”Fler i donationsregistret minskar inte organbristen”

Summary: Sverige bland de sämsta i EU. I morgon presenterar Socialstyrelsen sin årliga rapport om organdonationer. Trots att fler människor under 2013 gjort sin vilja till donation känd minskar inte organbristen. Det behövs nu inte fler människor i donationsregistret, problemet ligger i stället i sjukvårdens organisation, skriver två ledamöter i Socialstyrelsens donationsråd.

I morgon offentliggör Socialstyrelsen sin årliga rapport om organdonationer i Sverige. Fler människor hade under 2013 gjort sin vilja till donation känd. Organbristen är däremot lika allvarlig som tidigare. I fjol dog 43 patienter på väntelistan. Det behövs inte fler namn i donationsregistret. Istället behöver sjukvårdens organisation reformeras. Det råder alldeles för stora skillnader mellan hur sjukvårdshuvudmännen tolkar sitt ansvar. Prins Daniel, som själv är njurtransplanterad, sa nyligen i en intervju i tidningen Fokus: ”Tillsammans kan vi arbeta för en förändring och skapa bättre förutsättningar för att rädda liv”. Han har helt rätt, det som skapar de största hindren för människor med livshotande sjukdomar att bli transplanterade är att vi har för få organdonationer i Sverige. Trots att svenskarna tillhör den befolkning i Europa som har den i särklass högsta donationsviljan är vi bland de sämsta i jämförelse med övriga EU-länder beträffande organdonation. Spanien och Portugal har mer än dubbelt så många donatorer per miljon invånare. Norge, vårt närmsta grannland, har mycket bättre donationssiffror än Sverige. I diskussionerna om bristen på donerade organ hävdas det ofta att det behövs fler anmälningar till donationsregistret. Men det är tveksamt om registret har någon avgörande betydelse. Varken Spanien eller Norge har något register. Registret tillkom 1996 och var det lilla extra som ingick i regeringens proposition för att få igenom den nu gällande transplantationslagen i riksdagen. Lagen bygger på förmodat samtycke till donation och sannolikt hade lagen inte godkänts av riksdagen utan att donationsregistret ingått i propositionen. Under början av 1990-talet fanns det många bland de kända opinionsbildarna i Sverige som hyste stark skepsis till transplantationer och organdonation och som ville införa ett aktivt samtycke i transplantationslagen. Med svårigheten att uppnå bättre täckningsgrad i registret hade konsekvenserna av ett sådant regelverk blivit mycket allvarliga för hela transplantationsverksamheten. I dag finns drygt 1,5 miljoner svenskar registrerade i donationsregistret. Ytterligare registreringar är högst marginella trots kampanjer och uppmaningar i medierna. Det visar erfarenheterna under de snart 20 år som registret funnits. Ett register måste hållas levande och vara anpassat för de händelser som sker i en människas liv. Ett registrerat beslut om donation som anmäldes 1996 är inte cementerat och kan därför ha ändrats flera gånger under en 20-årsperiod. Registrets framtid ses nu över i en pågående statliga utredning. Det absolut bästa alternativet är att förmå människor att tala med närstående om donation. Ett sådant samtal är alltid aktuellt. I Socialstyrelsens kartläggning över antalet organdonationer under 2013 framkommer det att knappt hälften (49 procent) bland de avlidna som diagnostiserats som möjliga donatorer hade tagit ställning till donation. De allra flesta (78 procent) genom att informera närstående. Endast 19 procent hade ett registrerat beslut i Donationsregistret. Sannolikt hade merparten av dessa även informerat sin omgivning. Bristen på organ i Sverige är till största delen orsakad av allvarliga brister i sjukvårdssystemet och osäkerhet hos den sjukvårdspersonal som är delaktiga i donationsprocessen. Detta framkommer genom vetenskapliga studier men syns allra tydligast i den rapport som Socialstyrelsen presenterar varje år. Det råder stora variationer mellan landets sjukvårdsregioner hur man tolkar sitt ansvar för organdonation. Västra Götalandsregionen var under 2013 klart bäst och visar siffror som ligger ganska nära de norska både om jämförelsen visas per miljon invånare eller per 10 000 döda. Den senare mätmetoden ger en mer rättvis bild eftersom den tar hänsyn till regionens åldersstruktur. Socialstyrelsens rapport för 2013 ger en mycket klar bild över hur sjukvårdshuvudmännen tar sitt ansvar: Region Donatorer per miljon invånare Donatorer per 10 000 döda Norra 14,8 13,1 Stockholm 11,7 16,4 Uppsala 17,0 16,4 Sydöstra 7,9 7,7 Västra 22,3 24,1 Södra 17,4 17,8 Riket 15,7 16,7  Siffrorna är lika om de jämförs över en femårsperiod. Sjukvårdshuvudmännen äger frågan. Uppenbarligen saknas viljan att ta tag i problemen. De som får lida är de patienter som står på väntelistan för transplantation. Varje transplantationsenhet har sin egen väntelista och väntetiden beror på hur många organ som doneras inom upptagningsområdet. Enligt en kartläggning som Njurförbundet utfört kunde en patient under 2013 utan antikroppar få vänta mer än ett år längre på en njure i Göteborg i jämförelse med Uppsala på grund av att det utförs så få organdonationer i både Norra och Sydöstra sjukvårdsregionen. En så olik tillgång till vård beroende på bostadsort är inte acceptabel! Det är bra att det nu pågår en statlig utredning som ser över hur olika legala hinder för organdonation kan undanröjas. Problemet kvarstår dock så länge som de största hindren beror på brister i sjukvårdens inre arbete. I regelverket står det att intensivvårdspersonalen skall utesluta att en person inte vill donera efter sin död. Tyvärr görs inte detta alltid. Under 2012 gjorde BDO Consulting Group en revision av donationsverksamheten inom Stockholms läns landsting. Kritiken var mycket skarp och förstärker uppfattningen om att organdonation allt för ofta förbises inom sjukvården. En journalgranskning som presenterades i Läkartidningen i förra veckan visar att det lilla sjukhuset i Mora missat minst tre möjliga donatorer under en fyraårsperiod. Dessa missar hade kunnat ge 21 svårt sjuka ett nytt liv. Det behövs en översyn över funktionen som rör de donationsansvarig läkare och sjuksköterskor som ska finnas vid varje sjukhus. Dessa måste få en tydlig roll i linjeorganisationen. Bristen på IVA-platser utgör också hinder för donation, vilket också BDO hävdar i sin rapport. Det behövs flera utbildningsinsatser om organdonation för berörd personal så att kunskapen hålls levande hos fler medarbetare. Väntelistorna för transplantationer måste utredas så att ett ur patientsynpunkt rättvist kösystem införs. Det är inte acceptabelt att väntetiden är så olik beroende på vart i landet man bor. Till sist måste regelverket utformas så att ansvariga inom intensivvården får ett tydligare uppdrag att verka för att åstadkomma organdonation.


Högdjurens trädgård

Summary: På nästan en femtedel av Stockholms innerstads yta bor ett fåtal personer med en hel ö som sin bakgård. Ambassadörer, miljardärer och kulturelit lever granne med museer, nöjesfält, båtvarv och stans nya elitskola. Lördagsmagasinet undersöker maktförhållandena på kungliga Djurgården. Kerstin Brunnberg: Tyvärr har Djurgården chanserat. Nu är det mer likt det välbeställda Östermalm. Det bodde mer vanliga människor här förr. Djurgården var en mycket livligare stadsdel. Nu är det lite tråkigare. Rune Barnéus: Den kungliga dispositionsrätten har ju betytt att det rent juridiskt inte går att bygga mer här ute. Inga miljonprogram, ingen massbebyggelse. Djurgården ser ut som det alltid har gjort. Det fascinerar människor. Tackorna och deras lamm städar den kungliga kolonin. Men det kungliga inflytandet utövas också genom indrivning av arrende. Majoriteten av alla fastighetsägare på Södra Djurgården betalar arrende till Kungliga Djurgårdens förvaltning.

