”Därför måste Sverige stärka militära skyddet av Gotland”

Summary: Tänkbart ryskt hot. Uppstår en konflikt om Baltikum kan Ryssland vilja ”låna” territorium av Sverige. Om vi då inte kan skydda Gotland militärt kan en kris bli mycket farlig. Det kan bli kapplöpning mellan Nato och Ryssland om flygplatsen i Visby, skriver strategikonsulterna Dag Sundström och Per-Egon Johansson.

Under veckorna som gått har Ryssland genom sitt agerande mot Ukraina åter visat sin ambition att öka det politiska inflytandet i det nära utlandet. Landet drar sig inte för en politik som präglas av påtryckningar och hot. De magra resultaten från toppmötet i Vilnius är en stor besvikelse för dem av oss som vill se en utvidgning av den europeiska gemenskap som bygger på demokrati, mänskliga rättigheter och respekt mellan suveräna stater. Det finns ingenting som säger att den ryska ambitionen inte skulle sträcka sig också till de baltiska länderna och Östersjöområdet. För svenskt vidkommande har försvarsmakten tydligt visat på de risker och hot som kan bli aktuella för Sverige i den perspektivplan som lämnades till regeringen i oktober. Riskerna för försämrad säkerhet kan sammanfattas så här: Hotet mot svenskt territorium är begränsat till (citat ur utredningen) ”lättrörliga förband med förmåga att besätta nyckelterräng. Det senare i syfte att kunna framgruppera viktiga skydds- och bekämpningssystem. Det kan bli aktuellt för en motståndare att kontrollera mindre delar av svenskt territorium om det är förutsättningsskapande för motståndarens övriga operationer”. Det föreligger alltså inte under överskådlig tid något som skulle kunna likna ett invasionshot mot Sverige. Däremot har det uppstått en risk som innebär att Ryssland kan vilja ”låna svensk terräng” under en tid för att avgöra en eventuell framtida konflikt i Baltikum. Den drivande orsaken är de ryska minoriteterna i Baltikum; ”En utveckling för den rysktalande befolkningen i de baltiska staterna som Ryssland uppfattar som negativ för dessa kan vara konfliktdrivande. Även på energiområdet finns spänningar mellan Ryssland och främst Lettland och Litauen”. Studien slår också fast att ”Ryssland är berett att med militära medel skydda sina intressen”. Uppgiften för politikerna blir nu att lägga fast vilka de svenska nationella intressena är i Östersjöområdet. Vilka politiska ambitioner är rimliga och på vilket sätt kan militär förmåga stödja de politiska målen. I fred bör ambitionen vara att hjälpa till att avhålla Ryssland från aggressiva handlingar gentemot de baltiska staterna. En förtroendefull relation och ökat samarbete med Ryssland bör vara utgångspunkten. Militärpolitiskt bör målet vara att Sverige kan bidra till att tillsammans med Natoländerna avskräcka Ryssland från våldshandlingar. Detta kan ske genom att Sverige skapar militär förmåga att skydda svenska stridskrafter från utslagning och genom att försvara huvudstaden och den politiska ledningens oberoende och handlingskraft. För detta krävs ett nytt kvalificerat luftvärnssystem för utplacering runt svenska baser och runt huvudstaden, liknande det som placerats ut i Finland runt Helsingfors. Vid en kris är det viktigaste målet att avskräcka Ryssland från att överväga att ”låna” svenskt territorium. Hotet utgörs av relativt begränsade lättrörliga förband. En svensk militär förmåga att direkt ta upp strid i militärstrategiskt viktiga områden blir då central. Lösningen från svensk sida är att skapa ett mindre antal bra utrustade regionala markstridsgrupper. Dessa bör kunna mobiliseras snabbt och placeras i utsatta områden. Då talar vi främst om Gotland, Skåne, Blekinge och Stockholmsområdet. En förmåga till att direkt ta upp strid på Gotland är helt central. Utan svensk förmåga att hävda suveräniteten på ön kan en kris få ett mycket farligt förlopp då det inte är osannolikt att en kapplöpning uppstår mellan Ryssland och Nato om vem som kommer först till Visby flygplats. Detta därför att kontrollen över Gotland är helt avgörande för utgången av en konflikt i Baltikum. Vid en kris i närtid kan Fredrik Reinfeldt komma att stå inför uppgiften att i Morgonekot förklara för svenska folket varför tyska fallskärmsjägare och amerikanska marinkårssoldater landsatts på ön. Detta dagen efter det att han mottagit ett telefonsamtal för konsultationer från Angela Merkel eller Barack Obama. Vid en öppen konflikt i Baltikum blir det viktigt för Sverige att bidra till att hålla transportvägarna till de baltiska länderna öppna. Detta innebär att säkerhetsoperationer i Östersjöområdet blir ett centralt inslag. Sveriges hållning har stor betydelse då det blir en viktig uppgift för Nato att hålla Östersjöutloppen öppna och säkra sjö- och lufttransportvägarna till baltiska hamnar och flygplatser. Svensk kontroll eller Natokontroll över Gotland blir då helt avgörande för att dessa säkerhetsoperationer skall kunna genomföras framgångsrikt. Den svenska förmågan att bidra till kvalificerade marina säkerhetsoperationer är svag i dag och behöver förstärkas rejält. Det bör ske genom tillförsel av marina fartyg av liknande slag som de som Danmark och Norge anskaffat och som är väl utrustade för ändamålet. Därutöver behöver Sverige säkra förmågan att stödja de nödvändiga logistikoperationerna till Baltikum. Det innebär att kapaciteten i viktiga hamnar och på flygplatser bör ses över. En viktig slutsats är att det inte är svenskt medlemskap i Nato som är viktigast utan svensk politisk och militär förmåga. Sverige har goda möjligheter att med relativt blygsamma insatser spela en betydande roll för att öka stabiliteten och säkerheten i Östersjöområdet. Det kräver följande av regering och riksdag i det pågående arbetet inför nästa försvarsbeslut: Förmåga att leva sig in i tänkbara framtida politiska och militära händelsekedjor i norra Europa. Vilja och ambition att definiera de svenska nationella intressena i närområdet. Mod att ta ansvar och tillföra de militära resurser som behövs för att stötta den svenska politiska viljan i Östersjöområdet och visa solidaritet med de baltiska staterna och Europa. Det militära förmågelyftet kräver en omfördelning av resurser inom försvarsanslaget och ett ekonomiskt tillskott i storleksordningen 4-8 miljarder kronor per år. Det är väl använda pengar om det kan bidra till att det nuvarande gynnsamma säkerhetsläget i Östersjöområdet kan bevaras. Alternativet med en öppen konflikt i Baltikum och en möjlig återgång till säkerhetsläget före 1990 skulle förutom tragedin för de baltiska folken kunna medföra ett behov av radikalt ökade försvarsutgifter i Sverige. Det är risker vi inte bör ta. De nya militära förmågorna bör vara på plats relativt snart och senast 2018-2020 för att göra bäst nytta. Det börjar alltså bli bråttom då ett aktivt svenskt förhållningssätt ger de bästa förutsättningarna för Sverige att bevara fred och säkerhet i närområdet.


”Hur ska vi bryta mönstret med vår aggressiva nioåring?”

Summary: Nioåringen är oftast omtänksam och trevlig. Men när han får tillsägelser, eller när något går honom emot, brusar han upp, är svår att få kontakt med och blir fysiskt aggressiv. Hur ska föräldrarna hjälpa honom att hantera känslorna på ett bättre sätt? Psykolog Martin Forster ger råd.

Fråga: Min son som är nio år blir lätt aggressiv när något går honom emot eller när han får en tillsägelse av mig eller min fru. Han slår sin syster, slår i dörrar och slänger saker omkring sig. Oftast är han snäll, omtänksam och trevlig, men när vi stänger av datorn efter tio tillsägelser eller när hans sjuåriga lillasyster har något han uppfattar som sitt, brusar han upp och är svår att få kontakt med. Jag har trott att detta är något som hållit sig inom familjen men såg nyligen hur han vräkte omkull en kompis som, utan elak avsikt, satte sig framför honom i en lek där de satt i ring, varpå han gick åt sidan, grät och sa att han inte fick vara med. När kompisarna som inte förstod vad som hänt ville prata med honom sprang han iväg. Ibland ser det ut som om han jagar upp sig själv och slänger en sko i dörren för att väcka uppmärksamhet, men oftast verkar det slå till blixtsnabbt och utan eftertanke. Vad kan vi göra för att bryta mönstret så att han lär sig hantera situationerna lugnt och med ord i stället för våld? Hur ska vi agera i stundens hetta? Som det är nu är det ofta han som blir tillsagd när han tar till våld även om vi inte vet hur osämjan börjat och vad som till exempel hans syster gjort. Ofta vill han heller inte prata om det som hänt i efterhand. Rådvill Svar: Tack för ditt brev. Jag träffar många föräldrar som upplever problem av det här slaget. Mina råd brukar ofta handla om hur föräldrarna kan stärka relationen och förbättra kommunikationen med barnet. Denna gång tänkte jag emellertid välja en annan väg och framför allt svara på en av dina frågor, nämligen hur ni kan lära sonen att hantera ilskan på egen hand. Det kan vara särskilt motiverat med barn som generellt samspelar på ett bra sätt, men ibland tappar humöret fullständigt. Jag uppfattar att det kan vara så för din son. Om han ofta hade betett sig aggressivt är det inte så troligt att kompisarna hade velat komma fram och prata efteråt. I sådana fall brukar omgivningen snarare ta avstånd och ge upp. Innan jag diskuterar självbehärskning vill jag bara notera att det förstås kan vara värt att prata mer med skolan. Hur upplever lärarna situationen? Var händelsen du såg representativ? Skulle det visa sig att sonen har mer problem i skolan än väntat finns det förstås anledning att höra sig för med skolhälsovården. Om problemen förvärras eller inte ger vika är det förstås också bra att kontakta BUP, som ofta hjälper till med aggressivitet hos barn. Om man ska lära barn att behärska sig krävs naturligtvis att man kan prata om problemet och samarbeta om lösningar. Det är en utmaning eftersom barnet kan känna sig anklagat och kanske tycker att omgivningen är skuld till problemen. Och ofta vill barn över huvud taget inte prata om ämnet, precis som din son när det har hänt något. Därför är det nödvändigt att försöka hitta ett konstruktivt sätt att ta upp frågan. Till att börja med bör man undvika att göra det i samband med en konflikt. I stället gäller det att passa på i en lugn stund när barnet är på gott humör. När man väl har börjat prata är det viktigt att låta barnet vara delaktigt och komma med egna förslag. Fråga till exempel din son om han kan komma på något han skulle kunna göra för att det inte ska bli så jobbigt när han blir arg. Finns det något han skulle kunna lära sig eller träna på? Ofta brukar barn svara att det inte skulle vara något problem om alla andra bara slutade vara så jobbiga. Bekräfta att andra också gör fel, men fortsätt att fråga om vad sonen kan göra: ”Jag vet att din syster kan vara jobbig och ta dina saker. Det pratar vi med henne om, men kan du göra något för att det inte ska bli lika jobbigt? Kan du komma på något som vi ska göra annorlunda?” I bästa fall kan ni komma fram till ett konkret mål som sonen kan tänka sig att jobba för. Det är viktigt att målet handlar om något han ska träna på eller lära sig, som exempelvis att andas lugnt ett tag innan han gör något. Sådana mål är begripliga och går att följa upp, till skillnad från mål som handlar om att sluta bråka eller ”vara snäll”. Även om det mål ni kommer fram till inte kommer att fungera i alla situationer, så är det bra att hitta ett första steg som åtminstone kan hjälpa ibland. När ni har kommit överens om något som sonen kan träna på (och kanske något ni ska göra annorlunda) kan ni öva genom att spela upp typiska situationer. Det brukar vara lättast att utgå från någon aktuell händelse och spela upp den igen, men om det blir för laddat kan ni också hitta på händelser tillsammans med sonen. Om han inte tycker om att spela teater kan ni i stället prata er igenom händelsen. När ni kommer till den punkt där han blev (eller skulle bli) aggressiv får han prova att använda sig av sin nya färdighet, som exempelvis att andas lugnt och tänka igenom vad han ska göra. Det är också möjligt att ta en paus just där och i stället diskutera olika slags lösningar. Barn kan nämligen ofta både behöva träna på att behärska sina känslor och att komma på konkreta lösningar på en konflikt. När man gör sådana övningar kan nya lösningar och mål dyka upp. Ibland är det därför bättre att börja göra dessa övningar och rollspel innan man tar diskussionen om mål och vad barnet behöver träna på. I samband med övningarna är det bra att diskutera sonens tankar och känslor – vad tänkte han just innan han slog till sin syster? Vad kände han när någon råkade fälla honom på fotbollsplanen? En vanlig tankefälla är att tro att andra menar illa, trots att det inte är så. Det kan ibland hänga ihop med att barnet underskattar eller helt missar omständigheter som kan förklara andras handlingar. Fråga därför om din son kan komma på några anledningar till att andra beter sig på ett sätt han uppfattar som provocerande. I sådana diskussioner måste man undvika att försöka övertyga ett barn om att det tänker eller känner fel. Poängen är bara att hjälpa barnet att se flera möjliga förklaringar. Därför måste man låta barnet komma med förslagen och vara lagom bekräftande. Det brukar också vara nödvändigt att hjälpa barn att upptäcka vad de blir provocerade av. Vad är det som brukar trigga sonens ilska? Och vilka är de första tecknen på att han håller på att tappa humöret? Ju bättre han blir på att se mönster och känna igen tecken, desto bättre förberedd kommer han att vara när han ska försöka behärska sig på riktigt. Hur ska ni agera när er son väl blir aggressiv? Det är olyckligt om han är den i familjen som ständigt drabbas av tillsägelser och tjat. Det kan bli en roll som till slut börjar leva ett eget liv. Försök därför att avbryta konflikter eller aggressivitet på ett tydligt men mer diskret sätt. Använd färre ord och tänk på ljudvolymen. Den gyllene regeln är att man ska säga till sitt barn på det sätt man önskar att barnen själva ska agera i samband med konflikter. Eventuellt kan ni komma överens med er son och dotter om detta i förväg. Förklara att ni inte vill skrika och bråka. Eftersom han redan vet vad man får eller inte får göra och verkar skämmas nog ändå, så kommer ni inte att tjata så mycket om det. En annan sak ni kan göra i samband med konflikter är att försöka återkoppla till målet och övningarna. Fokusera mer på hur väl sonen lyckades praktisera de saker ni har övat på, medan mindre tid kan ägnas åt att prata om vems fel det var. Uppmuntra ansträngningar och steg i rätt riktning, även om resultatet inte blev perfekt. Givetvis bör ni även följa upp hans ansträngningar vid andra tillfällen. För att lyckas med den svåra konsten att behärska sig själv behöver ett barn känna att andra är engagerade och noterar framsteg. Exempelvis kan man ta en stund varje kväll där han får berätta om vad han gjort. Jag hoppas att ni kan inspireras av dessa råd och lyckas med utmaningen att få med er son på tåget. Har man växlat in på ett mer konstruktivt spår kan det rulla på av bara farten. Det är olyckligt om han är den i familjen som ständigt drabbas av tillsägelser och tjat. Det kan bli en roll som till slut börjar leva ett eget liv. Fråga Insidans experter Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Martin Forster, legitimerad psykolog och forskare, svarar på frågor om barn och familjerelationer. Skicka din fråga till: fragainsidan@dn.se. Utvalda frågor besvaras och publiceras på dn.se/insidan och i papperstidningen


