”Tuffast för välfärden när fyrtiotalisterna har fyllt 80”

Summary: Välfärdsforskare: Politikerna måste börja diskutera den framtida finansieringen av vård och omsorg – och vad som ska prioriteras i välfärdsstaten.Den demografiska utvecklingen fram till 2050 – med en krympande arbetsför befolkning som ska försörja allt fler äldre – innebär inte att välfärdsstaten blir omöjlig. Ett välavgränsat offentligt utbud kompletterat med marknadsalternativ är en möjlighet som förtjänar en öppen politisk diskussion. Oavsett vad som är önskvärt är det ett faktum att Sverige redan i praktiken slagit in på en väg där människor i ökad utsträckning betalar sin välfärdsservice med egna pengar. Ett sätt att klara äldreomsorgens finansiering är att reformera arbetsmarknaden så att folk vågar byta jobb och orkar arbeta längre än till 65 år, skriver Andreas Bergh.

I dag är 52 procent av Sveriges befolkning mellan 25 och 64 år. Trenden är fallande, och enligt SCB:s prognos har den fallit till 49 procent år 2050. Samtidigt spås andelen äldre öka från 18 till 24 procent. Hur stora förändringar av välfärdsstaten motiverar detta? Debatten är kluven. Å ena sidan finns uppfattningen att inget behöver göras och att det som redan gjorts, exempelvis pensionsreformen, varit onödigt. Å andra sidan är det lätt att hitta mardrömsscenarier enligt vilka stora skattehöjningar krävs bara för att behålla nuvarande servicenivå på välfärden. Av en nysläppt forskningsantologi om åldrande i välfärdsstaten framtagen vid Lunds universitets centrum för ekonomisk demografi, framgår att sanningen förmodligen ligger någonstans däremellan. Prognoser om framtiden är alltid osäkra, men ett antal slutsatser kan ändå dras av forskningen. För det första:Problemet är inte att vi blir äldre. En betydande del av den ökade livslängden är friska år. Forskningen är oenig om den exakta fördelningen, men inte mycket tyder på att den ökade livslängden kommer till priset av försämrad livskvalitet eller en plågsam död. Det är också en vanlig missuppfattning att vård och omsorg inte blir effektivare av den tekniska utvecklingen och därför med nödvändighet kräver mer och mer resurser. Det görs löpande stora tekniska framsteg när det gäller såväl behandlingar, medicinering och verksamhetens organisation. För det andra:Det faktum att vi lever längre är oproblematiskt endast under förutsättning att vi arbetar ungefär samma andel av livet. Konkret betyder det att sysselsättningen i gruppen 65–74 år måste öka, vilket den också gör. Sysselsättningen i denna grupp var 13 procent förra året vilket kan jämföras med 10 procent år 2005. Om trenden håller i sig, kan Sverige sannolikt fortsätta att vara en framgångsrik välfärdsstat. För det tredje:Även om sysselsättningen bland äldre fortsätter att öka, blir det en utmaning att anpassa välfärdssystemen till att människor numera skaffar färre barn. Barnafödandet har numera stabiliserats på en nivå strax under 2 barn per kvinna. Det innebär att ett antal stora årskullar som nyligen börjat gå i pension, kommer att bli försörjda av årskullar som är betydligt mindre. Tuffast blir förmodligen 2020- och 2030-talet, då fyrtiotalisterna är mellan 80 och 90 år. Därefter lär problemet lösa sig på naturlig väg. Den demografiska utvecklingen innebär således inte att välfärdsstaten blir omöjlig. När färre arbetande ska försörja fler äldre, blir det jobbigare för de arbetande oavsett om omhändertagandet sker via välfärdsstaten, marknaden eller inom familjen. Svenska politiker har alltså en konkret men fullt hanterbar utmaning i att hantera äldreomsorg och sjukvård de närmaste 20–30 åren. Sverige har en stolt historia i sammanhanget. 