”Kvalitetsregistren kan ge oss världens bästa sjukvård”

Summary: Ny rapport till regeringen: En förstärkt satsning på kvalitetsregistren sparar hundratals miljoner per år och ger alla en bättre vård. De nationella kvalitetsregistren – som byggts upp av engagerade läkare – ger redan stora vinster i form av bland annat kraftigt minskad dödlighet efter hjärtinfarkt. Länssjukhuset i Halmstad lyckades halvera dödligheten på ett år. Men vi har inte utnyttjat registrens unika fördelar på långa vägar. Genom en överenskommelse mellan staten, landstingen och industrin kan vi göra svensk hälso- och sjukvård världsledande. Denna satsning ger en effektivare vård till glädje för skattebetalarna, stärker Sverige som forskningsnation och hjälper framför allt patienterna, skriver regeringens utredare.

De förslag kring nationella kvalitetsregister som vi i dag överlämnar till regeringen och Sveriges Kommuner och landsting (SKL) syftar till att göra svensk hälso- och sjukvård och klinisk forskning till världsledande. En befogad följdfråga är: Hur kan ett litet land som Sverige konkurrera med alla världens stora länder när det gäller kvalitet i sjukvård och klinisk forskning Jo, vi har konkurrensfördelar som inga länder utanför Norden har. Vi kan enklare följa upp och jämföra vilka resultat hälso- och sjukvården kan uppnå för patienterna och befolkningen än andra länder. Personnummer, en offentligt finansierad vård, heltäckande befolkningsregister och väl utbyggda hälsodata- och kvalitetsregister ger oss denna unika fördel. Men, vi har inte utnyttjat dessa fördelar på långa vägar. Genom en överenskommelse mellan staten, landstingen och industrin tror vi att dessa högt ställda mål kan uppfyllas. Överenskommelsen kräver att alla parter sammantaget investerar ytterligare cirka 200 miljoner kr per år i infrastrukturen för kvalitetsregistren. Redan i dagsläget lägger hälso- och sjukvården ner mer än 500 miljoner kr per år på kvalitetsregistren. Tillsammans med denna förstärkta satsning skulle satsningen på effektiva uppföljningssystem kosta mindre än 2,5 promille av de 285 miljarder kr vi lägger ner på sjukvården i dag. För att göra så stora investeringar måste politiker, beslutsfattare och allmänhet förstå vinsterna. Rapporten som vi överlämnar visar många exempel på den nytta som registren redan resulterat i, men också på de potentiella vinsterna. Några redovisas kortfattat nedan. Öppna jämförelser av sjukvårdens resultat är ett sätt att effektivisera vården. Flera kvalitetsregister redovisar resultat på kliniknivå. Hjärtinfarktvården är ett bra exempel där man tydligt ser att kvalitetsregister, öppna redovisningar och tydliga terapimål gett en kraftigt minskad dödlighet efter hjärtinfarkt. Länssjukhuset i Halmstad hade sämre resultat än genomsnittet, vidtog åtgärder och lyckades på ett år halvera dödligheten efter hjärtinfarkt. Alla vill göra ett bra jobb och öppna jämförelser kan vara den ögonöppnare som behövs för att sätta sig ner och analysera orsakerna till ett sämre resultat och vidta lämpliga åtgärder. Det svenska höftprotesregistret har resulterat i kunskap som gör att vi vet vilka proteser som håller bäst. Sverige har nu världens lägsta frekvens av protesbyte. Strokeregistret har använts för att visa att långtidsöverlevnaden i stroke är betydligt bättre för patienter som vårdats på särskilda strokeenheter. Kataraktregistret har gett kunskap som gjort att antalet infektioner efter operationer mot grå starr har halverats. De nordiska länderna har haft välfungerande register och har internationellt sett de högsta överlevnadssiffrorna för barn med cancer. Bara dessa exempel visar på de stora vinster som patienterna har för att vi har väl fungerande kvalitetsregister. En annan fördel med att hälso- och sjukvården använder kvalitetsregistren i sitt arbete är att patientens delaktighet i vården kan stärkas. I kvalitetsregistret för reumatologi får patienterna själva mata in uppgifter om sin hälsa som sedan diskuteras vid själva läkarbesöket. Kvalitetsregistret för hiv-sjukvården i Sverige är ett annat exempel där patienten kan motiveras att följa ordinerad behandling. Bristande följsamhet kan medföra resistens mot behandlingen. De patienter som har sämre värden kallas till extra läkarbesök medan de med bra värden inte behöver kallas så ofta. År 2010 uppnår 92 procent av patienterna behandlingsmålet och blir virusfria. Ett unikt gott resultat som inte finns publicerat från något annat land. Kvalitetsregister kan även användas för flera andra syften, till exempel för långtidsuppföljning av risker med läkemedelsbehandling, för mer individualiserad vård där man kan ta reda på vilka patienter som har nytta av behandlingen och för att belysa frågan om vi i Sverige ger vård på lika villkor. Kraven på industrin att följa upp effekterna av sina läkemedel eller medicin-tekniska produkter ökar och förutsättningarna att göra sådana uppföljningsstudier är särskilt goda i Sverige tack vare registren. Boston Consulting Group uppskattar att investeringar i kvalitetsregistren kan ge tiofalt igen i bland annat minskade sjukvårdskostnader, men också att investeringar i forskning och utveckling i högre utsträckning förläggs till Sverige. Hittills har kvalitetsregistren använts i relativt liten grad för klinisk forskning, men de forskningsresultat som har tagits fram har varit livsviktiga för patienterna. Vi bedömer att den vetenskapliga produktionen från kvalitetsregistren kan öka med 5–10 gånger inom några år. Här finns också stora möjligheter att attrahera internationellt forskningssamarbete. Vi har här försökt illustrera de stora fördelar som finns med att bygga upp infrastrukturen kring kvalitetsregister. Men det finns också problem, vilket är en av anledningarna till att vi behöver göra en kraftfull satsning. Ett stort problem är att samma uppgifter matas in manuellt i såväl journaler som kvalitetsregister. Detta tar tid från patientarbetet och flera av våra förslag syftar till att undvika all form av dubbelregistrering. Landstingen skulle då spara mängder av arbetstimmar och hundratals miljoner kr per år. Kvalitetsregistren har byggts upp av engagerade läkare utan att de haft tillräckliga resurser för att bedriva en effektiv verksamhet. Får de mer resurser kan vi också ställa större krav på vad registren ska leverera. Vi föreslår också en tydligare nationell styrning där regeringen utser en styrelse med bred representation från stat, landsting, industri och vård samt att återkommande strategimöten med devisen ”Svensk hälso-och sjukvård och hälsoforskning av världsklass – är vi på rätt väg ” ordnas. Det finns mer än 20 forsknings- och utvecklingsenheter i landsting och kommuner som har väldigt olika resurser och kompetens. Vi föreslår därför att landstingen samordnar dessa enheter i sex regionala utvecklingscentra som ska stödja vården i förbättringsarbete med hjälp av kvalitetsregistren. Det här är bara några av de förslag som vi i dag redovisar för regeringen och SKL. Vi är övertygade om att det är en satsning som betalar sig. Det ger en effektivare vård till glädje för alla skattebetalare, det stärker Sverige som forskningsnation, men framför allt hjälper det patienterna. Vi kommer alla att behöva vård någon gång i livet och då är det bra att veta att vi får den bästa möjliga. Måns Rosén utredare i översynen kring nationella kvalitetsregister, chef för Statens Beredning för Medicinsk Utvärdering (SBU) Hanna Sjöberg huvudsekreterare i översynen kring nationella kvalitetsregister


Summary: De nationella kvalitetsregistren – som byggts upp av engagerade läkare – ger redan stora vinster i form av bland annat kraftigt minskad dödlighet efter hjärtinfarkt. Länssjukhuset i Halmstad lyckades halvera dödligheten på ett år. Men vi har inte utnyttjat registrens unika fördelar på långa vägar. Genom en överenskommelse mellan staten, landstingen och industrin kan vi göra svensk hälso- och sjukvård världsledande. Denna satsning ger en effektivare vård till glädje för skattebetalarna, stärker Sverige som forskningsnation och hjälper framför allt patienterna, skriver regeringens utredare.

De förslag kring nationella kvalitetsregister som vi i dag överlämnar till regeringen och Sveriges Kommuner och landsting (SKL) syftar till att göra svensk hälso- och sjukvård och klinisk forskning till världsledande. En befogad följdfråga är: Hur kan ett litet land som Sverige konkurrera med alla världens stora länder när det gäller kvalitet i sjukvård och klinisk forskning? Jo, vi har konkurrensfördelar som inga länder utanför Norden har. Vi kan enklare följa upp och jämföra vilka resultat hälso- och sjukvården kan uppnå för patienterna och befolkningen än andra länder. Personnummer, en offentligt finansierad vård, heltäckande befolkningsregister och väl utbyggda hälsodata- och kvalitetsregister ger oss denna unika fördel. Men, vi har inte utnyttjat dessa fördelar på långa vägar. Genom en överenskommelse mellan staten, landstingen och industrin tror vi att dessa högt ställda mål kan uppfyllas. Överenskommelsen kräver att alla parter sammantaget investerar ytterligare cirka 200 miljoner kr per år i infrastrukturen för kvalitetsregistren. Redan i dagsläget lägger hälso- och sjukvården ner mer än 500 miljoner kr per år på kvalitetsregistren. Tillsammans med denna förstärkta satsning skulle satsningen på effektiva uppföljningssystem kosta mindre än 2,5 promille av de 285 miljarder kr vi lägger ner på sjukvården i dag. För att göra så stora investeringar måste politiker, beslutsfattare och allmänhet förstå vinsterna. Rapporten som vi överlämnar visar många exempel på den nytta som registren redan resulterat i, men också på de potentiella vinsterna. Några redovisas kortfattat nedan. Öppna jämförelser av sjukvårdens resultat är ett sätt att effektivisera vården. Flera kvalitetsregister redovisar resultat på kliniknivå. Hjärtinfarktvården är ett bra exempel där man tydligt ser att kvalitetsregister, öppna redovisningar och tydliga terapimål gett en kraftigt minskad dödlighet efter hjärtinfarkt. Länssjukhuset i Halmstad hade sämre resultat än genomsnittet, vidtog åtgärder och lyckades på ett år halvera dödligheten efter hjärtinfarkt. Alla vill göra ett bra jobb och öppna jämförelser kan vara den ögonöppnare som behövs för att sätta sig ner och analysera orsakerna till ett sämre resultat och vidta lämpliga åtgärder. Det svenska höftprotesregistret har resulterat i kunskap som gör att vi vet vilka proteser som håller bäst. Sverige har nu världens lägsta frekvens av protesbyte. Strokeregistret har använts för att visa att långtidsöverlevnaden i stroke är betydligt bättre för patienter som vårdats på särskilda strokeenheter. Kataraktregistret har gett kunskap som gjort att antalet infektioner efter operationer mot grå starr har halverats. De nordiska länderna har haft välfungerande register och har internationellt sett de högsta överlevnadssiffrorna för barn med cancer. Bara dessa exempel visar på de stora vinster som patienterna har för att vi har väl fungerande kvalitetsregister. En annan fördel med att hälso- och sjukvården använder kvalitetsregistren i sitt arbete är att patientens delaktighet i vården kan stärkas. I kvalitetsregistret för reumatologi får patienterna själva mata in uppgifter om sin hälsa som sedan diskuteras vid själva läkarbesöket. Kvalitetsregistret för hiv-sjukvården i Sverige är ett annat exempel där patienten kan motiveras att följa ordinerad behandling. Bristande följsamhet kan medföra resistens mot behandlingen. De patienter som har sämre värden kallas till extra läkarbesök medan de med bra värden inte behöver kallas så ofta. År 2010 uppnår 92 procent av patienterna behandlingsmålet och blir virusfria. Ett unikt gott resultat som inte finns publicerat från något annat land. Kvalitetsregister kan även användas för flera andra syften, till exempel för långtidsuppföljning av risker med läkemedelsbehandling, för mer individualiserad vård där man kan ta reda på vilka patienter som har nytta av behandlingen och för att belysa frågan om vi i Sverige ger vård på lika villkor. Kraven på industrin att följa upp effekterna av sina läkemedel eller medicin-tekniska produkter ökar och förutsättningarna att göra sådana uppföljningsstudier är särskilt goda i Sverige tack vare registren. Boston Consulting Group uppskattar att investeringar i kvalitetsregistren kan ge tiofalt igen i bland annat minskade sjukvårdskostnader, men också att investeringar i forskning och utveckling i högre utsträckning förläggs till Sverige. Hittills har kvalitetsregistren använts i relativt liten grad för klinisk forskning, men de forskningsresultat som har tagits fram har varit livsviktiga för patienterna. Vi bedömer att den vetenskapliga produktionen från kvalitetsregistren kan öka med 5–10 gånger inom några år. Här finns också stora möjligheter att attrahera internationellt forskningssamarbete. Vi har här försökt illustrera de stora fördelar som finns med att bygga upp infrastrukturen kring kvalitetsregister. Men det finns också problem, vilket är en av anledningarna till att vi behöver göra en kraftfull satsning. Ett stort problem är att samma uppgifter matas in manuellt i såväl journaler som kvalitetsregister. Detta tar tid från patientarbetet och flera av våra förslag syftar till att undvika all form av dubbelregistrering. Landstingen skulle då spara mängder av arbetstimmar och hundratals miljoner kr per år. Kvalitetsregistren har byggts upp av engagerade läkare utan att de haft tillräckliga resurser för att bedriva en effektiv verksamhet. Får de mer resurser kan vi också ställa större krav på vad registren ska leverera. Vi föreslår också en tydligare nationell styrning där regeringen utser en styrelse med bred representation från stat, landsting, industri och vård samt att återkommande strategimöten med devisen ”Svensk hälso-och sjukvård och hälsoforskning av världsklass – är vi på rätt väg?” ordnas. Det finns mer än 20 forsknings- och utvecklingsenheter i landsting och kommuner som har väldigt olika resurser och kompetens. Vi föreslår därför att landstingen samordnar dessa enheter i sex regionala utvecklingscentra som ska stödja vården i förbättringsarbete med hjälp av kvalitetsregistren. Det här är bara några av de förslag som vi i dag redovisar för regeringen och SKL. Vi är övertygade om att det är en satsning som betalar sig. Det ger en effektivare vård till glädje för alla skattebetalare, det stärker Sverige som forskningsnation, men framför allt hjälper det patienterna. Vi kommer alla att behöva vård någon gång i livet och då är det bra att veta att vi får den bästa möjliga. Måns Rosén utredare i översynen kring nationella kvalitetsregister, chef för Statens Beredning för Medicinsk Utvärdering (SBU) Hanna Sjöberg huvudsekreterare i översynen kring nationella kvalitetsregister Kvalitetsregister Nationella kvalitetsregister har byggts upp av engagerad personal i hälso- och sjukvården för att följa upp kvaliteten i och resultaten av deras eget arbete. Den centrala frågan i dessa register är hur det går för patienterna. De första registren byggdes upp kring ortopedin i mitten av 1970-talet. Numera finns ett drygt 70-tal kvalitetsregister som får visst ekonomiskt stöd. Källa: SBU