Vi äger det här tillsammans med kungen! Kerstin Brunnberg, tidigare verkställande direktör för Sveriges Radio, står på en av sina två kungsbalkonger på Nordenskiöldsgatan. Platsen är Djurgårdsstaden, det pittoreska kvarteret öster om Gröna Lund. Från familjen Brunnbergs hus har man panoramautsikt över Stockholms inlopp. På andra sidan Saltsjön tornar Södermalm upp sig. Nordenskiöldsgatan, dominerad av stenhus, slingrar sig fram genom Djurgårdsstaden. Gatan rymmer ett koncentrat av Södra Djurgården, den gröna ön utanför Östermalm som är hem för några av Sveriges mäktigaste släkter. Två hus ned från Brunnberg bor medlemmar av familjen Bonnier. Det gula huset med två stenlejon i porten är klassisk mediemark. Här bodde Albert Bonnier Jr, patriarken som styrde medieimperiet fram till sin död 1989. På andra sidan Kerstin Brunnberg bor arkitekten Fanny Sachs med maken Marcus Wallenberg, tidigare vd för Investor. Den vita fastigheten mellan Brunnberg och Wallenberg ägs av ekonomen Kjell A Nordström. Kerstin Brunnberg, som äger sitt hus tillsammans med släktingar, är i dag styrelseordförande för Statens kulturråd, myndigheten som distribuerar statens pengar till bland annat museer och bibliotek. Stockholm är en liten stad. Och ingenstans i Stockholm är makten så koncentrerad som på Södra Djurgården. Går man Nordenskiöldsgatan ned hamnar man snart på Djurgårdsvägen, som löper från Djurgårdsbron vid Strandvägen ut i öns lummiga parklandskap, förbi prins Eugens Waldemarsudde, Manillaskolan och Thielska galleriet. Också här ute, där det är glesare mellan villorna, är Wallenbergs och Bonniers grannar. Först kommer Nedre Manilla, familjen Bonniers stamställe och hem åt dynastins nuvarande överhuvud Carl-Johan Bonnier, på Djurgårdsvägen. Sedan, efter Villa Mullberget, där bankdirektör Rune Barnéus bor, kommer Täcka udden, familjen Wallenbergs representationspalats. Marcus Wallenberg och Fanny Sachs ska ha bott i den rosa grosshandlarvillan på Djurgårdsvägen när deras fastighet på Nordenskiöldsgatan renoverades. För några år sedan, när Carl-Johan Bonniers son Peder och Fanny Sachs dotter Emelie gifte sig, intog man bröllopsmiddagen på Nedre Manilla och brunchen dagen efter på Täcka udden. För att zooma in ett steg ytterligare. Fanny Sachs är syster till Daniel Sachs. Han är Dramatens styrelseordförande och vd för Proventus, Robert Weils investmentbolag. Robert Weil bor själv på Djurgården. Och är finansiär till Judiska teatern som tills nyligen legat på Djurgårdsbrunnsvägen 59. Tillbaka till Kerstin Brunnbergs balkong på Nordenskiöldsgatan. – Tyvärr har Djurgården chanserat, säger hon. Nu är det mer likt det välbeställda Östermalm. Det bodde mer vanliga människor här förr. Djurgården var en mycket livligare stadsdel. Nu är det lite tråkigare. Kerstin Brunnberg är född på Djurgården. Pappa Hans Brunnberg var arkitekt och professor vid Kungliga konsthögskolan. Mamma hemmafru. Föräldraparet flyttade först in i grannhuset, som ägdes av den kända socialdemokratiska politikern Gustav Möller och hans hustru journalisten Else Kleen. När finansmannen och konstmecenaten Ernest Thiel, granne med Wallenberg och Bonnier längre ut på Djurgården, hamnade på ekonomiskt obestånd var det Else Kleen som mäklade mellan staten och Thiel om att hans konstsamling och hem skulle bli museum. I dag heter det Thielska galleriet. För mäklararvodet köpte Else Kleen och Gustav Möller huset på Nordenskiöldsgatan där alltså Kerstin Brunnberg växte upp. Inifrån våningen kunde Kerstin vinka till Albert Bonnier i grannkåken. Syskonen Brunnberg underhöll Abbe när han satt rullstolsbunden efter att ha störtat i en hiss i New York. De fick choklad som tack. Senare fick barnen Brunnberg dela ut Bonniers jultidningar på Djurgården. Det var ett hedersuppdrag som Abbes döttrar Charlotte och Jeanette vuxit ifrån. Systrarna är storägare i dagens Bonniers. Det fanns med andra ord rika och mäktiga människor på Djurgården även när Kerstin Brunnberg växte upp. Men hon upplever ändå att ön var annorlunda då. I Djurgårdsstaden bodde många arbetare anställda på varvet på Beckholmen. Då var Djurgårdsstaden verkligen en liten stad i sig. Med 17 butiker: frisörer, skräddare, skomakare, tobakshandlar. Tjänstemannabarnen fick hålla sig undan på förmiddagen då arbetarna skulle köpa fralla och pilsner. I dag är det bara en liten livsmedelsbutik kvar där borgerligheten skaffar de extravaror man glömde köpa på Ica Banér på Östermalm. Utvecklingen på Manillaskolan, granne med Bonniers Nedre Manilla längre ut på ön, är symbolisk för Djurgårdens gentrifiering. Under 200 år var Manilla ett riksinternat för hörselskadade. Den slottslika skolan var insprängd mellan sekelskiftets ledande finansprofiler: Ernest Thiel, Karl Otto Bonnier, Knut Agathon Wallenberg. Djurgårdsbor vittnar gärna om skolans betydelse för öns karaktär. I sina memoarer skildrar Albert Bonnier Jr hur han får verklighetskontakt i umgänget med skräddarmästarens barn på Manillaskolans vind. Han lärde sig att vissa människor i Sverige tvingas överleva på hårt bröd med skivad kall potatis. – De dövstumma utgjorde ju en drastisk kontrast till miljön i övrigt, säger formgivaren Tom Hedqvist. Hedqvist, chef för Röhsska museet i Göteborg, bodde som tonåring på Thielska galleriet. Hans pappa Tage Hedqvist var intendent under 19 60- och 70-talet. – När de döva barnen fyllde bussen uppstod en egendomligt suggestiv stämning som man kände sig väldigt respektfull inför. 2013 flyttade skolan för hörselskadade till Konradsberg på Kungsholmen, till lokaler bättre lämpade för den högteknologiska undervisningen. Ny hyresgäst på Manilla är stiftelsen Carpe Scientia, samarbetspartner med stiftelsen Carpe Diem som driver Fredrikshovs slotts skola på Östermalm. En av innerstadens mest exklusiva friskolor med 7 000 barn i kö. På Manilla huserar Campus Manilla, ett slags daginternat. Här kombineras den eftertraktade pedagogiken på Fredrikshovs slotts skola – höga krav, små klasser, förbud mot mobiltelefoner – med det klassiska internatets naturnära aktiviteter, som rodd och ridning. Campus Manilla, heter det på hemsidan, erbjuder en ”helhetslösning för skolans familjer”. Det innebär att barnen stannar kvar på skolområdet och läser läxor. Att skolan skjutsar barnen till rodden i Djurgårdskanalen efter lektionernas slut. – Vi hjälper föräldrarna med det logistiska, säger rektor Maija Möller Grimakova. På hennes kontor på Campus Manilla, med hänförande utsikt över Stockholms inlopp, hänger en tavla, ritad av lärare, som illustrerar ambitionsnivån. ”Framtidens väg”, som det står, ringlar sig mot Cambridge, KTH, Oxford eller Lund. Statens fastighetsverk (SFV), som äger själva skolbyggnaden, är medvetet om att skiftet från döv- till prestigeskola är laddat. När SFV värderade potentiella hyresgäster – det stod till sist mellan privata Stockholms internationella skola och fria Fredrikshovs slotts skola – förhöll sig verket även till bilden av hyresgästen. Främst var det Fredrikshovs långsiktiga ekonomi som avgjorde. Men Jan Thews, projektchef hos SFV, fann även att valet av Stockholms internationella skola kunde ha renderat kritik, då elevskaran på den internationella skolan rymmer barn till diplomater. I ett utlåtande som jag tagit del av skriver Jan Thews: ”Statens (läs folkets) byggnad används för ambassadbarn i privatskola. Kan ge SFV negativ kritik. ’Från dövskola till lyxskola’.” Om Fredrikshovs slotts skola, som alltså blev hyresgäst med tioårigt kontrakt, skriver han: ”Fredrikshovsskolan är en av de bästa skolorna i landet. En utvidgning kan förhoppningsvis bidra till bra skolgång i Stockholm. Bättre goodwill för SFV.” – Jo, det fanns med från min sida som argument. Vi förvaltar ju statens fastigheter, de ska i möjligaste mån vara tillgängliga för alla, säger Jan Thews. – Internationella skolan ville stängsla in området vilket Djurgårdsförvaltningen och allmänheten antogs reagera emot därför att det skulle ge en sluten karaktär. Campus Manilla är långt ifrån tillgängligt för alla. Genom syskonförtur och geografisk närhet premieras i praktiken ett snävt antal familjer på Djurgården och Östermalm. Till de 48 förskoleplatserna hösten 2014 är 16 redan tingade av syskon till antagna barn. Exklusiviteten är gestaltad i förskolans klassrum. I de vackra fönstren står familjeporträtt som barnen tagit med sig hemifrån: många tagna i vad som ser ut som exotiska strandmiljöer. En förälder med barn på Campus Manilla fnissar när hon får höra hur Statens fastighetsverk resonerat kring Stockholms internationella skola och Fredrikshovs slotts skola. Betraktar man aktivitetslistorna som hänger på Manillaskolans första våning – kör, schack, ridning – formar sig en förnämlig släktkalender med namn som Nordenfalk, Pousette och Wachtmeister. – Jag skulle nog säga att barnen som går på Manilla kommer från ett skikt över ambassadbarn, säger föräldern i utbyte mot anonymitet. – Om syskon och upptagningsområde har företräde, och det upptagningsområdet är Sveriges mest exklusiva, får man naturligtvis en exklusiv skola. Manillaskolan är en elitskola. Men en sympatisk elitskola. Föräldrarnas ambition är inte primärt att odla sitt sociala nätverk, utan att erbjuda barnen världens bästa utbildning. Skolans katalog av fritidsaktiviter kostar visserligen pengar, likt tillgången till fritids på Campus Manilla. Men ambitionen rimmar med en meritokratisk syn på utbildning, säger föräldern. – Vänsterpartiet och Manilla har samma princip: att hemmiljön inte ska behöva vara avgörande för hur eleverna presterar i skolan. Så mycket som möjligt ska ske i skolans regi. Och när man är hemma ska man kunna ha kvalitetstid med familjen. Det är ju rätt skönt. Jag frågar Jan Thews på Statens fastighetsverk hur han kan uppfatta Campus Manilla, med 4 000 barn i kö, som en tillgänglig skola. – Jo, men den kostar inte mer än någon annan skola, säger han. Och vem som helst kan anmäla sig. Kerstin Brunnberg är kritisk till utvecklingen på Manillaskolan. I Djurgårdsbladet, hembygdsföreningens utskick, påminner Brunnberg om att det på Manillaskolan brukade bedrivas verksamhet för barn med särskilda behov. Hon hoppas att ”den nya ledningen ska se vikten av att det finns olika sorters barn” på Djurgården. Kerstin Brunnbergs son Daniel ”Dino” Jonsäter är internationellt framgångsrik filmklippare. I ungdomen var han punkare och önskade att familjens hem låg i Rågsved. Mamma Kerstin visar den ombyggda garderob på översta våningen som Dino brukade bo i: Ett klistermärke med orden ”Evil to those who think evil” sitter kvar. När jag ringer Dino Jonsäter och berättar om Manillaskolan utbrister han: – Aha! Ett sätt för överklassen att bli av med sina barn utan att skicka iväg dem så långt. Ursäkta, men det känns lite äckligt. Från Kerstin Brunnbergs kungsbalkong har man utsikt över Beckholmen, en ö som minner om det gamla Djurgården. Träbron är en replika av Stockholms äldsta. Varvet är fortfarande i gång. Ur de djupa dockorna stiger en doft av tjära och bränd metall. Nyligen avlägsnades de sista permanentboende hyregästerna från själva varvsområdet. Man känner sig som en statist i tv-serien ”Snoken” när man stryker runt på Beckholmen. Ön är en udda mix av höga almar, ogräs, fartygsindustri och konstnärsbohemeri. På öns högsta punkt ligger Dockmästarebostället, Stockholms finaste adress, ett beigegult miniatyrpalats som familjen Åvall hyr av Kungliga Djurgårdsförvaltningen i andra generationen, enligt uppgifter från grannarna. Nedanför ligger några arbetarlängor i falurött. Anna Michalowska, hyresgäst sedan 30 år, visar mig sitt originalgolv: tiljor breda som franska boulevarder. Det är oisolerat och vintern är svinkall. Skärgårdsvinden drar rakt genom träbjälkarna. Michalowska bodde i fem år på en båt vid Beckholmsbron när hon fick överta ett hyreskontrakt av Kungliga Djurgårdsförvaltningen. Nu driver hon Sjöskolan, utbildningar för båtförare, och har kontor på östra sidan av Beckholmen. Monica Carleroth kallar sig ”inbiten beckholmare” och har god täckning för epitetet. I 50 år bodde den gamla damen, änka efter en säkerhetschef på Örlogsverket, i Pumphuset precis intill Gustav V:s docka, nära lyftkranen i giraffdräkt. Lägenheten hade elva fönster och utsikt i varje vädersträck. Carleroth, tidigare biträde på juvelbutiken Ateljé Borgila på Sturegatan, säger att hon hade koll på allt som hände på Strömmen. Nu bor hon på andra sidan Beckholmen, mot restaurang Oaxen till. Hon hyr 44 kvadrat för 5 000 kronor i månaden av Djurgårdsförvaltningen. Hon sitter där, avsmalnad, och röker L&M-cigaretter och läser Svenska Dagbladet. Hon pratar som om hon just stigit ur en journalfilm: snabbt, vasst. Monica Carleroth har inte varit över bron, inte varit på Djurgården, på ett och ett halvt år. Många avundas hennes adress. Många drömmer om att få bo på Djurgården. Man attraheras av öns kontraster. Södra Djurgården är liksom vild och tuktad på samma gång. Drömsk och realistisk. Här ligger syndens näste Gröna Lund. Med turisthorder, femkampande firmafester, sockervadd. Här ligger också familjen Wallenbergs uppnästa Täcka udden. Det står en svartblank Lincoln towncar parkerad utanför trädgådsmästarboden. Mer exklusivt blir det knappast i centrala Stockholm. Dino Jonsäter, Kerstin Brunnbergs son, säger sig vara djupt präglad av sin uppväxt i Djurgårdsstaden. – Jag såg verkligen hela Djurgården som min bakgård, säger han. Att kunna dra sin pulka rätt ut i de