Peronisten Putin

Summary: Liksom den argentinske ledaren Juan Perón har Vladimir Putin lovat att tämja kapitalismen. Och liksom Peróns hustru Eva spelar han i ena stunden på folkets känslor för att i nästa krossa alla som ifrågasätter honom.

Rysslands president Vladimir Putin har liknats vid starka män i det förflutna – Josef Stalin, Leonid Brezjnev och Chiles Augusto Pinochet, för att nämna några. Men efter 14 år vid makten ligger han nog närmast en korsning mellan Argentinas forne ledare Juan Perón och hans legendariska maka Eva, ”Evita”. I början av 1940-talet var överste Perón arbetsmarknads- och försvarsminister och en grå eminens bakom Argentinas härskare. Innan kommunismen föll samman 1989 var överste Putin, även han så grå att han knappt syntes, en hängiven KGB-tjänsteman som hade till uppgift att sprida desinformation och värva sovjetiska och utländska agenter i Östtyskland. På arbetsmarknadsministeriet tog Perón initiativet till sociala reformer, bland annat understöd för de fattiga. Han kan åtminstone delvis ha drivits av ett socialt rättvisepatos, men i realiteten mutade han dem som gynnades av reformerna att stödja honom på vägen till makt och rikedom. Med sin vackra hustru som inte tvekade att säga sin mening – ”en kvinna av folket” – vid sin sida lyckades Perón intala medborgarna i valet 1946 att han som president skulle förändra landet i grunden. Han höll ord. Peróns regering nationaliserade banker och järnvägar, höjde minimilönen och förbättrade levnadsstandarden, minskade statsskulden (åtminstone en tid) och satte fart på ekonomin. Argentina blev mindre beroende av utrikeshandel, men utvecklingen mot despotism undergrävde till sist tillväxten så att landet miste sin ställning bland världens rikaste. Under denna period undergrävde Perón också yttrandefriheten, fria val och andra avgörande element i demokratin. Han och hans känslostarka hustru domderade offentligt mot borgerliga orättvisor och lyx medan de i hemlighet samlade på sig en privat förmögenhet. Perón avsattes 1955, tre år efter hans största propagandamakare Evitas död. Liksom Perón ett halvsekel tidigare lovade Putin år 2000 att tämja den ohämmade kapitalism som hade skenat under hans föregångare Boris Jeltsin. Han utfäste sig att återställa värdigheten till ett land som just hade förlorat sitt imperium och genomlidit en svår ekonomisk recession de första åren efter övergången från kommunismen. Putin åternationaliserade olje- och gasindustrin och andra branscher som hade privatiserats på 1990-talet, eller lade dem rättare sagt under Kremls kontroll. Styrkt av höga energipriser på världsmarknaden kunde han betala ut löner och pensioner som Jeltsins utarmade regering fortfarande var skyldig gruvarbetare, järnvägsanställda och lärare. Som på Peróns tid mutades medborgarna att stödja regimen. Men medan olje- och gasintäkterna forsade in i statens kassakista började Putin fylla sina egna fickor. Hans privata förmögenhet – med palats, lyxbåtar, armbandsur och bilar – har beräknats till mellan 40 och 70 miljarder dollar. Han påstår envist att hans egendom inte består av pengar och andra tillgångar utan av hans folks förtroende, men de allra flesta ryssar vet att han är en av världens rikaste personer. Liksom Peróns presidentperiod började Putins bra. Allmänheten avgudade den nye starke mannen som spände Rysslands politiska muskler utomlands, bestraffade de ”ohederliga” oligarkerna från Jeltsins tid, satte munkavle på de ”ansvarslösa” medierna och centraliserade makten på nytt. Till nyligen var Putins likhet med Evita inte så iögonfallande (även om han med sina regelbundna behandlingar med botox nu ser ut som hon gjorde när hon var balsamerad). Men likheterna blir allt tydligare. Hennes lidelsefulla ”budskap till dem som lider” fick genklang hos Argentinas fattiga på samma sätt som Putins stöddiga machofasoner tilltalar de flesta ryssar, huvudsakligen i landets inre och i provinsstäderna. Evita och Putin har också ett drag av småsinthet gemensamt. Evita förstörde livet för alla som ogillade hennes framtoning som Argentinas ”gudmor”. Putin hämnas på alla som ifrågasätter hans status som ”nationens fader” – det må vara oligarken och den politiske fången Michail Chodorkovskij, medlemmarna av Pussy Riot eller vanligt folk som deltar i Kremlfientliga demonstrationer. Det är nog ingen tillfällighet att kapitalflykten tilltar och omkring 300 000 ryssar, bland dem många av de bäst utbildade, lämnar landet varje år. Men ju mer världen skrattar åt Putins exhibitionism, desto mer stöd får han från de ryssar som längtar efter att deras land återigen ska bli en supermakt. När Evita var döende i cancer klottrades det ”Länge leve cancer!” över hela Buenos Aires, men många fortsatte att avguda henne för att hon hade hjälpt de fattiga, hur falsk hennes altruism än var. Samma underliga blandning av gyckel och beundran präglar Putins Ryssland. Peróns sista år beskriver en oroande parallell. Han återvände till makten 1973, 18 år efter att ha avsatts, och tog med sig Evitas balsamerade kropp så att argentinarna skulle få avguda henne en gång till. Han dog året därpå och överlämnade makten till sin tredje hustru Isabel, vars vanskötsel av ekonomin var så grov att den utlöste gerillavåld. Innan två år hade gått grep militären makten i en kupp. Michael Cohen, som är expert på Latinamerika, säger att ”nästan hela det argentinska samhället är peronistiskt … Perón erbjöd en välfärdsstat som den nuvarande medelklassen gynnas av.” På samma sätt gillar de flesta ryssar Putins variant av statskapitalism och många uppskattar hans frikostighet. En gång i tiden trodde jag att Putin skulle försvinna på samma sätt som Stalins allsmäktige säkerhetschef Lavrentij Berija, som tillintetgjordes av det godtyckliga rättsskipningssystem han själv varit med om att bygga upp. Eftersom en majoritet ryssar nu är beroende av bidrag från staten förefaller det numera sannolikt att putinismen, liksom peronismen, kommer att leva kvar i en bisarr halvexistens när Rysslands nuvarande ledare slutgiltigt lämnar scenen. Översättning: Margareta Eklöf Copyright: Project Syndicate Eftersom en majoritet ryssar nu är beroende av bidrag från staten förefaller det numera sannolikt att putinismen, liksom peronismen, kommer att leva kvar. Nina Chrusjtjova är professor i internationella relationer vid The New School, ett universitet i New York City.


”Att öka det vegetariska inslaget är ett bättre grönt mål”

Summary: Sofia Lundberg och Per-Olov Marklund blandar samman medel och mål när de skriver (DN Debatt 10/12) att grön upphandling inte fungerar. Ett bättre mål än dagens för den gröna upphandlingen är att öka inslaget av vegetarisk mat, skriver Jonas Paulsson.

Sofia Lundberg och Per-Olov Marklund skriver (DN Debatt 10/12) att det är svårt att motivera användningen av grön upphandling som ett miljöpolitiskt styrinstrument. Som exempel ger de livsmedelsmarknaden och målet att 25 procent av livsmedelsinköpen ska vara ekologiska, vilket syftar till att få jordbrukarna att ställa om till ekologisk produktion. Skribenterna blandar samman rimlig kritik mot målet, det vill säga ambitionen att öka produktionen av ekologisk mat, med medlet grön upphandling. Det finns en omfattande och ytterst tung kritik från bland annat forskare på SLU mot satsningen på ekologisk matproduktion. Ett rimligare mål för grön upphandling är i stället att öka inslaget av vegetarisk mat. Detta är ett krav som ännu inte förekommer i någon vidare omfattning. Men det är på stark frammarsch. I rapporten ”Ett klimatvänligt jordbruk 2050” från 2012 skriver Jordbruksverket att ”De offentliga måltiderna inom till exempel skola, hälsovård samt i olika sociala omsorger har en potential att påverka människors konsumtionsbeteenden och ge signaler om vilken mat som tillgodoser hållbarhetskriterier. I samband med upphandling kan kriterier sättas för exempelvis en lägsta frekvens vegetariska dagar, eller maximal köttmängd per genomsnittlig serverad portion.” Det vi upplever som normalt kan svänga kraftigt från en tid till en annan. På femtiotalet var det för många självklart med rökning, barnaga eller att färdas i en bil utan bälte. På samtliga dessa områden har normen förändrats, även om mer arbete fortfarande krävs. I omställningen mot en hållbar konsumtion har den offentliga verksamheten och grön upphandling med vettig inriktning och rimliga mål en avgörande betydelse. Helt enkelt därför att en attitydförändring ofta föregås av en beteendeförändring.


Låt inte LO bestämma

Summary: Socialdemokraterna vill göra en av få lagliga vägar in i Sverige smalare. Det har andra orsaker än omsorgen om arbetsmarknaden.

