Efter Bobby: villkorat föräldraskap

Summary: Rättegången mot Bobbys mor och hennes sambo ska klargöra ansvaret för pojkens död. Bobbys öde väcker den vidare frågan om föräldrars rätt och ansvar.

Det finns händelser som upprör så starkt att våra ord inte räcker till. Bobby och hans död är en sådan. Också språkets starkaste omdömen känns fadda och nötta, inför en sådan fasa blir vi tysta. Inför det som den utvecklingsstörde pojken utsattes för ryggar vi – detaljerna är sådana att Hollywoods värsta splatterfilmer framstår som barnkammarhistorier. Våra känslor molar och spränger – det som hände Bobby får inte hända. Skuldtyngda försöker myndighetspersoner i Bobbys närhet förklara sig, ivriga att fånga allas vår desperation står politiker upp och lovar nya regler. Genom upprop och insamlingar kanaliseras vår iver att visa vår reaktion och senkomna solidaritet. Allt detta är utmärkt och klanderfritt. Samtidigt rullar rättegången mot Bobbys mor och hennes sambo vidare. Den ska svara på vem som gjorde vad mot pojken och hur ansvaret för hans död ska fördelas. Bobbys öde väcker frågan om föräldrars ansvar och om samhällets, det offentliga och det civila, för barn. Alla föräldrar klarar inte att vara föräldrar – det är en sanning som svär mot våra allmänna föreställningar men också mot en förhärskande ideologi som betonar det biologiska bandet mellan barn och föräldrar. Men vår självklara rätt att känna till vårt biologiska ursprung är inte detsamma som att en biologisk förälder alltid är kapabel att vara en psykologisk och social förälder. I sådana fall måste samhället söka reparera bristerna. Bobby var ett sådant fall. Hans mor var mycket ung och ensam, Bobby visade sig ha en utvecklingsstörning. Modern hade också ett arbete vid Samhall, en arbetsplats för dem som inte klarar den öppna arbetsmarknadens alla hårda krav. Och där fanns en stödfamilj som Bobby kände väl sedan treårsåldern. Så länge den lilla familjen bodde i Stenungsund utanför Göteborg fyllde samhället någorlunda i revorna i Bobbys föräldraskydd. Så bryter modern plötsligt upp, flyttar till mannen på landet i Småland och tar Bobby med sig. Skyddsnätet rivs sönder, inget nytt bildas. I stället blir den handikappade pojken utlämnad åt två människor som i stället för att ta hand om honom gör sig av med honom. Alldeles uppenbart är det just moderns beslut att flytta som blir ödesdigert. Hon är emellertid i sin fulla rätt att göra så och att förfoga över sin son som en ägodel. Denna rätt måste kunna ifrågasättas. Diskussionen om biologiska föräldrars rätt och deras barns skyddsbehov har pågått länge. Då och då uppmärksammas uppslitande fall, men principerna tas sällan upp. Valet måste inte stå mellan tvångsplacering i fosterfamilj och ett liv med en bristfällig biologisk förälder, en form av villkorat föräldraskap skulle kunna bli ett skydd för barnet utan att helt beröva det dess förälder. Så länge Bobby och hans mor bodde i Stenungsund bedömde de sociala myndigheterna att de behövde extra stöd. En familj fanns som följde Bobby och hos vilken han kunde känna sig trygg. En förälder som Bobbys mor ska naturligtvis kunna flytta till en annan ort men inte utan att ett motsvarande skydd och stöd organiseras för hennes barn. Ett barn i Bobbys situation har behov av samhällets insatser, och barnets behov måste väga tyngre än förälderns rätt att fritt ordna sin tillvaro. Ett villkorat föräldraskap av detta slag är en konkret insats, men att kalla det ”lex Bobby” vore att sätta ett märke på alla de föräldrar som av olika skäl inte helt klarar att ta sitt föräldraansvar. Bobbys öde är trots allt så avgrundsdjupt fel att det inte kan bindas i regler. Våra ord tar slut där vid den ensliga gården i Smålandsskogen. DN 11/5 2006


Så snärjde ”Alexandra” sina offer på nätet

Summary: ”Alexandra” chattade med hundratals tonårsflickor på internet och verkade vara ömsint och förstående. Men enligt åklagaren är ”Alexandra” en man som har utsatt minst 58 flickor för sexuella övergrepp. I dag visar DN hur de blev lurade.

I Malmö pågår just nu rättegången mot den 30-åriga Malmöbo som kallas Alexandramannen. Åklagaren Ulrika Rogland hävdar att mannen har tagit kontakt med många hundra tonårsflickor på ungdomssajterna på internet. Han har varit mjuk och omtänksam och byggt upp en personlig relation till var och en. Genom list och beräkning har han sedan försökt lura dem till att ställa upp på allt från nakenposering via nätet till samlag mot betalning på hotellrum – och enligt åtalet var det han själv som var sexköparen. Alexandramannen har nätgromat minst 58 flickor i åldern 12–18 år, enligt åklagaren. Många klädde av sig framför webbkameran, somliga smekte sig själva enligt hans instruktioner – och han samlade filmsnuttarna i sin dator utan flickornas vetskap. Vissa gick med på en träff och hade sex med honom mot betalning, mer eller mindre frivilligt. Andra gjorde motstånd, och då tog han vad han ville ha med våld. Han avslöjades i april 2005, då två flickor anmälde honom för våldtäkt. När polisens tekniker undersökte hårddisken i hans dator hittade de 150 filmer, 15 000 porrbilder och en databas med kontaktuppgifter till 150 tonårsflickor i olika landsändar. Nu står Alexandramannen åtalad för en rad sexualbrott: förförelse av ungdom, sexuellt ofredande, grovt sexuellt utnyttjande och våldtäkt. –  Min klient förnekar att han skulle vara identisk med den ”Alexandra” som har tagit kontakt med flickor på nätet. Han har erkänt några fall av förförelse av ungdom, och han har berättat för polisen att han har köpt sex ett tjugotal gånger av unga kvinnor som han har träffat via internet. I övrigt förnekar han alla lagbrott, säger advokaten Jesper Montan. Men själva nätgromningen – hur gick den till? Ja, Alexandramannen hittade en effektiv metod, enligt åklagaren: han påstod sig vara en 26-årig kvinna i Umeå som hette Alexandra och drev en modellagentur. Och när han väl hade fått flickorna på kroken erbjöd han dem pengar i utbyte mot sexuella tjänster. Under sommaren 2004 fick ”Alexandra” kontakt med en 15-årig flicka som vi kan kalla Emelie på ungdomssajten snuttis.se. DN har tagit del av deras chattsamtal. De handlade i början mest om vardagliga ting och om Emelies möjligheter att få modelljobb. Men den 21 augusti 2004 kom något nytt: Alexandra:hur pass intresserad är du av att tjäna snabba pengar?:) Emelie:jodå.. intresserad är jag säkert men jag förstår fortfarande inte varför du valde mej till ett modellerbjudande.. jag ser inte så pass bra ut.. eller? A:du ser väldigt bra ut, samt verkar ha ”glimten i ögat”.. du verkar dessutom vara en bestämd tjej som vet vad hon vill o vad hon kan, vi vill helst gärna inte jobba med mesar! E:okej A:kort sagt så har du TRE sätt att tjäna pengar på via oss: 1. Bilder (du kan tjäna 50–200 kronor per serie, dvs 16 bilder) 2. Web shower (där tjänar du 100 kronor var TREDJE minut dock måste du ha en webcam då) 3. Dates, vår mest betalda ”tjänst” där du kan tjäna upp till 3 000 kronor KONTANT per uppdrag vilket låter mest lockande? E:okej :) tack :) jag vet inte vad som låter mest lockande men där man känar bra med pengar A:hur gammal e du? E:jag är 15 år.. alternativ 2 eller 3 tror jag A:slå på din webcam ska kolla hur bra bildkvaliten är E:men den funkar inte just nu ”Alexandra” fortsatte att ta kontakt med Emelie mer eller mindre dagligen under september och oktober, och chattsamtalen var vardagliga och fragmentariska. Men mellan trivialiteterna drev ”Alexandra” en tydlig linje; hade Emelie funderat på hennes förslag, och kunde hon ta några nakenbilder av sig själv? Emelie skickade över ett par porträttbilder, och till en början ignorerade hon ”Alexandras” propåer om att sälja sex. Men den 8 november 2004 verkade hon plötsligt vara ganska intresserad: A:men hallå där! funderat ngt mer på det vi pratade om sist? E:om d där med showen? A:mm.. vi har webshower, bilder o dates ... hur pass intresserad e du av dates då? E:om man tjänar pengar är jag väldigt intresserad.. ifall jag kan få jobbet förståss A:är det ok för dig att ha sex m en kille om han betalar MKT bra? E:nepp.. finns det inget utan sex? A:lite slick o sug o så.. e det ok? E:ja.. men de finns ju stora risker för att dom gör nått elakt A:du får ALLTID veta nästintill allt om kunden! och eftersom du är en ”ny” tjej hos oss, så får du INTE träffa ”nya” klienter! utan du får bara träffa de som vi har haft med att göra o har en bra ”historik” på. E:måste föräldrarna veta om detta? A:nope E:bra :P A:så.. om jag ordnar en date o du får MASSA pengar plus att han betalar ALLT vad kan han få då? E:numrera upp saker så kan jag säga nummrena han kan få A:1: hångel 2: du runkar av 3: du suger av 4: han får slicka 5: sex E:1 o 2 till å börja me.. sen beror de på vem.. måste iväg nu Men Emelie tvekade. Så den 10 november 2004 försökte ”Alexandra” fresta henne med shoppingens välsignelser: A:tja E:görs? A:kommit hem nyss.. hade en lite date :P E:jahha ok :) va den bra da? :) A:o ja :P blir shoppa imorgon :D E:o va kul :) ja älskar å shoppa :P.. lyxigt dej :) A:hehe.. jag säger ju det! ta en liten date o testa! det är MASSA pengar ju :P (Nio minuter går.) A:vad hände? E:ursäkta mamma är cp.. :( A:aj då :S dags att inse att du behöver tjäna pengar för att sticka bort från sånt skit! E:exakt :( A:o jag fattar hur illa du har det! hade jag varit dig hade jag fan i mig tagit en bra date, långt borta från där jag bor o försvunnit hela jävla helgen o haft kul o tjänat pengar i stället E:bye.. måste dra Emelie berättade för ”Alexandra” om de problem hon tyckte sig ha med sina föräldrar, och ”Alexandra” var förstående. Den 13 november 2004: A:kan jag hjälpa till m ngt? kan säkert ordna en trevlig kille som har massa pengar som kan ta hand om dig ett tag! jag ställer gärna upp vännen E:tack gumman.. :) A:vill du att jag fixar ett bra ställe hos en bra kille långt bort från stockholm där du kan bo ett tag? ärligt alltså? E:menar du att du har en kille som du vet skulle ställa upp? :S A:känner en kille som kallas FK.. han e jättetrevlig o fruktansvärt snäll.. E:hehe ok :P skulle gärna vilja se han iaf :P A:vill du få hans ”sexprofil” också? ;) E:sure :P A:håll i dig då ;) nu kommer du att fatta varför han är så poppis bland de andra tjejerna som träffat honom ;) längd 7/10 grovlek 9/10 slicka 500/10 (ALLA tyckte att han var GUD på att slicka) knulla 10/10 dominans 8/10 respekterar ett ”nej” 10/10 sm –5 (killen är för snäll) bdsm 15/10 (inser han att man vill det så är han med på det men vill ha ett stoppord) uthärdighet 200/10 (rena sexmaskinen) E:hehe ojdå :P A:tror säkert att FK (som han heter) kan fixa en ny mobil åt dig också! men jag ska alltså ordna en ”date” mellan er först o så.. han får sex ;) du får en plats att vara ;) E:ahha okej meen.. asså :P.. aa.. om man ä oskuld då? :P A:slick o sug får han klara sig på;) E:hehe ok :P ... Två dagar senare, den 15 november 2004, var det Emelie som tog initiativet: E:hej .. ursäkta om ja fråga men finns det något jobb man kan ta i helgen typ? A:VAD kan du göra på en date då? svara ärligt! E:jag går vell med på allt förutom knulla då.. ok A:SKRIV ALLT verkligen ALLT killen får när ni träffas E:slick, sug, pilla, runka, hångla A:ok.. VAR får han komma/spruta? E:hellst inte i munnen på mig å så men om de värkligen behövs så ok A:hmm ok.. analsex då? gör kanske ”lite ont” i början men kan säkert ordna att du får minst 1 000 för det vad tycke du? E:tyvärr A:ok.. (Några timmar går.) E:heej.. snackat nå mer me den killen från malmö? A:ja.. han hade några frågor.. är du SÄKER att du går med på att ta satsen i munnen o svälja det om du får bra pengar för det? E:hmmm.. de va en svår fråga.. asså ja vill inte bli me barn A:tar du det i munnen så kan du aldrig bli gravid ju :P måste ut nu.. hörs sen efter Några veckor bestämde Emelie träff med ”FK” per telefon, men i sista stund blev hon så rädd att hon struntade i att komma. Den 18 december 2004 skrev hon till ”Alexandra” att hon ”skiter i allt”, för hon ”orkar fan inge mera”. Hon hade tydligen tröttnat på ”Alexandras” förslag till sist. Den 2 januari 2005 meddelade hon att hon inte alls ville träffa någon man. Men ”Alexandra” fortsatte att ta kontakt med henne flera gånger i veckan, den 17 februari 2005 till exempel: A:men hallå där! E:hej A:jobben vi snackade om förr.. e du intresserad? E:hmm.. nja.. tror inte det längre A:??? E:TROR INTE DET LÄNGRE A:varför? E:för jag är inte sån som person + att jag är för blyg å hatar sex.. inte hatar de men jag har lixom aldrig haft de eller nånting så jobbet passar inte en sån som mej.. allt handlar ju om sex A:närå (Emelie avbryter chatten.) Emelie träffade aldrig den åtalade Alexandramannen, han som alltså enligt åklagaren är samma person som ”Alexandra” och ”FK”. Hon talade i telefon med ”FK” två gånger och tyckte att han verkade vara snäll och blyg. De bestämde träff i Malmö, men Emelie drog sig alltså ur i sista stund. När polisen frågade henne varför kunde hon inte riktigt förklara. Alexandramannen sade vid polisförhören att han inte kunde minnas Emelie. Likadant har han sagt om flera av de 58 unga flickor som vittnar mot honom under våren. Rättegången beräknas pågå till den 2 juni. Domen faller fyra veckor senare. Gert Svensson gert.svensson@dn.se 08-738 21 63 Fotnot. Engelskans ”grooming” betyder sköta, ansa, rykta, förbereda. Numera används också ordet i betydelsen ”förbereda för övergrepp”.


