Obama–Putin: Toppmöte i svaghetens tecken

Summary: Obama väntar på höstens val, medan Putin just återkommit till presidentämbetet på ett sätt som visade hans begränsning som politiker. Båda är försvagade, vilket gör Syrienfrågan än svårare än den redan var.

Barack Obama och Vladimir Putin är inget toppmötenas dreamteam. Därtill är de för olika. Medan Putin inledningsvis tycktes få god kontakt med George Bush, har Obama på senare år haft en relativt avspänd dialog med Dmitrij Medvedev. Men nu är Putin tillbaka på presidentposten. Så i samband med G20-mötet i Los Cabos i Mexiko var det Obama och Putin som skulle ta tillfället att diskutera gemensamma frågor, inte minst Syrien. Efteråt försökte den internationella pressen tolka deras uppsyn och rörelser. Hjärtligt hade det inte varit. Det var alla bedömare överens om. Fast som mätare på hur konstruktiva samtalen var är nog kroppsspråket otillförlitligt. För denna gång hade varken Obama eller Putin något intresse av att framstå som den andres vän. Obama hamnade i blåsväder efter sitt möte med Medvedev i mars i år. Han antydde då att han skulle vara mer kompromissvillig i frågor som är viktiga för Ryssland efter presidentvalet i november. Vad han inte vara medveten om var att det fanns en påslagen mikrofon alldeles intill dem. Republikanerna har använt formuleringen om ”större flexibilitet efter valet” till att utmåla Obama som opålitlig och alltför mjuk mot Ryssland. Mitt Romney gick så långt att han i ett angrepp på Obama kallade Ryssland för USA:s utan tvekan främsta ”geopolitiska fiende”. För Putins del finns minst lika starka skäl att hålla distans. Inför presidentvalet hade han en högljutt antiamerikansk retorik. USA beskylldes inte minst för att underblåsa protesterna efter valet till duman i december. I en kampanj vars huvudtema var att Ryssland måste bli starkare genom militär upprustning passade USA också väl in i rollen som yttre fiende. Samtidigt som de två presidenterna just nu har goda skäl att inte direkt visa sig hjärtliga mot varandra har de dock var för sig listor av ämnen där de vill få den andre att lyssna. Putin vill inte minst få Obama att ta större hänsyn till ryssarnas känsla att det planerade missilförsvaret i Europa är riktat mot dem. Obama å sin sida skulle behöva Putins stöd för att öka pressen på Iran. Samtidigt är han väl medveten om att Moskva redan anser sig göra Washington en viktig tjänst genom att låta militärtransporter till Afghanistan passera rysk mark. Tidigare gick de via Pakistan. Men relationerna till Islamabad har blivit så dåliga att Washington i dag tvingas lita till Moskvas välvilja. I Syrienfrågan är motsättningarna tydliga. Ryssland vill inte förlora en viktig allierad och sin enda flottbas i Medelhavet. Dessutom finns en bitterhet mot USA för att FN-resolutionen om att skydda civilbefolkningen i Libyen användes för att störta Khaddafi. Men ingenting tyder på att det i USA i dag finns någon vilja att intervenera militärt i Syrien. Risken Moskva löper genom att hela tiden bara utnyttja sin vetomakt till att blockera beslut i säkerhetsrådet är att Syrien dras allt längre in ett inbördeskrig och till sist ändå går förlorat som allierad. Här finns en möjlig grund för någon typ av kompromiss mellan Washington och Moskva. Små stater fruktar ofta stormakter. För syrierna är det i dag snarare Obamas och Putins svaghet som är oroande. Den amerikanske presidenten tar inga utrikespolitiska risker så här nära inpå höstens val. Hans ryske kollega har på papperet ett starkt mandat med sex år till nästa val och möjlighet att bli omvald för en period som sträcker sig ända till 2024. Men sättet som Putin vann på blottade hans begränsning som politiker. Det tal om styrka och stabilitet som för 12 år sedan var ett vinnande budskap låter i dag mest krampaktigt. Rysslands politiska landskap är förändrat, och ingenting tyder på att Putin vet hur han ska möta de nya utmaningarna. Den vilsenheten begränsar honom också i utrikespolitiken.


USA: Tolerans skapas inte på en natt

Summary: Tjugo år efter att Rodney King blev en symbol för polisbrutalitet har relationerna mellan svarta och vita blivit bättre. Men trots valet av Obama finns motsättningar kvar.

I söndags avled Rodney King, drygt 21 år efter att han blivit en symbol för polisbrutalitet i USA. Den tredje mars 1991 stoppades han av Los Angeles-polis för att han kört för fort. Efter att King, som är svart, stigit ur bilen slogs han till marken och utsattes för sparkar och elchocker av flera vita poliser. Allt fångades på video och visades på CNN. Drygt ett år senare friades samtliga inblandade poliser av en helvit jury. Dagarna efter utbröt kravaller i centrala Los Angeles. Hela stadsdelar slogs i spillror av, framför allt, unga svarta män. 53 människor dödades och flera tusen skadades. Om King blev en symbol för polisbrutalitet blev frikännandet av poliserna det för strukturell rasism och diskriminering. Kravallerna illustrerade i sin tur den djupa sprickan – fylld av misstro och ilska – som fanns mellan svarta och vita. Trots att drygt två årtionden passerat sedan medborgarrättsrörelsen tvingat fram reformer som gav lika rättigheter oavsett hudfärg fanns rasismen fortfarande kvar. Valåret 2008 befann jag mig i USA. Barack Obamas seger gav – i alla fall i solitt liberala Boston – upphov till eufori. På min universitetscampus sjöng och dansade man bokstavligt talat på gatorna. Valet av Obama var efterlängtat av många för att det betydde ett nej till Bush, hans krig och moralkonservatism. Men det var inte det som lockade till sång och dans. Hillary Clinton och de andra medtävlarna i de demokratiska primärvalen hade samma budskap. Obama erbjöd mer. Hans kampanjslogan, ”hope and change” och det än luddigare ”yes we can” lovade något annat än bara politiska reformer. Något som nästan inte gick att konkretisera. Till stor del handlade det om hudfärg och etnicitet. Fram till Obama hade den amerikanska drömmen betraktats som utom räckhåll, eller åtminstone bara tillgänglig i begränsat format, för USA:s svarta. Valet sågs som en brytpunkt och Obama var personen som – bara genom sin gestalt – kunde överbrygga de motsättningar som delade landet. Inte minst mellan vita och svarta. Nu blev det inte riktigt så. Flera av de praktiska förhoppningar som knöts till Obama har blivit verklighet. Han är inte Bush och han håller på att avsluta krigen i Irak och Afghanistan. Han förespråkar homosexuellas rättigheter och har utsett abortvänliga domare. Men de djupa sprickor som präglat landet finns kvar. Och valet av Obama suddade inte ut de fördomar och konflikter som finns kring hudfärg och etnicitet i USA. Detta har ibland illustrerats av hur Obama själv har bemötts som president. Konspirationsteorier som vidhåller att han inte skulle vara född i USA eller att han i hemlighet skulle vara muslim har konsekvent florerat i mer eller mindre beaktade forum. Det hade sannolikt varit otänkbart för en vit president. Och misstankar om fördomar och diskriminering är ständigt närvarande. När den svarte 17-åringen Trayvon Martin sköts till döds under märkliga omständigheter tidigare i år, och polisen reagerade på ett tvivelaktigt vis, ställdes återigen frågor om strukturell rasism. Den optimism kring förhållandet mellan vita och svarta som präglade tiden kring valet har sjunkit undan. En opinionsundersökning som publicerades i Newsweek tidigare i våras visade att den andel som anser att relationerna blivit sämre nu är nästan lika stor som den som tycker att de blivit bättre. Det här betyder inte att rasismen är lika utbredd i dag som när Rodney King misshandlades. Att allt inte plötsligt blev bra en sen novembernatt 2008 betyder inte att det inte blivit bättre sedan 1992. Mycket har trots allt hänt. Efter misshandeln av King tillsattes en kriskommission. Resultatet blev att Los Angeles-polisen organiserades om och började arbeta aktivt mot diskriminering och rasism. På andra håll i USA genomfördes liknande förändringar. Dessutom innebar 90-talet en lång period av ekonomisk tillväxt, sjunkande arbetslöshet och fler möjligheter oavsett hudfärg. Det tillsammans med USA:s offentliga samtal kring rasism har sannolikt bidragit till att öka toleransen. Det betyder heller inte att valet av Barack Obama, en svart man, till president är oviktigt. Men de stora förändringarna tar tid och sker inte över en natt.


Allt är gott i matens rike

Summary: I Tokyo finns flest trestjärniga krogar i världen. Ändå kan det vara på en liten sylta man hittar de godaste rätterna. DN:s matskribent lät sig uppslukas.