För några år sedan kunde hos Socialdemokraterna skönjas en antydan till omsvängning i frågan om arbetskraftsinvandring. Partiets arbetsmarknadspolitiska talesperson Ylva Johansson var angelägen om att komma åt oseriösa arbetsgivare. Men hon framhöll att antalet jobb inte är statiskt och att rörlighet är något i grunden bra. Antalet jobb växer med antalet människor som arbetar. Och en generös arbetskraftsinvandring skapar på sikt en mer dynamisk arbetsmarknad. Förra året fick ungefär 20.000 personer nya eller förnyade arbetstillstånd. En tredjedel gäller personer med särskild kompetens, oftast teknisk eller naturvetenskaplig. En tredjedel var säsongsarbetare som var här en kortare period. Den sista tredjedelen gällde lågkvalificerade arbeten. Arbetskraftsinvandringen ökar företagens möjlighet att anställa högutbildade personer med rätt kompetens. Att det finns så många indiska IT-specialister i Stockholm är ett tydligt symtom på att intresset för tekniska utbildningar bland svenska ungdomar är för lågt. Men också på att här finns en växande bransch. Den mer omdiskuterade delen av reformen från 2008 gäller lågkvalificerade arbeten. Många förutsätter att alla de jobb som nu går till utländsk arbetskraft i annat fall hade tagits av arbetslösa svenskar. Men så behöver det inte vara. Den lilla indiska restaurangen kanske inte hade planer på att expandera. Men i syfte att få återförenas med en farbror eller morbror skapar ägaren ett jobb för just honom – och verksamheten växer. Att människor flyttar hit och från dag ett betalar skatt och konsumerar, bidrar till välfärd och tillväxt, kan i det stora hela inte vara annat än positivt. Det är ena sidan av saken. Den andra är att arbetskraftsinvandringen är en av få lagliga vägar in i Sverige och det svenska samhället för personer utanför EU. Tyvärr har den socialdemokratiska inställningen skruvats tillbaka, ända till utgångspunkten. Förra veckan uttalade sig valgeneral Jan Larsson mycket frankt i Dagens Industri: ”Innan vi går ut i omvärlden och ber människor att flytta till Sverige är det väl väldigt bra om vi först ser om det finns människor i Sverige som vill ha de här jobben.” Och Stefan Löfven har samma åsikt – även om han uttrycker sig något mindre plumpt. Till SVT sa han tidigare i veckan att det är högst rimligt att ”parterna” får vara med och avgöra om en person ska få tillstånd att arbeta i Sverige. I klarspråk: att facket ska ges vetorätt. Som om fackförbunden inte kan ha ett intresse av att det råder viss arbetskraftsbrist. Sådant bidrar till höjda löner. Inget konstigt med det, men det har mycket lite att göra med behoven på arbetsmarknaden. Och precis som i gångna tider agerar Socialdemokraterna som om de inte behöver komma överens med några andra partier om sin politik. Miljöpartiets migrationspolitiska talesperson Maria Ferm har reagerat på Larssons och Löfvens uttalanden. Hon är glasklar: MP kommer aldrig att sätta sig i en regering som gör det svårare för människor att komma till Sverige. De senaste åren har tydligt visat att Miljöpartiet inte kompromissar på detta område. Löfven gör sig omöjlig som statsminister för en rödgrön regering om han envisas med att försöka vrida tiden tillbaka.


”Junior var en krigare”

Summary: Han var ung, stark och i bra form. När vännerna fick veta att han fått akut leukemi kändes det overkligt. Ett år efter Junior Da Silvas död fortsätter de att försöka hjälpa andra cancerdrabbade.

För ett år sedan dog 26-årige Junior Da Silva i leukemi efter att ha varit sjuk i ett drygt halvår. På bloggar och på olika nätforum hade han berättat öppet om hur det var att leva med den allvarliga sjukdomen. Innan Junior gick bort tog han initiativet till gruppen ”No one fights alone”, som i samarbete med bland andra Cancerfonden vill hjälpa andra som drabbats av svår sjukdom. Nu fortsätter hans vänner det arbetet. – Vi vill få fler att stödja cancerforskningen, och vi vill att fler ska anmäla sig till Tobiasregistret som stamcellsgivare. Det behövs så lite för att göra stor skillnad. Man kan rädda liv, säger Danny Bremer. – När en vän är svårt sjuk och man inte kan rädda honom är det svårt. Man vill ändå göra något. Junior ville själv lyfta fram Tobiasregistret. Det är få som känner till att det finns, säger Jonas Löhr. Danny, Jonas och Einari Nurmela är tre av många som har engagerat sig i ”No one fights alone”. De var vänner till Junior och följde honom genom sjukdomen. När Junior fått diagnosen, våren 2012, kändes det overkligt, berättar de. – Han hade lagt ut grejer på Facebook och så vidare om att något hänt, men vi visste inte vad. Jag hade ingen tanke på att det kunde handla om någonting som cancer, säger Einari. Men så kom meddelandet där Junior berättade att han fått diagnosen akut leukemi. – Han skrev också att många klarar sig igenom sjukdomen, och att han skulle göra det, säger Jonas. Jag googlade, och läste att 70 procent överlever. Fast jag var orolig och tänkte på de där 30 procenten som inte gör det. – Jag tänkte tvärtom, att det skulle gå bra, säger Danny. Men först blev jag helt chockad, läste meddelandet gång på gång. – Junior försökte själv avdramatisera det, han lugnade oss, säger Einari. Junior var ung, fysiskt stark och i bra form. För vännerna var cancer något som de förknippade med äldre personer. När en jämnårig kompis drabbades kom sjukdom och död plötsligt mycket närmare. – I början tänkte jag inte på att jag själv också skulle kunna bli sjuk. Men jag tänker nog mer på det nu. Om jag fick något symtom skulle jag säkert kolla upp det, säger Danny. Junior påbörjade en tuff behandling och ibland såg det ut att gå bra, ibland inte, berättar vännerna. Junior fick veta att han kanske skulle komma att behöva stamceller genom en benmärgstransplantation. – Vi pratade om hur det kan vara svårt att hitta donatorer som passar, och om Tobiasregistret, säger Danny. Det var då någon gång som Junior och vi började diskutera vad vi skulle kunna göra tillsammans för att hjälpa andra. Juniors syster passade som donator och Junior genomgick transplantationen. Till en början verkade det ha gått bra, både han själv, familj och vänner hoppades att han blivit frisk. Men sedan kom cancern tillbaka. Enligt vännerna fick Junior då välja mellan en ytterst krävande behandling, med mycket små chanser att lyckas, och en annan typ av medicinering som bara skulle få honom att må bättre under sin sista tid. Han valde behandlingen. – Han var en krigare. Men där började jag tappa hoppet lite, säger Danny. Vi pratade vidare om hur vi skulle kunna hjälpa andra, och ordnade en brunch för att samla in pengar till Cancerfonden. Den hårda behandlingen, ”sista chansen”, tycktes faktiskt ha fungerat. Junior var med på brunchen och alla var hoppfulla – tills cancern kom tillbaka en gång till, nu helt omöjlig att bota. Då var redan planeringen i gång för en insamlingsfest i början av december förra året. Junior såg fram emot den, trots att han mådde mycket dåligt, säger Jonas. – Danny och jag pratade med honom några dagar i förväg. Han sa att han mådde piss, han hade invärtes blödningar, men han längtade till lördagen och insamlingsfesten. Festen på restaurang Sturecompagniet i Stockholm, där Junior jobbade som bartender, blev lyckad. Junior var där, mycket medtagen. – Junior hade en enorm styrka, säger Jonas. Han var verkligen en krigare. Tre dagar efter festen gick han bort, det säger allt. Den starka kärlek och värme som man kände där på festen hade jag aldrig upplevt tidigare. Det var helt fantastiskt. Insamlingsfesten resulterade i över 200.000 kronor. Totalt har gruppen hittills fått in nästan en halv miljon till Cancerfonden och Tobiasregistret. – Tobiasregistret har vänt sig till oss. De behöver fler givare i åldern 18–35, och hoppas att vi ska kunna nå ut till den målgruppen, säger Jonas. Många tror att det är krångligt och jobbigt att anmäla sig och att ge stamceller, men så är det inte. I dag behöver man inte ens lämna ett blodprov för att registrera sig, det räcker med att spotta. Att fortsätta arbetet med ”No one fights alone” känns självklart, tycker vännerna. Juniors sjukdom och död har påverkat dem på många sätt. – Det jag har tagit med mig är en helt annan syn på vardagsproblem, som bråk med partnern om disk och städning, säger Jonas. I dag har jag lättare att se vad som är viktigt. – Ja, så är det verkligen, även om det kan låta klyschigt, säger Danny. Vi vill få folk att bli stamcellsgivare och ge pengar till forskningen. Men vi vill också förmedla den känsla av ett annat perspektiv på livet som vi själva har fått. I morgon, lördag 7 december, håller ”No one fights alone” en ny insamlingsfest på Sturecompagniet i Stockholm. Tobiasregistret Junior Da Silva Tobiasregistret är Sveriges nationella register över potentiella stamcellsgivare. Cirka 40 000 personer är registrerade där. Registren i världen samarbetar, sammanlagt finns 22 miljoner personer registrerade. Tack vare Tobiasregistret har drygt 700 stamcellstransplantationer genomförts i världen. Läs mer på: noonefightsalone.se, cancerfonden.se, tobiasregistret.se


40 år med Berwald guld värt

Summary: Det tog Margareta Rörby 40 år, men nu är arbetet med kompositören Franz Berwalds samlade verk avslutat. Nu har hon också belönats med Berwald-medaljen i guld.

– Det kändes fantastiskt att stå där och få höra motiveringen läsas upp – 40 år är en lång tid, ett helt yrkesliv, säger hon. Ändå hade arbetet redan pågått i tio år när Margareta Rörby anställdes 1972. Hon läste musikvetenskap på Stockholms universitet när lappen om jobbet dök upp på anslagstavlan. Hennes lärare, Martin Tegen, uppmanade henne att söka jobbet; en deltidsanställning på 25 procent. Först längre fram kom det att bli på halvtid. – Jag trodde att det bara handlade om en begränsad tid, men arbetet bara fortsatte. I dag är det slutfört, samlat i 25 band. Det är väl ungefär en motsvarighet till Strindbergsutgåvan, men här handlar det om musikaliska verk. Det är Berwalds musik som getts ut tillsammans med källkritiska kommentarer. Där har jag varit redaktör och bistått utgivarna i processen att återge verken så nära Berwalds ”urtext” som möjligt. Medaljen överräcktes av prinsessan Christina på Kungliga musikaliska akademiens högtidsdag. I motiveringen talas det om ”en kulturgärning av rang”. Margareta Rörby har varit både huvudredaktör och utgivare av enskilda volymer – allt i samarbete med det tyska förlaget Bärenreiter i Kassel som inte bara publicerat Berwald utan även en lång rad andra stora tonsättares samlade verk, som Bach, Mozart och Schubert. Efter fyra decenniers närkontakt med Franz Berwald (1796–1868) har tonsättaren blivit en av Margareta Rörbys personliga favoriter vid sidan om Bach och Mozart, berättar hon: – Då handlar det till stor del om honom även som människa. Utöver musiken var han en stor teknisk begåvning och ett födgeni. Han beskrevs redan då han levde som långt före sin tid, vilket förklarar varför många av hans verk aldrig uppfördes under hans livstid. Så när han flyttade till Berlin med hopp om att få skriva operor där, och inte heller då fick det gehör han hoppats på, blev han ortoped i stället. – Han uppfann egna mekaniska apparater och drev framgångsrikt ett ortopediskt institut i flera år. Sedan återgick han till musiken och bodde i Wien något år och skrev bland annat en opera och ett par symfonier. När han kom tillbaka till Sverige och förgäves sökt olika tjänster – till exempel som hovkapellmästare – blev han glasbruksdisponent och senare disponent för ett sågverk. Han tycktes klara det mesta, och jag tror inte att han var bitter. Berwald valdes dock under slutet av sitt liv in i Musikaliska akademien och undervisade i komposition på Musikkonservatoriet. Han var också privatlärare, bland annat hade han den unga Christina Nilsson, senare världskänd operasångerska, som elev. En annan elev, Jenny Lind, sjöng för övrigt huvudrollen i en av hans operetter. – Men han blev ingen profet i sitt hemland, utan var mera framgångsrik utomlands. I dag erkänns hans fyra bevarade symfonier som mästerverk och spelas världen över. Margareta Rörby är uppväxt i ett musikaliskt hem i Hjo. Själv spelade hon piano, men valde att koncentrera sig på språkstudier. Hon arbetade sedan som språksekreterare, korrespondent, i olika företag. – Men jag spelade också orgel och tog en kantorsexamen i början av 1970-talet. Det var min lärare, Stig Gustav Schönberg som tipsade mig om att läsa musikhistoria på universitetet, och på det sättet ändrades yrkesinriktningen. Deltidsjobbet med Berwald klarade dock inte hela försörjningen, så ända fram till att hon pensionerades 67 år gammal för tre år sedan, arbetade hon parallellt på Dramatens bibliotek, bland annat med att ordna upp dess musikarkiv. Nu har hon delvis flyttat tillbaka till Hjo, där hon har köpt ett gammalt hus som hon och sambon renoverar som bäst. – Jag älskar att vistas vid Vättern, men om jag fick önska något mer kring Berwald så vore det att operetten ”Modehandlerskan” sattes upp. Den spelades en enda gång, 1845. Margareta Rörby Gratuleras till: Berwald-medaljen i guld, mottagen ur prinsessan Christina hand vid Kungliga musikaliska akademiens högtidsdag för insatser inom utgivning av äldre svensk musik. Profession: Musikvetare. Bor: Stockholm och Hjo. Familj: Sambo samt dottern Johanna i äktenskapet med gitarristen Jörgen Rörby (1932–1988). Bakgrund: Har i 40 år varit huvudredaktör för den nu avslutade kritisk-vetenskapliga utgåvan av Franz Berwalds samlade verk. Arbetat på Dramatens bibliotek och dess musikarkiv. Favoritkompositörer: Bach och Mozart, ”men Berwald har en särskild plats i hjärtat”.