här overkliga delarna av Stockholm: Det var något förtrollat med det. Få av de flotta villorna vid vattnet var försedda med staket: Jag kan aldrig minnas att vi blev ivägkörda när vi lekte där. Det kändes som att bära på en hemlighet. Liksom sin mor bär han på en stark känsla av att Djurgården var mer klassblandat då han växte upp. Inte bara på grund av arbetarna. Det fanns även en tjänstemannakultur som var bildat proggig. Brunnberg bidrog till att starta ett föräldrakooperativ när Dino var liten som senare blev kommunalt och man slet för att rädda Djurgårdsskolan när den var nedläggningshotad. Familjen uppfattar Östermalm som hårdare, det var mer nedlåtande snack om ”såssar” på andra sidan Djurgårdsbron. – Och att växa upp i en småproggig familj i ett överklassområde är en erfarenhet som gör en jävligt trygg, tror jag, säger Dino Jonsäter. Man har fått en progressiv uppfostran samtidigt som man vet hur man för sig, kan koderna. Jag frågar alltid människor var i Stockholm de är uppväxta och då exakt var. Inte för att det säger allt om människor, men en hel del om vad som format dem. En måndag när jag promenerar vid Rosendals slott möter jag plötsligt femtiotalet får. Kungens får! Det är så fåraaherden Karin Söderberg presenterar skocken. Idyllen är fullständig. Morgonsolen silar genom den lätta lövskogen. Djurgårdsbrunnsviken ligger spegelblank. Bara fågelkvitter och fårens bökande i vägrenen bryter den stora stillheten. – Loo fram! Karin Söderberg sitter på en grön ryggsäck med utfällbar pall. När fåren skingras ropar hon skarpa instruktioner till sina två border collies Loo och Key. Så kommer Erik Lallerstedt cyklande. Krögaren som regelbundet motionerar på Södra Djurgården. Tre morgnar i veckan promenerar han med Anders Philipson och Carl Adam Lewenhaupt, kärnan i kungens gamla festgäng. Den absolut största delen av Södra Djurgården kontrolleras av kungen. Så har det varit sedan medeltiden då Gustav Vasa förstatligade den katolska kyrkans marktillgångar. Under 1500-talet var Södra Djurgården kunglig jordbruksmark med ladugårdar som försåg kungafamiljen med grädde, smör och söt mjölk. Under 1600-talet var Djurgården kunglig jaktpark med inhägnad hjort. Allmänheten hade tillträde men inte jakträtt. Dagens Djurgården är Jean Baptiste Bernadottes verk. Denna första Bernadotte förvandlade Djurgården till ett pastoralt promenadstråk efter ett tidstypiskt romantiskt ideal. Han lät plantera ek, bok och alm, anlade vägar, torkade upp sankmark, sprängde in ängar. Rosendal är hans behändiga empireslott i dockrosa, levererat som byggsats 1825. Det kungliga enväldet avskaffades 1809. Så även på Djurgården. Staten lade beslag på marken. Men här kompenserades den nytillsatta kungen omedelbart med så kallad kunglig dispositionsrätt. Den är ärftlig. Och därför bestämmer kungen än i dag, genom Kungliga Djurgårdens förvaltning, vem som får bo här och nyttja marken. – Det är lite feodalt, sådär ... men ganska gulligt, säger Patrik Engellau i Villa Vintra på Djurgårdsvägen. Kungens får, som egentligen ägs av familjen Drakenberg på Lekeberga gård, är en pittoresk påminnelse om sakernas ordning på Kungliga Djurgården. Tackorna och deras lamm städar den kungliga kolonin. Men det kungliga inflytandet utövas också genom indrivning av arrende. Majoriteten av alla fastighetsägare på Södra Djurgården betalar arrende till Kungliga Djurgårdens förvaltning varje kvartal. Säljer man sin villa säljer man också arrendekontraktet. Den nya ägaren prövas då av kungens organisation. – Ibland har det varit kungen själv som prövat, säger Patrik Engellau. Han är ordförande i föreningen Kungl. Djurgårdens bostadsarrendatorers förening som företräder ett drygt 50-tal fastighetsägare på Djurgården. – Ja, kungen intervjuar väl inte själv. Men ytterst fattar han beslutet. Patrik Engellau uttrycker förståelse för den maktordningen. – Det vore ju inte så kul om det flyttade in en massa ryska oligarker på Djurgården. Eller arabiska oljeshejker. – Några som bor här är visserligen väldigt rika. Men sedan finns det ju också en del fastighetsägare som inte har några pengar alls. Som är fattiga som kyrkråttor. Gunnar Holmgren företräder kungen. Han är ståthållare och även fogde på Stockholms slott. Ståthållaren bekräftar att nya arrendatorer genomgår utvärdering och att kungen själv deltar i den diskussionen. – Normalt sker en prövning, säger Gunnar Holmgren. Det finns en säkerhetsaspekt. Säg att ett motorcykelgäng skulle vara intresserat. Det kan alltså föreligga skäl att säga nej. Däremot föreligger inget formellt förbud för utländska medborgare att bosätta sig på Kungliga Djurgården. Men om en ambassad vill etablera sig måste landet i fråga söka kungens nådiga lov att lyfta ut marken ur dispositionsrätten. Kungliga Djurgårdens förvaltning (KDF) äger även flera fastigheter på Djurgården, bland annat på Blockhusudden och Beckholmen. Hovets hyresgäster saknar besittningsskydd, vilket boende i Villa Parkudden blev varse när prinsessan Madeleine för några år sedan övervägde att flytta in och hyresgästerna tvingades flytta till andra hus. Djurgårdens arrendatorer skiljer sig starkt från den gängse arrendatorn på landet. På Kungliga Djurgården bor ju bankdirektörer, konsthandlare, bokförläggare, kulturpersonligheter. De är urbana profiler. När jag träffade Engellau tidigare i våras var han klädd i ljusgrå tweed. Vi sågs på den liberala tankesmedjan Den nya välfärdens kontor på Danderydsgatan på Östermalm. Där Engellau strider för att upphäva offentliga monopol med hjälp av insamlade pengar från 20  000 småföretagare. Men den strid som rasade under vintern mellan arrendatorerna och Kungliga Djurgårdens förvaltning var klassisk. Den handlade om att ta strid mot överheten: i detta fall kungen och hans förlängda arm. På ett möte på restaurang Hasselbacken den 29 januari 2013 meddelade Kungliga Djurgårdsförvaltningen att man ämnade höja arrendet med i snitt 332 procent, enligt Engellau. Vilket hade, säger han, drivit elva arrendatorer från ön. Vilka summor det rör sig om i reda pengar vill inte Engellau avslöja. Under 2013 räknade KDF hem arrendeintäkter på totalt 93,7 miljoner. Men summan inkluderar arrenden från fler än privata fastighetsägare på Djurgården och förvaltningen vägrar specificera fördelningen. – Men det är inga skitpengar, säger Engellau. Utan rejäla pengar. Den föreslagna höjningen ledde till avsevärda konvulsioner bland arrendatorerna. Djurgårdens arrendatorer mobiliserade. Engellau, nytillsatt ordförande, skramlade snabbt ihop en ”stor stridskassa”. Han byggde ett juridiskt försvar som han bedömde skulle ta föreningen vinnande genom såväl Arrendenämnden som Svea hovrätt. – Bland landets markägare har det i flera år pågått en kampanj för höjda arrenden. Man har använt rena översittarfasoner och gått bröstgänges till väga, hotat och skrämts. Och eftersom arrendatorerna sällan varit de mest välbemedlade eller välutbildade har det gått lätt. Vi arrendatorer på Djurgården kunde dock bjuda motstånd. Jag tror det har gynnat hela landet. Vad som hade hänt på Djurgården, enligt Engellau, var att en ledande fastighetsadvokat – ”en enastående burdus och obehaglig typ” – hade satt klorna i Kungliga Djurgårdsförvaltningens dåvarande företrädare. – I princip gick advokaten efter nyupplåtelseprincipen. Hela värdestegringen skulle tillfalla markägaren. Det är den princip som markägarna i Sverige tvingat på sina arrendatorer. Men tvisten behövde aldrig gå till domstol, då Engellau lyckades runda Djurgårdsförvaltningens representant och förhandla direkt med ståthållare Gunnar Holmgren. – En enastående sympatisk, vänlig och klok man. Här visade sig hovet verkligen gentlemannamässigt. Och angeläget om att värna den 200-åriga relationen med arrendatorerna. Vi är jättenöjda. I går kom två arrendatorer hem till mig med champagne, sade Engellau när vi träffades. – Jag tycker att vi har hittat en rimlig lösning för bägge parter, säger ståthållare Gunnar Holmgren. Alla pengar som genereras på Djurgården, säger han, går till områdets förbättring och förskönande. – Vi har ett långvarigt förhållande till varje arrendetagare. De har en skyldighet att tipsa om något är smutsigt eller trasigt. De utgör en del av vår organisation. Även Svenska Akademien förhandlade med hovet. Akademien äger den herrgårdslika Villa Bergsgården på Sollidsbacken. Där bor poeten Kjell Espmark och intendenten Seth Jakobsson, tidigare anställd vid Kungliga husgerådskammaren. – Så han vet lite hur turerna går där, säger akademiledamoten och djurgårdskännaren Per Wästberg. Det var mycket betydelsefullt, då Djurgårdsförvaltningen plötsligt skulle höja vårt arrende. Vi gick in i hårda förhandlingar eftersom alla blev upprörda. Det åkte ned ordentligt, blev en framgång . – Som jag har förstått har arrendesystemet där ute historiskt sett varit en aning bysantinskt, och inte helt lätt att begripa, men i och med de senaste avtalen någorlunda likvärdigt kvadratmetermässigt, säger ständige sekreteraren Peter Englund. Villa Bergsgården donerades till akademien av den barnlösa Moskvadiplomaten Vilhelm Assarsson. Enligt testamentet ska egentligen den ständiga sekreteraren bo där men Peter Englund vägrar (”Englund? Nej, gud, nej”, säger Wästberg). Inte heller Horace Engdahl ville flytta in. Karl Ragnar Gierow, ständig sekreterare mellan 1964 och 1977, bodde där och förtärde under perioden ett ”synnerligen förnämligt förråd av bordeauxviner”, enligt Per Wästberg. Patrik Engellau, och andra djurgårdsarrendatorer, tycks ha en kluven syn på kungens ärftliga dispositionsrätt. Å ena sidan: riskabelt att leva på kunglig mark. – Du äger huset men inte marken. Vad ska du göra? Ta huset och gå? Dessutom är marken så exklusiv, fastighetspriserna på ön så skyhöga med villor till salu i 40-miljonersklassen, att arrendehöjningar är logiska utifrån ett marknadsperspektiv. – Det är klart att kungen vill ha sin bit av kakan. Å andra sidan bidrar ju prishöjningen till arrendatorns glans, gör Djurgården än mer exklusivt. Patrik Engellau: – Ja, va’ sjutton, om man bortser från eventuella misshälligheter som förelegat under en viss period nyligen, så har ju arrendatorerna faktiskt 200 år av vänliga relationer med dispositionsrättsinnehavaren. Kungen tog trots allt sitt ansvar: Han vill ha goda relationer med sina ’torpare’, som några arrendatorer säger. Rune Barnéus i Villa Mullberget, köpt 1980 av Bonnierättlingar, är nöjd. Barnéus var koncernchef i Nordbanken och skandaliserades när han 1990, mitt under finanskrisen, löste ut en fallskärm på 17 miljoner kronor. Efter pensionen färdigställde han sviten ”Djurgårdsgänget”, ungdomsböcker som försöker fånga Södra Djurgårdens särskildhet. Naturupplevelsen. Som när Rune Barnéus nyligen steg upp mitt i natten för att kissa och stirrade rakt in i en kattugglas ögon. – Den kungliga dispositionsrätten har ju betytt att det rent juridiskt inte går att bygga mer här ute. Inga miljonprogram, ingen massbebyggelse. Djurgården ser ut som det alltid har gjort. Det fascinerar människor, säger han. Ståthållare Gunnar Holmgren bekräftar Barnéus bild. – Stockholm växer så det knakar. Många vill bygga mer, dra fram trafikleder. Djurgården hade sett väldigt annorlunda ut om inte kungen haft dispositionsrätt och kunnat motsätta sig utvecklingen. Å ena sidan så tillgängligt. Bara att knalla över bron. Dessutom hyresrätter! 44 kvadrat för 5 000 kronor på Beckholmen. Ingenting. Tänk att som prins Carl Philip och Sofia få hyra på Blockhusudden med utsikt mot Fjäderholmarna. Tänk att få disponera någon av de ljuvliga träkåkarna i Sjötullsbacken. Under sju års tid ringde författaren Denise Rudberg två gånger om året till Djurgårdsförvaltningen för att undersöka lediga objekt. Hon hade tänkt sig en kombinerad bostad och skrivarstuga. – En liten kulturyttring, sådär. Djurgården är som en berättelse för henne. En bakgård som aldrig tar slut. Denise Rudberg är uppvuxen på Grevgatan på Östermalm. Hennes pappa, Stureplansbarn, hade en gång som liten smugglat in sin katt på Skansen för att skänka husdjuret lite sällskap. Under en promenad för en tio femton år sedan såg Denise och hennes far hur en helikopter landade på Wallenbergs Täcka udden. Klockan var kanske halv tio en vanlig tisdagskväll. Ur helikoptern steg George W Bush. – Drömmen om att bo på Djurgården kommer alltid finnas i mig, säger Rudberg. Djurgården ligger så nära och eftersom man vet att man kan hyra ... – Det är liksom både överkomligt och helt oöverkomligt. Fyra personer i reportaget Kerstin Brunnberg Ordförande i Statens kulturråd, f d vd, Sveriges Radio. Jan Thews Projektchef på Statens fastighetsverk. Patrik Engellau Ordförande i Kungl. Djurgårdens bostadsarrendatorers förening. Gunnar Holmgren Ståthållare. Företräder kungen i förhandlingar med arrendatorerna. Detta är Djurgården Kungliga Djurgårdens yta motsvarar omkring en femtedel av Stockholms innerstad.Området brukar delas i två: Södra Djurgården med bland annat Skansen, Gröna Lund, Rosendal. Och Norra Djurgården med bland annat Lill-Jansskogen, Stockholms universitet och KTH. 1995 formades Kungliga Nationalstadsparken – världens första nationalstadspark. Tanken är att ny bebyggelse bara får komma till stånd om det inte skadar det historiska landskapets natur- och kulturvärden. På Södra Djurgården bor eller verkar flera av Sveriges mest inflytelserika släkter, så som Bonnier (på Nedre Manilla) och Wallenberg på (Täcka udden).