För mig som matjournalist har Tokyo länge varit en våt dröm, och trots det överträffades mina förväntningar. Överallt i den enorma japanska huvudstaden kan man äta riktigt gott – bland skinande skyskrapor, i hypermoderna köpcenter och på ruckliga bakgator. När Guide Michelin 2008 publicerade sin första japanska utgåva blev Tokyo genast den stad i världen med flest trestjärniga restauranger, och det med god marginal. I år belönade man hela 17 stycken trestjärniga, 16 i Tokyo och en i kustregionen Shonan. Och den som har råd kan förstås äta excellent gourmetmat på många ställen. En kväll besökte vi Gordon Ramsay at Conrad Tokyo, med en Michelinstjärna. Där var maten förfinad och avslipad, och servicen högstämd och korrekt. Men ändå bleknar den upplevelsen i jämförelse med många andra mer intima och personliga måltider. Så klokare är att besöka mindre dyra restauranger. Dels för att de som regel erbjuder mer autentisk mat och mindre larv, dels för att även opretentiösa ställen håller enormt hög kvalitet. Vanligtvis är det inte särskilt dyrt att äta Tokyo, tvärtemot vad ryktet säger. Izakaya är nyckeln till goda och skäliga måltider. Från början syftade termen på pubar som serverar tilltugg. Numera är genren enorm och rymmer allt från enkla hål i väggen till tjusiga lokaliteter med traditionell inredning i bambu och papper. Det är vanligt att japanerna besöker en Izakay för after-work. Där kan det serveras sashimi (rå fisk med dippsåser), tonkatsu (friterat pankopanerat fläskkött), grillat kött, dumplings och mycket annat. Stämningen är avslappnad. Man kan se hur formellt klätt kontorsfolk lättar på slipsen eller tar av sig pumpsen och småäter och skrattar. Eller andra som tar sig en liten mikrosömn vid bordet – en typisk japansk vana. Många av izakaya-restaurangerna har bara något tiotal platser. På de populäraste krävs bordsbeställning. Izakaya En tillhör de mer eleganta, och ingår i en kedja med dryga dussinet ställen i staden. Den som vi tassade in på – efter att ha tagit av oss skorna och hälsat på den enormt artiga personalen – ligger på i Shiodome Tower på den 42:a våningen i stadsdelen Shimbashi. Här möts man av en magnifik utsikt över andra jättehus med myriader av fönster som glimmar oregelbundet i mörkret. Vi ser att många jobbar över, men under måltiden släcks fler och fler av kontoren och ljusrektanglarna glesas ut. Här och var en solid upplyst våning; det är vanligt att restauranger, som denna, har en egen våning. Inne på Izakaya En sitter vi på var sin horikotatsu, ett slags kudde med ett litet dike nedanför för benen – bekvämt och väldigt japanskt på en gång. Här bjuds sashimi av tonfisk, makrill, sjöborre och mycket annat på en bädd av is, kokt rättika med anklever samt isad jättesparris med misomajonnäs. I olika bås avskilda av shojiväggar av trä och rispapper sitter små sällskap och kopplar av efter jobbet, det fnittras och tjoas diskret. Stämningen är varm och milt uppsluppen. Man dricker ofta sake, som serveras i grunda metallkåsor i trälådor fyllda med is. Izakaya Ishii ligger i samma stadsdel men är en av de minsta restauranger som jag har besökt. Den koncentrerade och allvarliga kocken kan vända sig om i sitt kök, mycket mer är det inte. Men han levererar ändå en jämn ström av smårätter: rå fisk, japansk omelett, friterad nålfisk samt en sjudande buljong som vi får doppa sjögräs och andra läckerheter i. Ägaren, Hideyuki Ishii, som berättar om maten och serverar, är också en passionerad kännare av sake. Han väljer nogsamt bland olika exklusiva spontanjästa sorter, som kan ha läckra aromer av svamp och örter, eller vara rena och mineraliga som chablisviner. – Sake har haft en nedgång, berättar vår ciceron, importören Åke ”Akebono” Nordgren. Så branschen har skapat fler produkter för att unga ska gilla det, som sake smaksatt med citrus eller med tillsatt kolsyra. Men det har också vuxit fram fler småproducenter som gör hantverksprodukter. Ett ganska nytt fenomen är intresset för öl och liksom i väst växer det fram mikrobryggerier och en kunnig publik, båda delarna finner man på puben Dry dock i stadsdelen Shimbashi där man serverar både inhemska och importerade hantverksöl. Överallt i staden finns bra sushiställen. Många av dem med rullband som snurrar runt så att man kan plocka åt sig de sorter som man föredrar. Man får ropa till och peka om man vill ha mer av sin favoritsort. En för oss ovanlig och inte alls svårgillad variant är Niku sushi, riskuddar med tunnskivat rått hästkött. Det låter kanske avskräckande, men är en riktig delikatess. Det finns gott om yakitorirestauranger, grillkrogar där folk själva får grilla sin kyckling vid bordgrillar. Vi besökte Torimikura Chaya i området Omotesando, och njöt av den glödande, rykande processen, den knapriga kycklingen och marinerade grönskarna, dippsåserna, salladen. Och till det öl och sake. En annan restauranggenre är western style eller yoshoku. En matstil som föddes under slutet av 1800-talet när Japan efter flera hundra års isolering öppnades för väst. Yoshokukrogar ser man vart man går. Och där man kan prova japanska varianter av majonnäs, omelett, curry, hamburgare, friterat och köttgrytor och mycket annat. Under kvällspromenader i Tokyo känner man sig trygg och fascinerad över kontrasten mellan de inföddas artiga sätt, och de pulserande neonljusen, skräniga spelställen, elektronikbutiker och det ständiga människovimlet. Det lönar sig att läsa på efter rekommenderade ställen, inte minst om man ska gå på bar, eftersom en hel del slaskiga ställen finns jämte de seriösa och trivsamma. Några våningar upp i ett höghus besökte vi omtalade Bar High Five där den legendariske bartendern Hidetsugo Ueno blandar mästerliga drinkar och bjuder på tilltugg. Förutom krogar och barer finns mycket annat för den glade gastronomen på vift i Tokyo. Bland annat den ryktbara fiskmarknaden Tsukiji. Nu för tiden får bara en begränsad mängd åskådare komma in på morgnarna för att se när tonfiskauktionerna hålls (det blev svårjobbat med för många besökare). Om man är en riktig matnörd ställer man sig alltså i kö vid femtiden på morgonen för att få se när ivrigt rabblande auktionsförrättare klädda i overaller bjuder ut jättefiskarna till butiksägare och restauratörer. Annars går man till marknaden senare under dagen och botaniserar bland fantastiska skaldjur och mollusker, som musslor, ostron, krabbor, humrar, sjökorall och valthornssnäckor, och fiskar som rockor, bläckfisk, haj, ålfisk samt rom, mjölke och fisklever. Det är en mäktig upplevelse, även om man kan få dubier över att det också finns en hel del utrotningshotade arter. I kanten av Tsukiji serveras också eminenta läckerheter från marknadsstånd: mjuksmakande omeletter, pikanta fiskmunsbitar och ångande soppor – inte minst ramen, en fyllig vetenudelsoppa med till exempel fläskkött, svamp, alger och olika grönsaker. En värmande och uppbygglig rätt som måste provas. Matnördar, husfruar, kockar och turister vandrar gärna fram och tillbaka på långsträckta och lågbyggda Kappabashi – food town – ett suggestivt kökskvarter där man exempelvis kan handla japanska knivar, kastruller, ångkokare och porslin. Över huvud taget finns det så många etablissemang som går hela vägen på ett visst område. En specialbutik inriktad endast på tandpetare och raffinerat vackra förpackningar av dessa, heter Saruya. Är man i stället intresserad av att fördjupa sig i olika buljonger kan detta göras på Nihonbashi Dashi Bar. Och vill man göra sin egen kan man köpa bonito och andra ingredienser på exklusiva butiken Yagicho-Honten, som säljer torkad fisk, konserver, finsoja och andra ärkejapanska delikatesser. Vill man även sätta tänderna i taiyaki, ett slags fiskformade pajer med fyllningar av bönpasta, ost, söta krämer eller choklad, kan man exempelvis besöka Yanagi-ya i Tokyos centraldistrikt Chuo-ku, där man kan bevittna det raffinerade hantverket. Har man fler manier bör man uppsöka något av varuhusen i centrala Tokyo. Ett av de mest exklusiva heter Takashimaya och ligger i stadsdelen Shinjuko. Matavdelningen där gjorde mig yr och glad. Visserligen är mycket kostsamt, men så fint och välskött! Här finner man ett enormt utbud av allt från exklusiv soja, otaliga nudelsorter, färsk wasabi, eleganta sesamblad, misomarinerade grönsaker, djupröda och fettspräckliga köttskivor, excellenta grönsaker och otaliga såser, kryddor och inläggningar, torkad fisk och färsk äkta wasabi. Faktum är att det kan vara ett klokt val att då och då äta på hotell- eller vandrarhemsrummet. Så att man kan avnjuta de otaliga läckerheterna som finns i varuhusen och matbutikerna. På Takashimaya finns också ett helt batteri med rätt så dyra men välhållna restauranger på de översta våningsplanen. Vi åt på den högklassiga sushirestaurangen. Det var dyrt men också fantastiskt, perfekt kokt och smaksatt ris, färska och mönstergillt hanterade fiskar och skaldjur: skipjacktonfisk, sill, lax, flygfiskrom – skurna och modulerade i enkla och vackra former. Paradoxalt nog är det med minnen av just enkelhet och stillhet som man flyger hem från detta världens officiellt största stadsområde: så tätt, frenetiskt och larmande, men ändå så milt och värdigt. Tokyo Resa hit: Rakaste vägen till Tokyo är via byte i Helsingfors, då kan man komma ner i en restid på runt 12 timmar. I juli går det att hitta resor för 11 000–12 000 kronor. Det finns resor för drygt 5 000 kronor men då får man räkna med restider på över ett dygn. Bo: Eftersom Tokyo är så stort kan det vara klokt att bo i det område man kommer att besöka mest. Bra trestjärniga hotell går att hitta från 700 kronor. Sök på agoda.se eller hotels.com. Vill man bo traditionellt japanskt kan man söka efter så kallade ryokan. Bra ställen i Tokyo Restauranger och barer • Izakaya EN 42:a våningen, Shiodome Tower, Shimbashi • Izakaya Ishii Kyodo Building. B1F 3-6-18 Kita-aoyama, Minato-ku, Tokyo • Torimikura Chaya Minami-Aoyama 3-12-4, Omotesando • High Five (bar) Fjärde våningen, No. 26 Polestar Building, 7-2-14 Ginza • Shimbashi Dry-Dock (ölställe) Minato-ku, 3-25-10 Shimbashi Butiker • Saruya (tandpetare) 18-10 Koamicho, Nihonbashi, Chuo-ku, Tokyo saruya.co.jp • Nihonbashi Dashi Bar (buljongprovning) Coredo Muromachi, 2-2-1 Nihonbashi Muromachi, Chuo-ku, www.ninben.co.jp/051honten/store.html mi-mo.jp/lng/eng/muromachi.html • Yagicho-Honten 1-7-2 Nihonmbashi Muromachi, Chuo-ku www.yagicho-honten.jp/profile.html • Yanagi-ya 2-11-3 Nihonbashi Ningyo-cho, Chuo-ku, Tokyo • Takashimaya 5-24-2 Sendagaya, Shibuya • Tsukiji market 5-2-1 Tsukiji


”Lång semester inte bättre än flera korta ledigheter”

Summary: Semestern är viktig för hälsan. Men inget tyder på att en lång, sammanhängande semester skulle vara bättre för hälsan än flera kortare ledigheter. Det skriver forskarna Bengt Arnetz och Jessica de Bloom, som presenterar ny forskning som stöder deras teser.

Bengt Arnetz är stress- och prestationsforskare, professor i yrkes- och miljömedicin vid Wayne state university, Detroit, Michigan, samt i socialmedicin vid Uppsala universitet. Jessica de Bloom är semesterforskare och håller på att avsluta sitt doktorandarbete om semesterns effekter på hälsa och välbefinnande vid Radboud university i Nijmegen, Nederländerna. Nu hägrar den efterlängtade och välförtjänta semestern! Vi får möjlighet att njuta av både sol, bad och långa samt ljumma sommarkvällar, kanske över ett glas vin i vänners lag. Vi skall nu göra allt det där vi inte hunnit eller orkat med under resten av året. Samtidigt fylls medierna av reportage om semesterstress: Hur skall vi hinna klart allt arbete innan vi går på ledighet? Hur bevaras semesterkänslan när vi åter är i arbete? Hur skall man stå ut med invasionen av släkt och vänner? Med tanke på semesterns centrala plats i vårt liv utgår man kanske från att det finns en uppsjö av forskning om semesterns välförmenta hälsoeffekter. Så är inte fallet! Förra sommaren intervjuades en av oss (den nederländska semesterforskaren Jessica de Bloom) i Vetenskapsradion och påstod att det inte fanns något vetenskapligt stöd för att en lång semester är bättre för hälsa och välbefinnandet än upprepade men kortare ledigheter. Av förståeliga skäl reagerade fackliga organisationer. Uttalandet kunde tolkas som ett angrepp mot modern svensk semestertradition. Mer förvånande var kategoriska uttalanden från svenska arbetsmiljö- och stressforskare om vikten av långa semestrar för hälsan. I stället för att fördjupa den viktiga vetenskapliga debatten genom att låta de Bloom besvara kritiken, backade Vetenskapsradion genom att säga att man nog övertolkat det hon sagt. Så var dock inte fallet! Faktum är att det saknas forskning som visar att en lång semester är hälsosammare än flera kortare ledigheter. Sedan finns det självklart en rad andra dimensioner på semester som måste vägas in. Men debatten förra sommaren handlade just om hälsoeffekter. Semester för alla är ett modernt påfund. Tjänstemän började få rätt till några dagars betald semester under 1800-talet. Men det stora flertalet hade ingen rätt till semester, än mindre betald dito. Fackliga organisationer drev systematiskt frågan om kortare arbetstid och betald semester. Detta tillsammans med efterkrigstidens ekonomiska uppsving ledde till att även arbetarklassen fick rätt till betald semester. 1919 kom den första europeiska lagen om rätt till betald semester. Workers travel association i Storbritannien och Folk-Ferie i Norge bidrog till att även arbetare hade råd att åka på semester. Enligt ett EU-direktiv från 1993 har alla anställda i EU rätt till minst fyra veckors betald semester. I länder utanför EU varierar däremot rätten till betald semester. I USA, till exempel, finns ingen lagstadgad rätt till betald semester och amerikanen i gemen tar en betydligt kortare semester – i snitt 2 veckor per år. Det är inget tvivel: semestern är viktigt för hälsan. Två amerikanska studier som följde från början friska personer visade på en översjuklighet och överdödlighet hos dem som inte tog någon semester. Semestern spelar en central roll för mental och kroppslig återhämtning. Den gör att vi kan sätta saker och ting i perspektiv – livet är mer än arbete. Semestern erbjuder möjlighet att umgås med vänner under gemytliga och avstressade former. Den stimulerar hjärnan med annat än arbete. Men frågan är om en lång semester är bättre för hälsan än flera kortare ledigheter? Om så vore fallet, varför är då stressrelaterad sjukskrivning så mycket vanligare i Sverige och många andra europeiska länder än i länder med kortare semester? Med undantag från en österrikisk studie har forskningen inte kunnat påvisa något samband mellan antalet semesterdagar och hur länge semestereffekten håller i sig efter återgång i arbetet. En av oss, de Bloom, har studerat hälso- och välbefinnandeeffekter av ledigheter av olika längd. Deltagarna följdes över tiden och fick uppskatta sitt välbefinnande. Fyra olika typer av ledighet studerades: 1. En helgledighet på 4 dagar. 2. En veckoledighet på 5 dagar. 3. En sportlovsledighet på 10 dagar. 4. En sommarsemester på 23 dagar. Resultaten, som inom kort kommer att presenteras i den vetenskapliga tidskriften Journal of happiness studies, visar att de positiva effekterna av ledighet, oavsett längd, försvinner inom en vecka efter det att man återgått i arbete. En forskningsstudie räcker självklart inte för att dra generella slutsatser. Det finns dock nu fyra oberoende studier av olika forskargrupper som inte kunnat påvisa något samband mellan ledighetens längd och hur länge den positiva semesterkänslan sitter i. Det finns till och med en äldre svensk studie av personer som jobbat mycket intensivt under en lång period som visar att en lång semester inte räcker för att återhämta sig fullt ut från en längre intensiv arbetsperiod. Modern forskning visar således att semesterkvantiteten har mindre betydelse för hälsa och välbefinnande än kvaliteten eller innehållet i semestern. Personer som upplever att de har autonomi och själva styr över semesterinnehållet anser att de återhämtar sig mest under semestern. Det räcker således inte enbart att se på semestern som en passiv process som kännetecknas av frånvaro av betalt arbete. Fokus ligger alltmera på vad personer gör under semestern. Det är inte givet att alla lever ett vad Folkhälsoinstitutet skulle karaktärisera ett sunt liv under semestern. Det moderna arbetslivet ställer stora krav på våra exekutiva funktioner, det vill säga vår förmåga att ta in information, bearbeta och förädla den, fatta och genomföra beslut. Det moderna arbetslivets yrkesrelaterade stress med stora krav på hjärnans kognitiva förmåga har bidragit till en stor ökning av stressrelaterad ohälsa. Forskningen fokuserar nu i ökad grad på att bättre förstå betydelsen av regelbunden återhämtning och kortare ledigheter för att bevara hälsa, prestation och välbefinnande. Vi vet således att en lång semester i sig inte är svaret. Bengt Arnetz är stress- och prestationsforskare, professor i yrkes- och miljömedicin vid Wayne university, Detroit, Michigan, samt i socialmedicin vid Uppsala universitet. Jessica de Bloom är semesterforskare och håller på att avsluta sitt doktorandarbete om semesterns effekter på hälsa och välbefinnande vid Radboud university i Nijmegen, Nederländerna.


