Skambrott med många domare

Summary: Under rättegångar där någon har begått sexuella övergrepp mot barn är stämningen ofta hätsk. Advokaten Percy Bratt försvarade en man som fotograferat två små flickor i badhusets dusch och mötte ett hat som han inte trodde kunde förekomma i Sverige. Professor Jerzy Sarnecki konstaterar att vi alltid har avskytt brott mot barn.

Inget brott väcker så mycket hat och avsky som sexuella övergrepp mot barn. Percy Bratt arbetar som avokat sedan tjugo år. Han är specialiserad på mål som rör tryckfrihet och medier, men har också en del vanliga brottmål. Percy Bratt har bland annat försvarat en fritidsledare som åtalades för att ha fotograferat två flickor i sexuellt utmanande poser i duschen och bastun när de besökte ett badhus. Flickorna var då i tioårsåldern. Hemma hade mannen porrfilmer med barn och fler bilder på små flickor. – Reaktionerna kring det här fallet var mycket kraftiga. Jag har inte varit med om något liknande. Det har varit ett ensidigt fördömande av min klient och ett hat som jag inte trodde kunde förekomma i Sverige, säger Percy Bratt. Händelsen är en tragedi för alla inblandade, menar han. De utsatta flickorna och deras familjer och mannen som tog de utmanande bilderna lider alla av det som hänt. – Att utnyttja barn för sexuell posering är naturligtvis ett allvarligt brott. Men i det aktuella fallet fördöms inte bara min klients handlingar utan hela hans person. Han ses som en pervers galning som måste straffas till vilket pris som helst. Under rättegången i tingsrätten var stämningen fientlig mot Percy Bratt och hans klient, berättar han. – Jag tyckte mig märka en väldigt kritisk attityd hos anhöriga till flickorna mot att jag över huvud taget kunde försvara en brottsling som hade utnyttjat barn. För mig som advokat och medborgare är det en mänsklig rättighet att få ett bra försvar vid en rättegång. Percy Bratts klient dömdes till fängelse i tingsrätten och i hovrätten, målet prövas nu i Högsta domstolen som snart kommer med sitt utslag. – I vår överklagan yrkade vi att min klient ska slippa fängelse och i stället dömas till skyddstillsyn med krav att fortsätta den behandling som han hade påbörjat vid Huddinge sjukhus. Anne Ramberg, Advokatsamfundets generalsekreterare, påpekar att det finns en moralisk överton i de här målen som gör att de väcker starka känslor hos allmänheten – och det är naturligt eftersom det handlar om barn. – Men vi har olika uppgifter i rättsalen. Advokater är inte några ställföreträdande poliser eller åklagare och inte heller moralens väktare. Vår uppgift är att se till att en misstänkt får en rättvis rättegång. Tvekar advokater inför att ta sådana här mål på grund av all uppmärksamhet? – Jag vet att advokater i olika sammanhang säger att de inte vill ta ett sådant mål för att brottet i sig är så vidrigt. Det gäller inte bara pedofilmål utan även narkotikamål. Jag har svårt för den argumentationen. Advokatens roll är inte att ha en uppfattning om brottet och förövaren. Är det svårt att möta folks hat? – Ja, men det gäller att vara professionell och inte bli påverkad av trycket. Tidigare överåklagaren Sven-Erik Alhem kom under sin yrkesutövning i kontakt med män som hade utsatt barn för övergrepp. – Den som döms för pedofili får egentligen två straff, ett i domstolen och ett av allmänheten. Att folk är så hatiska beror nog på att föräldrar och andra vuxna till varje pris vill skydda barnen. Sven-Erik Alhem vittnar om att stämningen under rättegångar mot de som har utnyttjat barn ofta är väldigt hätsk. Detta har han sällan mött i samband med andra lika allvarliga brott. – En förklaring kan vara att barn är skyddslösa och att vi därför betraktar det som särskilt allvarligt när de utsätts för brott. Många känner också skuld för att vuxenvärlden inte kunde förhindra övergreppen, säger Sven-Erik Alhem. Under flera år hade han kontakt med en man som sexuellt attraherades av små barn. – Han gjorde allt för att få hjälp, men det är inte så lätt att ringa till husläkaren och säga att ”Jag tänder på småbarn, kan jag få hjälp?” När en 66-årig svensk man åtalades i Stockholm för sexuella övergrepp mot en pojke i Thailand var Sven-Erik Alhem åklagare. – Mannen försvarade sig med att pojken fått det bättre, han hade fått god mat, nya kläder samt kärlek och ömhet. Han tonade ned sexualitetens betydelse, vilket är ganska vanligt. En pedofil vet att hatet alltid finns där. Jerzy Sarnecki, professor i kriminologi vid Stockholms universitet, säger att det är naturligt att sexövergrepp mot barn betraktas som ett av de värsta brott som en människa kan begå. – Vi har alltid avskytt brott som är riktade mot och skadar barn. Dessutom har vi alltid tyckt illa om de som har en avvikande sexualitet, säger Jerzy Sarnecki. Under 1700-talet blev människor med avvikande sexualitet kontrollerade och ibland avrättade. Efter det skedde en liberalisering under ett par sekler. – Under 1960-talet och 1970-talet tillsatte till exempel RFSL en arbetsgrupp om pedofili med syftet att mildra synen på sexumgänget med barn. På senare år har klimatet återigen hårdnat. Vad tänkte du efter Patrik Sjöbergs avslöjande om att han har utsatts för övergrepp av sin tränare och styvfar? – Att det här förekommer också i idrottskretsar och att det därför är nyttigt med Patriks Sjöbergs avslöjande. Men det får inte leda till paranoia – att man inte vågar anförtro sina barn till idrottsledare. Jerzy Sarnecki tar upp en annan aspekt. Nämligen att barn som har utsatts för sexuella övergrepp ofta skadas mer av hur vi ser på dessa övergrepp – och hur vi reagerar på dem – än av själva övergreppet. Offret blir ofta än mer skambelagt genom avslöjandet. – Hur ska samhället ta avstånd från sådana övergrepp och straffa och behandla dem som är skyldiga utan att samtidigt ytterligare skada offren? Sexuella övergrepp mot barn År 2010 anmäldes 2 620 våldtäkter mot barn i åldern 0–17 år. I 88 procent av våldtäktsfallen var offren flickor. Ytterligare 1 888 misstänka övergrepp rubricerades som sexuellt ofredande. Svenska kartläggningar tyder på att 7–14 procent av flickorna och 3–6 procent av pojkarna har tvingats till samlag före 18 års ålder. Bara drygt 10 procent av alla sexualbrott rapporteras till myndigheterna, kanske är siffran ännu lägre när offren är barn. De flesta barn som blir offer för sexuella övergrepp blir utsatta av någon inom familjen eller i närmiljön. De som begår övergrepp mot barn är oftast vuxna eller unga män, många har haft eller har samtidigt sexuella relationer till vuxna. Många av förövarna har haft dåliga uppväxtförhållanden, bristande social förmåga och har ibland agerat ut sexuellt redan i ung ålder. Merparten av förövarna är inte kända av myndigheterna, och framför allt har de inte tidigare dömts för sexualbrott. KÄLLA: ”Medicinska och psykologiska metoder för att förebygga sexuella övergrepp mot barn”. (Rapport från SBU, 2011) samt Brå.


”Forskningen på patienter måste öka för vårdens skull”

Summary: Regeringen: Den pågående nedrustningen av klinisk forskning måste stoppas. Annars riskerar Sverige att förlora sin framstående position inom den medicinska forskningen.Enligt olika rapporter är landstingen numera mer obenägna att släppa till tid och resurser för klinisk forskning på sjukhusen. Antalet kliniska prövningar – läkemedel som testas på patienter – har till exempel minskat med hela 45 procent på sex år. Detta är alarmerande. Därför måste bland annat skarpa kriterier sättas upp för de 2,2 miljarder kronor (ALF-pengarna) som staten schablonmässigt anslår varje år till landsting som bedriver medicinsk forskning. Om Sverige ska vara världsledande inom medicinsk och klinisk forskning också i framtiden, krävs en intensiv samverkan mellan universiteten, landstingen och läkemedelsföretagen, skriver Jan Björklund.

Medellivslängden i världen har mer än dubblerats på 100 år. Det är fantastiska framsteg som gjorts under 1900-talet. Förklaringen heter till stor del medicinsk forskning. Att mänskligheten vet mer om hur sjukdomar uppstår, förebyggs, bromsas och botas har lett till att fler människor lever längre och är friskare än någonsin förut. Men den medicinska forskningen står alltjämt inför stora utmaningar. Vi vill inte bara leva längre, utan lägga fler friska år till livet. Även i Sverige finns det sjukdomar som drabbar stora andelar av befolkningen – hundratusentals människor lever med diabetes, vart fjärde barn har något allergiskt besvär och varje dag upptäcks 150 nya cancerfall. Hela åtta miljarder kronor satsades 2009 på medicinsk forskning på de svenska universiteten. Medicinsk forskning är därmed det i särklass största forskningsområdet. Sverige är, och har varit, framstående inom detta område. Trots att Sverige är ett litet land har betydande framsteg inom de medicinska vetenskaperna gjorts här, till exempel pacemakern, medicin mot magsår, nya allergitester och forskningsrön om signalsubstanser i hjärnan. Så många som åtta svenskar har fått nobelpriset i fysiologi eller medicin. Det är viktigt att förstå att medicinsk forskning delvis bedrivs i laboratoriemiljö, men för att den ska bli användbar i sjukvården krävs också ett omfattande samarbete mellan forskare och vårdpersonal. Det som behövs är forskning där patienter deltar, så kallad klinisk forskning. Till skillnad från mycket annan forskning kan klinisk forskning inte hanteras av universiteten själva. Forskningen behöver patienter, och patienter behöver forskningen. Ett gott samarbete mellan universitet och landsting är en förutsättning. Det finns emellertid larmrapporter, bland annat betänkandet ”Klinisk forskning – ett lyft för sjukvården” (SOU 2009:43), om att landstingen numera är mer obenägna att släppa till tid och resurser för forskning på sina sjukvårdsenheter. Det försvårar allvarligt för den kliniska forskningen. Sverige har också en stolt historia när det gäller att framställa läkemedel. För drygt 20 år sedan fanns tre stora läkemedelsföretag i vårt land; Astra, Pharmacia och Kabi Vitrum. Alla dessa tre har emellertid hamnat i utländsk ägo och delvis lämnat Sverige. Det finns förvisso alltjämt i dag företag som framställer läkemedel här, men det finns tydliga tecken på att villkoren i Sverige inte är tillräckligt bra för denna typ av företag. Även utländska läkemedelsbolag har under många år tillfört den svenska sjukvården stora resurser när de har förlagt en väsentlig del av sin kliniska forskning till svenska sjukvårdsenheter. Många av de viktigaste behandlingsalternativen har först kommit svenska patienter till del, men även dessa resurser har på senare år alltför ofta hamnat i andra länder. Innan läkemedel godkänns av Läkemedelsverket ska de under noggrann uppföljning testas på tusentals patienter. Dessa så kallade kliniska prövningar förutsätter att den ordinarie sjukvården samarbetar med läkemedelsindustrin. Enligt Läkemedelsverket har antalet kliniska prövningar i Sverige minskat med hela 45 procent på bara sex år. Detta är ett nivåfall som måste anses som alarmerande. Det är uppenbart att detta bland annat beror på att svensk sjukvård inte längre är lika öppen för denna typ av prövningar. Jag vill understryka att en hög nivå på medicinsk forskning är en faktor som fört Sverige till den utvecklingsnivå som vi befinner oss på i dag. Det är i högsta grad ett nationellt intresse att bibehålla den höga nivån på den medicinska forskningen. Men det förutsätter kraftfulla förändringar i samarbetet mellan å ena sidan landstingen och å andra sidan universiteten och läkemedelsföretagen. Under maj månad möter företrädare för utbildningsdepartementet företrädare för landstingen (SKL) för överläggningar kring dessa frågor. Jag vill med anledning av dessa överläggningar redovisa min bedömning av åtgärder som kan komma att behöva vidtas: 1Staten ger sedan lång tid årligen ett ekonomiskt anslag till de landsting där det finns medicinska universitet, för att bland annat betala en del av kostnaderna för den medicinska forskningen vid dessa landsting. Totalt uppgår dessa så kallade ALF-medel till 2,2 miljarder varje år. Pengarna utbetalas i huvudsak som en schablonersättning. Enligt min mening bör skarpa kriterier sättas upp för utbetalning av dessa medel, och kriterierna ska utvärderas och kunna påverka hur medlen fördelas mellan landstingen. Kriterierna bör avse omfattning och nivå på klinisk forskning. Landstingen måste ta den kliniska forskningen på allvar. 2Landstingen måste medverka i kliniska prövningar av nya läkemedel, vacciner och medicintekniska produkter. Det krävs också uppföljning av i hur stor omfattning landstingen medverkar. Kostnaderna för läkemedelsprövningar ska naturligtvis bäras av läkemedelsföretagen, men det är tänkbart att deltagande i sådana prövningar också ska kunna påverka ALF-medlens storlek för respektive landsting. 3I dag finns så kallade universitetssjukhus på de orter där det finns läkarutbildning. Namnet ”universitetssjukhus” ger hög status i sjukvården och antas borga för spetskompetens och kvalitet. Men det bör övervägas om begreppet universitetssjukvård ska kvalitetssäkras. Tänkbart är att begreppet bara får bäras av landsting som uppfyller skarpa krav på klinisk forskning inom sjukvården, vilket naturligtvis från början varit avsikten med detta begrepp. Både utbildning av duktiga läkare och medicinsk forskning på högsta internationella nivå förutsätter samverkan med sjukvård som ligger i täten för utvecklingen. Det finns ett starkt samband mellan utförande av klinisk forskning och nya och bättre behandlingsmetoder. För den som vet mycket är det enklare att implementera metoder som gynnar behandlingen och i slutändan den enskilde patienten. Att vända trenden och öka förekomsten av kliniska studier kommer att höja kvaliteten på den svenska sjukvården. Jag vill att Sverige ska vara världsledande också i framtiden när det gäller medicinsk och klinisk forskning. Ska vi vara det måste vi förstå att vi i dag står inför några stora utmaningar. Det är ett nationellt intresse att klara dessa utmaningar. För det krävs en intensiv samverkan mellan universiteten, landstingen och läkemedelsföretagen. Då klarar vi både dagens sjukvård och att samtidigt bedriva forskning för morgondagens sjukvård. Jan Björklund (FP) utbildningsminister