”Sverige bryter EU:s enade front mot terrorns Hamas”

Summary: Sveriges regering ger legitimitet åt dem som bygger sin makt på våld, vapen och terrorism, skriver Fredrik Malm.Hittills har EU:s 25 fria länder varit eniga om att inte förhandla med den palestinskaorganisationen Hamas så länge denna inte uppfyller tre krav: att erkänna staten Israels rätt att existera, att följa ingångna avtalmellan den palestinska myndigheten och Israel, samt att ta avstånd från terrordåd. Denna linje har nu brutits då svenskageneralkonsulatet i Jerusalem beviljat visum till Hamas flyktingminister och ideolog Atef Adwan. En grupp som på sitt manifestformulerar krav om en andra Förintelsebeviljas alltså nu visum till Sverige, skriver Liberala ungdomsförbundets ordförande Fredrik Malm.

De senaste veckorna har en debatt rasat i Sverige om lämpligheten att bjuda in företrädare för den palestinska organisationen Hamas till Sverige. Efter att högt uppsatta företrädare för Hamas bjudits in till Norge så uppmärksammades att dessa även skulle besöka en palestinsk förening i Malmö. Från utrikesdepartementets sida gavs klara besked att det inte under några omständigheter skulle organiseras möten mellan svenska ministrar eller regeringstjänstemän och företrädare för Hamas. Besöket ställdes sedan in eftersom Frankrike vägrade att bevilja Hamasmedlemmarna visum. Det är av yttersta vikt att Sverige agerar med största tydlighet gentemot Hamas. Att organisationen segrat i det palestinska parlamentsvalet i januari är inte skäl för att bryta den isolering som EU har försatt den i. Sverige kan på en rad områden stödja det palestinska samhället och stärka demokratiutvecklingen i området utan att för den skull föra dialog med Hamas eller gå dess krav till mötes. Hamas är i dag världens kanske mest organiserade terroristgrupp. I organisationens manifest, som antogs 1988 och därefter inte har ändrats, slås bland annat fast att ”Islams tid kommer inte förrän muslimerna bekämpar judarna, när judarna gömmer sig bakom klippor och träd. Stenarna och träden kommer att säga: Oh muslimer, det är en jude bakom mig, kom och döda honom!” Hamas våld drabbar också palestinier svårt. Kristna, homosexuella, kvinnor och reformister har svårt att verka i ett samhälle där Hamas dikterar reglerna för privatliv, politik och säkerhet. Bakgrunden till den hårda attityden gentemot Hamas är att organisationen också är stämplad som terroristorganisation av EU. Denna stämpling bör anses självklar eftersom Hamas bara de senaste åren genomfört ett sextiotal självmordsattentat och bär ansvaret för urskillningslöst dödande av hundratals civila män, kvinnor och barn. Sverige har tidigare följt den gemensamma linje som EU-länderna enats om, nämligen att inte förhandla med Hamas så länge organisationen inte uppfyller tre av EU uppställda krav: att Hamas erkänner staten Israels rätt att existera, att Hamas är berett att följa ingångna avtal mellan den palestinska myndigheten och staten Israel samt att Hamas tar avstånd från terroristiska handlingar. Så länge Hamas inte uppfyller dessa krav så ska EU inte stödja Hamas ekonomiskt eller politiskt. Denna gemensamma linje i EU gällde fram tills i förrgår. Då bröts den av Sverige, när det svenska generalkonsulatet i Jerusalem beviljade visum för inresa till Schengenområdet till ministern för flyktingfrågor i den palestinska regeringen, Dr Atef Adwan. Adwan är medlem i Hamas och i kraft av sitt ämbete är han en högt uppsatt representant. Sverige blir därmed det första landet i EU som på eget bevåg beviljar visum till den palestinska terroristorganisationen. Enligt UD har detta inte föranlett några invändningar från andra Schengenländer. Det ter sig förvånande – det skulle innebära att även stater såsom Tyskland, Österrike och Frankrike över en natt ändrat sin policy gentemot Hamas. Dr Atef Adwan beviljas visum för att delta i en konferens nu i helgen. Eftersom vår regering är beredd att bryta enigheten inom EU att isolera terrorstämplade organisationer så finns det inga garantier för att svenska ministrar inte kommer att delta och diskutera hur Sverige kan bistå Hamas i deras strävan att konsolidera makten över det palestinska samhället. Bakom inbjudan till Atef Adwan står organisationen Rättvisecentret för det palestinska folket, stationerad i Göteborg. Dr Atef Adwan är 52 år gammal, han är doktor i internationella relationer vid Islamiska universitetet i Gaza och har under många år varit en nära medarbetare och ideologisk frände till Hamas forna ledare Shejk Ahmad Yassin och dennes efterföljare Abd al-Aziz al-Rantissi, som avrättades i riktade israeliska attacker. Atef Edwan har också skrivit biografier över dessa två ledare. Sverige har genom detta beslut inte bara brutit den enighet som funnits inom EU, vår regering har också lagt grunden för en ny praxis i förhållandet till grupper som utövar urskillningslöst dödande av civila och är uppsatta på EU:s lista över terroristorganisationer. Samtidigt är det beklämmande att det saknas engagemang för dem som fallit offer för Hamas självmordsattacker. Staten Israel har under hela sin existens levt under konstant krigshot från sina grannländer. Detta hot kommer dels från Hamas och andra grupper genom terrorism inne i Israel, dels också från flera stater i regionen som startat en rad krig mot Israel. Under de senaste åren har den svenska regeringen och dess stödpartier arbetat intensivt för att isolera staten Israel ännu mer. Faktum är att Israel i dag har blivit paria i Sverige, Israel har blivit landet som det är fritt fram att säga vad som helst om och surra fast kring skampålen oavsett vad landet än tar sig till. Mellanösternregionen omfattar i vid mening hela den enorma region som sträcker sig från Marocko i väster till Iran i öster. Ingenstans är bristen på frihet och demokrati så stor som här. Endast en stat i regionen – Israel – är i dag att betrakta som en demokratisk stat med fungerande institutioner, oberoende rättsväsende, fria val och fria medier. Enligt Freedom of the Press Survey 2005 saknar samtliga stater utom tre i Mellanöstern helt och hållet fria medier. Fattigdomen i arabvärlden är skriande på grund av politiskt förtryck och korruption och lilla Sydkorea har i dag en större bruttonationalprodukt än samtliga arabstater tillsammans. I en undersökning gjord bland ungdomar i arabvärlden refererad i Dagens Nyheter (2/7 2002) uppgav över hälften av de tillfrågade att de helst skulle vilja tillbringa resten av sina liv någon annanstans. När hörde vi den socialdemokratiska regeringen tala om dessa enorma orättvisor och initiera en agenda för att stärka demokratiseringen i Mellanöstern? När hörde vi senast vår regering tala om behovet att stärka demokratirörelsen i Iran, utvecklingen i Kurdistan eller bevilja visum till dissidenter i oljeschekdömena vid Persiska viken? Sanningen är att detta inte har skett. I stället har utrikespolitiken skickligt reducerats till att kretsa kring ett fem meter högt betongbygge på Västbanken. Lidandet har blivit något exklusivt palestinskt, och den enda demokratin i regionen utstött från det etablerades skara och tillägnad spott och spe i stort sett dagligen av våra ledande företrädare. Parallellt med detta har regeringen genom statsministerns personliga engagemang mot folkmord initierat konferenser om Förintelsen. Men en grupp som kräver en andra förintelse och på sitt manifest formulerar krav om judarnas dödande beviljas nu visum till Sverige. Sverige har i dag placerat sig högt upp på listan över de stater som nonchalerar förtrycket i Mellanöstern och i stället gång efter annan signalerar att de står på terrorismens sida. När Historiska museet i Stockholm lät ställa ut en installation som glorifierade en palestinsk självmordsbombare förstördes verket av Israels dåvarande ambassadör. Vad som inte uppmärksammades lika stort var att Historiska museet dessutom köpt annonsplats i Stockholms tunnelbanesystem med stora porträtt av självmordsbombaren. Kampanjen drogs sedan in. I november skrev Fredrik Malm och Makan Afshinnejad om hur socialdemokratiska broderskapsrörelsen bjudit in Hamasideologen Azzam Tamimi för att delta på ett seminarium i Stockholm. Och nu står politiker från s, v och mp på kö för att kräva att Hamas beviljas visum till Sverige och att vår regering ska föra dialog med dem. Ensidiga krav på Israel från biståndsrörelser, svenska kyrkan och biståndsminister Carin Jämtin har pågått i många år och i dag har de fått karaktären att inte någon annan konflikt eller orättvisa är värd att uppmärksamma. Och från den palestinska sidan kan vilka metoder som helst accepteras, så länge man segrar i det palestinska valet för då hävs den isolering som Sverige tidigare har ställt upp på. Huvudproblemet i Sverige är oförmågan att se det avgörande. Det saknas en övergripande ideologisk formulering om en demokratisering av Mellanöstern. Men detta är det viktigaste projekt EU:s 25 fria nationer kan åta sig för att stödja liberaliseringen av Mellanösterns drygt 20 diktaturer. Dit hör inte att ge legitimitet åt grupper som bygger sin makt på våld, vapen och terrorism. Fredrik Malm


”Barn har rätt till andra värderingar än religiösa”

Summary: Den icke konfessionella förskolan tillhör de viktigaste medlen vi har för attmotverka segregering.På tio år har elevantalet som går i religiösa friskolor ökat med 138 procent. Flera av dessa friskolor spelar på föräldrarnas rädsla för det svenska samhället när de lockarelever till sig. Vi fruktar att samma slags rädsla och isolering ska bidra till att främja expansionen av religionsbundna förskolor, skriver Nyamko Sabuni, Anders Carlbergoch Nalin Pekgul.