”Lärande handlar om att bygga relationer”

Summary: ”Ska du bli lärare? Stackare!” fick Anne-Marie Körling höra när hon sökte till lärarutbildningen. Själv tycker hon att yrket är fantastiskt, trots den negativa bild av skolan som finns.

Tänk att nästan varje dag få vara med om en äventyrsresa som för dig in i språkets, matematikens, kemins, historiens eller konstens underbara tillvaro – och att få resa ut i världen under lektionerna i geografi eller samhällskunskap. Ibland inträffar en liten grundstötning, men för det mesta flyter allt på. – Och så inträffar den där magiska stunden när det blixtrar till i elevens ögon. Han eller hon har hoppat på tåget och är med på resan, bestämmer kanske till och med vart vi är på väg. Jag tycker att läraryrket är fantastiskt – även om politikerna vill detaljstyra och medierna sprider en negativ bild hur det är ute på skolorna, säger Anne-Marie Körling. Hon är lärare, författare, handledare och föreläsare. I sin blogg förmedlar hon nästan varje dag tankar om skolan och om sitt yrke. Lärande handlar alltid om att bygga relationer, menar Anne-Marie Körling. Utan fungerande relationer, till såväl eleverna som ämnet, blir kunskapen död och eleverna sitter där stumma med tomma ögon. Ofta tar det lång tid att bygga upp en lärande relation, säger Anne-Marie Körling. Hon talar om de små gester och stunder som knyter samman elev och lärare. I dag är det för mycket fokus på fostran och sortering, menar hon vidare. Det vill säga vilka som kan och inte kan. Få tycks intressera sig för vad som verkligen får en elev lära sig någonting. – Att mäta att någon inte når centralt uppställda mål är meningslöst om lärarna inte har kunskap och intresse för lärandets ”praktik” – det vill säga hur alla elever ska lära sig att skriva och räkna, förstå hur samhället fungerar och hur vi ska uppträda mot varandra med hänsyn och respekt. Anne-Marie Körling handleder i dag bland annat lärare på en skola i södra Storstockholm. Under en rast tog hon fram en diktsamling av Tomas Tranströmer, den svenske nobelpristagaren. En ung kille kom fram till henne och frågade varför hon satt där och läste en tråkig bok alldeles ensam. – ”Därför att den ger mig något”, svarade jag. Eleven hängde kvar en stund och frågade lite mer om boken och om dikterna i den. Dagen därpå kom samma kille fram till Anne-Marie. På kvällen efter skolan hade han googlat på Tranströmer och hittat att ”han visst fått något sorts pris”. Eleven hade också visat några dikter för sin mamma och då hade hon börjat gråta. – Vi fortsatte vårt samtal och en relation hade skapats mellan lärare, elev och innehåll. När Anne-Marie som lärare tidigare följde en klass under en längre tid tog hon varje kväll fram sin elevlista. Hon läste alla namn på den högt för sig själv, för att samtliga elever skulle få plats i hennes medvetande. – Vid varje namn stannade jag upp en stund. Vad hände med just den eleven i dag? Har han eller hon fått utvecklas i dag? Och vad hände med mig när jag såg in i hans eller hennes ögon? I varje klass finns den tysta eleven som aldrig gör några stora gester och lustigkurren som hela tiden pratar. Där finns den som ständigt räcker upp handen för komma med det rätta svaret på alla frågor. Och där finns den som skiter i hela ”fucking school”, han eller hon som egentligen är bäst i klassen på engelska efter att ha sett ett oräkneligt antal amerikanska och brittiska filmer eller tv-serier. – När jag på allvar insåg hur komplext livet i ett klassrum är förstod jag att jag måste förändra mitt sätt att undervisa och mitt förhållningssätt till eleverna. Som till den stökige killen längst bak, som när jag frågade hur han ville att jag skulle tänka om honom svarade: ”Jag vill att du ser mig som någon som uppför sig bra.” – Jag kände att min reaktion inte kunde bli att ”som du uppför dig kan du inte förvänta dig att min och skolans syn på dig förändras”. I stället handlade det om att bygga en relation till den här eleven, om att förändra min och kollegernas negativa syn på honom. Anne-Marie började ”skvallra” positivt om den stökige eleven inför andra lärare. Hon berättade inte längre om honom som elev och vem han var, utan om hur hans lärande utvecklades. Hon började också skapa en förtroendefull relation byggd på nyfikenhet – hon nyfiken på honom, han på hennes undervisning. Anne-Marie Körling blev lärare ganska sent i livet. Hon fyllde fyrtio år när hon hade sin första klass i Enskede skola i södra Stockholm. Innan dess hade hon arbetat med musik, bland annat tillsammans med Stikkan Anderson. Han som bidrog till att gruppen Abba kom att erövra världen. – Många vet inte att Stikkan var utbildad folkskolelärare från början. Utan att kanske tänka på det inspirerade han mig att välja just det yrket. Jag hade redan som ung tonåring läst böcker om psykologi, pedagogik och liknande ämnen. Men mina mattekunskaper räckte inte för att komma in på psykologprogrammet. När Anne-Marie berättade att hon tänkte söka till lärarhögskolan i Stockholm skakade vänner och kolleger på huvudet. ”Ska du lämna ditt jobb för att bli lärare? Stackare!”, var en vanlig kommentar. – Jag var övertygad om att jag valde rätt. Läraren är ledaren i klassrummet och har en viktig roll i hela samhällsuppbyggnaden. Att ge barn ett skriftspråk, lära dem att räkna, vägleda dem in historiens eller biologins underbara värld. Det är ett privilegium – men också en ansvarfull uppgift, säger Anne-Marie Fortfarande minns hon första mötet med sin första klass. Nära trettio förväntansfulla elever tittade på henne, hon som skulle hjälpa dem att ta steget från hemmets verklighet in i skolans verklighet. Tillsammans skulle de under några år börja den där äventyrsresan som Anne-Marie ofta återkommer till. Sedan 2010 undervisar hon inte längre i en egen klass. I stället reser hon runt i landet och föreläser om sina tankar kring lärandets pedagogik. Hon handleder lärare, och försöker få politiker och andra beslutsfattare att förstå att de som arbetar i skolan är de verkliga ”proffsen”. Och att de borde få möjlighet att i lugn och ro undervisa och utveckla nya metoder att lära ut. – När några lärare för hundra år sedan bad Selma Lagerlöf att skriva en bok för skolan tog hon uppgiften på stort allvar. Innan hon började skriva om Nils Holgersson och hans underbara resa genom landet talade hon med många lärare, hon förstod att de som varje dag stod där i klassrummen var experterna på vad barn behöver. Har du några egna föredömen som lärare? – Jag hade en lärare i maskinskrivning som fick alla i klassen att gilla skrivmaskinerna. Vi satt där raka i ryggen för att fingrarna skulle få rätt tangentsättning. Min lärare i litteratur i gymnasiet var en riktig nörd som brann för sitt ämne. Jag gillar nördar som försöker få alla att inse att just deras ämne är viktigast av allt, som brinner för att få andra att lära. Anne-Marie Körling Ålder: 55 år. Bor: Stockholm. Familj: Sambo, tre vuxna barn, ett barnbarn. Bakgrund: Arbetat på musikförlag och Stim, drivit ett musikförlag. Musikersläkt på ena sidan, jurist- och prästsläkt på den andra. Lärare sedan 1997. Gör: Har precis lämnat in ett manus till en bok som berättar om läraryrkets mångfasetterade uppdrag, utkommer våren 2014. Föreläser och handleder lärare.


Ingen är som de andra

Summary: Invandring är inte, som Kent Ekeroth skriver, ett hot mot de värderingar som burit upp Sverige. Det är en konsekvens av dem.

Du är inte som de andra. De orden har jag fått höra otaliga gånger. Av människor som bestämt sig för vilka de är, de där invandrarna, utan att tidigare ha lärt känna en människa med utländsk härkomst, utan att någonsin ha sett själ och hjärna bakom hudfärgen. ”Det är inte såna som dig vi har svårt för.” Det är en så vanlig, så uttjatad fras. Från skinheadsen i 90-talets Gustavsberg under min uppväxt, till Kent Ekeroths svar till Borzoo Tavakoli i måndagens DN. Ingen människa är som de andra, när du lär känna henne. När du hör hennes historia, är du glad att hon fann tillflykt i Sverige. När du hör hennes historia är du stolt som svensk, över att ditt land räddar liv. När du hör hennes historia, kanske du till och med tänker att Sverige har vunnit på att denna människa valde att fly just hit. Att hon är lyckligt lottad över att ha Sverige, och att Sverige är lyckligt lottat som har henne. För varför har vi människor med utländsk härkomst i Sverige? Vissa lockas hit av kärleken. Andra för att utvecklas professionellt. Och så finns de som kom till Sverige för att de desperat önskade alla de där mänskliga rättigheterna som vi tar för givna. Rätten att yttra egna åsikter och ord utan att riskera fängelse. Rätten att älska sin kära, rätten att tro på sin egen gud. Det finns de som är i Sverige för att de inte hade någon annanstans att ta vägen. För att de ville överleva. För att de inte ville våldtas, torteras, sändas ut i krig. För att de inte ville hängas vid en offentlig ceremoni. För att de inte ville se sina barn växa upp med doften av död i näsborrarna. Varför tar vi emot flyktingar i Sverige? Det är inte för att de är en säker investering med hög ekonomisk avkastning. Det vore trevligt om det vore så, inte minst för alla dem som ryckts upp från sina hem och slängts ut i det okända med förhoppningen om ett bättre liv. Men vi tar emot dessa människor av humanitära skäl. För att vi tror på deras rätt att slippa våldtas, torteras, förlora lemmar och familj. Vi tror på deras rätt till åsikter och tro, och framför allt tror vi på deras rätt till liv. Vi ser dem som människor. Och vi tror på människor. Vi inser också att vi är lyckligt lottade. Lyckligt lottade som lever i detta land som av tidigare generationers hårda arbete och tursamma omständigheter blivit en nation av frihet och trygghet. Vi inser att inte alla våra medmänniskor föddes lika lyckliga. Och vi har empati nog att investera ekonomiska resurser och riskera kulturkrockar för deras mänskliga rättigheter och överlevnad. För att vi tycker att människor är värda något. Sverige är ett stort land. Ett land med stort hjärta och ett land med stort ansvarstagande. Ett land där vi ser bortom den verklighet som råder och funderar på hur vi kan göra världen bättre. Vi tar hand om miljön, vi delar på föräldraledigheten, vi utvecklar tekniska innovationer, vi tar emot människor som flyr nöden. Ekeroth skriver om invandring som hotet mot ”de värderingar som burit upp vårt samhälle”. Men invandringen är en konsekvens av de värderingar som burit upp vårt samhälle. Att ta emot människor som flyr nöden är en konsekvens av vår svenska storhet, inte något som hotar den. Både Tavakoli och Ekeroth betonar det ekonomiska värdet av en invandrare. En invandrare som bidrar är bra. När folk får höra att jag är från Iran, säger de ofta ”Iranier är duktiga!” eller ”Det har gått bra för iranier i Sverige”. Iranier är kanske den mörkhyade folkgrupp som Sverige har lättast för. Jag är stolt över det. Och ja, jag är också glad för det. Det gör mitt liv enklare. Men vem trodde det om de iranska flyktingar som kom till Sverige under 80-talet? Ekeroth kallar oss ”en liten högutbildad, sekulär grupp”. En grupp som inte kan jämföras med ”de andra” eller som Ekeroths skriver ”den invandring Sverige utsätts för i dag”. Men när vi kom var vi på flykt från nöden. Från krig, politiskt förtryck, massavrättningar. När vi kom var det ingen som visste att vi skulle bli bra. Vi togs inte in i Sverige som en investering, med hopp om god ekonomisk avkastning. Vi togs in i Sverige av humanitära skäl. Mina föräldrar hade, liksom Tavakoli, bekämpat shahens diktatur och förtryck av sitt folk. Deras revolution, liksom Tavakolis, stals av en islamistisk fundamentalistisk regim. Och på grund av sitt motstånd mot denna regim tvingades de att fly. Ingen visste att vi skulle bli bra. Att vi skulle bidra med så mycket skattepengar, entreprenörskap och kulturellt kapital. Men vi var människor. Människor som behövde hjälp. Människor, som liksom alla människor, liksom ”den invandring Sverige utsätts för i dag”, hade och har potential. Så frågan är inte hur mycket en invandrare kostar oss eller hur mycket en invandrare kan bidra med. Den stora frågan är hur vi bevarar Sveriges storhet och hur vi bäst tar vara på all den potential som finns i Sverige. Det innefattar också frågan om hur vi bäst tar vara på Ekeroth och andra, som ännu inte insett att Sverige är ett stort land.


