”En otrygg ekonomi kan förvärra psykisk ohälsa”

Summary: Många som mår psykiskt dåligt oroar sig för ekonomin. Det visar rapporten ”Minuskontot”. När Selene Cortes led av utmattningssyndrom tvingades hon leva på marginalen vilket försvårade återhämtningen.

Många skäms över att vara fattiga. Men för den som lider av psykisk ohälsa och samtidigt har dåligt med pengar känns skammen ofta dubbel, säger Selene Cortes. Både som barn och vuxen har hon upplevt hur det är att leva på marginalen och att nästan inte ha råd med det allra nödvändigaste. – Att må dåligt och samtidigt oroa sig för ekonomin försvårar läkningsprocessen, säger Selene Cortes. Hon är 38 år och har själv erfarenhet av utmattningssyndrom. I dag är hon en av ambassadörerna för Hjärnkoll, en nationell kampanj som syftar till en ökad öppenhet om psykisk ohälsa. Att berätta om psykisk sjukdom är mindre laddat nu än för bara några år sedan. Men det är fortfarande lättare att tala om att man brutit benet eller har någon annan fysisk åkomma än att berätta att man lider av depression eller ångest, säger Selene Cortes. ”Minuskontot” heter en rapport som Hjärnkoll tagit fram tillsammans med Nationell samverkan för psykisk hälsa (NSPH). Den visar att personer med psykisk funktionsnedsättning har väsentligt lägre inkomster och är mer beroende av bidrag jämfört med befolkningen som helhet. – Otrygg ekonomi under lång tid ökar risken för ohälsa, samtidigt som ohälsan kan innebära försämrad ekonomi och försvårad återhämtning. Det blir en ond cirkel som det kan vara svårt att ta sig ur. Flera systemfel gör det ännu svårare att komma tillbaka efter att ha mått psykiskt dåligt, enligt Selene Cortes. Ju längre en person är sjukskriven, desto lägre blir exempelvis ersättningen. – Synsättet bygger på att den sjuke har någon form av val, att det skulle handla om att ”vilja” i stället för att ”kunna” arbeta och att alla därför behöver någon form av morot för att kunna återvända till arbetslivet. Den låga ersättningen försvårar snarare en återhämtning eftersom oron för ekonomin i sig leder till oro och ångest. Det finns flera liknande systemfel som är kontraproduktiva – det vill säga motverkar sitt syfte, säger Selene Cortes. Hon är född i Umeå och hennes pappa flyttade tidigt till Spanien. Mamman mådde tidvis inte bra och hemma saknades det ofta pengar. Det var rörigt och hon flyttade till eget boende som femtonåring. – Det blev ensamt och väldigt jobbigt. Jag som alltid varit duktig i skolan började prestera sämre, till slut valde jag att hoppa av gymnasiet. Efter att läst in gymnasiekompetens på en folkhögskola flyttade Selene till Stockholm. Hon arbetade på restaurang och började sedan läsa olika kurser på universitetet. – Ju mer fulltecknad min agenda var, desto bättre kändes det. Under lång tid mådde jag bra och var i farten hela tiden, men när det var lugnare fick jag utrymme för att reflektera och då kom ångesten smygande. Förra sommaren berättade Selene Cortes i DN om att hon två gånger varit sjukskriven för utmattningssyndrom. Vid första tillfället hade hennes man precis flyttat hit från Spanien och hade ingen inkomst, vare sig lön eller a-kassa. – Vi levde på min föräldrapenning och det var ofta väldigt kärvt ekonomiskt. Det gick inte att unna sig något extra, inte ens att ta lite kaffe på ett kafé. Att få ett eget barn ställde min egen uppväxt i ett helt nytt perspektiv. Jag började må sämre och sämre och samtidigt fanns hela tiden oron för hur vi skulle klara oss på så lite pengar. I dag arbetar de båda heltid, och Selene sysslar främst med arbetslivsfrågor och psykisk ohälsa. – Att må dåligt psykiskt leder ofta till ensamhet och sämre ekonomi. Fungerande nätverk är i dag ofta nödvändigt för att kunna få ett arbete och det saknar av naturliga skäl den som är ensam. Vi måste få till en debatt i den här frågan. Selene Cortes berättar att många som lider av psykisk ohälsa ger upp efter att ha stångat sig blodiga mot försäkringskassan, arbetsförmedlingen och socialtjänsten. De orkar inte längre argumentera för sin rätt att få leva på en skälig ekonomisk nivå, säger hon. – Jag har vänner som nu lever på sina föräldrar eller sin partners inkomst. Ju längre tid som går, desto svårare har de att få ett riktigt arbete. Tjänstemän på försäkringskassan och arbetsförmedlingen följer i dag ofta reglerna stelbent, konstaterar Selene Cortes. – Inte för att de nödvändigtvis brister i förståelse för individens behov eller situation, utan för att de är tvingade att agera utifrån de regelverk och system vi har i dag. Problemen kan bli förödande för den enskilda individen när olika system krockar med varandra. Selene Cortes säger att det ofta behövs väldigt lite för att en person som mår psykiskt dåligt ska komma in i arbetslivet igen, eller för att sjukskrivningar ska kunna förkortas eller till och med förhindras. – Många som lider av psykisk ohälsa har exempelvis svårt att hantera blanketter och sin ekonomi. I dag saknas handfast hjälp till denna grupp. Ordning på papper och pengar är väldigt viktigt för att fungera i dagens samhälle. Men den som mår dåligt, kanske är deprimerad eller har ångest, orkar inte tänka på sådana praktiska saker. Selene Cortes efterlyser en mer flexibel inställning som bottnar i kunskap om psykisk ohälsa hos exempelvis försäkringskassan och inom vården. För vissa sjukskrivna kan det vara bra att vara kvar på jobbet, men för dem som lider av utmattningssyndrom kan det vara förödande. – Att vara kvar på jobbet kan göra den här gruppen ännu sjukare, det vet jag av egen erfarenhet. För mig tog det lång tid innan jag lyckades återhämta mig. I dag mår jag bra, men måste vara på min vakt så jag inte blir utmattad igen. Psykisk ohälsa leder till dålig ekonomi Personer med psykisk funktionsnedsättning har i genomsnitt väsentligt lägre disponibla inkomster än befolkningen som helhet. När det gäller inkomster från arbete är skillnaden ännu större. Andelen med låga inkomster är betydligt större än i andra grupper i samhället. Bland personer med psykisk funktionsnedsättning är det färre som har arbetsinkomster och fler som är beroende av ekonomiskt bistånd än i befolkningen som helhet. Bland personer med stora besvär av ängslan, oro eller ångest är det en signifikant lägre andel som klarar en större oväntad utgift. Det finns ett starkt samband mellan psykisk ohälsa och ensamhet, och ensamhet bidrar i sig till försämrad ekonomi. Dessutom är sociala nätverk ofta avgörande för möjligheterna att få jobb. Källa: Rapporten ”Minuskontot” (Hjärnkoll och NSPH) Tips! Den 9 april kl 18 arrangeras ett seminarium ”Måste psykisk ohälsa leda till fattigdom?” i ABF-huset i Stockholm. Arrangörer är NSPH och Svensk socialpolitisk förening.


”Så kan de svaga eleverna ges mer resurser i skolan”

Summary: En fråga om styrning. Länder med bra Pisaresultat riktar resurser dit de bäst behövs. I Sverige har utsatta skolor ofta inte tillräckligt med pengar. Kommunerna respekterar inte grunden för resultatstyrningsmodellen. Ett socioekonomiskt viktat statsbidrag skulle ge mer likvärdighet, skriver tre ledande skolexperter.

Samtidigt som den svenska skolan diskuteras med en sällan skådad intensitet vågar ingen tala om det som verkligen skulle göra skillnad: Rätt styrda resurser. Genom en ökad statlig styrning skulle många av de förändringar som krävs, till exempel mer lärartid till att för- och efterarbeta undervisningen, kunna bli verklighet. En viktig slutsats i Pisa 2012 är att framgångsrika länder använder sina resurser där de bäst behövs. Sverige skiljer sig markant från dessa länder genom att svenska skolor i utsatta områden oftare rapporterar att de inte har tillräckliga resurser. Elever i sådana områden har också oftare obehöriga lärare än elever i socioekonomiskt starka områden. Det är en förbisedd effekt av den kommunala ekonomistyrningen att många kommuner har utvecklat en praxis med elevpeng. Det motverkar socioekonomisk fördelning i den kommunala skolan, vilket både Skolverket och Skolinspektionen påpekat. I skoldebatten hörs inga röster som problematiserar det faktum att kommunerna inte respekterar grunden för den mål- och resultatstyrningsmodell som gäller för skolan. Revisionsfirman Ernst & Young skriver i en rapport, 2013, att ”de regler som finns avseende kommunernas ersättning till friskolor har fått en starkt styrande effekt även i den interna resursfördelningen”. Rapporten fortsätter: ”Resursfördelningen sker i låg grad utifrån faktiska, konstaterade och dokumenterade pedagogiska behov hos aktuella elever.” Skollagen förutsätter att varje huvudman ger de resurser som behövs till varje skola, för att alla elever ska kunna nå de mål de har rätt till. Detta är grunden i lagstiftningen. Men lagen innehåller också, i 10:e kapitlet och paragraferna 36–39, bestämmelser för att garantera att de fristående skolorna skall få den genomsnittliga nivån av resurser per elev som de kommunala skolorna får. Elevpengen är till för att garantera kvaliteten i de fristående skolorna, inte i de kommunala. De ska vara mål- och resultatstyrda. I allt fler kommuner är det ändå precis vad man gör. Det är ett sätt att komma undan kritik från fristående aktörer om att de kommunala skolorna gynnas. Konsekvensen blir att kommunerna inte tar ansvar för det statliga uppdraget i sina egna skolor och inte styr resurser dit de behövs. När budgeten beslutas utan hänsyn till uppdraget och det förväntade resultatet berövas rektor inte sällan varje möjlighet att nå de mål och resultat som krävs. Rektor berövas också varje möjlighet att systematiskt utveckla verksamheten på det sätt som skollagen avser, det vill säga genom resultatstyrning. SNS färska studie ”Rektor – en stark länk i styrningen av skolan” visar detta. Rektorer upplever väldigt lite stöd i uppfyllandet av det statliga uppdraget, i stället kräver förvaltningen/nämnden/styrelsen att budget hålls. Rapportförfattarna skriver: ”Rektorer visar en stor lojalitet mot statens uppdrag och krav. När rektorerna uttrycker vilka förväntningar de tror att staten har på dem överensstämmer det med den egna synen på vad de själva anser vara de viktigaste arbetsuppgifterna. Dessa förväntningar tillskrivs däremot inte nämnden/huvudmannen.” Vi föreslår att ett annat finansieringssystem för den svenska skolan utreds. Det behövs ett tydligare statligt ansvar. Ett första steg skulle kunna vara ett generellt riktat socioekonomiskt viktat statsbidrag till kommunerna. I kommunerna borde sedan resurser styras till varje skola utifrån antalet klasser och socioekonomisk status och med en viss tröghet över tid. Detta bör ske med ett förtydligande om att huvudmannen har ansvar för resultatuppföljning och stöd till skolor med dåliga resultat. Det behövs ramar kring resultatstyrningen för att få den i funktion. Man kan tänka sig en regionalt strukturerad utvecklingsmyndighet som kan ge stöd till små kommuner och huvudmän och också vara besvärsmyndighet för enskilda skolor. På detta sätt kan ett mer likvärdigt finansieringssystem skapas som fungerar oavsett vem som är huvudman för skolan. Vi har friskolor på en europeisk nivå och bör fokusera på åtgärder som stabiliserar skolsystemet och säkrar att alla elever, lärare och rektorer får de resurser de behöver för att kunna nå målen i enlighet med skollagens krav. För det krävs ett statligt resursfördelningssystem som garanterar rektorer och lärare de resurser som de behöver.


Självständigt läsande föds ur högläsning

Summary: Högläsning är något annat än ett muntligt berättande eftersom det är en skriven text som läses upp. Orden artikuleras på ett annat sätt och syntaxen likaså. Det förbereder eleverna att bli självständiga läsare senare i livet, menar högläsningsproffset Anne-Marie Körling.