Förslaget om etableringsfrihet i förskolan innebär en ökad pedagogisk mångfald och valfrihet. Baksidan med förslaget är dock att det samtidigt innebär att förskolor med religiös inriktning kommer att bli ett vanligt inslag i vårt samhälle. Segregationen i det svenska samhället är påtaglig. Vi bor åtskilda efter inkomst och etnisk bakgrund. Vi märker uppdelningen också på jobbet och i arbetslöshetsstatistiken. Av detta följer en växande segregering av barn från olika religiösa inriktningar i skolor och nu snart förskolor. Vi som undertecknat denna artikel har enats på en viktig punkt: Den icke konfessionella förskolan är ett av de viktigaste medel vi har för att motverka segregering. Dessa skolor skapar förutsättningar för barn med olika religiös bakgrund att mötas i tidig ålder innan fördomar och förutfattade meningar slagit rot. Den gemensamma leken i sandlådan och i kuddrummet uppfostrar till tolerans och öppenhet. Det annorlunda blir på så sätt mindre skrämmande. Personalen i förskolan kan medvetet stödja denna utveckling. Små barn är öppna och berättar om vad de hör från sina kamrater. I en blandad förskola kommer fördomarna i dagen och personalen kan reagera direkt mot intolerans. Som föräldrar har vi möjlighet att reagera om våra barn kommer hem från förskolan med konstiga påståenden om andra folkgrupper eller religioner och vi kan se till att förskolan tar tag i frågan. På tio år har elevantalet som går i religiösa friskolor ökat med 138 procent. Vi kan konstatera att andelen barn från invandrartäta områden ökar just i dessa skolor. Deras föräldrar har ofta dåliga kunskaper om det svenska samhället, eftersom de själva lever i dess utkant. Flera av dessa friskolor spelar på föräldrarnas rädsla för det svenska samhället när de lockar elever till sig. Lärare och rektorer som kommer från den egna religiösa kretsen uppfattas som en garant för att barnen får en god fostran. Utifrån den snabba ökningen av antalet friskolor på religiös grund har vi skäl att tro att de religiösa samfunden kommer att ta väl vara på möjligheten att öppna egna förskolor nu när kommunerna tvingas godkänna och finansiera dess verksamhet. Vi fruktar också att föräldrarnas isolering och rädsla för det svenska samhället skapar goda förutsättningar för de religionsbundna förskolornas expansion. Sverige är en del av ett globalt samhälle där spänningarna mellan olika religiösa grupper och inriktningar ökar. Protesterna i den muslimska världen efter Jyllandspostens publicering av karikatyrteckningarna av profeten Mohammed visade hur lätt extremister kan spela på våra känslor och förstärka konflikter. I detta läge borde vi vara mycket rädda om den svenska förskolans möjligheter att skapa mötesplatser för barn och ungdomar från olika religiösa bakgrunder. Förslaget om etableringsfrihet för förskolan ligger nu på riksdagens bord. Tanken är att det ska fungera efter samma princip som i dag gäller för skolorna. Vi är principiellt mot skolor och förskolor som vilar på religiös grund. Därför var folkpartiets förslag om tillfälligt stopp för etablering av fler religiösa skolor tills vi utrett möjligheten till skarpare regler för tillståndsgivning och effektivare kontroller välkommet. Men eftersom sådana regler ännu inte finns måste riksdagen rösta ned förslaget om etableringsfrihet i förskolan, om inget väsentligt förändras. Regeringen brukar hänvisa till att Sverige är tvingat av internationella konventioner att acceptera förekomsten av religionsbundna förskolor och skolor. Enligt Europarådets konvention om de mänskliga rättigheterna har föräldrar rätt att starta och placera sina barn i en skola som stämmer överens med deras egen trosuppfattning och livsfilosofi. Men Sverige har också ratificerat barnkonventionen, som stadgar att barnens rättigheter alltid ska sättas i främsta rummet. Vi menar att dessa båda konventioner kan ställas mot varandra och att den svenska regeringen, oavsett färg, därför måste verka för en förändring som skapar ett starkt skydd för barnen mot religiös och annan form av ideologisk indoktrinering. Samhället har en uppgift att lära barn att respektera olika trosinriktningar. Barn till religiöst djupt troende har rätt att lära sig att det finns andra värderingar i samhället än de som råder i deras hem. Ett möte på dagis kan ta bort mycket av de förutfattade meningar dessa barn får med sig hemifrån. Nyamko Sabuni, Riksdagsledamot (fp) Anders Carlberg Ordförande för judiska församlingen i Göteborg Nalin Pekgul Ordförande, Socialdemokratiska kvinnoförbundet


"Barn har rätt till andra värderingar än religiösa"

Summary: Den icke konfessionella förskolan tillhör de viktigaste medlen vi har för att motverka segregering.. På tio år har elevantalet som går i religiösa friskolor ökat med 138 procent. Flera av dessa friskolor spelar på föräldrarnas rädsla för det svenska samhället när de lockar elever till sig. Vi fruktar att samma slags rädsla och isolering ska bidra till att främja expansionen av religionsbundna förskolor, skriver Nyamko Sabuni, Anders Carlberg och Nalin Pekgul.

Förslaget om etableringsfrihet i förskolan innebär en ökad pedagogisk mångfald och valfrihet. Baksidan med förslaget är dock att det samtidigt innebär att förskolor med religiös inriktning kommer att bli ett vanligt inslag i vårt samhälle. Segregationen i det svenska samhället är påtaglig. Vi bor åtskilda efter inkomst och etnisk bakgrund. Vi märker uppdelningen också på jobbet och i arbetslöshetsstatistiken. Av detta följer en växande segregering av barn från olika religiösa inriktningar i skolor och nu snart förskolor. Vi som undertecknat denna artikel har enats på en viktig punkt: Den icke konfessionella förskolan är ett av de viktigaste medel vi har för att motverka segregering. Dessa skolor skapar förutsättningar för barn med olika religiös bakgrund att mötas i tidig ålder innan fördomar och förutfattade meningar slagit rot. Den gemensamma leken i sandlådan och i kuddrummet uppfostrar till tolerans och öppenhet. Det annorlunda blir på så sätt mindre skrämmande. Personalen i förskolan kan medvetet stödja denna utveckling. Små barn är öppna och berättar om vad de hör från sina kamrater. I en blandad förskola kommer fördomarna i dagen och personalen kan reagera direkt mot intolerans. Som föräldrar har vi möjlighet att reagera om våra barn kommer hem från förskolan med konstiga påståenden om andra folkgrupper eller religioner och vi kan se till att förskolan tar tag i frågan. På tio år har elevantalet som går i religiösa friskolor ökat med 138 procent. Vi kan konstatera att andelen barn från invandrartäta områden ökar just i dessa skolor. Deras föräldrar har ofta dåliga kunskaper om det svenska samhället, eftersom de själva lever i dess utkant. Flera av dessa friskolor spelar på föräldrarnas rädsla för det svenska samhället när de lockar elever till sig. Lärare och rektorer som kommer från den egna religiösa kretsen uppfattas som en garant för att barnen får en god fostran. Utifrån den snabba ökningen av antalet friskolor på religiös grund har vi skäl att tro att de religiösa samfunden kommer att ta väl vara på möjligheten att öppna egna förskolor nu när kommunerna tvingas godkänna och finansiera dess verksamhet. Vi fruktar också att föräldrarnas isolering och rädsla för det svenska samhället skapar goda förutsättningar för de religionsbundna förskolornas expansion. Sverige är en del av ett globalt samhälle där spänningarna mellan olika religiösa grupper och inriktningar ökar. Protesterna i den muslimska världen efter Jyllandspostens publicering av karikatyrteckningarna av profeten Mohammed visade hur lätt extremister kan spela på våra känslor och förstärka konflikter. I detta läge borde vi vara mycket rädda om den svenska förskolans möjligheter att skapa mötesplatser för barn och ungdomar från olika religiösa bakgrunder. Förslaget om etableringsfrihet för förskolan ligger nu på riksdagens bord. Tanken är att det ska fungera efter samma princip som i dag gäller för skolorna. Vi är principiellt mot skolor och förskolor som vilar på religiös grund. Därför var folkpartiets förslag om tillfälligt stopp för etablering av fler religiösa skolor tills vi utrett möjligheten till skarpare regler för tillståndsgivning och effektivare kontroller välkommet. Men eftersom sådana regler ännu inte finns måste riksdagen rösta ned förslaget om etableringsfrihet i förskolan, om inget väsentligt förändras. Regeringen brukar hänvisa till att Sverige är tvingat av internationella konventioner att acceptera förekomsten av religionsbundna förskolor och skolor. Enligt Europarådets konvention om de mänskliga rättigheterna har föräldrar rätt att starta och placera sina barn i en skola som stämmer överens med deras egen trosuppfattning och livsfilosofi. Men Sverige har också ratificerat barnkonventionen, som stadgar att barnens rättigheter alltid ska sättas i främsta rummet. Vi menar att dessa båda konventioner kan ställas mot varandra och att den svenska regeringen, oavsett färg, därför måste verka för en förändring som skapar ett starkt skydd för barnen mot religiös och annan form av ideologisk indoktrinering. Samhället har en uppgift att lära barn att respektera olika trosinriktningar. Barn till religiöst djupt troende har rätt att lära sig att det finns andra värderingar i samhället än de som råder i deras hem. Ett möte på dagis kan ta bort mycket av de förutfattade meningar dessa barn får med sig hemifrån. NYAMKO SABUNI, Riksdagsledamot (fp) ANDERS CARLBERG Ordförande för judiska församlingen i Göteborg NALIN PEKGUL Ordförande, Socialdemokratiska Kvinnoförbundet


Ett liv långt under medellängd

Summary: I trettonårsåldern längtade Birgitte Landström efter att vara född i en annan flickas kropp. Hon ville se ut som andra och kunna köpa vilka kläder som helst. Men hon var drygt en meter lång och ständigt uttittad.