”Jag ville skriva om mat utan pekpinnar”

Summary: Pernilla Stalfelt har skrivit en barnbok om mat utan vare sig recept eller pekpinnar. Med ”Matboken” vill hon i stället avdramatisera maten och ge barnen ett lustfyllt förhållande till mat.

Det är härligt att vara hungrig och få äta, skriver du i Matboken. Det är en inställning till mat man sällan hör i dag. – Ja, i dag har vi nästan en samhällsneuros kring mat, vad man får äta och vad man inte ska äta. För en del råder rena matpuritanismen. För mig är mat en existentiell fråga bland många andra. Vad vill du visa i boken? – Jag vill avdramatisera maten och ge barn ett lustfyllt förhållande till mat. Jag vill att de ska förstå att man äter för att orka, och samtidigt får tycka att det är roligt och gott med mat. Måltiderna är en laddad fråga i många familjer. Själv åt jag som barn nästan bara makaroner i sex år. Jag ville skriva en bok utan pekpinnar, men som ändå väcker frågor om mat och varför vi äter. Hur tror du att barn påverkas av att föräldrar skippar kolhydrater, fastar eller följer andra kostdieter? – De ser vad föräldrarna gör, och det kan sätta vanor. Men jag vet inte … Min mamma följde Scarsdaledieten medan jag satte i mig sex limpmackor med honung efter skolan. Och jag håller inte på i dag som hon gjorde då. Vad handlar din nästa bok om? – Jag skriver en bok om hästar tillsammans med min dotter. Sedan ska jag skriva en bok för barn om konsten att berätta en berättelse. Pernilla Stalfelt Ålder: 51 år. Familj: Särbo, en dotter och två bonusbarn. Bor: På Söder i Stockholm. Gör: Konstpedagog på Moderna museet, författare och illustratör. Aktuell: Med barnboken "Matboken" och "Bajspysselboken". Favoritmat: Ostron, gärna med champagne. Mitt söndagsval Jag går upp tidigt och rider klockan nio. Under tiden bakar min man scones. När jag kommer hem njuter vi av en lång skön frukost och läser tidningar. Söndag är vilodag för mig.


Hennes hjärta slår i jazztakt

Summary: Ann-Marie Henning var elva år och scendebuterade i tävlingen Stockholms Beatles. Längre fram blev det rock och pop i tjejgruppen NQB. Men en dag drabbades hon av jazzen.

”Drabbades”? Ja, det är svårt att hitta en bättre beskrivning. Ann-Marie Henning använder också uttryck som plötslig ”passion” och en ”drivkraft att följa mitt hjärta”. – Jag skulle ha börjat i Adolf Fredriks musikgymnasium på hösten om jag inte träffat ett gäng från Hägersten. De gick i Brännkyrka gymnasium och spelade blues. Det grep tag i mig och jag bestämde mig direkt för att byta skola! Det innebar att jag skulle läsa naturvetenskaplig linje i stället för humanistisk så hela sommaren gick åt till att läsa in matte, kemi och fysik. – Sedan drabbades jag av jazzen när Keith Jarrett kom med sin platta ”Belonging” på 70-talet då även gruppen Weather Report kom till Sverige – det blev helt livsavgörande. I dag är Ann-Mari Henning 59 år och lärare i piano på Kungliga Musikhögskolans, KMH, jazzinstitution och har en imponerande karriär bakom sig som pianist och kompositör. Efter en musikdirektörsexamen 1978 studerade hon två år vid Berklee college i Boston – bland annat i jazzpiano – och senare komposition med jazzinriktning på KMH. Hon har bland annat haft anställningar på Teaterhögskolan, kommunala musikskolan i Stockholm och Nacka och haft engagemang i alltifrån musikteatergruppen Oktober – med Christer Boustedts grupp – Fria teatern, ”Les misérables” på Cirkus till Povel Ramel och Hans Alfredson i ”Tingel tangel på Tyrol”. Dessutom har hon haft en mängd egna jazzprojekt med konserter och turnéer. Ibland har det handlat om hennes tolkningar av Evert Taube. – Han har alltid funnits i mitt hjärta och därför var det så roligt förra året då jag var i Brasilien. Jag reste genom Pampas ”många hundra gröna mil” och besökte byn som ligger bakom visans Samborombon. Jag träffade till och med en fiskare som kände Carmencitas dotter! Men det var ändå inte för Taubes skull Ann-Marie Henning var i Brasilien, utan för att hon ville vidare i livet och musiken. – Jag älskar spelglädjen där – samban, bosanovan och den brasilianska jazzen. Jag tog tjänstledigt i två månader och åkte dit. Mötet med den brasilianska inhemska folkmusiken betyder jättemycket för mig. Ju mer jag lär mig om rytm, desto mer fascinerad blir jag av alla olika sväng som finns – även i vår folkmusik, förklarar hon. Ett resultat av resan med dess konserter och inspelningar är den skiva hon ska ge ut under våren, ”Going to Brazil”. I förlängningen hoppas hon kunna få hit sina brasilianska musikervänner till en turné. Ann-Mari Hennings debut i större sammanhang skedde i gruppen Four Clovers 1964. Då var hon elva år och deltog i en tävling på temat Stockholms Beatles på ungdomsgården Kingside – allt förevigat i en stor DN-artikel med bild. Manager var hennes pappa, ”Bagarn” Henning, välkänd Södergamäng och Hammarbyentusiast, för övrigt belönad med ett DN-pris för sina mångåriga insatser med sjukhusradion på Södersjukhuset. – Vi brukade spela piano tillsammans, fyrhändigt. Han fick med mig och min syster på alla möjliga arrangemang – bland annat sjöng vi Hammarbyvisan till dragspel i Tv-sporten! I 70-talets början blev hon bekant Py Bäckman på Musikhögskolan. De började skriva låtar tillsammans och med två andra tjejer bildades NQB som turnerade landet runt med rock och pop på repertoaren. – Men det var inte min musik så jag hoppade av så småningom. Men nu, 38 år senare, turnerar Py och jag igen. Nu är det kyrkokonserter med lokala körer som sjunger hennes texter och jag kompar. Ibland framträder vi också som duo. Det gjorde vi i Jönköping nyligen när jag plötsligt överraskades med det här fantastiska stipendiet. Upp på scenen kom pianisten Elise Einarsdottir – och i bakgrunden såg jag Laila Gavatin – och så lästes motiveringen upp. Jag blev så perplex och glad att jag knappt kunde fortsätta spela! Ann-Marie Henning Gratuleras till: Stipendium på 70 000 kronor ur Laila och Charles Gavatins stiftelse för jazzmusik. Gör: Pianist, kompositör, lärare i piano på KMH, jazzinstitutionen. Bor: Danvikstull. Firar: Enkelt med släkt och vänner. Motivering: ”För att hon med outsinlig energi och kompromisslöshet komponerar och arrangerar musik fylld av passion och vitalitet och för att hon i sitt skickliga och precisa spel visar prov på kärlek gentemot musiken och sina medmusikanter.” Planerar: Cd:n ”Going to Brazil” i april, egen musik inspelad i Rio 2012. Samarbetar: Bland andra med Py Bäckman (kyrkokonserter). Tre viktiga: Bach, Jan Johansson och Jon Balke. Rättelse I gårdagens text om prisbelönade Ann-Marie Henning föll tyvärr ett stycke bort om att hon förutom Brasilien även reste i Argentina 2012.


”Kommunerna stjälper Björklunds karriärreform”

Summary: Landsomfattande enkät. Möjligheten för lärare att göra karriär är en viktig reform, men målet med nyordningen hotas av kommunernas nyckfulla agerande. En tredjedel av dem avstår helt från att inrätta karriärtjänsterna. Nu måste staten skärpa regelverket, skriver Lärarnas Riksförbunds ordförande Bo Jansson.

I höst började de första statligt finansierade förstelärarna och lektorerna att undervisa i skolan. Lärarnas Riksförbund anser att den statliga reformen med inrättande av karriärtjänster för lärare är viktig och välkommen. Vi har länge kämpat för att lärare ska kunna göra karriär inom ramen för sitt yrke, något våra medlemmar efterfrågat. Reformen går på ett helt unikt vis direkt in i lönesättningen av en eftersatt grupp och syftar till att förbättra löneutvecklingen för den enskilde läraren i grundskolan och gymnasiet. Den syftar också till att betona kvaliteten i undervisningen genom att lärare tar på sig ett ansvar för kvalitet, samordning av undervisningen i ämnet och metodutveckling. Men vi ser nu hur detta riskerar att gå om intet då skolansvariga i kommunerna agerar emot reformens intentioner. Lärarnas Riksförbund har skickat ut en enkät med frågor om inrättandet av karriärtjänster till samtliga av förbundets ombud i kommunerna och i de största friskoleföretagen, totalt 348 ombud. Det är ombuden som lokalt förhandlar om karriärtjänsterna och de har därför mycket god kännedom om hur dessa har hanterats. 75 procent av ombuden har svarat på enkäten. Undersökningen visar att skolans huvudmän, arbetsgivarna, valt att inte följa intentionerna i den statliga reformen. I stället inrättar man karriärtjänster efter eget gottfinnande med de statliga pengarna. Dessutom använder en stor andel av arbetsgivarna karriärtjänsterna som murbräcka för att genomföra förändringar i lärarnas arbetstider. Detta skadar reformens trovärdighet. Vår undersökning visar: 1 En tredjedel av kommunerna avstår från karriärtjänster. Det visar sig att 35 procent av ombuden uppger att arbetsgivaren antingen valt att inte inrätta några karriärtjänster alls, alternativt inte sökt hela det belopp som står till förfogande via Skolverket. Det innebär att resurser för att höja kvaliteten i undervisningen inte nyttjas och att detta blir ytterligare en faktor att räkna med när den bristande likvärdigheten i den svenska skolan ska förklaras. 2 De formella kraven uppfylls inte. Endast 56 procent av ombuden svarar att arbetsgivaren tagit fram en tjänstebeskrivning för karriärtjänsterna. Likaså är det bara 38 procent som hävdar att det finns konkreta kvalifikationskrav framtagna för dessa tjänster, utöver vad som står angivet i den statliga förordningen. Det är dessutom inte alltid som tjänsterna utlyses. Detta tyder på att huvudmännen i stor utsträckning inte riktigt vet hur de ska hantera karriärtjänsterna och vad man vill få ut av den statliga reformen. 3 Intentionen med långsiktighet sviks. Skolans huvudmän frångår intentionen att reformen är ett långsiktigt åtagande och att lärarna ska kunna göra karriär. 86 procent av ombuden säger att tjänsterna inrättas som tidsbegränsade förordnanden och 71 procent berättar att lönen betalas ut som lönetillägg. Staten har varit tydlig med att karriärreformen ska vara ett långsiktigt åtagande, att tjänsterna ska inrättas som fasta och att de statliga pengarna är permanenta. Huvudmännen har agerat tvärt emot detta, vilket skadar reformens legitimitet. 4 Karriärtjänsterna kopplas till ändrade arbetstider. Alltför många huvudmän ser också en chans att ändra i de avtalade arbetstidsreglerna för lärarna i och med möjligheten att ändra titel från lärare till förstelärare eller lektor. 34 procent av ombuden hävdar att problem uppstått vid förhandling om karriärlärarnas arbetstid. Det rör sig framförallt om ett antal stora arbetsgivare som pressar på för att Lärarnas Riksförbund ska gå med på att ändra arbetstidsreglerna. Denna konstruktion är dock framtagen för att gynna undervisningen, alltså det som är både lärares och karriärlärares centrala uppdrag. 5 Reformen mottas negativt bland lärarna. Mot bakgrund av det ovanstående är det inte förvånande att 77 procent av ombuden bedömer att lärarna hyser antingen blandade känslor inför karriärreformen, alternativt har en generellt negativ inställning till densamma. Endast 20 procent bedömer att lärarna har en generellt positiv inställning till reformen. Karriärreformens första termin, höstterminen 2013, avsatte regeringen 187 miljoner kronor. Inför hösten 2014 har regeringen valt att satsa 845 miljoner kronor och totalt 1,3 miljarder 2015. Det motsvarar medel för 15 000 förstelärare. Innan dess måste det råda ordning i systemet för hur karriärtjänsterna ska hanteras. När reformen är fullt utbyggd år 2017 planerar regeringen att avsätta 1,5 miljarder kronor per år. Dessa pengar är öronmärkta för höjning av lärarlönerna och beräknas då omfatta 17 000 karriärlärare. För att reformen ska bli lyckad och undervisningen utvecklas över hela landet föreslår Lärarnas Riksförbund att inrättandet av karriärlärare blir obligatoriskt hos alla huvudmän. Vi vet att regeringen avser att permanenta reformen, något den politiska oppositionen inte haft invändningar mot. Dessutom måste staten skärpa regelverket så att statens intentioner verkligen uppfylls. Avsikten är att karriärtjänsterna ska inrättas som fasta anställningar, då det knappast kan kallas karriär att få ett förordnande med lönetillägg på ett eller två år. Karriärtjänstreformen Regeringen har beslutat att öronmärka statliga pengar för att lärare ska kunna göra karriär inom sitt yrke. Två karriärsteg inrättas: förstelärare och lektor. Förstelärare är i huvudsak en pedagogisk meritering, medan lektor är en akademisk sådan. Försteläraren ska få ett statligt lönepåslag på 5 000 kronor i månaden och lektorn ska få ett påslag på 10 000 kronor i månaden. Hösten 2013 undervisar 3 000 statligt finansierade karriärlärare i svensk skola.