Peter Wolodarski: Dags att skingra myterna om det svenska 1990-talet.

Summary: För 20 år sedan befann sig Sverige i en svår finanskris. Regeringen borde ta intryck av den i sin beskrivning av dagens eurokris.

Om ett lands viktigaste mål är att statsbudgeten visar plus, så befann sig svensk ekonomi på topp omkring 1990. Det året var överskottet i de offentliga finanserna 4 procent av BNP, en nivå som inte ens rikshushållaren Anders Borg lyckats nå upp till. Sedan hände något oväntat. På bara tre år genomgick samma finanser en dramatisk försvagning, som 1993 resulterade i ett rekordunderskott på 13 procent av BNP. Värt att notera är att inget av dagens krisande euroländer har ett sådant stort hål i sin kassa. Förståelsen av det svenska 1990-talet kan bidra till att göra en rimlig analys av dagens europeiska oro. I Sverige har det funnits en del myter om varför ekonomin rasade för drygt 20 år sedan. Många tolkade felaktigt krisen som ett tecken på att välfärdsstaten kört in i väggen. Övertunga och ineffektiva arrangemang hade till slut kollapsat och framkallat en förtroendesmäll för svensk ekonomi, löd analysen. Sant var att de offentliga systemen behövde renoveras och utsättas för konkurrens. I landstingens monopolbyråkrati hade behoven gått vilse, för att låna en tidstypisk formulering från Expressens dåvarande chefredaktör Bo Strömstedt. Men även om välfärdsstaten hade sina problem kunde dessa knappast förklara chocken i svensk ekonomi. Lika fel var det att skuldbelägga den dåvarande Bildtregeringen för det statsfinansiella moraset. De borgerliga partierna hade sina brister, men det var inte deras påstådda slösaktighet som låg bakom det prekära läget. Skälet var i stället att Sverige, precis som dagens utsatta euroländer, råkade ut för en svår finanskris. Under lånefesten som inleddes i mitten av 1980-talet blåstes en stor prisbubbla upp på fastighetsmarknaden. Efter ett antal år sprack den och bankerna fick allvarliga problem. Ekonomen Hans Tson Söderström hade före den svenska krisen tillhört dem som ofta pekat på svagheter i välfärdsstaten och finanspolitiken. Han anförde en grupp kring SNS Konjunkturråd som lanserade begreppet ”normpolitik”; den svenska ekonomin behövde strama regler som låg inflation, budgetbalans och fast växelkurs. Men 1990-talskrisen, och inte minst det misslyckade kronförsvaret hösten -92, ledde till ett omtänkande. Tson Söderström reste till Finland, som befann sig i en liknande finansiell knipa, och genomförde en studie på uppdrag av dess centralbank. Skälet till att just han bjudits in var förmodligen ryktet som ”budgethök”. Det finländska etablissemanget förespråkade åtstramningar och ville ha eldunderstöd utifrån. Men problemet var att SNS-chefen kom med helt andra råd än vad beställaren önskat. Ty ju mer han studerade den svenska och finländska situationen, desto mer insåg han att den etablerade analysen inte längre var relevant. Mycket tack vare en omläsning av Irving Fishers klassiska uppsats om 30-talets skulddeflation, insåg han att 90-talskrisen hade framkallats av fastighetskraschen och den påföljande bankkrisen. Hushåll och företag – inte staten – var överskuldsatta. När prisbubblan sprack tvingades de sanera sina balansräkningar. Och för att kunna göra det behövde de under flera år spara kraftigt, vilket omedelbart drog ned investeringar och konsumtion. Efterfrågan i ekonomin föll. Det är precis denna typ av smärtsam skuldsanering som flera euroländer har framför sig. I likhet med Sverige 1990 hade Spanien och Irland budgetöverskott och låg statsskuld när krisen bröt ut. Men problemen blev ändå akuta därför att den privata sektorn var överskuldsatt. Under eurons första decennium hade man slukat billiga krediter från framför allt Tyskland. När Hans Tson Söderström gjorde sin analys för 20 år sedan började han i grunden ompröva sin syn på det svenska budgetunderskottet. I stället för att se det som uttryck för politiskt oansvar insåg han att det i allt väsentligt passivt återspeglade den privata sektorns kraftiga åtstramning. Totalt sett ökade dessutom inte Sveriges skulder; de flyttades bara över från den privata till den offentliga sektorn – en kollektivisering av skulderna om man så vill. Statsskuldens snabba ökning var alltså inte orsaken till depressionen utan ett symtom på den. Och om inte det stora budgetunderskottet släppts fram under en övergångsperiod hade krisen blivit ännu värre. Raset i sysselsättning och produktion hade tilltagit. Precis det skedde för övrigt i Finland där politikerna var mer angelägna än sina kolleger i Stockholm om att snabbt återställa budgetbalansen, ivrigt påhejade av återkommande delegationer från IMF. Som en konsekvens blev depressionen djupare. Arbetslösheten närmade sig 20 procent, något som fram till denna dag satt tydliga spår i finländsk arbetsmarknad. I Sverige inleddes däremot storstädningen av de offentliga finanserna först i mitten av 90-talet när den privata sektorns skuldsanering var avklarad och ekonomin hade börjat återhämta sig, mycket tack vare det stora kronfallet som hjälpte exportindustrin. Det märkliga med vår 90-talserfarenhet är hur lite dagens svenska regering tycks ta intryck av den. Fredrik Reinfeldt och Anders Borg talar fortfarande som om lösningen på eurokrisen handlar om att snabbt täppa till budgetunderskott som skapats av slösaktiga politiker. Och detta trots att länder som Spanien och Irland (inte Grekland och knappast heller Portugal) hade hygglig ordning i sina offentliga finanser före krisen! I nuvarande läge skulle dessa nationer, precis som Sverige på 90-talet, behöva låta statens budgetunderskott finnas kvar under en övergångsperiod i stället för att genomdriva vettlösa åtstramningar som bara förstärker nedgången. Många internationella deltagare på de senaste dagarnas Engelsbergskonferens i Avesta, som handlat om eurokrisen, har framfört hård kritik mot besparingsmanin. Det som förvärrar situationen avsevärt, jämfört med det svenska 90-talet, är att krisländerna frånsagt sig devalveringsvapnet och dessutom fått svårt att låna på marknaden. Nya pengar kräver en europeisk eller internationell lösning, på samma sätt som det behövs gemensamma lösningar för att återställa stabiliteten i banksystemet (insättningsgaranti, återkapitalisering). Problemet har blivit för stort för ett enskilt land att hantera på egen hand. Men det första steget är att man ställer rätt diagnos på sjukdomen. Det är lika lite slösaktiga sydeuropéer som ensamma ligger bakom eurokrisen som det en gång var välfärdsstaten eller Bildtregeringen som orsakade 90-talsdepressionen. Hans Tson Söderströms uppsats i Ekonomisk Debatt 1995, ”Realräntechock, skuldsanering och budgetunderskott – en balansräkningsanalys av den svenska depressionen”. www2.ne.su.se/ed


”Kortat sommarlov för elever som inte når grundskolemålen”

Summary: Socialdemokratiskt nytänkande. Varje år lämnar tusentals elever grundskolan utan fullständiga betyg. Det är ett svek mot dessa ungdomar. Vi kräver därför en utvidgad skolplikt med obligatorisk sommarskola för alla elever som inte når upp till grundskolans mål, skriver ledande socialdemokrater.

I dagarna firar vi skolavslutning och ett långt sommarlov står för dörren. 100.000 ungdomar går ut nian och lämnar därmed grundskolan. Men av dem är det fler än 12.000 som gör det utan tillräckliga betyg för att komma in på något av gymnasieskolans nationella program. Mer än var tionde niondeklassare står alltså utanför. Så kan vi inte ha det. Detta är ett misslyckande och ett svek mot dessa ungdomar. Vi har en skyldighet att se till att varje elev får reella möjligheter till fullständiga betyg – och att betona elevernas egna ansvar för att ta vara på dessa möjligheter. Därför föreslår vi förlängd skolplikt för de elever som inte når målen i grundskolan. Vi kommer i höstbudgeten att avsätta medel för att införa sommarskola. Vi ska se till att alla ungdomar som inte når målen garanteras obligatorisk undervisning under några sommarveckor. Den skolpolitiska debatten har, under de snart sex år som Jan Björklund varit utbildningsminister, i alldeles för hög grad fokuserat på det som inte är relevant för att höja resultaten i skolan. Retoriken har ofta varit starkt polariserande men fokus har ofta varit på fel saker. Många lärare gör ett strålande arbete. Men svensk skola mår inte bra. Resultatkurvorna pekar nedåt och har gjort det under en längre tid – både under socialdemokratiska och borgerliga regeringsår. Och den negativa utvecklingen fortsätter. Andelen elever som går ut grundskolan med behörighet till gymnasiet har minskat varje år sedan den borgerliga regeringen tillträdde. Grunden för att alla elever ska klara målen och utveckla sin fulla potential är att höja kvaliteten i skolan. Det är ett långsiktigt arbete som kräver politiska och ekonomiska prioriteringar. Därför är det för oss obegripligt att regeringen skär ned på gymnasieskolan med 675 miljoner kronor. Bara i år. Detta motsvarar ungefär 1.300 lärartjänster. Vi är tvärtom övertygade om att nyckeln till bättre skolresultat består i investeringar i lärarna och skolledarna. För att vända utvecklingen krävs att vi tänker nytt och utvecklar det som visat sig fungera och använda oss av de metoder som får stöd av forskning och erfarenhet. Mot denna bakgrund är vi övertygade om att mer undervisningstid med professionella lärare är en avgörande faktor för att fler elever ska nå målen. I internationella jämförelser ligger Sverige dessutom lågt när det gäller lärarledda undervisningstimmar. Det är svårt att förstå varför regeringen valt att till sommaren helt ta bort det statliga stödet till sommarskolorna. De 12.000 ungdomar som lämnar grundskolan utan gymnasiekompetens kräver konkreta insatser här och nu. Vårt förslag om utvidgad skolplikt är en direkt insats för att fånga upp dem som nu har halkat efter. För oss socialdemokrater är målsättningen att varje elev i Sverige ska nå målen i grundskolan. Vårt mål är också att varje elev ska ha en fullständig gymnasieexamen före 25 års ålder. Idag är det var tionde ung människa som saknar det. Arbetslösheten är mer än dubbelt så hög bland ungdomar som inte har avslutat gymnasiet. Tidigare i vår föreslog vi att man ska införa ett utbildningskontrakt för alla unga arbetslösa under 25 år som inte fullgjort sina gymnasiestudier. När vi i dag presenterar vårt förslag om sommarskola för de elever som ligger efter, är det ytterligare ett steg på vägen. Utbildningskontraktet tillsammans med den utvidgade skolplikten för de elever som inte nått målen är två steg i rätt riktning mot målet att varje ung människa ska få den kunskap som krävs för att förverkliga sina drömmar om arbete eller fortsatta studier. Oavsett hur man mäter är ungdomsarbetslösheten i Sverige alarmerande. Särskilt hög är den bland ungdomar som saknar gymnasieutbildning. I framtiden kommer det att bli ännu svårare att klara sig på arbetsmarknaden utan fullständig gymnasieexamen. Därför är vi så fast beslutna att varje ung person ska ges reella möjligheter till att skaffa sig en bra utbildning. Sommarlovet är ungefär tio veckor långt. För de elever som lämnar eller riskerar att lämna nian utan fullständiga betyg ska en del av sommarlovet ägnas åt att lära sig det man inte lärt sig under året. De ska få mer undervisningstid med professionella lärare. Tidigare har staten avsatt pengar till kommunerna för att tillhandahålla frivillig sommarskola för de elever som inte når målen. Undervisningen har huvudsakligen bedrivits i kärnämnena samt i några övriga ämnen. År 2010 deltog 11.400 elever från grundskolan i sommarskolan. Erfarenheten ger vid handen att sommarskolan var framgångsrik. Bland de elever som genomgick betygsprövning i anslutning till sommarskolan resulterade sex prövningar av tio i att eleven fick ett betyg. Emellertid var det alltför få elever som deltog. År 2010 var det bara 3,9 procent av det totala antalet elever i 7:an till 9:an som deltog. Detta ska jämföras med att det är drygt 12 procent som inte når målen. Betydligt fler elever bör ha tillgång till det extra stöd som undervisningen under några sommarveckor kan ge. Mot bakgrund av detta föreslår vi alltså en utvidgad skolplikt, med obligatorisk sommarskola för de elever som inte når upp till målen. Den utökade undervisningstiden under sommaren ska enligt vårt förslag gälla elever i årskurserna 6–9. Dessa elever ska ges utökad undervisningstid om upp till 20 dagar under sommaren. Med vårt förslag ger vi fler ungdomar möjlighet att skaffa sig den utbildning de behöver. Samtidigt kräver vi att de går i skolan under några veckor på sommaren. Det är rimligt. Vi prioriterar skolan. Välutbildade medborgare är grunden för vårt fortsatta välstånd och då måste alla elever lyckas i grundskolan. Mikael Damberg (S), gruppledare i riksdagen Magdalena Andersson (S), ekonomisk-politisk talesperson Ibrahim Baylan (S), utbildningspolitisk talesperson