1913 infördes vad som brukar beskrivas som världens första allmänna pensionssystem, efter att många i arbetsför ålder emigrerat till USA och industrialiseringen börjat ta fart. På 1990-talet reformerades pensionssystemet för att vara hållbart under nya villkor. Reformen har bidragit till att den faktiska pensionsåldern stigit i Sverige de senaste åren. Systemet är självbalanserande på individnivå, så att den som går i pension tidigt får mindre utbetalt per månad, och på samhällsnivå, genom att pensionsnivån följer inkomstutvecklingen i samhället. Liknande reformer när det gäller äldreomsorg och sjukvård har emellertid inte genomförts. Flera tänkbara lösningar som dyker upp i debatten är av allt att döma otillräckliga. Det gäller invandring och skattehöjningar. Effekterna av ökad arbetskraftsinvandring är positiva, men inte tillräckligt stora. Även invandrare blir gamla och ska försörjas. När det gäller skattehöjningar finns visst utrymme. Momsen på livsmedel kan höjas till samma nivå som för andra varor. Fastighetsskatten kan göras om så att skatteintäkterna ökar. Merparten av statens skatteintäkter kommer dock från arbete, där Sverige redan ligger så högt att skatterna orsakar betydande problem på arbetsmarknaden, inte minst inom tjänstesektorn. Även om behoven inom sjukvård och äldreomsorg kommer att förhindra stora skattesänkningar framöver, sätter skatternas skadeverkningar alltså en gräns för stora skattehöjningar. Ibland nämns även teknisk utveckling som en tänkbar lösning. Den kommer utan tvekan att underlätta och effektivisera. Men tekniken är också kostnadsdrivande genom att fler tillstånd blir behandlingsbara. Det går med andra ord inte att komma undan en politisk diskussion om hur vård och omsorg ska prioriteras och finansieras. Sverige har i praktiken redan slagit in på en väg som innebär att människor i ökad utsträckning får betala delar av sin välfärdsservice med egna medel. Men trots att det redan förekommer, är detta kontroversiellt. Gamla människors efterfrågan på service är emellertid inte annorlunda än vilken efterfrågan som helst: Den beror på egna preferenser och på plånbokens tjocklek. Höginkomsttagare efterfrågar i dag mer än vad som ryms i det offentligt finansierade utbudet, och en marknad som kompletterar välfärdsstaten har börjat utvecklas. Situationen kan te sig problematisk ur jämlikhetssynpunkt, men för andra delar av välfärdsstaten är det accepterat att det offentliga tillförsäkrar alla en god nivå samtidigt som den som kan betala för mer ur egen ficka får göra detta. Pensionssystemet är även här ett exempel. Oavsett vad som är önskvärt är det förmodligen svårt att förhindra att äldre använder sina inkomster och besparingar för att göra ålderdomen mer behaglig. Ökad avgiftsfinansiering, en ny äldreomsorgsförsäkring eller ett välavgränsat offentligt utbud som kompletteras av marknadsalternativ är alternativ som förtjänar att övervägas i en öppen politisk diskussion. Politiker har hittills varit ovilliga att diskutera prioriteringar inom vård och omsorg, men det betyder inte att behovet av prioriteringar försvinner, bara att prioriteringarna görs utan en politisk debatt. Slutligen bör framhållas att det inte är självklart att sysselsättningen bland äldre fortsätter att öka. Som påpekades av Peter Norman på DN Debatt 3/7 2010 är många svenskar ljumt inställda till att arbeta längre än till 65 års ålder. Tyvärr fungerar den svenska arbetsmarknaden dåligt såtillvida att många stannar kvar på jobb och arbetsplatser där de inte trivs, av rädsla för att inte hitta ett nytt jobb om de slutar. En sådan situation är problematisk även för äldreomsorgens finansiering.I ett ansvarsfullt politiskt hanterande av åldrandet ingår således att reformera arbetsmarknaden så att människor vågar sluta på jobb de inte gillar och orkar jobba längre än till 65 års ålder. Andreas Bergh fil dr och välfärdsforskare vid Centrum för ekonomisk demografi vid Lunds universitet, Ratio och Institutet för näringslivsforskning. Fotnot.Forskningsantologin Bengtsson, T (ed) ”Population Ageing – A Threat to the Welfare State? The Case of Sweden” publicerades den 1 september 2010 av Springer.