Summary: Regeringen: Den pågående nedrustningen av klinisk forskning måste stoppas. Annars riskerar Sverige att förlora sin framstående position inom den medicinska forskningen. Enligt olika rapporter är landstingen numera mer obenägna att släppa till tid och resurser för klinisk forskning på sjukhusen. Antalet kliniska prövningar – läkemedel som testas på patienter – har till exempel minskat med hela 45 procent på sex år. Detta är alarmerande. Därför måste bland annat skarpa kriterier sättas upp för de 2,2 miljarder kronor (ALF-pengarna) som staten schablonmässigt anslår varje år till landsting som bedriver medicinsk forskning. Om Sverige ska vara världsledande inom medicinsk och klinisk forskning också i framtiden, krävs en intensiv samverkan mellan universiteten, landstingen och läkemedelsföretagen, skriver Jan Björklund.

Medellivslängden i världen har mer än dubblerats på 100 år. Det är fantastiska framsteg som gjorts under 1900-talet. Förklaringen heter till stor del medicinsk forskning. Att mänskligheten vet mer om hur sjukdomar uppstår, förebyggs, bromsas och botas har lett till att fler människor lever längre och är friskare än någonsin förut. Men den medicinska forskningen står alltjämt inför stora utmaningar. Vi vill inte bara leva längre, utan lägga fler friska år till livet. Även i Sverige finns det sjukdomar som drabbar stora andelar av befolkningen – hundratusentals människor lever med diabetes, vart fjärde barn har något allergiskt besvär och varje dag upptäcks 150 nya cancerfall. Hela åtta miljarder kronor satsades 2009 på medicinsk forskning på de svenska universiteten. Medicinsk forskning är därmed det i särklass största forskningsområdet. Sverige är, och har varit, framstående inom detta område. Trots att Sverige är ett litet land har betydande framsteg inom de medicinska vetenskaperna gjorts här, till exempel pacemakern, medicin mot magsår, nya allergitester och forskningsrön om signalsubstanser i hjärnan. Så många som åtta svenskar har fått nobelpriset i fysiologi eller medicin. Det är viktigt att förstå att medicinsk forskning delvis bedrivs i laboratoriemiljö, men för att den ska bli användbar i sjukvården krävs också ett omfattande samarbete mellan forskare och vårdpersonal. Det som behövs är forskning där patienter deltar, så kallad klinisk forskning. Till skillnad från mycket annan forskning kan klinisk forskning inte hanteras av universiteten själva. Forskningen behöver patienter, och patienter behöver forskningen. Ett gott samarbete mellan universitet och landsting är en förutsättning. Det finns emellertid larmrapporter, bland annat betänkandet ”Klinisk forskning – ett lyft för sjukvården” (SOU 2009:43), om att landstingen numera är mer obenägna att släppa till tid och resurser för forskning på sina sjukvårdsenheter. Det försvårar allvarligt för den kliniska forskningen. Sverige har också en stolt historia när det gäller att framställa läkemedel. För drygt 20 år sedan fanns tre stora läkemedelsföretag i vårt land; Astra, Pharmacia och Kabi Vitrum. Alla dessa tre har emellertid hamnat i utländsk ägo och delvis lämnat Sverige. Det finns förvisso alltjämt i dag företag som framställer läkemedel här, men det finns tydliga tecken på att villkoren i Sverige inte är tillräckligt bra för denna typ av företag. Även utländska läkemedelsbolag har under många år tillfört den svenska sjukvården stora resurser när de har förlagt en väsentlig del av sin kliniska forskning till svenska sjukvårdsenheter. Många av de viktigaste behandlingsalternativen har först kommit svenska patienter till del, men även dessa resurser har på senare år alltför ofta hamnat i andra länder. Innan läkemedel godkänns av Läkemedelsverket ska de under noggrann uppföljning testas på tusentals patienter. Dessa så kallade kliniska prövningar förutsätter att den ordinarie sjukvården samarbetar med läkemedelsindustrin. Enligt Läkemedelsverket har antalet kliniska prövningar i Sverige minskat med hela 45 procent på bara sex år. Detta är ett nivåfall som måste anses som alarmerande. Det är uppenbart att detta bland annat beror på att svensk sjukvård inte längre är lika öppen för denna typ av prövningar. Jag vill understryka att en hög nivå på medicinsk forskning är en faktor som fört Sverige till den utvecklingsnivå som vi befinner oss på i dag. Det är i högsta grad ett nationellt intresse att bibehålla den höga nivån på den medicinska forskningen. Men det förutsätter kraftfulla förändringar i samarbetet mellan å ena sidan landstingen och å andra sidan universiteten och läkemedelsföretagen. Under maj månad möter företrädare för utbildningsdepartementet företrädare för landstingen (SKL) för överläggningar kring dessa frågor. Jag vill med anledning av dessa överläggningar redovisa min bedömning av åtgärder som kan komma att behöva vidtas: 1 Staten ger sedan lång tid årligen ett ekonomiskt anslag till de landsting där det finns medicinska universitet, för att bland annat betala en del av kostnaderna för den medicinska forskningen vid dessa landsting. Totalt uppgår dessa så kallade ALF-medel till 2,2 miljarder varje år. Pengarna utbetalas i huvudsak som en schablonersättning. Enligt min mening bör skarpa kriterier sättas upp för utbetalning av dessa medel, och kriterierna ska utvärderas och kunna påverka hur medlen fördelas mellan landstingen. Kriterierna bör avse omfattning och nivå på klinisk forskning. Landstingen måste ta den kliniska forskningen på allvar. 2 Landstingen måste medverka i kliniska prövningar av nya läkemedel, vacciner och medicintekniska produkter. Det krävs också uppföljning av i hur stor omfattning landstingen medverkar. Kostnaderna för läkemedelsprövningar ska naturligtvis bäras av läkemedelsföretagen, men det är tänkbart att deltagande i sådana prövningar också ska kunna påverka ALF-medlens storlek för respektive landsting. 3 I dag finns så kallade universitetssjukhus på de orter där det finns läkarutbildning. Namnet ”universitetssjukhus” ger hög status i sjukvården och antas borga för spetskompetens och kvalitet. Men det bör övervägas om begreppet universitetssjukvård ska kvalitetssäkras. Tänkbart är att begreppet bara får bäras av landsting som uppfyller skarpa krav på klinisk forskning inom sjukvården, vilket naturligtvis från början varit avsikten med detta begrepp. Både utbildning av duktiga läkare och medicinsk forskning på högsta internationella nivå förutsätter samverkan med sjukvård som ligger i täten för utvecklingen. Det finns ett starkt samband mellan utförande av klinisk forskning och nya och bättre behandlingsmetoder. För den som vet mycket är det enklare att implementera metoder som gynnar behandlingen och i slutändan den enskilde patienten. Att vända trenden och öka förekomsten av kliniska studier kommer att höja kvaliteten på den svenska sjukvården. Jag vill att Sverige ska vara världsledande också i framtiden när det gäller medicinsk och klinisk forskning. Ska vi vara det måste vi förstå att vi i dag står inför några stora utmaningar. Det är ett nationellt intresse att klara dessa utmaningar. För det krävs en intensiv samverkan mellan universiteten, landstingen och läkemedelsföretagen. Då klarar vi både dagens sjukvård och att samtidigt bedriva forskning för morgondagens sjukvård. Jan Björklund (FP) utbildningsminister Läs mer på DN.se/debatt 20/2 2011: ”Stoppa nedrustningen av klinisk cancerforskning” Elva cancerspecialister om att regeringen måste se till att landstingen inte bara ägnar sig åt sjukvårdsproduktion. De måste också fokusera på patientnära forskning som ger resultat på längre sikt. 17/12 2010: ”Svensk forskningspolitik måste våga satsa på spets” Utbildningsminister Jan Björklund om att Sverige behöver världsledande forskningsmiljöer vid universiteten.


Himmel nu blommar New York

Summary: En rostig järnväg högt över marken är New Yorks senaste attraktion. I juni blir den blommande parken på södra Manhattan dubbelt så lång. Här finns även de hippaste butikerna. Följ med på vandring och shopping.