Birgitte Landström är kortvuxen, en meter och tjugotre centimeter lång, och hon tänker tillbaka på de tidiga tonåren med blandade känslor. Hon var inte som de andra flickorna men ville vara som de, se ut som de, gå ut och roa sig som de. Att bara kunna gå in i en affär och köpa ett par byxor, ett par skor, en kjol eller en klänning var otänkbart. Hon var för kort, inte ens den minsta jeansstorleken passade hennes kropp. När hon tittade i skyltfönstren såg hon de häftiga kläderna på skyltdockorna. Samtidigt såg hon sin egen spegelbild, och den var inte en skyltdockas. Så hon gick förbi skyltfönstren med en suck och en klump i magen. - I stället brukade mamma och jag gå till en tygaffär i Nässjö, berättar hon. Vi köpte ett tyg som liknade jeanstyg. Det var så nära man kunde komma. En jätteduktig skräddare sydde jeans till mig, och jag hade dem på mig förstås. Men jag visste ju, och alla andra också, att det inte var riktiga jeans. Hon ville vara "normal" och smälta in i mängden. Inte sticka ut. Att bara vara lite mer än en meter lång gjorde att Birgitte Landström alltid syntes. Det kunde hon stå ut med, även om det var påfrestande att alltid vara kortast i Nässjö. Men att inte kunna ta på sig vad som helst, eller ha en vanlig cykel, gjorde handikappet än tydligare. - När jag var tolv tretton år skulle jag få en cykel. Mina kompisar hade 20-tums treväxlade cyklar, jag fick en barncykel utan växlar, dessutom specialanpassad. Det gick inte hänga med de andra. Urjobbigt. Birgitte Landström bor i Nässjö, är 41 år och singel, och arbetar vid polisen som civilanställd. Hon trivs med jobbet även om hon hade andra drömmar när hon var ung. Hon reser ofta - både inom Sverige och utomlands - och hon deltar i möten och konferenser för kortvuxna eftersom hon är ordförande i Föreningen för kortvuxna. I stort sett lever hon som många andra singelkvinnor i hennes ålder. På gymnasiet drömde hon om att bli veterinär, djur var det stora intresset. Men, säger hon, det gick inte. - Jag var för kort. Det hade aldrig funkat, jag hade inte kunnat utföra jobbet på det sätt som krävdes. Kor, hästar och grisar är för stora. Så tänkte jag i alla fall. I dag är det annorlunda, vi som är kortväxta kan bli nästan vad som helst. Det finns hjälpmedel och samhällets attityd har förändrats. - Nu ser man inte först och främst till längden utan till människans förmåga, säger Birgitte Landström. Hon har diagnosen akondroplasi, vilket innebär att hennes armar och ben är extremt korta. Denna form av kortvuxenhet är en av de vanligaste bland omkring 250 olika former. Birgitte Landströms föräldrar och två bröder är normallånga, den äldste brodern till och med en bit över en och nittio. Hon brukar säga att "bröderna tog vad de behövde, jag fick det som blev över". När Birgitte Landström var liten flicka tänkte hon inte mycket på sin kortvuxenhet. Hon var som hon var och lekkamraterna tyckte inte att det var något konstigt med det. I första klass fick hon en specialtillverkad skolbänk, och då började hon bli medveten om att hon inte var som kompisarna. Jo, hon var som de fast kortare, förtydligar hon. När hon var ute och rörde sig i Nässjö var stirrandet allra jobbigast. Hon kunde känna det som vassa pilar i ryggen. Människor i alla åldrar glodde efter henne - sällan på henne. Det såg hon när hon snabbt vände sig om, och då glodde hon tillbaka. Inuti kände hon sig ledsen och kränkt, men också väldigt arg. - Vad gav dem rätt att blåstirra på mig? Att kommentera, att le? Barnen var väl okej, deras nyfikenhet var - och är - begriplig. De är ärliga. Jag kunde stirra tillbaka på dem eller säga åt dem att inte glo. Men de vuxna var jag rädd för, säger hon. I den känsliga tolv-trettonårsåldern började Birgitte Landström uppleva kroppen som "onormal". Och det var då hon önskade att hon hade fötts i en "vanlig" flickkropp. Varför skulle hon se ut så här? Varför var just hon annorlunda? Hon undvek att utsätta sig för andra människors blickar och hon tog omvägar hem från skolan för att inte riskera att möta så många människor. Hon gjorde det inte i första hand för att hon skämdes för sin kropp, utan för att inte känna sig så utsatt. Hon hade olika strategier för att klara sitt annorlundaskap. Popgruppen Abba var hennes stora idoler och de blev ju igenkända och uttittade överallt, precis som hon blev i Nässjö. Hon försökte intala sig att hon var lite som Agneta och Annifrid, en "kändis" som måste lära sig att bli uttittad. Och stå ut med det. Hon var ju inte lika populär som de men det kändes ändå en aning lättare. Men hon blev irriterad, och ibland arg så att hon kokade av ilska, över att bli behandlad som ett barn fast hon var femton år. - Expediter och andra vuxna kunde vända sig till mamma eller pappa när det var något som gällde mig. Det var som att jag inte räknades, som att jag var dum i huvudet bara för att jag var kort. När jag förklarade att jag faktiskt var femton år kände de sig dumma, säger Birgitte Landström. I högstadiet följde hon med på skoldans en gång. Hon ville ju precis som alla andra "fråga chans", och frågade olika killar. - En svarade faktiskt ja. Men han ändrade sig. Det är då man känner att man är "den enda korta människan på jorden". Och ens längtan att vilja vara normal är aldrig större än då. I dag har Birgitte Landström inga problem med att vara den kortaste vuxna personen i Nässjö. Hon säger att hon inte bryr sig om att enstaka människor tittar efter henne. Det är deras problem, och fördomar, inte hennes. Hon har slutat att stirra tillbaka och några aggressioner känner hon inte. Hennes självkänsla har vuxit sig stark. En av drömmarna är att köpa en knallgul "hundkoja": Hon är inte längre rädd för att sticka ut. Händer det att Birgitte Landström fortfarande längtar efter att vara född i en annan kvinnas kropp? Nej, någon sådan längtan har hon inte, säger hon, inte heller efter att se ut som andra. Hon är nöjd med den kropp hon har, och hon har accepterat hur det blivit. - Men att acceptera tar tid. Man måste liksom pussla ihop sig själv. Birgitte Landström trivs med livet och har en familj och vänner som ger henne trygghet. - Fast det är klart att jag har funderat på hur livet hade blivit om jag hade sett ut som andra kvinnor i min ålder. Om jag hade haft barn. Om jag hade blivit veterinär. Fast så tänker nog alla ibland - långa, korta, ensamma, tjocka, arbetslösa - hur det hade blivit om inte "om" hade funnits.


”Enighet i borgerliga alliansenom miljardsatsning på tänder”

Summary: Vi presenterar här de fyra partiernas gemensamma tandvård spolitik, skriver partiernas ledande företrädare i socialutskottet.Över fyra miljarder kronor satsas på en tandvårdsreform. Det är man nu eniga om, efter att tidigare talat för olika lösningar. Från och med den 1 juli nästa år kommer den som har svåra tandproblem att få hjälp av samhället. En och en halv miljard satsas 2007 och 2,7 miljarder året därpå. Vi ska se till att tänderna inte längre är en klassfråga, lovar de borgerligas allians. Vad svenska folket behöver är inte främst hjälp att hitta hålen, utan hjälp att laga dem, skriver de borgerliga. 50 000 svenskar måste varje år betala över 15 000 kronor för sin tandvård.

Socialdemokraternas rege-ringstid har inneburit tolv förlorade år för tandvården. 1994 presenterade den dåvarande borgerliga regeringen ett förslag till tandvårdsreform. Förslaget röstades ner i riksdagen av en ohelig allians mellan socialdemokrater och Ny demokrati. Därefter har Göran Persson i valrörelse efter valrörelse bekymrat talat om att tänderna håller på att bli en klassfråga – att så blivit fallet bär socialdemokraterna alltså ansvaret för. LO rapporterade förra året om att många avstår från tandvård på grund av att de inte anser sig ha råd med den. Det gäller 35 procent av de ensamstående mammorna, och en lika stor andel bland socialbidragstagarna. Arbetare avstår betydligt oftare än tjänstemän. Hela tänder är inte på väg att bli en klassfråga – de är det redan. Låt oss ta ett exempel ur verkligheten. Annika är en lågavlönad kvinna i 40-årsåldern. Hon har tidigare klarat sig utan större tandvårdsproblem men har nu fått varbildning i en tand. Tandläkaren gör bedömningen att tanden måste dras ut. Kvinnan får välja mellan att ersätta den med en brygga för 10 000 kronor eller med ett implantat för 16 000. En annan tandläkare gör bedömningen att priset för implantatet är lågt och att hon bör satsa på det. Det hjälper inte, för kvinnan i fråga har inte råd med någotdera och tvingas leva med en glugg i tandraden. Partierna i Allians för Sverige har tidigare haft lite olika lösningar på hur tandvården ska organiseras men vi har nu kommit fram till en överenskommelse om tandvården som vi presenterar i dag. Om vi vinner valet i höst kommer dödläget i svensk tandvård att brytas. Från och med den första juli nästa år ska den som drabbas av svåra tandproblem äntligen få hjälp av samhället. Målet ska vara tydligt, alla ska ha råd med tandvård – vi ska se till att tänderna inte längre är en klassmarkör. Dagens tandvårdsförsäkring är kraftigt urholkad. Det saknas ett skydd mot höga kostnader och patienterna får betala allt mer för sin tandvård. Möjligheten att planera och överblicka sina tandvårdskostnader är obefintlig. För den som är över 65 finns ett högkostnadsskydd, men konstruktionen dras med en rad brister. 50 000 personer betalar ur egen ficka över 15 000 kronor för tandvård på ett år. Trots försäkringen är 10 000 av dessa över 65 år. Regeringen har äntligen vaknat, lagom till valrörelsen. Det som har ignorerats i tolv år är plötsligt en prioriterad fråga. Men i en valrörelse passar det tydligen bättre att ge lite till alla än att koncentrera sig på dem med störst behov. Regeringen vill satsa på subventionering av förebyggande tandvård. Ett tandhälsobesök var 18:emånad ska kosta 200 kronor, mot i dag cirka 700. Det är viktigt att uppmuntra till förebyggande tandvård, men vi tror inte att det är här tyngdpunkten i en reform bör ligga. Svenska folket behöver inte först och främst hjälp med att hitta hålen, utan med att laga dem. Vi vill börja i andra änden. Vi vill börja med Annika. Vem som helst kan drabbas av höga och oförutsedda kostnader. Under de år som rege-ringen har misskött frågan har dessutom ett uppdämt behov skapats. Vi ska därför gradvis införa ett högkostnadsskydd, som gör att staten i första hand betalar för de största problemen. Förebyggande tandvård är också viktigt och vi satsar därför också något på detta. Vi föreslår att reformen införs den 1 juli 2007. För att finansiera reformen föreslår vi lika stora anslag som regeringen. Dessutom vill vi omdisponera nuvarande tandvårdssubventioner. I dag finns nämligen subventioner till olika mindre och större åtgärder, till en sammanlagd kostnad av närmare en miljard om året. De subventionerna går till alla, oavsett hur höga samlade kostnader man når upp till. Vi tycker att det är mer rimligt att satsa pengarna på dem som drabbas av höga kostnader. De särskilda stöden till bastandvård efter 65 år och till undersökningar mellan 20 och 29 år ska vara kvar. Sammanlagt satsar vi omkring en och en halv miljard från midsommar 2007 och nästan 2,7 miljarder 2008. Av de pengarna ska 70 procent gå till ett högkostnadsskydd. Det räcker för att ta hand om större delen av kostnaderna för dem som är hårdast drabbade. Taket i det högkostnadsskydd som införs ska sedan sänkas väsentligt under mandatperioden. När taket blir lägre försvinner behovet av dagens särlösning för personer över 65 år. Det är viktigt, eftersom särlösningen leder till att människor strax under 65 år skjuter upp viktiga åtgärder vilket riskerar att förvärra deras problem. De återstående 30 procenten till förebyggande tandvård ska individen själv kunna styra över. Till skillnad från socialdemokraterna tror vi att människor själva vet vilken lösning som passar dem. En möjlighet ska vara att få pengarna som en tandvårdscheck, som kan användas både hos privata tandläkare och hos folktandvården. Tandvårdschecken fungerar både som en subvention och som en påminnelse om att gå till tandläkaren regelbundet. Detta system används redan för barn- och ungdomstandvården i vissa landsting. Ett alternativ ska vara att använda pengarna som en delbetalning för abonnemangstandvård, ett system som också redan finns i flera landsting. Privattandläkarna, tandhygienisterna och tandsköterskorna har med rätta reagerat över vårdminister Ylva Johanssons uttalanden om att prisreglera tandvården. Statlig styrning av priserna är en förföriskt enkel lösning, men tidigare försök till prisreglering har havererat och lett till tandläkarbrist. I likhet med regeringens utredare tror vi att prisreglering skadar marknaden till men för konsumenten – denna typ av centralstyrning riskerar att skapa köer och flaskhalsar. Regeringen demonstrerar åter sin reflexmässiga misstro mot konkurrens. De positiva åtgärder som behövs är i stället de som tandvårdsutredningen lyfter fram; garanterad tillgång till information om priser, både direkt från vårdgivaren och via exempelvis en elektronisk prisjämförelsetjänst. Vi vill också se ett slags ”Konsumenternas tandvårdsbyrå” med rådgivning. På så sätt hindrar vi att ökade offentliga subventioner blir kostnadsdrivande. Socialdemokraterna bär genom sin passivitet ansvaret för att tänderna åter blivit en klassfråga. För alliansen är misslyckandet inom tandvården ett exempel på att Sverige, trots världens högsta skatter, har långtifrån världens bästa välfärd. Mot den bakgrunden ser Allians för Sverige det som en prioriterad uppgift att omedelbart efter ett maktskifte börja skapa en tandvård där alla har råd att gå till tandläkaren. Vi presenterar ett tydligt alternativ till regeringen – de vill satsa mer till alla, vår prioritet är att i första hand prioritera dem som i dag inte har råd att få sina tänder lagade. Cristina Husmark Pehrsson (m) Erik Ullenhag (fp) Chatrine Pålsson (kd) Kenneth Johansson (c)


En jubilar med växande makt

Summary: Kung Carl XVI Gustaf har lyckats väl, men monarkin förblir en rest från ett fördemokratiskt samhälle. Kungens växande opinionsmakt ska inte underskattas.