”Vi söker brett stöd för en mänskligare sjukförsäkring”

Summary: De rödgröna i nytt, gemensamt utspel: Vi sträcker ut en hand till de borgerliga politiker som delar vår vilja att skapa en anständig sjukförsäkring.Tongivande företrädare inom FP, C och KD har efter valet sagt att de inte kan försvara alla delar i den förändrade sjukförsäkringen. Vi rödgröna välkomnar denna öppning och sträcker i dag ut en hand till de enskilda borgerliga riksdagsledamöter som i sak delar vår vilja att skapa en mänskligare sjukförsäkring. Lojaliteten med de människor politiken är till för måste vara större än partilojaliteten med en regeringspolitik som så uppenbart har nått vägs ände. Vi föreslår nu riksdagen, i en gemensam motion, två förändringar av sjukförsäkringen, skriver sju företrädare för Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet.

Förändringarna i sjukförsäkringen tillhör de mest omdebatterade och kontroversiella politiska frågorna de senaste åren. Under valrörelsen var uppmärksamheten mycket stor kring flera personer som hamnat i svåra bekymmer på grund av de nya reglerna i sjukförsäkringen. Åsikterna var polariserade. Efter valet hördes ett nytt tonläge i debatten. Tongivande företrädare inom Folkpartiet, Centerpartiet och Kristdemokraterna sade att de inte kunde försvara alla delar i den förändrade sjukförsäkringen. De vittnade om att de hade sett människor komma i kläm i systemet och argumenterade för en snabb förändring. Vi företrädare för Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet välkomnar denna öppning inom de borgerliga partierna när det gäller sjukförsäkringen. Vi lägger i dag fram en gemensam motion med konkreta förslag som riktar in sig på de mest akuta felen i sjukförsäkringen. Våra förslag bör kunna få brett stöd i riksdagen. Vi minns alla de människoöden som uppmärksammats när de nya reglerna i sjukförsäkringen skapat svåra problem. Varje människas situation är unik. Men varje enskild människa har rätt att behandlas väl av samhället. Varje fall när samhället behandlar en människa illa är ett fall för mycket. När berättelse läggs till berättelse formas ett tydligare och tydligare mönster av en sjukförsäkring med allvarliga brister. Och hur många tragiska berättelser om enskilda öden kan vi höra innan vi inser att systemet måste ändras? Ett öde som berörde många starktär Annica Holmquist. Annica lider av den svåra sjukdomen Akromegali som gör att kroppsdelar växer okontrollerat och förstörs. Hon är uppenbart mycket svårt sjuk och hennes tillstånd gör att hon inte kan arbeta. Trots det kan hon inte längre få ersättning eftersom hon nått en av de absoluta tidsgränserna i sjukförsäkringen. Annica Holmquist utförsäkras från sjukförsäkringen och tvingas därför söka socialbidrag. Men att hänvisa sjuka människor till socialbidrag har kraftiga konsekvenser för deras situation. Liksom många andra äger Annica Holmquist sin bostad. När hon hänvisas till socialbidrag för sin försörjning innebär det att hon om fyra månader tvingas sälja sin bostad. De nya reglerna i sjukförsäkringen leder därför till att hennes sociala trygghet dras undan. Ett annat uppmärksammat fallgäller Maria som har obotlig lungcancer. Hon har av läkarna fått besked om att hon har en begränsad tid kvar att leva. Maria nekas ersättning. Beslutet motiveras med att även om hon har en allvarlig sjukdom så är det inte medicinskt bevisat att hon har en arbetsförmåga som är stadigvarande nedsatt. Enligt de hårda nya reglerna ska hon därför prövas mot hela arbetsmarknaden trots sin sjukdom. Vi har alla kunnat ta del av dessa och många, många andra fall där sjuka människor bemöts fullständigt orimligt. De nya reglerna är så hårda att svårt sjuka människor som saknar arbetsförmåga nekas sjukpenning. Svårt sjuka människor som gjort rätt för sig under sitt yrkesliv behandlas som fuskare. Deras ekonomiska och sociala trygghet dras undan när de är som skörast och har som mest behov av samhällets stöd. Det är inte värdigt välfärdslandet Sverige. Det är stora grupper som utförsäkras från sjukförsäkringen. Det rör sig inte heller om något tillfälligt problem som kommer att upphöra. Statistiken från Försäkringskassan visar att hittills har omkring 35 000 personer utförsäkrats. Under mandatperioden kommer ytterligare ungefär 40 000 personer att utförsäkras. Det är alltså fler som kommer att utförsäkras framöver än som redan har utförsäkrats. I dag föreslår vi två förändringar av sjukförsäkringen som vi menar kan undanröja de svåraste konsekvenserna. För det förstabehöver dagens absoluta tidsgränser i sjukförsäkringen omgående ersättas med en individuell bedömning. Givetvis ska det vara tydligt att alla som kan ska komma tillbaka i arbete. Men det bör vara lika klart att människor som är sjuka och saknar arbetsförmåga ska ha rätt till ersättning från sjukförsäkringen. För det andra behövs en individuell prövning av arbetsförmågan som utgår från den sjukskrivnes situation, förutsättningar och möjligheter. Den individuella prövningen ska ersätta den tvingande prövningen mot hela arbetsmarknaden efter 180 dagar. Det är få om ens någon som har följt rapporteringen om hur enskilda människor drabbas av sjukförsäkringen som tycker att reglerna fungerar väl. Det är därför naturligt och positivt att flera ledande borgerliga politiker nu efter valet tagit bladet från munnen och konstaterar att sjukförsäkringen snabbt behöver förändras på flera punkter. Tyvärr har den nye socialförsäkringsministern Ulf Kristersson (M) klart markerat att regeringen inte är beredd till väsentliga justeringar. Hans tydliga besked är att ”sjukförsäkringsreformen ligger fast”. Han säger sig vara beredd att titta på systemet men kan redan nu säga att det enbart kan bli frågan om förändringar på marginalen. Det är inte bra för landet när regeringen så hårt låser sig vid ett system, vid en modell. Det är mycket ovanligt att under så lång tid få se så väl belagda fall, så kraftiga brister med så omfattande konsekvenser för berörda människor. Då bör demokratiskt valda företrädare välja att lyssna till reaktionerna i samhället i stället för att stelbent stå kvar. Vi väljer att lyssna till de röster som sätter människan före systemet och delar vår uppfattning att sjukförsäkringen nu behöver förändras. I dag sträcker vi rödgröna därför ut en hand till de krafter i samhället som vill delta i arbetet för en mänskligare sjukförsäkring. Vi räknar med att många enskilda borgerliga riksdagsledamöter i sak delar vår vilja till att skapa en anständig sjukförsäkring. Lojaliteten med de människor politiken är till för måste vara större än partilojaliteten med en regeringspolitik som så uppenbart har nått vägs ände när det gäller att försvara ett system som blev fel. Mona Sahlin (S) Maria Wetterstrand (MP) Peter Eriksson (MP) Lars Ohly (V) Tomas Eneroth (S) Gunvor G Ericson (MP) Wiwi-Anne Johansson (V)


Summary: De rödgröna i nytt, gemensamt utspel: Vi sträcker ut en hand till de borgerliga politiker som delar vår vilja att skapa en anständig sjukförsäkring. Tongivande företrädare inom FP, C och KD har efter valet sagt att de inte kan försvara alla delar i den förändrade sjukförsäkringen. Vi rödgröna välkomnar denna öppning och sträcker i dag ut en hand till de enskilda borgerliga riksdagsledamöter som i sak delar vår vilja att skapa en mänskligare sjukförsäkring. Lojaliteten med de människor politiken är till för måste vara större än partilojaliteten med en regeringspolitik som så uppenbart har nått vägs ände. Vi föreslår nu riksdagen, i en gemensam motion, två förändringar av sjukförsäkringen, skriver sju företrädare för Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet.