”Många alkoholberoende ser sig inte som missbrukare”

Summary: Ny studie på Karolinska institutet: Närmare nio av tio svenskar vill att ansvaret för alkoholvården ska ligga hos hälso- och sjukvården – inte som i dag inom socialtjänsten. Ansvariga politiker har blundat för att det är människor med en välordnad tillvaro som står för merparten av alkoholproblemen. För den här gruppen (cirka 250 000 svenskar) är den existerande vårdapparaten inte attraktiv och de vill inte ha hjälp av den. Ett skäl är att de inte vill etiketteras som ”missbrukare” och beblanda sig med dem som har sociala problem. Det är därför dags att flytta ansvaret för alkoholvården från socialtjänsten till primär- och företagshälsovården. I ett forskningsprojekt på KI som jag leder uppger 88 procent av 3 000 tillfrågade svenskar att hälso- och sjukvården bör ta hand om alkoholvården, skriver Sven Andréasson.

Sedan något år har en missbruksutredning arbetat för att kunna lägga förslag om en förbättrad alkohol- och narkotikavård i Sverige. Ungefär en miljon svenskar dricker mer alkohol än vad som är bra för deras hälsa. Ungefär 300 000 av dem har utvecklat alkoholberoende. Detta gör alkoholberoende till en av de stora folksjukdomarna, i klass med diabetes, astma eller depression. Vårdinsatserna på alkoholområdet motsvarar dock inte på något sätt problemets storleksordning. Hittills har ansvariga politiker och tjänstemän blundat för huvudproblemet inom alkoholområdet – att merparten av alkoholproblemen uppstår bland människor med en ganska välordnad tillvaro. För denna grupp är den existerande vårdapparaten oattraktiv och man varken får eller vill ha hjälp därifrån. Därför är det bara cirka 50 000 personer som nås av behandling, och dessa är i huvudsak personer där beroendet också åtföljs av sociala problem och mer komplexa vårdbehov. Denna grupp ska naturligtvis ha kvalificerad vård men svarar ändå för en mindre del av hela problemet. Vad man förbisett är att merparten av alla alkoholrelaterade problem och kostnader uppkommer i den stora gruppen som inte har de svåraste beroendetillstånden. Denna så kallade epidemiologiska paradox är ett starkt argument för att bredda basen i behandlingen av alkoholproblem utanför den lilla specialistvården. Den första frågan som bör ställas är hur vården eller hjälpinsatserna ska utformas för att nå målgruppen. Symtomatiskt är att debatten hittills har kretsat kring vad tjänstemän och politiker tycker. Frågar man dem som har alkoholproblem framkommer dock en helt annan bild. I ett aktuellt forskningsprojekt på Karolinska institutet har 3 000 svenskar tillfrågats om var man skulle vilja få hjälp om man skulle få alkoholproblem. Här är det endast ett fåtal, 5 procent, som uppger socialtjänsten, medan 88 procent anger sjukvård: specialiserad beroendevård, psykiatri, företagshälsovård och primärvård. Detta står i skarp kontrast till hur alkoholvården i dag är organiserad, där socialtjänsten fortfarande har huvudansvaret. Detta rimmar också illa med ambitionen med brukarmedverkan, det vill säga att ge de berörda ett större inflytande över vården. I fokusgruppssamtal med ett hundratal personer med uttalade alkoholproblem framkom att flertalet av dessa personer ansåg sig dricka för mycket alkohol, men var helt ointresserade av att söka vård. En viktig anledning var att man tog avstånd från de begrepp som används såväl inom vården som i den allmänna debatten. Framför allt accepterar man inte att bli etiketterade som ”missbrukare”. Detta är ett begrepp som rymmer starka negativa värderingar, förknippas med social marginalisering och markerar avståndstagande. Det bidrar i hög grad till att alkoholproblem förblir dolda så länge som möjligt. Det finns många personer med alkoholberoende som kan tillstå att de har ett problem med alkohol, men inte att de är missbrukare och de vill inte beblanda sig med missbrukare. Frågan är varför man fortsätter att välja benämningar som den avsedda målgruppen uppfattar som stötande. Även om flertalet är medvetna om var man kan få hjälp för alkoholproblem vill de inte uppsöka dessa vårdinstanser då de inte uppfattar sig som del av målgruppen där. Många efterlyser att dessa frågor tas upp inom vardagssjukvården, främst primärvård och företagshälsovård. En stor andel av de beroende finns i åldergruppen 18–30 år. För denna åldersgrupp är vården särskilt illa rustad. För många kan internetbaserade program vara bra alternativ, men denna möjlighet används fortfarande i mycket liten utsträckning. Det krävs alltså en bättre förståelse för att det stora flertalet människor med alkoholberoende inte har sociala problem och att detta ställer krav på en breddad behandlingsorganisation. Det mesta talar för att denna breddade verksamhet bör utgå från hälso- och sjukvården, främst primärvården och företagshälsovården. För det första talar rent kvantitativa skäl för detta: ett hälsoproblem som berör 4–5 procent av den vuxna befolkningen kan inte enbart behandlas inom specialistkliniker. För det andra finns det effektiva behandlingsinsatser för alkoholberoende som kan genomföras inom primärvård och företagshälsovård, såväl läkemedelsbehandling som rådgivning. Behandlingsforskningen visar att för den stora majoriteten problemdrickare ger dessa insatser lika bra eller bättre resultat än mer omfattande insatser i specialistvården. Sammanfattningsvis: behandlingen av alkoholproblem måste ut från socialtjänstkontoren till primärvården och företagshälsovården, dit människor är beredda att söka sig. Primärvården och företagshälsovården behöver stödjas till att ta en mer aktiv roll för beroendebehandling. Internetbaserade lösningar bör utvecklas och spridas. Den specialiserade beroendevården behöver anpassa sina verksamhetsformer för att kunna bli mer attraktiv för personer med tyngre problem. Socialtjänstens ansvar att bistå berörda människor med sociala insatser kvarstår, men behandlingsansvaret läggs på hälso- och sjukvården. För detta krävs att det pågående arbetet för att förbättra samarbetet mellan olika vårdgivare fullföljs. Sven Andréasson docent, överläkare Karolinska institutet, Institutionen för folkhälsovetenskap. Expert i alkohol- och narkotikafrågor på Folkhälsoinstitutet. Missbruksutredningen Missbruksutredningens uppdrag är en översyn av den svenska missbruks- och beroendevården utifrån kommunernas, landstingens och statens insatser. Den omfattar alla delar av vården och behandlingen – såväl innehåll och tillgänglighet som ansvar och organisation. Utredningen har definierat målgruppen för uppdraget till personer med ett skadligt bruk av psykoaktiva substanser i form av alkohol, narkotika, läkemedel, dopningsmedel eller som riskerar att utveckla ett sådant bruk. Utredningens slutliga förslag överlämnas till regeringen i november. Karolinska institutets forskningsprojekt presenteras på Läkarstämman i december. Källa: sou.gov.se, m fl