Det har gått sextio år sedan han föddes, femtionio sedan hans far omkom och trettio sedan han gifte sig. De är grundårtalen för kung Carl XVI Gustafs regenttid. 1946 – efter fyra prinsessor föds en prins och arvsföljden är räddad. 1947 – prins Gustaf Adolf dör och Sverige besparas en uppslitande tvist om huruvida landet kan ha en statschef som visat så öppna sympatier för Hitlerriket. Monarkin får en frist. 1976 – kung Carl XVI Gustaf har gjort sitt viktigaste val och träffat rätt. Silvia Sommerlath blir drottning och en mönsterfamilj börjar formeras på Slottet. Det är alltså en 60-åring som fått det mesta rätt trots en del startsvårigheter. Efter mer än trettio år med Sverige i tiden har kungen uppnått den ställning som symbol vilken författningen ger honom. En samlande kraft ovan partier och dagsdebatt och med förmågan att vara ”Sverige” för alla som bor här, oberoende av härkomst, tro eller kulturell tillhörighet. Det var denna kungens roll som ett slags gemensam nämnare som övertygat den socialdemokratiska politikern Nalin Pekgul om monarkins överlägsenhet. (DN Debatt 24/3) Därmed förde hon in debatten om monarki respektive republik i dagens svenska samhälle. Här är det inte längre konservativa officerare eller prinsesskvallrande tanter som ser ett värde i monarkin. Kungen står för något väsentligt för barnen i Rinkeby och andra nya svenskar, en visserligen avlägsen men markerande institution, och kungafamiljens nedslag i förorterna blir betydelsfulla manifesteringar från det svenska samhällets översta skikt. Kungen skulle kunna göra den socialdemokratiska sloganen ”alla ska med” till sin. Låt vara att kung Carl XVI Gustaf lyckats väl, att han och hans familj är populära, men det gör inte vårt statsskick oantastligt. Tvärtom. Monarki är en rest från ett fördemokratiskt samhälle. I den utformning den svenska monarkin nu har är den förvisso inget hot mot den politiska demokratin, kungen har ingen roll i det politiska livet. Hans uppgift är ceremoniell – ta emot främmande länders sändebud, besöka andra statschefer till exempel, och symboliskt-representativ – att medverka i ett otal evenemang, dela ut medaljer och priser, resa runt med storföretagsdelegationer etcetera. Därtill har han i vår medietäta tid fått ett slags kändisroll, det vill säga han och hans familj visar med sin livsstil och de uppgifter de väljer ut åt sig på vad som ”gäller”. Somliga bedömare menar att kung Carl XVI Gustaf därmed är mäktigare än vad kungar varit på mycket länge. Denna opinionsmakt ska inte underskattas, den är mer subtil än partipolitikerns men den är icke desto mindre politisk. Dock har den ingen plats i författningen, därför blir diskussionen om monarkins vara eller inte vara lätt steril. De som förespråkar republik framstår lätt som stelbenta principryttare, medan monarkiförsvararna kan säga att kungen ju ingen makt har men bjuder litet tradition och glans. Den fråga vi bör ställa oss är: Ska Sverige, där frihet och jämlikhet är starka värden, företrädas av en familj eller ska också vår främsta representant väljas med folkets aktiva stöd? Skulle vi svara ja på den senare frågan är det inte osannolikt att vinnaren skulle heta Carl Gustaf Bernadotte. En helt annan sak är förstås om han skulle ställa upp frivilligt. Grattis på födelsedagen, Ers majestät! Dn 30/4 2006


"Enighet i borgerliga alliansen om miljardsatsning på tänder"

Summary: Vi presenterar här de fyra partiernas gemensamma tandvård spolitik, skriver partiernas ledande företrädare i socialutskottet. Över fyra miljarder kronor satsas på en tandvårdsreform. Det är man nu eniga om, efter att tidigare talat för olika lösningar. Från och med den 1 juli nästa år kommer den som har svåra tandproblem att få hjälp av samhället. En och en halv miljard satsas 2007 och 2,7 miljarder året därpå. Vi ska se till att tänderna inte längre är en klassfråga, lovar de borgerligas allians. Vad svenska folket behöver är inte främst hjälp att hitta hålen, utan hjälp att laga dem, skriver de borgerliga. 50 000 svenskar måste varje år betala över 15 000 kronor för sin tandvård.

Socialdemokraternas regeringstid har inneburit tolv förlorade år för tandvården. 1994 presenterade den dåvarande borgerliga regeringen ett förslag till tandvårdsreform. Förslaget röstades ner i riksdagen av en ohelig allians mellan socialdemokrater och Ny demokrati. Därefter har Göran Persson i valrörelse efter valrörelse bekymrat talat om att tänderna håller på att bli en klassfråga - att så blivit fallet bär socialdemokraterna alltså ansvaret för. LO rapporterade förra året om att många avstår från tandvård på grund av att de inte anser sig ha råd med den. Det gäller 35 procent av de ensamstående mammorna, och en lika stor andel bland socialbidragstagarna. Arbetare avstår betydligt oftare än tjänstemän. Hela tänder är inte på väg att bli en klassfråga - de är det redan. Låt oss ta ett exempel ur verkligheten. Annika är en lågavlönad kvinna i 40-årsåldern. Hon har tidigare klarat sig utan större tandvårdsproblem men har nu fått varbildning i en tand. Tandläkaren gör bedömningen att tanden måste dras ut. Kvinnan får välja mellan att ersätta den med en brygga för 10 000 kronor eller med ett implantat för 16 000. En annan tandläkare gör bedömningen att priset för implantatet är lågt och att hon bör satsa på det. Det hjälper inte, för kvinnan i fråga har inte råd med någotdera och tvingas leva med en glugg i tandraden. Partierna i Allians för Sverige har tidigare haft lite olika lösningar på hur tandvården ska organiseras men vi har nu kommit fram till en överenskommelse om tandvården som vi presenterar i dag. Om vi vinner valet i höst kommer dödläget i svensk tandvård att brytas. Från och med den första juli nästa år ska den som drabbas av svåra tandproblem äntligen få hjälp av samhället. Målet ska vara tydligt, alla ska ha råd med tandvård - vi ska se till att tänderna inte längre är en klassmarkör. Dagens tandvårdsförsäkring är kraftigt urholkad. Det saknas ett skydd mot höga kostnader och patienterna får betala allt mer för sin tandvård. Möjligheten att planera och överblicka sina tandvårdskostnader är obefintlig. För den som är över 65 finns ett högkostnadsskydd, men konstruktionen dras med en rad brister. 50 000 personer betalar ur egen ficka över 15 000 kronor för tandvård på ett år. Trots försäkringen är 10 000 av dessa över 65 år. Regeringen har äntligen vaknat, lagom till valrörelsen. Det som har ignorerats i tolv år är plötsligt en prioriterad fråga. Men i en valrörelse passar det tydligen bättre att ge lite till alla än att koncentrera sig på dem med störst behov. Regeringen vill satsa på subventionering av förebyggande tandvård. Ett tandhälsobesök var 18:e månad ska kosta 200 kronor, mot i dag cirka 700. Det är viktigt att uppmuntra till förebyggande tandvård, men vi tror inte att det är här tyngdpunkten i en reform bör ligga. Svenska folket behöver inte först och främst hjälp med att hitta hålen, utan med att laga dem. Vi vill börja i andra änden. Vi vill börja med Annika. Vem som helst kan drabbas av höga och oförutsedda kostnader. Under de år som rege-ringen har misskött frågan har dessutom ett uppdämt behov skapats. Vi ska därför gradvis införa ett högkostnadsskydd, som gör att staten i första hand betalar för de största problemen. Förebyggande tandvård är också viktigt och vi satsar därför också något på detta. Vi föreslår att reformen införs den 1 juli 2007. För att finansiera reformen föreslår vi lika stora anslag som regeringen. Dessutom vill vi omdisponera nuvarande tandvårdssubventioner. I dag finns nämligen subventioner till olika mindre och större åtgärder, till en sammanlagd kostnad av närmare en miljard om året. De subventionerna går till alla, oavsett hur höga samlade kostnader man når upp till. Vi tycker att det är mer rimligt att satsa pengarna på dem som drabbas av höga kostnader. De särskilda stöden till bastandvård efter 65 år och till undersökningar mellan 20 och 29 år ska vara kvar. Sammanlagt satsar vi omkring en och en halv miljard från midsommar 2007 och nästan 2,7 miljarder 2008. Av de pengarna ska 70 procent gå till ett högkostnadsskydd. Det räcker för att ta hand om större delen av kostnaderna för dem som är hårdast drabbade. Taket i det högkostnadsskydd som införs ska sedan sänkas väsentligt under mandatperioden. När taket blir lägre försvinner behovet av dagens särlösning för personer över 65 år. Det är viktigt, eftersom särlösningen leder till att människor strax under 65 år skjuter upp viktiga åtgärder vilket riskerar att förvärra deras problem. De återstående 30 procenten till förebyggande tandvård ska individen själv kunna styra över. Till skillnad från socialdemokraterna tror vi att människor själva vet vilken lösning som passar dem. En möjlighet ska vara att få pengarna som en tandvårdscheck, som kan användas både hos privata tandläkare och hos folktandvården. Tandvårdschecken fungerar både som en subvention och som en påminnelse om att gå till tandläkaren regelbundet. Detta system används redan för barn- och ungdomstandvården i vissa landsting. Ett alternativ ska vara att använda pengarna som en delbetalning för abonnemangstandvård, ett system som också redan finns i flera landsting. Privattandläkarna, tandhygienisterna och tandsköterskorna har med rätta reagerat över vårdminister Ylva Johanssons uttalanden om att prisreglera tandvården. Statlig styrning av priserna är en förföriskt enkel lösning, men tidigare försök till prisreglering har havererat och lett till tandläkarbrist. I likhet med regeringens utredare tror vi att prisreglering skadar marknaden till men för konsumenten - denna typ av centralstyrning riskerar att skapa köer och flaskhalsar. Regeringen demonstrerar åter sin reflexmässiga misstro mot konkurrens. De positiva åtgärder som behövs är i stället de som tandvårdsutredningen lyfter fram; garanterad tillgång till information om priser, både direkt från vårdgivaren och via exempelvis en elektronisk prisjämförelsetjänst. Vi vill också se ett slags "Konsumenternas tandvårdsbyrå" med rådgivning. På så sätt hindrar vi att ökade offentliga subventioner blir kostnadsdrivande. Socialdemokraterna bär genom sin passivitet ansvaret för att tänderna åter blivit en klassfråga. För alliansen är misslyckandet inom tandvården ett exempel på att Sverige, trots världens högsta skatter, har långtifrån världens bästa välfärd. Mot den bakgrunden ser Allians för Sverige det som en prioriterad uppgift att omedelbart efter ett maktskifte börja skapa en tandvård där alla har råd att gå till tandläkaren. Vi presenterar ett tydligt alternativ till regeringen - de vill satsa mer till alla, vår prioritet är att i första hand prioritera dem som i dag inte har råd att få sina tänder lagade. Cristina Husmark Pehrsson (m) Erik Ullenhag (fp) Chatrine Pålsson (kd) Kenneth Johansson (c)


På gyllene mark

Summary: Ett turkiskt ordspråk säger att "Istanbuls jord är av guld". Staden har varit centrum för tre mäktiga imperier. Vi slår följe med diktaren och Istanbulälskaren Gunnar Ekelöf på vandring genom en stad gammal, stor och magisk nog att rymma alla mänskliga drömmar.