”Kunskaper i svenska krav för medborgarskap”

Summary: Språket nyckelfråga. Integrationen är en av Sveriges viktigaste samhällsutmaningar. Samtidigt som 600.000 utrikes födda går till jobbet varje vecka är det alldeles för många som fastnat i ett utanförskap, skriver ledande folkpartister som presenterar ett nytt integrationspolitiskt program.

Ett land som välkomnar nya idéer och nya tankar, som låter människor ta ansvar och utvecklas är ett rikt land. Ett land som är öppet för nya influenser och litar på individens förmåga kommer att vara vinnare i globaliseringen. Sverige bör välkomna invandring av flera skäl. Vårt land behöver arbetskraftsinvandrare som med sin kompetens bidrar till att utveckla våra företag och vårt välstånd. Vi ska vara ett öppet land för den som vill komma hit för att arbeta, starta företag eller studera. Men Sverige, och andra demokratiska länder, har också ett medmänskligt ansvar att ge människor som flyr undan förföljelse en fristad. Därmed inte sagt att invandring inte också leder till utmaningar. Samtidigt som 600.000 utrikes födda människor går till jobbet i Sverige varje vecka är det alldeles för många invandrare som fastnat i ett utanförskap och inte kommit in i det svenska samhället. Integrationen är därför fortsatt en av våra viktigaste samhällsutmaningar. I synnerhet gäller detta att få invandrare att komma i arbete. I dag har endast 50 procent av dem som kommer som flyktingar, skyddsbehövande och deras anhöriga arbete efter sju år. Det är ett alldeles för dåligt resultat. Hur vi klarar att öppna vårt samhälle och arbetsmarknaden för människor som flyr eller som söker en bättre framtid i Sverige kommer vara avgörande för Sveriges utveckling. Viktiga reformer har genomförts, några är på gång och fler behöver göras. Unga nyanlända måste få mer stöd i skolan, det måste vara enklare och gå snabbare att validera och komplettera en utländsk utbildning, tryggheten i våra utsatta förorter måste stärkas genom både fler närvarande poliser och en aktivare socialtjänst. Allra viktigast är att den som kommer till Sverige snabbt lär sig svenska och kommer in på arbetsmarknaden. Därför presenterar Folkpartiet i dag ett integrationspolitiskt program med denna inriktning. Några av förslagen är: 1. Sverige ska vara ett öppet och tolerant land. En avgörande fråga för framtiden är att Sverige fortsatt står upp för att vara ett öppet och tolerant land. I ett Europa som sluter sig allt mer och där främlingsfientliga rörelser är på frammarsch måste vi stå upp för att vi välkomnar invandring och globalisering. Det är också en förutsättning för en fungerande integration. 2. Krav på motprestation för bidrag. För den som har arbetsförmåga men är beroende av försörjningsstöd/socialbidrag ska ett aktivitetskrav införas. Kravet ska vara en obligatorisk del i kommunernas arbete för att få in människor på arbetsmarknaden. Aktiviteten ska motsvara ett heltidsarbete. Samtidigt ska det finnas incitament att gå från bidrag till arbete, den som är långvarigt försörjningsstödsberoende ska kunna behålla en del av en arbetsinkomst. 3. Slopad ersättning för den som tackar nej till jobb. Dagens etableringsersättning är konstruerad så att den utgår under förutsättning att den nyanlände deltar i de insatser som ingår i etableringsplanen. Om så inte är fallet kan ersättningen sättas ned. Det tar för lång tid för nyanlända att få en kommunplacering och komma igång med sina insatser. För att öka incitamenten för den nyanlände föreslås att etableringsersättningen ska tas bort eller trappas ned om den nyanlände tackar nej till ett arbete, oavsett var i landet jobbet finns. 4. Yrkespraktik för nyanlända. Det är fortfarande alldeles för få nyanlända som har en praktikplats. Alla nyanlända som bedöms behöva yrkespraktik ska få praktik. Yrkespraktik är ofta första steget till ett riktigt jobb. För att öka möjligheterna och skapa fler praktikplatser ska en handledarersättning för den som tar emot nyanlända på praktik under etableringstiden införas. Större krav ska ställas på Arbetsförmedlingen att anordna praktik. 5. Avskaffa den retroaktiva föräldrapenningen. Föräldraförsäkringens konstruktion har kommit att bli en fälla för många utrikes födda kvinnor som kommer till Sverige med barn i förskoleålder. För ett barn som är fött utomlands och kommer till Sverige vid till exempel fyra års ålder utgår lika många föräldradagar som för ett barn som föds i Sverige. Föräldraförsäkringen bör förändras så att det retroaktiva inslaget inte hindrar utrikes födda kvinnor från att delta i arbetsförberedande insatser och studier i svenska genom att möjligheten att ta ut föräldradagar för barn födda utomlands minskar. 6. Bättre stöd för anhöriginvandrare att komma i jobb. Skillnaden i sysselsättning mellan inrikes och utrikes födda är allt för stora. Den grupp som har allra lägst sysselsättning är utrikes födda kvinnor. Av dem som kommer till Sverige som anhöriginvandrare är en majoritet kvinnor. Även de som anhöriginvandrar bör få ta del av arbetsförberedande insatser och samhällsorientering för att snabbare komma i egen försörjning. 7. Svenska med fokus på jobb. Svenska språket är en av nycklarna in i det svenska samhället. Därför vill Folkpartiet ha ett språkkrav för medborgarskap och fokusera mer på individualiserad undervisning i svenska med fokus på jobb. För att förbättra resultaten behövs en ökad anpassning av undervisningen till deltagarnas individuella förutsättningar. Det behövs också en ökad flexibilitet av SFI undervisning genom möjlighet till deltids- och kvällsstudier, samt att SFI erbjuds året om. 8. Krav på yrkespraktik ihop med SFI. Nyanlända som läser svenska på SFI ska också oftast genomföra yrkespraktik. SFI bedrivs ofta med ett mindre antal lektion i veckan, resten av tiden ska utnyttjas för att den nyanlände ska få förankring på arbetsmarknaden. Europa genomgår just nu en av de svåraste ekonomiska kriserna i modern tid. Samtidigt visar den demografiska utmaningen att såväl Sverige som Europa kommer att behöva fler som arbetar i framtiden. Att stänga våra gränser och avfärda människor som kommer för att arbeta och få en bättre framtid här vore ett historiskt misstag. Samtidigt måste vi bli bättre på att ge de människor som invandrar en reell möjlighet att komma in på arbetsmarknaden. Konkreta förslag för en fungerande integration, i kombination med att vi vägrar att ändra den politiska kartan eller samtalstonen på grund av främlingsfientliga krafter är avgörande för Sveriges fortsatta utveckling och välstånd. Det är så vi skapar ett inkluderande, dynamiskt samhälle där alla kan känna tillhörighet och vara med och bidra. Jan Björklund, Partiledare och utbildningsminister (FP) Erik Ullenhag, Integrationsminister (FP) Nyamko Sabuni, biträdande utbildningsminister och jämställdhetsminister (FP)


Summary: Språket nyckelfråga. Integrationen är en av Sveriges viktigaste samhällsutmaningar. Samtidigt som 600 000 utrikes födda går till jobbet varje vecka är det alldeles för många som fastnat i ett utanförskap, skriver ledande folkpartister som presenterar ett nytt integrationspolitiskt program.

Ett land som välkomnar nya idéer och nya tankar, som låter människor ta ansvar och utvecklas är ett rikt land. Ett land som är öppet för nya influenser och litar på individens förmåga kommer att vara vinnare i globaliseringen. Sverige bör välkomna invandring av flera skäl. Vårt land behöver arbetskraftsinvandrare som med sin kompetens bidrar till att utveckla våra företag och vårt välstånd. Vi ska vara ett öppet land för den som vill komma hit för att arbeta, starta företag eller studera. Men Sverige, och andra demokratiska länder, har också ett medmänskligt ansvar att ge människor som flyr undan förföljelse en fristad. Därmed inte sagt att invandring inte också leder till utmaningar. Samtidigt som 600 000 utrikes födda människor går till jobbet i Sverige varje vecka är det alldeles för många invandrare som fastnat i ett utanförskap och inte kommit in i det svenska samhället. Integrationen är därför fortsatt en av våra viktigaste samhällsutmaningar. I synnerhet gäller detta att få invandrare att komma i arbete. I dag har endast 50 procent av dem som kommer som flyktingar, skyddsbehövande och deras anhöriga arbete efter sju år. Det är ett alldeles för dåligt resultat. Hur vi klarar att öppna vårt samhälle och arbetsmarknaden för människor som flyr eller som söker en bättre framtid i Sverige kommer vara avgörande för Sveriges utveckling. Viktiga reformer har genomförts, några är på gång och fler behöver göras. Unga nyanlända måste få mer stöd i skolan, det måste vara enklare och gå snabbare att validera och komplettera en utländsk utbildning, tryggheten i våra utsatta förorter måste stärkas genom både fler närvarande poliser och en aktivare socialtjänst. Allra viktigast är att den som kommer till Sverige snabbt lär sig svenska och kommer in på arbetsmarknaden. Därför presenterar Folkpartiet i dag ett integrationspolitiskt program med denna inriktning. Några av förslagen är: 1. Sverige ska vara ett öppet och tolerant land. En avgörande fråga för framtiden är att Sverige fortsatt står upp för att vara ett öppet och tolerant land. I ett Europa som sluter sig allt mer och där främlingsfientliga rörelser är på frammarsch måste vi stå upp för att vi välkomnar invandring och globalisering. Det är också en förutsättning för en fungerande integration. 2. Krav på motprestation för bidrag. För den som har arbetsförmåga men är beroende av försörjningsstöd/socialbidrag ska ett aktivitetskrav införas. Kravet ska vara en obligatorisk del i kommunernas arbete för att få in människor på arbetsmarknaden. Aktiviteten ska motsvara ett heltidsarbete. Samtidigt ska det finnas incitament att gå från bidrag till arbete, den som är långvarigt försörjningsstödsberoende ska kunna behålla en del av en arbetsinkomst. 3. Slopad ersättning för den som tackar nej till jobb. Dagens etableringsersättning är konstruerad så att den utgår under förutsättning att den nyanlände deltar i de insatser som ingår i etableringsplanen. Om så inte är fallet kan ersättningen sättas ned. Det tar för lång tid för nyanlända att få en kommunplacering och komma igång med sina insatser. För att öka incitamenten för den nyanlände föreslås att etableringsersättningen ska tas bort eller trappas ned om den nyanlände tackar nej till ett arbete, oavsett var i landet jobbet finns. 4. Yrkespraktik för nyanlända. Det är fortfarande alldeles för få nyanlända som har en praktikplats. Alla nyanlända som bedöms behöva yrkespraktik ska få praktik. Yrkespraktik är ofta första steget till ett riktigt jobb. För att öka möjligheterna och skapa fler praktikplatser ska en handledarersättning för den som tar emot nyanlända på praktik under etableringstiden införas. Större krav ska ställas på Arbetsförmedlingen att anordna praktik. 5. Avskaffa den retroaktiva föräldrapenningen. Föräldraförsäkringens konstruktion har kommit att bli en fälla för många utrikes födda kvinnor som kommer till Sverige med barn i förskoleålder. För ett barn som är fött utomlands och kommer till Sverige vid till exempel fyra års ålder utgår lika många föräldradagar som för ett barn som föds i Sverige. Föräldraförsäkringen bör förändras så att det retroaktiva inslaget inte hindrar utrikes födda kvinnor från att delta i arbetsförberedande insatser och studier i svenska genom att möjligheten att ta ut föräldradagar för barn födda utomlands minskar. 6. Bättre stöd för anhöriginvandrare att komma i jobb. Skillnaden i sysselsättning mellan inrikes och utrikes födda är allt för stora. Den grupp som har allra lägst sysselsättning är utrikes födda kvinnor. Av dem som kommer till Sverige som anhöriginvandrare är en majoritet kvinnor. Även de som anhöriginvandrar bör få ta del av arbetsförberedande insatser och samhällsorientering för att snabbare komma i egen försörjning. 7. Svenska med fokus på jobb. Svenska språket är en av nycklarna in i det svenska samhället. Därför vill Folkpartiet ha ett språkkrav för medborgarskap och fokusera mer på individualiserad undervisning i svenska med fokus på jobb. För att förbättra resultaten behövs en ökad anpassning av undervisningen till deltagarnas individuella förutsättningar. Det behövs också en ökad flexibilitet av SFI undervisning genom möjlighet till deltids- och kvällsstudier, samt att SFI erbjuds året om. 8. Krav på yrkespraktik ihop med SFI. Nyanlända som läser svenska på SFI ska också oftast genomföra yrkespraktik. SFI bedrivs ofta med ett mindre antal lektion i veckan, resten av tiden ska utnyttjas för att den nyanlände ska få förankring på arbetsmarknaden. Europa genomgår just nu en av de svåraste ekonomiska kriserna i modern tid. Samtidigt visar den demografiska utmaningen att såväl Sverige som Europa kommer att behöva fler som arbetar i framtiden. Att stänga våra gränser och avfärda människor som kommer för att arbeta och få en bättre framtid här vore ett historiskt misstag. Samtidigt måste vi bli bättre på att ge de människor som invandrar en reell möjlighet att komma in på arbetsmarknaden. Konkreta förslag för en fungerande integration, i kombination med att vi vägrar att ändra den politiska kartan eller samtalstonen på grund av främlingsfientliga krafter är avgörande för Sveriges fortsatta utveckling och välstånd. Det är så vi skapar ett inkluderande, dynamiskt samhälle där alla kan känna tillhörighet och vara med och bidra.