”Städerna går baklänges in i framtiden”

Summary: Stockholm står mitt i ombyggnaden av Slussen, kanske den viktigaste omdaningen av en europeisk storstad på många år. Då förväntar man sig kanske att sätten som vi formar dessa miljöer på skall utvecklas i motsvarande takt. Men icke. Stadsplaneringen präglas av ett centralplaneringstänkande från före andra världskriget, skriver Lars Albinsson, Kai Wartiainen och Janne Sandahl.

I Sverige, som i resten av världen bor nu mer än hälften av människorna i städer. I årets val har för första gången storstadslänen majoriteten av riksdagsmandaten. Städerna pekas också ut som motorer i tillväxten och övergången till ett tjänstesamhälle. Utmaningar finns också, särskilt kring energi, miljö och sociala frågor. I många städer vill man nu förnya centrum, vilka formades som ”fyrkantigt torg med apotek, Konsum och EPA” för ca 50 år sedan. Stockholm står mitt i ombyggnaden av Slussen, kanske den viktigaste omdaningen av en europeisk storstad på många år. Då förväntar man sig kanske att sätten som vi formar dessa miljöer på skall utvecklas i motsvarande takt. Einstein sa ju att man inte kan lösa ett problem med samma metod som skapade problemet. Men icke. Stadsplaneringen präglas av ett centralplaneringstänkande från före andra världskriget; då efterfrågan anses vara för svår att förutsäga styr experter utbudet genom att fastslå vilka legitima ”behov” som finns. Ett tydligt exempel är Slussen. Efter 30 år finns det ingen bred acceptans för något av den mängd förslag som tagits fram. Varför då? Har man engagerat fel arkitekter? Knappast. Svaret finns i processen. Politikerna har i enighet bestämt att Slussen skall vara en "trafiklösning”. Inga större gator skall flyttas, inga trafikströmmar ledas om. Förslag på sådant läggs åt sidan redan på tjänstemannanivå. I debatten omtalas dock Slussen oftast som en unik plats, där man vill vistas och uppleva några av Stockholms mest unika kvaliteter, t ex mötet mellan havet och Mälaren. Dessa två ambitioner går inte ihop. Inom stadsplanering kan man skilja på "plats" eller ett "flöde". Placerar man parkbänkar längs en motorväg (ett "flöde") blir det knappats en bra "plats". Det var t ex först när gator omvandlades till torg och flödena begränsades starkt som Stureplan fick en bra platskaraktär. Det är likaså svårt att ha ett starkt flöde genom en tät stad, vilket lett till kringleder i de flesta städer. Här finns helt uppenbart en stark konflikt mellan allmänheten och politikerna i fallet Slussen. I dag accepterar vi i allmänhet inte centralstyrda teknokratier. (Kommer ni ihåg när Televerket bestämde vilka telefonmodeller som fick användas?) Men i stadsplaneringen lever den och har flera negativa konsekvenser. • Då medborgare och andra intressenter inte involveras startar debatten oftast då grävskoporna kommer. Och förslag som framförs av grävskopor faller sällan i god jord. Detta leder till dyrbara förseningar även om planen var god. • Tjänstemännen blir begränsande för kreativiteten, ramarna de sätter blir styrande och stimulerar sällan nytänkande. • Den ensidiga inriktningen på legitima ”behov” kan leda till att stora värden, även ekonomiska, går förlorade. Vid Slussen ligger priset på byggrätter grovt mellan 12.000 och 24.000 kronor/kvm och beror på balansen mellan flöde och plats. Om det blir ett naket starkt flöde måste man tillåta en exploatering om ca 83.000 kvm för att få in en miljard kronor medan det räcker med ca 42.000 kvm om man skapar en god platskaraktär. Miljardbelopp som alltså kan komma skattebetalarna till godo eller gå förlorade. Detta perspektiv är dock inte viktigt i centralplaneringen. "Vissa projekt måste få kosta" utryckte sig en borgarrådssekreterare när vi förde detta på tal. Planprocessen har inte ändrats nämnvärt sedan förra gången Slussen förnyades. Även då formades den som en