Förändringarna i sjukförsäkringen tillhör de mest omdebatterade och kontroversiella politiska frågorna de senaste åren. Under valrörelsen var uppmärksamheten mycket stor kring flera personer som hamnat i svåra bekymmer på grund av de nya reglerna i sjukförsäkringen. Åsikterna var polariserade. Efter valet hördes ett nytt tonläge i debatten. Tongivande företrädare inom Folkpartiet, Centerpartiet och Kristdemokraterna sade att de inte kunde försvara alla delar i den förändrade sjukförsäkringen. De vittnade om att de hade sett människor komma i kläm i systemet och argumenterade för en snabb förändring. Vi företrädare för Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet välkomnar denna öppning inom de borgerliga partierna när det gäller sjukförsäkringen. Vi lägger i dag fram en gemensam motion med konkreta förslag som riktar in sig på de mest akuta felen i sjukförsäkringen. Våra förslag bör kunna få brett stöd i riksdagen. Vi minns alla de människoöden som uppmärksammats när de nya reglerna i sjukförsäkringen skapat svåra problem. Varje människas situation är unik. Men varje enskild människa har rätt att behandlas väl av samhället. Varje fall när samhället behandlar en människa illa är ett fall för mycket. När berättelse läggs till berättelse formas ett tydligare och tydligare mönster av en sjukförsäkring med allvarliga brister. Och hur många tragiska berättelser om enskilda öden kan vi höra innan vi inser att systemet måste ändras Ett öde som berörde många starkt är Annica Holmquist. Annica lider av den svåra sjukdomen Akromegali som gör att kroppsdelar växer okontrollerat och förstörs. Hon är uppenbart mycket svårt sjuk och hennes tillstånd gör att hon inte kan arbeta. Trots det kan hon inte längre få ersättning eftersom hon nått en av de absoluta tidsgränserna i sjukförsäkringen. Annica Holmquist utförsäkras från sjukförsäkringen och tvingas därför söka socialbidrag. Men att hänvisa sjuka människor till socialbidrag har kraftiga konsekvenser för deras situation. Liksom många andra äger Annica Holmquist sin bostad. När hon hänvisas till socialbidrag för sin försörjning innebär det att hon om fyra månader tvingas sälja sin bostad. De nya reglerna i sjukförsäkringen leder därför till att hennes sociala trygghet dras undan. Ett annat uppmärksammat fall gäller Maria som har obotlig lungcancer. Hon har av läkarna fått besked om att hon har en begränsad tid kvar att leva. Maria nekas ersättning. Beslutet motiveras med att även om hon har en allvarlig sjukdom så är det inte medicinskt bevisat att hon har en arbetsförmåga som är stadigvarande nedsatt. Enligt de hårda nya reglerna ska hon därför prövas mot hela arbetsmarknaden trots sin sjukdom. Vi har alla kunnat ta del av dessa och många, många andra fall där sjuka människor bemöts fullständigt orimligt. De nya reglerna är så hårda att svårt sjuka människor som saknar arbetsförmåga nekas sjukpenning. Svårt sjuka människor som gjort rätt för sig under sitt yrkesliv behandlas som fuskare. Deras ekonomiska och sociala trygghet dras undan när de är som skörast och har som mest behov av samhällets stöd. Det är inte värdigt välfärdslandet Sverige. Det är stora grupper som utförsäkras från sjukförsäkringen. Det rör sig inte heller om något tillfälligt problem som kommer att upphöra. Statistiken från Försäkringskassan visar att hittills har omkring 35 000 personer utförsäkrats. Under mandatperioden kommer ytterligare ungefär 40 000 personer att utförsäkras. Det är alltså fler som kommer att utförsäkras framöver än som redan har utförsäkrats. I dag föreslår vi två förändringar av sjukförsäkringen som vi menar kan undanröja de svåraste konsekvenserna. För det förstabehöver dagens absoluta tidsgränser i sjukförsäkringen omgående ersättas med en individuell bedömning. Givetvis ska det vara tydligt att alla som kan ska komma tillbaka i arbete. Men det bör vara lika klart att människor som är sjuka och saknar arbetsförmåga ska ha rätt till ersättning från sjukförsäkringen. För det andra behövs en individuell prövning av arbetsförmågan som utgår från den sjukskrivnes situation, förutsättningar och möjligheter. Den individuella prövningen ska ersätta den tvingande prövningen mot hela arbetsmarknaden efter 180 dagar. Det är få om ens någon som har följt rapporteringen om hur enskilda människor drabbas av sjukförsäkringen som tycker att reglerna fungerar väl. Det är därför naturligt och positivt att flera ledande borgerliga politiker nu efter valet tagit bladet från munnen och konstaterar att sjukförsäkringen snabbt behöver förändras på flera punkter. Tyvärr har den nye socialförsäkringsministern Ulf Kristersson (M) klart markerat att regeringen inte är beredd till väsentliga justeringar. Hans tydliga besked är att ”sjukförsäkringsreformen ligger fast”. Han säger sig vara beredd att titta på systemet men kan redan nu säga att det enbart kan bli frågan om förändringar på marginalen. Det är inte bra för landet när regeringen så hårt låser sig vid ett system, vid en modell. Det är mycket ovanligt att under så lång tid få se så väl belagda fall, så kraftiga brister med så omfattande konsekvenser för berörda människor. Då bör demokratiskt valda företrädare välja att lyssna till reaktionerna i samhället i stället för att stelbent stå kvar. Vi väljer att lyssna till de röster som sätter människan före systemet och delar vår uppfattning att sjukförsäkringen nu behöver förändras. I dag sträcker vi rödgröna därför ut en hand till de krafter i samhället som vill delta i arbetet för en mänskligare sjukförsäkring. Vi räknar med att många enskilda borgerliga riksdagsledamöter i sak delar vår vilja till att skapa en anständig sjukförsäkring. Lojaliteten med de människor politiken är till för måste vara större än partilojaliteten med en regeringspolitik som så uppenbart har nått vägs ände när det gäller att försvara ett system som blev fel. Mona Sahlin (S) Maria Wetterstrand (MP) Peter Eriksson (MP) Lars Ohly (V) Tomas Eneroth (S) Gunvor G Ericson (MP) Wiwi-Anne Johansson (V)


Karl Marx åkte alltid första klass

Summary: På Karl Marx-museum i tyska Trier är besökarna lika fascinerande som berättelserna om revolutionären själv. DN:s Mats Holmberg besökte Brückenstrasse 10 i Tysklands äldsta stad.

Karl Marx, får vi veta, löste på sina tågresor med familjen alltid en förstaklassbiljett åt sig själv och tredjeklassbiljetter åt frun och barnen. – Vilken rackare! utropar en kvinna i besöksgruppen. Vi leds av en guide genom det museum som bär hans namn. Bilder av Karl Marx och hans samtida pryder väggarna. Nu försöker vi föreställa oss hur den store revolutionären nedsjunken i en välstoppad tågfåtölj drog upp planerna på en ny världsordning, med fru och barn utom hörhåll. Byggnaden ligger mitt i Triers butikscentrum, på Brückenstrasse 10 i denna Tysklands äldsta stad. Här föddes den 5 maj 1818 Karl Heinrich Marx som det tredje barnet i en judisk familj. Här tillbringade han sina 17 första levnadsår, och hit vallfärdar varje dag turister från hela världen. – I DDR fick vi ju varje dag veta att vi var marxister, säger en äldre kvinna som hela sitt liv bott i östtyska Magdeburg. Men vem Marx egentligen var fick vi nästan aldrig höra. Nu, efter besöket, tycker hon att hon ändå vet en smula mera. Huset ligger diskret inklämt mellan kontor och butiker på en gågata i centrala Trier. Det vittnar om den rådande stilen från den tid då det byggdes på 1700-talet: smakfullt nedtonade barockutsmyckningar, stora rum med högt i tak, en idyllisk gård väl isolerad från gatans larm. En perfekt bostad för en burgen 1800-talsfamilj som ville markera sin plats i stadens respektabla kretsar utan att bli anklagad för överdriven prålighet. Karl Marx dog 1883 innan marxismen hunnit bli ett begrepp. Huset på Brückenstrasse 10 i Trier väckte föga uppmärksamhet tills de tyska socialdemokraterna i 1900-talets början insåg dess symboliska betydelse och försökte köpa det. De lyckades år 1928. Glädjen blev kortvarig. Nazisterna förvandlade efter sitt maktövertagande 1933 byggnaden till ett tryckeri för Hitlertrogna publikationer, uppenbarligen utan att någonsin koppla det till den för dem så förhatliga marxismen. Först 1947 återtog Socialdemokraterna Karl Marx födelseplats och förvandlade det till det museum som ännu bär hans namn. – På dessa golv tog den unge Marx sina första steg, berättar i vördnadsfull ton den unga kvinna som guidar oss genom rummen. Vi försöker frammana synen av ett krypande spädbarn mellan montrarna och ljusbilderna. Vi lyssnar till berättelser om Karl Marx misslyckade studier, om hans kärleksbekymmer och hans problematiska ekonomi, och när visningen är slut vet vi åtskilligt om människan bakom ideologin. Mindre självklart för oss besökare är vilken sorts ideologi han egentligen stod för. – Inte alla delar hans politiska uppfattning, förklarar vår guide i vad som just i det återförenade Tyskland måste betraktas som ett monumentalt understatement. Begreppet ”marxism” utgör tysk nutidshistoria på ett sätt som andra europeiska folk kan ha svårt att begripa. Offentliga resonemang om marxismen rör sig på minerad mark, och ett tyskt Karl Marx-museum verkar inom strikta men oskrivna lagar. Ändå, eller just därför, ger oss Karl Marx-museet i Trier en fascinerande dokumentation över människors förhållande till marxismen. ”Den mannen förstörde mitt liv”, skriver en kvinna från östtyska Dresden i gästboken. ”Nu förstår jag att han innerst inne ville väl”, lyder ett annat bidrag, och jag inser att Karl Marx-museets besökare utgör utställningens kanske mest intressanta inslag. Man kan, om man har tid, i timtal försänka sig i gästböckerna. Amerikanska exilkubaner visar föga förvånande ringa uppskattning av den man till vars minne museet skapats. Bidragen från besökare från det forna DDR vittnar om den ännu levande diskussion om marxismens ondska eller välsignelse som ännu pågår i deras hemtrakter. Vad besökare från Kina skriver i gästboken är jag ur stånd att begripa, men jag ser dem vandra mellan montrarna i vördnadsfull outgrundlighet. Omkring var fjärde av de besökare som varje år besöker Karl Marx-museet kommer från Kina. – De vallfärdar hit, ungefär som muslimer vallfärdar till Mecka, säger en kvinna i museets kassa. Så blir Karl Marx-museet i Trier till ett museum om attityder och åsikter, väl så mycket som en minnesutställning kring en omstridd revolutionär. Det är väl värt inträdesbiljetten. Trier har nio byggnader på Världsarvslistan Trier grundades av romarna omkring 16 f Kr och är därmed Tysklands äldsta stad. Inte mindre än nio byggnader står på Unescos världsarvslista. Här är tre av dem: Stans landmärke är stadsporten från 200-talet, Porta Nigra. Den är den största romerska porten norr om Alperna. Porta Nigra har genom seklerna ömsom förfallit, ömsom byggts om och är i dag ett ganska anskrämligt stenschabrak. Domkyrkan i Trier har rötter från 300-talet och är den äldsta katedralen norr om Alperna. I denna väldiga romanska byggnad förvaras – för den som är lagd åt det hållet – aposteln Mattias skalle och en kappa som burits av Kristus. Liebfrauenkirche– Vårfrukyrkan – grundades omkring år 1230 och är en gotisk juvel i skuggan av domkyrkan. Den har genomgått åtskilliga om- och påbyggnader men bevarar sin ursprungliga charm. Resa hit: Ryanair Skavsta–Hahn från ett par tior. Buss från flygplatsen till Trier. Att bo: på gågatorna i centrum finns ett otal hotell för drygt 600 kronor för ett dubbelrum, exempelvis Hotel Aulman på Fleischstrasse 47–48. Kolla med turistbyrån vid Porta Nigra. Att äta: Till de många krogar i Trier som serverar tysk och prisvärd mat i gemytliga lokaler hör Kartoffel Kiste nära Hotel Aulmann.


”Så kan skridskons framtid i Stockholm säkras”

Summary: Om Östermalms IP bebyggs måste Stockholms tusentals skridskomotionärer ha tillgång till en fullgod konstfryst ersättningsbana. En framtida bandyhall i Stockholm skulle kunna inrymma en sådan bana. Det skulle återinsätta Stockholm och Sverige på den internationella skridskokartan, jämsides med Norge, Nederländerna och Tyskland. Stockholm skulle få möjlighet till ett internationellt mästerskap och chansen att få fram en ny OS-medaljör, skriver företrädare för skridskosporten.