Svensk superbroccoli – nyttig som en löprunda

Summary: Den ser ut som vanlig broccoli, smakar som vanlig broccoli. Men den svenskodlade superbroccolin är tre gånger nyttigare – och kan vara effektiv som ett gympass.

Lagom till broccolipremiären kommer goda nyheter från SLU, Sveriges lantbruksuniversitet i Alnarp: Svenskodlad superbroccoli innehåller två till tre gånger så mycket glucoraphanin som vanlig broccoli. Glucoraphanin är ett ämne med effekter som forskare kallat "häpnadsväckande". Bland annat misstänks det kunna minska risken för cancer, hjärt- och kärlsjukdomar och typ II diabetes. Forskare vid brittiska Institute of Food Research, som närvarade när de svenska forskningsresultaten presenterades i dag, jämför superbroccolins effekter med ett gympass eller en löprunda. – Man tror att broccolin åstadkommer en reaktion hos kroppen som får den att trigga i gång sitt antioxidantförsvar. Det är också vad som händer vid träning, säger Marie Olsson, professor i trädgårdsvetenskap vid SLU. Superbroccolin är framtagen genom traditionell växtförädling, där en vild kålsläkting har korsats med vanlig broccoli. Superbroccolin har odlats fram under 30 år, men det är första gången någon undersöker grödan när den framodlats i svenska förhållanden. – I dag är det många som vill köpa lokala produkter av olika skäl, som klimatskäl. Men innan den börjar säljas här måste man säkerställa att det faktiskt är lika höga halter glucoraphanin om den odlas i Sverige som annars, säger Marie Olsson. Och SLU:s omfattande mätningar visar alltså goda halter. Förutom att den är mycket nyttigare är superbroccolin svår att skilja från sin vanliga kusin. – När vi varit ute och tittat på fältförsöken har jag inte kunnat skilja den ena broccolin från den andra. Den ser ut som vanlig och smakar som vanlig broccoli. Jag kunde i alla fall inte se eller märka någon skillnad, säger Marie Olsson.


”Så vill vi stärka rätten att flytta pensionssparandet”

Summary: Reform i flera steg. I takt med att tjänstepensionen växer i andel blir det viktigare att var och en själv får bestämma hur pensionssparandet förvaltas. Vi vill införa full rätt att flytta privata fondförsäkringar och på sikt även flytta kapital i traditionell försäkring, skriver finansmarknadsminister Peter Norman (M).

Alliansregeringen har målmedvetet arbetat för att stärka konsumenten på finansmarknadsområdet. Det har skett dels genom krav på bättre och tydligare information, dels genom starkare konsumentskydd. Nu går vi vidare och stärker pensionsspararnas makt över sitt sparande och sin pension. Vårt skäl för att göra det är att valen konsumenten gör om sin pension är ett av de viktigaste finansiella besluten man fattar som individ. Hur pensionskapitalet förvaltas och vilken riskprofil det har påverkar hur stor pensionen blir. Och pensionen är för de allra flesta grunden i vardagsekonomin när arbetslivet är över. Dagens pensionssparande består av tre olika delar: den allmänna pensionen med sin premiepensionsdel, tjänstepension samt eventuellt privat pensionssparande. I framtiden kommer utbetalningarna från tjänstepensionen för många svenskar att bli minst lika stora som utbetalningarna från den allmänna pensionen. Samtidigt förändras tjänstepensionen alltmer från ett förmånsbaserat system till ett premiebaserat system. I premiebaserade system är det pensionskapitalets utveckling fram till pensionsdagen som avgör hur stora utbetalningarna blir. Det innebär att det är pensionsspararen själv och inte arbetsgivaren som bär den finansiella risken. Därför är det rimligt att spararen har makt att påverka hur hans eller hennes pensionskapital investeras och kan välja den risknivå och förväntade värdetillväxt som passar honom eller henne. En försiktig sparare kan till exempel vilja ha en större andel statsobligationer, medan en mer riskbenägen sparare kan vilja ha en större andel aktier. Samtidigt är det i dag vanligt att pensionsspararnas kapital är inlåst hos det försäkringsföretag de en gång valt. Det gäller både tjänstepension och privat pensionssparande. Om kunden av någon anledning vill byta förvaltare går det ofta inte att göra. Därtill kommer det faktum att pensionsavtal vanligtvis löper under en mycket lång tid. Under den tiden kan det ske förändringar av såväl spararens preferenser som omvärldsförutsättningar – faktorer som kan påverka vilken inriktning och riskprofil man vill ha i sitt pensionssparande. För många kan det säkert också vara önskvärt att kunna samla sitt pensionssparande på ett ställe för att få bättre överblick. Regeringen vill därför förbättra möjligheterna för spararna att både bestämma hur pensionskapitalet investeras och samla det där han eller hon anser det förvaltas bäst. Samtidigt är frågan komplicerad och kopplar till en rad andra frågor som till exempel hur en enskild sparares flytt ur en traditionell försäkring ska hanteras vid utökad flytträtt, behov av att begränsa provisioner för att förhindra en olycklig flyttkarusell och hantering av kollektivt överskott i ömsesidiga försäkringsbolag. För att värna om ett bra utfall i slutändan anser regeringen att det är bättre att genomföra reformer i denna mångfacetterade fråga steg för steg. Därigenom har vi bättre kontroll över utvecklingen och kan lättare hantera eventuella oförutsedda konsekvenser. 1 Som ett första steg kommer regeringen före sommaren att presentera ett förslag som begränsar möjligheterna för försäkringsförmedlare att ta emot provisioner. Syftet är att undvika en provisionsbaserad flyttkarusell som på intet sätt gynnar spararna men väl förmedlarna. Vidare kommer vi att ge Finansinspektionen i uppdrag att arbeta för en överenskommelse med branschen om mer och tydligare information till kunderna om vad det kostar att flytta sitt pensionskapital. 2När det konsumentskyddet är på plats avser regeringen att i ett andra steg gå vidare med att undersöka möjligheterna att införa full rätt att flytta privata fondförsäkringar och att förbättra möjligheterna att utan skattekonsekvenser flytta ihop två eller flera pensionsförsäkringar som det inte längre betalas premier till – så kallade fribrev – till en enda försäkring. Det skulle innebära att många sparare kan få en bättre och enklare överblick över sitt pensionssparande, samtidigt som de administrativa kostnaderna kan minska. 3I ett tredje steg avser vi att gå vidare med hur utökad flytträtt för pensionssparande inom ramen för en så kallad traditionell livförsäkring kan skapas utan att det missgynnar vare sig det kvarvarande kollektivet eller den sparare som vill flytta. Regeringen ser värdet av en stärkt flytträtt också i de kollektivavtalade tjänstepensionsförsäkringarna för att stärka försäkringstagarnas intressen. Men utformningen av flytträtten inom den kollektivavtalade tjänstepensionen är i första hand ett ansvar för arbetsmarknadens parter. Regeringen har därför för närvarande inga planer på att föreslå några förändringar för de kollektivavtalade tjänstepensionsförsäkringarna. Bättre möjligheter för spararen att påverka hur det egna pensionskapitalet investeras kompletterar de många andra reformer regeringen har genomfört i syfte att stärka konsumenterna. Kraven på mer och tydligare information till konsumenterna om kostnader för en rad finansiella produkter har ökat, alltifrån fonder till snabblån. Privatekonomi har lagts in i undervisningen på både högstadiet och gymnasiet. Den 1 juli i år träder ett förbud mot muntliga telefonavtal när det gäller förmedlar- och rådgivningstjänster för premiepensionssparande i kraft. En överenskommelse på telefon räcker då inte, det ska krävas skriftliga avtal. Därigenom värnas konsumenten. Genom dessa tre steg – provisionsbegränsningar och tydligare information om vad det kostar att flytta pensionskapital, se över möjligheterna att dels flytta privat pensionssparande, dels underlätta att flytta ihop pensionsförsäkringar, och slutligen att undersöka möjligheterna för den enskilda spararen att flytta kapitalet i en traditionell försäkring – får konsumenten ett större inflytande över sitt sparande och sin pension. Det skapar en bättre pensionsmarknad och stärker individens makt över sin egen framtid. Pensionen Pensionen kommer från flera olika håll. I botten finns den allmänna pensionen från Pensionsmyndigheten. Den är inkomstgrundad och består av inkomstpension och premiepension (vars placering man kan styra över själv). Tjänstepensionen får man från olika tjänstepensionsbolag som ens arbetsgivare har avtal med. På toppen kan man ha ett frivilligt privat pensionssparande i bank eller via försäkringsbolag.


”?Varannan har ett yrke som inte behövs om tjugo år”

Summary: Dramatisk omvälvning. En ny granskning visar att mer än vartannat svenskt yrke kan automatiseras. Störst risk löper jobb som kassapersonal, försäljare och maskinoperatörer. Det kräver stora reformer. Men rätt hanterat kan teknikskiftet bli ett stort lyft för välfärden, skriver Lars Hultman och Stefan Fölster.

Svensk arbetsmarknad står inför en dramatisk omvälvning. Orsaken är en våg av dator- och robotsystem som ersätter många jobb som bara människor kunnat utföra. En detaljerad granskning av arbetsmomenten i 702 yrken tillämpat på den svenska arbetsmarknaden visar att mer än vartannat arbete kan automatiseras. Bland dessa finns också allt fler kvalificerade tjänstemannayrken. Detta ställer stora krav på arbetsmarknads-, utbildnings- och innovationspolitiken. Utan betydande reformer på dessa områden riskerar allt större grupper att se sina inkomster och möjligheter till jobb att halka efter. Stiftelsen för strategisk forskning, SSF, bevakar noga teknikutvecklingen på många områden. Vi ser en våg av ny teknik som kan få stora konsekvenser, och för vilken det svenska samhället förefaller dåligt förberett. Därför har vi tagit initiativ till att granska effekterna för Sverige av den utveckling som Andrew McAfee och Erik Brynjolfsson beskriver i sin mycket uppmärksammade bok ”The Second Machine Age”. Andrew McAfee kommer också själv att ge sin syn på Sveriges förutsättningar under Almedalsveckan. För bara tio år sedan skrevs forskningsartiklar som påstod att bilkörning aldrig skulle kunna utföras av en dator. Ungefär samtidigt påbörjade amerikanska försvarsmyndigheten Darpa en serie av innovationstävlingar för självstyrande bilar. Nu är det en självklarhet att de kommer att rulla på våra gator. På några håll tar de redan jobb från lastbilschaufförer. Samma Darpa är nu i full färd med tävlingar om bästa androiden som kan klättra i trappor, ta sig in i trånga utrymmen, använda verktyg och byta rör. Robotiserade rörmokartjänster ter sig snart lika självklart som självstyrande bilar. Tjänstemannayrken i vilka många människor är sysselsatta påverkas också. Säljavdelningar ersätts av datoriserade auktionsförfaranden, färre revisorer behövs när bokföring automatiseras, färre banktjänstemän när datoriserade system gör analyserna. Datorernas språkförståelse utvecklas nu så snabbt att datorer kan göra kreditbedömningar och diagnoser snabbare och bättre än många banktjänstemän och läkare. För en potentiellt så omvälvande effekt av ny teknik borde Sverige vara väl förberett. SSF har därför bett Reforminstitutet att undersöka betydelsen för Sverige. Studien bygger på en granskning från Oxfords universitet av arbetsmomenten i hundratals yrken och hur de påverkas av kommande teknik. Dessa resultat tillämpas sedan på svenska förhållanden. De yrken som löper minst risk att automatiseras är de som kräver fingerfärdighet, originalitet, konstnärlighet, social förmåga, förhandling, förmåga att övertala, och omtanke om andra människor. Skogsmästare, präst och speciallärare hör till dessa grupper, medan kassapersonal, försäljare, maskinoperatörer, bokförings- och redovisningspersonal tillhör de som löper störst risk. Mittemellan finns till exempel yrkesbeteckningen ”företagsekonomer, marknadsförare och personaltjänstemän” där ungefär 50 000 jobb sannolikt kan datoriseras. Sverige påverkas ännu mer av datorisering än USA. Under de kommande två decennierna beräknas 53 procent av svenska yrken kunna ersättas av digital teknik, mot 47 procent i USA. Det innebär att 2,5 miljoner jobb i Sverige berörs. Skillnaden beror bland annat på att Sverige fortfarande har fler industrijobb som kan komma att automatiseras. Därutöver har många arbetsgivare i Sverige större ekonomiska incitament att ersätta arbetskraft till följd av högre minimilöner och sociala avgifter, jämfört med USA. Ny teknik slår ut en del yrken men kan göra andra mer attraktiva. Till exempel kan företagsekonomer och datoringenjörer som utvecklar automatiserad försäljning öka sin produktivitet. Länder som har ett försteg i ett sådant kompetensskifte kan också få ett ekonomiskt lyft om erbjuder grogrund för företag som med mer automatiserade system snabbt kan nå en stor världsmarknad. Automatiseringen har i de flesta länder redan lett till växande inkomst- och sysselsättningsklyftor, enligt en övertygande forskningslitteratur. Sverige har däremot lyckats kompensera för teknikutvecklingen, i vart fall efter 1990-talskrisen. Lönernas andel av BNP ligger stabilt sedan dess. Lönespridningen har varit oförändrad under 2000-talet och sysselsättningsgraden har hämtat sig till en del. Det tyder på att kontinuerliga tillväxt- och sysselsättningsreformer kan skapa motståndskraft. Även andra länder som Tyskland eller Schweiz har haft en stabil arbetsmarknad efter reformer. Länder som inte ständigt reformerar, som Italien eller Frankrike, får däremot stora problem. Mänsklig arbetskraft har historiskt haft ett tämligen ringa värde. Först med industrialiseringen kunde människor utan särskilda färdigheter bli högproduktiva och efterfrågade, bara de kunde styra en maskin. Under denna historiskt korta period kunde arbete göras till den främsta skattebasen. Det håller förmodligen inte framöver. I så fall måste arbetsmarknadseffekter av den nya tekniken kompenseras med löpande reformer som gör det lättare och billigare att anställa. Skatter måste stegvis flyttas från arbete till konsumtion och andra skattebaser. Rätt hanterat kan teknikskiftet bli ett stort lyft för levnadsstandarden, inte minst för välfärden. En stor del av vård- och omsorgspersonalens praktiska arbetsmoment kan automatiseras och förhoppningsvis frigöra mer tid för det personliga bemötandet. Det innebär emellertid också att välfärden blir mer kapitalintensiv och därmed mer beroende av en god ekonomisk tillväxt. En sådan högre tillväxt ställer nya krav på innovations- och utbildningspolitiken. Sverige utnyttjar inte de innovationspolitiska verktygen fullt ut. Det finns ingen motsvarighet till Darpa. Innovationspriser används knappast alls. Världsbanken har nyss levererat en lång lista av hinder innovatörer i Sverige möter när de försöker starta företag och skala upp till nästa Google eller Apple. Inte minst gäller bristerna behovet av en innovationspolitik för utbildning. När yrken i allt snabbare takt blir obsoleta är det ännu viktigare att snabbt och flexibelt kunna lära ut nya färdigheter till dem vars jobb automatiseras. Samtidigt hägrar också för det kantstötta svenska utbildningssystemet en digital revolution. Digitala lärare och lärprogram kan vara en viktig lösning för en snabbare omsättning av yrkeskompetens. Men Sverige saknar en genomtänkt innovationspolitik för utbildning som både främjar nya försök, men också testar och förkastar det som inte fungerar. Risken är då stor att utbildning förblir en trång sektor, och att nya lösningar, närhelst de kommer, tagits fram av innovatörer i andra länder. De svenska ungdomar som i dagarna tar studenten har all anledning att fundera på vilka yrken som får draghjälp av den nya teknikvågen, och vilka som tvärtom utraderas. Och det är hög tid att fundera på hur samhället måste reformeras så att alla skall vara efterfrågade på arbetsmarknaden. Arbetsmoment kartläggs Studien baseras på en metod som använts av Carl Frey och Mikael Osborne (2013): Arbetsmoment i olika yrkesgrupper kartläggs detaljerat, och experter på maskininlärning bedömer sedan hur snart olika moment klaras bättre av maskiner. Studien ”Vartannat jobb automatiseras inom 20 år – utmaningar för Sverige” (www.stratresearch.se) bygger på samma bedömning av teknikutvecklingen men beräknar effekterna för svenska yrken.