Anne-Marie Körling minns dofterna och ljuden från när hon var liten och satt i sin morfars knä och han läste högt ur ”Gullivers resor” av Jonathan Swift. Det enda ordet hon minns att han uttalade var ”lilleputt”. – Jag tyckte det var ett jättespännande ord som jag funderade mycket över. Jag har också det här vaga minnet av att jag sitter i hans knä och känner hans doft och hans brummande röst. Eftersom jag kommer från en ”högläsarsläkt” läste vi ofta över generationsgränserna. Anne-Marie menar att högläsningen lägger en grund för att barnet senare göra sig hemmastatt i litteraturens värld. – Om du läser för barn och senare ger dem en bok, så märker du att de öppnar den rätt. De leker inte att de är läsare, de bläddrar på riktigt och läser. En 1,5-åring kan öppna ”Max bil” och titta på bilderna. Det beror på att det är en kultur de mött tidigare. När hon började arbeta som grundskollärare för tjugo år sedan, tyckte hon sig verkligen märka vilka som hade blivit lästa för hemma. De hade ett större ordförråd och en sorts skriftmedvetenhet, eller en nyfikenhet på vad det skrivna ordet kunde säga. Därför menar hon att det är viktigt att den som läser håller sig till det som står i boken och inte omvandlar allt till sitt eget talspråk. – Högläsning är något annat än talspråket eftersom det är en skriven text som läses upp. Man sänker tonen och uttalar orden tydligt. ”Berätta vad det står här”, kunde hennes elever säga. Deras nyfikenhet på den skrivna texten är något läraren eller föräldern ska försöka ta till vara, menar Anne-Marie, eftersom det underlättar för dem att bli självständiga läsare senare i livet. När hennes elever gick hem och berättade om högläsningen i skolan blev deras föräldrar inspirerade. En av föräldrarna berättade att högläsningen hade blivit ett sätt för henne att lära känna sitt barn på ett annat sätt än genom det vanliga umgänget: – Om jag läser något som min son tycker är kul kanske han skrattar till. Då blir jag glad och kanske också skrattar. Sedan kanske han blir ledsen och jag med. På så vis kommer jag nära och lär känna mitt barn, sade föräldern. – Jag kan räkna upp minst tjugo grejer som händer när man läser för sitt barn. Man känner lukten av varandra, man känner värmen, man hör rösten i kroppen och får en alldeles särskild närhet, säger Anne-Marie Körling. Hon är inspirerad av Lev Vygotsky (1896–1934) vars teorier har haft stort inflytande på den moderna utvecklingspsykologin och pedagogiken. – När barn pratar om bilder och ord föder det nya tankar och bilder och ord som de vill kommunicera. Därför är det viktigt att också lyssna medan du läser och att fundera på vilken utgångspunkt du har när du läser. Om man hela tiden tänker på att barnet ska ”tjäna” något på högläsningen, till exempel genom att bli duktigt senare i skolan, riskerar själva lusten att gå förlorad, menar Anne-Marie. – Jag läste inte för min son för att han skulle ha ”nytta” av det på något vis, utan för att det var så jäkla roligt att läsa tillsammans. Jag vill fortfarande tänka så. Det finns också en demokratisk aspekt med högläsningen. Anne-Marie minns när den första Harry Potter-boken kom och hur snabbt den delade upp klassen i ett läsande och ett icke-läsande lag. De som inte kunde läsa den försvarade sig genom att säga ”öh, vilket skit, det där ska man inte läsa”. – Men det var jättejobbigt för dem. Harry Potter är ett typiskt exempel på när läsningen kan bli exkluderande och leda till ett utanförskap för några, menar Anne-Marie. Det ledde till att hon började högläsa Harry Potter för hela klassen. Det gav henne en ny erfarenhet, hur viktigt det är att vara bekant med en bok innan man ska högläsa. – Harry Potter flöt inte för mig. Den hade en annan komplicerad ordföljd som jag inte behärskade och jag kände mig främmande inför den ”läsvärlden”. En annan gång bad eleverna henne att läsa en av ”deras” böcker som flera av tjejerna i klassen läste. När hon gjorde det började de ganska snart protestera och hon kände själv att det inte lät bra. – Det beror på att det blir en annan tolkning, eller undertext, än när de läser själva. Mina högläsningar ska vara något annat än deras egna läsningar. De ska bidra med något som de inte har utan mig. En av tjejerna sa till och med att ”jag vill ha det här för mig själv”. Många av de böcker hon högläst för eleverna har de sedan läst på egen hand. Anne-Marie tror att det kan bero på att de blivit bekanta med berättelsen och att den har laddats med betydelser. – Deras förståelse har antagligen blivit större av att vi diskuterat böckerna. Högläsningen leder också till att man kommer in i ett annat tempo. Den som lyssnar sjunker ned och hamnar i ett viloläge samtidigt som den lyssnar uppmärksamt. Anne-Marie tror att det är ett tillstånd som också fyller en viktig funktion. Anne-Marie Körling Ålder: 56 år. Yrke: Lärare och författare till boken ”Den meningsfulla högläsningen” (Natur och Kultur 2012). 2006 fick hon Svenska Akademiens svensklärarpris. Handledare i Skolverkets projekt ”Handledning för lärande”. Tre högläsningstips: Gunilla Boréns ”Trollets hjärta”, med bilder av Tord Nygren. ”Återberättad folksaga som tar cirka en timme att högläsa. Den fängslar många och handlar om ondska, kärlek, befrielse, att pröva sina vingar. Den kan leda till många samtal.” Michelle Magorians novell ”No problem”. ”Handlar om en kille som maratonsimmar i en bassäng. Han är ditlurad av andra killar och upptäcker att de inte är de vänner han trott. Den lyfter intressanta livsfrågor. Bra att vara förberedd och inläst.” Selma Lagerlöfs ”Nils Holgerssons underbara resa genom Sverige”. ”Magisk berättelse om livsöden, ensamma kvinnor, vad som hände i Sverige förr i tiden. Det förs en dialog med naturen. Här finns hur mycket som helst att hämta.”


”Statliga fonder agerar som kortsiktiga riskkapitalister”

Summary: Systemfel. Få nya industriföretag växer fram i Sverige. En viktig orsak är att statliga fonder i många fall agerar som privata riskkapitalister i stället för att långsiktigt stödja ny svensk teknologi. Svenska innovationer på miljö- och energiområdet riskerar därför att försvinna utomlands, skriver forskare och entreprenörer.

När president Barack Obama besökte Kungliga Tekniska Högskolan, KTH, i september förra året intresserade han sig särskilt för det svenska bolaget Powercells nya generation bränsleceller, som på ett miljövänligt sätt kan omvandla såväl diesel som förnyelsebart bränsle till elektricitet. Om inte Powercell blir ett lysande undantag måste nästa amerikanska president resa till ett annat land för att titta närmare på teknologin, om den finns kvar över huvud taget. Att så gott som inga nya industriföretag växer fram i Sverige är ingen slump. Det blir alltmer uppenbart att framväxten av ny industri hämmas av flera grundläggande systemfel i Sverige. Ett av dessa systemfel belystes nyligen i en granskning av Riksrevisionen där den statliga riskkapitalförsörjningen döms ut. Detta redovisades i DN nyligen under rubriken ”Pengarna satsas på säkra kort – eller inte alls” (11/2). Det främsta målet med statligt riskkapital borde vara att komplettera eller till och med ersätta privat riskkapital där långsiktiga investeringar behövs för att uppnå samhällsekonomisk utveckling, sociala och miljömässiga vinster. Staten lägger förvisso in ett visst kapital i tidiga skeden via bland andra Almi, men sätter samtidigt upp avkastningskrav som förhindrar större och mer långsiktiga investeringar via de andra statliga innovationsfonderna och statliga riskkapitalföretagen. Genom höga avkastningskrav styrs statens riskkapital mot de privata kapitalisternas investeringsobjekt – det vill säga mognare bolag eller bolag med snabbare kassaflöden – samtidigt som samhällsnyttan på längre sikt glöms bort. Därför tvingas många unga svenska företag, med banbrytande och världsledande teknologier, att välja mellan att antingen lägga ner verksamheten i brist på riskkapital eller sälja till utländska investerare. Detta märks inte minst inom energisektorn. Att utveckla, bygga och under en längre tid demonstrera ett fullskaligt kraftverk kräver kunskap, tid och kapital. Att investera i förnybar energiteknologi ryms därför inte i de flesta privata riskkapitalisters affärsidé. Ett belysande exempel är energiteknikföretaget Minesto. Bolaget uppvisade nyligen det första kända marina kraftverket som, utifrån en helt ny princip, kostnadseffektivt kan producera el från långsamma havsströmmar. Detta ses som ett genombrott för hela industrin för förnybar energi. Samtidigt lyser det statliga svenska riskkapitalet med sin frånvaro, eftersom ”investeringshorisonten är för lång”. Den engelska energimyndigheten har satsat mer på att utveckla denna svenska teknologi än vad den svenska staten gjort. Att investera kapital innebär alltid en risk. Men ska vi få en hållbar utveckling och trygga framtidens välfärd måste vi investera i banbrytande teknologier som inte redan finns på marknaden. Att staten undviker de långsiktiga riskinvesteringar som krävs för att svenska forskningsresultat och uppfinningar ska kunna kommersialiseras globalt innebär att nya affärsmöjligheter inte kan realiseras. Därmed förstörs stora ekonomiska värden. Sveriges välfärd bygger till stor del på lyckade industrisatsningar under 1900-talet, ofta i samverkan mellan staten och näringslivet. Utan statliga Televerkets beställning av AXE-växeln skulle Ericsson inte ha utvecklats till det världsledande bolag det är i dag. Statliga Vattenfall spelade en avgörande roll för framväxten av Asea, nuvarande ABB. Fortsätter vi som i dag kommer framtidens jobb att skapas utanför landet, och Sverige blir en importör, i stället för exportör, av de nya teknologier som svensk forskning tar fram. Det vore förödande – men det går att undvika. Här presenterar vi tre åtgärder som kan leda till såväl fler jobb i Sverige som samhällsekonomiska framsteg och en bättre miljö: 1. Ge nya direktiv till statliga investeringsfonder. Staten måste tydliggöra att de offentliga fonderna ska komplettera eller ersätta det privata kapitalet på kapitalmarknaden, inte agera på samma sätt som de privata riskkapitalisterna. De statliga investeringsfonderna bör därför få nya ägardirektiv som ger dem möjlighet att stödja svenska innovationer inte bara i såddfasen, eller efter att ett företag fått fart på försäljningen, utan framför allt i den så avgörande perioden däremellan – just den period som privata investerare ofta kallar ”dödens dal”. 2. Ge nya ägardirektiv till statliga företag som till exempel Vattenfall. Statliga Vattenfalls krav på kortsiktig avkastning är ett effektivt hinder för utvecklingen av miljövänlig svensk energiteknologi. I nya ägardirektiv bör regeringen uppdra åt Vattenfall att som en del i sin verksamhet handla upp ett antal prototypteknologier för energiproduktion som man sedan driver tillsammans med innovationsbolaget, så kallad innovationsupphandling. Därmed kan nya svenska produkter på energiområdet ges en första referenskund, som med sin kompetens och sitt varumärke underlättar för vidare expansion. 3. Ändra i Lagen om offentlig upphandling. På längre sikt behövs en översyn av Lagen om offentlig upphandling. Offentliga aktörer bör få möjlighet att bli första kund för svenska företag som satsar på nya teknologier. Unga företag hamnar lätt i ett moment 22: De privata aktörerna vågar inte investera i ny teknologi, och de offentliga får inte om den inte är billigare än de redan etablerade alternativ som finns. I offentliga upphandlingar bör därför en del av medlen öronmärkas till inköp som kan bära med sig stora värden för samhället på lång sikt, till exempel i form av bättre miljö och renare energi. Detta är frågor som berör oss alla. Det handlar om miljön, jobben och Sveriges ekonomiska framtid.


”Låt den ryska regimen själv gräva sin grav”

Summary: Ryssland måste förändras inifrån. Hetsiga röster höjs nu för att straffa den ryska regimen hårt för annekteringen av Krim. Men en politik som bygger på illusionen att vi väst utifrån skulle kunna förändra Ryssland riskerar att bli förödande, skriver Lena Jonson vid Utrikespolitiska institutet.