The High Line. Högt över New Yorks trafik tar ängsblommor och träd över. Rostbruna järnvägsskenor skymtar fram i den bländande stenläggningen där The High Line drar fram tio meter över gatunivån likt ett långt utsiktsdäck. Den gamla godsjärnvägen löper längs med västra Manhattan, från Gansevoort street över Meatpacking District, Chelsea och Hell’s Kitchen ända upp till 30:e gatan. Den tidigare övergivna järnvägssträckningen har förvandlats till en ny stadspark i himlen. Den första delen av The High Line öppnades förra året. I juni invigs den sista delen och parken blir mer än dubbelt så lång – över två kilometer. – Nu lägger vi bland annat till en stor gräsmatta mellan 22:a och 23:e gatan där man kan sola, äta picknick och se ut över Hudson River i väst och Brooklyn i öst, förklarar Kate Lindquist, marknadschef för Friends of the High Line. Från 26:e gatan fortsätter The High Line med tre kvarter ängsblommor bland bänkar i återvunnen ek. En promenad påbörjas lämpligen vid Standard Hotel, designhotellet som med knökfull biergarten och en brutal arkitektur reser sig 18 våningar över järnvägssträckningen nere vid Gansevoort Street. New Yorks nya stadspark blickar ned över biltvättar och parkeringar, drar fram mellan konstgallerier och lyxiga bostadshus signerade av den internationella arkitektelitens främsta namn. Västerut öppnar vyn över Hudson River, österut mot Midtowns taklandskap med Empire State Building i fonden. För tio år sedan var det få som drömde om en stadspark. Nedifrån gatan syntes endast rostiga gjutjärnspelare, resterna från en övergiven godsjärnväg som på 1930-talet skulle befria Death Avenue från dess beryktade tågspår, men som snart konkurrerades ut av alla lastbilar. The High Line skulle nu säljas som skrot, men ingen hade råd att montera ned den. Några våningar upp i de omkringliggande byggnaderna var bilden av de rostiga tågspåren en annan. Den slingrande rälsen förförde som en romantisk ruin överväxt av ängsgräs och vilda blommor. Journalisten Joshua David och konstnären Robert Hammond startade Friends of The High Line och samlade ihop 400 000 kronor för att kunna stämma New Yorks förre borgmästare Rudolph Giuliani för hans rivningsbeslut. Visserligen förlorade de i rätten, men med hjälp av skådespelaren Edward Norton och modelejonet Diane von Furstenberg vann de opinionen och fick stöd av nye borgmästaren Michael Bloomberg. När David Bowie några år senare fixade The High Line Festival med artister som Air och Rick Gervais tvivlade ingen längre. I början var fastighetsägarna inte särskilt positiva, The High Line var ju inte annat än räls och ogräs. Men efter det att New York-byrån Diller Scofidio + Renfro vunnit en arkitekttävlingen och Bloomberg satt sitt namn på alla papper sköt huspriserna i höjden. Åttiotalets sjaviga kvarter med förrådsbyggnader, bilverkstäder och transvestiter var ett minne blott. I dag konkurrerar industriromantiska Chelsea Market och områdets första stora konstgalleri Dia Art Foundation med mängder av modeaffärer och konstutställningar, för att inte tala om påkostade restauranger som Morimoto, Craftsteak och Del Posto där limousinerna radas upp om kvällen. Ärevördiga musikstället Kitchen har däremot kvar lite av den ursprungliga känslan, det fanns på plats redan i början av sjuttiotalet med Laurie Andersons allra första performances och fortsätter i samma anda i dag. – Improviserade konstevenemang och musikuppträdanden avlöser varandra och vi har fått en helt ny uppfattning om vad som är möjligt i New Yorks offentliga miljö, säger Kate Lindquist och berättar att The High Line lockade mer än två miljoner besökare redan under det första året. Paradoxalt nog liknar The High Line inte originalet särskilt väl. Varken spårvagn, dressin eller tåg kommer någonsin att kunna köra här. Parken är en konstgjord iscensättning av industriromantik. Den överväxta järnvägen var ett vackert historiskt monument men som stadspark skulle den aldrig ha överlevt miljontals besökare. The High Line är också ett urbant återvinningsprojekt och ett bra exempel på den nytändning som skett i New York efter 11 september-attackerna. Nere vid Ground Zero syns knappast något nytt, men runtom på Manhattan dyker det upp både små och stora projekt av kända och okända arkitekter. En bitsk kritiker som arkitekten och krönikören Michael Sorkin är däremot rädd för att The High Line blir en av de få offentliga platser som blir kvar när Manhattan med nya lyxbostäder blir ett reservat för de rika – The High Line är både en fantastisk park men också ännu ett steg i omvandlingen av Manhattan till världens största inhägnade område, ”gated community”. Samtidigt är det bra att erövra det största offentliga utrymmet: gatan. Det gäller de flesta städer här, vi skulle lätt kunna ta hälften av allt gatuutrymme som i dag används av bilismen och ge det till fotgängarna med parker och odlingar, säger han. Resfakta New York & the High Line Resa hit: SAS och Delta Airlines flyger direkt från Stockholm. Pris t o r från Stockholm från 4 700 kr. Bo: The Standard New York City (848 Washington Street) direkt ovanför The High Line är ett av Manhattans mer fashionabla hotell, från 2 000 kr/dubbelrum. Desmond Tutu Center är ett budgetalternativ (180 10th Ave) nära promenadstråket, från 1 200 kr. Shopping: Gamla Nabiscofabriken har döpts om till Chelsea Market och är fylld av cup cakes och flätade korgar. Bland butikerna räknas 202/Nicole Farhi, Lucy’s Whey och Amy’s Bread. Gamla rördelar har fått nytt liv som bordsfundament och fabrikskänslan lever vidare och för tankarna till passagerna i Paris. Diane von Furstenberg var en av dem som kämpade för The High Line, hennes butik finns på 874 Washington Street. Västra Manhattan kan inte riktigt konkurrera med SoHo när det gäller designbutiker, men här finns Vitra (29 9th Ave) opcj Hudson Furniture (419 West 14 St). Konst: Det finns fler än 250 konstgallerier i West Chelsea, bland de allra främsta räknas Dia Art Foundation (535 West 22nd st). Gagosian (555 West 24th St) är också ett måste. Missa inte heller Cheim & Read (547 West 25th St), Heller Gallery (420 West 14th St) samt Max Protetch (511 West 22nd St). Restauranger och barer: Limousinerna köar utanför Del Posto (85 10th Ave) och Morimoto (88 10th Avenue) som har ritats av den japanske stjärnarkitekten Tadao Ando. Ett budgetalternativ är legendariska Empire Diner (210 10 Ave) trots nya ägare. Om solen lyser är The Frying Pan ute på piren i Hudson River vid 26th St både billigt och trevligt med utomhusgrill och partystämning. Musik och underhållning: Laurie Anderson spelade på Kitchen (512 West 19th St) redan på sjuttiotalet. Stand-up-komiker hittar man däremot på Comix (353 West 14th St).


”Vi kan inte hindra Nato att operera på svensk mark”

Summary: Vid en militär konflikt i ett grannland kan Sverige inte längre förhålla sig neutralt. Vi är förpliktigade att ingripa enligt den så kallade solidaritetsförklaringen, men kan inte göra det på egen hand. Den enda aktör som har förmågan att hantera en sådan situation är Nato. Sverige kan inte hindra att EU/Nato utnyttjar vårt territorium och vår insats skulle bland annat kunna vara att upplåta svenska marin- och flygbaser åt Natos stridskrafter. Det är beklagligt att det varit så tyst om solidaritetsförklaringen och dess konsekvenser. Nu måste regeringen engagera sig hårt och i tid förklara vad det handlar om, skriver Frank Rosenius, Bo Hugemark och Karlis Neretnieks.

Något uppseendeväckande har hänt i svensk säkerhets- och försvarspolitik. Nu sägs för första gången rakt ut från officiellt håll att vi behöver väpnat stöd om vi angrips. Nu uttalas att vi själva kan ingripa militärt om ett grannland – säg en baltisk stat – angrips. Under det kalla kriget planlade vi i smyg för hjälp utifrån. Nato hade starka intressen av att hjälpa oss för att kunna försvara Norge. Men vi själva ville inte ta på oss plikt att hjälpa andra. Nu har verkligheten blivit officiell doktrin. Vi utesluter möjligheten till neutralitet och åtar oss att kunna hjälpa våra grannar militärt. Det har varit förvånande tyst om denna solidaritetsförklaring. Det är beklagligt av två skäl. Det ena är att försvarsdebatten hittills mestadels haft fel fokus. Vad som bör diskuteras är inte primärt ett ryskt angrepp på Sverige utan vilken roll som försvaret genom sin existens kan spela för stabilitet i närområdet – nu och i en osäker framtid. Det andra är att utan debatt ingen politisk och folklig förankring, utan inrikes förankring ingen utrikes trovärdighet. Kungl Krigsvetenskapsakademien vill bidra till debatten genom att konkretisera solidaritetsförklaringens förutsättningar och konsekvenser. Våra bedömningar bygger på det försvar som avses börja ta form 2014 (”Struktur 2014”) och där vi analyserar organisationens styrkor och svagheter i olika typer av solidaritetsinsatser. Vi har som exempel utgått från hot mot de baltiska staterna. Sådana är i dag inte särskilt sannolika, men de kan inte uteslutas, och de skulle direkt beröra svenska säkerhetsintressen. Vi skisserar tre typsituationer eller scenarier. Det första är en fredskris, liknande soldatmonumentkrisen 2008. Den andra är en skärpt kris med krav från landet i fråga att få militärt stöd för att säkerställa sin territoriella integritet. Den tredje är en krigssituation liknande Georgien 2008, där strävan från EU/Nato är att förhindra ett fait accompli och rädda de baltiska staternas suveränitet. Utifrån en värdering av den politiska och militära situationen i stort bedömer vi att Nato är den enda aktör som har förmåga att hantera dessa lägen. Solidaritetsförklaringen handlar inte om att Sverige ensamt skulle ingripa. Våra insatser skulle, beroende på läget, kunna vara: • att medge Nato möjligheter att utnyttja svenska marin- och flygbaser och operera inom svenskt territorium • att delta i övervakning av baltiskt luft- och sjöterritorium • att överföra svenska förband – främst markstridsförband – till Baltikum • att vi genom vårt geografiska läge i vissa situationer snabbare än andra skulle kunna ge sådant stöd att krisen inte ytterligare stegras Samtliga dessa frågeställningar leder till olika följdeffekter som till exempel behov att skydda svenska baser mot sabotage, samverkansbehov inom och utom Sverige, samordning av logistik med mera. Dessa faktorer har också analyserats. Vad vi gör i ett verkligt läge är naturligtvis något som den politiska ledningen avgör från fall till fall. Men en sak kan vi inte göra: deklarera oss neutrala och hindra utnyttjande av svenskt territorium för de åtgärder som EU/Nato vidtar. Den nu beslutade försvarsstrukturen ger i flera avseenden förutsättningar för Sverige att delta i solidaritetsaktioner i närområdet. Men det finns också brister, en del allvarliga. Det rör sig främst om tillkortakommanden när det gäller ledning samt det begränsade antalet fartyg och markstridsförband. En tidig och central fråga kommer att vara möjligheterna att utnyttja svenskt sjö- och luftterritorium samt svenska baser. Nato behöver sannolikt ganska tidigt planera för basering av fartyg och flyg nära konfliktområdet. Sverige har där ett mycket gynnsamt geografiskt läge och goda förutsättningar. Basering av Natofartyg och flyg måste dock ha planerats och övats i förväg. Detta gäller också samövning mellan stridsledningssystemen. För bevakning av de svenska baserna som lånas ut till Nato kan vi förvänta oss krav på kvalificerad markbevakning och luftvärnsskydd. En avgörande, alarmerande brist för alla stridskrafter är bristen på luftvärn med lång räckvidd. Markstridskrafterna kan inte skyddas tillräckligt, sjöstridskrafterna kan inte eskortera transporter till Baltikum eller ens till Gotland, flygstridskrafterna blir låsta till att skydda egna baser, utländska förband i Sverige kan inte ges fullgott skydd. Beträffande behov av och önskemål om att svenska markstridsförband skall delta är bilden mera svårbedömd. Inledningsvis i en kris torde behovet av förband vara stort för bevakning av svenska baser och för att återetablera oss på Gotland. Gotland får i här angivna scenarier stor försvarspolitisk betydelse. Den andra frågan rör möjligheterna att delta i operationer i Baltikum. Här uppstår svåra avvägningsproblem mellan våra nationella behov och hur stödja EU/Nato-operationer. Sammantaget kan markstridsförbandens såväl förmåga som antal ifrågasättas. En basering i Sverige av utländska stridskrafter kommer vidare att ställa mycket höga krav på samverkan, samordning och ledning av territoriell verksamhet, något som vår ledningsorganisation troligen inte mäktar med. Solidaritetsförklaringen bygger på tre F: Förband, Förberedelser och Förankring. I studien pekar vi på uppgifter som är möjliga att lösa med tillgängliga förband samt brister. Solidaritetsinsatser kräver att de förberetts genom samverkan och samövning med förband och staber i Östersjöländerna. Och detta måste påbörjas i dag. Den helt avgörande faktorn är dock förankring i opinion och etablissemang. Insatser som för de flesta ter sig så avvikande från hittillsvarande verksamhet och retorik kräver att den politiska ledningen engagerar sig hårt för att i tid förklara vad det handlar om. I solidaritetsförklaringen har regeringen kopplat våra möjligheter att få väpnad hjälp till vår benägenhet att hjälpa andra. Då måste den också visa att vi menar allvar med att kunna ge hjälp. Annars måste omvärlden dra slutsatsen att vi tänker försöka vara säkerhetspolitiska fripassagerare. Frank Roseniu styresman Kungl Krigsvetenskapsakademien Bo Hugemark ledamot Kungl Krigsvetenskapsakademien Karlis Neretnieks ledamot Kungl Krigsvetenskapsakademien Solidaritetsförklaringen Så här står det i inriktningspropositionen för försvaret som 2008 antogs av riksdagen i bred enighet: ”Regeringen står bakom den av Försvarsberedningen deklarerade solidaritetsförklaringen som omfattar EU-medlemmar samt Norge och Island. Det går inte att se militära konflikter i vårt närområde som skulle påverka endast ett land. Sverige kommer inte att förhålla sig passivt om en katastrof eller ett angrepp skulle drabba ett annat medlemsland eller nordiskt land. Vi förväntar oss att dessa länder agerar på samma sätt om Sverige drabbas. Sverige bör därför kunna såväl ge som ta emot militärt stöd.”


