriösa arbetsgivare. Regeringen vill alltså inte göra något åt att människor utnyttjas av skrupelfria arbetsgivare. Att seriösa arbetsgivare slås ut är något vi således får leva med så länge den ansvarige ministern heter Billström. Vi socialdemokrater tycker att en väl fungerande arbetskraftsinvandring är en modell värd att vårda och utveckla. Att det finns oseriösa arbetsgivare är ett starkt skäl till varför det behövs förstärkt kontroll och nya regler. Det krävs en effektiv myndighetsprövning med partsinflytande. Men det behövs också en modell med vandelsprövning och med ett tydligt uppdrag att pröva seriositeten hos arbetsgivare och i jobberbjudande. Det kan till exempel ifrågasättas om arbetsgivare som har skatteskulder ska ha möjlighet att rekrytera arbetskraft från andra länder. Via de kontrolluppgifter som arbetsgivarna måste lämna till Skatteverket är det enkelt att kontrollera om den skatt och de sociala avgifter som arbetsgivaren betalat motsvarar den lön som arbetstagaren skulle ha fått enligt arbetserbjudandet. En samkörning av två register skulle kraftigt försvåra den typ av upplägg som nu har uppmärksammats, där en lön uppges till Migrationsverket under ansökningsprocessen och en annan betalas ut. Den som missbrukar systemet ska kunna bli skadeståndsskyldig och få framtida tillstånd indragna. Vi måste också anpassa lagstiftningen till utländska arbetsgivare som är verksamma i Sverige. Lagstiftningen är i dag konstruerad för svenska arbetsgivare som ansöker om arbetstillstånd och innehåller inga verktyg för att Migrationsverket ska kunna försäkra sig om seriositeten bakom ett utländskt företags erbjudande. Utländska entreprenad- och bemanningsföretag utgjorde cirka 40 procent av arbetstillstånden under 2009. Svenska företag ska inte kunna bli utkonkurrerade av utländska företag som verkar i Sverige på helt andra villkor. Vi måste slå vakt om ordning och reda på den svenska arbetsmarknaden. Det är regeringens ansvar att i samråd med arbetsmarknadens parter vidta nödvändiga åtgärder. Ingen ska tvingas arbeta i Sverige med extremt låga löner och helt orimliga arbetsvillkor. Därför måste regeringen agera. Ylva Johansson (S) vice ordförande riksdagens arbetsmarknadsutskott


”Utbildningsgaranti ska ge unga bättre chans till jobb”

Summary: Nytt TCO-förslag om unga arbetslösa: Alla upp till 25 år ska ha rätt – och få hjälp – att gå färdigt gymnasiet. Men fullbordas inte utbildningen sänks bidragen från samhället. I en rapport som presenteras i dag föreslår vi ett nytt utbildningspolitiskt mål. År 2020 ska 95 procent av en årskull ha uppnått målen för en gymnasieutbildning vid 25 års ålder. För att förverkliga detta föreslår vi en särskild utbildningsgaranti som ger unga rätten att fullfölja en gymnasieexamen innan man fyllt 25 år. Till denna rättighet vill vi koppla en skyldighet att fullborda utbildningen. Om det inte sker, förverkas rätten till full ersättning från de sociala trygghetssystemen. Den stora utmaningen ligger i att ge alla unga utbildningsmöjligheter som gör dem attraktiva på dagens och morgondagens arbetsmarknad, skriver Jonas Olofsson och Roger Mörtvik.