trafiklösning. (Arbetet leddes då av Yngve Larsson som uteslutits ur SAP av Branting för sin tyskvänliga linje och som senare låg bakom rivningen av Klara-kvarteren och utformningen av Sergels torg). En stadsplanering i samklang med tiden bör undersöka vilka kvaliteter som olika medborgare (givetvis även kulturliv, handel och näringsliv etc.) skulle vilja se i ett område. Dessa kvaliteter bör i första hand fokusera på vad som skall ske i området, vad människor vill göra där och inte på detaljer i byggnationen. När man bygger t ex ett museum, börjar man med att bestämma vilken sorts museum man vill ha och hur det skall verka, innan man ritar byggnaden. I fallet Slussen har man mer bestämt att det skall vara en ny bro och sedan försöker man diskutera vad denna skall användas till och vad man eventuellt kan göra med resten. Centralplaneringen kan ses som en bakvänd designprocess; först fastställer man ”behov”, utformar en plan och till sist hamnar man i en bred diskussion. En god designprocess debatterar och bestämmer "innehållet" innan man formar "behållaren". Då kan också nya idéer och tankar framföras och prövas. Vi kan lära av bostadspolitiken. 1945 ville t ex majoriteten unga familjer i Stockholm ha egna hus, få föredrog höghus. Detta ignorerades av till stor del av planerarna. Glappet mellan efterfrågan och utbud blev kanske tydligast 1974 då 121.000 personer stod i bostadskö samtidigt som 7.000 oattraktiva lägenheter stod tomma. Centralplaneringen drev också upp byggnadskostnaderna i Sverige till ca 50 procent högre än i övriga Europa och uppemot 3 gånger så höga som i USA. Våra liv har ändrats drastiskt de senaste 50 åren. Vi har dagis och högre utbildning för alla. Konsumtionen har utvecklats enormt, likaså medvetenheten om miljön och resten av världen. Internet, mobiltelefoner låter oss leva på helt nya sätt. Vi reser mer och längre (400.000 svenskar reste till Thailand i vintras). Fler utifrån kommer hit. Vi har 20-växlade cyklar, Goretex-ställ. Homosexuella får gifta sig. Apoteken har både förstatligas och privatiserats under denna tid. Vi har en ny regeringsform, avvecklat tvåkammar-riksdagen och fått en oberoende riksbank. De ”problem” som stadsplaneringen skall ”lösa” är helt annorlunda. Kanske är de inte ens ”problem” utan snarare situationer som rymmer stora möjligheter och som kan få energi, idéer och resurser från många människor i olika roller, bara vi låter dem vara med? Eller skall vi okritiskt fortsätta tillämpa en centralplanering från en tid som få av oss önskar tillbaka? Dessa förnyelseprojekt, med Slussen i spetsen, skulle kunna bli startskottet både för en utveckling där många olika perspektiv på våra liv och drivkrafter i vår vardag möts i stadsbyggnaden. Lars Albinsson, forskare och doktorand i designprocesser, Linköpings universitet och högskolan i Borås. Kai Wartiainen, professor i stadsbyggnad, Creative Director, Pöyry. Janne Sandahl, fd professor i trafikplanering och centrumfunktion vid KTH och IHH, grundare av föreningen Svenska Stadskärnor. Seniorkonsult i Newsec.


”Norge låg bakom vinterns rekordhöga svenska elpriser”

Summary: Elmarknadsforskare: Snäva nationella särintressen får inte styra elmarknaden. Norska Statnetts agerande måste prövas rättsligt.De timmar det svenska elpriset rusade över 10 kronor per kilowattimme pendlade det mellan 40 öre och 1,60 kronor i södra Norge. Utan flaskhalsar i det högspända stamnätet mellan södra Norge och Sverige hade det svenska priset inte överstigit 2,80 kronor. Enligt Energimarknadsinspektionen skapade Statnett medvetet dessa flaskhalsar. Medan svenska industrier tvingades minska sin produktion var det befolkningstäta Osloområdet väl försörjt med billig el. Det är dags att EU-kommissionen rättsligt prövar om agerandet var förenligt med europeisk konkurrenslagstiftning, skriver Sven-Olof Fridolfsson och Thomas Tangerås.