Stockholm är sannolikt en av de städer i världen som har flest skridskomotionärer. Enbart Stockholms skridskoseglarklubb har fler än 10.000 medlemmar. Att just Stockholm har så många skridskoåkare beror naturligtvis på stadens geografiska läge med många omgivande vatten som ofta fryser vintertid. Dock är inte naturisarna alltid frysta och det finns många, både motionärer och hårt tränande skrinnare, som hellre åker på en konstfryst rundbana. Hastighetsåkning på skridsko är en sport med anor i Sverige; Jonny Nilsson, Göran Claeson och Tomas Gustafson är bara tre exempel på svenska skridskoåkare i världsklass. I Stockholm finns det en bana för motionärer och hastighetsåkare att åka på och det är Östermalms IP. Där arrangeras Sveriges största ungdomstävling Stockholm Trophy varje år och där kan det vara flera tusen människor på banan under en fin vinterhelg, hundratals skolbarn dagtid och likaså hundratals motionärer under vardagkvällarna. Enligt inofficiella beräkningar är det möjligt att Östermalms IP till och med har fler än 100.000 besök under de tre vintermånaderna. Allmänheten har ju tillgång till banan under hela 75 timmar i veckan. Stockholm behöver minst en sådan bana. Om Östermalms IP skulle bebyggas enligt Djurgårdens IF:s planer måste det utan dröjsmål finnas en fullgod ersättningsbana något så när centralt i Stockholm. Denna bana måste vara tillgänglig för skridskoåkning innan något bygge påbörjas på Östermalms IP. En sådan bana måste också precis som Östermalms IP uppfylla de krav på mått som ställs på en internationell tävlingsbana i skridsko. Det ska alltså vara möjligt att arrangera mästerskap där. Banan bör även ha åkbar is under minst samma tid som Stockholms konstfrysta bandyplaner; det vill säga från och med första november till och med sportlovet i vecka nio. När Hammarby vann SM i bandy i vintras tog diskussionen om en bandyhall i Stockholm ny fart. En framtida bandyhall i Stockholm skulle även kunna inrymma en skridskobana om man byggde en större hall. I Norge, Nederländerna, Tyskland med flera länder har man redan flera anläggningar för skridskoåkning med fullstora 400-metersbanor inomhus. En sådan anläggning här skulle sätta Sverige och Stockholm på den internationella skridskokartan igen med helt andra möjligheter än i dag att förlänga för- och eftersäsongerna. Kanske skulle den även kunna ge Stockholm ett internationellt mästerskap; det senaste var 1947. (Göteborg har sedan dess arrangerat tolv EM och VM.) Sannolikt skulle en hall även bidra till en ökad skridskoturism från framför allt Nederländerna, eftersom dessa turister då skulle kunna åka både på naturisar och i en inomhushall. Man skulle vidare kunna finansiera en stor del av driften med inträdesavgifter. En skridskohall vore en framtidssatsning som skulle innebära ett lyft för skridskosporten och kanske bidra till att Stockholm återigen får en OS-medaljör i skridsko. Stockholms alla skridskoåkare behöver en centralt belägen konstfryst rundbana. Om Östermalms IP bebyggs är det omedelbara förverkligandet av en ny sådan bana absolut nödvändigt för folkhälsa, friskvård och elitidrott. Utöver denna utomhusrundbana skulle skridskons framtid i Stockholm säkras med en 400-metersbana i en inomhushall som delas med bandyn. Göran Claeson ordförande Södermalms IK skridsko Måns Diedrichs ordförande Stockholm speedskaters Björn Elman ordförande Stockholms skridskoseglarklubb SSSK Lennart Gustafsson ordförande Sollentuna skridskosällskap Martin Hjelmtvedt ordförande IFK Lidingö skridsko Nils Larsson barn- och ungdomledare IFK Lidingö skridsko Sofia Larsson utvecklingskonsulent Svenska skridskoförbundet Anders Tysk generalsekreterare Vikingarännet


”Ambulanssjukvården måste anpassas till dagens behov”

Summary: Ambulansjukvården i Stockholm håller världsklass men är inte anpassad till dagens behov. På 20 år har antalet invånare ökat med 30 procent samtidigt som antalet ambulanser varit konstant, 50 stycken. Lägg därtill felprioriterade larmsamtal och att det saknas läkarbemannade bilar som kan göra hembesök. Därför nås tidsmålet på 10 minuter endast i 30 procent av de akuta fallen, skriver ambulanssjuksköterskan Jonny Johnsson i en replik.

Jag arbetar som specialistutbildad ambulanssjuksköterska sedan nästan trettio år i Stockholm. Dessutom tjänstgör jag som högskoleadjunkt, knuten till en av Stockholms högskolor. Det är med blandade känslor jag tagit del av DN Debatt 18/10 (”Ambulansen i Stockholm är mest som en snabbtaxi”). Ämnet är oerhört angeläget men artikeln behöver kompletteras med en hel del fakta. Vad menas med ”snabbtaxi”? Betyder det att vi inte bedriver den vård av patienten som förväntas av oss, eller betyder det att de flesta patienterna egentligen skulle ha utnyttjat ett alternativt färdsätt? Ambulanspersonalen i Stockholm är oerhört professionell och väl skickad att ta hand om våra svårt sjuka medborgare, gamla som unga. Jag har en gedigen utlandserfarenhet och kan med lätthet konstatera att kunskapen inom ambulanssjukvården i Stockholm håller världsklass. När det gäller evidensbaserad vård arbetar vi efter vetenskap och beprövad erfarenhet. I artikeln påstås att utvecklingen inom ambulansverksamheten står och stampar. Detta stämmer inte med vår verklighet, vi genomgår en ständig förändring som skall möta patienternas behov. Tyvärr måste jag konstatera att ambulansorganisationen inte är anpassad till dagens ambulansbehov. De senaste 20 åren har invånarantalet i Stockholm ökat med drygt 30 procent samtidigt som antalet ambulanser varit konstant, drygt 50 stycken. Varje ambulans är bemannad med en specialistutbildad sjuksköterska och en undersköterska – en besättning som är väl rustad för att utföra synnerligen kvalificerade medicinska arbetsuppgifter. De flesta av våra ambulansuppdrag gäller patienter som inte kräver medicinsk behandling. 80 procent av våra uppdrag är ren transportverksamhet. Dessa skulle till stor del kunna utföras av en typ av lättambulans eller liggande sjuktransport. Detta faktum innebär också att vi på sikt blir kraftigt kunskapsdränerade. Vi får inte omsätta våra professionella kunskaper i den utsträckning som krävs, vilket är frustrerande. Självklart kan vi i dag inte uppnå målet att nå våra svårt sjuka patienter inom tio minuter, eftersom vi under större delen av dygnet är upptagna av att transportera patienter med ett icke-akut vårdbehov. När medborgaren anser sig vara i behov av ambulans kontaktar hon 112. Personalen på SOS skall bedöma om inringaren uppfyller kriterierna för en ambulanstransport. Jag vill inte på något sätt ifrågasätta SOS-personalens kompetens, men de verktyg som används vid bedömningen är inte avpassade för uppdraget. En vetenskaplig studie som gjordes på Högskolan i Borås, visade att 90 procent av bedömningarna var felprioriterade, på fackspråk heter det overtriage och betyder att SOS-personalen har bedömt inringarens behov på ett sätt som inte står i proportion till patientens faktiska tillstånd. Det finns i dag ett stort behov av läkarbemannade bilar i Stockholm. De primära arbetsuppgifterna för dessa läkare skulle vara hembesök hos de äldre patienterna med icke-akuta sjukdomssymtom, till exempel urinvägsinfektioner, övre luftvägsinfektioner, huvudvärk, yrsel, feber och veckogamla ryggskott. Denna patientgrupp utgör en väldigt stor del av ambulansverksamhetens transporter. För att råda bot på problemet med patienter som inte uppfyller kriterierna för en ambulanstransport, skall den specialistutbildade sjuksköterskan på plats bedöma om ambulansbehov föreligger eller inte. Det handlar om ett professionellt bemötande, att intervjua patienten på ett adekvat sätt, kontrollera samtliga vitalparametrar och med den informationen ta ett beslut. Överutnyttjandet av ambulansen i dag – i kombination med en ökad befolkning – är en av de största anledningarna till att tidsmålet på 10 minuter endast nås i 30 procent av fallen. Varför har inte professor Maaret Castren och fd chefsläkaren för Stockholms ambulanssjukvård Juhana Hallikainen lyckats ändra ambulanssjukvårdens förutsättningar? Bägge har suttit på beslutsfattande positioner och jag kan inte annat än dra slutsatsen att de genom den här artikeln underkänt sina egna insatser. Jonny Johnsson ambulanssjuksköterska


”Alltför många barn drunknar”

Summary: Svenska Simförbundet: Skolan måste ta ansvar för att alla barn får möjlighet att lära sig simma i årskurs 3.

Sommaren 2010 var en svart sommar när det gäller drunkningsolyckor. Drunkning är efter trafikolyckor den vanligaste dödsorsaken bland svenska barn. Alltför många barn kan inte simma. Svenska Simförbundet har under det senaste året testat simkunnigheten hos över 50 000 barn i årskurs 1–5. Bland de testade barnen är simkunnigheten cirka 70 procent. I de lägre årskurserna är simkunnigheten betydligt sämre och i vissa områden, som exempelvis Malmö, kan färre än vartannat testat barn simma. Vi anser att simundervisningen måste starta tidigare och att skolan bättre måste leva upp till det ansvar den har enligt läroplanen. Enligt läroplanen ska barn vara simkunniga i årskurs 5 (11 år). Det är för sent! Barn vistas i simhallar och på badplatser långt tidigare än så. I de nya läroplanerna, som ska börja gälla från höstterminen 2011, har simkunnighetsmålet höjts till årskurs 6. Det finns också ett mål för simning i årskurs 3, men inte alls på simkunnighetsnivån. Svenska Simförbundet tycker att simkunnighetsmålet borde ligga tidigare i stället för senare. Skillnaderna mellan skolor och kommuner är enorma. Vissa simmar en gång per termin och vissa en gång i veckan. Skolan är inte likvärdig när det gäller simkunnighet. För barnen blir det lite av ett lotteri – har de tur hamnar de i en skola som satsar på att lära barnen simma, har de otur gör de inte det. Att kunna simma är en fråga om liv och död och ska inte handla om tur och otur. I Svenska Simförbundets pedagogiska modell ”Simlinjen” är tidig inlärning en av hörnstenarna. Att börja tidigt ökar chanserna för eleverna att bli simkunniga. Därför borde mer resurser läggas i skolans tidiga år och i förskolan. För att uppmuntra skolor att satsa på simkunnighet har Simförbundet tillsammans med E.ON startat Skolsimmet. Det är en simkunnighetstävling för skolor i hela landet. Den skola med högst simkunnighet vinner. Tävlingen inehåller pedagogisk hjälp och inspiration. Skolsimmet är ett sätt att hjälpa skolan att ta sitt ansvar. I sommar drunknade elva barn i Sverige enligt Svenska Livräddningssällskapets statistik. Av dessa var fyra barn nio år eller äldre. Hade simkunnighetsmålet i skolan legat tidigare hade kanske dessa barn sluppit ett tragiskt drunkningsöde. I ett välutvecklat land som Sverige ska inte nioåringar drunkna, i alla fall inte på grund av att de inte kan simma. Att få lära sig simma är en rättighet och samhällets ansvar. Svenska Simförbundet och våra föreningar är villiga att hjälpa till att ta det ansvaret. Ta hjälp av föreningarna, använd deras kompetens! Vi vill att alla barn ska vara simkunniga i årskurs 3 och därmed att skolans simkunnighetsmål ska ligga i årskurs 3! Vi vill att det bättre säkerställs att skolan lever upp till sitt ansvar. Sven von Holst ordförande, Svenska Simförbundet Anders Höglund simkunnighetsansvarig, Svenska Simförbundet Ulrika Knape OS-guldmedaljör i simhopp, sportchef på Svenska Simförbundet Fotnot.Den nordiska simkunnighetsdefinitionen: Simkunnig är den som faller i vattnet, får huvudet under ytan och efter att ha tagit sig upp till ytan, på djupt vatten simmar 200 meter, varav 50 meter ryggsim i en följd.


”Afghanistans sönderfall går inte längre att hejda”

Summary: Svenska Afghanistankommitténs chef i Kabul: Det halvhjärtade och illa genomförda försöket att bygga en afghansk stat med internationellt stöd har slagit fullständigt fel. Svenska politiker och debattörer verkar inte ha uppmärksammat följderna av den afghanska statens korruption och oduglighet och det uppenbara i att den internationella militära närvaron i Afghanistan går mot sitt slut. Det är snart bara Sverige och några andra mindre stater som inte ser skriften på väggen. Mycket tyder på att vi får se ett framtida talibanskt makt-övertagande – eller att landet återigen blir uppdelat mellan olika lokala och regionala( makthavare. Jag ser med stor oro på denna utveckling. Men vi i Svenska Afghanistankommittén kommer att fortsätta vårt arbete för och med Afghanistans folk, skriver Anders Fänge.