Nu är frågan hur Väst ska svara på Rysslands annektering av Krim och förhindra att Putin går vidare och annekterar delar av östra Ukraina. Nu luftas vår rädsla för att de värsta scenarierna ska förverkligas och att Putin som en ny Hitler lägga stora delar av östra Europa under sig. I detta läge är det naturligt att rösterna blir allt hetsigare om hur Väst ska kunna straffa Ryssland och få Putin att förstå att hans beteende inte accepteras av det internationella samfundet. George Soros slår alla med sitt förslag att USA ska sälja av sina oljereserver för att på det sättet få ner världsmarknadspriset, reducera de ryska importinkomsterna och framkalla en ekonomisk kris i Ryssland. Soros reaktion är förståelig. Väst stod handfallen när Hitlertyskland började expandera. Ingen vill att detta ska upprepas. En besinningens röst är på sin plats i detta läge även om besinning från Västs sida är vad ryska statskontrollerade media hånar som Västs svaghet och oförmåga att ta beslut. En väl övervägd och planerad besinning kan ändå löna sig i längden. Vad kan då Väst göra? Först måste frågan ställas om förutsättningar existerar för en fortsatt rysk expansionspolitik. Därefter måste frågan ställas om tänkbara konsekvenser av olika västliga svar. Putin har visat att aggression är möjlig utan blodsutgjutelse och han kan vara frestad att gå vidare. Härav följer inte att han är beredd till fullskaligt krig. Vi vet att en rysk militär upprustning pågår men vi vet inte om detta resulterar i en stark och effektiv militärmakt. Vi förstår att Ryssland har stora reservfonder och att de på ett bräde kan lägga fram medel för en Sotji-olympiad, krediter till den tidigare Janukovytjregimen, och nu för att få Krim på fötter. Men vi vet också att den ryska budgeten är ansträngd och att ryska myndigheter varnar för en mycket låg ekonomisk tillväxttakt till 2030. Det finns stora ryska minoriteter i grannländerna, men vi vet inte i vilken mån dessa är beredda att lystra till den ryska statspropagandans locktoner. Rysk svaghet låter kanske för vissa som en signal till att tiden är den rätta att med hårda tag från Väst tvinga Ryssland att backa. Det är just för ett sådant tänkande jag vill varna. Putins och hans krets har drabbats av kollektiv berusning av framgångarna för sitt statskonservativa, ortodoxa stormaktsparadigm. Det betyder inte att den ryska befolkningen helt delar denna världsbild. Det ryska samhället har stora sociala problem, enorma ekonomiska skillnader och medborgare som saknar tilltro till såväl sin egen som andras förmåga att påverka den förda politiken. I detta samhälle kanaliseras frustration, missnöje och alienation hos vissa grupper i allsköns nationalistiska och reaktionära strömningar. Även om den stora massan är skeptisk gentemot utopiska frälsarläror har propagandan i landets statskontrollerade tv-kanaler lagt en god grund för ytterligare reaktionära idéer att spridas. I detta läge, när de demokratiska krafterna är oorganiserade och svaga, skulle den interna kraftmätningen med hela skalan av mörkerkrafter inte medföra någon seger för demokraterna. Ryssland kommer inte att förändras förrän det inom landet vuxit fram krafter som klarar att både utmana den sittande regimen och erbjuda en hållbar alternativ politik. En sådan utveckling kan endast växa ur en inre process. Illusioner i Väst att utifrån kunna förändra ett land, i detta fall Ryssland, har aldrig kunnat omsättas i framgångsrik politik. En sådan politik riskerar istället att bli förödande. De europeiska samhällena är betydligt mer stabila än Ryssland men har visat på allvarliga svagheter under senare år. I våra demokratiska samhällen där konflikter mellan infödda och invandrade medborgare redan växer och med dem extrempartier, skulle en arbetslöshet i spåren av ytterligare en ekonomisk kris få allvarliga konsekvenser. Slutsatsen av detta resonemang är att svarsåtgärder från Västs sida inte får riskera bli kontraproduktiva – varken för utvecklingen i Ryssland eller i Väst. Vad för politik återstår för Väst? Att med moralisk kraft fördöma en rysk annekteringspolitik är en självklarhet. Att frysa höga ryska politikers bankkonton i Väst samt ge dem inreseförbud är effektivt, men kan inte innefatta många personer utan att samtidigt bli godtyckligt. Att kraftigt understödja Ukraina, Georgien och Moldavien i deras ansträngningar att gå sin egen väg bör vara en självklarhet. Låt inte Ukraina bli medlem i NATO utan satsa på att hjälpa Ukraina bli stabilt, få igång sin ekonomi och förbli mångkulturellt med etniskt ryska ukrainares rättigheter lika väl tillgodosedda som de etniskt ukrainska. Men vad bör gälla i förhållande till Ryssland? Nonchalera Ryssland i det fortsatta internationella samarbetet! Straffa inte med generella handelssanktioner eller embargon men utveckla heller inte det ekonomiska eller politiska samarbetet. Håll en låg profil och låt Putinregimen själv göra sig till paria i det internationella samfundet. Låt marknaden ha sin gång med fortsatt kapitalflykt från Ryssland och ringa intresse av att investera i landet. Låt tendenser i Rysslands ekonomiska liv själva mogna. En ekonomisk kris kan knappast undvikas i Ryssland, men Väst ska inte kunna anklagas för att ha orsakat den. Det skulle slå tillbaka mot Väst. Ryssland kommer att förändras även om det tar tid. Denna inre utveckling kan inte påskyndas utifrån eller med konstlade medel utan onödigt risktagande. Den kan endast ske i den takt som trovärdiga alternativa politiker växer fram med stöd från befolkningen. En spricka inom den nuvarande politiska eliten i Ryssland är en förutsättning för denna utveckling. På samma sätt som Gorbatjov och hans män trädde fram ur sovjetsystemets innersta kärna, kan en modern grupp av reformatörer komma ur Putins krets. Inom det ryska etablissemanget finns starka röster för att landet måste reformeras för att klara framtidens utmaningar. Demonstrationen häromveckan i Moskva med kritik mot Putin-regimens Ukraina-politik samlade 30–50.000 personer enligt organisatörerna. Denna aktion och ett upprop från ryska intellektuella till besinning i regimens politik, kan tyckas vara krusningar på ytan. Kanske det, men de är signaler om motstånd inom grupper av vilka också det putinistiska Ryssland är beroende. Bevara därför besinningen i frågan om svarsåtgärder mot den ryska angreppspolitiken. Att nonchalera Ryssland och stödja dess grannländer är också ett svar som kan bli kännbart. Fördelen med en sådan politik är att den ryska regimen själv gräver sin grav även om detta sker i ett längre tidsperspektiv än en mandatperiod för västliga politiker.


Hjälp barnen att våga göra det de vill

Summary: Trösta eller pusha? Balansgången kan vara svår för föräldrar till ängsliga barn. Psykologen Martin Forster har skrivit en bok om hur man kan hjälpa barn att övervinna sin rädsla – och våga göra det som de själva vill.

Att stärka barnens självkänsla är en vanlig önskan hos föräldrar – och många vuxna vill också stärka sin egen självkänsla. Självkänsla hos barn var psykologen Martin Forsters utgångspunkt när han började arbeta med boken ”Jag törs inte men gör det ändå”. – Men jag visste också att det finns vissa problem med begreppet självkänsla. Det är omdiskuterat vad det egentligen innebär och hur självkänsla uppstår, säger Martin Forster. I de samtal han hade med föräldrar inför arbetet med boken var det många som ville ha hjälp med att stärka barnens självkänsla, berättar han. – Men när jag frågade hur problemen med självkänslan yttrade sig så talade föräldrarna väldigt mycket om rädsla och oro hos barnen. Jag började känna att rädsla var det kanske viktigaste hindret för barns välmående. Forskning visar också på att rädsla och oro ofta ligger bakom, och förstärker, andra problem hos barn. Boken kom att handla både om barns välmående i stort, om hur man kan stötta barn i att övervinna rädsla och oro – bland annat med hjälp av olika övningar -– och om vad självkänsla är. – En vanlig bild är att om man ”blir älskad för den man är” så får man god självkänsla. Men så enkelt är det inte, även om barn förstås ska bli älskade precis som de är. Men föräldrar bör framför allt visa detta genom handling, inte bara säga det. Det finns också ett felaktigt tabu mot att uppmärksamma barns prestationer. Studier har visat att barn både mår bra och utvecklas mer om de får nyfiken och beskrivande feed-back på vad de har gjort. I boken beskriver Martin Forster hur forskningen om självkänsla tyder på att det inte har den avgörande betydelse för människors välmående som många hittills trott. Dessutom är det oklart om självkänsla är en orsak eller en konsekvens. Forskningen pekar mest på att självkänsla är ett resultat av att man klarar utmaningar och har goda relationer, i stället för tvärtom. – Det är förstås bättre att tycka om sig själv än att inte göra det, säger Martin Forster. Fast bäst är om man inte tänker så mycket på den saken, utan riktar uppmärksamheten utåt och hittar glädje i aktiviteter och relationer. Vi är alla del av en kultur där vi förväntar oss att man behöver stärka självkänslan för att utvecklas och våga göra saker, påpekar han. Men det kan alltså vara tvärtom. – Målet är ofta ”jag ska inte vara rädd”. I stället kanske man ska se som ett mål att man ska kunna göra det man vill, även om man är rädd. Forskningen tyder på att självkänslan då kan komma på köpet. Precis som för vuxna så är grundprincipen för att minska barns rädsla exponering, det vill säga att man utsätter sig för det man är rädd för, i små steg. Barn med stora problem, som fobier eller ångestsyndrom, kan behöva professionellt stöd. Kognitiv beteendeterapi, där exponering är en viktig del, brukar ha goda resultat. – Barn har inte distans till rädslan på samma sätt som vuxna, och de är inte lika medvetna om att den går att övervinna. Därför kan det ibland vara svårt att motivera barn till utmaningar. Samtidigt kan det ibland gå fortfare att övervinna en rädsla när man väl kommer till skott, eftersom barn inte har lika utvecklade och hindrande tankar om rädslan. När det gäller barn och rädsla kan det vara svårt att avgöra när man som vuxen ska ”pusha” eller ”beskydda”. Det är ett evigt dilemma som kommer upp i samtal med föräldrar, berättar Martin Forster. Om en pojke eller en flicka är rädd för att göra något, gråter och är förtvivlad – gör man inte saken värre då, om man fortsätter att försöka få barnet att faktiskt göra det? Finns det en risk att barnet inte känner sig accepterat som det är? Eller gör man bara barnet en otjänst när man låter det ”slippa”? – Det finns inget standardsvar, det är olika mellan olika barn och olika situationer. Barnen ska inte känna sig tvingade, utan alltid känna att de kan avstå utan skuldkänslor, säger Martin Forster. Han framhåller att det handlar om att barnet ska kunna göra saker som det självt vill eller måste göra, men inte vågar – ibland är det i själva verket föräldrarna som vill. Det är inte heller så att man ska utmana all slags rädsla, utan bara rädsla som det inte finns fog för, framhåller Martin Forster. Ibland är det befogat att vara rädd, och det gäller att vara lyhörd för det. Och ibland kan det vara miljön som är det viktigaste hindret för barnet. I boken berättar Martin Forster bland annat om Julia, 4 år, som mådde dåligt på förskolan och var mycket tillbakadragen där. Föräldrarna bytte till dagmamma, och minskade också sitt ”pushande” för att Julia skulle ta kontakt med andra barn. Det hela innebar en stor förbättring för Julia, som med tiden också fick lättare att ta kontakt och leka med andra barn. – Barn är som sagt olika, och olika miljöer passar dem olika bra. Man kan lägga ner stor kraft på övningar och färdigheter för att hjälpa barnen, men att byta miljö kan ibland ha större effekt. Ångest och fobier hos barn Det finns inga svenska studier som på ett säkert sätt har undersökt hur vanligt det är med ångestproblem och fobier hos barn, men i en välgjord amerikansk studie hade cirka 12 procent av flickorna och 8 procent av pojkarna fått en sådan diagnos. Tvillingstudier har visat att oro och rädsla hos barn till ungefär 50 procent beror på gener, 30–40 procent på erfarenheter utanför familjen och 10–20 procent på erfarenheter inom familjen. Men forskning tyder på att stödet till barn med medfödd benägenhet för oro spelar en viktig roll. En sammanställning av studier om kbt (kognitiv beteendeterapi) för barn och unga med ångest och fobier visade att mellan hälften och två tredjedelar av deltagarna inte längre uppfyllde kriterier för diagnosen efter behandling. Studier visar att medicin mot ångest fungerar ungefär lika bra som kbt, men att en kombination fungerar bäst. Källa: ”Jag törs inte men gör det ändå – om barns välmående och självkänsla” av Martin Forster, Natur & Kulturs förlag.