Få har väl glömt hur elpriset exploderade förra vintern. Under enstaka timmar 30-faldigades priset på den nordiska elbörsen Nord Pool och nådde rekordnivån 14,58 kronor per kilowattimme (kWh) torsdagen den 17 december. Mot bakgrund av den gångna vinterns pristoppar tog de nordiska energiministrarna initiativet till en granskning av prisbildningen på elmarknaden. Energimarknadsinspektionen som utför tillsynen över den svenska elmarknaden, presenterade nyligen preliminära slutsatser från granskningen. Rapporten pekar på flaskhalsar i det högspända stamnätet mellan södra Norge och Sverige som en bidragande orsak till de extrema elpriserna i Sverige. I Norden handlas elen på en gemensam elbörs, Nord Pool. Elen fraktas mellan konsumenter och producenter via det sammankopplade nordiska stamnätet och när elen flyter fritt blir priset detsamma i hela Norden. När flaskhalsar uppstår någonstans i stamnätet bryts marknaden i stället upp i olika prisområden. Om priset är högre i Sverige än i södra Norge beror det på att flaskhalsar begränsar exportmöjligheterna av el från Norge till Sverige. Flaskhalsar kan ha dramatiska effekter på priserna. De timmar elpriset rusade i väg över 10 kronor i Sverige pendlade priset i södra Norge mellan 40 öre och 1,60 kronor per kWh. Utan flaskhalsar skulle elpriset i Sverige inte ha överstigit 2,80 kronor per kWh vid något av dessa tillfällen. Enligt rapporten från Energimarknadsinspektionen skapade Statnett dessa flaskhalsar genom att medvetet begränsa överföringskapaciteten i den så kallade Hasle-förbindelsen som knyter ihop södra Norge och Sverige. Den 8 januari stängdes förbindelsen till och med helt och hållet. Motivet bakom Statnetts agerande framgår inte av rapporten. Statnett bär ansvaret för att upprätthålla balansen i det norska elsystemet, det vill säga säkerställa att produktionen och konsumtionen av el sammanfaller vid varje tidpunkt. Detta ansvar kan av leveranssäkerhetsskäl ha tvingat Statnett att strypa utflödet av el till just Sverige för att möta en förväntad effektbrist i södra Norge orsakad av kylan. En mera spekulativ hypotes är att Statnett avsåg att balansera marknaden utan att påtvinga prisökningar på norska konsumenter i den befolkningstäta Osloregionen. Misstanken förstärks av att Statnett rutinmässigt reducerar överföringskapaciteten till Sverige när effektbrist hotar i Oslo. Detta förfarande går under namnet ”Hasle-trappen” enligt Statnetts egen hemsida. Det är allvarligt om Statnett drivs av snäva nationella intressen och regelbundet exporterar prishöjningar från södra Norge till Sverige genom att bilda en konstgjord flaskhals mellan länderna. Konstgjorda flaskhalsar är samhällsekonomiskt skadliga. Till följd av de höga elpriserna i vintras tvingades stora pappersbruk i bland annat Hallstavik och Bråviken minska sin massa- och pappersproduktion med 10 procent (DN Debatt 25/1 2010). Dessa bortfall i svensk elkonsumtion kan ha skett i onödan. Rimligen borde elkonsumenter i södra Norge ha delat bördan och minskat sin konsumtion eftersom en del av effektbristen fanns där. På längre sikt skickar även prishöjningar som uppstår på grund av konstgjorda flaskhalsar felaktiga signaler om var i elsystemet bristerna finns. Till exempel framstår det i nuläget som synnerligen lönsamt att bygga ut överföringskapaciteten mellan södra Norge och Sverige eftersom prisskillnaden är så hög mellan de två prisområdena. Men om flaskhalsen är konstgjord är det inte där problemet ligger. I själva verket kan problemet vara flaskhalsar inom Norges gränser. Att begränsa överföringskapaciteten gentemot utlandet är tyvärr inte ett unikt norskt fenomen. Fram till nyligen har till exempel Svenska Kraftnät, Sveriges motsvarighet till Statnett, regelbundet strypt överföringskapaciteten till Danmark i situationer med hög förväntad efterfrågan i södra Sverige. Misstanken att Svenska Kraftnät diskriminerade danska elkonsumenter ledde till att EU-kommissionen på danskt initiativ startade en förundersökning för att rättsligt pröva om agerandet var förenligt med europeisk konkurrenslagstiftning. Den preliminära bedömningen blev att Svenska Kraftnät sannolikt hade missbrukat sin dominerande ställning. Svenska Kraftnät har rättat sig efter den bedömningen och kommer inte längre att begränsa handeln med el mellan Sverige och grannländerna. EU:s regelverk gav således Danmark möjligheten att rättsligt pröva Svenska Kraftnäts upprepade begränsningar av överföringskapaciteten till Danmark. Svenska Kraftnät uppfattade risken för en fällande dom som överhängande och ändrade sitt agerande. Vi uppmanar därför nu till en rättslig prövning av Statnetts agerande för att motverka att snäva nationella intressen styr elmarknaden i situationer där det råder knapphet på el. Sven-Olof Fridolfsson fil dr i nationalekonomi, verksam vid forskningsprogrammet Elmarknadens ekonomi vid Institutet för Näringslivsforskning (IFN) Thomas Tangerås docent i nationalekonomi, chef för forskningsprogrammet Elmarknadens ekonomi vid Institutet för Näringslivsforskning (IFN)