Summary: Landsomfattande enkät. Möjligheten för lärare att göra karriär är en viktig reform, men målet med nyordningen hotas av kommunernas nyckfulla agerande. En tredjedel av dem avstår helt från att inrätta karriärtjänsterna. Nu måste staten skärpa regelverket, skriver Lärarnas Riksförbunds ordförande Bo Jonsson.

I höst började de första statligt finansierade förstelärarna och lektorerna att undervisa i skolan. Lärarnas Riksförbund anser att den statliga reformen med inrättande av karriärtjänster för lärare är viktig och välkommen. Vi har länge kämpat för att lärare ska kunna göra karriär inom ramen för sitt yrke, något våra medlemmar efterfrågat. Reform går på ett helt unikt vis direkt in i lönesättningen av en eftersatt grupp och syftar till att förbättra löneutvecklingen för den enskilde läraren i grundskolan och gymnasiet. Den syftar också till att betona kvaliteten i undervisningen genom att lärare tar på sig ett ansvar för kvalitet, samordning av undervisningen i ämnet och metodutveckling. Men vi ser nu hur detta riskerar att gå om intet då skolansvariga i kommunerna agerar emot reformens intentioner. Lärarnas Riksförbund har skickat ut en enkät med frågor om inrättandet av karriärtjänster till samtliga av förbundets ombud i kommunerna och i de största friskoleföretagen, totalt 348 ombud. Det är ombuden som lokalt förhandlar om karriärtjänsterna och de har därför mycket god kännedom om hur dessa har hanterats. 75 procent av ombuden har svarat på enkäten. Undersökningen visar att skolans huvudmän, arbetsgivarna, valt att inte följa intentionerna i den statliga reformen. I stället inrättar man karriärtjänster efter eget gottfinnande med de statliga pengarna. Dessutom använder en stor andel av arbetsgivarna karriärtjänsterna som murbräcka för att genomföra förändringar i lärarnas arbetstider. Detta skadar reformens trovärdighet. Vår undersökning visar: 1 En tredjedel av kommunerna avstår från karriärtjänster. Det visar sig att 35 procent av ombuden uppger att arbetsgivaren antingen valt att inte inrätta några karriärtjänster alls, alternativt inte sökt hela det belopp som står till förfogande via Skolverket. Det innebär att resurser för att höja kvaliteten i undervisningen inte nyttjas och att detta blir ytterligare en faktor att räkna med när den bristande likvärdigheten i den svenska skolan ska förklaras. 2 De formella kraven uppfylls inte. Endast 56 procent av ombuden svarar att arbetsgivaren tagit fram en tjänstebeskrivning för karriärtjänsterna. Likaså är det bara 38 procent som hävdar att det finns konkreta kvalifikationskrav framtagna för dessa tjänster, utöver vad som står angivet i den statliga förordningen. Det är dessutom inte alltid som tjänsterna utlyses. Detta tyder på att huvudmännen i stor utsträckning inte riktigt vet hur de ska hantera karriärtjänsterna och vad man vill få ut av den statliga reformen. 3 Intentionen med långsiktighet sviks. Skolans huvudmän frångår intentionen att reformen är ett långsiktigt åtagande och att lärarna ska kunna göra karriär. 86 procent av ombuden säger att tjänsterna inrättas som tidsbegränsade förordnanden och 71 procent berättar att lönen betalas ut som lönetillägg. Staten har varit tydlig med att karriärreformen ska vara ett långsiktigt åtagande, att tjänsterna ska inrättas som fasta och att de statliga pengarna är permanenta. Huvudmännen har agerat tvärt emot detta, vilket skadar reformens legitimitet. 4 Karriärtjänsterna kopplas till ändrade arbetstider. Alltför många huvudmän ser också en chans att ändra i de avtalade arbetstidsreglerna för lärarna i och med möjligheten att ändra titel från lärare till förstelärare eller lektor. 34 procent av ombuden hävdar att problem uppstått vid förhandling om karriärlärarnas arbetstid. Det rör sig framförallt om ett antal stora arbetsgivare som pressar på för att Lärarnas Riksförbund ska gå med på att ändra arbetstidsreglerna. Denna konstruktion är dock framtagen för att gynna undervisningen, alltså det som är både lärares och karriärlärares centrala uppdrag. 5 Reformen mottas negativt bland lärarna. Mot bakgrund av det ovanstående är det inte förvånande att 77 procent av ombuden bedömer att lärarna hyser antingen blandade känslor inför karriärreformen, alternativt har en generellt negativ inställning till densamma. Endast 20 procent bedömer att lärarna har en generellt positiv inställning till reformen. Karriärreformens första termin, höstterminen 2013, avsatte regeringen 187 miljoner kronor. Inför hösten 2014 har regeringen valt att satsa 845 miljoner kronor och totalt 1,3 miljarder 2015. Det motsvarar medel för 15 000 förstelärare. Innan dess måste det råda ordning i systemet för hur karriärtjänsterna ska hanteras. När reformen är fullt utbyggd år 2017 planerar regeringen att avsätta 1,5 miljarder kronor per år. Dessa pengar är öronmärkta för höjning av lärarlönerna och beräknas då omfatta 17 000 karriärlärare. För att reformen ska bli lyckad och undervisningen utvecklas över hela landet föreslår Lärarnas Riksförbund att inrättandet av karriärlärare blir obligatoriskt hos alla huvudmän. Vi vet att regeringen avser att permanenta reformen, något den politiska oppositionen inte haft invändningar mot. Dessutom måste staten skärpa regelverket så att statens intentioner verkligen uppfylls. Avsikten är att karriärtjänsterna ska inrättas som fasta anställningar, då det knappast kan kallas karriär att få ett förordnande med lönetillägg på ett eller två år. Regeringen har beslutat att öronmärka statliga pengar för att lärare ska kunna göra karriär inom sitt yrke. Två karriärsteg inrättas: förstelärare och lektor. Förstelärare är i huvudsak en pedagogisk meritering, medan lektor är en akademisk sådan. Försteläraren ska få ett statligt lönepåslag på 5 000 kronor i månaden och lektorn ska få ett påslag på 10 000 kronor i månaden. Hösten 2013 undervisar 3 000 statligt finansierade karriärlärare i svensk skola.


Gymnastikläraren är Pia Sundhages stora förebild

Summary: Pia Sundhage, succétränaren i fotboll, har bara en enda idol. Det är ”Maggan”, hennes gymnastiklärare i gymnasiet. ”Som lärare och människa hade hon en fantastisk förmåga att möta alla elever”, säger Pia.

Plötsligt får Pia en supersvår passning från idrottsläraren Maggan. Hon slänger sig över hela golvet och lyckas precis hindra bollen från att nå golvet. Hon känner sig mycket belåten. Några sekunder senare får klasskamraten Anita också en passning från Maggan. Men den är betydligt enklare. Även Anita hindrar bollen från att nå golvet – och är nöjd med sin insats. – Passningen till mig var precis på gränsen för vad jag kunde klara, liksom den till Anita var det för henne, berättar Pia. Det var Maggans storhet. Hon anpassade sin undervisning till varje elevs unika behov. Hon fick alla i klassen att växa och utvecklas och att samtidigt känna en stor gemenskap. Oavsett om man var ”bra” eller ”dålig”. Det har gått mer än 30 år sedan den där lektionen på Tingsholmsgymnasiet i Ulricehamn då klassen spelade volleyboll. Pia, med Sundhage i efternamn, har som coach vunnit två OS-guld med det amerikanska damlandslaget i fotboll. Nu vill hon upprepa något liknande här i Sverige. Maggan, som heter Margaretha Swedberg, är i dag pensionerad från arbetet som idrottslärare. – Jag har alltid tyckt om mitt ämne och det har kanske inneburit att jag utstrålat en viss entusiasm under lektionerna, säger Margaretha. Gymnastik är ett känsligt ämne där man lätt kan känna sig mentalt och fysiskt avklädd. Att bli vald sist, att vara lite överviktig och att gå igenom en tonårstid med tveksamma kroppsideal – det finns mycket som gör att elever tappar intresset för att idrotta och röra på sig. Margaretha menar att det är viktigt att som lärare ha realistiska förväntningar på sina elever, och att aldrig få dem att känna sig odugliga. – I mitt ämne är det viktiga inte att kunna hoppa si och så högt i höjd – utan att lära sig att tycka om att röra på sig, säger hon. Från sin egen gymnasietid minns Margaretha två kvinnliga idrottslärare. Den ena såg och uppmuntrade bara de duktiga, de som redan kunde. Den andra ville engagera alla och få med även dem som inte klarade lika mycket. – I min egen lärargärning har jag sett den ena av de här två lärarna som ett avskräckande exempel, medan den som ägnade sig åt alla eleverna blev en sorts idol för mig. Pia Sundhage hade Margaretha Swedberg som idrottslärare under tre gymnasieår. Sedan följde en framgångsrik karriär på fotbollsplanen, och i dag är hon en lika uppskattad coach och ledare. – Jag har inga direkta ”idoler” och inga andra tränare eller ledare som jag ser upp till. Men Maggan är min stora förebild. Som lärare och människa hade hon en fantastisk förmåga att bekräfta alla elever. Pia Sundhage brukar ofta tänka på den danske filosofen Sören Kirkegaard och hans ord om att för att kunna hjälpa någon måste man börja där han eller hon är. – Maggan gjorde det. Jag var en sådan där elev som kastade mig vilt åt höger och vänster, och då gav hon mig passningar som var en liten bit bortom vad jag trodde mig kunna prestera. Andra fick lättare passningar, men också en aning över deras förmåga. På så sätt utvecklades hela klassen, inte bara ”stjärnorna”. Under de tre gymnasieåren försökte Pia göra sitt bästa under varje idrottslektion. Hon har funderat mycket över varför det blev så. – Jag undrar om det inte beror på att Maggan var så duktig på att ge feedback, att hon hela tiden återkopplade till det vi gjorde. Jag har haft turen att under hela skoltiden ha haft lärare som inspirerade. Margaretha Swedberg är 72 år i dag. Hon bor i föräldrahemmet i det lilla samhället i Vegby, strax söder om Ulricehamn. – Jag växte upp nära en lantgård med två jämnåriga pojkar och jag var mycket tillsammans med dem, dels i arbetet på gården och dels i lek och idrott. Därför kom inte dockor och bokmärken att prägla min uppväxt så mycket. Jag spelade fotboll, åkte skridskor och var med i andra lite tuffare lekar. Jag var också bollkalle när de större pojkarna hade fotbollsmatcher. Margarethas mamma var född på 1800-talet och hade nog velat bli barnmorska eller småskolelärarinna. På den tiden fanns inte de möjligheterna utan hon fick börja arbeta på fabrik direkt efter konfirmationen. Pappan började också arbeta tidigt. Han roade sig på fritiden genom att cykla i kapp med sina kompisar, spänna upp ett rep mellan två stolpar och hoppa höjd. Efter gymnasiet läste Margaretha filosofi, psykologi och sociologi på universitetet i Lund. Sådana där tjejämnen, som hon uttrycker det. Men så fick hon för sig att söka in till Gymnastiska centralinstitutet i Stockholm. – Jag tog min examen 1966 och arbetade tre år i Härnösand. Sedan ville jag flytta närmare mina föräldrar, som hunnit bli till åren och fick en tjänst på gymnasiet i Ulricehamn. Margaretha säger att hon som lärare nog passade Pia Sundhage, en elev som ville ha tuffa utmaningar. Samtidigt rådde en positiv stämning i klassen, vilket i sin tur gjorde att lektionerna ofta blev roliga. – Jag har haft tusentals elever genom åren. En del har säkert inte gillat mig och jag har som lärartyp kanske inte passat alla. I stort sett har jag trivts med mitt arbete och skulle nog ha valt samma yrkesbana i dag. Vad gör man när något går snett? – Samtalar! Det viktiga är att reda ut vad som gått snett i relationen. Ibland är det andra saker som gör att en elev inte trivs med sin lärare. Själv var jag dålig i franska i gymnasiet och skyllde misslyckandet på läraren, men orsaken var ju att jag skötte läxorna så dåligt. Margaretha Swedberg arbetade som idrottslärare i fyrtio år. Hon har mött många kolleger. – Att vara specialist i sitt eget ämne kan nog vara bra. Men att ha känt sig som en medelmåtta någon gång, för att kunna leva sig in i hur alla elever har det, är nog också en fördel. Ingen lärare kan heller förvänta sig att alla elever ska tycka att deras ämne är lika roligt och spännande som de själva gör. Pia Sundhage berättar att många av de lärare hon mötte bekräftade henne som individ, samtidigt som de betonade att hon gick i en klass. – Jag brukar tänka på det i min roll som ledare. Laget är alltid större än jaget, men samtidigt har vi alla olika roller. Vi måste acceptera och respektera att det finns både stjärnor och ”vattenbärare”, sådana som på elitnivå kanske inte får spela något alls i en turnering. Pia säger att hon är uppvuxen med solidaritet som en viktig ledstjärna. Alla är lika mycket värda i hennes ögon, oavsett om man vunnit OS-guld eller sitter utslagen på en parkbänk. – Vi måste se alla människor som de är. Maggan gjorde det. En del av oss elever var ”på” under hennes lektioner, andra orkade knappt byta om till gympakläderna. Men hon brydde sig om alla, såg oss … Maggan och Pia träffas fortfarande en eller ett par gånger om året. De mejlar och talas vid i telefon. – När vi har kontakt är det viktigt och på riktigt. Jag upplever alltid en närhet i mötet – samma närhet som i skolan, säger Pia. – Asch, hon ska alltid ta i så mycket. Jag försökte göra så gott jag kunde utifrån min förmåga, säger Margaretha. Pia Sundhage Pia Sundhage