Designskydd allt vanligare

Summary: Företagen har ökat sina ansökningar om designskydd på senare år. – Det visar hur viktigt det är för svenska företag, säger Thomas Randes på Sveriges patent- byråers förening.

Det finns flera möjligheter för företag att skydda sina produkter och verksamheter. Det man ofta tänker på är patent på innovationer men det går också att skydda varumärken och design. Sepaf, branschorganisation för svenska patentbyråer, sammanställer varje månad statistik över företagens ansökningar om skydd för patent, varumärken och design. – Det vi har sett de senaste åren är att ansökningarna för patent och varumärken ligger väldigt stabilt och att antalet designansökningar har gått upp. Det visar hur viktigt det har blivit för företagen, säger Thomas Randes, talesperson för Sepaf. I det innovationsindex som mäter utvecklingen ligger ansökningarna för design på en rekordhög historisk nivå även om det backade i den senaste mätningen. – Sannolikt rör det sig om en tillfällig nedgång för design som svar på den kraftiga ökningen som vi noterat de senaste två åren, säger Thomas Randes. Produkter som behöver designskydd kan vara allt ifrån utformningen av en busskur till hur en medicintablett är utformad. När det gäller ökningen för designskydd de senaste åren pekar Thomas Randes på flera förklaringar. En är att medvetenheten ökat om vikten och värdet av att skydda designen. En annan är att designen fått en större betydelse för värdet på företagens produkter och tjänster. En tredje förklaring är att optimismen ökar hos svenska företag. – Utvecklingen i Europa har också gjort det både billigare och lättare att använda systemet för designskydd, säger Thomas Randes. På Silva, som utvecklar och säljer sportutrustning till bland annat orienterare och löpare, är man noga med både patent och designskydd. – Design och formgivning är en viktig del för oss. Vi har blivit kopierade till viss del och försöker skydda alla produkter som vi formger, säger Mattias Jacobsson, utvecklingschef på Silva. Bolaget väljer att skydda på de marknader där de är aktiva. – Det handlar framför allt om Europa och Kina. Antalet produkter varierar, men det kan handla om fem sex stycken per år, berättar Mattias Jacobsson. Det handlar bland annat om pannlampor, kompasser och stegräknare. – Vi har haft några tvister men tack vare skydden har vi kunnat få bort kopiorna, fortsätter han. Silva sköter design- och patentskyddet med hjälp av en byrå som är specialiserad på frågan. Bolaget anlitar även en tjänst hos tullen som kan larma om det kommer in kopior av en skyddad produkt.


”Fem problematiska myter om den svenska väljaren”

Summary: Föråldrade bilder. En stor del av valdebatten upptas av myter om vad väljarna vill – myter som riskerar att leda till politik utan förankring. Svenskar tycker att skattenivån är lagom i dag, det finns brett stöd för valfrihet i välfärden och tilltron till politiken är mindre än det ofta hävdas, skriver Carl Melin och Markus Uvell.

Riksdagsvalet närmar sig och den politiska debatten blir allt mer intensiv. Men vad vill egentligen väljarna? I takt med att den svenska väljarkåren blir allt mer heterogen riskerar den politiska debatten att förlora i relevans för allt större grupper väljare. Den politiska debatten blir allt mer styrd av en medial agenda som ofta har ganska svag koppling till vad väljarna egentligen vill. Föråldrade bilder av väljarna, journalisters egna agendor och rena fördomar får alltför stort genomslag. Inför valet upptas en stor del av debatten av myter om vad väljarna förväntar sig, myter som riskerar att leda till en politik utan demokratisk förankring. I vår bok ”Innerst inne – vad svenska folket egentligen tycker”, som utkommer i dagarna, pekar vi på ett antal sådana myter. Av dessa framstår fem stycken som särskilt bekymmersamma inför riksdagsvalet. 1 Jämlikhetsmyten. Svenska folkets syn på ekonomiska ”klyftor” beskrivs ofta som extrem, som att toleransen för stora skillnader i inkomst eller förmögenhet är närmast obefintlig. Det stämmer inte, sanningen är mer komplicerad. Visserligen tycker 78 procent i vår undersökning att de ekonomiska skillnaderna borde minska, men samtidigt menar 63 procent att den som satsar och jobbar hårt ska kunna tjäna betydligt mer än andra. Det avgörande är inte skillnaderna i sig utan huruvida de uppfattas som rättvisa, det vill säga om de bygger på arbete och prestation eller på slumpen eller upplevt godtycke. Det är heller inte korrekt, som ofta påstås, att ”i Sverige får bara fotbollsspelare bli rika”. Tidigare studier visar att fler svenskar tycker det är rimligt att entreprenörer tjänar mycket pengar än att idrottsstjärnor eller artister gör det. 2 Skattemyten. De senaste två mandatperiodernas omfattande skattesänkningar har i praktiken gjort det omöjligt att gå till val på kraftigt höjda skatter för vanliga löntagare. Skatter som väl sänkts är svåra att höja. Men det är en myt att svenska folkets syn på skatter skulle ha förändrats i grunden, den starkt progressiva beskattningen har fortsatt mycket brett stöd. Hela 70 procent tycker att höginkomsttagare borde betala mer skatt och 65 procent att människor med stora förmögenheter borde göra det. I övrigt tycker de allra flesta i Sverige att skatterna är på en lagom nivå i dag. Det är framför allt pensionärerna som en stor grupp väljare (73 procent) tycker borde betala mindre skatt. Idén att förmögenheter och höga inkomster bör beskattas hårt är fortsatt mycket stark bland svenska väljare. Denna idé har heller aldrig på allvar utmanats av alliansregeringen. I stället har fokus legat på medelinkomsttagarnas skatter – där svenska folket också står bakom de sänkningar som gjorts. Den absoluta majoriteten av svenska folket ställer också upp bakom det som brukar kallas för den svenska modellen, det vill säga att välfärden i form av skola, vård, omsorg och olika trygghetssystem ska finansieras gemensamt via skattsedeln, samtidigt som de allra flesta också ser företagandet och lönsamma företag som en förutsättning för att skapa jobb och finansiera denna välfärd. Det är ingen slump att de gånger de stora partierna setts som hot mot detta, som Socialdemokraterna på 1970-talet eller Moderaterna i valet 2002, har de också förlorat många väljare. 3 Valfrihetsmyten. De senaste åren har vinster och valfrihet i välfärden varit en mycket stor fråga i svensk politik. Flera undersökningar visar också en utbredd kritik mot möjligheten att göra vinst på att bedriva skola, vård och omsorg. Däremot är det en myt att svenska folket vill se några ”återställare” till de villkor som gällde före de senaste decenniernas reformer. Tvärtom är det svårt att över huvud taget hitta någon fråga som har så starkt folkligt stöd som möjligheten att välja skola, vård och omsorg. I vår undersökning uppger hela 89 procent att det är viktigt att få välja barnomsorg, medan bara 1 (!) procent inte tycker det. För skolan och sjukvården är motsvarande andelar 63 mot 12 procent respektive 71 mot 10 procent. Valfriheten har blivit en självklar del av den svenska välfärdsmodellen, ett faktum många politiker förefaller underskatta betydelsen av. Den politiker som vill stoppa vinsterna i välfärden behöver därför övertyga väljarna om att detta inte skulle hota valfriheten. 4 Rasismmyten. Ett allt vanligare resonemang i svensk samhällsdebatt går ut på att vi skulle vara ett land med omfattande strukturell rasism och diskriminering av personer med utländsk bakgrund. Varje rasist är naturligtvis en för mycket, och visst förekommer diskriminering och fördomar även i Sverige. Men en lång rad studier visar att rasistiska föreställningar är ovanliga. Internationella jämförelser tyder på att Sverige är världens kanske minst rasistiska land. Däremot finns, som i andra länder, en skepsis mot sådant som avviker från det man är van vid. Sverige har historiskt varit ett kulturellt mycket homogent land. Detta förändras undan för undan, men fortfarande är till exempel många skeptiska till religiösa symboler i det offentliga rummet. Som Mångfaldsbarometern visat tycker exempelvis hela 20 procent av svenskarna att det är ”oacceptabelt” att bära slöja på jobbet eller i skolan, även en som endast täcker håret. Detta är intoleranta uppfattningar som bör tas på allvar, men allt tyder på att beskrivningen av Sverige som ett rasistiskt land är en myt. 5 Myten om tilltron till politiken. Ett område där Sverige sticker ut i internationella jämförelser är den stora tilltron till staten. Knappast något annat lands invånare har så hög tillit till att statsmakten är god och rationell. Samtidigt är en av de senaste decenniernas tydligaste trender att svenska folkets tilltro till politikens möjligheter har minskat. Exempelvis uppger hela 72 procent i vår undersökning att staten bör låta företag i kris gå i konkurs och i stället stötta de anställda snarare än att försöka rädda företaget. Även bland LO-medlemmar och Vänsterpartiets väljare har denna uppfattning mycket stark stöd (62 respektive 64 procent). När Socialdemokraterna 2008, i djupaste finanskris, föreslog att staten via AP-fonderna skulle köpa Saab för att rädda företaget tyckte bara var tredje tillfrågad i en mätning av TNS Sifo att det var en bra idé. Många svenska väljare skulle säkert önska att staten kunde lägga saker till rätta mer, men de flesta tvivlar på att det är möjligt. Det är en viktig signal till politiker som ofta utgår från att alla problems lösningar ligger i deras händer. Politik handlar inte bara om att leverera vad väljarna ”beställer”. Men en politisk debatt som i allt högre utsträckning bygger på felaktiga eller ofullständiga uppfattningar om vad väljarnas förväntar sig riskerar att skapa demokratiska problem. Oavsett utgången av höstens riksdagsval behöver både partier och medier framöver betydligt oftare ställa sig den enkla frågan: ”är detta verkligen vad folket vill?”


”Företagsskattekommittén glömmer entreprenörerna”

Summary: Företagsskattekommitténs förslag är elegant men också radikalt. Därför bör reformen inte införas fullt ut den 1 januari 2016. Företagen bör i stället få välja mellan att gå in i det nya systemet direkt och att trappa av ränteavdragen stegvis, skriver fyra forskare.