”Sveriges idrottsminister måste våga satsa på eliten”

Summary: Nio svenska olympier: Regeringen måste öronmärka pengar till SOK:s elitsatsning så att Sverige kan fortsätta skörda framgångar i VM och OS.Den framgångsrika modell som Sveriges Olympiska Kommitté, SOK, arbetat efter under drygt tio år håller på att raseras i det tysta. SOK har inte fått de pengar av regeringen som behövs för en fortsatt elitsatsning. Vi fick hjälp när vi behövde det. Några av oss har tagit steget till de olympiska medaljerna. Några är på väg. Utan stödet från SOK hade resan inte varit möjlig. Om Sverige ska fortsätta vara en idrottsnation att räkna med, måste vi fokusera elitsatsningen på den allra mest talangfulla kretsen. Utan spetskompetens når vi inga framgångar, skriver idrottare från nio olympiska grenar.

För att nå den yppersta toppen i internationell idrott krävs inte bara talang, vilja och engagemang. Det krävs också en professionell och kunnig organisation runt omkring. Vi vet, för vi har alla gjort den resan. Men nu tycks den unika struktur av resurser, utvärdering och kompetens som har möjliggjort många svenska elitidrottares framgångar det senaste decenniet vara hotad. Det gör att vi känner oro för de yngre tjejer och killar som ska skörda Sveriges framtida medaljer. Nu behöver vi en idrottsminister som förstår hur vägen mot internationella framgångar ser ut och är beredd att satsa på det. När Sveriges Olympiska Kommitté, SOK, startade sitt Topp- och talangprogram 1998 i nära samarbete med näringsliv och regering var det startskottet på en upprustning av svensk elitidrott. Alla insåg att den tidigare modellen inte fungerade. Pengarna spreds till förbunden, försvann i svarta hål eller användes alldeles för brett för att få någon rejäl effekt. SOK byggde då upp en liten men effektiv organisation som vässades allt mer under åren. Pengarna hamnade där de gjorde mest nytta. Allt gjordes i nära samarbete med våra landslagsledare, våra tränare och oss själva. Metoden var något helt nytt. Det bröt mot det gamla vanliga sättet att sprida pengar kravlöst och sedan hoppas på resultat. Nu kom riktade satsningar, tydliga krav, kritiska frågor, kvalitetspress och jakt på utveckling. Duktigt folk som visste vad det handlar om låg nära och såg till att det fungerade, experter hjälpte till att finslipa satsningarna, uppföljningar och utvärderingar gav lärdomar och nya öppningar. Varje individ fick äntligen chansen att göra det just han eller hon behövde. Systemet fungerar. Varje krona utnyttjas effektivt och ger resultat också vid VM- och EM-åren mellan OS eftersom stödet är långsiktigt. Nu verkar det som att den framgångsrika modell som SOK arbetat efter under drygt tio år i det tysta håller på att raseras. SOK har inte fått de pengar som behövs för satsningarna på topp- och talangprogrammet, vilket riskerar att få betydande negativa konsekvenser för Sverige som idrottsnation och därmed också bilden av Sverige i världen. Vi vet att det behövs öronmärkta pengar och en tuff prioritering om fler ska få chansen att nå de olympiska prispallarna. Annars är risken att de pengar som finns sprids ut. Det räcker inte att många får lite bättre möjligheter. Sverige som liten idrottsnation måste fokusera elitsatsningen på den allra mest talangfulla kretsen om vi ska hävda oss i konkurrensen. Utan en fokuserad spetskompetens når vi inga framgångar vare sig inom idrotten eller på något annat område i vårt samhälle. Vi fick chansen när vi behövde den. Några av oss har tagit steget till de olympiska medaljerna. Några är på väg. Utan stödet från Sveriges Olympiska Kommitté för att göra det som behövs, och av kompetensen hos personerna som jobbar där, hade den resan inte varit möjlig. Vi har förstått att det nu under några år finns mer pengar för internationella satsningar. Varför stryps då SOK:s möjligheter? De står ju för en