”Vi måste våga vara tydliga – målet är att leda Sverige”

Summary: Miljöpartiet kan bli ett alternativ till den visionslösa vänster-högerkonflikten och ta fram lösningar på människors problem i stället för att fastna i ändlösa diskussioner om skattenivåer. Men då krävs att vi har svar inom fler politiska områden än miljön. Vi måste utveckla den ekonomiska politiken – där vi alltjämt har uppförsbacke – och skapa en trovärdig jobbpolitik. Miljöpartiet ska utnyttja att vi inte är fast i historiska band till näringslivet och facket. Det finns inga gränser för hur stort partiet kan bli och det är naturligt att vi tar en allt större ledarroll under 2010-talet, skriver Mikaela Valtersson.

Miljöpartiet har en historisk chans att växa. Genom att bli ett bredare parti som fler människor kan förstå, identifiera sig med och ta till sina hjärtan får vi människors förtroende att leda och därmed förändra samhället i praktiken. Solidaritet med kommande generationer är en hörnsten i Miljöpartiets politik. Att värna den i dag betyder att vi som parti måste fortsätta växa och utvecklas. I vår omvärld växer de gröna partierna, senast med stora framgångar i lokalval i Tyskland och i England. Framgångarna beror bland annat på att kommunikationen med väljarna förändrats. I stället för alltför mycket tekniska och teoretiska resonemang, har man ingivit hopp och visat på möjligheter. Gröna politiker som ställer sig mitt i människors vardag vinner respekt och förtroende. När gröna partier utvecklat sina svar inom fler frågor än miljöfrågorna har människor börjat lyssna på allvar. Genom att prata om det som är närmast i vardagen, om jobb, om skolan och om trygghet får vi den respekt och trovärdighet som gör att människor lyssnar även till mer kärva budskap om utarmade ekosystem och om planetens gränser. Många uppskattar Miljöpartiet och ser att vi är en viktig kraft i samhället. Miljöpartiet har ett enormt förtroende i miljöfrågorna och är där helt ohotat. Bland annat Novus mäter partiernas förtroende i olika frågor. I deras mätningar anser drygt 30 procent av befolkningen att Miljöpartiet har bäst politik av alla partier i miljöfrågor. Men i fråga om jobb anser bara en till två procent att vi har bäst politik. Om vi har ambitionen att bli riktigt stora så måste dessa siffror vara högre. Miljöpartiet kan bli ett statsbärande parti som tar ansvar för att skapa ett långsiktigt hållbart samhälle. Vi kan bli ett alternativ till den visionslösa vänster-högerkonflikten och ta fram lösningar på människors problem i stället för att fastna i ändlösa diskussioner om skattenivåer. Men då krävs att vår politik har svar inom fler politiska områden än miljön, att vi vågar sikta högre och att vi blir ett öppnare parti där fler människor känner sig välkomna. •  Vi måste fortsätta bygga trovärdighet och utveckla den ekonomiska politiken, där partiet fortfarande har en uppförsbacke. Grundläggande på det ekonomiska området är att vi skapar en trovärdig jobbpolitik. En bredare syn på vad som är ekonomisk utveckling måste kombineras med att plus och minus går ihop, att välfärden kan finansieras och att människors trygghet kan säkras. Den ekonomiska politiken är nyckeln för att skapa ett långsiktigt hållbart samhälle. De gröna har möjlighet att både se bortom högerns och vänsterns ideologiska låsningar i ekonomiska frågor och vara det parti som tar ansvar längre än till nästa kvartalsrapport. Målet måste vara att långsiktighet blir den ekonomiska politikens honnörsord. • Vi måste befinna oss mitt i människors vardag när det gäller grundläggande välfärdsfrågor så som skol- och utbildningspolitiken. Det innebär att vi ska fortsätta att bejaka frihet, mångfald och alla elevers rätt till en god utbildning men också våga ompröva reformer som inte nått ända fram. Friskoleföretagens vinster får aldrig gå ut över kvalitet eller elevernas rättigheter. Vår välfärd och framtiden för de generationer som nu och framöver kommer att färdas genom det svenska skolsystemet är för viktig för att skattepengarna ska slösas bort. Vi har föreslagit restriktioner för vinstutdelning om skolorna inte uppfyller kvalitetskraven. Jag anser att Miljöpartiet ska ta detta ett steg till. Även om kvaliteten är god ska skattepengar inte gå till för höga vinstuttag. Vi måste därför hitta nya lösningar så att det ej tas ut för stora vinster. Vi ska utmana Folkpartiet i skolfrågor och vara det tydligaste alternativet för en modernare skola i Sverige. • När allt fler utförsäkras från sjukförsäkringen krävs en sammanhållen arbetslivstrygghet. Människor ska kunna vända sig till ett och samma ställe vid arbetslöshet, sjukdom eller för att söka försörjningsstöd. Sjukförsäkring och arbetslöshetsförsäkring bör slås ihop och ersättningsnivåerna vara gemensamma. Den här politiken utvecklade Miljöpartiet under förra mandatperioden. Nu är det dags att våga ta striden för ett sammanhållet trygghetssystem mot såväl fackliga organisationer som arbetsgivarorganisationer. A-kassan måste göras till en allmän statlig försäkring. Fackföreningarna måste släppa sin historiska koppling till a-kassan och i stället utveckla andra vägar för att säkra en hög organisationsgrad. Miljöpartiet är inte fast i historiska band till vare sig näringslivet eller facket. Vi ska utnyttja det som en möjlighet för att lansera de lösningar som varken högern eller vänstern klarar av att presentera. • Vi ska försvara ett öppet samhälle där människor kan röra sig fritt över gränser. Vi ska vara de tydligaste kritikerna av nationalism, inskränkthet och ofrihet och fortsätta driva igenom reformer som gör att människors världar blir större. Ingen ska heller begränsas av könsroller, var man är född eller av sin sexuella läggning. Alla liberaler som kämpar för människors frihet och som svikits av såväl Folkpartiet som Moderaterna ska kunna känna sig välkomna i Miljöpartiet. Vågar vi ta oss an dessa utmaningar finns inga gränser för hur stora vi kan bli. 1900-talets dominerande partier har tappat både kartan och kompassen. Socialdemokraterna famlar efter relevant samhällskritik och saknar ett tydligt ledarskap och framtidstro. De nya Moderaterna är inte längre nya utan framstår allt tydligare som en enfrågerörelse för sänkt skatt. Att så stora partier inte kan leverera svar på viktiga framtidsutmaningar är inte värdigt. Jag ser det som naturligt att partiet under 2010-talet tar en allt större ledarroll i Sverige. Miljöpartiet de gröna ska fortsätta att vara den stigfinnare som vi beskriver i vårt partiprogram, men vi måste också, om vi ska fortsätta växa, våga bredda stigen, öppna den för fler och ha modet att välkomna människor att göra oss sällskap. Min vision är ett Miljöparti där vi får med oss många människor och inkluderar dem i vårt projekt. Ett öppet Miljöparti där mångfalden frodas och där vi vågar öppna många vägar mot vårt mål. Ett sådant parti kommer också att finna modet att självt våga säga högt att vårt mål är att leda Sverige. Gör vi det på allvar och menar vad vi säger tror jag att människor också kommer ge oss det förtroendet. Jag tror på Miljöpartiet och att vi kan mer. Vi kan förändra på riktigt. Mikaela Valtersson, riksdagsledamot (MP) och språkrörskandidat Mikaela Valtersson Mikaela Valtersson är född 1967. Hon bor i Upplands Väsby där hon var lokalpolitiker innan hon blev riksdagsledamot 2002. Hon har arbetat som gymnasielärare i samhällskunskap och historia och var MP:s ansvariga på utbildningsområdet. 2010 presenterade hon tillsammans med Thomas Östros (S) och Ulla Andersson (V) den gemensamma rödgröna budgeten. Hon är ledamot i Finansutskottet samt ersättare i Skatteutskottet. Valtersson offentliggjorde i december 2010 sin kandidatur som språkrör. Språkrören väljs på partiets kongress i Karlstad 20–22 maj. Källa: Miljöpartiet, Wikipedia.


Att förlora en mor – och själv bli en

Summary: När Charlotte Qvandt precis blivit mamma insjuknade hennes egen mor i cancer. Nu har Charlotte skrivit en bok om att mista en älskad förälder när man själv behöver stort föräldrastöd.

Charlotte Qvandt växte upp ensam med sin mamma. De två stod varandra mycket nära, även om de också tillhörde en ”stjärnfamilj” där Charlottes halvsyskon och pappa hade viktiga roller, säger Charlotte. – För mig var mamma den som kände mig allra bäst. Det var något helt grundläggande i mitt liv, också sedan jag hade blivit vuxen. Charlotte var 24 år när hon fick sitt första barn, sonen Juno. När Juno var två månader gammal insjuknade hans mormor, Charlottes mamma, i en allvarlig cancer. Just när Charlotte som nybliven mor behövde sin mammas stöd som mest fick hon handskas med intensiv oro och sorg, och vara ett stöd för sin egen mamma. – Det var en märklig situation som skapade en stark inre stress hos mig, säger Charlotte. Jag kunde inte ge mig hän med hela mitt hjärta, varken åt mamma eller åt min son, och det gjorde mig frustrerad. Samtidigt var det ju som det var. Och min föräldraledighet var en förutsättning för att jag skulle kunna vara så pass mycket med min mamma som jag kunde. Charlotte var också medveten om att det var Juno som gjorde att hon över huvud taget kunde fungera. – Han gav mig så mycket, det fick ändå ta överhanden. I boken ”Du ser draken genom fönstret. Om att förlora sin mamma och själv bli en” får läsaren följa Charlotte och hennes mamma, från den första misstanken om cancer i maj 2008 till september samma år när modern avled. Charlotte berättar med dagboksanteckningar och ger också minnesbilder från tidigare år, från sitt eget och mamma Evas liv. – Min mamma och jag stod så nära varandra att det inte fanns någon annan väg än att dela det här med sjukdomen, stödja varandra, det var fullständigt självklart. Vi hade en ovanligt stark, intuitiv kontakt, säger Charlotte. – Jag lade över ganska mycket av mina egna känslor på henne. Hade jag inte gjort det hade jag inte varit ärlig i situationen. Det var som om vi turades om att vara ledsna och bryta ihop. ”Jag älskar min mamma och jag måste ha henne”, skriver Charlotte i en anteckning från den första tiden, innan de fått något bestämt besked. ”Å ena sidan är vi sammantvinnade och otvetydigt tillsammans. Å andra sidan är du helt ensam. När du försöker skapa nya spelregler för ditt liv, kan jag endast bortom alla mina egna rädslor ana hur det är.” Så småningom förstod både Charlotte och hennes mamma att modern nog inte skulle överleva sin sjukdom. Men Charlottes mamma fick ändå höra att läkarna skulle ”ta tumören” och hade ett hopp om att klara sig. – Jag tror att så länge döden inte finns på papper, då är man fortfarande levande. Får man vetskap om att det inte finns något hopp så dör man redan där. Den tiden som vi faktiskt fick tillsammans hade inte haft samma värde om inte hoppet hade funnits. Döden var inte tabu, men de talade inte om den hur som helst, berättar Charlotte. – Min mamma var rädd och hade mycket dödsångest. Då kunde vi vila i att vi båda innerst inne visste. När hon hade bra dagar kunde vi prata om döden. Så länge hon initierade samtalet gick det bra. Först i efterhand har jag förstått hur orolig hon var, även för min skull. Närheten mellan mor och dotter kanske gjorde mammans sjukdom extra smärtsam för Charlotte, samtidigt gjorde den det lättare, tror Charlotte: – Även om cancer innebär en stor konflikt i en relation så hade hon och jag inga andra konflikter att bära på. Jag är väldigt glad över att det var så. Under moderns sista tid vårdades hon på hospice, på Stockholms sjukhem. Där var också Juno mycket välkommen. – Min mamma var rädd och skrek ut sin oro, men minnet av upplevelsen av hennes sista tid och hennes död är ändå god, säger Charlotte. – Vården på sjukhemmet betydde allt för både henne och mig, personalen var fantastisk. Min känsla är att det är lite med palliativ vård som med förlossningsvård. Där finns speciella människor, med ett stort engagemang och mycket lyhördhet. Efter sin mammas död gick Charlotte i en grupp på Stockholms sjukhem för unga vuxna som förlorat en förälder. – Också det har gjort att minnena ändå blivit positiva. Personalen minns mig och de minns min mamma. De brydde sig om mig också, de visste att jag måste vara kvar i livet, kunna leva med min familj. Charlotte har tidigare arbetat i vården och nu funderar hon på att själv i framtiden jobba inom palliativ vård. – Jag vet inte om det bara beror på mina erfarenheter som anhörig, men jag känner mig motiverad och tror att jag skulle kunna göra ett bra jobb. Jag har fått kunskaper som jag kan använda. Och jag tror att det vore en bra kombination med mitt skrivande. Charlottes behov av det stöd som hennes mamma gav henne var otroligt stort, säger hon. Inte minst som nybliven mamma. Nu har hon fått söka det stödet hos andra. – Min morbror har blivit lite av en förälder, och även mina nära vänners föräldrar har blivit det. Likaså min äldre syster. De kan aldrig ersätta min mamma, men de ger något av det som hon gav till mig. Det fina är också att de alla kände mamma, så hon försvinner inte i de relationerna. Nu är det min morbror som ringer det dagliga samtalet och frågar hur det är med mina barn. För i dag är Charlotte tvåbarnsmamma, Juno har blivit storebror. Sonen Lo föddes i slutet av december förra året. – Det var helt främmande för mig att det kan vara så lätt att ha en bebis, säger Charlotte. När ingen får cancer och dör. Erfarenheten av moderns sjukdom och död har påverkat Charlotte på många sätt. – En viktig lärdom är att vad jag än är med om så klarar jag det, och vad som än händer så överlever jag. Utifrån den vetskapen känner jag att även mina barn kan klara sig, om något skulle hända med mig eller deras pappa. Charlotte Qvandt Ålder: 27 år. Familj: Maken Kristian, sönerna Juno och Lo, syskon, pappa, morbror ”och alla andra!”. Bor: Vällingby. Gör: Är föräldraledig passhandläggare och författare/skrivpedagog. Aktuell med: Boken ”Du ser draken genom fönstret. Om att förlora sin mamma och själv bli en” (Gothia förlag), som handlar om hur Charlottes mamma blev allvarligt sjuk samtidigt som Charlotte just blivit mamma. ”Jag vill gärna tipsa andra om två ställen som jag fick mycket stöd ifrån under den jobbiga tiden: Nationella hjälplinjen, hjalplinjen.se, och lungcancerförbundet Stödet, stodet.se”.