Efter flera års utredande presenterade Företagsskattekommittén sin slutrapport på DN Debatt. Där föreslås en drastisk reform av skatten på aktiebolag. Ränteavdragen för de flesta företag försvinner och växlas mot lägre bolagsskatt. Det ger två stora fördelar: lån gynnas inte längre framför eget kapital och det blir stopp för så kallade räntesnurror. Förslaget innebär den största förändringen av företagsbeskattningen sedan den stora skattereformen för mer än 20 år sedan. Reformen kan därför sammanfattas som ”elegant men radikal”. Just att förslaget är radikalt talades det dock tyst om på DN Debatt. Den modell som utredningen nu valt har inte införts av något annat land. Reformen blir i praktiken ett fullskaleexperiment. Det gäller särskilt om räntenivån skulle öka samtidigt med införandet 2016. Bland annat OECD har noterat att en övergång till denna så kallade CBIT-modell kräver övergångsregler för att undvika att företag riskerar att slås ut av regeländringar. I en ny rapport om företagsbeskattningens effekter på entreprenörskapet, som tagits fram parallellt med Företagsskattekommitténs arbete, lägger vi fram en rad förslag som minskar risken för att reformen misslyckas. Rapporten kommer att presenteras hos Entreprenörskapsforum under Almedalsveckan. Viktigast är att regeringen går fram försiktigare än vad kommittén föreslår. Där försvinner ränteavdragen redan den första januari 2016. Men att förändra ett företags finansiering är inget som görs i en handvändning. Att byta lån mot eget kapital kan dessutom ställa till med oförutsedda juridiska och praktiska problem. Därför bör reformen inte genomföras fullt ut den 1 januari 2016. I stället bör företagen få välja mellan att gå in i det nya systemet direkt (dock med något högre bolagsskatt till en början) och att trappa ner ränteavdragen stegvis under tre år. På så vis får alla företag god tid på sig att anpassa sin finansiering. Dessutom kan eventuella barnsjukdomar identifieras innan reformen slår igenom fullt ut. Vi förordar dessutom införandet av en ny möjlighet för ägaren att köpa tillbaka sina aktier vid ett senare tillfälle utan förmånsbeskattning. Att kunna ta in nytt kapital utan att riskera kontrollen är särskilt viktigt för entreprenörer som vill bygga bolag. Därutöver bör regeringen nu gå vidare och se över även skatterna på ägande av företag. Särskilt de så kallade 3:12-reglerna har det senaste årtiondet ändrats upprepade gånger, ofta med kort varsel och utan noggrann analys. Det senaste årtiondets forskning tyder dessutom på att skatten på ägande spelar större roll för entreprenörskapet än vad man tidigare trott. Sammanfattningsvis har kommittén tagit fram ett förslag som kan lösa flera problem, även om det är för snävt i och med att bara bolagsskatten berörs. Det räcker inte att systemet fungerar bra när det väl är på plats – införandet måste vara politiskt och praktiskt möjligt. Regeringen bör därför överväga en mjukare övergång som minskar riskerna med det nya systemet.


”Så vill vi öka integrationen och möjligheterna till jobb”

Summary: Nytt jobbmål. Vi vill att minst fem miljoner har ett jobb 2020. För det krävs breda reformer. Flyktingar bör få läsa SFI tidigare, och utländska akademiker bör få större möjlighet att utöva sitt yrke. Vårt mål kan bara nås med fler jobb, medan S arbetslöshetsmål kan nås utan ett enda nytt jobb, skriver alliansens partiledare.

Alliansregeringen vill att över fem miljoner människor ska ha ett jobb år 2020. Det betyder att jobben ska bli 350.000 fler. Det här är vägledande för alliansregeringens förslag och reformer inför den mandatperiod vi har framför oss och fram till 2020. För oss är jobben viktigast. Alla som vill och kan arbeta ska ha ett jobb att gå till. Att jobba utvecklar oss som människor. Jobbet ger oss lön, men också arbetskamrater, fikapauser och sommarsemester. Med ett arbete kommer ny kunskap och utveckling. Att få en chans att stå på egna ben ger oss trygghet att forma vår egen vardag. När vi är fler som jobbar stärker det sammanhållningen mellan människor i vårt land. Jobben lägger också grund för ett mer jämställt samhälle. Alliansregeringens reformer har gjort att arbetskraften växer. Över en kvarts miljon fler människor har fått jobb sedan 2006. Det är bara början. Vi vill nu att jobben ska bli ännu fler och komma fler till del. För detta krävs en bred reformagenda som spänner över ett flertal områden. Några steg mot vårt nya jobbmål: • Nyanlända ska kunna jobba och samtidigt studera vid Komvux. • Översättning av utländska betyg och meriter ska ske snabbare. • Personer med funktionsnedsättning som inte gått klart gymnasiet ska kunna gå studiemotiverande kurser på folkhögskola. • Möjlighet till tillfälliga anställningar inom Samhall. • Utökad satsning på Ung företagsamhet och Drivhuset. • Översyn av starta eget-bidraget så att fler unga kan omfattas. • Sänkt krav på aktiekapital för att sänka trösklarna för att starta aktiebolag Nu går vi vidare och presenterar ytterligare steg på vägen mot målet att över fem miljoner människor ska ha ett jobb år 2020. En stor del av alla de jobb som har vuxit till sedan 2006 har gått till människor som är utrikes födda. Vi vill nu ytterligare förbättra integrationen och möjligheterna till jobb. 1. För flyktingar som fått uppehållstillstånd bör möjligheten att påbörja SFI redan under tiden i anläggningsboende utökas. 2. Verksamheten med så kallade flyktingguider ger möjlighet till socialt stöd och snabbare integrering i det svenska samhället. Också denna verksamhet bör utökas. 3. Möjligheterna för utländska akademiker att få behörighet att utöva sitt yrke i Sverige bör förbättras. Antalet platser på kompletterande utbildningar för studenter med utländsk högskoleutbildning ska byggas ut. Enbart dagens förslag omfattar tillsammans 88 miljoner kronor per år och är finansierade krona för krona. Alliansregeringens jobbpolitik har gett resultat. De som tidigare stod utanför arbetsmarknaden söker nu jobb och de som tidigare sökte jobb har i stor utsträckning fått ett jobb. Många av dem som nu utgör gruppen arbetslösa är utrikes födda, eller har bara förgymnasial utbildning, har någon form av funktionshinder eller är över 55 år och har varit arbetslösa länge. De möts samtidigt av en arbetsmarknad med högre krav än kanske någonsin tidigare. Det här är en ny typ av utmaning, och den kräver en regering som tar ansvar för att jobben ska komma också dessa människor till del. När vi är många som jobbar är vi många som hjälps åt att skapa mer resurser till allt det som är vårt gemensamma. Våra barn och ungdomar kan få en bra förskola och en skola med höga kunskapsambitioner. Det är tack vare en växande ekonomi som sjukvården finns där när vi behöver den och som omsorgen om våra äldre fungerar bra och håller hög kvalitet. Att vi är många som jobbar är också en förutsättning för att Sverige ska kunna stå starkt. Det ger större möjlighet att klara kriser och utmaningar i en tuff världsekonomi. Alliansregeringen kommer aldrig att släppa tyglarna om Sveriges ekonomi. För att nå vårt jobbmål måste våra reformer få fortsätta verka, ihop med ett fortsatt bra jobb- och företagsklimat och en återhämtning som inte hämmas. Med ett överskott om en procent av BNP 2018 får vi bättre möjligheter att stötta jobben i nästa lågkonjunktur. Sverige har i dag högst sysselsättningsgrad och högst arbetskraftsdeltagande i hela EU. Vi är i topp när det gäller hur stor andel kvinnor som jobbar och hur många äldre som jobbar. Jämfört med 2006 har över 250.000 fler människor ett jobb att gå till och utanförskapet har minskat med närmare 200.000. Vi sticker ut i Europa, men vi vill nå ännu längre. Mot Sveriges starka utveckling står nu partier som saknar gemensamma förslag men som vill göra en skarp vänstersväng. Allra tydligast är det i synen på arbetslinjen. Socialdemokraternas politik döms ut av ledande forskare som jobbförstörande. Med Socialdemokraterna skulle det startas färre företag i vårt land och den positiva utveckling vi nu ser på arbetsmarknaden skulle hotas. Beräkningar visar att det kan handla om uppemot 80.000 försvunna jobb. Miljöpartiet medger att deras kraftigt höjda skatter på bland annat flygresor, bensin och lastbilar skulle leda till färre arbetstillfällen. Det kan handla om ett jobbminus på sammanlagt 70.000. Lägg till det deras motstånd mot tillväxt och en växande ekonomi och vi skulle behöva dra ner på resurserna till både skolan och sjukvården. Vänsterpartiet går till val på att människor ska jobba mindre. Det skulle hämma tillväxten och försvåra finansieringen av välfärden. Höjda bidrag och högre skatter på jobb bedöms leda till uppemot 140.000 förlorade arbetstillfällen. Fram träder ett vänsteralternativ med en politik som skulle vara direkt skadlig för jobb och företag i Sverige. Alliansregeringens jobbmål kan bara uppnås genom att jobben blir fler. Detta står i kontrast till Socialdemokraternas arbetslöshetsmål, som i stället kan nås utan ett enda nytt jobb. Erfarenheterna från tidigare S-regeringar visar att detta riskerar att styra politiken mot åtgärder som driver ut människor från arbetsmarknaden – det enklaste sättet att nå målet är helt enkelt att människor lämnar arbetskraften. När Socialdemokraterna senast hade makten förtidspensionerades 140 personer varje dag. Nu går Socialdemokraterna återigen till val på ett arbetslöshetsmål. Eftersom de saknar politik för hur jobben ska bli fler blir enda utvägen en återgång till att gömma undan människor i åtgärder, program och förtidspensioneringar. Alliansregeringen tror att alla människor vill och kan bidra och vi vill att alla ska få möjlighet att göra det. Vi har presenterat flera nya förslag på vägen mot att över fem miljoner människor ska jobba år 2020. Med dagens förslag tar vi ytterligare några steg. Vi kommer fortsätta att lägga fler pusselbitar i vårt gemensamma valmanifest och hela vägen fram till valet i september. Jobben är valets viktigaste fråga.


”Inte hållbart att Sverige ska ta antibiotikastrid på egen hand”

Summary: Det är inte rimligt att Sverige på egen hand ska ta striden mot antibiotikaresistensen. Jag kommer i nästa vecka att i EU:s ministerråd ta upp misstankarna om att antibiotika används rutinmässigt för att förebygga sjukdom eller öka tillväxten hos djur, skriver landsbygdsminister Eskil Erlandsson (C).

Jag delar till punkt och pricka den bild som Sten-Olof Dimander, doktor i veterinärmedicin, och professor Björn Olsen beskriver på DN Debatt. Det är en angelägen beskrivning som ökar svenska folkets vetskap om vilket problem felaktig antibiotikaanvändning faktiskt utgör. Som landsbygdminister vill jag komplettera bilden. Sverige har en tradition av att ”gå före EU” och har satt upp en egen standard för djurhållning och antibiotikaanvändning. Jag är stolt över det svenska ställningstagandet om att djur enbart ska ha medicin vid sjukdom. Det ska vi stå fast vid. Att många andra EU-länder kategoriskt använder stora mängder antibiotika på friska djur leder till flera allvarliga problem. Det mest uppenbara är så klart riskerna för folkhälsan. Genom att se mellan fingrarna i antibiotikafrågan så har EU skickat en signal om att lågt pris på kött är överordnat liv och hälsa. Det kan jag aldrig acceptera. Som landsbygdsminister är jag stolt över att svenska bönder är pionjärer inom EU och står upp för en säker matproduktion. Samtidigt ser jag hur dessa straffas hårt i en internationell konkurrens där den som producerar kvalitetsprodukter tvingas hålla en hög prislapp för att överleva. I samband med EU-valet har vi sett starka ställningstaganden mot främst det danska grisköttet från enskilda politiker, från flera handlare och massvis av konsumenter. Det är så klart oerhört glädjande att alla är med och gör vad man kan för att tvinga fram en förändring i en angelägen fråga. Samtidigt belyser det ett problem som är viktigt att lösa: att för stort ansvar landar på den enskilda konsumenten. För mig är det orealistiskt att tro att problemet inom EU ska lösas av småbarnsföräldrar vid charkdisken. Tillsammans kan vi inom Sverige göra viss skillnad, men så länge vissa producenter kan åtnjuta prismässiga fördelar genom att sälja kött som producerats med hjälp av för mycket antibiotika kommer det att finnas en marknad. Det är inte hållbart att Sverige på egen hand ska ta denna strid. Det är ett stort hot som många länder gemensamt har varit med att skapa – därför måste det också lösas på samma sätt. Nästa vecka kommer jag i EU:s ministerråd att ta upp misstankarna om att antibiotika används rutinmässigt för att förebygga sjukdom eller för att öka tillväxten. För mig är det solklart: hela EU ska bedriva ett hållbart jordbruk som inte äventyrar människors hälsa. Jag vet att det går, för vi gör det redan i Sverige.