Jonas Karlsson: ”Jag är fri när jag får spela någon annan”

Summary: På film har han haft en cp-skada och varit missbrukare, på tv har han spelat hund. I sommar förvandlas Jonas Karlsson till kvinna i komedin ”Cockpit”. Privat gör han rollen som skådespelare, författare och pappa. DN Söndag går på djupet med en mångbottnad berättare. ”Det här att ’nu ska vi parta!’ har aldrig roat mig. Då är jag hellre hemma och gör familjegrejer.”

När han hade mördat sin fru fyrtio gånger i en bassäng fick det räcka. Jonas Karlsson spelade Woyzeck på Elverket i Stockholm och filmade i Trollhättan på lediga dagar. Han hade just passerat trettio och agerat på bioduk och scen sedan han var tjugo. När Dramatens teaterchef ringde dagen efter den fyrtionde föreställningen av ”Woyzeck” och erbjöd Jonas Karlsson en ny huvudroll brast det för skådespelaren. Han började gråta och svarade att det nog snarare var rollen som tjänstledig han skulle ta. I stället inredde Jonas en liten skrivarlya på Södermalm och satte sig ned vid datorn. Hämtade och lämnade dottern som just börjat på dagis, och däremellan skrev han. Först en pjäs, sedan en till, varvat med noveller – korta och långa historier som fick gro i huvudet och på papperet simultant. Efter ett år återvände Jonas Karlsson till Dramaten och filmuppdragen. Men dörren till skrivarlyan som hade öppnats, fick stå kvar på glänt. Sedan dess tar han regelbundet tjänstledigt, ett par månader åt gången, för att behålla balansen mellan att berätta andras historier och sina egna. Stuntkoordinatorn visar hur han ska röra sig under ytan, sätter tyngder runt Jonas armar och så dyker de tillsammans. Vi är på Forsgrénska badet i Stockholm en måndagsmorgon, en timme innan simhallen öppnar för allmänheten. Det doftar av klor, och starka lampor blänker mot det ljusa kaklet. Jonas Karlsson övar inför en actionscen som ska filmas i Spanien senare i sommar. Han medverkar i ”En pilgrims död”, en filmatisering av Leif G W Perssons spänningsroman om Palmemordet, och Jonas behöver bekanta sig med skådespeleri under vatten. När han är klar och har klätt sig – i jeans och kavaj – promenerar vi till Scandic Malmen och beställer kaffe. Jonas Karlsson är inte så intresserad av roller i deckare, säger han, men tycker att det är roligt så länge han inte fastnar i ett fack. – Egentligen bryr jag mig inte om genrer. Är det ett bra manus så är det, säger han när vi satt oss till rätta i hörnsoffan. För den som följt skådespelarens karriär är det tydligt att Jonas Karlsson aldrig varit inlåst i något fack. Han har spelat man med cp-skada i filmen ”Livet är en schlager”, missbrukare i ”Sökarna”, präst i filmen ”Miffo”, gubbsjuk författare i ”Detaljer”, hund i julkalendern ”Julens hjältar” och haft roller i allt från ”En midsommarnatts dröm” till ”Scener ur ett äktenskap” på Dramatens scen. Just nu medverkar han i uppsättningen av ”Fanny & Alexander” och i juli är det premiär för biokomedin ”Cockpit” där Jonas för första gången på film ska bära kvinnokläder. I filmen är den arbetslöse piloten Valle Andersson på väg att förlora vårdnaden av sin son. Kravet från frun är att han ska skaffa ett jobb och en lägenhet. Desperat byter han till sig sin systers identitet mot en prenumeration på Dagens Nyheter, sminkar sig, klär sig i kvinnokläder, knölar ned handdukar i trosorna för att få större rumpa och går på arbetsintervju – som kvinna. Så sparkas en komedi i gång i snabbt tempo med flera kända svenska skådespelare och Jonas Karlsson i den dubbla huvudrollen. – Man vill ju ha utmaningar som skådespelare, en kan vara att spela tunga roller, cp-skadad eller missbrukare. En annan utmaning är att göra en sådan film som ”Cockpit” är. Det finns många skäl att låta bli, säger Jonas Karlsson och smakar på sitt kaffe. – Jag skrattade högt när jag läste manus, det är verkligen en komedi. Men bara det faktum att filmen är just en komedi gör mitt uppdrag rätt svårt. Vad som är roligt är så olika för människor. Och att en man klär ut sig till kvinna är lätt att skriva, men hur genomför man det utan att filmen blir jättelökig? Det finns något triggande i det, att jag från början kände att det skulle bli svårt. För Jonas Karlsson var det dock nästan svårare i slutändan att gå in i rollen som den manlige piloten Valle Andersson. Han har jazzskägg, fula kläder och svårt att komma till skott. – Den tydliga förvandlingen till kvinna blev enklare, det finns någon slags frihet i den. Vilket också är vad filmen handlar om – hur den som tvingas träda in i en roll kan uppleva en frihet. Det kan jag relatera till som skådespelare. Jag är sällan så fri som när jag får spela någon annan. När Jonas Karlsson sommarpratade för sju år sedan var temat just det: att få lov att vara någon annan. Eller kanske snarare lov att vara sig själv men ändå ny. I radioprogrammet berättade Jonas hur han å ena sidan är si och å andra sidan är så. Att han rymmer många roller även som privatperson. Jag frågar om han fortfarande känner behovet av att vara ny. – Sedan jag blivit äldre har jag lärt mig att acceptera vissa begränsningar, att jag inte kan sadla om och bli fotbollsproffs. Tyvärr. Men jag har svårt för att andra ska definiera mig, som du försöker göra nu då säger jag gärna emot, säger Jonas och skrattar. – Men det är viktigt för mig att skifta, göra nya grejer, blanda mina roller och att skriva. Jag har en stor upptäckarglädje, känner att jag måste göra sådant jag inte gjort förut. Annars tappar jag lusten. Jag trivs i olika världar som befruktar varandra. Att träffa människor i bokbranschen ena dagen, kollegerna på teatern nästa dag och sedan sitta själv och skriva. Den variationen ger mig energi. Det ger mig också en möjlighet att förändras. Det är befriande att kunna byta sammanhang, få nya villkor där det förväntas olika saker av mig på olika ställen. Många kanske vill ha ett lugn och söker en harmoni i att veta hur saker och ting fungerar. Jag tycker tvärtom att det är skönt att ha helt olika förväntningar beroende på var jag befinner mig. Men vad vet jag, alla kanske känner så. Betyder det att du behöver gå in i en roll på jobbet även bakom scen på Dramaten? – Det tror jag gäller oss alla, oavsett arbetsplats. Men en teater är en speciell miljö, mycket där skulle verka knasigt för någon utifrån. Sådant som jag tar för givet. Det är högt i tak… Ni svär och skriker åt varandra? – Ja, eller kramas. Men det är ju härligt. Skådespelare är oftast väldigt öppna människor, mycket öppnare än jag. Det är sympatiskt. Jag tycker väldigt mycket om sådana människor. Sådana som outar sina tillkortakommanden. I sommarpratet för fem år sedan outade Jonas själv sitt största tillkortakommande: att han är tråkig. Häpnadsväckande tråkig, tydligen. Hur menade han egentligen? – Tja, på ett sätt är jag nog det. Eller, jag tycker att jag är kul för det mesta men sett utifrån… – Jag är strukturerad och väldisciplinerad, går nästan aldrig ut på krogen, sitter och skriver mellan klockan nio och tre. Jag lever ganska inrutat och det ser kanske inte så roligt ut. Men jag trivs med att ha det så. Det är inte tråkigt? – Nej, tvärtom. Det är ju lite maniskt att jobba så mycket som jag gör. Men det roligaste jag vet är att repetera och nöta grejer, eller sitta och skriva. Det duger rätt bra för mig. Det här med att ”nu ska vi parta!”, det har aldrig roat mig. Då är jag hellre hemma och gör familjegrejer. Som att sitta och rita med barnen. Vi skaffade en laminator för ett tag sedan och plastade in det mesta som går att plasta in. Vilket slutade med att jag körde sönder den när jag ville laminera en julgransprydnad. Om en kompis ringer och föreslår att ni ska hitta på något, vad ska vara på gång för att du ska bli superexalterad? – Shit vad svårt, svarar Jonas och ser upp i taket. – Kanske se på fotboll. Det brukar jag göra med min fru. Hon är min bästa vän och den jag alltid går till först om jag behöver råd eller någon att gå på konsert med. Men alltså, jag låg och läste en bok om typsnitt häromveckan och tänkte för mig själv: ”Du vet att du är en riktig torris när du läser en bok om typsnitt och längtar efter att få fortsätta”. Jag tyckte det var helt underbart. Jonas funderar en stund – vilket han gör efter varje fråga – och ändrar sig till sist. Nästan. – Vafan, det är klart jag kan uppskatta en fest också. Jag trivs med att ha mycket folk runt mig, vi är en stor familj och det är ofta mycket folk på besök. Men jag sitter gärna för mig själv. Det bästa som kan ske på en fest är att jag hittar någonstans att sitta och läsa en bok. Så var jag som liten också, jag lekte ute i skogen själv. När jag lekte krig med andra var man tvungen att leka död och räkna till fyrtio och sedan vakna till liv igen, det kändes inte trovärdigt. Då lekte jag hellre krig själv. Jag fantiserade och byggde egna världar. I tonåren låg jag hemma på sängen och läste. Jag kanske var lite av en nörd. Vi träffas några dagar senare i Jonas Karlssons skrivarlya som han delar med en regissörskompis. Från sjätte våningen kan han se ut över Södermalm. Han bor med sin fru och tre döttrar några kvarter bort och promenerar hit under de perioder han varje år avsätter för skrivande. I den lilla lägenheten pryder överfulla bokhyllor väggarna och vinylspelaren med tillhörande skivbackar tvingades han flytta hit sedan hans hustru (som Jonas varit tillsammans med i 20 år) uppmanat honom att sälja dem. En whiskyflaska står i köket. Den köpte Jonas när han flyttade in och tillsammans med regissörskompisen smidde planer om att detta skulle vara deras ”mancave” där de skulle sitta på kvällarna och ljuga. Whiskyflaskan är tio år senare oöppnad. Det har inte blivit några sena aftnar i deras grabblya, inga fester, inga tv-spelskvällar. Möjligen unnar sig Jonas att vila på soffan en stund och fundera på historierna som ryms i hans novellsamlingar. Men slutet tänker han aldrig ut i förväg. Han skriver och ser var historien hamnar. Klockan tre går han hem, hämtar döttrarna på dagis och i skolan och kanske lagar mat. Även om just matlagning inte är någon talang han kan addera till sitt cv. På Dramaten finns en kokbok i vilken teaterns alla skådespelare har medverkat med var sitt recept. Jonas valde att berätta hur man lagar en chèvremacka. Två skivor vitt bröd, olja och getost. Kanske lite svartpeppar. Jag frågar Jonas Karlsson om stunder då han känner sig mest lycklig. Han svarar att han har skrivit en novell på temat. Den heter ”Fakturan” och huvudkaraktären i novellen får där plötsligt en faktura på posten: 5,7 miljoner kronor har hans lycka i livet kostat. Själv har karaktären inte märkt lyckan. Jonas säger att han inte kan säga vilka situationer han själv är lycklig i. Plötsligt bara händer det. – Det kan vara en känsla av hur kul jobb jag har, glädjen i att ”nu ska jag få repa den där scenen”. Eller tvärtom, lättnaden i att spela en sista föreställning och sedan veta att jag får jag åka ut på landet. Det kan vara en kväll på soffan bredvid min fru när barnen håller på med sitt och jag plötsligt känner stor lycka. Säger du det då? – Haha, ”vad bra vi har det”, ”det här är ändå livet”. Jonas rabblar floskler och skrattar. Det är väl inget fel att berätta när man är lycklig, det kan smitta av sig då. – Jo, och det har väl hänt. Jag har blivit bättre på att uppskatta lyckan i vardagen. När vi bestämt oss för att tillbringa en dag i parken och plötsligt kommer på att jag har glömt plånboken och måste gå hela vägen hem med vagnar och allt. Det är klart att man då först tänker ”fan, vi skulle ju vara i parken”. Men att då acceptera läget, och i stunden tänka ”det här var dagen då vi fick gå hela vägen hem för att hämta plånboken, men det var också okej”. Det är ingen fara, det är ju bra väder och vi är tillsammans. Sådant har jag lärt mig att uppskatta. Tvärtom då, när är du som mest ledsen och uppgiven? – Jag klarar inte av när jag känner mig jagad från flera håll. Jag stressar lätt upp mig när jag inte får ihop det, när folk har förväntningar och jag inte ens vet om jag kommer att hinna till nästa möte. Det är bland det värsta jag vet. Hur reagerar du då? – Jag blir sur och arg. Otrevlig. Jonas funderar i tolv sekunder, gnuggar sitt ansikte och huvud. – Jag tappar också sugen helt när jag kan se en begränsning i vad jag jobbar med. Jag måste hela tiden kunna hoppas att det som jag gör ska kunna bli stort. När det inte finns så höga ambitioner i projektet försvinner lusten. Något i mig dör när det är för enkelt. Annars kan jag lika gärna stå på Konsum och plasta in salladshuvuden – som jag gjorde någon sommar. Det var ju schyst att jobba med frukt och grönt, stå och tänka på annat. Men när man ska göra något konstnärligt har jag mycket högre krav. Under de senaste åren har flera svenska skådespelare och regissörer rönt stora framgångar internationellt och beskrivs i svenska medier som stjärnor i Hollywood. Är detta en dröm som också Jonas Karlsson bär på? – Jag vill så klart jättegärna göra en stor roll i en Hollywoodproduktion, men samtidigt inte. Jag har min familj nu, jag skriver och är nöjd med den situationen. Ska man åka till USA och söka roller så innebär det otroligt mycket jobb. Man måste provfilma, gå runt med sina arbetsprover, träffa agenter, och framför allt tycka att allt det där är kul, säger Jonas och knäpper med fingrarna för att signalera det höga tempo han beskriver. – Det har kommit intresseförfrågningar från USA, men då har de sagt ”filma dig själv när du läser de här grejerna”. Det känns så lökigt. Vafan, jag är 41 år, hur roligt är det? Jag vill inte sitta själv med en kamera och prata in i den. Det hade varit annorlunda om jag var tjugo. En gång var det så klart den stora drömmen – att bli filmstjärna. Men det har förändrats med åren. Nu tycker jag det är roligast på teatern. Och att skriva. Film är också skitkul, men jag orkar inte mer än en kort period, det är för mycket meck. Det låter lite bortskämt? – Självklart är det ett privilegium att få välja sina roller och avsätta tid bara för att skriva. Också att jag alltid blir lyssnad på. Jag behöver inte ta plats, jag får plats. Men den positionen har jag inte fått, utan jobbat ihop till. Jag har länge arbetat hårt, ofta både dag och natt, och aldrig slarvat. Som skådespelare är man alltid medveten om att karriären kan vara slut när som helst och därför kör man på. Men med åldern har jag slutat tänka så, jag tycker inte längre att jobbet är allt. Om inte Hollywood, vad drömmer du om? – Jag vill bara få fortsätta som jag gör. Blanda lite. Det finns några stora roller jag vill göra på teatern. Jag vill någon gång skriva en roman, om en sådan historia dyker upp. Men jag har ju skrivit tre böcker och vet att det tar ett par tre år att få ihop en. När jag ser på min karriär i det perspektivet inser jag ju att det bara finns ett visst antal böcker man kan hinna skriva under ett liv. Då kan jag få lite dödsångest. Om tre timmar ska Jonas Karlsson stå på Dramatens scen i pjäsen ”Fanny & Alexander” inför fullsatt salong. Vi kör över Skeppsbron, Blasieholmen och förbi Berzelii park. Det ösregnar. Jonas köper med en morotsjuice och sallad från 7-Eleven och visar vägen upp till sin loge. Han delar den med Thomas Hanzon och Jon Karlsson som också är på plats. De tre sätter i gång sin vanliga rutin: att i tysthet spela wordfeud med varandra. Jonas tar på sig sin ”fat suit”, en tjock mage han ska bära under sin smoking. Det är fredagskväll och efter föreställningen ska flera av skådespelarna gå ut och dricka vin. Inte Jonas Karlsson. Han ska promenera hem. I helgen ska han titta på fotboll med sin fru. Rita med barnen. Kanske laga laminatorn. Kanske tillaga en chèvremacka. Kanske med svartpeppar på. Historien får skriva sig själv. Ålder: 41 år. Familj: Fru och tre döttrar. Bor: Lägenhet på Södermalm i Stockholm. Bakgrund: Roller i filmer som ”Sökarna”, ”30 November”, ”Livet är en schlager”, ”Detaljer”, ”Miffo”, ”Hans och hennes” samt i många tv-produktioner och uppsättningar på Dramaten. Aktuell: I ”Fanny & Alexander” på Dramaten och nya komedin ”Cockpit” som har biopremiär den 13 juli, samt nypremiär av ”Scener ur ett äktenskap” på Dramaten i september. 1987 Börjar ekonomisk linje på gymnasiet men inser att det är helt fel. Byter till teaterlinjen – mot inrådan från föräldrar. 1992 Träffar min blivande fru på Stockholms improvisationsteater, som vi båda är med och startar. 1997 Näst sista året på Scenskolan. Under en praktik på Teater Galeasen inser jag för första gången att det verkligen är teater jag vill hålla på med. 2001 Min första av tre döttrar föds. 2007 ”Det andra målet”, min första novellsamling släpps. Det känns spännande och lite farligt. 2010 Mamma går bort. Får mig att inse hur förgängligt livet är och bli mer varsam om detaljerna i vardagen. ”Vi åkte moped, höll i skolrevyn och hade ett humorpunkband ihop. Jonas hade synthlugg. Han har alltid varit rolig, framåt och begåvad. När vi bodde ihop efter gymnasiet ville ingen ta hand om hushållssysslorna, vi väntade liksom ut varandra och julgranen fick stå kvar till midsommar. Nu träffas vi regelbundet och lunchar – alltid på oansenliga, ohippa tråkställen.” Daniel Gustavsson, skådespelare och vän sedan högstadiet. ”Vi var grannar och började umgås för nio år sedan. Han är avspänd och samtidigt överraskande och märklig. Vi kan lyssna igenom en obskyr jazzsamling och plötsligt har det gått tre timmar. Jonas har udda intressen, samlar på litteratur och kan få för sig att han ska läsa en okänd författare från 1500-talet. Då köper han alla böcker som finns av denna och lär sig allt som går. Jonas gör som han vill och har aldrig jagat framgång, antagligen är det därför det gått så bra för honom.” Tobias Falk, filmregissör, kompis och kontorskamrat.