”Sveriges militära insats i Libyen måste förlängas”

Summary: Socialdemokraterna svänger om Libyen: För att upprätthålla vapenembargot vill vi förlänga den svenska militära insatsen – med till exempel marina stridskrafter. Den svenska insatsen i Libyen måste breddas och omfatta såväl militära, humanitära som långsiktiga biståndsinsatser. På den humanitära sidan innebär det att Sverige måste ha beredskap att utöka biståndet till människor som är på flykt. Vi bör också bli en långsiktig partner när det gäller uppbyggnaden av demokratin i landet. En fond bör inrättas för demokratiutveckling. Militärt bör Sverige vara engagerat även efter att det nuvarande riksdagsmandatet löper ut. Men i stället för att hävda flygförbudszonen bör vi fokusera på att upprätthålla vapenembargot, till exempel genom att skicka marina stridskrafter, skriver Urban Ahlin och Peter Hultqvist.

För Socialdemokraterna är ett engagemang för fred, demokrati och utveckling i Libyen en självklarhet. Sverige ska bidra med aktiva insatser som både hanterar den akuta situationen nu och som ger förutsättningar för en långsiktigt stabil ekonomisk, politisk och social utveckling i Libyen. Därför måste det svenska agerandet breddas både i synsätt och när det gäller åtgärder. Hittills har både åtgärder och debatt varit alltför inriktade på enbart militära delar. Svensk tradition har varit att utifrån ett folkrättsligt perspektiv kunna se en helhet med såväl militära, humanitära som långsiktiga biståndsinsatser. Sverige engagerade sig, efter ett riksdagsbeslut som omfattar en bred majoritet i Sveriges riksdag, med åtta Jas-plan från vårt mest avancerade luftförsvarssystem. Till detta kommer ett transportplan samt spanings- och stödresurser. Riksdagsbeslutet om att flyginsatsen endast ska löpa ”högst tre månader” togs efter förslag av den borgerliga regeringen. Vi har hela tiden markerat vikten av att tidsgränserna för operationen respekteras. Deltagandet med stridsflyg är den första i sitt slag sedan Kongokrisen i början av 1960-talet. För svenska förhållanden är detta ett stort och kvalificerat åtagande. Inför beslutet om det svenska deltagandet i den internationella insatsen valde vi socialdemokrater att förespråka att den svenska insatsen inte skulle attackera markmål eftersom vi ville vara säkra på att våra insatser skulle hålla sig inom FN-mandatets ramar. Det var viktigt att regeringen, Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet kunde enas om att utesluta attacker mot markmål. Att attackera markmål med ett oklart mandat medför i sig stora risker. Dessutom riskerar man att låsas fast i ett mycket långvarigt militärt åtagande. Flygstridskrafter utgör därtill ett kraftfullt vapensystem som medför stora konsekvenser om något går fel. Sverige är ett av fyrtiotalet länder som deltar i den av FN beslutade och av Nato ledda insatsen i Libyen. Inom en bred koalition av detta slag kan uppgifter från tid till annan skifta. När vi från svensk sida tar ställning till fortsättningen bör vidden av hela det mandat FN-resolutionen 1973 vilar på finnas med som en plattform. FN:s resolution handlar om tre delar; skydda civila, upprätta flygförbudszonen och hävda vapenembargot. Vi socialdemokrater anser att det är viktigt att dels förbereda och markera beredskap för breda humanitära och civila insatser, dels klargöra alternativa vägar för militära insatser. På den civila och humanitära sidan innebär det bland annat att ha beredskap för att kunna utöka det svenska biståndet till människor som på grund av konflikten i Libyen befinner sig på flykt. Det handlar om att positivt svara upp mot FN:s appeller på detta område genom att exempelvis anslå medel till internationella organ för att underlätta situationen i flyktingläger. Sverige bör etablera sig som en långsiktig partner när det gäller uppbyggnaden av det civila samhället och demokratiska strukturer i Libyen. Här bör Sverige vara berett att redan nu deklarera en vilja till ett långsiktigt åtagande. Särskilt måste kvinnors situation och deras möjlighet att delta i samhällsuppbyggnaden uppmärksammas. En svensk fond för stöd till och utvecklingen av demokrati bör inrättas. Dessa förslag markerar djupet och seriositeten i det svenska engagemanget. Skapandet av öppna och demokratiska samhällen där människor kan leva i frihet är det som långsiktigt skapar fred och säkerhet. Vad gäller framtida militära insatser anser vi att Sverige, om FN så efterfrågar, bör vara engagerat i den internationella militära insatsen i Libyen även efter att mandatet för det nuvarande svenska bidraget har gått ut. Vi beklagar dock att regeringen i högt tonläge begränsat Sveriges engagemang i Libyen enbart till en automatisk fortsättning av den nuvarande insatsen. Det krävs i stället en bredare analys hur Sverige bäst kan göra nytta. Vi ser inte att den svenska insatsen för att hävda flygförbudszonen fortsatt bör vara prioriterad givet det faktum att det libyska flygvapnet i princip är utslaget. I stället vill vi pröva alternativa vägar för mer relevanta militära insatser. I stället för en flyginsats bör vi fokusera på att upprätthålla vapenembargot. En sådan insats kan handla om att bidra med marina stridskrafter. Parallellt med det vill vi pröva möjligheterna att bidra med annan flygkapacitet, exempelvis transportflygplan. I den händelse att vapenvila proklameras och om FN så begär bör Sverige vara berett att bidra med fredsbevarande trupp. Socialdemokraterna anser att Sverige kan bidra såväl civilt som militärt i Libyen. Vi ska sträva efter att skapa demokrati, utveckling och hopp om en ny framtid i Libyen och i Nordafrika. Om detta ska vara möjligt måste debatten om de konkreta framtidsplanerna och Sveriges åtagande breddas. Därför presenterar vi nu förslag och inriktningar som ytterst syftar till att bana vägen för en framtid i frihet för Libyens folk. Vi vill och är beredda att bidra till en sådan utveckling. Urban Ahlin Socialdemokraternas utrikespolitiske talesperson Peter Hultqvist Socialdemokraternas försvarspolitiske talesperson Riksdagsbeslutet Riksdagsbeslut 1 april 2011: Sverige deltar i den militära insatsen i Libyen (UFöU3) Sverige deltar i den internationella militära insatsen i Libyen. Sverige ställer en väpnad styrka på högst 250 personer till förfogande i högst tre månader. Den svenska styrkan ska delta i insatsen för att upprätthålla den flygförbudszon som FN:s säkerhetsråd har beslutat om. I styrkan ingår högst åtta stridsflygplan av typ Jas 39 Gripen, ett transportflygplan av typ Tp84 samt spanings- och stödresurser. Källa: Riksdagen


”Stockholms trafikprojekt ska inte subventioneras av landet i övrigt”

Summary: Om det nu går så bra för Stockholm, varför skulle stockholmarna inte vara kapabla att kunna betala för sig själva? Det är ett otyg att landets skattebetalare i gemen via staten skall behöva gå in och finansiera stockholmarnas regionala projekt, skriver Roland Andersson, nationalekonom och professor vid KTH, i en replik.

För någon vecka sedan gjorde Socialdemokraternas nye ekonomiske talesman ett utspel om att staten måste öppna sin kassa för byggande av nya spår och vägar i Stockholm. Partiets nye ledare Håkan Juholt har i sina uttalanden helhjärtat stött detta utspel. 27 av Folkpartiets ledande kommunala politiker och talesmän i Stor-Stockholmsområdet pläderar nu för samma sak i sin artikel ”Stockholm trafikprojekt måste sättas igång tidigare” (DN Debatt 14/5). De talar sig varma för en tidigareläggning av t-bana till Nacka, spårlösning till Täby/Danderyd, utbyggnad av Huvudstaleden etcetera. Dessa transportprojekt bör enligt dem påbörjas nu på grund av Stockholmsområdets höga befolkningstillväxt. De framhåller att ”Stockholms län och Mälardalen utgör landets främsta motor för jobbskapande och ekonomisk utveckling” och att det är ett riksintresse att infrastrukturen där fungerar väl. Det är ett nationellt ansvar för regeringen att staten ”öppnar sin välfyllda kassakista och börjar bygga de angelägna spår och vägar i Stockholms län som hela Sverige kan dra nytta av”. Eftersom Stockholm är Sveriges motor och drar resten av landet med sig bör landets skattebetalare i gemen via staten vara med och subventionera Stockholmsområdets infrastruktur, så är argumentet! Detta är verkligen en oblyg lobbyverksamhet för ett renodlat regionalt Stockholmsintresse. Om det nu går så bra för Stockholm, varför skulle stockholmarna inte vara kapabla att kunna betala för sig själva? Det är ett otyg att landets skattebetalare i gemen via staten skall behöva gå in och finansiera stockholmarnas regionala projekt som dessa främst får nytta av, nu senast Citybanan - ett projekt som till 75 procent finansieras av staten. Till råga på allt fann den statlige utredaren att detta projekt skulle gå med otroliga 4.8 miljarder i förlust men rekommenderade det trots detta. Ofattbart! Ett problem för Stockholmsregionen är att dess möjligheter till skattefinansiering är begränsade. Regeringen skulle kunna råda bot på detta genom att ge kommuner och regioner möjligheter att själva anpassa uttaget av den kommunala fastighetsavgiften efter varje regions behov av skatteintäkter för deras transportprojekt. Lönsamma transportprojekt leder till att fastighetsvärdena stiger. Detta motiverar att fastigheterna beskattas. Se där de raka rören mellan nyttan för regionens invånare av transportprojekt och finansieringen av dem! Stockholmsregionen skulle då liksom andra regioner själv kunna ansvara för merparten av finansieringen av sina transportprojekt. Samtidigt skulle regeringen genom en sådan reform kunna slippa högljudda lobbygruppers oblyga krav på statlig medfinansiering under tomma argument som ”riksintressen” när det egentligen bara handlar om regionala egenintressen. Roland Andersson nationalekonom och professor vid KTH, Stockholm


Dyrköpt omval

Summary: Höstens valschabbel i Västra Götaland resulterade i ettnytt fiasko i söndags när merparten av de röstberättigade stannade hemma. Dags att uppgradera valsystemet.