Putin ger Nato ny mening

Summary: Rysslands övergrepp på Krim är ett hån mot Europa. De visar också att Nato är lika oumbärligt som förr.

Huruvida Ryssland är uteslutet eller inte är mest av kuriosaintresse. G8 finns i praktiken inte mer, för det är osannolikt att de sju stora demokratierna i gruppen ska vilja återuppta samarbetet inom överskådlig tid. President Vladimir Putin har genom sin militära intervention på Krim visat att skillnaden är för stor i värderingar och syn på rimligt uppträdande länder emellan. USA och EU har infört sanktioner mot ett antal ryska beslutsfattare och affärsmän. Åtgärderna kan skärpas omedelbart om Putin fortsätter aggressionen in i östra Ukraina. Eftersom Barack Obama hade råkat planera in en Europaresa just denna vecka finns också chansen att diskutera en bredare strategi. I dag, onsdag, besöker den amerikanske presidenten EU och Nato i Bryssel. Han ska bland annat hålla ett linjetal om de transatlantiska bandens betydelse. Och även om ekonomisk ”krigföring” kan vara nog så effektiv i globaliseringens tidevarv måste Natos roll tänkas över igen. Nato vann kalla kriget i Europa utan att avlossa ett skott. Framgången till trots infann sig ett slags livskris efter Berlinmurens fall. Åtskilliga medlemmar såg chansen att spara pengar på kanonerna. Rest-Jugoslavien, Afghanistan och andra krishärdar skulle visa att Nato inte led någon brist på uppgifter. Men Afghanistankriget gav ett blandat resultat, och måste avslutas efter snart 13 år. Åter har frågan ställts: vad ska Nato vara till för? Putin har gett en viktig del av svaret: tillbaka till rötterna. Nato bildades som en motkraft till Sovjetkommunismen och dess de facto-ockupation av Warszawapaktsländerna. Dagens situation är annorlunda, och Ryssland är ingen supermakt, men europeisk demokrati står än en gång mot auktoritärt styre från Kreml. Det påminner Europa om nyttan av Nato och samtidigt USA om att den gamla kontinenten inte kan lämnas åt sitt öde. Dessutom har Obama tvingats inse att önskningar om fredligt internationellt samarbete inte alltid slår in. USA kan inte dra sig undan från världen, hur angeläget nationsbygget på hemmaplan än är. Mellanöstern påkallar ständigt uppmärksamhet och USA:s allierade i Asien förväntar sig stöd mot ohemula kinesiska krav. Men Obamas försök att starta om relationerna med Ryssland skapade inget lugn heller i Europa, utan hårddisken har kraschat. Länder som Polen, som i decennier levde under ett omänskligt system dikterat av Moskva, var efter kalla kriget ivrigare att gå med i Nato än EU. Ryska makthavare brukar hävda att de fått löfte om att västalliansen inte skulle utvidgas fram till dess egen port. Det är en myt. En sådan utfästelse hade varit samma sak som att acceptera den gamla sovjetiska doktrinen om rätten att få dominera valfritt antal länder i Centraleuropa. Och Natos ambition har aldrig varit att hota det nya Ryssland, utan att samarbeta. Putin strävar efter ett slags mini-Sovjet, där han styr utan att störas av rättsstat eller demokratiska gaphalsar. Däremot saknar han en världserövrarideologi, som kommunismen, och den offensiva militära förmågan är begränsad. Hans samhällsmodell är attraktiv endast för auktoritära härskare som Alexander Lukasjenko i Vitryssland, men tyvärr har förmågan att hunsa grannar nu blivit obehagligt uppenbar. Ett demokratiskt och välmående Ukraina skulle däremot tjäna som inspiration även för Putins egna medborgare. Nato måste vara tydligt med att de ömsesidiga försvarsgarantierna enligt artikel 5 gäller ovillkorligt. Utan tvivel måste också balansen inom alliansen förbättras. Medan USA under kalla kriget stod för hälften av försvarsutgifterna inom alliansen har andelen växt till tre fjärdedelar. Ett Europa som vill leva i säkerhet kan inte bara lita på amerikanerna utan måste ta en större del av det gemensamma ansvaret, även om väljarna får leva med att någon liten förmån prioriteras ned. Så hur hjälper det Ukraina? Ingen inbillar sig att Nato hade en lösning på Krimkrisen, eller att försvar av icke-medlemmar plötsligt finns i paketet. Leveranser av vapen och militära rådgivare till regeringen i Kiev bör också föregås av rejäl eftertanke. Ett motståndskraftigt ukrainskt försvar byggs inte i en handvändning, och det finns inget skäl att ge Putin enkla ursäkter. Däremot ska Kreml inte kunna missförstå hotet om kraftigt upptrappade ekonomiska sanktioner. Ett Nato med stärkta förmågor och finanser är likaså en nödvändig del av ett säkert Europa. Även Ukraina drar nytta av dess stabiliserande effekt. På sikt kan ett medlemskap bli aktuellt. Putin är ingen mardröm, utan högst verklig. Men det går att bromsa honom. Obamas försök att starta om relationerna med Ryssland skapade inget lugn heller i Europa, utan hårddisken har kraschat.


Hjälp för sexmissbrukare hotad

Summary: Ett hundratal män som dras sexuellt till barn har tagit kontakt med den nationella hjälptelefonen PrevenTell. Men nu hotas den unika verksamheten vid Karolinska universitetssjukhuset av nedläggning. Pengarna som regeringen anslagit till projektet tar slut vid årsskiftet.

PrevenTell, den nationella hjälptelefonen för personer som till exempel lockas av att ha sex med barn, tvingas upphöra med verksamheten nästa årsskifte. Detta om inte regeringen beviljar nya anslag eller om det inte kommer pengar från något annat håll. Vilka har då tagit kontakt med PrevenTell sedan starten i mars för två år sedan? DN har tagit del av färsk statistik om verksamheten som bedrivs vid Karolinska universitetssjukhuset i Huddinge. Den visar att över 400 personer, främst män, har ringt hjälptelefonen och uttryckt oro för sin sexualitet. Av dem har nio av tio – det vill säga nittio procent – medgivit att deras uppgifter får användas i forskningssyfte. Mellan mars 2012 och november 2013 berättade ett knappt hundratal av dem som ringde till PrevenTell att de dras sexuellt till barn, det vill säga har ett sexuellt tändningsmönster som är riktat mot barn. De flesta var män och de vittnade också ofta om impulser eller fantasier om tvång. För många med de här problemen är det mycket svårt att våga söka hjälp på en vårdcentral eller annan mottagning. – Vi har nått personer som annars troligen inte hade sökt hjälp. Nu har de kunnat få både stöd och behandling. Därför känns det oroande om vi inte kan fortsätta att marknadsföra och utveckla den här verksamheten, säger Katarina Görts Öberg på Karolinska universitetssjukhuset. Hon är enhetschef på Centrum för andrologi och sexualmedicin, och samtidigt ansvarig för PrevenTell och den verksamhet som är kopplad till hjälptelefonen. Den startade för två år sedan när dåvarande jämställdhetsministern Nyamko Sabuni anslagit tio miljoner kronor till det treåriga projektet. – Hittills har den allmänna uppfattningen varit att det inte går att nå pedofiler på det här sättet, men vi har visat att det faktiskt är möjligt. Mot den bakgrunden är det tråkigt om en viktig kanal för att nå den här gruppen försvinner, säger Katarina Görtz Öberg. Hon får medhåll av Stefan Arver, klinikchef vid Centrum för andrologi och sexualmedicin. Han har lång erfarenhet av möten med personer som har olika former av sexuella problem, alltifrån erektionssvårigheter till ett avvikande sexuellt beteende. – Genom att få kontakt med de här männen och kvinnorna har vi nått flera potentiella pedofiler som nu börjat gå i behandling för att inte begå övergrepp mot barn. Det är en stor framgång. Därför känns det beklagligt om vi måste stänga hjälptelefonen, säger han. Både Stefan Arver och Katarina Görts Öberg påpekar att män och kvinnor som lider av sexmissbruk eller ett så kallat hypersexuellt beteende ofta vill ha hjälp. Därför måste det finnas tillgång till information på ett enkelt sätt, menar de. Sammanlagt kommer det fyra-fem samtal om dagen till PrevenTells hjälptelefon. Samtidigt har projektets hemsida haft över 9 000 unika besökare. De flesta som vänt sig till hjälptelefonen är mellan 35 och 45 år, de flesta av dem är män. Men några kvinnor har också hört av sig. Även många anhöriga hör av sig med oro för en närståendes sexuella beteende eller fantasier. Mer än nio av tio sexuella övergrepp begås av personer som tidigare inte är kända av polis eller sociala myndigheter. Därför är det viktigt att tidigt nå personer som har ett riskbeteende eller oroar sig för sina sexuella fantasier, enligt Stefan Arver. Till exempel de som har ett tändningsmönster riktat mot barn. – Behandlingen kan handla om psykoterapi som ibland kombineras med medicin under en kortare eller längre tid, berättar Katarina Görts Öberg. På psykiatriska mottagningar och vårdcentraler runt om i landet är kunskapen om sexmissbruk, sexuella övergrepp och pedofili fortfarande ganska bristfällig. En kartläggning som Stefan Arver och hans medarbetare gjort visar att det finns några få verksamheter som är mer eller mindre specialiserade på sexuella avvikelser och hypersexuell störning. – Vi skulle vilja sprida våra erfarenheter, både av hjälptelefonen och av den behandling vi kan erbjuda, till andra mottagningar runt om i landet. Men om projektet inte kan fortsätta försvinner den möjligheten, säger Stefan Arver och Katarina Görts Öberg. Verksamheten vid Karolinska Universitetssjukhuset är unik även i ett internationellt perspektiv. I Berlin, med mångdubbelt fler invånare än Stockholm, startade en liknande verksamhet för mer än tio år sedan. Men syftet var då enbart att nå personer med sexuell dragning till barn. Cirka 200 personer årligen kontaktar den tyska hjälptelefonen. – Vi har nått ännu fler, nästan utan några resurser till marknadsföring. En förklaring kan vara att vi vänder oss till alla som upplever att de har en problematisk sexualitet. Ett sexuellt tändningsmönster riktad mot barn kan vara en del i deras problematik, enligt Katarina Görts Öberg. Hjälptelefon för sexmissbrukare PrevenTell är en nationell hjälplinje för den som upplever sig ha tappat kontrollen över sin sexualitet. Den som ringer dit får möjlighet att prata anonymt med någon som har stor erfarenhet av den här typen av frågor, få stöd och råd och slussas vidare till eventuell behandling. Under de två år som verksamheten varit i gång har 400 personer som tillhör målgruppen ringt till hjälptelefonen. Var fjärde har berättat om ett sexuellt tändningsmönster riktat mot barn, och var femte har använt barnpornografi. Bakom PrevenTell står Centrum för andrologi och sexualmedicin vid Karolinska universitetssjukhuset i Huddinge.


”Hundratals mål kan behöva tas om”

Summary: Jäviga domare. Åklagare kan vara domare i mål där deras egen arbetsgivare är part. Ledamöter av polisstyrelser eller polisnämnder kan vara domare i mål om brott som utretts av polisen. Regeringen måste nu se över detta, skriver juridikprofessorn Claes Sandgren.