För höga luftföroreningar kan stoppa SL-trafik i Förbifarten

Summary: Trafikverket mörkar om de problem med köer som kommer att uppstå längs Förbifart Stockholm, skriver Mikael Sundström, ordförande i Kollektivtrafikant Sthlm. Halterna av luftföroreningar i de långa tunnlarna förväntas bli extremt höga.

Halterna av luftföroreningar i Förbifart Stockholms långa och djupa tunnlar förväntas bli extremt höga. Sannolikt kommer man av arbetsmiljöskäl inte kunna köra någon SL-trafik på vägen. Ett grundproblem är att Trafikverket mörkar om de köproblem som kommer att uppstå på vägen. Den trögflytande trafiken gör att resenärer utsätts för den hälsofarliga luften under betydligt längre tid än vad Trafikverket ger sken av. Trafikverket har under flera år hävdat att Förbifart Stockholm är bra för den totala miljön i Stockholmsregionen, men har tvingats backa och medger nu att Förbifarten kommer att ge 20–30 fler sjukdomsrelaterade dödsfall varje år. Därutöver kommer en rad andra negativa hälsoeffekter. Halterna av hälsofarliga partiklar i Förbifartens tunnlar beräknas bli 100 gånger högre än på Hornsgatan. Personer som återkommande utsätts för så stor exponering av luftföroreningar har kraftigt ökad risk för hjärt-kärlsjukdomar och ökad risk för allergi och astma. I bilavgaser finns även cancerogena ämnen, utan någon undre gräns där exponering kan sägas vara ofarlig. Det innebär att samtliga resenärer på Förbifarten är utsatta. Men hälsoproblemen kommer att bli ännu mycket större för de busschaufförer som regelbundet trafikerar vägen. En rundringning som Kollektivtrafikant Sthlm har gjort till facksektionerna på de tre stora bussoperatörerna i SL-trafiken visar att Trafikverket trots det inte lämnat någon som helst information eller fört dialog med chaufförerna kring frågan. Att Trafikverket kan gå vidare med planeringen utan att ha löst hälsoproblemen beror på att det till skillnad från luftkvaliteten på gator inte finns någon lagstiftning för luften i tunnlar. Man är alltså inte skyldig att uppnå en viss luftkvalitet för att få genomföra projektet. Anledningen är att exponeringen av luftföroreningar i tunnlar normalt är kort, jämfört med om man bor eller arbetar vid en förorenad gata. Men hur snabb blir egentligen en bil- eller bussfärd genom Förbifarten? Trafikverket pratar om en flexibel hastighet på 80–100 km/tim. Samtidigt visar verkets beräkningar att vägen lockar till sig stora mängder ny trafik och att köer kommer att uppstå redan några år efter invigningen. Enligt Förbifartens förra projektledare kan medelhastigheten i tunneln ligga på 20 km/tim i rusningstid. Det är samma lägsta hastighet som Trafikverket tillåter i Södra länken innan man stänger påfarterna. Det innebär att de som pendlar fram och tillbaka via Förbifarten under rusningstid kommer att utsättas för hälsofarliga luftföroreningar under mer än 1,5 timmar varje dag. För busschaufförer och annan yrkestrafik som färdas i tunnlarna flera gånger under en dag blir doserna av luftföroreningar betydligt högre. Av arbetsmiljöskäl går det antagligen inte att bedriva någon SL-trafik i tunnlarna. Trafikverket har tidigare undvikit problemen med luftföroreningar genom att hänvisa till att elbilarnas andel av trafiken kommer att vara hög när Förbifarten invigs. Detta önsketänkande har man nu fått ge upp. Det vi i stället ser är en ökad försäljning av dieseldrivna bilar, vilket sannolikt ökar partikelproblemen. Åtgärderna man nu diskuterar är problematiska. Att förbjuda eller avgiftsbelägga dubbdäck, som är en stor bov när det gäller partiklar, kan fungera för bilister i centrala Stockholm, men skulle kräva omständliga däckbyten för dem som även använder sin bil i andra delar av Stockholm eller Sverige, där behovet av dubbdäck är större. Idén avvisas också från däckbranschen, som hävdar att halkolyckorna skulle öka. Att använda betong i stället för asfalt på körbanan beräknas ge 5–20 procent lägre partikelhalter, men har en tvärtomeffekt ifall dubbdäcken minskar. Odubbade vinterdäck orsakar högre partikelhalter på betongbeläggning än på asfalt. Och att försöka ventilera bort den farliga luften faller sannolikt på de mycket stora mängder energi som skulle krävas. När syre tillförs ökar dessutom risken för att hälsofarlig ozon uppstår i reaktionen med kväveoxiderna. Trafikverkets viktigaste åtgärd tycks i stället vara att satsa på ett varningssystem om luftkvalitetsförhållandena i tunnlarna. På så sätt kan känsliga personer undvika att köra när halterna är extra höga. Hur busschaufförer ska göra är oklart. Ska de som är känsliga eller oroliga för sin hälsa kunna lämna över bussen till en annan chaufför när Trafikverket tänder sina varningsskyltar eller ställs bussturen in? Och vad ska känsliga resenärer göra, be att få bli avsläppta vid motorvägskanten innan bussen kör ner i tunneln? Gång på gång har Trafikverket fört fram möjligheten att binda samman södra och norra Stockholm med ny kollektivtrafik som en av de viktigaste anledningarna till att bygga Förbifarten. Den Förbifart som nu planeras ser inte ut att ge något alls för SL-resenärerna. Tvärtom slukar den pengar som behövs för att förbättra och bygga ut SL-trafiken. Finns det verkligen en politisk majoritet för en sådan inriktning? Mikael Sundström, ordförande i resenärsföreningen Kollektivtrafikant Sthlm


Glöden flammade upp 13 år efter uppbrottet

Summary: Anna-Lena och Andreas var ”tokkära” i tonåren. Men de klarade inte av att hantera de starka känslorna. När de sågs igen efter 13 år hade båda mognat, men kärleken fanns kvar.