I söndags inbjöds medborgarna i Västra Götaland till valurnorna under den föga entusiasmerande rubriken ”Omval 2011”. Resultatet ledde inte till några tvära kast mellan partierna i landstingsfullmäktige, men väl till ett kraftigt minskat valdeltagande jämfört med det ordinarie valet i september 2010. Av 1,2 miljoner röstberättigade valde färre än hälften – 43,1 procent enligt preliminära siffror – att delta. I höstens val, som underkändes på grund av regelvidriga budröster och förtidsröster som aldrig räknades, var valdeltagandet 80,6 procent. Mycket talar för att misstagen ledde till att ett mandat felaktigt tillföll Socialdemokraterna. Om Centern fått ytterligare 16 röster hade det sista utjämningsmandatet i stället gått till det partiet. Nu slutade helgens omval med att Socialdemokraterna ökade med 1,7 procentenheter jämfört med höstens ordinarie val, och att partiets färske ledare Håkan Juholt slapp få förlorarstämpeln i pannan. Men hela processen lämnar en bitter eftersmak. De oacceptabla fel som helgens demokratiska övning skulle kompensera för slutade i ett nytt fiasko när merparten av de röstberättigade stannade hemma. Det legitimitetsproblem som omvalet skulle åtgärda följdes av ett nytt. Att valdeltagandet i stora delar av västvärlden sjunkit trendmässigt under de senaste decennierna är väl känt. I Sverige låg det kring 90 procent fram till 1980-talets början, för att sedan landa på drygt 80 procent under de följande åren. En förklaring till förändringen är det minskade intresset bland unga för nyhetskonsumtion, en annan är att valkampanjerna blivit mer negativa och därmed möts av större motvilja bland väljarna. Harvardprofessorn Thomas Patterson tecknar en bild av utvecklingen i boken ”The vanishing voter”. Men det finns flera alternativa förklaringar till varför det gick som det gick. För det första fick omvalet i Västra Götaland inte alls samma mediala uppmärksamhet som ett ordinarie val. Utan den intensiva draghjälpen från tv, tidningar och radio är det svårt att locka väljarna till vallokalen, om de inte uppfattar att mycket står på spel. Mönstret är inte nytt. Också tidigare omval har resulterat i lägre valdeltagande, även om siffrorna från i söndags är anmärkningsvärt låga. För det andra kan det vara svårt att uppbåda engagemang för ett landstingsval, när detta frikopplas från val till riksdag och kommunfullmäktige. Många väljare har en diffus bild av både landstingspolitikerna och vad landstingen sysslar med, trots deras ansvar för vardagsnära frågor som trafik och sjukvård. En rak folkomröstning om nivån på taxan i kollektivtrafiken hade förmodligen lett till ett markant högre deltagande. Men den kanske viktigaste förklaringen till det låga engagemanget var den berättigade irritationen över höstens valschabbel, som av allt att döma resulterade i att åtskilliga ignorerade maningarna om att rösta. Svenska väljare har inte blivit ointresserade av politik. Men de förväntar sig att rösträkning ska hanteras med ett minimum av kunskap och diskretion. Om det går att deklarera elektroniskt, varför fortsätter vårt valsystem att vara tungt beroende av lösblad och frivilliga funktionärers professionalitet? Och när fel begås måste beslut om omval stå i rimlig proportion till misstagens verkningar. Det demokratiska priset för schabblet i Västra Götaland blev orimligt högt. DN 17/5 2011


”Vi lovar att reglerna om vapenexport ska skärpas”

Summary: FP, KD, MP, S, V, Amnesty, Diakonia, Svenska Freds och Sveriges Kristna Råd: Vi åtar oss att verka för regler som i praktiken inte ska tillåta export av krigsmateriel till diktaturer eller andra länder där de mänskliga rättigheterna kränks.

En majoritet i riksdagens utrikesutskott kom i förra veckan överens om att den svenska exportkontrollpolitiken för vapenexport gentemot ickedemokratiska stater ska skärpas. De folkliga upproren mot övergrepp och diktatur i Nordafrika och Mellanöstern fortsätter. Vi ser hur regimerna i många länder använder våld för att slå ned fredlig opposition som kämpar för frihet och respekt för sina mänskliga rättigheter. Folkrätten och respekten för de mänskliga rättigheterna är en hörnsten i svensk utrikespolitik sedan decennier. Men det finns behov av att lära av historien. Mänskliga rättigheter och demokratisk utveckling måste få en mer central roll i våra internationella relationer. Som svenska folkrörelser och partier vill vi att de mänskliga rättigheterna ska få en mer framträdande roll i arbetet för fred och säkerhet. Trots att det svenska regelverket för vapenexport på papperet är restriktivt och avråder från export av krigsmateriel till länder som bryter mot mänskliga rättigheter måste vi konstatera att värdet av krigsmaterielexporten till länder med omfattande brott mot de mänskliga rättigheterna har ökat väsentligt de senaste tio åren. Vi åtar oss nu att verka för ett regelverk som i praktiken inte ska tillåta export av krigsmateriel till diktaturer eller andra länder där det riskerar att användas för att kränka de mänskliga rättigheterna. Sverige bör i detta avseende vara ett föregångsland. Detta gäller även de svenska exportstödjande organen. Handel och investeringar ska främjas men när svenska staten engagerar sig och ger stöd genom till exempel lån och exportkreditgarantier till enskilda affärer måste en fall till fall prövning ske – så att brott mot mänskliga rättigheter inte främjas. Den svenska statens agerande får aldrig innebära att Sverige ställer sig på diktaturernas sida, där vi riskerar att befästa och legitimera makthavare och aktivt stödja deras brott mot de mänskliga rättigheterna. Våra signaler måste vara tydliga och vår politik enhetlig. Vi stödjer människor i deras kamp för mänskliga rättigheter och frihet och därför ska vår politik alltid vara förenlig med målen om demokrati och mänskliga rättigheter. Allan Widman försvarspolitisk talesperson för Folkpartiet Fredrik Malm utrikespolitisk talesperson för Folkpartiet Désirée Pethrus utrikespolitisk talesperson för Kristdemokraterna Mikael Oscarsson försvarspolitisk talesperson för Kristdemokraterna Maria Wetterstrand språkrör Miljöpartiet Urban Ahlin utrikespolitisk talesperson för Socialdemokraterna Lars Ohly partiledare Vänsterpartiet Lise Bergh generalsekreterare Amnesty Bo Forsberg generalsekreterare Diakonia Anna Ek ordförande i Svenska Freds och Skiljedomsföreningen Lennart Molin tf Generalsekreterare Sveriges Kristna Råd


Dyrköpt omval

Summary: Höstens valschabbel i Västra Götaland resulterade i ett nytt fiasko i söndags när merparten av de röstberättigade stannade hemma. Dags att uppgradera valsystemet.

I söndags inbjöds medborgarna i Västra Götaland till valurnorna under den föga entusiasmerande rubriken ”Omval 2011”. Resultatet ledde inte till några tvära kast mellan partierna i landstingsfullmäktige, men väl till ett kraftigt minskat valdeltagande jämfört med det ordinarie valet i september 2010. Av 1,2 miljoner röstberättigade valde färre än hälften – 43,1 procent enligt preliminära siffror – att delta. I höstens val, som underkändes på grund av regelvidriga budröster och förtidsröster som aldrig räknades, var valdeltagandet 80,6 procent. Mycket talar för att misstagen ledde till att ett mandat felaktigt tillföll Socialdemokraterna. Om Centern fått ytterligare 16 röster hade det sista utjämningsmandatet i stället gått till det partiet. Nu slutade helgens omval med att Socialdemokraterna ökade med 1,7 procentenheter jämfört med höstens ordinarie val, och att partiets färske ledare Håkan Juholt slapp få förlorarstämpeln i pannan. Men hela processen lämnar en bitter eftersmak. De oacceptabla fel som helgens demokratiska övning skulle kompensera för slutade i ett nytt fiasko när merparten av de röstberättigade stannade hemma. Det legitimitetsproblem som omvalet skulle åtgärda följdes av ett nytt. Att valdeltagandet i stora delar av västvärlden sjunkit trendmässigt under de senaste decennierna är väl känt. I Sverige låg det kring 90 procent fram till 1980-talets början, för att sedan landa på drygt 80 procent under de följande åren. En förklaring till förändringen är det minskade intresset bland unga för nyhetskonsumtion, en annan är att valkampanjerna blivit mer negativa och därmed möts av större motvilja bland väljarna. Harvardprofessorn Thomas Patterson tecknar en bild av utvecklingen i boken ”The vanishing voter”. Men det finns flera alternativa förklaringar till varför det gick som det gick. För det första fick omvalet i Västra Götaland inte alls samma mediala uppmärksamhet som ett ordinarie val. Utan den intensiva draghjälpen från tv, tidningar och radio är det svårt att locka väljarna till vallokalen, om de inte uppfattar att mycket står på spel. Mönstret är inte nytt. Också tidigare omval har resulterat i lägre valdeltagande, även om siffrorna från i söndags är anmärkningsvärt låga. För det andra kan det vara svårt att uppbåda engagemang för ett landstingsval, när detta frikopplas från val till riksdag och kommunfullmäktige. Många väljare har en diffus bild av både landstingspolitikerna och vad landstingen sysslar med, trots deras ansvar för vardagsnära frågor som trafik och sjukvård. En rak folkomröstning om nivån på taxan i kollektivtrafiken hade förmodligen lett till ett markant högre deltagande. Men den kanske viktigaste förklaringen till det låga engagemanget var den berättigade irritationen över höstens valschabbel, som av allt att döma resulterade i att åtskilliga ignorerade maningarna om att rösta. Svenska väljare har inte blivit ointresserade av politik. Men de förväntar sig att rösträkning ska hanteras med ett minimum av kunskap och diskretion. Om det går att deklarera elektroniskt, varför fortsätter vårt valsystem att vara tungt beroende av lösblad och frivilliga funktionärers professionalitet? Och när fel begås måste beslut om omval stå i rimlig proportion till misstagens verkningar. Det demokratiska priset för schabblet i Västra Götaland blev orimligt högt.


”Riksbanken har inbyggd slagsida för låg inflation”

Summary: Min artikel visar med tydlighet att det varit en stor slagsida i penningpolitiken mot för höga räntor och för låg inflation. Hade Riksbanken hållit räntan lägre hade inflationen kommit närmare målet samtidigt som arbetslösheten blivit lägre, skriver Bengt Assarsson i en slutreplik.