Debatten om den svenska insatsen i Afghanistan är mycket svensk i så motto att den nästan enbart handlar om de svenska soldaterna, om och när de ska dras tillbaka, och om pengarna inte kan användas bättre i det civila biståndet. Vad som däremot lyst med sin frånvaro är diskussionen om hur situationen i och kring Afghanistan utvecklats under det senaste året. Vare sig politiska beslutsfattare eller andra debattörer verkar ha uppmärksammat följderna av den afghanska statens tilltagande korruption och oduglighet, talibanernas framgångar och det uppenbara i att den internationella militära närvaron i Afghanistan går mot sitt slut. I december förra året slog president Obama fast att tillbakadragandet av de amerikanska trupperna ska påbörjas i mitten av 2011. Ledande amerikanska militärer och politiker har därefter försökt göra mindre alarmerande tolkningar av beslutet. De har sagt att reträtten ska dra ut över ett flertal år, att Afghanistan inte ska lämnas i sticket och så vidare. Men Bob Woodwards nyligen publicerade bok, ”Obama’ s War” , ger en otvetydig och oemotsagd bild av en mycket beslutsam president som vill ut ur Afghanistan så fort som möjligt. Och undra på det. En majoritet av de amerikaner som valde Obama till president är emot kriget, och ska han ha en rimlig chans till en andra mandatperiod måste han ta hem soldaterna. Dessutom har den amerikanska strategin, ”take, hold and build” , misslyckats. Det beror främst på att det inte finns en afghansk statsadministration som kan ta över ansvaret för social service, säkerhet, lag och ordning när de internationella trupperna erövrat ett område. Eskaleringen av den amerikanska insatsen med 30 000 soldater – med resultatet att den internationella styrkan nu uppgår till drygt 140 000 – tvingar på sin höjd talibanerna till taktiska reträtter i de södra provinserna. Men samtidigt vinner de mark i norr. Min poäng är att avsaknaden av en fungerande stat, eller rättare sagt existensen av en destruktiv stat, gör att upprorsrörelsen lyckas behålla det strategiska initiativet. Till det kommer att den holländska militären redan lämnat Afghanistan, att kanadensare och italienare är på väg därifrån, att britterna satt sitt slutdatum till 2014, och inte minst att Kabulkonferensen i somras – där samtliga viktiga politiska aktörer utom talibanerna deltog – beslöt att de internationella styrkorna ska ha överlämnat säkerhetsansvaret till den afghanska armén och polisen senast 2014. Det är snart bara Sverige och några andra mindre stater som inte ser skriften på väggen.Kommer då den afghanska armén och polisen att kunna ta ansvar för säkerheten och stå emot talibanerna och de andra upprorsgruppena Samtliga ärliga bedömare är överens om att polisen är bortom all kritik, att dess mest väsentliga funktion är att bidra till talibanernas ökande styrka. Armén kommer inte långt efter. Den har ännu inte, efter sju års utbildning och miljardtals investerade dollar, lyckats genomföra en självständig operation på bataljonsnivå. Det finns inga tecken på att de tre år som återstår fram till 2014 kommer att göra någon skillnad. Detta är i sin tur en spegling av det eländiga tillståndet inom den afghanska staten som helhet och det faktum att det halvhjärtade och illa genomförda försöket att bygga en afghansk stat med internationellt stöd har slagit fullständigt fel. En möjlig utväg kan finnas i de samtal som nyligen inletts mellan den afghanska regeringen och enskilda talibaner, och som eventuellt kan leda fram till fredsförhandlingar. Den väsentliga frågan i det sammanhanget är dock om man kan lita på talibanerna. Den givna misstanken är att de ser fredsförhandlingar som en taktisk skenmanöver i syftet att påskynda den internationella militärens reträtt, medan de håller fast vid sitt strategiska mål, att upprätta en islamisk stat. Samtidigt finns det tecken på en ökande fragmentarisering. Talibanerna av i dag inte är talibanerna av i går. När rörelsen uppstod och växte på 1990-talet var den relativt homogen, och hölls dessutom ihop av att den drev ett konventionellt krig. I dag har talibanerna fört ett gerillakrig i 5–6 år. Många av de äldre lokala kommendanterna har dödats och ersatts av yngre män, som är vana vid en relativ autonomi och som inte har en personlig relation till ledningen i Pakistan. Dessutom har fraktioner, som under 90-talet var en del av talibanerna, nu etablerat sig som sjävständiga grupperingar med egen finansiering och stöd från framför allt Pakistan. Ytterligare tecken på sönderfall är att det bland talibanmotståndarna finns starka indikationer på att krigsherrar, kommendanter och andra lokala makthavare i norra och centrala Afghanistan återigen väcker liv i och bygger upp sina beväpnade miliser. Anledningen är uppenbar. De ser att USA förbereder sin reträtt och de litar inte på att president Hamid Karzais soldater kan hålla tillbaka talibanerna.Det är onekligen en dyster bild som jag målar upp här. Mycket tyder på att vi får se ett framtida talibanskt maktövertagande, alternativt att landet återigen blir uppdelat mellan olika lokala och regionala makthavare. Som landchef för Svenska Afghanistankommittén ser jag givetvis med stor oro på en sådan utveckling. Med säkerhet kommer den att innebära förödande förluster på områden som mänskliga rättigheter, ekonomisk utveckling, utbildning och hälsovård, där framsteg trots allt åstadkommits. Samtidigt är jag övertygad om att Svenska Afghanistankommittén, oavsett utgången i den pågående konflikten, kommer att göra sitt yttersta för att följa den tradition som har blivit organisationens adelsmärke – att trots regimskiften, ockupationer och krig fortsätta sitt arbete för och med Afghanistans folk. En god vän med mångårig erfarenhet av Afghanistan gav mig en gång rådet att man aldrig ska försöka förutsäga Afghanistans framtid, helt enkelt därför att det aldrig stämmer. I det här debattinlägget har jag inte följt hans råd, och jag kan bara hoppas att han hade rätt och att jag har fel. Anders Fänge chef (country director) för Svenska Afghanistankommittén i Kabul


Summary: Svenska Afghanistankommitténs chef i Kabul: Det halvhjärtade och illa genomförda försöket att bygga en afghansk stat med internationellt stöd har slagit fullständigt fel.Svenska politiker och debattörer verkar inte ha uppmärksammat följderna av den afghanska statens korruption och oduglighet och det uppenbara i att den internationella militära närvaron i Afghanistan går mot sitt slut. Det är snart bara Sverige och några andra mindre stater som inte ser skriften på väggen. Mycket tyder på att vi får se ett framtida talibanskt makt-övertagande – eller att landet återigen blir uppdelat mellan olika lokala och regionalamakthavare. Jag ser med stor oro på denna utveckling. Men vi i Svenska Afghanistankommittén kommer att fortsätta vårt arbete för och med Afghanistans folk, skriver Anders Fänge.

Debatten om den svenska insatsen i Afghanistan är mycket svensk i så motto att den nästan enbart handlar om de svenska soldaterna, om och när de ska dras tillbaka, och om pengarna inte kan användas bättre i det civila biståndet. Vad som däremot lyst med sin frånvaro är diskussionen om hur situationen i och kring Afghanistan utvecklats under det senaste året. Vare sig politiska beslutsfattare eller andra debattörer verkar ha uppmärksammat följderna av den afghanska statens tilltagande korruption och oduglighet, talibanernas framgångar och det uppenbara i att den internationella militära närvaron i Afghanistan går mot sitt slut. I december förra året slog president Obama fast att tillbakadragandet av de amerikanska trupperna ska påbörjas i mitten av 2011. Ledande amerikanska militärer och politiker har därefter försökt göra mindre alarmerande tolkningar av beslutet. De har sagt att reträtten ska dra ut över ett flertal år, att Afghanistan inte ska lämnas i sticket och så vidare. Men Bob Woodwards nyligen publicerade bok, ”Obama’s War”, ger en otvetydig och oemotsagd bild av en mycket beslutsam president som vill ut ur Afghanistan så fort som möjligt. Och undra på det. En majoritet av de amerikaner som valde Obama till president är emot kriget, och ska han ha en rimlig chans till en andra mandatperiod måste han ta hem soldaterna. Dessutom har den amerikanska strategin, ”take, hold and build”, misslyckats. Det beror främst på att det inte finns en afghansk statsadministration som kan ta över ansvaret för social service, säkerhet, lag och ordning när de internationella trupperna erövrat ett område. Eskaleringen av den amerikanska insatsen med 30 000 soldater – med resultatet att den internationella styrkan nu uppgår till drygt 140 000 – tvingar på sin höjd talibanerna till taktiska reträtter i de södra provinserna. Men samtidigt vinner de mark i norr. Min poäng är att avsaknaden av en fungerande stat, eller rättare sagt existensen av en destruktiv stat, gör att upprorsrörelsen lyckas behålla det strategiska initiativet. Till det kommer att den holländska militären redan lämnat Afghanistan, att kanadensare och italienare är på väg därifrån, att britterna satt sitt slutdatum till 2014, och inte minst att Kabulkonferensen i somras – där samtliga viktiga politiska aktörer utom talibanerna deltog – beslöt att de internationella styrkorna ska ha överlämnat säkerhetsansvaret till den afghanska armén och polisen senast 2014. Det är snart bara Sverige och några andra mindre stater som inte ser skriften på väggen. Kommer då den afghanska armén och polisen att kunna ta ansvar för säkerheten och stå emot talibanerna och de andra upprorsgruppena? Samtliga ärliga bedömare är överens om att polisen är bortom all kritik, att dess mest väsentliga funktion är att bidra till talibanernas ökande styrka. Armén kommer inte långt efter. Den har ännu inte, efter sju års utbildning och miljardtals investerade dollar, lyckats genomföra en självständig operation på bataljonsnivå. Det finns inga tecken på att de tre år som återstår fram till 2014 kommer att göra någon skillnad. Detta är i sin tur en spegling av det eländiga tillståndet inom den afghanska staten som helhet och det faktum att det halvhjärtade och illa genomförda försöket att bygga en afghansk stat med internationellt stöd har slagit fullständigt fel. En möjlig utväg kan finnas i de samtal som nyligen inletts mellan den afghanska regeringen och enskilda talibaner, och som eventuellt kan leda fram till fredsförhandlingar. Den väsentliga frågan i det sammanhanget är dock om man kan lita på talibanerna. Den givna misstanken är att de ser fredsförhandlingar som en taktisk skenmanöver i syftet att påskynda den internationella militärens reträtt, medan de håller fast vid sitt strategiska mål, att upprätta en islamisk stat. Samtidigt finns det tecken på en ökande fragmentarisering. Talibanerna av i dag inte är talibanerna av i går. När rörelsen uppstod och växte på 1990-talet var den relativt homogen, och hölls dessutom ihop av att den drev ett konventionellt krig. I dag har talibanerna fört ett gerillakrig i 5–6 år. Många av de äldre lokala kommendanterna har dödats och ersatts av yngre män, som är vana vid en relativ autonomi och som inte har en personlig relation till ledningen i Pakistan. Dessutom har fraktioner, som under 90-talet var en del av talibanerna, nu etablerat sig som sjävständiga grupperingar med egen finansiering och stöd från framför allt Pakistan. Ytterligare tecken på sönderfall är att det bland talibanmotståndarna finns starka indikationer på att krigsherrar, kommendanter och andra lokala makthavare i norra och centrala Afghanistan återigen väcker liv i och bygger upp sina beväpnade miliser. Anledningen är uppenbar. De ser att USA förbereder sin reträtt och de litar inte på att president Hamid Karzais soldater kan hålla tillbaka talibanerna. Det är onekligen en dyster bild som jag målar upp här. Mycket tyder på att vi får se ett framtida talibanskt maktövertagande, alternativt att landet återigen blir uppdelat mellan olika lokala och regionala makthavare. Som landchef för Svenska Afghanistankommittén ser jag givetvis med stor oro på en sådan utveckling. Med säkerhet kommer den att innebära förödande förluster på områden som mänskliga rättigheter, ekonomisk utveckling, utbildning och hälsovård, där framsteg trots allt åstadkommits. Samtidigt är jag övertygad om att Svenska Afghanistankommittén, oavsett utgången i den pågående konflikten, kommer att göra sitt yttersta för att följa den tradition som har blivit organisationens adelsmärke – att trots regimskiften, ockupationer och krig fortsätta sitt arbete för och med Afghanistans folk. En god vän med mångårig erfarenhet av Afghanistan gav mig en gång rådet att man aldrig ska försöka förutsäga Afghanistans framtid, helt enkelt därför att det aldrig stämmer. I det här debattinlägget har jag inte följt hans råd, och jag kan bara hoppas att han hade rätt och att jag har fel. Anders Fänge chef (country director) för Svenska Afghanistankommittén i Kabul


Robert Gustafsson: ”Jag kan inte bli underhållen”

Summary: ”Sveriges roligaste man” har inte alltid haft det så kul. I en ovanligt öppen självbiografi berättar Robert Gustafsson om panikångest och tablettmissbruk. Han firar också 25 år som artist med en utsåld show i Göteborg.