När Anna-Lena och Andreas Sjöström möttes på en parkering, tretton år efter att förhållandet tog slut, var det som om tiden hade stått stilla. Det kändes varken stelt eller konstigt. Från och med nu var det självklart att det var de två resten av livet. De kramades på parkeringen och kysstes i soffan i Anna-Lenas lägenhet en stund senare. I den blev de kvar många timmar medan de pratade om vad som hände den där gången för tretton år sedan. Och vad som egentligen hade hänt nu. Hur det kom sig att Andreas på Anna-Lenas uppmaning kört 30 mil för att ta reda på om det fanns något mellan dem. – Att träffas igen var som att hitta hem. Allt var så nytt, men ändå inte. Jag visste vem hon var i botten, men kände henne inte på ytan. Det var tryggt men ändå spännande, säger Andreas. I tonåren hade de en intensiv kärleksrelation. De möttes på en fest i Härnösand när Anna-Lena var 16 och Andreas 18 år. De lade genast märke till varandra, men Andreas trodde att Anna-Lena var intresserad av hans kompis. Och så blev det också. Anna-Lena och kompisen blev ett par, men de umgicks mycket alla tre. Efter några månader tog det slut mellan Anna-Lena och Andreas kompis, men hon fortsatte att hålla kontakt med Andreas. På ett diskotek förstod Anna-Lena att Andreas var kär i henne. Då insåg hon att hon också kände något för honom. En puss några dagar senare blev starten på förhållandet. – Vi var dunderkära. Jag gick omkring som på moln och det pirrade i hela kroppen, säger Anna-Lena. Men när Andreas ryckte in i lumpen bråkade de på telefon i veckorna och förenades på helgerna. Avståndet, och Andreas tankar på att det faktiskt var kompisens gamla flickvän han var kär i, ledde till grälen. Han mådde dåligt och tyckte inte att han förtjänade att vara kär. Anna-Lena gick in i rollen som den heta och gåpåiga och förstorade bråken. Andreas drog sig undan och Anna-Lena orkade inte tjafsa längre. Efter ett år tillsammans gjorde de slut. Båda grät. För första gången någonsin sa de att de älskade varandra. Sedan skildes de åt. Andreas förbjöd Anna-Lena att någonsin ringa igen. Och hon lydde. – I efterhand förstår jag att det var omständigheterna som drev isär oss. Vi var tokkära men klarade inte av att hantera alla starka känslor, säger Andreas. Anna-Lena åkte till USA som au pair och tog med sig en låda med foton av Andreas. Han bar minnet av Anna-Lena inom sig. Båda tryckte undan känslorna för den andra och lät hjärnan styra – och den påminde om bråken och om att det faktiskt var slut. Efter några år flyttade Anna-Lena till Umeå för att läsa till lärare. En dag ringde Andreas. Det var innan internet och han hade tagit reda på var Anna-Lena fanns genom att fråga runt bland gemensamma bekanta. – Jag var nog fortfarande kär, men det tänkte jag inte erkänna, utan jag ville bara ringa och fråga hur hon hade det, säger Andreas. Anna-Lena blev livrädd när hon hörde vem det var, men de pratade ganska länge. De följande åren hade de telefonkontakt då och då. Ibland pratade de ofta, ibland gick det ett par år utan att de hördes alls. De pratade om livet och saker som gjorde dem glada eller ledsna. Det enda de aldrig förde på tal var sina flick- och pojkvänner, trots att båda tidvis levde i nya relationer. Men så kom den där kvällen 2006, tretton år efter uppbrottet. Anna-Lena såg att Andreas skrivit på en chattsida att han var lycklig efter en fika i Sundsvall. Allt svartnade. Utan att tänka efter föreslog hon att Andreas skulle komma till Umeå så att de fick ta reda på om det var något mellan dem. Andreas sa nej, han skulle träffa sin pappa och svåger. Men nästan framme hos dem ångrade han sig och vände bilen norrut. Vid midnatt möttes han och Anna-Lena på parkeringen. Trots att kärleken var självklar var det inte enbart enkelt att återförenas. Efter ett par dagar var Anna-Lena säker på att hon ville dela resten av livet med Andreas. Men Andreas vågade inte lita fullt ut på att Anna-Lena verkligen var kär. – Och jag var jätterädd för att Andreas skulle ha idealiserat mig under alla år och att han skulle lämna mig när han lärde känna mig igen, säger Anna-Lena. Till en början var de också oroliga för att förhållandet skulle bli som förra gången, med massor av bråk. Men de märkte ganska fort att de mognat. Den explosiva tonårskärleken, där den andra betyder allt, hade ersatts av en mer sansad bild av kärlek och relationer. De är överens om att en förutsättning för att de skulle kunna hitta tillbaka till varandra var att de hade utvecklats var och en för sig. Om de fortsatt relationen ända sedan tonåren hade de knappast varit tillsammans i dag. – Då hade vi mognat tillsammans och fastnat i våra gamla roller. Det hade aldrig fungerat i längden, säger Anna-Lena. Fördelen med att ha varit ihop tidigare var att de hade gemensamma minnen och en grundtrygghet i varandra. Eftersom de redan gått igenom svåra saker tillsammans behövde de inte spela ett spel och gå in i roller. Det fanns heller inga spärrar mot att prata med varandra. Redan första natten redde de ut varför det gick snett första gången. Det kändes viktigt och blev ett naturligt första steg i att börja lära känna varandra på ett djupare plan igen. Att göra det var nödvändigt för att kunna ta beslut om livet. Det var mycket de inte visste om varandra. De började gå på skogspromenader med Anna-Lenas hund och i skogens lugn utforskade de varandra – hur de ser på tillvaron, vad de har för rutiner i vardagen, vilka politiska åsikter de har och många andra saker. Ibland gick de tätt tillsammans, ibland långt ifrån varandra. Ibland var de lågmälda, ibland högljudda. – Som tonåringar diskuterade vi aldrig sådana saker, säger Andreas. De förlovade sig efter ett år, men eftersom de hade skaffat sig var sitt vuxenliv i två olika städer dröjde det två kämpiga år av långdistansförhållande och ett liv i kappsäck innan Andreas fick jobb i Umeå och de kunde flytta ihop. Trå år senare gifte de sig och samma höst flyttade de till hus. De tror båda att de hade levt ensamma om de inte träffats igen. Anna-Lena för att hon inte hade vågat släppa någon annan in på livet och Andreas för att han hade ägnat resten av livet åt att försöka hitta någon som liknade Anna-Lena – utan att någonsin bli nöjd. – Ibland är jag arg för att vi förlorat tretton år tillsammans, säger Andreas. Men jag tröstar mig själv med att vi inte hade varit ihop i dag, om vi fortsatt tillsammans första gången. Och vi har ju faktiskt fortfarande livet framför oss. Vi kan bilda familj och bli gamla tillsammans. Det kommer att vara vi två med var sin rullator på ålderdomshemmet.


Forskningen måste bidra till att klimatmålen uppnås

Summary: Efter Riksrevisionens kritik. Varje år lägger staten två miljarder på klimatforskning. Men det är oklart i vilken mån forskningen faktiskt stöder politikernas uppsatta klimatmål. Därför kommer vi i kommande budgetpropositioner att ge en samlad bild av klimatforskningens resultat, skriver miljöminister Lena Ek.

Klimatfrågans komplexitet och djup gör den närmast unik i politiskt hänseende. Den berör människors livsföring i dag, men har också kopplingar bakåt och långt framåt i tiden. Det vi som politiker beslutar om får med andra ord konsekvenser i flera led, i olika perioder framgent och spänner över flera dimensioner. Det kan påverka alltifrån bensinpris och transportmetoder till vattentillgång och jordbruksproduktion, liksom att det ger effekter för människor i andra delar av världen. Just därför tillhör klimatet de politikområden där relevant vetenskapligt underlag är som allra viktigast. I Sverige är vi glädjande nog välförsedda vad gäller forskning och statistik i en rad olika klimatfrågor. Vi har många forskare vid flera universitet och högskolor vars arbete håller hög internationell klass. Produktionen av klimatvetenskapliga texter har ökat de senaste åren och svenska artiklar citeras ofta, jämfört med annan forskning i Sverige. Dessutom leder svensk klimatforskning till många patent internationellt sett. I kontakten med ministerkolleger i hela världen uppmärksammas jag ofta på hur pass framsynt och avancerad svensk klimatforskning är. Detta konstaterar även Riksrevisionen (RiR) i sin fördjupade granskning av svensk klimatforskning som publicerades i februari. RiR har studerat hur mycket pengar forskningen får, vilka områden den inriktas mot och vilka resultat den lett till. Regeringen har gått igenom rapporten ingående och redovisar i dag sina slutsatser om den i en skrivelse till riksdagen. Av statens samlade forskningsmedel är det cirka 2 miljarder, eller 7 procent totalt, som varje år läggs på klimatforskning. Den största delen av dessa pengar – drygt två tredjedelar – går till forskning om att minska utsläppen av växthusgaser. Huvuddelen satsas på energiforskning och miljöteknik. En av RiR:s övergripande slutsatser är att det finns potential för klimatforskningen att bidra till klimatmålen, som formulerats av regering och riksdag. Men det är oklart i vilken mån forskningen faktiskt stöder målen. Exempelvis styrs energiforskningen i första hand av näringspolitiska mål och har ingen övergripande, uttalad inriktning mot att minska koldioxid-utsläppen. RiR menar också att det finns brister i klimatforskningen vad gäller samordning, uppföljning och samlad strategi. Enkelt uttryckt ser RiR en risk i att svenska politiker har för dålig kunskap om vad denna forskning leder till. Myndighetens granskning är välgrundad och välkommen, men regeringen delar inte alla slutsatser. Vi ser till exempel inget behov av att öka samordningen av klimatforskningen. Det är forskningsfinansiärerna som ska ansvara för detta – inte politikerna. Jag vill däremot se en bättre strategi på plats på myndighetsnivå för att tydliggöra hur forskningen ska bidra till att klimatmålen kan nås. Därför förbereder vi ett uppdrag till Energimyndigheten och forskningsrådet Formas om att ansvara för att deras och andra berörda myndigheters forskningsstrategier kompletteras med denna del. I uppdraget bör det också ingå att föreslå en definition och avgränsning av den svenska klimatforskningen. Det är också viktigt att forskningen följs upp noga, särskilt inom ramen för den strategiska satsning på klimatforskning som presenterades i och med klimat- och energipropositionen 2008. RiR konstaterar att det tog alldeles för lång tid innan de avsatta medlen togs i bruk sedan satsningarna lanserats. Men det måste få ta tid att förbereda och formulera nya forskningsprojekt, liksom att rekrytera kompetenta forskare till de lärosäten som ska utföra arbetet. Efter det inledande året används nu en avsevärt större del av anslagen. Som RiR påpekar är det dock en brist att det saknas en samlad rapportering till riksdagen om klimatforskningens omfattning, inriktning och resultat. Även om så sker vart femte år i Sveriges nationella rapport till FN:s klimatkonvention, måste våra folkvalda få en bättre uppföljning av hur pengarna används och till vad. Regeringen kommer därför i kommande budgetpropositioner att i anslutning till redovisningen av klimatpolitiken ge en samlad och aktuell bild av klimatforskningens resultat. Regeringen har tagit flera initiativ för att stärka forskningens roll på klimatområdet och att få en tätare koppling till forskarsamhället i miljöpolitiken. Nu under våren har en särskild Miljöforskningsberedning tillsatts med tolv framstående svenska forskare. Deras uppgift är att på olika sätt bidra till en klargörande debatt och att lyfta fram, initiera och peka på behov av ytterligare vetenskapligt underlag till miljöpolitiken – inte bara inom klimatområdet. Ett exempel på en övergripande fråga där beredningen kan vara ett bollplank är arbetet med så kallad grön ekonomi och ekosystemtjänster. Dessa frågor lyftes vid den internationella konferensen Stockholm +40 i april och kommer att diskuteras intensivt under FN:s hållbarhetsmöte i Rio i juni. Ett annat exempel är havsmiljön, där beredningen kommer att göra en sammanställning av befintlig kunskap i fråga om ejderns och alfågelns minskade populationer, en nedgång som tyder på allvarliga miljöförändringar i Östersjön. Miljö- och klimatpolitiken bedrivs i ett systematiskt samspel med samhällsutvecklingen i stort. Frågornas utveckling avgörs därför i hög grad och i allt större utsträckning inom en betydligt vidare domän än den traditionellt miljöpolitiska. Det ställer helt nya krav på miljöpolitikens metoder och effektivitet, både i Sverige och internationellt. För att kunna arbeta utifrån dessa förändringar av miljöpolitikens spelplan krävs fortsatta satsningar på miljö- och klimatforskning och ett kontinuerligt nära utbyte mellan vetenskapen och den politiska sfären. Jag är övertygad om att den skrivelse och de förslag vi i dag presenterar för riksdagen utifrån Riksrevisionens rapport, leder till att detta arbete skärps upp. Lena Ek (C), miljöminister