Det sägs att varje stad har en säregen själ. Men vad skulle den själen vara summan av? Av dess storlek, historia och kultur? Dess arkitektur, geografi och natur? Eller beror en stads själ av folklivet, av dofter, ljud, ljus och temperatur? Kanske "känns" staden bäst när man vandrar på ringlande kullerstensgator och anar skepnaderna i köken genom matoset, eller när man står högst uppe på en kulle i skymningen och ser de sista fiskebåtarna anlägga hamnen samtidigt som teveapparaternas blå ljus strålar ut från miljontals fönster. Kanske är en stads ande blott verkan av tiden som vi lever i. Lika rörlig, lika föränderlig och gåtfull. Av alla de platser jag besökt i världen finns det dock en stad som varken låter sig beräknas eller definieras, utan som är summan av varje besökares och av sina invånares definitioner. Varje gång jag vandrar på Istanbuls gator, slår det mig att staden inte har en själ, eller en identitet. Istanbul är en stad med hisnande kast mellan det jordnära och det förflugna, det historiska och moderna, mellan yttersta misär och överdådig prakt. En stad som är stor, gammal och magisk nog att rymma alla drömmar och utopier. Den enda i världen belägen både i Asien och Europa och som är lika otrogen mot öst som mot väst. Vad annat att förvänta sig av en stad som varit centrum i tre mäktiga riken, och som ståtar med alla dessa civilisationers glamour, intriger och mystik. Eller för att citera Napoleon: "Då världen blir ett rike, är Istanbul den naturliga huvudstaden." En skimrande februaridag för sex år sedan upptäckte jag Istanbul på riktigt. Eller, insåg snarare - trots att jag hade bott i staden, trots otaliga besök hos släkt och vänner - att staden är så mycket mer. Att lika litet som en människa kan definiera sig själv kan hon göra det om Istanbul. Den gången var det Gunnar Ekelöf och poesin som förde mig till staden. Jag hade läst att min husgud under ett besök i gamla Konstantinopel 1965 hade drabbats av en sådan poetisk ingivelse att en våg av uppdämda skaparkrafter förlöstes inom honom. Han och hustrun Ingrid hade besökt reningskällan Ayiasma i ruinerna av de bysantinska kungarnas högsäte i Istanbul, Vlachernepalatset. I källan, som ligger vid Gyllene Hornets vatten, brukade kungarna varje fredag rena sig till kropp och själ. Under besöket hällde kyrkvaktmästaren, oombedd och som en obruten tradition genom sekler, vatten över paret Ekelöfs händer. Poeten blev omtumlad och gripen av åtgärden. Drömde om en ängels kallelse som han måste svara på. Under en konjaksrusig natt på hotell Hilton skrev han i ett svep sjutton dikter - och lade därmed grunden till den moderna svenska poesins mest mystiska och sensuella diktverk: "Diwan över fursten av Emgión." Vandringen i Ekelöfs fotspår förde mig till miljöer som ingen guidebok, historiebok eller bekant i staden kunde göra rättvisa med sina förklaringar och beskrivningar. Nu, våren 2006, förefaller samma promenad lika oförutsägbar när jag och fotografen Fredrik Funck startar högst upp på Fatihs höjder där den 1700 år gamla akvedukten bromsar upp fartdårarna. Västerut, parallellt med den hårt trafikerade huvudvägen, ligger rader av butiker som säljer brudklänningar i alla färger, former och priser. Ovanför entrén till en av flervåningsbutikerna står: "Finner Du ingen Brudklänning värd att bära på ditt bröllop, har Du inte funnit rätt make." Kebabsalongerna finns också här, likaså matmarknaderna, kaféerna, kringelförsäljarna, skoputsarna, tiggarna och de herrelösa katterna och hundarna. Liksom överallt i Istanbul. Men dessa kvarter, präglade av en nästan lantlig atmosfär mitt i storstadskaoset och som främst hyser inflyttade bönder från landets sydöstra delar, anses också vara Istanbuls mest fundamentalistiska. Vilket syns i gatubilden med kvinnor i heltäckande svarta chadorer och män med vita kalotter på huvudet. Följdriktigt finns en av stadens största religiösa byggnader här. Fatihmoskén, som Mehmet Erövraren lätt uppresa efter att ha intagit staden 1453. Moskén skulle symbolisera furstens, turkarnas och islams överlägsenhet gentemot de kristna bysantinerna. Det sägs att arkitekten fick plikta med sitt huvud för att kupolen var mindre än Haga Sofias. Kanske ångrade Mehmet Erövraren det brutala tilltaget; han lät sig trots allt begravas i området. I denna del av staden bär varje kvarter på en liknande historia. Ty i Istanbul har varje objekt sin hemliga berättelse. Som Choramuseet, tjugo minuters gångavstånd från Fatihmoskén. Chora är vigt åt Jungfru Maria och hennes mor Anna och var kyrka fram till turkarnas intåg i Konstantinopel. Den kvadratiska byggnaden ser inte mycket ut för världen där den ligger mitt i ett livligt bostadsområde med hantverkare, skrothandlare, kvinnor som tvättar fönster och barn som leker bland de pastellfärgade trähusen på branta gator, som klättrar ner mot vattnet och det bysantinska rikets vagga: Gyllene Hornet. Inne i byggnaden skenar dock fantasin i väg, i 48 avdelningar skildrar mosaiker och fresker scener ur den bibliska historien. Det var hit grekerna forslade den berömda Hodigitria-madonnan, i hopp om att den heliga ikonen skulle avvärja turkarnas anfall. Efter att ha erövrat staden täckte turkarna över mosaikerna med kalk. Dessa blottlades och restaurerades när kyrkan/moskén utnämndes till museum efter andra världskriget. Att vandra runt i Chora är som att vidröras av ett ögonblick som inte tillhör tiden. Som en resa i Ekelöfs dikt. En hel vägg upptas av Hodigitria-madonnan i sin blå mantel, bärande på ett förvuxet, stint stirrande Jesubarn i famnen: Kunde jag beskriva Höghet valde jag blått Och två stoftkorn Guld: En stjärna vid huvudet en stjärna vid fötterna och under fotsulorna en spegelbild slutande i en stjärna. Chora, Kariye Camii Museum på turkiska, ligger innanför Theodosius II:s stadsmur, som med sina torn och skyttevärn löper från Bosporens mynning till Gyllene Hornet. Längs den över sex kilometer långa muren finns ett lapptäcke av små koloniliknande lotter där de fattigaste odlar tomater, gurka och vitkål. I detta väldiga område, som rymmer stadsdelarna Karagümrük, Fener och Balat, finns det oförställda, det gamla grekiska Konstantinopel som möter det förvisso nya men likväl fattiga och trasiga Istanbul. De låga husen med sina fantasifulla fönsterkarmar och sönderspruckna fasader hålls fortfarande olåsta. På de lika trånga som branta kullerstensgatorna levs livet på gatan. Barn leker med pappersdrakar, spelar kula, hoppar hopprep, brottas eller spelar fotboll. Här och var plåtskjul där tvätten hänger på tork och rök stiger upp från rostiga rör. Gamla män och kvinnor med blicken i fjärran sitter på träpallar utmed husfasaderna och tummar på sina radband. Slamret från verkstäder blandas med ljudet av skedar som rör i glas i koleldade tehus dit arbetslösa män flytt tristessen för ett parti kortspel och backgammon. Bärare hukar under sina laster, hemlösa inreder tillfälliga hem i ruiner och fruktförsäljarna gnider sina äpplen och apelsiner i väntan på kunder. Här överlever människan tillvarons grymhet utan att bortförklara den. Här finner hon det meningsfulla i det meningslösa. En äldre cykelreparatör undrar varför vi bemödat oss att besöka området. - Vi vill skildra det äkta Istanbul, svarar jag. Han skrattar sarkastiskt, gestikulerar med sina håriga armar och svarar att Istanbul är en hora: - Staden sviker sina barn och utdelar de vinnande korten till de redan välbeställda. Ta en bild på mig i stället och hälsa era landsmän att jag knullar borgmästaren och hans älskarinnor. Den tjocke mannen rätar på ryggen och intar en stolt posé. Han får mig att tänka på min gamla granne tant Basaks beskrivning av staden, när jag bodde här: "I början är hon, ung, vacker och älskad, på slutet gammal sköka, såld och förnedrad." Staden är som en kvinnlig motsvarighet till Ekelöfs kurdiske furste av Emgión. Förödmjukad men med bibehållen stolthet. Hennes öde upprepas ständigt. Ibland uppträder hon som en skugga eller som en krusning på Bosporens turkosa vatten, ibland smälter hon samman med en prins, ett helgon eller med gudabilder. Ibland är hon bara en spegelbild i vrede eller i fullkomlig tystnad. Som en moder till livets dubbelhet. Jag borde vara van nu, men överraskas ändå alltid av att det nog är poesin som kan beskriva stadens själ, som genomsyras av en tusenårig gammal andning. Här rör sig invånarna mellan nattliga skugglandskap och bländande drömvärldar. Rösterna är en kör av härskare och slavar. Av sinnlighetsmystik och civilisationskritik. Av andar och människor. Staden som en antites, där födelsen talar med döden, förnedringen med njutningen, kaos med ordningen. Likväl räcker beskrivningarna inte till; ty staden vibrerar av trots mot världsliga och fysikaliska lagar. Det var också vandringar i dessa de mest muslimska stadsdelarna som fick mig att inse att Istanbul egentligen inte är moskéernas, utan kyrkornas stad. Bakom många intetsägande järnportar i Balat, Fener och Eyüp döljer sig kyrkor eller kloster. Kristendomen fick fäste i staden kring mitten av 300-talet och döptes först om från Byzantion till Nova Roma, Nya Rom - även den byggd på sju kullar - och sedan till Konstantinopel efter kejsar Konstantin. När romarriket slutligen föll lät Konstantin den store, som vunnit makten, kristna staden i det nya Östromerska riket och grekiska blev det ledande språket. Ett årtusende senare intog ottomanerna Konstantinopel och ändrade namn på staden till Istanbul. De ottomanska härskarna gjorde sig snabbt kända som toleranta gentemot andra folkslag och religioner. Kristna och judar tilläts leva i fred, trots att islam var huvudreligion. Västerländsk konst, litteratur, musik, poesi och arkitektur tilläts få sin rättmätiga plats och bosättare strömmade in till staden från rikets alla hörn. Istanbul var världens mest kosmopolitiska stad under det vidsträckta ottomanska rikets glansdagar och rymde stundtals mer är 70 olika folkslag. En stad vars mångfald en gång fick Hemingway att skriva: "Det finns 168 officiella helgdagar i Constan, muhammedanska, kristna, judiska... därför är varje ynglings stora ambition i livet att få plats på en bank." Ur den bysantinska kristenhetens vagga växte Istanbuls nya religiösa centrum fram vid Gyllen Hornets krök. Varje blivande sultan kröntes i Eyüpmoskén, som fått sitt namn efter Muhammeds fanbärare Eyüp Ensari. Moskén är den heligaste muslimska platsen i Europa och rymmer på sin innergård Ensaris grav, dit allt ifrån gifta par och barnlösa och sjuka från hela landet kommer för att välsignas med fruktsamhet eller botas från krämpor. I moskéns omgivningar finns inga barer eller restauranger som serverar alkohol. Få kvinnor går barhuvade i området, som ibland kallas för det religiösa Ak-partiets huvudkvarter. På gatorna och i stånden säljer skäggprydda män dadlar, essenser och radband från Mecka, muslimska affischer och tidskrifter, koraner, cd-skivor med böner, och andra religiösa föremål. Från moskén sträcker sig en gigantisk begravningsplats på båda sidor av den cypressklädda