”Det finns ganska goda förklaringar till varför inflationen avvikit, och varför den avvikit nedåt och inte uppåt. Att så varit fallet beror inte på någon inbyggd slagsida eller hemlig agenda som gör att Riksbanken föredrar att skjuta under framför att skjuta över målet”, skriver Riksbankens avdelningschef Per Jansson i en replik (DN.se/debatt 9/5) på min artikel på DN Debatt (2/5). Jag påstår att penningpolitiken med inflationsmål misslyckats eftersom inflationen systematiskt understigit målet under hela den tid, 1995–2010, som vi haft penningpolitik med inflationsmål. Jag menar också att det är det sämsta som kan hända, eftersom en alltför hög inflation är att föredra framför en alltför låg inflation. Jag har beräknat ett mått, kärninflationen, som visar trenden eller den underliggande inflationen i Riksbankens målvariabel, konsumentprisindex (KPI). Fördelen med kärninflationsmåttet är att det rensar bort tillfälligheter, t.ex. den tillfälliga höjning av inflationen man kan få när Riksbanken höjer sin ränta i akt och mening att sänka inflationen. Denna tillfälliga höjning av inflationen beror på att räntekostnader ingår i KPI. Sådana tillfälligheter är alltså bortrensade från mitt mått på kärninflation och därför visar min artikel med tydlighet att det varit en stor slagsida i penningpolitiken mot för höga räntor och för låg inflation. Man kan välja att se detta som ”några tiondels procentenheter” eller som en avvikelse med 35 procent (1,3 är 35 procent mindre än 2). Janssons försök att ur hatten dra fram en ny målvariabel, KPIF, ändrar inget härvidlag, men skapar förvirring ur ett utvärderingsperspektiv. Det är möjligt, men högst osannolikt, att det under 16 års tid inträffat en följd av ensidiga chocker som gjort det omöjligt för Riksbanken att undvika att sätta en för hög ränta. Jansson tror att det är fråga om produktivitetschocker och oväntat låga importpriser. Två saker gör att det inte går att tro på honom. För det första. I en undersökning publicerad i Riksbankens vetenskapliga tidskrift Penning & Valutapolitik 2006 visade jag att Riksbankens mest relevanta inflationsprognoser, 2 år framåt i tiden, för perioden 2000–2006 hade en kraftig slagsida mot att överskatta inflationen (med i genomsnitt 0,7 procentenheter). En sådan slagsida kan bero på att Riksbanken använder dåliga prognosmodeller och/eller på att man gjort dåliga subjektiva bedömningar. Med min erfarenhet från Riksbanken tror jag att det är en kombination av dessa två faktorer. För det andra. Samma beräkningar som redovisades på DN Debatt och som finns mer utförligt redovisade i Ekonomisk Debatt 3/2011 har jag nu även gjort för några andra länder; Australien, Euro-området, Storbritannien och Sydkorea. Dessa länder har lyckats förankra inflationen kring inflationsmålet, såsom man kan förvänta sig. Riksbanken är det svarta fåret. Det återstår att se om det går att hitta en centralbank med sämre resultat än Riksbanken. Per Jansson menar också att man bör ta hänsyn till Sveriges dystra inflationshistoria före perioden med inflationsmålspolitik. Det är sant att inflationen var något högre i Sverige än några andra länder vid den tiden men så var inte fallet när inflationsmålet väl förankrats, vilket kan anses ha skett åtminstone i slutet av 1990-talet. Därför är kanske en attitydförändring i Riksbanken det som bör eftersträvas och kanske det som de, av Jansson nämnda, externa utvärderarna professorerna Giavazzi och Mishkin hade i bakhuvudet när de 2005 gav följande råd till Riksbanken: När man som Riksbanken under en längre period haft en alltför låg inflation bör man under en period därefter låta inflationen stiga över målet, vara mer tolerant mot högre inflation. Hade Riksbanken följt det rådet och hållit räntan lägre hade inflationen kommit närmare målet samtidigt som arbetslösheten blivit lägre. Min artikel handlade om att Riksbanken misslyckats historiskt. Nu ska några ledamöter i direktionen bytas ut och då kan man hoppas på en bättre attityd, till exempel: Vi bör helst hamna på målet men om vi avviker är det mycket bättre med alltför hög än alltför låg inflation. Och kanske skulle man kunna komma fram till att en (lång) period med alltför låg inflation borde kompenseras av en period med lite högre inflation så att inflationen även i Sverige kom att pendla kring målet. Bengt Assarsson docent i nationalekonomi vid Uppsala universitet


”Stockholms trafikprojekt måste sättas i gång tidigare”

Summary: Folkpartiet i Stockholms län: Staten måste öppna sin kassakista så att nya spår och vägar kan byggas i Stockholm.De trafiksatsningar som är planerade i Stockholmsregionen efter 2020 – t-bana till Nacka, spårlösning till Täby/Danderyd, Huvudstaleden, väg 226 med mera – måste påbörjas redan nu. Skälet är att befolkningen växer betydligt snabbare än man trott. Stockholmstrafiken är ett riksintresse och regeringen måste nu ta sitt ansvar, skriver 27 FP-företrädare.

Det går bra för Sverige. Tack vare god ordning i statsfinanserna har vi tagit oss igenom vår tids värsta finanskris med gott resultat. Arbetslösheten sjunker, ekonomin växer och de offentliga räkenskaperna pekar åter mot överskott. Nu finns alla chanser till reformer som både stärker drivkrafterna för arbete och undanröjer strukturella hinder för Sveriges internationella konkurrenskraft och våra möjligheter att även i framtiden ha ett näringsliv av högsta klass. Ett av dessa hinder är vår på många håll eftersatta infrastruktur. Runtom i Sverige finns många angelägna infrastrukturprojekt. Men regeringen måste i långt högre grad prioritera insatser i de delar av Sverige som driver utvecklingen. Stockholmsregionen måste redan nu påbörja de trafiksatsningar som enligt Stockholmsöverenskommelsen från 2007 ligger först efter 2019. Stockholms län och Mälardalen utgör landets främsta motor för jobbskapande och ekonomisk utveckling. Det är storstadsregionen med dess möjligheter och utmaningar, och sin vitalitet inom kultur, handel och vetenskap som har dragningskraft på människor och företag. Vår regions utvecklingskraft syresätter hela landet. Med nästan 40 000 nya invånare varje år ökar Stockholmsregionens befolkning dubbelt så snabbt som i det högsta scenariot i den regionplan som låg till grund för Stockholmsöverenskommelsen. Stockholms län står för hälften av hela Sveriges befolkningstillväxt. Ökningen motsvarar ett Göteborg på 15 år. Det är en effekt av och en drivkraft för utveckling, men om trafikapparaten inte hänger med kommer tillväxtmotorn snart att börja hacka. Att Stockholmsregionens infrastruktur är eftersatt vet alla som har upplevt den på överfulla eller sena tåg och bussar eller i långa bilköer. Nutek satte för några år sedan ett pris på detta: det samhällsekonomiska inkomstbortfallet för att Dennispaketet inte genomförts beräknades dittills till 50 miljarder kronor. Kostnaderna för förseningar till följd av trängsel i kollektivtrafiken beräknas till närmare 7 miljarder kronor årligen. Det är ett riksintresse att få Stockholmsregionens, och hela Mälardalens, infrastruktur att fungera väl. Kommunerna och landstinget tar redan i dag ett större ansvar för investeringar i infrastruktur än kommuner i övriga landet. Nu måste också regeringen ta sitt nationella ansvar. Den process som under ledning av Carl Cederschiöld ledde fram till det stora trafikpaketet 2007 förenade intressen från kommuner och landsting som historiskt har haft svårt att komma överens. Ett helikopterperspektiv gav rationella bedömningar av behov och prioriteringar, som alla inblandade nu sluter upp bakom. Ett antal infrastrukturprojekt är nu på väg att genomföras, framför allt Citybanan och Förbifart Stockholm. Befolkningens och ekonomins utveckling gör att det är av största vikt att denna första del av Cederschiöldsuppgörelsen kan föras i hamn så fort som möjligt. Denna första del och finansieringsplan sträcker sig till år 2020. Men en andra del i överenskommelsen säger att också ett antal andra, angelägna projekt ska börja planeras – och att man ska undersöka förutsättningarna för att igångsätta dem redan före 2020. Att Stockholmsregionen växer betydligt snabbare och landets ekonomi är starkare än vad tidigare bedömningar visat, gör att förutsättningarna har förändrats. Det är hög tid att kalla till samtal om hur Stockholmsöverenskommelsens nästa steg ska genomföras och hur finansieringen ska ordnas. Denna andra del omfattar till exempel tunnelbana till Nacka, ny kapacitetsstark spårlösning för kollektivtrafiken åt nordost/Täby/Danderyd, spårväg på busslinje 4, Huvudstaleden, väg 226/Huddingevägen och del av väg 77. Även ett viktigt projekt som Spårväg Syd, som finns i överenskommelsens första del men utan full finansiering, måste givetvis säkerställas. Regeringens arbetslinje har varit framgångsrik. Men för att företag ska våga anställa och för att de som har ett arbete ska kunna skörda frukterna av det måste både gods och människor komma fram i tid. Då krävs att staten öppnar sin välfyllda kassakista och börjar bygga de angelägna spår och vägar i Stockholms län som hela Sverige kan dra nytta av. Anders Ekegren (FP) kommunalråd Solna, ordförande Folkpartiets kommunalpolitiska råd i Stockholms län Birgitta Rydberg (FP) landstingsråd Stockholms läns landsting Lotta Edholm (FP) borgarråd Stockholms stad Lars Johansson (FP) gruppledare Botkyrka Jonas Uebel (FP) gruppledare Danderyd Jan-Eric Billter (FP) gruppledare Ekerö Peter Olevik Dunder (FP) gruppledare Haninge Malin Danielsson (FP) kommunalråd Huddinge Lars Bergstig (FP) gruppledare Järfälla Minna Klintz (FP) kommunalråd Lidingö Stefan Saläng (FP) kommunalråd Nacka Hans Andersson (FP) gruppledare Norrtälje Lars-Erik Aili (FP) gruppledare Nykvarn Daniel Adborn (FP) kommunalråd Nynäshamn Anna-Carin Bylund (FP) gruppledare Salem Hendrik Nyman (FP) gruppledare Sigtuna Lennart Gabrielsson (FP) kommunalråd Sollentuna Johan Storåkers (FP) oppositionsråd Sundbyberg Mats Siljebrand (FP) gruppledare Södertälje Mats Larsson (FP) kommunalråd Tyresö Mats Hasselgren (FP) kommunalråd Täby Yvonne Stein (FP) kommunalråd Upplands-Bro Eila Bromme (FP) gruppledare Upplands Väsby Gunnel Orselius-Dahl (FP) gruppledare Vallentuna Michael Baumgarten (FP) gruppledare Vaxholm Anders Bergman (FP) kommunalråd Värmdö Elisabeth Gunnars (FP) kommunalråd Österåker


Summary: Folkpartiet i Stockholms län: Staten måste öppna sin kassakista så att nya spår och vägar kan byggas i Stockholm. De trafiksatsningar som är planerade i Stockholmsregionen efter 2020 – t-bana till Nacka, spårlösning till Täby/Danderyd, Huvudstaleden, väg 226 med mera – måste påbörjas redan nu. Skälet är att befolkningen växer betydligt snabbare än man trott. Stockholmstrafiken är ett riksintresse och regeringen måste nu ta sitt ansvar, skriver 27 FP-företrädare.