Det tickar en bomb i rättssamhällets innanmäte. Jag syftar på att åklagare kan vara domare i mål där deras egen arbetsgivare är part och att ledamöter av polisstyrelser eller polisnämnder kan vara domare i mål om brott som utretts av polisen. Detta innebär att den som är åtalad för ett brott får finna sig i att det på domarbänken sitter en kollega till åklagaren och han kan dessutom få godta att en nämndeman är ledamot av ortens polisstyrelse. Kan någon tycka att detta inger förtroende för rättskipningen? Ja, domstolarna själva tycker det och föreslår att systemet byggs ut. Huvudskälet för att åklagare tjänstgör tillfälligt som domare, vanligen sex månader, är att underlätta rekryteringen av domare. Tjänstgöringen gör att åklagare får bekanta sig med arbetet i domstolarna och dessa får en möjlighet att bedöma åklagarnas lämplighet för yrket. Nu kan man mena att åklagarna inte gärna avsiktligt tar sina åklagarkollegers parti, när de tillfälligt sitter i rätten. Nej, men det kan vara nog så svårt att undgå att ha förståelse för en kollega som hör till samma lilla kår där ”alla känner alla”. Och än viktigare: enligt Europadomstolen räcker det inte att en domare anstränger sig att vara opartisk. Det avgörande är att såväl den åtalade som allmänheten har förtroende för domarnas opartiskhet. Europadomstolen framhåller att det i en rättsstat inte får finnas några berättigade tvivel om domarnas opartiskhet. Finns sådant tvivel är domaren jävig. Bedömningen ska göras med ledning av vad en vanlig medborgare skulle anse: skulle en medborgare tycka att det inger förtroende att en åklagare sitter i rätten samtidigt som en åklagarkollega är åklagare i målet? Ja, svarar domstolarna. Men vi har alltså också nämndemän som samtidigt som de sitter i rätten och dömer i brottmål är ledamöter av det organ som leder polisens verksamhet på orten och har ett intresse av att den brottsbekämpande verksamheten resulterar i fällande domar. Detta accepteras, så länge som ledamoten av polisstyrelsen inte varit engagerad i den enskilda brottsutredningen. Men hur ter sig detta för den åtalade? Kan han ha förtroende för en nämndeman som är ledamot av polisstyrelsen? Ja, svarar domstolarna. Det bör vidare observeras att åklagarna och nämndemännen saknar det oberoende som de bör ha när de verkar som domare; de har inget nämnvärt skydd mot att fråntas sina uppdrag. Europadomstolen godtar ett sådant bristande oberoende bara om det finns särskilda garantier för deras opartiskhet. Men här är läget snarare det motsatta: åklagarna har bindningar till sin arbetsgivare och nämndemännen till polisstyrelsen, varför oberoendet undergrävs än mer. Enligt internationella regler är det främmande till och med att en domare sitter i ett mål där en part är dennes tidigare arbetsgivare. Kammarrätten i Stockholm har klokt nog upphört med att förordna tjänstemän i Skatteverket att vara domare i skattemål där deras arbetsgivare är part. Kammarrätten i Sundsvall menar till och med att inte heller den som nyligen varit anställd vid Skatteverket ska få döma i sådana mål. Då är ändå Skatteverket tio gånger större än Åklagarmyndigheten och har många verksamhetsfält, varför kollegialiteten är mindre än i Åklagarmyndigheten. Skulle Sverige fällas av Europadomstolen för att domstolarna brister i opartiskhet hamnar vi i en belägenhet, som påminner om den som uppstått på grund av att Sverige haft dubbla förfaranden för att bestraffa skattebrott. Sedan det systemet underkänts, beviljas nu resning i det ena fallet efter det andra och i spåren av dessa domar som rivits upp väntar skadeståndskrav mot svenska staten. Vad gäller åklagare och ledamöter av polisstyrelser rör det sig om hundratals mål som kan ha haft jäviga domare och måste tas om. En fällande dom mot Sverige i Europadomstolen skulle ge förtroendet för de svenska domstolarna en rejäl knäck, det sista som man kan önska mot bakgrund av de rättssäkerhetsproblem som tärt på förtroendet för de rättsvårdande myndigheterna på senare år. Bergwall/Quick-affären och ”barnläkarmålet” är bara två exempel. Det är ingen tillfällighet att åklagarna spelar en framträdande roll i dessa fall. Dessvärre finns nu ett utredningsförslag som syftar till att ytterligare öka åklagarnas makt på bekostnad av domarens roll att garantera den åtalades rättssäkerhet. Som bland annat Advokatsamfundet påpekat blir riskerna för felaktiga domar än större, om detta förslag genomförs (SOU 2013:17). Det är nu dags för regeringen att se över systemet med åklagare som tillfälliga domare. Och hur svårt kan det vara att finna nämndemän som inte också har uppdrag inom polisen?


”En kulturell samsyn har blivit trampad på”

Summary: Det är sant att det finns rasistiska strukturer i vårt svenska samhälle och att dessa generellt gynnar vita svenskar och missgynnar övriga. Men det är inte dessa strukturer den omtalade debattartikeln handlar om. Den berör individuella kränkningar baserade på etnisk bakgrund och det faktum att majoritetsbefolkningen är ensam om att inte omfattas av någon lagstiftning som skyddar mot sådana kränkningar, skriver Julius Hjort.

Folkpartisterna Hannah och Mohamssons debattartikel den 17/3, om rasism mot svenskar, har utlöst mängder av negativa repliker och genmälen. Synbarligen främst från akademiskt och politiskt håll. Olika rapporter som motsäger varandra presenteras som bevis på att de två folkpartisterna har fel. Egen empiri används för att understryka att artikelförfattarnas dito är felaktig. Och begreppet rasism, som tidigare haft det vidlyftiga användningsområdet som sitt adelsmärke, ska nu plötsligt enbart få brukas enligt urspungsdefinitionen för att inte urvattnas. Sällan har jag skådat ett sådant engagemang när det gäller att påtala det meningslösa i symptombehandling: Trots att Alvedon inte botar sjukdomen bakom har jag sällan hört någon som förlöjligar användandet av det. Och inte heller att det inte finns någon poäng med att granska och bemöta nazister, bara för att taskig familjebakgrund eller socio-ekonomiska förhållanden orsakat deras verksamhet. Att det i aktuella fallet är så viktigt att vara tolerant mot symptomen tror jag därför har sin upprinnelse i en kulturrelativistisk grundsyn, snarare än något slags allmän politisk logik. Och reaktionernas mängd, föreställer jag mig, vittnar om att konsensus trampats på. Konsensus som gör gällande att rasism alltid måste vara de icke-vitas ok och därmed inte kan utövas horisontellt. Det är helt sant att det finns rasistiska strukturer i vårt svenska samhälle och det är lika sant att dessa generellt gynnar vita svenskar och missgynnar övriga. Men: Det är inte dessa strukturer som den omtalade debattartikeln handlar om. Lika lite som den handlar om ökade jordbruksbidrag i EU eller att Tant Agdas halsduk krympte i tvätten igår kväll. Det artikeln berör är gräsrots-rasism och individuella kränkningar baserade på etnisk bakgrund. Och det faktum att majoritetsbefolkningen är ensam om att inte omfattas av någon lagstiftning som skyddar mot sådana kränkningar, oavsett om de är en minoritet lokalt. Men personlig rasism är alla människor förmögna att utöva på sina medmänniskor. För att förtydliga: att inte ge någon jobb förutsätter att man själv är arbetsgivare, men att såra någon för dess bakgrund förutsätter bara viss empatibrist och är i övrigt helt gratis. Och för den som utsätts för detta hån är det nog föga tröstande att en massa rika människor i ett område långt bort har samma hudfärg som en själv. Visst är det rimligt att tänka sig en kedja där det ena leder till det andra; vit flykt från förorterna och strukturell rasism skapar ett utanförskap, där antipati mot majoritetsbefolkningen blir de förfördelade folklagrens naturliga svar. Men är sambandet verkligen så absolut att rasism på mikronivå, som riktar sig mot någon ur majoritetsbefolkningen, är en ointressant företeelse så länge strukturerna finns där? Skulle det verkligen inte förekomma några fall av sådana kränkningar om de rasistiska strukturerna inte fanns? Och i slutändan: spelar det verkligen någon roll? Kan det inte vara värt att söka få bukt med denna lokala yttring av rasism i alla fall, och förstärka den värdegrund som gör gällande att alla är lika mycket värda? Många av reaktionerna ger intrycket att det ena utesluter det andra, men kan man verkligen inte bekämpa både strukturell rasism och personliga rasistiska kränkningar? Och om jo, varför ska då inte ungdomar som tillhör majoritetsbefolkningen erhålla samma skydd som alla andra? Är offer och förtryckare verkligen så cementerade identiteter att de inte kan förenas i en och samma individ? Vissa känner inte igen sig i den bild som beskrivs angående förorten. Detta respekterar jag och tror på. Men jag har själv i flera års tid arbetat med ungdomar i ett tjugotal invandrartäta förorter runt Stockholm, och har definitivt noterat tendenser som harmoniserar med beskrivningen i artikeln. På många ställen har stämningen varit inkluderande och tolerant, men långt ifrån på alla. Hur det kommer sig att vi sett olika saker vet jag inte, men kanske reagerar man olika starkt på små subtila fenomen beroende på sin egen historia. Oavsett vems sanning som är mest sann har jag bara en fråga till alla er som varit så kritiska till Hannahs och Mohamssons debattartikel: Vänner, är det inte bra om folk slutar säga elaka rasistiska saker till varandra?


Kraften läggs på att fixa jobbet

Summary: Psykisk ohälsa som depression och ångestsyndrom är den vanligaste orsaken till sjukskrivning. Men det finns också många med psykisk ohälsa som arbetar. ”Det kan innebära att man lägger all sin kraft på att klara jobbet, och drar sig undan från annat, som sociala aktiviteter”, säger forskaren Monica Bertilsson.

En upplevelse av att vara en främling i sitt eget arbetsliv. En känsla av att vara avstängd och mekanisk, och av att inte längre känna sig hemmastadd i det man gör på jobbet. Så kan det vara att arbeta när man har depression eller ångest, beskriver Monica Bertilsson som nyligen disputerade vid Göteborgs universitet med en avhandling om arbetsförmåga och psykisk hälsa. Hon har tittat både på hur ångest och depression påverkar arbetsförmågan, och på hur lågt psykiskt välbefinnande påverkar sjukskrivningstider – oavsett sjukdom. I studierna har hon bland annat intervjuat personer om deras egna erfarenheter av att arbeta vid depression och ångest. – Ingången var att undersöka vad arbetsförmåga egentligen är vid de pression och ångest, säger Monica Bertilsson. Så vitt jag vet finns inga tidigare studier som har tittat på just det. Den nedsatta arbetsförmågan är sällan synlig för omgivningen och ofta svår att tala om på jobbet. Något som upplevdes som särskilt svårt bland de intervjuade personerna var allt som innebar att man måste relatera till andra, som kolleger, kunder, klienter, patienter. – I samspel ställer man hela tiden om sig efter små signaler från andra. Personerna menade att det kräver en mental närvaro som de inte längre hade. Än svårare blir det om man också har ett särskilt ansvar för situationen, som när man själv är behandlare. Monica Bertilsson berättar också om positiva ”mikroupplevelser” av arbetstillfredsställelse, små kickar i arbetet när man själv känner att man lyckats bra, eller när någon annan påpekar det. – Personer med ångest och depression beskrev att de inte hade tillgång till de här upplevelserna, de hade inte möjlighet att ta till sig av ”det goda”. För mig blev det tydligt vilket viktigt bränsle sådana upplevelser är för arbetsförmågan. Det blir tungt att jobba utan dem. Det är även vanligt att man känner att man har en ”arbetsfasad”. – Personerna kallade det för ett skal, en kostym eller liknande, säger Monica Bertilsson. Man tar på sig fasaden och kan fortsätta jobba. Samtidigt känner man sig avstängd, oskyddad och osäker, man känner att man kan bli ”avslöjad”. Detta finns beskrivet tidigare, hos personer som försöker dölja sina depressionssymtom. Men här handlade det också om fasaden som ett hjälpmedel för att kunna vara kvar i arbete. Någon uttryckte att när man inte längre kan sätta på sig fasaden, då blir man arbetsoförmögen. Att jobba vid depression och ångest kan innebära att man tvingas börja med nya, tidskrävande vanor. – Man kompenserar osäkerheten genom att ständigt kontrollera om man har gjort rätt och skriva listor. Även efter arbetsdagens slut kan man fortsätta att fundera, ”missade jag något, har jag gjort allt rätt”? I avhandlingen resonerar Monica Bertilsson om vad arbetsförmåga egentligen innebär. Det finns exempelvis ingen självklar koppling till symtom eller funktionsnedsättning. – Ofta tittar man på förmågan att utföra arbetsuppgifter. Men det finns mycket annat som hör till arbetet, som fikaraster och annat umgänge. På många håll finns stora förväntningar på att man ska bidra till, och delta i, arbetsgemenskap, att inte göra det får konsekvenser. För många med ångest- och depressionssjukdomar är det svårt att klara av. Handlar det om arbetsoförmåga eller inte? Monica Bertilsson har också intervjuat vårdpersonal. Något som de lyfte fram som förvånande var att personer med psykisk ohälsa kunde klara av att jobba, samtidigt som de inte klarade av vardagliga uppgifter hemma eller sociala åtaganden. – Men så kan det vara. Man drivs att arbeta av många skäl. En viktig orsak kan vara att jobbet är något ”friskt” i livet, något som är väldigt viktigt att ha kvar, och man kan lägga ner all sin kraft på att klara av det, så att man inte orkar med så mycket annat. – Det är möjligt att detta gör sjukskrivningarna längre, när personerna väl sjukskrivs har de gjort slut på sina krafter. I en annan del av avhandlingen visar Monica Bertilsson att personer som upplever sig ha ett lågt psykiskt välbefinnande oftare är sjukskrivna i längre perioder, oavsett anledningen till sjukskrivningen. Om man anser sig må psykiskt sämre, och tycker att den egna arbetsförmågan är låg i relation till arbetets krav, tar det längre tid att gå tillbaka till arbetet. – Även om en person inte är sjukskriven för psykisk sjukdom bör vården intressera sig för det psykiska välbefinnandet. Det är viktigt både för behandling och för rehabilitering, så att återgången till arbete kan ske snabbare, säger Monica Bertilsson. Hon hoppas att hennes forskning ska leda till fler samtal om det komplexa sambandet mellan arbetsförmåga och psykisk ohälsa, både bland arbetsgivare och inom vården. – Jag har undersökt fenomenet, inte möjliga åtgärder. Men den gängse förståelsen av sjukdom, behandling och arbetsförmåga har ju inte lett till färre sjukskrivningar. Det behöver komma ny kunskap på området. Ångest och depression bakom många sjukskrivningar Depression och ångestsyndrom är mycket vanliga sjukdomar. Livstidsrisken för att drabbas av depression har uppskattats till cirka 20 procent för män och 30–40 procent för kvinnor. I Sverige är det den vanligaste diagnosen i primärvården. Ångestsyndrom kan innebära exempelvis social fobi, paniksyndrom eller tvångssyndrom. Livstidsrisken för att utveckla någon form av ångestsyndrom beräknas till omkring 25 procent. Det är inte ovanligt att man drabbas av både depression och ett eller flera ångestsyndrom. Näst efter sjukdom i rörelseapparaten är psykiska sjukdomar den vanligaste orsaken till sjukskrivning, bland kvinnor är det den vanligaste. År 2012 stod psykisk sjukdom för 25 procent av sjukskrivningarna bland kvinnor, och 17 procent bland män. Över 90 procent av de sjukdomsfallen gällde depression eller ångestsyndrom. Monica Bertilssons avhandling heter ”Work capacity and mental health – the phenomena and their importance in return to work”.