Att kallas ”Sveriges roligaste man” är inte så roligt alla gånger. Ändå accepterar Robert Gustafsson att just det begreppet används i lanseringen av det dubbla firandet av hans 25-årsjubileum som artist: dels jubileumsrevyn ”25” på Rondo vid Liseberg i Göteborg, dels boken ”Från vaggan till deadline” (Bonniers). Det är en självbiografisk betraktelse av livet fram till nu, som inte bara varit ... vad ska vi säga ... roligt. Med en för självbiografier ovanlig öppenhet berättar han om panikångestattacker, tablettmissbruk och äktenskapsproblem på ett sätt som redan utnyttjats på kvällstidningars löpsedlar. ”Sveriges roligaste man”, alltså. – Det har blivit en sorts smeknamn, säger han när vi möts i en lånad lägenhet med vacker utsikt över Göteborg. – Lite som att man ger olika epitet åt fotbollsspelare: ”Världens snabbaste back”, eller ”Mannen med gummibenet”. Men jantelagen hos mig är så stark att jag inte för en sekund tillåter mig själv att tro på det där. Snarare har det blivit en belastning, menar han. – Redan tidigare hade jag i mig att jag hela tiden skulle överträffa mig själv: ”Det här var inte roligare än förra gången, alltså har jag misslyckats.” Nu finns dessutom ett namn på det. Så ur den synvinkeln är det snarast negativt att kallas ”Sveriges roligaste man”. Kvällen innan har han haft ytterligare en utsåld föreställning på Rondo, där han spelar onsdag till söndag varje vecka. Nu samtalar vi över en pastasallad. Han är koncentrerad och svarar utförligt på alla frågor, svävar ut åt olika håll, vill liksom inte släppa en tråd förrän han har följt den hela vägen till slutet. Kanske är det perfektionisten i honom, den han beskriver i sin bok. Inte heller en intervju ska slarvas undan. Allt han gör ska göras grundligt, felfritt. Därav också öppenheten i boken. – Skulle jag skriva en bok så måste den bli ärlig. För det första blir den inte bra annars. För det andra: ska du göra det så gör det ordentligt. Annars kommer du att ångra dig. Så han skriver om sina attacker av panikångest. Om sin ständiga sömnlöshet som fick honom att börja ta Rohypnol, en lugnande medicin, men starkt vanebildande och numera narkotikaklassad. Det slutade med överdos som skrämde honom tillräckligt för att sluta. Han skriver dessutom om att han var otrogen mot sin fru strax innan hon skulle in på en hjärtoperation – och om vägen tillbaka. Den historien gav svarta rubriker i en kvällstidning. Hade han inte räknat med det? – Jo, det var inget konstigt. Men rubriksättningen var lite upprörande – att det inte framgick att det var ur boken. Det finns ju folk som springer förbi och inte ser sammanhanget. Men visst – kvällstidningarna finns, och matar man hajen så kommer den tillbaka. Han hoppas att det han skriver om de ”mörka stråken” i sitt liv kan vara till hjälp för människor. Han nickar ut mot vyn över Göteborg utanför fönstret på åttonde våningen där vi sitter och petar i maten. – Det finns många dolda narkomaner där ute, pillermissbrukare som inte tror att dom är det. Jag förstod det inte förrän den gång jag inte visste hur många piller jag hade tagit, och fick en allvarlig ångestattack. I går var det vardagskväll, vilket betyder en lugnare publik, nyktrare och därför lite mer öppen för nyanser. På helgerna är det mer fest, högre skratt. Han känner sin publik och hur den reagerar, kallar den direkta publikkontakten magisk och föredrar den flera gånger om framför teve eller film. Hans jubileumsföreställning skulle enligt planen spelas i Göteborg under hösten och sedan tas vidare någon annanstans – Malmö, kanske, eller Stockholm eller Norrland. Men biljetterna sålde slut på en gång – ända fram till jul. – Då började jag tänka: Vänta nu, vad tror dom att dom ska få se? Jag låg vaken och grubblade över det i många nätter. Producenten i mig hurrade, men den lille konstnären darrade. Nu stannar showen i Göteborg fram till påsk och är nästan helt utsåld. Vad som händer sedan är inte bestämt. Han ville inte börja i Stockholm som man brukar. Att det blev Göteborg hade delvis att göra med att det ligger närmare Skövde, ”där allting började”. – Dessutom är publiken i Göteborg alltid glad och vill skratta och vara med. Stockholm ska inte tro att de ska få allt hela tiden. Annars har Robert Gustafsson ett komplicerat förhållande till Göteborg, staden där han vantrivdes monumentalt under de tre åren i slutet av 80-talet då han gick scenskolan här. – Göteborg mådde som allra sämst då, säger han. Det var bedrövligt. Alla ”goa gôbbar” – både män och kvinnor – levde med oket att de skulle vara glada och trevliga hela tiden, trots att allt var så eländigt. Det låg som en Los Angeles-dimma över hela stan. Folk snörvlade och hostade, arbetslösheten steg och yuppisarna åkte omkring i porschar och blev spottade på. Då eskalerade ett fenomen som han ännu har svårt att stå ut med: den göteborgska lokalpatriotismen. – Man skulle kunna göra en avhandling på varför den är så hård och aggressiv just här. Varifrån kommer den? Varför glöder den fortfarande som en liten kolbit i grillen? Åker man till Ulricehamn eller Malmö eller Stockholm är det inte likadant. Stockholm är Stockholm och Malmö är Malmö. Men Göteborg är liksom (går över till dialekt) ”Sveriges framsida”. ”Välkommen hem”, säger de till folk som kommer hit för första gången. – De blir jättesårade när man säger att man inte trivs här. De tål inte att inte alla älskar Göteborg. Det där finns ingen annanstans. Nu har Göteborg förvandlats, från en arbetarstad till norra Europas ledande mässtad. Liseberg är vackrare än någonsin, tycker han. Men den speciella göteborgska lokalpatriotismen lever kvar. Ur den känslan har han utvecklat en av de många karaktärer som gjort honom till Sveriges populäraste nu aktive komiske skådespelare: Weiron i ottan, göteborgaren som först kunde ses i teveserien ”Nilecity” med snus, brännvin och en outhärdlig arbetarromantik. Det finns förstås många fler: brandchefen Greger, dansbandssångaren Roland, den fulle Fred Asp med illern Göran ... För att inte tala om imitationer: det breda genombrottet kom när han gjorde speedwaystjärnan Tony Rickardsson på ”Idrottsgalan”. Ett tema i Robert Gustafssons bok är att han inte känner sig själv som privatperson, att hans ”jag” har gått vilse bland alla de gubbar han gör. Samtidigt träder en stark personlighet fram i självbiografin: en ensamvarg, en pedant med drag av hypokondri, en lite gammaldags människa med en gråsosses värderingar, men samtidigt en entreprenör med många bolag och mån om pengar, och som just därför inte kan rösta rött ... Det är en mångfasetterad bild, påstår jag och han svarar genast: – Det är det som är problemet. Min självbild har för många fasetter. Själva jaget är inte lika självklart för mig som för många andra. Vad vill jag, vad känner jag? När jag konstruerar historier om andra människor så är jag i dom människorna; jag är i Roland, i Weiron, i Greger. Det är så lätt att börja blanda ihop den fiktiva personen med sig själv. Å andra sidan, medger han, hade det sannolikt blivit svårare att göra dessa karaktärer om han samtidigt haft ett starkt jag. – Absolut. Det hade inte varit lika intressant att titta på en massa Robert Gustafsson i olika skepnader. Han visste från början att han ville underhålla. De flesta på scenskolan drömde om att få spela med Unga Klara eller Galeasen. Sådan smal teater såg han som elev på scenskolan och gillade den aldrig. – När folk gick i pausen för att det var dåligt och konstigt så sa man: ”Det är så starkt, till och med så starkt att folk går.” Det var som en merit. Han gillade den folkliga traditionen: Carl-Gustaf och Casinogänget. Eller Sten-Åke Cederhök som han såg på Liseberg som sjuåring. – Han stod och drog dåliga vitsar. Jag menar, till och med som sjuåring förstod jag att de var dåliga. Men folk vek sig av skratt. Jag tittade mer på publiken än på Cederhök och blev helt fascinerad. En recensent skrev nyligen att det är dags för Robert Gustafsson att börja göra också seriösa roller. Så gjorde ju till exempel Carl-Gustaf Lindstedt på äldre dar, en skådespelare som för övrigt är en av Robert Gustafssons förebilder. – Att se honom på scen var som att se Jesus. Eller snarare: som att se Stenmark i ett perfekt åk. Han var outstanding, framför allt i sin tajmning. Komikern Carl-Gustaf överraskade med hyllade rolltolkningar som Martin Beck i ”Mannen på taket” och Willy Loman i ”En handelsresandes död”. Men sedan längtade han tillbaka till komediscenen, säger Robert Gustafsson och uttrycker stor förståelse för det. – Utifrån kanske det ser ut som att jag borde göra yxmördare i nån film. Men jag känner allt mindre behov av att visa en annan sida. Jag har redan gjort det, som i (filmen) ”Fyra nyanser av brunt”. Karaktären Christer där var ju ingen flabbroll. Han ser sig för övrigt inte som en komiker, säger han, utan som en komisk skådespelare. Kvinnliga sådana kallas ”komedienner”. Han ser gärna att någon hittar på en motsvarighet för män. Vad skrattar han själv åt? – Jag är yrkesskadad. Jag kan inte bli underhållen. Fast ... när jag väl blir det så är det skitbra. ”Mamma Mia” var en sån, den svenska uppsättningen. Det var enkelheten som gjorde att man åkte dit, och den här tjejtrion som är så rolig. Jag blev förförd. När han väl börjar prata om förebilder så är han svår att stoppa. Som Helan & Halvan – han drar med förtjusning några scener och plötsligt är likheten med Stan Laurel (Halvan) påtaglig. – Att något som är gjort 1927 kan få en person att skratta 2010 är fascinerande. Humor ses ofta som en färskvara, men tidlös humor pratas det sällan om. Han älskar dem för att de är så opretentiösa, säger han. Till skillnad från Charlie Chaplin. För att han är för pretentiös? – Exakt. ”Tyck synd om mig”, ”Visst känns det i hjärteroten nu”. Det där vill jag bestämma, det ska inte Chaplin bestämma åt mig. Sen gråter jag lik förbaskat åt ”Chaplins pojke”, för han är ju skicklig. Men hellre väljer han Helan & Halvan. – De får mig att gråta lika mycket fast av helt andra orsaker. Jag gråter över att de är ett så vackert par. Tar man dem ifrån varandra så går de under, men eftersom de har varandra så klarar de sig alltid. Det handlar om vänskap. Men den är inte alltid vacker. Helan skulle ju direkt peka ut Halvan i ett polisförhör, men sen ångra sig och försöka få ut honom ur fängelset. Vår tid är utmätt. Snart börjar Robert Gustafssons nästa möte. Han är inte bara ”Sveriges roligaste man” utan också en upptagen företagare med fulltecknad almanacka. Nu ringer det på dörren. Dvd-förläggaren står på tur. Han får vänta i köket medan vi pratar färdigt. För i Robert Gustafssons värld finns ingen plats för slarv. Har man påbörjat något ska det avslutas ordentligt. 5 mest underskattade husmanrätterna Stekt fläsk med löksås. Det handlar om temperaturen på ölen som ska drickas till. Den ska vara iskall. Fläsklägg med rotmos. Rotmos som ord låter otäckt. Döper man om det kommer folk att upptäcka hur underskattat det är. Blodpudding med stekt bacon och äppelmos. Med en sallad av vitkål och lingon. En typisk hösträtt. Stekt strömming med pressad potatis och lingonsylt. I varje filé ska det ligga ansjovis. Vanlig slottsstek. Söndagssteken är inne nu. Ska helst vara gjord på fransyska från en ung älg. Med brunsås gjord direkt från köttet. Till det svart vinbärsgelé, gröna burkärter och haricots verts. Min livskurva – toppar och dalar 1964 Jag föds. Eftersom jag älskar livet så är det ju en höjdpunkt. Föds in i varm familj i en liten trea i Katrineholm. I ett svenskt 60-tal jag skulle vilja uppleva igen som vuxen. 1970 Flyttar till Skövde. Att som sjuåring bryta upp från tryggheten var inte lätt. 1977–78 Lokalradion startar. Utan det hade jag inte stått här i dag. Att få göra egna program med min kompis Niclas Jensen var lycka. Skolgången blev lidande, men vi lärde oss nästan mer där. 1987 Blir värvad som manusförfattare och aktör i ”Björnes magasin” av Kerstin Hedberg på SVT. Programmet blev banbrytande. Kom in på scenskolan samma vecka. 1992 Killinggänget bildas. Det kändes nästan som att födas igen. Vi håller på fortfarande, som någon sorts humorns Rolling Stones. 1997 Sätter upp ”Hotelliggaren” på Chinateatern. Den får betyget fem i tidningar, jag får Guldmasken och pengarna rasar in. 1998 Får första attacken av panikångest, börjar äta lugnande medicin vilket senare leder till tablettmissbruk. Ett bottennapp. 1999 Vi gör ”Fyra små filmer”, bland annat ”Torsk på Tallinn”. Killinggänget står på höjden av sin konstnärliga kapacitet. 2002 Gör Tony Rickardsson på ”Idrottsgalan” och lyckas omedvetet träffa någon sorts svensk folksjäl. Det var första gången en av mina figurer blev älskad av alla. 2003 Det oundvikliga inträffar. Min bror Kristian, som fötts med ett hjärtfel, går bort. 2004 Jag får Guldbaggen för filmen ”Fyra nyanser av brunt”. En naturlig utveckling att gå från flabbskrattet in i det mer tragikomiska och svarta. En milstolpe. 2010 Jag får göra en summering och upptäcker att jag faktiskt lyckats åstadkomma oerhört mycket på den tiden. Jag är en lite lyckligare och klokare arbetsnarkoman. Robert Gustafsson Född: I Katrineholm 1964. Yrke: Skådespelare. Familj: Hustrun Lotta, sönerna Valentin, 19, och John, 17 år. Bor: I villa i Stockholmsförorten Mälarhöjden Karriär: Scenskolan i Göteborg, ”Björnes magasin” i SVT, medlem i Killinggänget som gjort krogshower, teveserier och filmer. Med mera, med mera. Intresse: Motorcyklar och motorsport. Gillar: Husmanskost. Aktuell: Firar 25-årsjubileum som artist med krogshow och självbiografi.