Stress ökar suget efter socker

Summary: Långvarig stress kan påverka dina hormoner så att du lättare går upp i vikt. Förklaringen är stresshormonet kortisol, som ökar både aptiten och suget efter fett och snabba kolhydrater. Kroppen börjar lagra fett som hamnar främst runt midjan.

Hjärtat bultar, andningen ökar, pupillerna förstoras och musklerna spänns. Hela kroppen förbereder sig på försvar i en hotfull situation – eller kanske för att hinna med bussen. Tillfällig stress är en alarmreaktion, och sällan farlig för hälsan. Men när stressen blir långvarig utan chans till återhämtning kan den leda till hälsoproblem som sömnsvårigheter, yrsel och utmattning. Stressen kan också göra att du går upp i vikt. Stress är en underskattad förklaring till varför en del kvinnor och män blir överviktiga. Det menar Joanna Uddén Hemmingsson, som är obesitas- och diabetesläkare vid S:t Görans sjukhus i Stockholm. – Kopplingen mellan livsstress och fetma är större än man tidigare trott, och det pågår mycket forskning inom det här området, säger hon. När stressen har pågått länge och blivit svår att hantera, börjar binjurarna att släppa ut stresshormonet kortisol i blodet. Det triggar i gång flera andra hormoner som ökar vår aptit. Det är sannolikt en överlevnadsmekanism, som ger oss ett reservlager av fett att ta av om vi står inför en period av hög belastning och oregelbunden tillgång till föda. – Vi har många receptorer för kortisol i bukfettet, som sitter runt midjan och omger organen i bukhålan. Det får cellerna att börja lagra mer fett just där, förklarar Joanna Uddén Hemmingsson. Det kan på sikt leda till bukfetma, som är särskilt farlig för hälsan. Bukfetma kan trigga i gång olika inflammationsprocesser i kroppen och även försämra fertiliteten hos både kvinnor och män. Stresshormonet kortisol tycks särskilt öka vårt sug efter fett och socker. Vi styr automatiskt mot chips, godis och kaffebröd. – Vi vet inte säkert varför det är så. Troligen har det att göra med att fet och söt mat fungerar som opiater, som påverkar belöningssystemet i hjärnan. Det tröstar och får oss att må bra och gärna vill ha mer. Snart är vi inne i en ond spiral, säger Joanna Uddén Hemmingsson. Vid tillfällig stress, till exempel när du springer med andan i halsen mot busshållsplatsen, påverkas däremot andra stresshormoner i kroppen. De två viktigaste är hormonerna adrenalin och noradrenalin. När du pustar ut på bussen går blodtrycket ner och du känner troligen inget behov av att stoppa något i munnen just då. Att kortisol ökar vår hunger har Joanna Uddén Hemmingsson visat tillsammans med kolleger i en mindre studie. Hon gav tolv normalviktiga kvinnor kortisol i tablettform. Efter bara en vecka hade kvinnornas hormonnivåer och aptit förändrats. – De åt mer mat med snabba kolhydrater på kortare tid. De åt också snabbare, och man kan spekulera i om det beror på att deras mättnadssignaler försämrades. Kvinnorna var omedvetna om sina förändrade matvanor, säger hon. Men alla går inte upp i vikt under stressiga perioder. En del blir av med kilon i stället. – Hur kroppen reagerar är delvis genetiskt styrt. Vissa är extra känsliga för stress och äter mer, andra äter mindre. Negativ stress påverkar ofta sömnen, och brist på sömn kan också leda till viktuppgång. Det beror på att när vi sover för lite påverkas halten av det aptitstimulerande hormonet ghrelin. Samtidigt dämpar kroppen produktionen av mättnadshormonet leptin, eller minskar leptinets mättnadseffekt. Än en gång ökar suget efter fet mat och snabba kolhydrater, och vi riskerar att lägga på oss mer vikt. Den som vill tappa några kilon bör se över hela sin livssituation och inte bara förändra sina mat- och motionsvanor. När Joanna Uddén Hemmingsson möter en överviktig patient på sin mottagning börjar de tillsammans att ta reda på hur, när och varför han eller hon äter. – Många säger att de inte hinner äta på jobbet på dagarna, och i stället stoppar de i sig massor på kvällarna. Då bör man titta på sin arbetssituation och försöka göra förändringar. Regelbunden motion påverkar förmågan att hantera stress i vardagen. Fysisk träning dämpar till exempel nivån av stresshormonet kortisol i blodet. Den som tröstäter i stressiga perioder bör därför trots brist på tid se till att få sin vardagsmotion. – Lägg in regelbunden träning i kalendern, eller försök åtminstone gå eller cykla till jobbet. Se också till att det finns gott om tid till återhämtning efter en stressig period. Förebygg sötsuget genom att undvika fet mat och snabba kolhydrater i läsk, vitt ris, pasta och godis. Köp hem grovt bröd, fisk, frukt och grönsaker för att minska frestelserna. I stressiga situationer är det svårt för vissa av oss att stå emot sötsaker, säger Joanna Uddén Hemmingsson. Så påverkar stressen ditt midjemått 1. Stress som är svår att hantera. Långvarig vardagsstress, eller en svår livshändelse, aktiverar nervcellerna i ett särskilt område i hjärnan som kallas hypothalamus. Signaler sänds till binjurarna att släppa ut stress-hormonet kortisol i blodet. 2. Hormonet påverkar bukfettet. Kortisol påverkar särskilda receptorer i fettet som omger organen i buken. Det ökar inlagringen av fett runt midjan, och vikten ökar på sikt. Så kallad bukfetma påverkar flera hormoner som ökar aptiten och får bland annat mättnadshormonet leptin att fungera sämre. 3. Stressätande lugnar. Stressen ökar särskilt suget efter snabba kolhydrater som socker, men även fett. Stressätande triggar belöningssystemet i hjärnan, vilket gör att stresskänslorna dämpas tillfälligt. Processen sker ofta mer eller mindre omedvetet. 4. Bukfett är särskilt farligt för hälsan. Fett runt organen i buken kan trigga i gång olika inflammationsprocesser i kroppen. Det kan leda till bland annat typ 2-diabetes, hjärt- och kärlsjukdomar och nedsatt fertilitet hos både kvinnor och män. Så håller du vikten • Ta reda på vad, hur och varför du äter. Vad triggar ditt ätande? För gärna en matdagbok. • Inför en stressig period: Försök att hålla fast vid vardagsmotion. Den skyddar mot stressens negativa hälso-effekter. Se till att äta tre huvudmål och två mindre mellanmål om dagen. • Förebygg viktökning genom att undvika snabba kolhydrater som socker, chips, vitt ris och vitt bröd. • Fundera på hur det var under tidigare stressperioder. Vad kan du göra annorlunda i framtiden? Planera för återhämtning efter stressiga perioder.


”Min fyraåriga dotter tycker inte om sin mormor”

Summary: Fyraåringen säger att hon inte tycker om mormor och vill inte att mormor ska vara barnvakt. Flickans mamma har försökt förstå varför dottern säger så, men blir också ledsen och sårad. Mormor älskar ju sitt barnbarn så högt! Psykolog Martin Forster ger råd.