”Tillåt frivilligt byte av receptläkemedel utanför förmånen”

Summary: Patienten bör få rätt men inte skyldighet att byta läkemedel till alternativ som Läkemedelsverket bedömt som likvärdiga, och apoteken bör erbjuda den som ligger lägst i pris, skriver Kennet Nyblom, vd på Föreningen för generiska läkemedel.

Det är orimligt att varken patienter eller läkare vet vad läkemedlen kostar och att patienter nekas möjligheten att frivilligt byta till ett medicinskt likvärdigt alternativ med lägre pris. Så långt verkar de flesta vara överens. Men när det gäller hur regelverket i stället ska se ut så går åsikterna isär. Att hävda att staten inte ska lägga sig i eftersom det är en ”fri marknad” håller inte. Receptbelagda läkemedel är ingen vanlig marknad. Patienten är inte en konsument i vanlig bemärkelse. Det är förskrivaren och inte patienten som har valt vilket läkemedel som bör användas. Det är varken rimligt eller önskvärt att lägga ansvaret på patienten. Patienten behöver hjälp av samhället och måste förlita sig på samhällsansvaret snarare än marknadskrafterna när det gäller receptbelagda läkemedel. Att avstå från behandling kan få konsekvenser för både patienten och för samhället. Att patienter inte uppmärksammat detta tidigare beror sannolikt på att patienterna utgår ifrån att staten redan har reglerat detta. Blir det inte bättre att enbart införa möjlighet till utbyte men låta prissättningen vara fri på apoteken, så att apoteken kan konkurrera med varandra med pris och använda sin förhandlingsrätt att pressa priserna från tillverkarna? Bättre för apotekens vinster kanske, men knappast för patienterna som ska betala ur egen ficka. Det är svag eller ingen priselasticitet på receptbelagda läkemedel i apoteksledet, vilket bland annat visas på generikamarknaden i Norge och parallellimportmarkanden i Sverige. Lösningen är egentligen ganska enkel: • Patienten bör få rätt (men inte skyldighet) att byta läkemedel till alternativ som Läkemedelsverket bedömt som utbytbara. • Apoteken ska erbjuda den som ligger lägst i pris. • Läkemedelsleverantörerna rapporterar sina priser till den prissättande myndigheten (TLV). • TLV sätter samma apoteksmarginal som på utbytessystemet. • TLV sätter samma apoteksmarginal som för receptbelagda läkemedel inom förmånen. Alla priser blir tillgängliga i TLV:s prisdatabas och blir därmed tillgängliga för såväl apotek, patienter som förskrivare. Ett läkemedel kommer att ha samma pris på alla apotek och patienterna slipper gå runt och jämföra priser. Läkemedelstillverkarna konkurrerar med att sätta lägsta möjliga pris och därmed uppstår en priskonkurrens liknande den som finns på generikamarknaden för läkemedel inom förmånen. Modellen är alltså redan testad och ger samhället 8 miljarder kronor per år i besparingar och skapar utrymme att använda nya och dyrare läkemedel när det behövs. Det finns alltså två modeller för prissättning av receptbelagda läkemedel. Den ena modellen lyckas med konststycket att pressa priserna hela vägen till kunden. I den andra modellen fastnar prissänkningen hos apoteken. Reformen kostar inte heller något för skattebetalarna. Det blir snarare en besparing för landstingen att slippa återbesök för nytt recept. Resultatet blir en ökad valfrihet, enkelhet, och transparens – till en lägre kostnad.


”Ekman lärde oss att katoliker skulle till helvetet”

Summary: I den lilla värld som når mig har det varit kaos sedan det blev känt att Ulf Ekman konverterat till katolicismen. På Ekmans skola lärde vi oss att katoliker skulle till helvetet och var en del av den fiende som Gud varnade oss för, skriver Niclaz Erlingmark.

För många ses det närmast skrattretande att Ulf Ekman gör en så stor sak av att han bytt åsikt. En vuxen man står i en anklagande mediastorm till svars för att ha gått från en sorts kristendom till en annan, får öppna brev om ”en dag av gråt och sorg” och blir landets mest omtalade för vad majoriteten av de som bryr sig ser som ett svek. I den lilla värld som når mig har det varit ett enda kaos. Jag förstår varför. I över 30 år har Ulf byggt kyrkor, startat skolor, missions- och hjälparbeten, strategiskt och framgångsrikt för att expandera och exponeras världen över. Ett av resultaten är att tusentals barn också uppfostrats i och bär med sig följderna av de läror som Ulf – genom den Gud som under åren ändrat vissa åsikter – på den tiden lika karismatiskt förmedlade. På hans skola lärde vi oss att katoliker skulle till helvetet, var en del av den fiende som Gud varnade oss för. Som liten grät och skrek jag mot Djävulen om att katolicismens onda andar skulle lämna vårt älskade Sverige. Vi undervisades om demoner, när man fick ljuga, fiendens alla knep, att vi valts ut som hjältar under den sista tidens krig här på jorden. Jag var oerhört försiktig och misstänksam mot ”världen” – den utanför – och dess förlorade folk. Det gällde att be, starkt och ofta. För att tidseffektivisera försökte jag be även medan jag sov, hade en väska redo ifall Gud ville skicka ett till barn ut på missionsfältet, hade gjort en deal med mina okristna vänner om att ta emot Gud ifall jag såg de ytterligare tecknen på undergången som Ulf lärt oss om. Medan jag fortsatt hålla utkik har jag pratat med människor som förlorat anhöriga till djupa depressioner, droger, mellanvärldar och självmord. Ofta har jag känt igen mig, vissa mer uppseendeväckande berättelser har jag trott på och starkt påverkats av – ibland har det verkat lite för otroligt, desperat eller hämndlystet. Undantagslöst har det känts problematiskt att förhålla mig till. Konsekvent återkommer vissa teman i dessa samtal: hur Ulf och andra ledare inte lyssnat, knappt svarat, om något kontroversiellt hänt hellre lagt locket på. Hur inga riktigt känner Ulf, inte ens de han i årtionden jobbat med. Hur anfall varit bästa försvar och vilken hjärtlöshet som många gånger upplevts. Under två timmar av måndagens extrainsatta, knökfulla medlemsmöte tilläts ett ynka tiotal ställa frågor. På knagglig svenska uttryckte en sydamerikan öppet sin förtvivlan: samme man som hjälpte henne att lämna det katolska livet stod nu framför henne som katolik. Ulf återgick till monologerna. Konsensus hos denna lämnade flock torde gå mot att tillfredsställande svar fortsatt uteblir. När Ulf så menar ha ändrat sig och, efter nya direktiv från Gud, vill tillbaka till de kristna rötterna vet jag, inte minst tack vare den mobil som hållit mig ockuperad, att det är många som vill påminna honom om att man bedömer trädet på frukten, att man skiljer en falsk profet från en äkta genom dennes handlingar. Jag tvivlar på att det nånsin varit Gud som ändrat sig.


”Var finns företagarna i Markelius tankevärld?”

Summary: Grundproblemet i Nike Markelius tankegång är att hon ser statiskt på antalet jobb som behöver utföras i samhället. När vi jobbar, som företagare och som anställda, bidrar vi i själva verket till att skapa mer efterfrågan på arbete, skriver Lars Eriksson.

Nike Markelius viktigaste förslag är att införa basinkomst för alla samt minska arbetstiden. På så sätt vill hon uppnå att arbetstiden fördelas jämnare mellan alla. En första motfråga till Nike är: Ska företagarna, de som anställer andra, också minska sin arbetsinsats? Kanske är svaret på den frågan ”Nej”. De bestämmer ju själva över sin arbetsinsats. Om företagarna skulle minska sin arbetsinsats, då minskar också möjligheterna för arbetslösa att hitta en arbetsgivare som anställer. Ja men då tänker vi oss att arbetsgivarna behåller sin arbetsinsats. Bara de anställda minskar sin. Problemet i den analysen är att arbetsgivarens ”jobbskapande” inte utförs av företagaren ensam. Det sker i samspelet mellan företagare och anställda. Alla bidrar till att skapa efterfrågan på fler anställda. Så det grundläggande problemet i Nike Markelius tankegång är att hon ser statiskt på det antal jobb som behöver göras i samhället. Men det förhåller sig tvärtom: När vi jobbar, som företagare och som anställda, så bidrar vi till att skapa än mer efterfrågan på arbete. Men Nike Markelius har ändå lite rätt. Detta gäller på lång sikt och på en slags ”totalnivå”. På kort sikt kan det vara tvärtom. Företag omstrukturerar, flyttar produktion, och minskar ibland antalet anställda. Och för en del är det svårt att få jobb. Det finns få lediga jobb. Matchningen mellan lediga jobb och arbetssökande fungerar inte så bra. Därför borde mer intresse riktas mot företagandets villkor eftersom det är en nyckelfråga för att få fram fler lediga jobb att söka. Men den lösningen, eller vinklingen av problemet, ser inte Nike Markelius. Hon är fastlåst vid den bild av problemet som politiker och massmedia bidragit till att skapa: Att jobbdebatten handlar för mycket om brister hos de arbetslösa och deras utbildning. Och för lite om bristerna i företagarpolitiken, politikernas egna ansvarsområde.


Lasse Bengtsson: I Kabul fick livet en ny mening

Summary: Att vara med i tv kan bli en drog, med behov av ständig bekräftelse och kickar, säger Lasse Bengtsson som länge ledde ett populärt nyhetsprogram i TV 4. Han lämnade jobbet som han älskade för ett arbete i våldets Afghanistan. Nu har han skrivit en bok om sin yttre och inre resa.