Vinvägen genom Alsace

Summary: Route des vins, vinrutten, i Alsace slingrar sig fram längs Vogeserna. Området har tillhört både Tyskland och Frankrike, vilket har påverkat vinet. Vingårdarna gör tyskt vin på franskt vis där sötman får stå tillbaka för en torrare och fruktigare smak. Här finns inte bara goda viner utan även idylliska byar och restauranger i världsklass.

Längs Vogesernas böljande sluttningar på smala vägar som letar sig fram mellan vinfälten ligger flera medeltida byar. En bättre vägsträcka för vin- och matintresserade än Route des vins genom Alsace går knappast att hitta. Alsace vimlar av legendariska vinmakare som alla har sina gårdar öppna för besökare som kommer bil- eller cykelvägen. I fjol var det 60 år sedan den legendariska vinrutten mellan Marienheim i norr till Thann i söder öppnades. I olika fredsuppgörelser har Alsace kastats mellan fransmän och tyskar och på så sätt utvecklat en mycket egen stil. Det är i detta spänningsfält som den franska mat- och vinkulturen vuxit fram och nått höga höjder. Kvalitetsvinerna från Alsace, speciellt de vita, är i dag efterfrågade och respekterade över hela världen. Områdets vinproducenter gör tyskt vin på franskt vis. Medan tyskarna av tradition strävat efter viner med mer sötma har fransmännen låtit dem bli torra med intensiv fruktighet. En av dessa legendariska vinmakare som år ut och år in lyckats producera storartade viner heter Marcel Blanck. – Människor som inte har ett gott förhållande till musiken, konsten och naturen gör knappast ett gott vin, säger han med ett illa dolt leende fullt medveten om provokationen i sitt uttalande. Vad sägs om en vällagrad riesling till Max Reger, en pinot blanc till Stravinsky, en gewürztraminer till Händels musik eller en riesling till Olivier Messian, pröva ska ni få se, säger Marcel Blanck medan vi tar oss nedför Schlossbergs vinsluttning för att inta en lunch på restaurang Chambard, ett kulinariskt vattenhål i Kaysersberg, Vi passerar den gamla slottsruinen från 1200-talet och Frankrikes första allmänna badhus från 1612, samt Nobelpristagaren Albert Schweitzers museum, som i dag är inrymt i hans födelsehus mitt i byn. – Av den totala arealen vinodlingar i Alsace är bara tre procent grand cru-lägen och av dem äger vi en tredjedel, säger vinmakaren och kusinen Frédéric Blanck inte utan stolthet när han ansluter på restaurang Chambard. – Och den bästa är just här i Schlossberg. Jag är en stor vän av jordmånens betydelse för att uppnå ett vin av högsta kvalitet. Deras vingård Domaine Paul Blanck ligger några kilometer bort i byn Kientzheim. Det är ett hus med putsade fasader som rymmer vintraditioner sedan början av 1600-talet. Det är i detta område, med en radie av ett par mil runt vindistriktets huvudstad Colmar, som de mest berömda vingårdarna i Alsace är belägna. Utanför porten i stadsmuren står en stridsvagn placerad som en påminnelse om vad som hände en decemberdag för snart sjuttio år sedan. Det var här på gränsen mellan Kaysersberg och Kientzheim i hjärtat av Alsace som de värsta striderna kom att stå mellan tyskarna och fransmännen. Vi fortsätter Route des vins på ringlande vägar genom Siglosheim, Ammerschwihr, Katzenhal och Niedermorschwihr. Den sistnämnda byn ligger väl inbäddad i dalgången med en gammal fästning som utsökt utsiktsplats. Att resa längs denna rutt är som att färdas genom en samling tyska träsnitt lär någon ha sagt. Vägsträckan är kantad av korsvirkeshus, slott och kyrkor från medel- och renässanstid. Bröderna Bernard och Hubert Trimbach i Ribeauville är personligheter som producerar ett rieslingvin som jagas av vinkunniga över hela världen och heter Clos Ste Hune. I dessa trakter håller också andra vinlegendarer till, som till exempel Leon Beyer, Pierre Moulin och Jean-Michel Deiss för att nämna några med en egen filosofi om hur ett bra vin blir till. Vinproducenten Bernard Schoffit som tillverkar ett av de häftigaste vinerna i världen gjort enbart på druvan chasselas är inget undantag. De flesta av dessa vingårdar ligger inom en radie av ett par mil från huvudorten Colmar lätt tillgängliga för besökaren. Alsace är inte bara känt för sina goda viner. Regionen rymmer en mängd kvalitetskrogar med stjärnor i Guide Michelin och är samtidigt centrum för den berömda kittosten munster. På gården Christelgut kan besökaren på nära håll studera hur tillverkningen går till. Lite länge söderut möter vi den vackra renässansstaden Turckheim, som omnämns redan på 700-talet, men som fick stadsrättigheter först i början av 1300-talet. Runt stadskärnan går den väldiga befästningsmuren med sina tre portar. En av dem leder in till huvudgatan Grand Rue. På 1600-talet brändes Turckheim ned av den franske kungen, men återuppbyggdes igen. Många vackra byggnader som omger La Place Turenne är till exempel Hotel de Ville, Hotel des Deux-Chefs och kyrkan med klocktornet från 1100-talet. Den här staden har också begåvats med en vinmakare av världsklass, Domaine Zind-Humbrecht. Visst kan man prova en traditionell choucroute (surkål), på den lokala krogen, eller som det heter i Alsace; sürkrüt, ofta tillsammans med nötkött eller fläskkött i alla former, inte minst varmkorv. Men för dem som föredrar fisk så är L’Homme Sauvage i Turckheim ett utmärkt val. – Många tror att Alsace är en region som bara hyser äldre och medelålders människor där alla på ett eller annat sätt sysslar med vin, men så är inte fallet. Många ungdomar återvänder till regionen, efter sina studier i andra delar av Frankrike eller utomlands, säger köksmästaren Jean Oedd på L’Homme Sauvage. Morgondiset ligger som en tunn hinna över dalen när vi närmar oss Riquewihr som för de flesta står som modell för regionen. Staden är nästan overkligt vacker, kanske vackrast i Alsace, men också den med flest turistfällor. Här gäller det att ligga före turistströmmen med tidiga morgnar som utgångspunkt annars är risken stor att alla drömmar om Alsace för evigt grusas. Längs huvudgatan Rue du Général de Gaulle gäller det att se upp med matställena. Välj hellre någon av sidogatorna som till exempel Rue Cerf. Riquewhir är annars en av de främsta vinproducerande orterna i Alsace och här hittar vi de producenter som kanske är mest kända bland oss svenskar, nämligen Dopff au Moulin och Hugel & Fils. Familjen Dopff har brukat jorden här sedan 1500-talet. Det mousserande vinet Crémant de Alsace, som tillverkas efter samma princip som champagne, togs nämligen fram av Julien Dopff till världsutställningen i Paris 1900. Sedan dess har förutsättningarna för detta vin, som görs på pinot blanc-druvan, blivit deras främsta kännemärke. På väggen i huvudbyggnaden hänger ett stort porträtt av Gustav VI Adolf. Det var han som i början av 50-talet tog hem de mousserande vinerna från Alsace och som sedan dess varit storsäljare på Systembolaget. Vi fortsätter vinvägen mellan Guebwiller och Bergheim som slingrar sig igenom flera byar, nästan alla på cykelavstånd. Mirakulöst klarade sig Bergheim genom andra världskriget utan att förstöras. Av de tusentals vinodlarna i Alsace finns det få som väckt så stor uppmärksamhet som Jean-Michel Deiss, en av förgrundsfigurerna i Bergheim. Med stor inlevelse beskriver han växtplatsens och jordens betydelse för vinet. Passionerat driver han sin filosofi om att det är kvaliteten på jorden och växtplatsen som är det väsentliga för att skapa ett stort vin och inte druvan. – Druvsorterna har en underordnad betydelse. Rötterna på vinrankorna går så djupt som upp till sjuttio meter därför är det jordmånens karaktär som kommer att prägla vinet, säger Jean-Michel Deiss. Efter Bergheim vid Sélestat viker vi av Route des vins och börjar resan upp mot Vogesernas toppar. Vid varje avfart smalnar vägen av tills plötsligt en upplyst gård träder fram. När jag öppnar dörren till Ferme-Auberge Pierreusegroutte slår ett sorl av röster emot mig. Framför brasan sitter en grupp ungdomar och diskuterar livligt. Ur högtalarna kommer klassisk musik som tillsammans med den flammande brasveden och ett glas pinot gris åter för tankarna till vinmästaren Marcel Blanck. Här kan du njuta av mat & vin Resa hit SAS flyger direkt till Basel för från cirka 3 500 kronor tur och retur från Stockholm och Köpenhamn. Easyjet flyger från Köpenhamn till Basel tur och retur från cirka 3 000 kronor tur och retur. Äta & bo Illhausern Mat- och vinkonnässörer passerar inte förbi Illhausern utan ett besök på Auberge de L’ll som i decennier haft tre stjärnor i Guide Michelin. Stället är en institution i Alsace. auberge-de-l-ill.com Vill man stanna över i Illhausern kan man ta in på Hotel des Berges. hoteldesberges.com. Turckheim Restaurang L´Homme Sauvage är väl värd ett besök, både för den goda maten och för trädgården. restauranthommesauvage.com Colmar Restaurang JYS på rue de la Poissonnerie är en av de bästa restaurangerna. Nätterna kan avnjutas på Hostellerie Le Maréchal på Petit Venise, ett romatiskt hotell med utsikt över kanalen, eller Colombier – båda mycket bra och trevliga hotell. Tips på vingårdar i Alsace Bergheim är betydligt mindre exploaterad än till exempel den pittoreska Riqerwihr. I Bergheim kan man njuta en äkta choucroute på den eleganta Winstub du Sommelier. Här kan man också passa på och besöka vingårdarna Domaine Marcel Deiss och Gustave Lorentz. I byn Ribeauville ligger svenskbekantingen F E Trimbachs vingård. Domaine Paul Blanck i Kientzheim som omnämns i artikeln är en vingård som producerar bra viner. Missa inte Hjärtat i Alsace och centrum för Route des Vins är staden Colmar. Lilla Venedig, som den med all rätt kallas, genomkorsas av kanaler som löper genom stan. Kanalen Quai de la Poissonnerie som mynnar ut i La Petite Venise är kantad av korsvirkeshus, restauranger och små hotell. I små flatbottnade båtar kan man resa runt på kanalerna. Albert Schweitzers museum i byn Kaysersberg är väl värd ett besök. Här ska man vandra omkring tidigt om morgnarna innan turistbussarna väller in. Bakgatorna längs floden Weiss i denna historiska by är minst lika intressanta som huvudstråken. Vinsluttningarna runt byn lämpar sig väl för en medhavd frukost eller fika. Här finns bra hotell och restauranger som till exempel Hotell och restaurang Le Chambard och Hostellerie de L’Abbaye de’Alspach nästgårds i Kientzheim.


”Skillnaden växer mellan skolor, inte mellan kommuner”

Summary: Det är mycket välkommet att Vänsterpartiet konkretiserar sig och anger hur de vill vända dagens negativa trend för skolan, men frågan är om ett återförstatligande hör hemma bland de mest angelägna åtgärderna, skriver Daniel Suhonen, Sten Svensson och Mats Wingborg.