Ungdomsarbetslöshet är ett samhällsproblem som måste tas på större allvar. Regeringens insatser så här långt har främst handlat om att lösa ungas problem på arbetsmarknaden med sämre anställningsskydd och lägre lönekostnader. I en rapport som TCO presenterar i dag visas att många ungas etableringssvårigheter kan förklaras med ofullständig grundutbildning. Drygt var tionde ung uppnår inte målen för grundskolan. Över 20 procent uppnår inte målen för slutbetyg från gymnasiet. Cirka 30.000 ungdomar lämnar gymnasieskolan utan att ha uppnått målen varje år. Problemen med genomströmningen i skolan har uppmärksammats i olika studier tidigare. Vad som däremot inte uppmärksammas tillräckligt är de stora återverkningar ofullständig utbildning får på ungas möjligheter till arbete och försörjning. • De som inte fullföljer en gymnasieutbildning är kraftigt överrepresenterade bland långtidsarbetslösa, försörjningsstödsberoende och bland dem som beviljas aktivitetsersättning (tidigare förtidspension). • Enligt arbetskraftundersökningarna 2009 hade runt 45 procent av de arbetslösa (15–74 år) med högst förgymnasial utbildning aldrig haft ett jobb (SCB). Till detta kom 20 procent som inte hade haft något arbete under det senaste året. • I gruppen 20 till 24-åringar som har ekonomiskt bistånd som huvudsaklig inkomst (socialbidrag), har 70 procent inte uppnått målen i gymnasieskolan. En stor och växande andel bland dem som saknar fullbordad gymnasieutbildning beviljas också aktivitetsersättning på grund av nedsatt arbetsförmåga. Det handlar om nästan var tionde person i åldrarna under 30 år. Andelen har ökat dramatiskt under senare år. • Unga vuxna utan fullbordad gymnasieutbildning är överrepresenterade bland ekonomiskt inaktiva, det vill säga står utanför både utbildningssystemet och arbetskraften och saknar känd sysselsättning. En uppföljning som Sveriges Kommuner och landsting (SKL) redovisade för en tid sedan visade att 53 procent av dem som tillhörde årskullen som var född 1981 och som hade högst förgymnasial utbildning var utanför både arbetskraften och utbildningssystemet. Förhållandena är extremt alarmerande. Samma mönster kan dessutom urskiljas i flertalet jämförbara länder. Andelen unga inom OECD-området som löper stor risk att hamna i varaktiga försörjningsproblem på grund av ofullständig utbildning uppskattas i olika studier till cirka 30 procent. Forskningen visar att tryggheten för unga människor i hög grad etableras genom en god utbildning. När samhället misslyckas med att skapa utbildningsmöjligheter ökar utanförskapet och den sociala polariseringen i samhället. För att långsiktigt komma till rätta med problemet behövs självklart insatser för att stötta elever med svårigheter under hela skoltiden. Men det räcker inte med det. Många unga har lämnat skolan med ofullbordat resultat under de senare åren och många kommer att göra det framöver. Samhället kan inte längre stillatigande se på när detta sker. Kommunerna och Arbetsförmedlingen verkar inte vilja ta ansvar för gruppen. Båda menar att den andre är huvudansvarig. Det kommunala informations- och uppföljningsansvaret omfattar enbart unga upp till 20 års ålder. Samtidigt menar Arbetsförmedlingen att unga vuxna med allt för bräcklig utbildning egentligen inte har tillräckliga kvalifikationer för att betraktas som arbetsföra. I regeringens nya skollag finns inga ansatser till att förstärka kommunernas ansvar för unga och unga vuxna som inte har fullbordat målen för skolsystemet. Det finns inte heller någon vilja att skapa mer omfattande utbildningsmöjligheter inom arbetsmarknadspolitikens ram. Förhållandena måste betraktas som djupt otillfredsställande. Mot den bakgrunden föreslår vi att det införs ett nytt ambitiöst utbildningspolitiskt mål i Sverige: År 2020 ska 95 procent av en årskull ha uppnått målen för en gymnasieutbildning vid 25 års ålder. Det innebär att målet i praktiken ska omfatta dem som är födda år 1995 och senare. För att förverkliga målet bör det införas en utbildningsgaranti. Garantin utgör en rättighet för unga att fullborda en gymnasieexamen innan man har fyllt 25 år. Men garantin ska inte bara vara en rättighet för individen. Garantin bör dessutom omfatta en uttalad skyldighet för unga att fullborda en utbildning – och denna skyldighet ska kopplas till rätten att få full ersättning från de sociala trygghetssystemen. Vi föreslår att särskilda utbildningscenter inrättas i varje kommun eller att det etableras gemensamma center för de kommuner som sluter samverkansavtal. Utbildningscentren ska bedriva ett arbete som täcker alla personer i kommunerna under 25 år som saknar fullständig gymnasieutbildning. Lågutbildade unga och unga vuxna ska slussas över från arbetsförmedlingarna och socialtjänsten till utbildningscentren. På utbildningscentren ska man utforma individuella handlingsplaner i samverkan med de unga som tydliggör vilka steg som måste tas för att förverkliga målet att uppnå en gymnasiekompetens. Planen bygger på ett ömsesidigt ansvar. Den som påbörjar en utbildning erbjuds ett särskilt vuxenstudiestöd samtidigt som den som inte är benägen att hålla överenskommelsen avstängs från stöd. Ett mentorssystem ska utformas för att erbjuda de berörda kontinuerligt stöd och vägledning. Totalkostnaden för organiseringen av utbildningsinsatsen, och en utbildningsvolym motsvarande 5.000 studieplatser, beräknas till cirka 1,5 miljarder kronor. Finansieringsansvaret för utbildningsgarantin kan inte enbart åläggas kommunerna, även om det i viss mån handlar om en omfördelning inom ramen för befintliga utgifter. Vi menar att en effektiv och likvärdig utbyggnad av verksamheten förutsätter ett särskilt statsbidrag. Finansieringen kan för det första ske genom att arbetsmarknadspolitiska medel överförs från Arbetsförmedlingen till kommunerna. För det andra kan den generella sänkningen av arbetsgivaravgifterna för alla under 26 år ifrågasättas. Den är dyr och har osäkra effekter. Allt för många unga utestängs från möjligheterna att få jobb med goda försörjningsvillkor. Utanförskapet är ett reellt problem. Den stora utmaningen ligger i att ge alla unga utbildningsmöjligheter som gör dem attraktiva på dagens och morgondagens arbetsmarknad. Uppluckrat anställningsskydd och låga relativa löner är ingen lösning. Det är att bestraffa ungdomsgruppen för ett i grunden samhälleligt misslyckande – något som inte bara bäddar för tilltagande sociala motsättningar utan också lägre samhällsekonomisk effektivitet. Jonas Olofsson TCO-utredare och docent vid Umeå universitet Roger Mörtvik samhällspolitisk chef, TCO Ungdomsarbetslösheten Under det tredje kvartalet 2010 var cirka 143 100 ungdomar i åldern 15–24 år arbetslösa. Detta motsvarar en relativ arbetslöshet på 20,9 procent, ej säsongsjusterat. Sverige har en av de högsta ungdomsarbetslöshetssiffrorna i EU. Detta är inte bara ett finanskrisproblem – ungdomsarbetslösheten var hög även under den senaste högkonjunkturen. Höga ingångslöner, brister i utbildningssystemet och en stel arbetsrätt nämns ofta som orsaker bakom problemet. Källa: Ekonomifakta.se