Fråga: Jag har ett problem som jag inte vet hur jag ska hantera: Min dotter som är fyra år tycker inte om sin mormor. Vid upprepade tillfällen har hon sagt att ”jag tycker inte om mormor”. När min man är bortrest kommer min mamma för att vara barnvakt när jag är på jobbet. Min dotter gråter och vill inte att jag ska gå till jobbet. Hon vill inte bli lämnad ensam med mormor eftersom hon ”inte tycker om henne”. Jag har vid ett par tillfällen frågat varför hon inte tycker om mormor. Hon har då sagt att min mamma inte leker med henne, att hon alltid ”gör något annat”. Det ligger det väl en viss sanning i, men det är ingen större skillnad mellan farmor och mormor och hur mycket tid de lägger på hushållsarbete, och farmor älskar hon högt. Min mamma brukar hitta på saker med henne, göra olika utflykter, och de har roligt tillsammans också. Min mamma bor på annan ort så hon och min dotter träffas kanske varannan månad. Först tänkte jag att det beror på hur jag själv beter mig på min mamma, jag kan ofta vara irriterad mot henne och snäsa av henne. Jag tänkte att min dotter märker det och beter sig likadant. En annan teori är att mormor tar för mycket av mammarollen, att hon försöker uppfostra min dotter. Jag pratade med min mamma om detta, men hon höll inte riktigt med. När min dotter har sagt att hon inte tycker om mormor har jag försökt vara förstående och sagt att man inte behöver tycka om alla lika mycket, men att man måste vara snäll mot alla. Men de senaste dagarna har jag reagerat med ilska. Jag blir själv väldigt ledsen och sårad när hon talar så om min mamma, och jag vill inte att hon ska säga det till henne. Min mamma älskar ju min dotter så högt! I övrigt tycker jag att min dotter är en snäll tjej, hon brukar inte prata om att hon tycker illa om någon annan. Ledsen mamma Svar: Det är ju vanligt att barn i perioder avvisar någon förälder eller nära släkting, så när jag började läsa trodde jag att det handlade om det. Och så kanske det är också. Din dotter är bara fyra år och om hon träffar mormor varannan månad har kanske problemet inte hunnit uppstå så många gånger? Samtidigt blev jag mer förbryllad när jag hade läst klart ditt brev. Din dotters förklaring och dina egna teorier kan förstås stämma, men hon verkar reagera ganska starkt och det känns lite godtyckligt att just mormor blir avvisad. Uppstod problemet gradvis eller plötsligt? Kan du se någon utlösande händelse? Hur länge har pappa varit borta? En viktig fråga är också hur mycket problemet märks när din dotter väl umgås med mormor? Jag får ett intryck av att det framför allt visar sig genom sakerna hon säger till dig. I så fall kanske problemet handlar mer om något annat än om mormor. Jag återkommer längre ned till några gissningar om möjliga förklaringar och vill understryka att det är just gissningar. Jag vet för lite för att kunna påstå annat, men hoppas att du ändå kan få några nya infallsvinklar. Jag vill börja med din dotters egen förklaring om att mormor inte leker utan bara gör andra saker. Din uppfattning verkar vara att det inte stämmer och att de också kan ha roligt tillsammans. Det kanske är värt att undersöka närmare hur det ligger till. Har du märkt om det är någon skillnad när de tillbringar tid hemma jämfört med aktiviteter utanför hemmet, där mormor borde ha mer tid för dottern? Försök att få din dotter att ge exempel på vad mormor brukar göra när hon gör ”något annat”. Fråga också din mamma om detta. Förstår hon vad dottern menar? Även om mormor leker lika mycket som farmor eller någon annan så kanske de leker på olika sätt? Ett barn kan ju exempelvis uppleva att man inte leker om den vuxne är lite frånvarande och oengagerad. Ett möjligt tips till din mamma är att avsätta en stund, gärna inledningsvis när de möts, då hon uteslutande ägnar sig åt att leka med dottern. Många vuxna upplever att de ofta ger barn sådan uppmärksamhet, men det är faktiskt sällan som man gör det till hundra procent. Under den lekstunden är det viktigt att dottern får styra och bestämma, medan mormor bara ska följa hennes initiativ. Det kan förstås vara känsligt och ibland kontraproduktivt att ge råd om hur någon ska umgås med sitt barnbarn, men kanske ni kan ha en dialog om detta. Det är väl känt att barn formar sina egna attityder genom att ta efter det föräldrar gör snarare än vad de säger. Du kan alltså vara något på spåren när du tar upp ditt sätt att visa irritation mot din mamma. Det påverkar sannolikt din dotters inställning mer än att du säger åt henne att man måste vara snäll. Ser din dotter också att du någon gång uttrycker positiva känslor för din mamma? Jag uppmanar dig inte att framställa känslor som inte finns, men att bli mer uppmärksam på att faktiskt uttrycka positiva saker som du kommer att tänka på. Din mamma höll inte med om din andra teori, att hon skulle uppfostra dottern för mycket. Om det finns konkreta saker som du tycker att din mamma borde låta vara, tycker jag att du kan be henne om det. Du kanske har försökt det, men gör det igen och välj någon konkret sak som du tycker är särskilt viktig. Du skriver att du försöker visa förståelse för din dotters känslor, men att du har blivit arg och ledsen på sista tiden. Det är begripligt och jag tror att många skulle reagera som du. Även om du säger att hon får tycka vad hon vill om mormor kanske hon främst uppfattar känslorna du uttrycker. Hon kan känna sig tvingad att tycka om mormor för att inte göra dig besviken. Känner man sig tvingad kan man reagera med trots, vilket skulle kunna förklara hennes starka och envisa reaktioner. Jag förstår att det är svårt att hantera dina känslor och fullt ut visa att du accepterar dotterns inställning. Ett förslag är att du först lyssnar och bekräftar det hon säger om mormor, utan att kommentera eller argumentera. Givetvis kan du säga att du tycker att det är tråkigt, men neutralt utan att förmedla skuld. Gå sedan vidare och försök vara konstruktiv: ”Jag förstår att du inte vill träffa mormor, men jag måste jobba. Vad vill du helst göra med mormor i morgon? Vad vill du inte göra?” En annan möjlig orsak till problemet är att din mamma är barnvakt. När din dotter säger ”jag tycker inte om mormor” kanske hon menar ”jag vill inte att du ska gå”. Det kan vara ett sätt att straffa dig för att du lämnar henne. Om du tror att det kan ligga något i detta kanske det finns möjlighet att förändra umgängesformerna på något sätt. Hur mycket umgås ni alla tre eller hela familjen? Eftersom det är lång tid mellan mormors besök kanske hon och dottern kan ha lite kontakt per telefon eller internet däremellan? Poängen är att försöka ge mormor en annan innebörd än ”barnvakten som kommer när mamma och pappa går”. Du kan också testa att ibland svara på ett annat sätt när dottern säger att hon inte tycker om mormor. Återigen, undvik att kommentera eller argumentera och pröva att enbart bekräfta hennes eventuella saknad. ”Jag tycker också att det är tråkigt att jag måste jobba och kommer att längta efter dig hela dagen.” Det kan hända att det inte finns någon särskild förklaring till problemet, annat än att din dotter inte riktigt tycker om alla sidor hos mormor. Och så är det väl i de flesta relationer, även om det främst är fyraåringar som säger sådant rakt ut. Skulle din dotter fortsätta att avvisa mormor på det här sättet en längre period, så behöver det inte betyda att de har en usel relation. De har ju trots allt roligt tillsammans ibland. Skicka din fråga till: fragainsidan@dn.se. Utvalda frågor besvaras och publiceras på dn.se/insidan och i papperstidningen Fråga insidans experter. Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Martin Forster, legitimerad psykolog och forskare, svarar på frågor om barn och familjerelationer.


Volvo vill vara steget in för unga

Summary: Skolsatsningar och mer information om vad ingenjörsjobbet egentligen innebär ska locka fler kvinnor och öka mångfalden Volvo. Det tror HR-chefen Kerstin Renard. – Tyvärr har många en negativ bild av industrin, säger hon.

När Kerstin Renard skulle välja gymnasielinje var hennes pappas önskan om att hon skulle läsa teknik så stark att han bjöd hem skolans syokonsulent för att denne skulle övertyga dottern. Det är en smula ironiskt att Renard, trots att hon valde en annan bana, i egenskap av HR-chef i Volvokoncernen i dag har en nyckelposition när det gäller att rekrytera ingenjörer till Sveriges största företag. Hon tycker att Volvo varit dåligt på att berätta vad det innebär att arbeta på ett industriföretag. – Tyvärr har många unga en negativ bild av industrin, att den svart, mörk och tråkig när det i själva verket är precis tvärtom: fartfyllt, globalt och intressant. Unga ingenjörer som jag anställer säger ofta att de önskar att vi varit bättre på att beskriva arbetet. Renard förklarar att bristen på ingenjörer långsiktigt kan bli ett stort problem och tycker att skolan har en nyckelroll för att popularisera yrket, inte minst bland flickor. Därför har Volvo startat ”Skolsteget”, där unga ingenjörer från företaget träffar gymnasieelever några gånger om året. – Vi vill komma in tidigt och särskilt ge tjejer självförtroende när det gäller matte och teknik. Men det räcker inte att bara vi gör det, alla industriföretag måste göra det, säger Renard, som är övertygad om att Volvo för att vara attraktivt måste anpassa sig till nästa generationers ökade krav på flexibilitet vad gäller arbetstider och arbete utanför kontoret. 17 procent av Volvos cirka 115 000 anställda över hela världen är kvinnor. Andelen kvinnliga chefer är lika stor. Renard är sedan i fjol en av tre kvinnor i koncernledningen. Målsättningen är att öka antalet kvinnor i alla led, men i ett stort företag som Volvo är det en långsam process, som kan hämmas av företagsköp utomlands. När Volvo köpte ett japanskt företag hade det inga kvinnliga chefer. Sedan fyra år tillbaka måste varje jobb annonseras ut internt. – Det räcker inte längre med att bara tillfråga. Genom att annonsera får vi en större mångfald på de sökande och vi ser att det blir fler kvinnor och fler ickesvenskar som söker, säger Renard. Fakta. Så satsar Volvo på att locka ingenjörer Volvosteget Ger under tre år 1 200 arbetslösa mellan 18 och 22 år på de 15 orter där Volvo har verksamhet möjlighet till kombinerad utbildning och jobb under ett år. Ett 50-tal av de 400 uttagna under första året fick jobb inom koncernen, 25 jobbar inom företaget via bemanningsföretag. Satsningen kostar 450 miljoner kronor. 52 procent av de uttagna under andra året är kvinnor. Skolsteget Genom närvaro i gymnasieskolorna vill Volvo väcka ungdomars intresse för naturvetenskapliga ämnen och teknik. Inledningsvis ska unga ingenjörer från företaget besöka gymnasieskolor i Göteborg några gånger per år. Målet är att bygga upp en långsiktig relation och locka fler ungdomar att välja yrken inom industrin.


Våga uppfostra dina barn

Summary: Dagens mammor och pappor är enligt psykiatern och sexbarnspappan David Eberhard mer kompisar än auktoriteter i sina barns liv. I sin nya bok uppmuntrar han såväl småbarns- som tonårsföräldrar att våga vara föräldrar – och inget annat.

Föräldrar vill skydda sina barn, från såväl faror som ansträngningar och motgångar. Många vill i sin iver till och med sopa banan helt ren åt barnen. Uttrycket curlingförälder myntades av den danske psykologen Bent Hougard 2004. Det har genererat spaltkilometer i tidningarna, många debatter och till och med blivit ett skällsord. Ändå fortsätter vi enligt psykiatern David Eberhard, chefläkare, Prima Vuxenpsykiatri, obekymrat att curla. – Jag kan bara se att det eskalerar. Ett skäl är att vi, tvärtemot vad alla säger, har mer tid i dag. Då är det naturligt att det blir mer fokus på barnen, det är det fundamentalt mänskliga. Ett annat är att ju bättre och tryggare man har haft det, desto mer trygghet vill man ge sina barn, säger han. David Eberhards nya bok ”Hur barnen tog makten” handlar om barnuppfostran och blev en internationell nyhet i veckan. ”Svensk uppfostran har skapat en nation av snorungar” löd till exempel rubriken i brittiska The Telegraph. Boken uppmärksammades också i Kina, Malaysia, Ecuador och Brasilien. Sverige anses ofta vara ett föregångsland och enligt David Eberhard används hans bok nu av vissa som ett varnande exempel. David Eberhard menar att föräldrar gör sina barn en björntjänst genom att ständigt skydda dem. Skillnaden mellan högt uppskruvade förväntningar och krav på ett sorgfritt liv och hur verkligheten ser ut är stor. De unga får orealistiska förväntningar på tillvaron. Kombinationen av att varken föräldrar eller skola ställer krav blir ödesdiger. Det leder till att många unga mår dåligt och i högre utsträckning än tidigare generationer söker psykiatrisk hjälp. – Särskilt pojkarna, som på högstadiet ligger två år efter i mognad, är dåligt rustade för verkligheten, säger han. Statistiken talar sitt tydliga språk. I studier av lycka och olycka är svenska 11-åringar näst lyckligast i världen, vid 13 år har lyckan minskat och vid 15 år är de minst lyckliga i världen. I sin bok skildrar David Eberhard också hur lite föräldrarna faktiskt påverkar barnens personlighet. I stället betonar han, med stöd av forskningen, omgivningens betydelse. Inte minst kamraternas. – Uppväxtmiljön i familjen spelar en marginell roll för personlighetsdragen. Man påverkas mer av gruppen man är i än av föräldrarna, säger han. Anknytningsteorin fick stort genomslag i Sverige på 1990-talet. Den går ut på att barnen är förprogrammerade att knyta an till sina föräldrar och att den processen är avgörande för relationerna senare i livet. – Anknytningsteorin är den moderna bibeln. Om vi inte sköter oss så kommer barnen inte att må bra. Det ger dåligt självförtroende. Men barn är inte så sköra som många tror. Det går ju bra för de flesta. Rädslan är enligt honom ett av de största problemen med dagens föräldraskap. Till exempel skräcken att det ska hända barnet något, eller för att göra något fel. Därför förlitar vi oss på experter. Men är du då inte själv en expert? – Man behöver inte lyssna på mig heller. Men jag tar in andra experter, till exempel hjärnforskare och inte bara allmänna barnuppfostringsexperter. Jag vill ge auktoriteten tillbaka till föräldrarna. Han efterlyser lite vanlig hederlig uppfostran, att man lär sina barn de sociala koderna. Då klarar de sig så mycket bättre i livet. – De får inte bete sig hur som helst. I min bekantskapskrets sitter allas barn med vid middagsbordet, avbryter och ska ha svar omedelbart, säger han. Även David Eberhard påverkas av tidsandan. Efter att ha gett sitt barn en tillsägelse kan han drabbas av akuta samvetskval och vilja trösta. – Som förälder måste man stå ut med att ha gett tillsägelsen. Att inte ställa krav är inte samma sak som att vara snäll. Han ser ännu inget slut på det utbredda curlandet, men spår en förändring i framtiden. – De flesta av dagens barn kommer trots allt att hantera det här – och sedan uppfostra sina egna barn strängare. David Eberhards uppmuntran till vilsna föräldrar Gör ditt bästa – i de flesta fall räcker det. Var inte rädd för att göra fel. Tänk på att du är förälder – inte kompis. Ge inte barnet orealistiska förväntningar. Försök inte skydda barnet från allt. Stå ut med att ge tillsägelser. Tänk på att barnet klarar mer än du tror. Ägna mer tid åt din partner, ät till exempel middag ihop utan barn ibland. Våga ge tillrättavisningar. Uppfostra. Lär ditt barn hälsa, titta i ögonen och tack för maten. David Eberhard Ålder: 47 år. Bor: Stockholm. Familj: Gift. Sex barn mellan 9 månader och 17 år från tre olika förhållanden. Gör: Chefläkare Prima Vuxenpsykiatri, Danderyds sjukhus. Författare. Aktuell: Med barnuppfostringsboken ”Hur barnen tog makten” (Bladh by Bladh).