Lasse Bengtsson var en av landets mest kända journalister och ledde ett populärt nyhetsprogram i TV 4. Han träffade politiker, idrottsstjärnor och artister. Folk som han mötte på stan ville ofta att han skulle stanna för att prata en stund. Så plötsligt hoppade han av för att i stället arbeta i krigets och våldets Afghanistan. – Sakta hade insikten växt om att det jag sysslande med höll på att korrumpera min självbild. Jag kände mig så väldigt viktig som tv-kändis och det fanns en risk att jag började övervärdera min egen betydelse. Samtidigt brydde sig flera av de högsta cheferna på TV 4 allt mindre om journalistiken, fokuserade nästan bara på det kommersiella. Nu har Lasse Bengtsson skrivit en bok om sina upplevelser i Afghanistan. Han säger att arbetet i det fattiga landet är det mest givande han hittills gjort – och det mest krävande. Som informationssamordnare för Svenska Afghanistankommittén var han med om en yttre och inre resa som kommer att påverka resten av hans liv. – Att vara med i tv kan bli som ett gift, en drog. Som programledare fick jag ständig bekräftelse, ständiga kickar. Jag blev mer och mer intresserad av vad andra tyckte om mig, vad som skrevs om mig i kvällstidningarna. I Afghanistan kände jag att mitt arbete verkligen betydde något för vanliga människor, berättar Lasse Bengtsson. Han har varit journalist i 40 år. Bland annat som reporter på Dagens Eko, USA-korrespondent för Sveriges Radio, nyhetsankare i tv – och i nästan tio år ledde han "Nyhetsmorgon lördag" i TV 4, programmet som han var med och startade. – TV 4 präglades länge av en journalistisk pionjäranda som jag uppskattade. Men så började kommersiella kvastar att sopa, vi fick chefer som bara var intresserade av makt, riktiga rövslickare. Jag hade haft några underbara år, men nu ville jag inte vara med längre. – Samtidigt fanns den där gnagande känslan inom mig om att tv-mediet är väldigt förrädiskt. Jag började fundera över vem jag egentligen var och vad jag ville göra, privat och journalistiskt. Droppen som slutligen fick bägaren att rinna över var en intervju i Barcelona med superkändisen Kevin Costner. Skådespelaren och filmstjärnan hade bildat ett rockband och skulle ut på en stor Europaturné. – Cheferna vill ha en intervju, men bandet var uppriktigt sagt uruselt och Costner hade inget viktigt att säga. På väg hem tänkte jag att det här nog skulle bli en i en lång rad av likartade kommersiella kändisintervjuer. Nej, det var inte lockande. Våren 2010 såg Lasse Bengtsson en liten annons om att Svenska Afghanistankommittén sökte en informationsansvarig med placering i Kabul. Han blev nyfiken, sökte och fick jobbet. – Då visste jag inte så mycket om det här krigshärjade landet och anade inte vad som väntade mig där. Jag skulle vara där en tid på prov för att se om jag passade för jobbet. När vi landat åkte vi från flygplatsen till kommitténs huvudkontor i Kabul. Väl där fick vi höra att en självmordsbombare hade sprängt sig själv och flera oskyldiga i luften ett par minuter efter att vi passerat på motorvägen. Det var en första påminnelse om att döden alltid fanns i närheten. I Kabul bodde Lasse Bengtsson i en liten lägenhet i ett muromgärdat kvarter. Det var taggtråd överst på muren och en tjock ståldörr var den enda vägen in i området. – På väg hem efter provresan tänkte jag hoppa av. Jag tyckte det verkade alltför krävande. Jag visste inte om jag skulle klara av att arbeta där en längre tid. Men väl hemma kände jag att processen redan gått för långt. Jag var färdig med TV 4 och ville göra något vettigt som kunde betyda något för många. Lasse Bengtsson bestämde sig för att återvända till Kabul. Där skulle han underlätta för svenska journalister som besökte landet, och samtidigt sprida information om Afghanistankommittén och dess arbete. – Kommittén är den mest kända och respekterade internationella organisationen i Afghanistan efter att ha arbetat där i över trettio år. Därför kunde jag röra mig utan livvakter, utan att bära skottsäker väst eller färdas i pansarskyddade bilar. Under mina resor i landet mötte jag alltid människor som visade ett stort förtroende för vårt arbete. – Jag var minst rädd under mina besök i byarna – i trafiken däremot kände jag de stora riskerna varje dag. Hur förändrades du under den här tiden? – Jag tror att jag förändrades på många sätt. Det skedde gradvis. Jag kom från att ha varit en halvkändis i Sverige till att bli "ingen" i Kabul. För en nästan 60-årig man var det en nyttig upplevelse. Jag fick bygga upp kontakter och relationer från början, starta på nytt. – Jag fick klara mig på egen hand. I min lilla lägenhet blev det många ensamma kvällar. Det gick ju inte att röra sig fritt hur som helst efter mörkrets inbrott. Han säger att det kanske låter något högtidligt, men i Afghanistan blev han ständigt påmind om livets mening. Där går det inte att planera för framtiden, nuet är det som gäller – Jag insåg att min egen livsbana är begränsad, att allt har ett slut. Och att slutet kan komma fortare än man anar. Jag funderade också över hur det är bli gammal, över vad åldrandet gör med oss människor. Lasse Bengtsson är inte troende, och än mindre i dag efter att ha sett hur religiösa fundamentalister agerar. Han berättar om när han besökte en tandläkare i Kabul för att få hjälp med en rotfyllning. Plötsligt hördes täta explosioner och skottsalvor närheten. Först efter ett par timmar kunde han gå ut på gatan igen och fick då reda på att militanta talibaner genomfört en attack som dödat och skadat oskyldiga civila. Under de två år som Lasse Bengtsson arbetade i Afghanistan blev säkerheten i landet gradvis sämre. Antalet dödliga attentat ökade dramatiskt och framtiden blev allt mer osäker när allt fler utländska soldater kallades hem. Samtidigt mötte han många kämpande, humoristiska människor – långt ifrån schablonbilden av heltäckande burkor och kalasjnikover. –  Afghanistankommittén bedriver ett omfattande arbete med utbildning, sjukvård, landsbygdsutveckling och rehabilitering av människor med funktionshinder. Detta sker ofta långt ute i små byar, vilket gjorde att jag fick möjlighet att se stora delar av landet. Tiden i Afghanistan förändrade inte bara Lasse Bengtssons syn på sig själv. Bilden av Sverige fick sig också en rejäl törn. – Jag minns en kväll när jag mött fattiga människor i en liten by. Jag gick in på en svensk tidnings nätupplaga och fick läsa om ett ungt par som diskuterade vilken superspis de skulle välja, om de skulle få plats med en bastu i sin lyxrenoverade lägenhet. Det blev en skrämmande påminnelse om kontrasterna i världen. – I Sverige är allt fler upptagna av sina egna projekt om hur de ska maxa sina liv. Jag undrar vart omtanken om andra tagit vägen, om människor som lever under svåra villkor runt om i världen. Sedan Lasse Bengtsson kom hem från Afghanistan har han haft lite svårt att anpassa sig till en tillvaro där den privata jakten på förgängliga prylar upptar så stor del av människors tid, berättar han. Även det ökade utbudet av "meningslös" underhållning i både SVT och kommersiella kanaler gör honom beklämd. – Vi måste vända oss mer ut mot världen, mot dem som inte lever på solsidan. Det blev tydligt för mig i Afghanistan och på sätt och vis ännu tydligare här hemma. Min respekt har ökat kraftigt för alla biståndsarbetare som reser ut för att hjälpa andra, för att göra världen till en bättre plats att leva på.   Thomas Lerner E-post: thomas.lerner@dn.se Lasse Bengtsson Ålder: 62 år. Familj: Två vuxna barn, före detta fru som i dag är en nära vän. Bor: Stockholm. Gör: Journalist som vill göra vettiga saker. Aktuell: Med den nyutkomna boken "Afghanistan – om en yttre och inre resa" (Norstedts). I höst visas en fotoutställning med hans bilder från Afghanistan på Lars Lerin- museet i Karlstad. Stöd i krigshärjat land Afghanistan ligger i sydvästra Asien och har cirka 30,6 miljoner invånare (2013). Huvudstad är Kabul. Sedan 1970-talet har det fattiga landet först varit ockuperat av dåvarande Sovjetunionen och sedan styrts av militanta talibaner. Bland annat svenska soldater har under senare år stöttat en demokratisk utveckling i landet. Svenska Afghanistankommittén (SAK) är en biståndsorganisation som sedan 30 år verkar i landet. Arbetar med utbildning, hälsovård, landsbygdsutveckling och rehabilitering av människor med funktionsnedsättning. Har cirka 6 000 anställda, nio av tio är afghaner.


”Sträck ut en hand till eleverna i stället”

Summary: Det finns visserligen metoder för att nå mätbara mål i skolan, men ofta är de oförenliga med en samtida syn på ungas rättigheter. I stället bör vi hitta pedagogiska arbetsätt där vi behåller respekten för eleverna samtidigt som vi förbättrar skolan på de punkter där den inte fungerar, skriver fyra internetforskare.

Det är viktigt att förstå att de insatser som görs för att förbättra skolan alltid baseras på både kunskapssyn och människosyn. Att kräva att alla elever får stöd i tid och har engagerade och kunniga lärare visar på en samtida kunskaps- och människosyn, grundad i forskning om lärande och barns utveckling. Att däremot tala om att ”vända på varje sten” gör oss lite oroade. Det finns naturligtvis metoder att nå mätbara mål, som Pisa och andra studier intresserar sig för, men ofta är de metoderna oförenliga med en samtida syn på ungas rättigheter. Exempelvis råder det i Sverige i dag konsensus kring frågan om fysisk och psykisk misshandel, vilket har medfört att barn tidigt tränas i att förhandla med vuxna. Den förmågan, att tänka kritiskt och förhandla snarare än att lära sig lyda till varje pris, är inte något vi vill byta bort mot mätbara resultat, varken i skolan eller i hemmen. Alltså återstår att hitta pedagogiska arbetsätt där vi behåller respekten för eleverna samtidigt som vi förbättrar skolan på de punkter där den inte fungerar. Att alla elever får stöd i tid och att alla lärare har god utbildning, en rimlig arbetssituation och god förmåga att se varje barn är mycket bra vägar dit. Att däremot föreslå ett handslag mellan vuxna som går ut på att hindra barn från att ha en meningsfull fritid, tyder på en människosyn från 1950-talet. Det tyder också på en urmodig kunskapssyn, som vi förklarade i vår debattartikel. Det blir tveksamt när argumentationen hängs upp på ungas nät- eller dataspelsvanor snarare än på välgrundade resonemang kring lärandemiljö och motivation. Det kan i det här sammanhanget vara läge att påpeka att Pisastudien inte har den oomtvistade position som Tobé antyder i sin replik. Det finns många kritiska röster om bland annat sättet att mäta, möjligheten att jämföra olika länder, samt OECD:s självpåtagna roll. Det viktigaste nu borde vara att sträcka ut handen till alla elever med löften om en bättre skolsituation och en önskan om bättre samarbete kring den viktiga delen av deras liv som skolan ändå är.


”Jag har inte velat slarva bort mitt liv”

Summary: Som barn var Jovan Rajs nära att dö i ett nazistiskt koncentrationsläger. Sjuttio år senare reser han till Tyskland för att medverka i sin egen pjäs om upplevelserna under Förintelsen. Samtidigt ges hans självbiografiska bok ut på tyska.