”Hög tid för nytänkande om den svenska a-kassan”

Summary: Saco:s ordförande: Oavsett om arbetslöshetsförsäkringen är frivillig eller obligatorisk, måste den utformas så att det blir attraktivt för de flesta att vara med. Ett argument som lyfts fram för en frivillig a-kassa är att den gynnar fackligt medlemskap och därmed den svenska kollektivavtalsmodellen. Det är ett argument som jag själv tycker illa om. Ett annat argument går i enkelhet ut på att a-kassan fungerar bra, så varför ändra den Det är däremot ett argument som bär långt. Men oavsett om man väljer frivillighet eller ett obligatorium är det dags för nytänkande. Diskussionen måste börja i de krav som framtidens arbetsmarknad ställer. Därefter kan vi diskutera om försäkringen ska skötas av fristående a-kassor eller av en statlig myndighet, skriver Anna Ekström.

Frågan om arbetslöshetsförsäkring ska vara obligatorisk eller inte står återigen på dagordningen, inte minst i den stora socialförsäkringsutredningen. Förutom arbetslöshetsförsäkringen har Sverige sedan länge gått den obligatoriska vägen vad gäller socialförsäkringar. Det fanns två viktiga skäl. Det ena var att försäkringar som bygger på frivillighet alltid riskerar att hamna i en negativ kostnadsspiral – lågriskgrupperna väljer att stå utanför, vilket höjer premierna och därmed leder till att ännu fler lämnar försäkringen. Det andra skälet var fripassagerarproblemet. Så länge det omgivande samhället tar ett ansvar för alla medborgares försörjning är det också rimligt att alla är med och betalar. Arbetslöshetsförsäkringen blev dock inte obligatorisk, till skillnad från i många andra länder. A-kassorna växte historiskt fram som helt medlemsfinansierade kassor och blev delvis statligt finansierade först på 1930-talet. Det system med blandad finansiering som då etablerades är fortfarande giltigt, trots stora ändringar. Det är framförallt två argument som brukar lyftas för vägvalet att inte göra just arbetslöshetsförsäkringen obligatorisk. Det ena förekommer bland annat i direktiven till socialförsäkringsutredningen. Detta går i enkelhet ut på att a-kassan fungerar bra, så varför ändra den A-kassan har en kostnadseffektiv administration trots det otroligt komplicerade och motsägelsefulla regelverket och få felaktiga utbetalningar. Jag tycker att det är ett argument som bär långt. Akademikernas a-kassa är ett exempel; vem kan bevisa att den verksamhet som vi bedriver hade kunnat bedrivas bättre, billigare, mer effektivt eller mer rättssäkert av till exempel Försäkringskassan Det andra argumentet som förekommer är att a-kassan gynnar fackligt medlemskap och därmed den svenska kollektivavtalsmodellen. Det är ett argument som jag själv tycker illa om att använda. Visst är det en viktig invändning, men samtidigt borde det vara en uppfordran till de fackliga organisationerna att bredda och fördjupa sin förankring, med argument som medlemsnytta. I dag hänger inte fackförbundet och a-kassan ihop som förr. Sedan lång tid har man kunnat välja att bara vara med i a-kassan. Under senare tid, i och med att avgifterna till a-kassan höjdes, har också fler akademiker med låga upplevda arbetslöshetsrisker valt att bara vara med i sitt yrkesförbund. Jag tycker att det är sympatiskt att var och en har kunnat välja sin kombination. A-kassan lever ett liv som i all myndighetsutövning är totalt separerad från förbundet i fråga. Akademikernas a-kassa är dessutom inte knuten till något enskilt förbund utan drivs av alla Sacoförbund och Vårdförbundet. Mot ett obligatorium står också det faktum att många myndiga, välinformerade och ansvarstagande medborgare har valt att avstå från det försäkringsskydd som dagens a-kassa erbjuder. Jag tycker att det ska mycket till innan staten kliver in och tvingar tillbaka dem in i en försäkring som de med öppna ögon valt att inte vilja ha, särskilt som det finns stora grupper – till exempel studenter och företagare – som inte har särskilt stor nytta av a-kassan som den är uppbyggd i dag. Samtidigt gäller det att hålla i minnet att just den breda basen, och därmed riskspridningen mellan dem med hög och låg risk för arbetslöshet, är ett tungt argument för obligatorium! Ytterligare ett argument mot ett förstatligande av a-kassorna är att staten redan i dag har höga kostnader för socialförsäkringarna, kostnader som vi alla skattebetalare bär via arbetsgivaravgifterna. Samtidigt finns det stora behov av kvalitetsförstärkningar inom utbildning, forskning, vård, rättsväsende och många andra offentligt finansierade verksamheter. Ett obligatorium skulle med dagens socialförsäkringssystem innebära att det finns ett tak för hur hög ersättning man får när man blir arbetslös men inget tak för hur mycket man betalar in. Den smygbeskattning som avgiftsuttaget över taket innebär är ett hot mot systemets legitimitet, påpekade redan P-O Edin och Sven-Olof Lodin i en skatteutredning häromåret. Det är över huvud taget dags för nytänkande. Hur mycket ska betalas över skattsedeln, vilken roll skulle parternas avtalsförsäkringar kunna spela Det här är stora och sammansatta frågor, som nu måste få hög prioritet i den nya socialförsäkringsutredningen. I det arbetet är det viktigt att beakta följande krav, vilka alla gäller oavsett om arbetslöshetsförsäkringen är frivillig eller obligatorisk och oavsett om den sköts av fristående a-kassor eller av en statlig myndighet: " Arbetslöshetsförsäkringen ska vara just en försäkring, med avgifter som svarar mot vad man får ut som försäkrad den dag olyckan är framme och man blir arbetslös. Man bör exempelvis slippa betala under perioder då man inte är berättigad till ersättning. • Försäkringen ska vara utformad så att det är möjligt för alla, och attraktivt för de flesta, att vara med – oavsett om den är obligatorisk eller frivillig. • Försäkringen ska klara av att samtidigt dels ge trygghet till den som blir av med jobbet och letar nytt, dels medverka till att de arbetslösa snabbt hittar och tar ett nytt jobb – alla arbetslöshetsförsäkringars allra svåraste balansgång. • Samspelet mellan a-kassan och de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna måste fungera så att arbetslöshetsförsäkringen inte behövs som mer än en omställningsförsäkring under förhållandevis kort tid. • Försäkringen ska ha kontaktytor till sjukförsäkringen utan att beblanda sig med den. Det gäller att undvika att folk hamnar mellan stolarna, men också att undvika att människor kan utnyttja båda. • Försäkringen är och bör vara en omställningsförsäkring mellan två jobb, men den svåra frågan om skydd för dem som ännu inte etablerat sig på arbetsmarknaden, till exempel studenter, och är allra svagast på arbetsmarknaden måste få en lösning. • Administrationen ska vara snabb, rättssäker och effektiv, vilket måste avspeglas i ett bättre regelverk än i dag. • Försäkringen ska vara ekonomiskt i balans, sett över en hel konjunkturperiod. Det är hög tid att diskussionen om framtidens arbetslöshetsförsäkring börjar i de krav som framtidens arbetsmarknad ställer. Därefter kan diskussionen om vem som ska sköta den ta vid. Anna Ekström ordförande i Saco( och Akademikernas erkända arbetslöshetskassa, AEA


Summary: Saco:s ordförande: Oavsett om arbetslöshetsförsäkringen är frivillig eller obligatorisk, måste den utformas så att det blir attraktivt för de flesta att vara med.Ett argument som lyfts fram för en frivillig a-kassa är att den gynnar fackligt medlemskap och därmed den svenska kollektivavtalsmodellen. Det är ett argument som jag själv tycker illa om. Ett annat argument går i enkelhet ut på att a-kassan fungerar bra, så varför ändra den? Det är däremot ett argument som bär långt. Men oavsett om man väljer frivillighet eller ett obligatorium är det dags för nytänkande. Diskussionen måste börja i de krav som framtidens arbetsmarknad ställer. Därefter kan vi diskutera om försäkringen ska skötas av fristående a-kassor eller av en statlig myndighet, skriver Anna Ekström.