Behovet av folkhögskolor är störst i förorterna

Summary: Traditionellt ligger Sveriges folkhögskolor på landsbygden och i små städer. Men de behövs i storstäderna också, särskilt i miljonprogrammets förorter där många saknar gymnasiebetyg och har svårt att ta sig ut på arbetsmarknaden. Jens Sjöström och Ivar Heckscher kämpar för att få starta en folkhögskola i Alby. Varför är det näst intill omöjligt att starta något nytt? undrar de.

Storstockholm har de två senaste decennierna vuxit med en halv miljon invånare, samtidigt som antalet platser inom vuxenutbildningen stadigt sjunkit och långtidsarbetslösheten bland ungdomar bitit sig fast. Mer än var fjärde elev lämnar gymnasiet med ofullständiga betyg. Folkhögskolorna kan, med sin speciella pedagogik och sin blandning av allmänna ämnen och karaktärsämnen, vara vägen ut för dem som hamnat i en återvändsgränd. Men för att folkhögskolan ska bli ett realistiskt alternativ för fler, måste den få resurser att flytta in i storstadsområdena där behovet är som störst, där den kan göra mest nytta. Det finns ett tydligt samband mellan ofullständiga betyg och arbetslöshet. För att ha en chans på arbetsmarknaden måste man täppa igen kunskapsluckor. Men för många av dem som misslyckats i grundskolan eller gymnasiet är komvux inget alternativ. Det är inte genom att gå tillbaka till samma sorts skolform man får dessa ungdomar att lyfta, de behöver något nytt. Till skillnad från den traditionella skolan styrs inte folkhögskolan av centrala läroplaner. I stället kan de sätta individens behov, bakgrund och erfarenheter i centrum. Folkhögskolans speciella pedagogik, med bland annat små grupper och studier i projektform, i kombination med ett brett urval av karaktärsämnen kan vara precis vad dessa ungdomar behöver för att kunna ta det avgörande steget ut i arbetslivet. Sverige fick sina första folkhögskolor i mitten av 1800-talet, när samhället stod inför stora förändringar. Ståndsriksdagen hade just avskaffats och kommunerna hade fått ökat självstyre. Målet var att ta vid där folkskolan inte räckte till och utbilda nya generationer av aktiva medborgare, som kunde delta i utformandet av det nya samhället. Även dagens samhälle står inför stora utmaningar. Sverige är det land i Europa där urbaniseringen just nu går snabbast. Folkbildningen måste föryngras och förnyas för att hänga med i den utvecklingen. Av tradition finns de flesta folkhögskolor i mindre städer och på landsbygden. Att hamna långt hemifrån och i internatmiljö passar inte alla, av olika anledningar som vi måste respektera. Nya folkhögskolor behövs och behovet är särskilt stort i storstädernas miljonprogramsområden. Men med det nuvarande systemet är det näst intill omöjligt att starta en ny folkhögskola. Det krävs antingen att man tar över en nedläggningshotad folkhögskola och flyttar verksamheten eller att man börjar som filial till en etablerad skola, som är villig att ”bjuda” på överblivna ”deltagarveckor”. Den muslimska folkhögskolan i Kista är ett sådant exempel. Fyra fem ansökningar om att starta nya folkhögskolor har de senaste åren upprepade gånger fått avslag för att det saknats pengar. Av dem kom tre från Storstockholmsområdet, bland annat Fryshuset och Alby folkhögskola. I år har Folkbildningsrådet fått in sju nya ansökningar, varav tre från Stockholm och två från Göteborg. Det är Folkbildningsrådet som beslutar om fördelningen av anslagen. Rådet består av Folkbildningsförbundet, Sveriges Kommuner och landsting samt Rörelsefolkhögskolornas intresseorganisation. Rådet fungerar i myndighets ställe, riksdag och regering har inget inflytande över hur pengarna fördelas. Tanken att folkbildningen ska vara självständig är god, men i takt med att medlen krymper blir det alltmer problematiskt. Rådet fördelar ju pengarna till sina egna medlemmar. Det är nästan omöjligt för nya folkrörelser och andra aktörer att komma in. En oberoende kommission bör skapas, som bevakar objektiviteten i fördelningen av anslag. Som engagerade i föreningen för Alby folkhögskola har vi nu sänt in tre ansökningar om att få starta en folkhögskola i Botkyrka kommun. Två av dem har avslagits, den tredje är under behandling. Vi har för avsikt att driva en folkhögskola med cirkus, film och byggteknik som teman och med möjlighet att läsa in allmänna ämnen för att nå behörighet till högre studier. Skolan ska drivas i nära samarbete med Subtopia, en kreativ sammanslutning av artister och kulturentreprenörer i Alby. Botkyrka kommun är full av unga talanger som vi vill ta tillvara. I väntan på klartecken vill vi försöka hålla så många kurser som möjligt. Förra året arrangerades en fas 3-kurs för långtidsarbetslösa. Tolv kvinnor och män från fem nationer tränade svenska språket och lärde sig mer om svenska samhällsförhållanden. I utvärderingarna berättade deltagarna att de för första gången i sitt nya hemland hade känt sig sedda och delaktiga i ett sammanhang. Det var också första gången någon visat intresse för deras tidigare yrkeskunskaper och erfarenheter. Det gav oss råg i ryggen. Vi vet att vi är rätt ute, vi vet att Alby folkhögskola behövs. Vi är inte ute efter att strypa anslagen till de etablerade folkhögskolorna runt om i landet, de gör ett fantastiskt jobb och har en viktig funktion att fylla. Inte heller menar jag att Alby folkhögskola på något vis ska stå först i kön.Folkbildningsrådet och i sista hand riksdagen som ju bestämmer folkbildningsanslagets storlek måste sätta förnyelsemål för att dels få existerande folkhögskolor att arbeta mer aktivt i storstädernas miljonprogramsområden, dels ge förutsättningar för nya folkhögskolor att växa fram i dessa områden. Samtidigt måste riksdag och regering höja anslaget till folkhögskolornas verksamhet. En uppskrivning med 50 procent under en femårsperiod är högst rimlig. Det kan kombineras med uppdragsutbildningar, till exempel för flyktingmottagande och arbetsmarknadsutbildningar, där folkhögskolornas unika fördelar kan komma till sin rätt. De ofullständiga gymnasiebetygen beräknas kosta samhället 6 miljarder per årskull. Landets folkhögskolor får 1,6 miljarder per år. Vi har inte råd att blunda för behovet av att skapa nya arenor i förorterna där ungdomar och vuxna får en andra chans och kan ta steget från utanförskap till gemenskap och delaktighet. Jens Sjöström (S) kommunalråd i Botkyrka Ivar Heckscher ,samordnare för Föreningen för Alby folkhögskola


Fotbolls-EM: Uefa offside mot rasismen

Summary: BBC-dokumentären ”Stadiums of hate” är för grund för att belägga att rasismen hotar sommarens fotbolls-EM. Men den visar på ett annat problem: fotbollsförbundet Uefas flathet.

Supportrar som heilar, skriker antisemitiska slagord, viftar med nazistsymboler, utstöter apljud mot svarta spelare och deras släktingar... Den som tittat på den omtalade BBC-dokumentären ”Stadiums of hate” har svårt att se Polen och Ukraina som lämpliga arrangörer av sommarens fotbolls-EM. Reportern besöker båda länderna, går på matcher, intervjuar supportrar. Filmens klimax är en scen där ukrainska huliganer misshandlar några indiska gäststudenter, som ironiskt nog håller på samma lag som de själva, utan annan synbar anledning än att offren har fel hudfärg. Så saken är glasklar? Ett frapperande misstag har begåtts vid valet av värdländer? Det beror på hur man ser saken. ”Stadiums of hate” är ett hårt tesdrivet reportage, ett slags brittiskt ”Uppdrag granskning” där det finns ett problem i grunden men där redaktionen valt bort nästan allt som motsäger agendan. År 2010 begicks 133 hatbrott på polska fotbollsarenor, säger reportern med upprörd röst. Jaha? Hur många polisanmäldes? Hur många greps och lagfördes? Vad blev påföljden? Det är ganska viktiga frågor när man ska bedöma hur ett land ser på en viss brottslighet. De incidenter vi ser är vedervärdiga. Man kan säga att ett rasistiskt utbrott på fotbollsläktaren är ett för mycket – men hur vanliga är de i de två värdländerna? Det besvarar inte programmet. Lägg till att redaktionen inte ens kunde visa en korrekt karta över Polen, och att man tycks ha felöversatt den läktarramsa där publiken påstås skrika antisemitiska ramsor, så blir det begripligt varför Polen reagerat med ilska och protester. Även det officiella Ukraina har protesterat mot BBC:s bild av landet. Och huvudfrågan är egentligen en annan. Om nu rasism diskvalificerar ett land från att hålla ett stort fotbollsarrangemang, vilka nationer återstår som lämpliga värdar? Det finns ytterst få europeiska ligor där man inte kunnat göra ett likadant reportage. Varför inte börja i Italien, där till exempel Zlatan Ibrahimovic regelbundet trakasseras med slagord om att han är ”zigenare”? Eller i Tyskland, där våldsbenägna, rasistiska supportrar fortfarande hemsöker fotbollen inte minst i det forna öst. Både Spanien och Portugal har också nyligen haft incidenter med rasistiska supportrar. I Storbritannien har fotbollsvåldet i stort sett försvunnit från arenorna men inte från samhället. Glasgow Rangers har flera gånger straffats för läktarsånger med religiösa hattexter. För alla dessa länder kan hävdas att det bara är en liten del av fansen som missköter sig och att samhällets medvetenhet och beredskap har ökat. Men att det är minoriteter som slåss och hetsar är lika sant i Polen och Ukraina. Det är något BBC ogärna lägger till när den svarte fotbollslegendaren Sol Campbell rekommenderar fans att inte åka till sommarens EM: ”Ni kan komma hem i en kista.” Rasismen är ett problem i samhället och därmed i fotbollen. Just fotbollsvärlden, där människor med alla ursprung blandas på både plan och läktare, har visat sig vara en ovanligt lämplig arena för att bekämpa rashat. I Sverige var rasismen vanlig på läktarna under hela 1980-talet men är nu i stort sett försvunnen. Kampen för tryggare läktare generellt har gått framåt i många länder – men för långsamt. Den viktigaste insikten av ”Stadiums of hate” är att det europeiska fotbollsförbundet Uefa, liksom de flesta nationella och internationella motsvarigheter, fortfarande går till jobbet med skygglappar. Fotbollens makthavare har en tendens att överskatta sportens betydelse (och därmed sig själva) på många områden, men underskatta den på andra. Oviljan att beblanda fotboll och politik är fortfarande stor. Att Ukrainas politiska system är minst sagt demokratiskt tveksamt tycks inte ha spelat in när landet korades till värdnation. I ”Stadiums of hate” säger Uefa i ett uttalande att sommarens fotbolls-EM ”sätter fokus på värdländerna och ger dem en möjlighet att bekämpa sådana samhälleliga problem”, alltså rasismen. I övrigt är det tystnad, förnekanden, nervösa leenden över handslagen i arenornas vip-boxar. Att sätta press på medlemsländerna låter jättekrångligt: Låt oss titta på matchen och tiga. Det som svärtar ryktet för den fina, hyggliga fotbollsfamiljen sopas fortfarande under gräsmattan. Pengarna styr.