I december 1944 fördes Jovan Rajs, då elva år, till ett koncentrationsläger i Tyskland. Några veckor senare låg han utmattad på den trånga träbrits han delade med en annan fånge. Vattniga diarréer höll på att kosta honom livet, en tesked med ett illasmakade pulver blev till slut räddningen. Sjuttio år senare, i nästa vecka, reser Jovan Rajs tillsammans med musiker och skådespelare till Tyskland för att framföra en pjäs om upplevelserna under Förintelsen. Samtidigt ges hans bok ”Har du träffat Hitler?” ut på tyska. – Som ung pojke tog jag inte riktigt in det här med svälten och döden. Jag tänkte att de som försvann skulle återkomma, att vi skulle ses snart igen. Senare i livet har smärtan och sorgen plågat mig. Därför är det en märklig känsla att nu framföra den här pjäsen i Tyskland, säger Jovan Rajs. Under andra världskriget utrotades runt 1,6 miljoner judiska barn. Nyfödda, förskolebarn, skolelever – alla med judiska föräldrar – mördades av nazisterna under några få år. Jovan Rajs tillhör de etthundratusen pojkar och flickor som överlevde, som fick bli vuxna. Men hans föräldrar, storebror Djurica och nästan alla släktingar försvann. Pappan sköts till döds, mamman och brodern gasades ihjäl. – Jag är inte religiös, ligger inte åt det hållet. Men jag har många gånger tänkt att om jag någon gång skulle få möta min bror på nytt skulle han inte kunna säga att jag slarvat bort mitt liv, det liv han inte fick leva. Djurica skulle aldrig få möjlighet att påstå att jag gav upp för Hitler och hans hejdukar, säger Jovan Rajs. Som pensionär ägnar han allt mer tid åt att nedteckna sina upplevelser under Förintelsen. Han har skrivit böcker och varit med om att arbeta fram teaterpjäsen med barndomsminnena som tema. Böckerna har väckt stort intresse i Tyskland, den senaste av dem liksom pjäsen har nu översatts till tyska. I mitten av mars reser Jovan till Tyskland för att medverka på bokmässan i Leipzig. Samtidigt framförs hans pjäs i Berlin och på slottsteatern i Celle, orten som ligger allra närmast koncentrationslägret där Jovan Rajs höll på att dö. – Det känns lite absurt att jag, en liten lägerpojke som var på väg att bajsa ihjäl mig, sjuttio år senare ska spela upp min barndom på en slottsteater. Jag tänker fortfarande att det inte kan vara sant. Jag lever och har haft ett bra liv, men med svackor då minnena blivit för starka. – Pjäsen vi arbetat fram innehåller gråt och skratt, musik och glada toner ... sådan är jag. Även under Förintelsen försökte människor leva och hoppas på en framtid. Mitt bland råttorna, förruttnelsen, döden och sjukdomarna fanns också goda människor som ville kämpa mot ondskan. Jovan Rajs säger att det för varje judiskt barn som överlevde fanns minst tio människor som hjälpte till på vägen, en livgivande kedja. Om en länk i kedjan inte fanns eller brast dog barnen, annars levde de vidare tills eventuellt nästa goda människa trädde fram. – När jag räknade efter märkte jag att sexton personer hjälpte mig på vägen, såg till att jag lyckades överleva. Som när en tysk soldat lät mig passera över floden Tisa till Ungern, om han inte gjort det hade jag inte suttit här. Eller som den tyske kapten som med jämna mellanrum kom med extra brödlimpor till lägerbaracken där Jovan bodde. Han kallades ”Popeye” eftersom han bara hade ett öga. Vad som hände med denne tyske kapten har ingen lyckats utröna. Jovan Rajs föddes 1933 i en liten stad i forna Jugoslavien. Som liten grabb spelade han fotboll och lekte. Han minns en ljus barndom. Där fanns hans egen familj, farmor och farfar, morfar och mormor ... hela släkten bildade en trygg gemenskap. I augusti 1940 fyllde hans storebror tio år. Det var en kvav sensommardag, gästerna trängdes i en pergola vars öppna väggar var igenväxta av trumpetblommans skuggade rankor. De vuxna drack kaffe, barnen choklad. Till det serverades ”kugloff”, en kaka med mycket russin i som mormor bakat. Året därpå invaderades Jugoslavien av tyska trupper, och judar som bodde där började samlas ihop i olika läger. Jovans mamma och storebror levde våren 1942 i ett sådant i Belgrad, medan Jovan själv hölls gömd hos släktingar. En dag i mars eller april steg mamman och brodern in i mörkgrå fönsterlös buss. De skulle flyttas till en bättre plats, med skönare britsar och godare mat. Barnen skulle få gå i skola. Många år senare fick Jovan reda på att bussen stannat efter några hundra meter. En tysk SS-chaufför hoppade ut, fäste en gummislang på avgasröret och kopplade den till ett munstycke på ett rör som ledde in i bussens avskiljda passagerarutrymme. Resan startade på nytt och under färden strömmade avgaserna in till passagerarna. – När bussen stannade i utkanten av Belgrad var alla döda, bland dem mamma och min bror. I skogen väntade grävda gropar, fem meter i diameter och två meter djupa. Pappa hade avrättats tidigare, säger Jovan. När nazisterna intensifierade jakten på gömda judiska barn skickades han till Ungern, där judarna ännu var ganska skyddade. Men under 1944 fördes nästan alla av dem till olika koncentrationsläger. Elvaårige Jovan hamnade i slavarbete och sedan i Bergen-Belsen. Hur kunde du leva vidare med vetskapen om att din familj och stora delar av släkten utplånats? – När jag efter kriget återvände till en moster i Jugoslavien, hon hade klarat sig för att hon var gift med en icke-jude, reagerade jag inte med skrik och gråt. Först i de äldre tonåren hann minnena i kapp mig, och jag blev deprimerad och ville ta mitt liv. Tio år efter krigsslutet var Jovan Rajs på en koloni där han träffade jämnåriga judiska överlevande. De bearbetade sina upplevelser med andra som förstod, som hade likartade erfarenheter. – Jag insåg att jag inte ville leva resten av mitt liv i ett psykiskt koncentrationsläger. Jag ville ha familj, barn och få ett bra arbete. På kollot mötte jag Dina för första gången, även hon en överlevande. Vi blev ett par något år senare – nu har vi varit gifta i femtiofem år. Jovan och Dina flyttade 1968 till Sverige för att börja om på nytt, för att leva i en miljö där minnena från kriget inte var så påtagliga. Här arbetade hon som arkitekt, han är pensionerad professor i rättsmedicin vid Karolinska institutet i Stockholm. I dag föreläser makarna Rajs i skolor, bibliotek, kyrkor och museer. De märker att barn, ungdomar och vuxna med egna problem kan bli stärkta genom att lyssna till när andra vittnar om hur de hanterat sina svårigheter och traumatiska upplevelser. – Barn kan ha föräldrar som missbrukar alkohol eller droger, de kan ha upplevt jobbiga skilsmässor eller ha varit utsatta för rasism eller sexuella övergrepp. När vi står där framför dem och delar med oss av våra, i blod och tårar, förvärvade erfarenheter kanske det hjälper någon. Vi lever och är glada – trots allt! Han tar fram ett gammalt släktfoto från någon gång i slutet av 1930-talet och pekar: Skjuten, skjuten, ihjälgasad, rymde och anslöt sig till partisanerna, skjuten, ihjälgasad, ihjälgasad, skjuten ... han rör sakta med fingret vid ansikte efter ansikte. Så stannar han upp en lång stund. Ögonen tåras och han blinkar. – Där är Djurica, säger han och vill att jag ska titta extra noga på en av pojkarna på bilden. Du förstår, att ha en storebor som kunde allt, som hjälpte mig och visade hur saker och ting fungerade. Han var min stora idol. Han fick inte bilda familj, fick inga barn utan slängdes i en grop med andra ihjälgasade. Är människan god eller ond i grunden? – Och det ska jag svara på, efter allt jag upplevde som barn. I koncentrationslägret svalt människor till döds. När krigsslutet närmade sig förflyttades vi till andra läger och användes som mänskliga sköldar. Längst fram i tågen fanns vagnarna med judar, sedan kom vagnar med krigsmaterial och sist vagnar med tyska soldater. – Jag har sett så mycket död och elände att jag inte vet om människan är god eller ond. En sak vet jag och det är att vi kan förvandlas till riktiga mördarapor. Fast vi kan också vara glada och hjälpsamma. Jovan Rajs Ålder: 80 år. Bor: Stockholm. Familj: Hustrun Dina, vuxna döttrar och fem barnbarn. Bakgrund: Född i Jugoslavien. Var under andra världskriget ett gömt barn, levde i ett judiskt getto och fördes till slavarbete. Internerad mellan december 1944 och april 1945 i koncentrationslägret Bergen-Belsen. Fördes i krigets slutskede till lägret Theresienstadt. Befriades den 8 maj 1945. Mamman, pappan och storebrodern mördades av nazisterna. Återvände efter kriget till sin hemtrakt. Utbildade sig till läkare. Flyttade 1968 med familjen till Sverige. Arbetade som rättsmedicinare och är professor emeritus vid Karolinska Institutet. Aktuell: Med pjäsen ”Har du träffat Hitler?” som nästa vecka spelas i Tyskland med titeln ”Det gula tygstycket”. Den är framtagen i samarbete med Sensus Stockholm och Teater Studio Lederman. Medverkar gör även Katarina Hellgren (sång), Kim Rhedin Hüttner, Jan Simonsson och hustrun Dina. Samtidigt ges hans senaste bok, med sex självbiografiska berättelser, ut på tyska. Arbetar tillsammans med Dina på en bok om återhämtning. Bergen-Belsen Bergen-Belsen var ett koncentrationsläger i det nazistiska nordvästra Tyskland nära staden Celle. Omkring 70.000 människor dog här, bland dem Anne Frank som blev berömd för sin dagbok om de år hon levde gömd i Amsterdam. Där fanns inga gaskamrar – i stället mördades judar, homosexuella och romer genom tortyr och svält. De brittiska trupperna som befriade lägret den 15 april 1945 fann tusentals obegravda lik. Lägret jämnades med marken efter befrielsen på grund av epidemirisken orsakad av tyfus och löss. Där finns nu ett minnesmonument, en park och ett museum.


Äldre friskare av samtal

”Seniorträffar” där äldre kan diskutera åldrandet och dess problem. Ett hembesök från vården där den äldre får prata om sin hälsa och sina behov. Så enkla åtgärder kan förebygga ohälsa hos personer över 80, visar ny forskning från Sahlgrenska akademin. Sverige har den största befolkningsandelen personer över 80 år i världen, fem procent. Och andelen väntas öka. De flesta bor kvar hemma, och även om en hel del av de äldre drabbas av sjukdomar och funktionsnedsättningar är det också många som tycker sig ha en god hälsa och som klarar sig själva. – Våra studier visar att det går att skjuta upp en försämring av äldres hälsa med enkla medel, säger forskaren och distriktssköterskan Lina Behm, som snart disputerar på en avhandling om stöd till äldre. Hon har undersökt vilka åtgärder som kan "förlänga" hälsan hos personer över 80 som bor hemma och klarar sig på egen hand. I studien ingick 459 göteborgare som lottades till tre olika grupper. En grupp fick delta i fyra "seniorträffar" där man bland annat talade om åldrandets konsekvenser och om hur problem i hemmiljön kan lösas. En annan grupp fick ett "förebyggande" hembesök från vårdpersonal, där man pratade om exempelvis hälsa och behov av vård och tjänster. En tredje grupp fick den vanliga informationen om vilka resurser som finns i kommunen. Resultatet visade att sannolikheten att drabbas av sjuklighet minskade med hälften i upp till två år för de äldre som deltagit i seniorträffar eller fått hembesök. De kände sig också själva mer tillfredsställda med sin fysiska och psykiska hälsa efter ett och två år. – Den mest fördelaktiga åtgärden var seniorträffarna, säger Lina Behm. På de träffarna var det deltagarnas egna erfarenheter och behov som styrde innehållet. Samtalsledarna "undervisade" inte utan det var de äldre själva som var experterna. – Personer som varit med sa att de hade lärt sig av varandra, och att det påverkade deras självkänsla, säger Lina Behm. Jag tror att det kan motivera till att själv bli mer aktiv. Hembesöket av en vårdpersonal pågick i upp till två timmar och där fick de äldre råd om exempelvis olika aktiviteter och mötesplatser, fysisk träning, bostadsanpassning och problemlösning. Forskarna vet inte exakt vad i åtgärderna som egentligen haft effekter på hälsan. Men det handlar om olika bitar, tror Lina Behm. – Som att få en mer positiv syn på åldrandet och en tro på den egna förmågan. Och att känna att någon "satsar" på en. Tidigare forskning har visat att äldre som ser sig själva som friska har mindre risk att bli deprimerade och större chans att leva längre. I Sverige finns exempelvis föräldragrupper för blivande föräldrar. Det vore bra om man kunde satsa också på att förbereda äldre personer för åldrandet, tycker Lina Behm. – Sådana här åtgärder är inte komplicerade eller dyra. Det är viktigt att förebygga ohälsa hos äldre, så att deras livskvalitet kan förbli så god som möjligt under de år de har kvar. Äldre Störst andel äldre personer som är 80 år eller däröver finns i Norrlands inland samt i sydöstra Småland. Lägst andel äldre finns i kranskommunerna runt Stockholm. Majoriteten av den äldre befolkningen som bor i vanliga bostäder bor i småhus. Majoriteten av kvinnorna bor ensamma i slutet av sitt liv medan flertalet män är sammanboende livet ut. Störst andel ensamstående äldre personer finns i Norrlands inland samt i Stockholms innerstad. Andelen personer som får hemtjänst har minskat under de senaste decennierna och hjälpen har koncentrerats till personer med stora hjälpbehov. De som har mindre omfattande hjälpbehov får i större utsträckning förlita sig till hjälp från anhöriga, eller köpa privata tjänster. Andelen äldre som bor i särskilt boende har minskat de senaste decennierna och numera krävs omfattande vård- och omsorgsbehov för att flytta till ett sådant boende. Ca 100.000 personer bor i särskilt boende, de flesta 80 år eller äldre.