Frågan om arbetslöshetsförsäkring ska vara obligatorisk eller inte står återigen på dagordningen, inte minst i den stora socialförsäkringsutredningen. Förutom arbetslöshetsförsäkringen har Sverige sedan länge gått den obligatoriska vägen vad gäller socialförsäkringar. Det fanns två viktiga skäl. Det ena var att försäkringar som bygger på frivillighet alltid riskerar att hamna i en negativ kostnadsspiral – lågriskgrupperna väljer att stå utanför, vilket höjer premierna och därmed leder till att ännu fler lämnar försäkringen. Det andra skälet var fripassagerarproblemet. Så länge det omgivande samhället tar ett ansvar för alla medborgares försörjning är det också rimligt att alla är med och betalar. Arbetslöshetsförsäkringen blev dock inte obligatorisk, till skillnad från i många andra länder. A-kassorna växte historiskt fram som helt medlemsfinansierade kassor och blev delvis statligt finansierade först på 1930-talet. Det system med blandad finansiering som då etablerades är fortfarande giltigt, trots stora ändringar. Det är framförallt två argument som brukar lyftas för vägvalet att inte göra just arbetslöshetsförsäkringen obligatorisk. Det ena förekommer bland annat i direktiven till socialförsäkringsutredningen. Detta går i enkelhet ut på att a-kassan fungerar bra, så varför ändra den? A-kassan har en kostnadseffektiv administration trots det otroligt komplicerade och motsägelsefulla regelverket och få felaktiga utbetalningar. Jag tycker att det är ett argument som bär långt. Akademikernas a-kassa är ett exempel; vem kan bevisa att den verksamhet som vi bedriver hade kunnat bedrivas bättre, billigare, mer effektivt eller mer rättssäkert av till exempel Försäkringskassan? Det andra argumentet som förekommer är att a-kassan gynnar fackligt medlemskap och därmed den svenska kollektivavtalsmodellen. Det är ett argument som jag själv tycker illa om att använda. Visst är det en viktig invändning, men samtidigt borde det vara en uppfordran till de fackliga organisationerna att bredda och fördjupa sin förankring, med argument som medlemsnytta. I dag hänger inte fackförbundet och a-kassan ihop som förr. Sedan lång tid har man kunnat välja att bara vara med i a-kassan. Under senare tid, i och med att avgifterna till a-kassan höjdes, har också fler akademiker med låga upplevda arbetslöshetsrisker valt att bara vara med i sitt yrkesförbund. Jag tycker att det är sympatiskt att var och en har kunnat välja sin kombination. A-kassan lever ett liv som i all myndighetsutövning är totalt separerad från förbundet i fråga. Akademikernas a-kassa är dessutom inte knuten till något enskilt förbund utan drivs av alla Sacoförbund och Vårdförbundet. Mot ett obligatorium står också det faktum att många myndiga, välinformerade och ansvarstagande medborgare har valt att avstå från det försäkringsskydd som dagens a-kassa erbjuder. Jag tycker att det ska mycket till innan staten kliver in och tvingar tillbaka dem in i en försäkring som de med öppna ögon valt att inte vilja ha, särskilt som det finns stora grupper – till exempel studenter och företagare – som inte har särskilt stor nytta av a-kassan som den är uppbyggd i dag. Samtidigt gäller det att hålla i minnet att just den breda basen, och därmed riskspridningen mellan dem med hög och låg risk för arbetslöshet, är ett tungt argument för obligatorium! Ytterligare ett argument mot ett förstatligande av a-kassorna är att staten redan i dag har höga kostnader för socialförsäkringarna, kostnader som vi alla skattebetalare bär via arbetsgivaravgifterna.Samtidigt finns det stora behov av kvalitetsförstärkningar inom utbildning, forskning, vård, rättsväsende och många andra offentligt finansierade verksamheter. Ett obligatorium skulle med dagens socialförsäkringssystem innebära att det finns ett tak för hur hög ersättning man får när man blir arbetslös men inget tak för hur mycket man betalar in.Den smygbeskattning som avgiftsuttaget över taket innebär är ett hot mot systemets legitimitet, påpekade redan P-O Edin och Sven-Olof Lodin i en skatteutredning häromåret. Det är över huvud taget dags för nytänkande. Hur mycket ska betalas över skattsedeln, vilken roll skulle parternas avtalsförsäkringar kunna spela? Det här är stora och sammansatta frågor, som nu måste få hög prioritet i den nya socialförsäkringsutredningen. I det arbetet är det viktigt att beakta följande krav, vilka alla gäller oavsett om arbetslöshetsförsäkringen är frivillig eller obligatorisk och oavsett om den sköts av fristående a-kassor eller av en statlig myndighet: • Arbetslöshetsförsäkringen ska vara just en försäkring, med avgifter som svarar mot vad man får ut som försäkrad den dag olyckan är framme och man blir arbetslös. Man bör exempelvis slippa betala under perioder då man inte är berättigad till ersättning. • Försäkringen ska vara utformad så att det är möjligt för alla, och attraktivt för de flesta, att vara med– oavsett om den är obligatorisk eller frivillig. • Försäkringen ska klara av att samtidigt dels ge trygghet till den som blir av med jobbet och letar nytt, dels medverka till att de arbetslösa snabbt hittar och tar ett nytt jobb– alla arbetslöshetsförsäkringars allra svåraste balansgång. • Samspelet mellan a-kassan och de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna måste fungeraså att arbetslöshetsförsäkringen inte behövs som mer än en omställningsförsäkring under förhållandevis kort tid. • Försäkringen ska ha kontaktytor till sjukförsäkringen utan att beblanda sig med den.Det gäller att undvika att folk hamnar mellan stolarna, men också att undvika att människor kan utnyttja båda. • Försäkringen är och bör vara en omställningsförsäkring mellan två jobb, men den svåra frågan om skydd för dem som ännu inte etablerat sig på arbetsmarknaden, till exempel studenter, och är allra svagast på arbetsmarknaden måste få en lösning. • Administrationen ska vara snabb, rättssäker och effektiv, vilket måste avspeglas i ett bättre regelverk än i dag. • Försäkringen ska vara ekonomiskt i balans, sett över en hel konjunkturperiod. Det är hög tid att diskussionen om framtidens arbetslöshetsförsäkring börjar i de krav som framtidens arbetsmarknad ställer. Därefter kan diskussionen om vem som ska sköta den ta vid. Anna Ekström ordförande i Sacooch Akademikernas erkända arbetslöshetskassa, AEA


Summary: Saco:s ordförande: Oavsett om arbetslöshetsförsäkringen är frivillig eller obligatorisk, måste den utformas så att det blir attraktivt för de flesta att vara med. Ett argument som lyfts fram för en frivillig a-kassa är att den gynnar fackligt medlemskap och därmed den svenska kollektivavtalsmodellen. Det är ett argument som jag själv tycker illa om. Ett annat argument går i enkelhet ut på att a-kassan fungerar bra, så varför ändra den? Det är däremot ett argument som bär långt. Men oavsett om man väljer frivillighet eller ett obligatorium är det dags för nytänkande. Diskussionen måste börja i de krav som framtidens arbetsmarknad ställer. Därefter kan vi diskutera om försäkringen ska skötas av fristående a-kassor eller av en statlig myndighet, skriver Anna Ekström.

Frågan om arbetslöshetsförsäkring ska vara obligatorisk eller inte står återigen på dagordningen, inte minst i den stora socialförsäkringsutredningen. Förutom arbetslöshetsförsäkringen har Sverige sedan länge gått den obligatoriska vägen vad gäller socialförsäkringar. Det fanns två viktiga skäl. Det ena var att försäkringar som bygger på frivillighet alltid riskerar att hamna i en negativ kostnadsspiral – lågriskgrupperna väljer att stå utanför, vilket höjer premierna och därmed leder till att ännu fler lämnar försäkringen. Det andra skälet var fripassagerarproblemet. Så länge det omgivande samhället tar ett ansvar för alla medborgares försörjning är det också rimligt att alla är med och betalar. Arbetslöshetsförsäkringen blev dock inte obligatorisk, till skillnad från i många andra länder. A-kassorna växte historiskt fram som helt medlemsfinansierade kassor och blev delvis statligt finansierade först på 1930-talet. Det system med blandad finansiering som då etablerades är fortfarande giltigt, trots stora ändringar. Det är framförallt två argument som brukar lyftas för vägvalet att inte göra just arbetslöshetsförsäkringen obligatorisk. Det ena förekommer bland annat i direktiven till socialförsäkringsutredningen. Detta går i enkelhet ut på att a-kassan fungerar bra, så varför ändra den? A-kassan har en kostnadseffektiv administration trots det otroligt komplicerade och motsägelsefulla regelverket och få felaktiga utbetalningar. Jag tycker att det är ett argument som bär långt. Akademikernas a-kassa är ett exempel; vem kan bevisa att den verksamhet som vi bedriver hade kunnat bedrivas bättre, billigare, mer effektivt eller mer rättssäkert av till exempel Försäkringskassan? Det andra argumentet som förekommer är att a-kassan gynnar fackligt medlemskap och därmed den svenska kollektivavtalsmodellen. Det är ett argument som jag själv tycker illa om att använda. Visst är det en viktig invändning, men samtidigt borde det vara en uppfordran till de fackliga organisationerna att bredda och fördjupa sin förankring, med argument som medlemsnytta. I dag hänger inte fackförbundet och a-kassan ihop som förr. Sedan lång tid har man kunnat välja att bara vara med i a-kassan. Under senare tid, i och med att avgifterna till a-kassan höjdes, har också fler akademiker med låga upplevda arbetslöshetsrisker valt att bara vara med i sitt yrkesförbund. Jag tycker att det är sympatiskt att var och en har kunnat välja sin kombination. A-kassan lever ett liv som i all myndighetsutövning är totalt separerad från förbundet i fråga. Akademikernas a-kassa är dessutom inte knuten till något enskilt förbund utan drivs av alla Sacoförbund och Vårdförbundet. Mot ett obligatorium står också det faktum att många myndiga, välinformerade och ansvarstagande medborgare har valt att avstå från det försäkringsskydd som dagens a-kassa erbjuder. Jag tycker att det ska mycket till innan staten kliver in och tvingar tillbaka dem in i en försäkring som de med öppna ögon valt att inte vilja ha, särskilt som det finns stora grupper – till exempel studenter och företagare – som inte har särskilt stor nytta av a-kassan som den är uppbyggd i dag. Samtidigt gäller det att hålla i minnet att just den breda basen, och därmed riskspridningen mellan dem med hög och låg risk för arbetslöshet, är ett tungt argument för obligatorium! Ytterligare ett argument mot ett förstatligande av a-kassorna är att staten redan i dag har höga kostnader för socialförsäkringarna, kostnader som vi alla skattebetalare bär via arbetsgivaravgifterna. Samtidigt finns det stora behov av kvalitetsförstärkningar inom utbildning, forskning, vård, rättsväsende och många andra offentligt finansierade verksamheter. Ett obligatorium skulle med dagens socialförsäkringssystem innebära att det finns ett tak för hur hög ersättning man får när man blir arbetslös men inget tak för hur mycket man betalar in. Den smygbeskattning som avgiftsuttaget över taket innebär är ett hot mot systemets legitimitet, påpekade redan P-O Edin och Sven-Olof Lodin i en skatteutredning häromåret. Det är över huvud taget dags för nytänkande. Hur mycket ska betalas över skattsedeln, vilken roll skulle parternas avtalsförsäkringar kunna spela? Det här är stora och sammansatta frågor, som nu måste få hög prioritet i den nya socialförsäkringsutredningen. I det arbetet är det viktigt att beakta följande krav, vilka alla gäller oavsett om arbetslöshetsförsäkringen är frivillig eller obligatorisk och oavsett om den sköts av fristående a-kassor eller av en statlig myndighet: • Arbetslöshetsförsäkringen ska vara just en försäkring, med avgifter som svarar mot vad man får ut som försäkrad den dag olyckan är framme och man blir arbetslös. Man bör exempelvis slippa betala under perioder då man inte är berättigad till ersättning. • Försäkringen ska vara utformad så att det är möjligt för alla, och attraktivt för de flesta, att vara med – oavsett om den är obligatorisk eller frivillig. • Försäkringen ska klara av att samtidigt dels ge trygghet till den som blir av med jobbet och letar nytt, dels medverka till att de arbetslösa snabbt hittar och tar ett nytt jobb – alla arbetslöshetsförsäkringars allra svåraste balansgång. • Samspelet mellan a-kassan och de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna måste fungera så att arbetslöshetsförsäkringen inte behövs som mer än en omställningsförsäkring under förhållandevis kort tid. • Försäkringen ska ha kontaktytor till sjukförsäkringen utan att beblanda sig med den. Det gäller att undvika att folk hamnar mellan stolarna, men också att undvika att människor kan utnyttja båda. • Försäkringen är och bör vara en omställningsförsäkring mellan två jobb, men den svåra frågan om skydd för dem som ännu inte etablerat sig på arbetsmarknaden, till exempel studenter, och är allra svagast på arbetsmarknaden måste få en lösning. • Administrationen ska vara snabb, rättssäker och effektiv, vilket måste avspeglas i ett bättre regelverk än i dag. • Försäkringen ska vara ekonomiskt i balans, sett över en hel konjunkturperiod. Det är hög tid att diskussionen om framtidens arbetslöshetsförsäkring börjar i de krav som framtidens arbetsmarknad ställer. Därefter kan diskussionen om vem som ska sköta den ta vid. Anna Ekström ordförande i Saco och Akademikernas erkända arbetslöshetskassa, AEA Arbetslöshetsförsäkringen Allianspartierna vill införa en allmän och obligatorisk inkomstförsäkring mot arbetslöshet. Socialdemokraterna och Vänsterpartiet vill behålla frivilligheten och ett fortsatt nära samarbete mellan facken och a-kassorna. Det anses gynna en hög facklig anslutning. Miljöpartiet vill slå ihop bl a sjuk- och arbetslöshetsförsäkringarna till en allmän försäkring för alla. Sverigedemokraterna ”utesluter inte” en obligatorisk a-kassa. Källa: Alliansens valmanifest, Riksdag & Departement och SD:s hemsida