Det går bra för Sverige. Tack vare god ordning i statsfinanserna har vi tagit oss igenom vår tids värsta finanskris med gott resultat. Arbetslösheten sjunker, ekonomin växer och de offentliga räkenskaperna pekar åter mot överskott. Nu finns alla chanser till reformer som både stärker drivkrafterna för arbete och undanröjer strukturella hinder för Sveriges internationella konkurrenskraft och våra möjligheter att även i framtiden ha ett näringsliv av högsta klass. Ett av dessa hinder är vår på många håll eftersatta infrastruktur. Runtom i Sverige finns många angelägna infrastrukturprojekt. Men regeringen måste i långt högre grad prioritera insatser i de delar av Sverige som driver utvecklingen. Stockholmsregionen måste redan nu påbörja de trafiksatsningar som enligt Stockholmsöverenskommelsen från 2007 ligger först efter 2019. Stockholms län och Mälardalen utgör landets främsta motor för jobbskapande och ekonomisk utveckling. Det är storstadsregionen med dess möjligheter och utmaningar, och sin vitalitet inom kultur, handel och vetenskap som har dragningskraft på människor och företag. Vår regions utvecklingskraft syresätter hela landet. Med nästan 40.000 nya invånare varje år ökar Stockholmsregionens befolkning dubbelt så snabbt som i det högsta scenariot i den regionplan som låg till grund för Stockholmsöverenskommelsen. Stockholms län står för hälften av hela Sveriges befolkningstillväxt. Ökningen motsvarar ett Göteborg på 15 år. Det är en effekt av och en drivkraft för utveckling, men om trafikapparaten inte hänger med kommer tillväxtmotorn snart att börja hacka. Att Stockholmsregionens infrastruktur är eftersatt vet alla som har upplevt den på överfulla eller sena tåg och bussar eller i långa bilköer. Nutek satte för några år sedan ett pris på detta: det samhällsekonomiska inkomstbortfallet för att Dennispaketet inte genomförts beräknades dittills till 50 miljarder kronor. Kostnaderna för förseningar till följd av trängsel i kollektivtrafiken beräknas till närmare 7 miljarder kronor årligen. Det är ett riksintresse att få Stockholmsregionens, och hela Mälardalens, infrastruktur att fungera väl. Kommunerna och landstinget tar redan i dag ett större ansvar för investeringar i infrastruktur än kommuner i övriga landet. Nu måste också regeringen ta sitt nationella ansvar. Den process som under ledning av Carl Cederschiöld ledde fram till det stora trafikpaketet 2007 förenade intressen från kommuner och landsting som historiskt har haft svårt att komma överens. Ett helikopterperspektiv gav rationella bedömningar av behov och prioriteringar, som alla inblandade nu sluter upp bakom. Ett antal infrastrukturprojekt är nu på väg att genomföras, framför allt Citybanan och Förbifart Stockholm. Befolkningens och ekonomins utveckling gör att det är av största vikt att denna första del av Cederschiöldsuppgörelsen kan föras i hamn så fort som möjligt. Denna första del och finansieringsplan sträcker sig till år 2020. Men en andra del i överenskommelsen säger att också ett antal andra, angelägna projekt ska börja planeras – och att man ska undersöka förutsättningarna för att igångsätta dem redan före 2020. Att Stockholmsregionen växer betydligt snabbare och landets ekonomi är starkare än vad tidigare bedömningar visat, gör att förutsättningarna har förändrats. Det är hög tid att kalla till samtal om hur Stockholmsöverenskommelsens nästa steg ska genomföras och hur finansieringen ska ordnas. Denna andra del omfattar till exempel tunnelbana till Nacka, ny kapacitetsstark spårlösning för kollektivtrafiken åt nordost/Täby/Danderyd, spårväg på busslinje 4, Huvudstaleden, väg 226/Huddingevägen och del av väg 77. Även ett viktigt projekt som Spårväg Syd, som finns i överenskommelsens första del men utan full finansiering, måste givetvis säkerställas. Regeringens arbetslinje har varit framgångsrik. Men för att företag ska våga anställa och för att de som har ett arbete ska kunna skörda frukterna av det måste både gods och människor komma fram i tid. Då krävs att staten öppnar sin välfyllda kassakista och börjar bygga de angelägna spår och vägar i Stockholms län som hela Sverige kan dra nytta av. Anders Ekegren (FP) kommunalråd Solna, ordförande Folkpartiets kommunalpolitiska råd i Stockholms län Birgitta Rydberg (FP) landstingsråd Stockholms läns landsting Lotta Edholm (FP) borgarråd Stockholms stad Lars Johansson (FP) gruppledare Botkyrka Jonas Uebel (FP) gruppledare Danderyd Jan-Eric Billter (FP) gruppledare Ekerö Peter Olevik Dunder (FP) gruppledare Haninge Malin Danielsson (FP) kommunalråd Huddinge Lars Bergstig (FP) gruppledare Järfälla Minna Klintz (FP) kommunalråd Lidingö Stefan Saläng (FP) kommunalråd Nacka Hans Andersson (FP) gruppledare Norrtälje Lars-Erik Aili (FP) gruppledare Nykvarn Daniel Adborn (FP) kommunalråd Nynäshamn Anna-Carin Bylund (FP) gruppledare Salem Hendrik Nyman (FP) gruppledare Sigtuna Lennart Gabrielsson (FP) kommunalråd Sollentuna Johan Storåkers (FP) oppositionsråd Sundbyberg Mats Siljebrand (FP) gruppledare Södertälje Mats Larsson (FP) kommunalråd Tyresö Mats Hasselgren (FP) kommunalråd Täby Yvonne Stein (FP) kommunalråd Upplands-Bro Eila Bromme (FP) gruppledare Upplands Väsby Gunnel Orselius-Dahl (FP) gruppledare Vallentuna Michael Baumgarten (FP) gruppledare Vaxholm Anders Bergman (FP) kommunalråd Värmdö Elisabeth Gunnars (FP) kommunalråd Österåker


Folksjukdomarna kan sitta i generna

Summary: Vissa röker och dricker men lever i hundra år. Andra lever sunt men får ändå hjärtproblem eller diabetes. Det finns ingen rättvisa i folksjukdomarnas värld. Vem drabbas och varför? Flera stora svenska studier kan ge svar.

Hur kommer det sig att vissa kan röka, dricka, stressa och äta onyttigt och ändå hålla sig friska, medan andra blir sjuka fast de motionerar ständigt och aldrig tagit ett bloss? Den frågan är det meningen att en av världens största folkhälsostudier, som precis dragit i gång i Uppsala, ska kunna ge svar på. Samspelet mellan miljö, livsstil och gener ska studeras. Syftet är att kartlägga orsakerna till våra allra vanligaste sjukdomar – som diabetes, cancer, hjärt-kärlsjukdomar, benskörhet, demens, depressioner och lungsjukdomar. – De här sjukdomarna är till stor del ärftliga. Därför räcker det inte att, som man tidigare gjort, bara studera miljöpåverkan och livsstil. Vi måste också studera generna och hur de påverkas av olika livsstilsfaktorer. Det säger Lars Lind, professor i medicin, överläkare vid Akademiska sjukhuset och ansvarig för studien i Uppsala. Att rökning ökar risken för en rad sjukdomar är till exempel redan väl känt, liksom att motion är det bästa sättet att minska risken. – Men fortfarande vet vi väldigt litet om varför en del verkar kunna missköta sig hur mycket som helst, supa och röka som borstbindare, och ändå hålla sig friska, medan andra blir sjuka fast de tränar jämt och aldrig ens luktat på en cigarett. På sikt kommer studien att ge helt nya kunskaper som gör det möjligt att ge mycket mer individanpassade behandlingar och livsstilsråd än i dag, tror Lars Lind. – I stället för att som i dag ge generella råd till alla, kommer vi att kunna se till exempel för vilka det är speciellt viktigt att motionera, för att de annars får hjärtinfarkt. Och vilka som absolut måste låta bli att röka, för att de annars garanterat får lungcancer. Samma sak med läkemedel, i dag får alla samma behandling, fast vi faktiskt inte vet om det är det bästa för just den individen. Långtidsstudien Epihealth (Epidemiologi för hälsa) genomförs i ett samarbete mellan Uppsala och Lunds universitet, inbjudna är ett slumpmässigt urval svenskar i åldern 45–75 år. De första har redan börjat lämna sina prover på det nyöppnade testcentrumet i Uppsala. (En liknande mottagning öppnar i Malmö i höst.) Totalt ska 300 000 svenskar ingå i studien. – Eftersom sambanden är så extremt komplexa behövs så många deltagare, för att vi ska få tillförlitliga resultat, säger Lars Lind. Deltagarna får gå igenom en noggrann hälsokontroll. I en webb-baserad enkätstudie får de svara på mängder med frågor om livsstil, arbetsmiljö och sjukdomshistoria. De får göra ett bokstavs- och siffertest som ska mäta den mentala prestationsförmågan. De blodprover som tas kommer att frysas och sparas i biobanker för genetiska analyser. – I dag kan vi lätt, och till en överkomlig kostnad, analysera 20 000 gener i arvsmassan. Också mycket små variationer kommer att ge kunskap om samspelet mellan generna och livsstilen. Deltagarna kommer att följas under decennier, flertalet livet ut. Genom att (efter tillstånd från deltagarna) koppla samman uppgifter från studien med bland annat sjukhusjournaler, medicinska kvalitetsregister och andra register över vilka som får vård för olika sjukdomar, räknar forskarna med att kunna få en detaljerad bild av vilka faktorer som haft betydelse för sjukdomsutvecklingen. Studien Life Gene,som startade i höstas och samordnas av Karolinska Institutet, ska på liknande sätt följa en halv miljon svenskar under 45 år. Tillsammans blir Epihealth och Life gene världens största hälsostudie, som – hoppas forskarna – ska kunna kartlägga människans hela livscykel, från småbarnsåren till ålderdomen, Epihealth beräknas komma att kosta 300 miljoner kronor. Än är bara en del av studien finansierad, av regeringens strategiska medel för forskning. Fyra stora befolkningsstudier pågår Hela fyra stora befolkningsstudier är nu på gång i Sverige. Förutom Epihealth och Life gene ska studien Scapis försöka finna nya och bättre sätt att hitta personer som riskerar hjärtinfarkt. Studien Big3 ska studera mekanismerna bakom kol, lungcancer och hjärt-kärlsjukdom. Personnumren och våra många register (som t ex födelseregistret, patientregistret, öppenvårdsregistret, medicinska kvalitetsregister, dödsorsakregistret, tandvårdsregistret, förskrivningsregistret, cancerregistret med flera) gör att Sverige anses vara ett ovanligt väl lämpat land för stora epidemiologiska studier. I till exempel England och USA, där den typen av register inte är lika omfattande, är det svårt och dyrt att följa upp studiedeltagare och se vad som händer med dem. Tydligt samband mellan tarmbakterier och inflammationer Tillsammans har tarmbakterierna hos en enda människa flera hundra tusen gener, minst tio gånger fler än de 20 000 gener som utgör människans egen arvsmassa. Skillnader i tarmfloran finns mellan äldre och yngre och mellan överviktiga och smala. Enligt en dna-analys av ett par hundra människors tarmbakterier kan alla hänföras till en av tre grupper – enterotyp ett, två och tre. Ettans tarmflora domineras av gruppen Bacteroides och är bra på att bryta ned kolhydrater och protein, liksom på att framställa vitamin B7, vitamin B5 och vitamin C. Tvåan har mer av gruppen Prevotella och Desulfovibrio, och är bra på att tillverka folsyra och vitamin B1. Trean, som är vanligast, har större inslag av Ruminococcus och Akkermansia och är inte lika bra på att tillverka B- och C-vitaminer. (se DN Vetenskap 24/4-11) Gränsen mellan sjukliga inflammationer och normala, nyttiga och oumbärliga inflammationer är inte skarp. I till exempel tarmslemhinnan, svalget och nässlemhinnan, som ständigt utsätts för främmande bakterier, pågår oavlåtligt en mild, kontrollerad inflammation med bildning av antikroppar och eliminering av bakterier. (NE) Dagligt intag av en mjölksyrabakterie (Lactobacillus plantarum HEAL 19) verkar kunna förebygga fetma och minska kroppens låggradiga inflammation. Åtminstone hos råttor. Detta enligt en ny avhandling vid Lunds universitet. Råttor som fick den lactobacillen gick upp mindre i vikt än övriga råttor, trots att de åt samma mängd energirik kost. Just den lactobacillen används inte som tillsats i någon livsmedelsprodukt. Tidigare studier har visat att nyfödda barn som föds vaginalt har laktobaciller i sin tarmflora redan inom två dagar efter förlossningen. Nivåerna av cytokiner, alltså inflammatoriska proteiner, är förhöjda i blodet redan före insjuknandet i ledgångsreumatism, visar en studie från Umeå. Immunsystemet var aktiverat och utvecklingen mot reumatism hade startat flera år innan personerna fått symtom på reumatism. Inflammation är en viktig orsak vid utvecklingen av hjärtklaffsjukdomen aortastenos, visar ny forskning från Karolinska institutet. Anti-inflammatoriska läkemedel skulle kunna utgöra en framtida behandling av aortaklaffsförträngning, menar forskarna. Att fetma ökar risken för demens har länge varit känt. ny forskning visar att även övervikt, alltså bara några kilo för mycket, ökar risken. Den som är överviktig eller fet har 80 procent högre risk att drabbas av demens, alzheimers eller vaskulär demens på äldre dagar. En förklaring är att överviktiga ofta har hjärt-kärlsjukdomar som högt blodtryck och åderförkalkning. en annan att fettet triggar i gång inflammatoriska processer i hjärnan. Var sjunde svensk sitter stilla inte bara på jobbet, utan också på fritiden. Den här veckan pågår kampanjen ”Ett friskare Sverige” i regi av Statens folkhälsoinstitut. Välj bland över 2000 aktiviteter, läs mer på ettfriskaresverige.se Nästa fredag: Så ökar du chansen att få leva länge och friskt.