kullen. Uppe på toppen ståtar Pierre Lotis kafé, namngivet efter den franske 1800-talsförfattaren som i skuggan av platanerna fantiserade ihop romanser med haremskvinnor i intrigmakarnas ottomanska palats. Den hänförande vyn sträcker sig över Gyllene Hornet till Galata med dess hamn, sekelskifteshus och genuesiska stadskärna och vidare mot Bosporens mynning och Eminönüs täta båttrafik mellan den europeiska och den asiatiska sidan. En ung kvinna i fotsid kappa och sjal sitter ensam vid ett bord och tittar rakt framför sig medan servitörer i säckiga Shalvarbyxor skyndar mellan borden och serverar te och turkiskt kaffe till livligt diskuterande franska turister och helglediga lokalbor. Trots den strida strömmen av gäster som kommer och går sitter kvinnan kvar, lika orörlig och tyst. Tänker hon på släktingar som ligger begravda på kullen? Eller på framtiden? Väntar hon bara på en hemlig älskare? Tänker hon rent av på Pierre Loti och den ottomanska dekadensen...? Just när vi ska gå lyfter kvinnan diskret på sin hårt knutna sjal och blottar lite av sitt mörkbruna hår - hon rättar till de små hörlurarna och fortsätter lyssna på sin mp3-spelare. Med blicken riktad mot samma punkt, lika tyst, lika orörlig. Lika traditionell, modern och överraskande som staden nedanför hennes stövlettprydda fötter. Att vandra härifrån till två av Istanbuls främsta attraktioner, Haga Sofia och Blå moskén, är en timmes resa genom årtusenden och tusende existentiella projektioner. På den flera kilometer långa promenaden från Gyllene Hornet till Sultanahmet passerar vi Galatabron där fattiga och förhoppningsfulla kurder skriker ut sina varors förträfflighet. Människor som lämnat döende byar och förbrända landskap för att bli delar av det rika och vackra Istanbul. Drömmar som förblir just drömmar, trots att ordspråket säger att "Istanbuls jord är av guld". Vi tar en omväg över Aksaray där ryska prostituerade med såriga läppar och bleka kinder kommit att bli en lika vanlig syn som kringelförsäljarna. In på en mörk bakgata och klagosånger strömmar ut från ruskiga krogar där det dricks för att glömma. Ett par kvarter senare, eleganta shoppinggator med flotta restauranger där en minimal förrätt kostar lika mycket som skoputsaren tjänar på en dag. Mercedes och BMW-jeepar nonchalant parkerade vid trottoarkanten där uttråkade, plastikopererade överklassdamer lastar in blänkande kassar från de stora modehusen. Pustar vidare en kvart till och tiden står stilla - som ett ovedersägligt bevis på att världshistorien inte gömts undan i böcker och på museer: flerhundraåriga bad med ottomanska kaffehus, fontäner och basarer, antika murar, obelisker och ruiner av en gång storslagna palats och villor. Kopparslagarnas kvarter övergår i guldsmedernas, som övergår i skinnmakarnas, som övergår i skräddarnas, kryddförsäljarnas, skomakarnas... Ingen början och inget slut på vare sig kommersen, myllret, dofterna, turisterna eller tiggarna. Och över allt detta tronar Blå moskéns sex minareter ståndaktigt mot den trasiga vårhimlen. Vilken poesi skulle Ekelöf inte kunnat skapa av dessa scener om han levat i dag? Ty staden har skiftat både färg och humör sedan sist. 1960-talets en och en halv miljon invånare har tiodubblats, andelen fattiga har ökat samtidigt som det byggs skyskrapor av stål och glas, handlas snabbt med aktier, surfas på bredbandsnät och talas i 3G-mobiler. Mittemot Blå moskén reser sig Haga Sofia, den heliga visheten på grekiska, som en antites. Enligt legenden skall kejsar Justinianus vid invigningen av kyrkan år 537, då världens största takförsedda byggnad, ha stått under den drygt 60 meter höga kupolen och utbrustit: "Jag har överträffat dig Salomo." Det är lätt att förstå kejsarens hänförelse, kyrkan, som blev moské som blev museum, är ett under av tyngdlöst tillstånd där tanken flyger högt mellan koraninskriptioner och de bibliska mosaikerna. Och mitt i allt detta skandinavisk graffiti av vikingar som tagit värvning hos kejsaren. En av vikingarna gjorde sig odödlig genom att rista in sitt namn: Halvdan. Istanbul har varit huvudperson i flera av den turkiske postmoderne författaren Orhan Pamuks verk. En stadsskildrare i ett land där den sociala landsbygdsromanen haft en framskjuten plats. Likt en Joyce leker Pamuk med nuets och minnets speglar och irrvägar i staden vid Bosporens sund. I böcker som "Den vita borgen", "Den svarta boken" och "Mitt namn är röd" tas läsaren med på en färd bland handelsbodar och bordeller, barer, moskéer, politiska och religiösa samlingsplatser. Ingen författare har som Pamuk kunnat skildra Istanbul så precist genom stadens labyrinter. Stadens son Pamuk om någon, låter läsaren förföras av historien, passionen och lidandet, i en lika sann som inbillad färd tvärs igenom skilda världar och tidsepoker som går in i och ut ur varandra. Människor som aldrig varit i eller som besökt staden enstaka gånger frågar mig ofta vad de ska besöka och göra, var man ska äta, shoppa och vila sig i Istanbul. - För att få ut så mycket som möjligt av staden, brukar de tillägga. Fråga mig i stället om meningen med livet. Hur ska man förstå en stad som är drygt 170 kilometer lång och 60 kilometer bred? Som växer med drygt 600.000 invånare - ett Göteborg - per år? Kanske starta med en tur till Prinsöarna dit ottomanska sultaner med haremsdamer en gång sökte sig för att komma undan sommarhettan på fastlandet? Kanske tillbringa mer tid på den asiatiska sidan, som sällan besöks av turisten, men som med sitt lika intensiva folkliv, sina dofter, sorger, drömmar och brustna illusioner är lika äkta som palatsen, kyrkorna och nattklubbarna på den europeiska sidan? Besöka undervattenscisternen mittemot Haga Sofia, den som påminner om ett sjunkande palats, som bjuder på klassisk musik, ljudet av vattendroppar och som skänker svalka och ro när temperaturen kryper upp mot fyrtio grader och gatuförsäljarna blir för påträngande? Uppleva staden från vattnet med någon av de otaliga båtturerna, som dessutom bjuder på levande musik, dignande mezebord och gränslöst med raki? Varför inte sätta sig på en parkbänk innanför murarna till det väldiga Topkapipalatset, varifrån det ottomanska riket styrdes i över 400 år, och fantisera om sultanernas, prinsarnas och haremsdamernas liv, om förbjudna fröjder under seraljens skugga och om ovärderliga skatter, om intriger, avhuggna huvuden och storslagna fester? Gå på turkiskt Hamam och bli flådd men ren på de varma marmorplattorna? Besöka ännu en nattklubb eller meyhane med zigensk orkester i Taksim, köpa ännu ett par skor och juveler i de eleganta butikerna i Nisantasi? Bli nöjd i Grand Bazar för att du prutat på skinnväskan med trettio procent - trots att du skulle kunna pruta lika mycket till? Gå på Pera Palace och dricka eftermiddagste och fantisera om vad Greta Garbo, Josephine Baker, Hemingway, spionerna Mata Hari och Kim Philby gjorde på hotellet? Stå kvar bland duvorna på Taksimtorget och låta natten falla? Betrakta tiggarna med ohyra i vecken och utsträckta händer, se hur ett par hemlösa breder ut kartonger på en gräsplätt och somnar intill utslagna thinnersniffare? Eller vandra jämsides med kringel- och cigarrettförsäljarna som kryssar med sina vagnar mellan horden av bussar och bilar medan de försöker överrösta lottoförsäljarna som lovar garanterad vinst på nästa lott? Stanna upp till ljudet av tusentals böne-utropare vars stämmor fyller den milda vårluften och kallar de gudfruktiga till kvällsbön? Eller headbanga med de långhåriga hårdrockare som dyker upp från ingenstans med sina bergsprängare på högsta volym - till en grupp afrikanska flyktingars förskräckelse? Varför inte vandra på paradgatan Istiklal, fönster-shoppa i modebutikerna, gå på nattklubbar med 360 graders utsikt från hustaken, gå på konsert, galleri, fiskmarknad, köpa antikviteter, en ny gitarr, världsmusik, äta komagesoppa eller grillad bläckfisk? Eller sitta på ett kafé och bara betrakta - försjunken i tankarnas värld, lyssnande till stadens viskningar? Nej, inga måsten, inga planer, ingen lista som måste prickas av. Jag försöker aldrig få ut "mycket" av staden. Därtill är den för stor, för vild, för föränderlig - för otrogen. Därför räcker inte ett helt liv för Istanbul. Och inte heller någon text. Däremot kanske ett par ord av Gunnar Ekelöf, som liksom staden bekände sig till upproret och som vägrade välja någon annan väg än sanningens: Sagan är oändlig: Den börjar där den slutar. Resa dit: Flera resarrangörer har Resa dit: Flera resarrangörer har paketresor till Istanbul, bland annat Fritidsresor, Ving, Airtours och Cityspecialisten, priser från 3.000 kr per person för flyg och plats i dubbelrum två nätter. Reguljärflyg bland annat med SAS, Air France, KLM och Turkish Airlines, priser från drygt 2.000 kr t/r. Logi: Ett dubbelrum på mellanklass kostar från 500 kr per natt. Mat: Haci Abdullah (Sakizaga Caddesi 17. Taksim), alla sorters husmankost, även vegetariska rätter, vänlig service och prisvärt. Darüzziyafe, (Sifahane Sokak 6, nära Süleymanmoskén), som att flyttas tillbaka till ottomanska tiden, vacker byggnad med pelarförsedd innergård och springbrunn, gammal kokkonst, stort urval av kött, fisk och vegetariskt. Asistane (ligger vägg i vägg med Choramuseet i Karagümrük), den enda restaurangen i Turkiet som bjuder på autentiska ottomanska rätter, sedan 1990 har en hängiven personal jagat förlorade smaker med akademisk glöd, smaker som legat gömda i Topkapipalatsets arkiv i nästan 500 år. Dessutom använder personalen sig av en mängd andra källor såsom de övriga ottomanska palatsens huvudliggare och utländska diplomaters och besökares memoarer, för att återskapa autentisk ottomansk kokkonst. Prova mördegsbakad lammskenben med spenat och örter, saffransmarinerad piggvar, fårost- och vitlöksöverbakade ostron - alla recept från november 1539 då sultan Suleyman den Store höll en historisk fest med 250 rätter för att fira prinsarna Beyazits och Cihangirs omskärelse, samma Beyazit, som när han tillträdde tronen, lät avrätta alla sina bröder för att få "arbetsro". Nattklubbar: Blakk (Muallin Naci Caddesi No 119. Ortaköy. tel: 0212-236 72 56), restaurang och nattklubb i två våningar nära vattnet med magnifik utsikt över Bosporen, trägård på sommaren, bra ganska dyr internationell mat. Intill vattnet, Bilsak Bes Kat (bi Siraselviler Caddesi/Cihangir, Siganci Sokak), avslappnad krog och bar i en före detta privatbostad, hänförande utsikt, terrass på sommaren, för alla: konstnärer, turister, affärsmän, bohemer, gaya, straighta. Musik: Babylon (Sehbender Sokak 3. Tünel, Taksim, www.babylon.com.tr), Istanbuls bästa musikscen med internationellt renommé, alltifrån zigensk orkester, elektro, house till blues och jazz från staterna och Afrika. Badehane (General Yazgan Sokak 5. Tünel, Taksim, www.badehane.itgo.com), liten scen med många lokala artister, för gamla såväl som för unga, judisk, kurdisk, armenisk, turkisk musik. Världsarv: Istanbuls historiska centrum är ett av Turkiets nio världsarv. Istanbul Charterresearrangörer till Turkiet Bildspel: Istanbul