Vänsterpartiet konstaterar att allt fler talar om att förstatliga skolan men att det från politiskt håll har varit tunt med vad det skulle innebära konkret. Alldeles rätt, det är mycket tomt och innehållslöst prat om att återförstatliga skolan. Det gäller inte minst utbildningsminister Jan Björklund som ofta tar upp ämnet men som aldrig preciserar vad han menar. Därför är det mycket välkommet att Vänsterpartiet konkretiserar sig och anger hur de vill vända dagens negativa trend för skolan. De har också flera mycket bra förslag som kommer att kunna vända utvecklingen.Men frågan är om ett återförstatligande hör hemma bland dessa de mest angelägna åtgärderna. Ska man genomföra en så stor organisatorisk förändring av skolan måste man först vara fullständigt klar över vad som är huvudorsak till dagens skolproblem. Är det kommunaliseringen eller är det privatiseringen? I den viktiga frågan är Vänsterpartiet inte alldeles klar. De skriver att:”Kommunaliseringen ledde till minskad likvärdighet trots ambitioner om motsatsen. Kommunerna satsar väldigt olika mycket pengar på skolan och konkurrerar om eleverna.” Skolverket har i sin rapport ”Likvärdig utbildning i svensk grundskola” tydligt visat att skillnaderna mellan kommunerna har ökat måttligt sedan kommunaliseringen. Samma resultat redovisar Leif Lewin i sin utredning ”Staten får inte abdikera”. Han anger också att de skillnader som finns mellan kommuner till största delen beror på demografiska orsaker. Skolverket pekar på att det stora problemet i stället är de växande skillnaderna mellan skolor inom kommunerna. En grundtanke i den decentralisering som kommunaliseringen innebar var att man ville ta till vara den kraft som fanns hos professionen för att utveckla skolan. Lokalt fanns det kunskap, tankar och idéer som skulle få en chans genom decentraliseringen. Men direkt efter det att skolan kommunaliserades blev det regeringsskifte och en ny moderatledd regering tillträdde och de införde en helt ny styrprincip för skolan –marknadsstyrning. Plötsligt var det konkurrens om eleverna som gällde. Med marknadsstyrningen följer att kunderna, elever och föräldrar, alltid har rätt. Om de inte är nöjda tar de sin skolpeng och drar till en annan skola. Och det är ett mycket kraftfullt styrmedel, tappar skolan ett drygt tiotal elever motsvarar det en lärartjänst. Kampen om eleverna blev plötsligt en fråga om en skolas överlevnad. Samtidigt införde regeringen Bildt mycket generösa ekonomiska bidrag till de fristående skolorna och man undantog dem från i stort sett hela skollagen. Dessutom blev det staten som tog hand om besluten över nyetableringen av fristående skolor. Ovanpå det togs även det specialdestinerade statsbidraget till skolan bort. Sammantaget sopade dessa beslut mycket effektivt bort det som var intentionerna med kommunaliseringen och i stället började en stenhård konkurrens om eleverna. Och det var inte kommunerna som sinsemellan började konkurrera om eleverna, som Vänsterpartiet skriver. Det var i första hand inom kommunerna, mellan de kommunala och de privata skolorna, som en dragkamp om eleverna uppstod. Och den konkurrensen förlorade kommunerna. Staten var mycket generös med tillstånden för att öppna nya fristående skolor och det innebar att kommunerna förlorade sina möjligheter att styra över skolans organisation. Det blev marknaden och skolbolagen som bestämde vilka skolor som skulle öppnas, var de skulle ligga och vilka elever som skulle gå i dem. I dag är det lönsamt för de stora skolbolagen att segregera eleverna efter föräldrarnas utbildningsbakgrund och intresse för skolan. Segregation och minskad likvärdighet är den stora och negativa effekten av skolans privatisering. Men den har även fört med sig en rad andra negativa följdeffekter. En ökad betygsinflation, skolor som går i konkurs, marknadsföring i stället för korrekt information, förändrade yrkesroller för skolledare och lärare och att offentlighetsprinciper och de anställdas meddelarskydd har urholkats. Gör tankeexperimentet och fundera över vad som hänt med skolan om den bara kommunaliserats enligt de ursprungliga tankarna. Tänk bort privatiseringens och konkurrensutsättningens effekter. Vad blir då kvar? Även utan privatiseringen hade skolan säkerligen fått en hel del av de trender och nyliberala idéer som svept över hela den offentliga sektorn. Mål- och resultatstyrningen, till exempel (som Vänsterpartiet förvånande nog vill ha kvar), har orsakat många problem med sitt fokus på det lätt mätbara. Säkerligen hade många kommuner gjort annat som varit till nackdel för skolan, det visade Lewin i sin utredning. Kommunerna har ett delansvar för utvecklingen i skolan sedan 90-talet, men de stora och avgörande förändringarna beror på privatiseringen.


”Ofullbordad skilsmässa ger politisk påverkan på kyrkan”

Summary: Svenska kyrkans skilsmässa från staten blev mycket riktigt en halvmesyr. Men Humanisterna har missförstått förhållandena. Den ofullbordade skilsmässan leder inte till ”religiös påverkan på staten” utan till politisk påverkan på kyrkan, skriver Eli Göndör.

Den 29 maj presenterade Humanisterna på DN Debatt en undersökning som påstås bevisa det Humanisterna kallar för ”rester av religiös påverkan på staten”. Orsaken till detta härleder Humanisterna bland annat till att ”Svenska kyrkans skilsmässa från staten blev en halvmesyr.” Att Svenska kyrkans skilsmässa från staten blev en halvmesyr påpekade jag den 27 maj i Corren. Men Humanisterna har missförstått förhållandena. Den ofullbordade skilsmässan leder inte till ”religiös påverkan på staten” utan till politisk påverkan på kyrkan. Det förekommer nämligen inga kyrkopolitiska grupper i riksdagen men däremot dominerar politiska partier kyrkomötet. Dessutom lyser Humanisterna syn på religion tydligt fram genom texten. Humanisterna tycker att lagar och domar ska grundas på ”vetenskap och beprövad erfarenhet” och det gör vi nog alla. Samtidigt är tyvärr den politiska debatten förvånansvärt befriad från både och. Tomrummet fylls ut av allt möjligt. Därför är det häpnadsväckande att Humanisterna anser att just ”religiöst grundade tolkningar” bör förhindras att delta i diskussionen. Humanisternas uppfattning om religionens plats i samhället är att ”staten måste sätta gränser för vilka uttryck tron får ta sig. Vad som helst kan inte vara tillåtet i religionens namn.” Formuleringen säger mer om den som hållit i pennan än vad den säger om vilka uttryck tron tar sig som skulle vara så problematiska att de måste begränsas, eller vad nu detta ”vad som helst” egentligen innebär, som religiösa människor ägnar sig åt och som dessutom bör förbjudas. Uppenbarligen vill Humanisterna helt enkelt ha bort religion från det offentliga rummet. Religion ska enligt Humanisterna vara en privatsak, helst skötas i hemmet och nya lagar bör stiftas för att inskränka religionsfriheten. I sin bok ”The New Religious Intolerance” (2012) påpekar den amerikanske filosofen och juridikprofessorn Martha C Nussbaum att ett sådant förhållningssätt skulle kunna anklagas för att bryta mot den mänskliga rättighetsprincipen om alla människors lika värde. Eftersom religion och religiositet i mycket är en fråga om samvete måste samvetsfrihet respekteras som en utgångspunkt för jämställdhet, menar Nussbaum. För många människor är det nämligen avgörande att kunna följa sitt samvete för att kunna upprätthålla sin värdighet och integritet. Enligt Nussbaum är det självbedrägeri att påstå sig vara jämställd med någon vars samvete man inte respekterar. Därför är i USA utrymme lagstiftat så att människor i så stor utsträckning som möjligt ska kunna följa sitt samvete. Religions- och samvetsfrihet kan iakttas utan att värderingsrelativism blir resultatet, även om det är lång ifrån okomplicerat. Det är osannolikt att Svenska kyrkans påverkan skulle vara motivet för politiska partier som exempelvis vill bevara religiösa friskolor. Däremot är det möjligt att just dessa partier ser jämställdheten ur ett perspektiv som för Humanisterna tycks vara helt främmande.


”Jag uppmanar partierna att bjuda in skolorna”

Summary: Om partierna inte kan komma till skolorna måste skolorna komma till partierna. Eleverna måste självklart få möjlighet att diskutera politik och bilda sig en uppfattning. Politikens villkor och vägval måste få stort utrymme i utbildningen. Jag uppmanar partierna och ungdomsförbunden att bjuda in skolorna till olika politiska arrangemang, skriver Lärarförbundets ordförande Eva-Lis Sirén.

Skolans uppdrag är en viktig del av vårt demokratiska system. Men uppdraget handlar inte bara om att förmedla objektiva kunskaper, det handlar också om att förmedla värderingar och ge unga människor förutsättningar att bli demokratiska och trygga vuxna – oavsett kön, etnicitet, religion eller sexuell läggning. Nazistiska och rasistiska partier i skolorna är helt enkelt inte förenligt med lärarnas och skolledarnas uppdrag givet av Sveriges riksdag och därmed av svenska folket. Grön Ungdoms språkrör Lorentz Tovatt menar att det är fel väg att gå att stänga dörren för alla politiska partier. Tyvärr är det den enda rekommendation vi kan ge våra medlemmar om det finns risk att extremister kräver tillträde. Vi kan aldrig acceptera nazistiska och rasistiska partier i skolan och vi kan heller inte uppmana våra medlemmar att bryta mot regelverket. Då återstår bara möjligheten att avvisa alla partier tills ett nytt regelverk kommer på plats. Tovatt med flera oroar sig för elevernas möjligheter att delta i det demokratiska samtalet om partierna inte kan komma till skolorna. Oron är förståelig och jag kan bara konstatera att inte bara lärarna behöver hitta andra arbetssätt – det måste också partierna göra. Om partierna inte kan komma till skolorna måste skolorna komma till partierna. Eleverna måste självklart få möjlighet att diskutera politik och bilda sig en uppfattning. Politikens villkor och vägval måste få stort utrymme i utbildningen. Jag uppmanar partierna och ungdomsförbunden att bjuda in skolorna till olika politiska arrangemang. Roger Haddad (FP) pekar på problemet med att få unga engagerade i partipolitiken och att partierna redan i dag blir nekade att komma till skolorna. Samma hållning intar representanter för bland annat några ungdomsförbund och Skolledarförbundet som menar att elever själva bör ”få ta ställning till dessa partiers antidemokratiska och inhumana politik”. Jag menar att vi inte säkrar demokratins återväxt genom att ge nazister och rasister fritt tillträde till eleverna – det gör vi genom ett regelverk som förbättrar förutsättningarna för demokratiska partier att verka i skolan. Att ge fritt spelrum åt nazister riskerar dessutom att ge eleverna en helt felaktig syn på vilka politiska frågor som är aktuella. Det är tack och lov inte inställningen till etnisk rensning som är svensk politiks huvudfråga. Det är glädjande att Bo Jansson (LR) stödjer Lärarförbundets hållning att ge professionen mer inflytande. Ett nytt regelverk som vi föreslår skulle ge rektorerna och lärarna större handlingsutrymme att utföra skolans demokratiuppdrag. DN:s Johannes Åman menar att vårt förslag är försiktigt i överkant, men att skolor gör rätt i att stoppa alla partier om det finns en påtaglig risk att skolor ska bli lekstugor för extremister. Det är precis min poäng. Det ser olika ut i olika kommuner och beslut måste fattas utifrån de lokala förutsättningarna. Delar alla partier som kan vara aktuella för besök skolans värdegrund finns det förstås inga skäl att inte bjuda in partierna. Några dagar efter min debattartikel satte till sist regeringen ner foten och Jan Björklund bestämde sig för att inbjuda samtliga partier till överläggningar. Utgångspunkten var att han trodde att alla var överens om att inte släppa in nazistiska partier på skolorna. Det är mycket glädjande att både regeringen och oppositionen nu inser att skolan inte är vilken offentlig plats som helst. Skolans verksamhet ska präglas av omsorg om elevens välbefinnande. Ingen ska utsättas för diskriminering på grund av kön, etnicitet, religion eller sexuell läggning. Skolan ska aktivt motverka kränkande behandling. Skollagen och Läroplanen är tydlig: Vi ska inte ha nazistpropaganda i skolan. Nu finns det ett starkt politiskt stöd för att åstadkomma en förändring. Det är precis vad jag efterlyst.


”Ombudsröstning för barn ett demokratiskt krav”

Summary: Frågan om rösträtt för barn fördes fram för 25 år sedan i Sverige, och i den tyska förbundsdagen har den ventilerats, men svenska politiker har inte ens kommenterat frågan. Det behövs dock en motvikt till den åldrande väljarkåren. Föräldrar skulle kunna rösta som ombud åt sina barn, skriver barnläkaren Bengt Lagerkvist.

Rösträtt för alla barn, propagerar Osten och Rönnberg för i en DN Debatt-artikel. Det finns viktiga argument och utsagor att ta till vara i det något vildsinta inlägget. Till exempel att dagens åldrande väljarkår behöver en motvikt i andra änden av åldersspannet. Det är barnen som ska leva med fattade politiska beslut som riskerar att favorisera de äldre. Politiker har inte ens kommenterat frågan, trots att det är mer än tjugofem år sen den först fördes fram av både barnläkare och professorer i statsvetenskap. Den har dessutom ventilerats i den tyska förbundsdagen, men den intresserar inte svenska politiker. En röst för varje demokratisk medborgare borde vara en naturlig slogan i en fullt utvecklad demokrati. Den allmänna rösträtten har sin grund i alla människors lika värde. Vad säger demokratiförespråkarna om att två miljoner medborgare i Sverige saknar rösträtt? Om barn inte kan rösta själva kan de rösta genom sina föräldrar som ombud. Ansvar och befogenheter bör hänga samman i en demokrati. Vi ger föräldrar fullt ansvar för barnen juridiskt och ekonomiskt. Försäkringskassan betalar 25.000 per år i bidrag till en tvåbarnsfamilj utan någon som helst kontroll. Men möjligheten att politiskt påverka beslut till förmån för sina barn får föräldrarna inte. Däremot kan de rösta som ombud för sina barns eventuellt senila far- och morföräldrar. Ombudsröstning är redan etablerad i Sverige. Demokratin förändras ständigt. Vi har under drygt 150 år övergett olika hinder för rösträtten som tillräcklig egendom, därefter viss inkomst, sen kön. Nu är dags att slopa även åldersgränsen, utveckla ombudsröstningen och låta varje medborgare få rösträtt i en fullgången demokrati.