Pärlband av guld

Summary: Tre små öar precis utanför Franska rivieran, små smycken med frisk luft och kristallklart vatten lockar både med sin stillhet och sina militära fort. Dessutom är de både bil- och rökfria. Välkommen till Ile de Porquerolles, Ile de Port-Cros och Ile du Levant.

En lyckad blandning av den allra vackraste Medelhavsnatur, kolonialtidens Afrika, lite Västindien och lite Gotland. Ett eldorado för bil- och rökhatare, naturvänner och älskare av militära fort. Ett paradis med tystnad, ren luft och kristallklart vatten - bara en kort båtresa från den hektiska Franska rivieran. Det är ingen slump att de tre öarna utanför Toulon och Hyéres kallas för Iles d'Or - guldöarna. De ligger som ett litet skimrande pärlband vid horisonten rakt söderut från fastlandet - Ile de Porquerolles, Ile de Port-Cros och Ile du Levant. Öarna är dock inte bara skimrande natursmycken utan har under många år också varit skyddande utposter mot främmande inkräktare. Bara på Porquerolles, den största ön, finns nio olika militära fort. Några av de hundratusentals besökare som årligen invaderar ön har kanske ett särskilt intresse av att studera dessa anläggningar, men merparten kommer hit för att njuta av den oförstörda naturen. Bara Port-Cros är klassad som nationalpark, men alla tre öarna är skyddade mot all slags exploatering, inklusive camping och rökning utomhus. Brandrisken är så stor att den som ertappas med en cigg i munnen får böta 135 euro. Synd att det inte gäller i hela Frankrike, snart det enda EU-landet där folk fortsätter att bolma ogenerat överallt. För att vara ett gammalt militärt fäste är det ovanligt fridfullt här. Under en period på 1800-talet var Porquerolles ett konvalescenscenter för hemvändande soldater som tjänstgjort i kolonialkrigen. Här i det pastorala landskapet med ståtliga pinjeträd, gamla olivlundar och välmående vinodlingar fick de den vila de behövde. Eftersom inte mycket har ändrats sedan dess fyller ön i princip samma funktion i dag. Det är en återhämtningsplats, fast nu i första hand för turister. Det är också en mycket romantisk plats, även rent historiskt. Hela ön gavs nämligen 1912 som morgongåva från ingenjören François-Joseph Fournier till hans unga hustru Sylvia. Monsieur Fournier, som gjort sig en förmögenhet genom att upptäcka en guldgruva i Mexiko, köpte ön för drygt en miljon francs och skänkte den sedan till frun. Porquerolles är den plattaste av de tre öarna. Den är drygt sju kilometer lång och knappt tre kilometer bred. Många kommer hit för att promenera eller cykla en stund utan att riskera livet. Förutom vissa nödvändiga transportfordon, här bor cirka 350 invånare året om, är inga bilar tillåtna. Och för den som har minsta erfarenhet av trafiken på franska sydkusten kan bara det vara ett viktigt skäl till att söka sig hit, för några dagars andrum i ordets bokstavliga mening. Själva byn på Porquerolles grundades på 1820-talet av militära ingenjörstrupper och det syns på det strikt symmetriska lilla gatunätet och de låga, enkla husen. Det stora torget i centrum där alla restauranger ligger heter Place d'Armes och fungerade tidigare som exercisfält för soldaterna. Den enda exercis som pågår i dag är boulespel. Hit reser man inte för några arkitektoniska upplevelser, här är det naturen som är huvudsaken. Det tar inte många minuter att strosa omkring i själva byn som har en hel del bra restauranger, en vacker kyrka och ett antal mindre hotell av varierande standard. Det lyxigaste hotellet, Le Mas du Lan-goustier, ligger några kilometer från byn, vackert inbäddat mellan två underbara sandstränder. Stämningen runt de terrakottafärgade husen, med tjusiga solstolar under de svalkande pinjeträden, är så fridfull att det för tankarna till forna tiders sanatorier, med den skillnaden att det knappast serverades samma högklassiga gourmetmat på den typen av anläggningar. Men smakar det så kostar det. Under högsäsong kostar ett rum med halvpension från 280 euro per person. På den här ön finns dessvärre även hotell där det tyvärr kostar utan att smaka något alls. Härmed utfärdas varning för L'Auberge des Glycines, ett enkelt stjärnlöst hotell med cirka tio rum. Detta totalt oansenliga ställe har lyckats med konststycket att ta sig in i alla turistguider, se märkvärdigt ut på hemsidan och därmed locka turister in i en närmast osannolik fälla. Den som inte studerar prislistan med lupp och begär att få sin bokning bekräftad via mejl eller fax riskerar att, som vi, få betala 269 euro per person för en enda natt, i varsitt dubbelrum (vi hade bokat två singelrum). Utan mat. Hade vi valt halvpension hade det blivit cirka 100 euro billigare! Vi läser och läser i den obegripliga, totalt ologiska prislistan men förstår ingenting av vår räkning på 538 euro. När vi frågar den helt charmbefriade kvinnan i receptionen hur det kommer sig att de har mage att ta ut samma pris som ett lyxhotell rycker hon avmätt på sina franska axlar och säger: "C'est comme ça madame, le tourisme en France", sådan är turismen i Frankrike. Nåja, tack och lov är inte all turism i detta land av detta otrevliga slag. Undertecknad har rest i Frankrike under snart 30 år och aldrig någonsin råkat ut för ett liknande fullständigt skamlöst glapp mellan kvalitet och pris. Franska hotell brukar i princip alltid hålla precis det de lovar tack vare det hårt reglerade och mycket pålitliga stjärnsystemet. Förutom promenader och cykling är det sol, bad och dykning som är de främsta sysselsättningarna på denna loja (inte under augusti) ö. Cap d'Arme nere på öns södra del är hisnande vackert med farliga klippor, liksom Cap des Médes på nordvästra spetsen. Utsikten från fortet Sainte-Agathe, som är en lämplig startpunkt för att ta sig runt ön, är fantastisk. Men Porquerolles i all ära, den som vill uppleva något extra bör bege sig till lilla grannön Port-Cros som är något av ett ekologiskt paradis där tiden tycks ha stått stilla. Här är landskapet mer dramatiskt med vassa klippor mellan vilka det döljer sig fantastiska små stränder. Att bada här känns nästan som ett helgerån, som att simma runt i ett exotiskt akvarium. Det azurblå vattnet är absolut kristallklart och fullt av nyfikna och färgglada små fiskar som annars bara syns i tropikerna. Glöm inte att packa ned snorkel. Port-Cros, som är knappt hälften så stor som grannön, har varit en strängt skyddad nationalpark sedan 1963. Ön känns mer exotisk än Porquerolles, trots att den egentligen ser ut som själva arketypen för en Medelhavsö. Men den avspända stämningen för tankarna till det forna livet i de gamla afrikanska kolonierna - det vill säga det liv som kolonisatörerna levde På hela ön finns bara ett tiotal hus, fem militära fort, en livsmedelsaffär, en handfull restauranger, två enkla små hotell och så Le Manoir - ett fantastiskt vackert fyrstjärnigt hotell som ser ut som om det vore tagit direkt ur filmen "Out of Africa". Port-Cros är verkligen ingen plats för långsemestrar, såvida man inte har råd att bo här i detta magnifika hus, byggt 1830 av den familj som ägde ön och omgjort till hotell 1948. Le Manoir ligger i majestätisk avskildhet ungefär 300 meter från hamnen och syns inte från båtarna. Den välskötta park som omger det vitrappade huset är full av vajande palmer, doftande eukalyptusträd och allt vad Medelhavsterrängen har att erbjuda av vackra blommor. Alla de 23 rummen är personligt och stilsäkert inredda med antika möbler, men en sak är gemensamt, här finns varken radio eller tv. Visst finns det även en härlig stor pool och fantastiskt god mat, men frågan är om inte lugnet och tystnaden är den allra främsta lyxen här på Le Manoir. Det enda ljud som hörs förutom fågelsång och enstaka rop från åsnorna som strosar runt på ägorna är det lilla plinget från klockorna som annonserar att lunchen eller middagen är serverad. Här har man lyckats få tiden att stå stilla och det är hur lätt som helst att leva sig in i hur det måste ha varit att bo så här för hundra år sedan. Givetvis är det inte precis gratis att vara gäst på ett så unikt hotell, men faktum är att det är mycket prisvärt. Här smakar det faktiskt något mer än det kostar. Bokning i mycket god tid rekommenderas. Det finns fyra olika stigar att välja på för den som vill utforska ön. Att gå runt hela tar omkring tre fyra timmar eftersom man måste stanna ofta och hämta andan. Inte för att det är särskilt ansträngande utan för att det är så bedövande vackert och annorlunda. De tre stränder som är lättast att ta sig till ligger i tre olika väderstreck och heter Plage du Sud, Plage de Port Man och Plage de la Palud. För den som vill vara ännu mer naturlig går det bra att sälla sig till de oftast tyska turister som flockas på Ile du Levant, den tredje av guldöarna. Denna ö, som fortfarande till största delen är aktivt militärområde, har nämligen varit ett paradis sedan 30-talet för alla som tycker att det är svettigt med baddräkter. Ile du Levant är med andra ord full av militanta germanska nudister och riktigt SÅ naturliga kände vi inte riktigt för att bli den här gången... Resa dit: Det finns flera båtbolag Resa dit: Det finns flera båtbolag som kör till Iles d’Or. Resorna kostar 20-25 euro t/r. Flest båtar går från Toulon, Le Lavandou och Hyères. Till Toulon och Hyères går det att ta sig antingen med flyg från Paris eller med tåg/buss. För info om båtar mellan Toulon och Porquerolles tel: +33-494462465. Snabbast båtväg, cirka 25 minuter, till Porquerolles är från hamnen La Tour Fondue på halvön de Giens, några kilometer söder om Hyères. Här finns möjlighet att lämna bilen på en bevakad parkering. Info tel: +33-494582181, www.tlv-tvm.com. Till Port-Cros kommer man lättast från Hyères eller Le Lavandou. Från Hyères tar det en timme, från Le Lavandou en halvtimme. Info tel: +33-494710102 (le Lavandou) eller +33-494574407 (Hyères), www.vedettesilesdor.fr. Hamnkontoret i Porquerolles har tel: +33-494583072. Under högsäsong går det båtar mellan öarna. Båttaxi finns, men är dyrt, tel: +33-609523119. Båtresorna kostar 20-25 euro t/r. Logi på Porquerolles: Le Mas de Langoustier, tel: +33-494583009, www.langoustier.com, fyrstjärnigt hotell med vackert läge, 175-208 euro per person med halvpension. Villa Sainte-Anne, Place d’Armes, tel: +33-498046300, www.sainteanne.com, tvåstjärnigt hotell, 140-190 euro med halvpension. Relais de la Poste, Place d’Armes, tel: +33-498046262, www.lerelaisdelaposte.com. Tvåstjärnigt hotell/restaurang, 85-119 euro per rum utan frukost.  Le Roustidou, 17 rue de Phare, tel: +33-494583154, www.leroustidou.com, trevligt B&B, 85-140 euro för två med frukost. L’Arche de Noé, Place D’Armes, tel: +33-494583371, www.arche-de-noe.com, värdshus med fiskkrog, 200-324 euro för två med halvpension. Logi på Port-Cros: Le Manoir, tel: +33-494059052, vackert hotell med kolonial atmosfär, öppet april-oktober, 140-200 euro per person med halvpension. Hostellerie Provençale, enkelt hotell i hamnen, tel: +33-494059043, www.hostellerie-provencale.com, 95-105 euro per person med halvpension. La Maison du Port, tel: +33-680321416, www.sun-plongee.com har sex enkla rum, 78-98 euro per person med halvpension. Information: www.provence-azur.com www.porquerolles.com, www.amusez-vous.fr tel: +33-494385091/-494583376.