metod som bevisligen fungerar. Oavsett hur mycket pengar som finns så måste de satsas rätt. Det handlar inte i första hand om mer pengar utan om att de pengar som finns satsas där de får effekt. Ska Sverige fortsätta att vara en idrottsnation att räkna med måste fler unga få chansen att göra samma resa som vi gjort. Man skall satsa på det som fungerar och hela tiden förbättra. Inte ramla tillbaka till det gamla och börja sprida resurserna utan styrning eller släppa på kvalitetskraven och börja kompromissa i satsningarna. Talangerna som är på väg fram behöver också få stöd av en spetsorganisation som specialiserat sig på och kan internationell toppidrott. Dessutom har skattebetalarna rätt att ställa krav, precis som på alla andra områden, att varenda krona som satsas på idrotten och på dem som vill nå världstoppen verkligen ger resultat och används effektivt. Om regeringen delar vår syn krävs en idrottsminister som vågar visa att internationella framgångar är viktigt för Sverige, men som framför allt ser till att pengarna hamnar där de gör störst nytta. Även om idrotten ska stå fri så är just uppföljningen ett politiskt ansvar som inte går att abdikera från. Ge SOK de pengar som behövs för att genomföra OS-uppdraget lika professionellt som nu. Öronmärk pengar för talangutveckling till SOK där vi vet att kompetensen finns. Vi tror på en ljus framtid för svensk idrott. Det vimlar av talanger i Sverige. Talanger som vårdas ömt av ideellt arbetande idrottsledare, skjutsande föräldrar och stöttande klubbar i alla möjliga idrotter. Men vi vet också att konkurrensen ökar för varje år. Det blir allt tuffare att ta sig hela vägen till världstoppen, framför allt i de olympiska idrotterna. Då måste talangerna få de möjligheter de behöver hela vägen. Därför behöver vi precis som på andra områden i samhället en spetsorganisation som med kunskap och kompetens leder det arbetet. Inom svensk idrott heter den organisationen Sveriges Olympiska Kommitté. Jonas Edman skytte, Therese Alshammar simning, Ara Abrahamian brottning, Carolina Klüft friidrott, Anders Gustafsson kanot, Lassi Karonen rodd, Anette Norberg curling, Björn Lind skidor, Danijela Rundqvist ishockey


Summary: Nio svenska olympier: Regeringen måste öronmärka pengar till SOK:s elitsatsning så att Sverige kan fortsätta skörda framgångar i VM och OS. Den framgångsrika modell som Sveriges Olympiska Kommitté, SOK, arbetat efter under drygt tio år håller på att raseras i det tysta. SOK har inte fått de pengar av regeringen som behövs för en fortsatt elitsatsning. Vi fick hjälp när vi behövde det. Några av oss har tagit steget till de olympiska medaljerna. Några är på väg. Utan stödet från SOK hade resan inte varit möjlig. Om Sverige ska fortsätta vara en idrottsnation att räkna med, måste vi fokusera elitsatsningen på den allra mest talangfulla kretsen. Utan spetskompetens når vi inga framgångar, skriver idrottare från nio olympiska grenar.

För att nå den yppersta toppen i internationell idrott krävs inte bara talang, vilja och engagemang. Det krävs också en professionell och kunnig organisation runt omkring. Vi vet, för vi har alla gjort den resan. Men nu tycks den unika struktur av resurser, utvärdering och kompetens som har möjliggjort många svenska elitidrottares framgångar det senaste decenniet vara hotad. Det gör att vi känner oro för de yngre tjejer och killar som ska skörda Sveriges framtida medaljer. Nu behöver vi en idrottsminister som förstår hur vägen mot internationella framgångar ser ut och är beredd att satsa på det. När Sveriges Olympiska Kommitté, SOK, startade sitt Topp- och talangprogram 1998 i nära samarbete med näringsliv och regering var det startskottet på en upprustning av svensk elitidrott. Alla insåg att den tidigare modellen inte fungerade. Pengarna spreds till förbunden, försvann i svarta hål eller användes alldeles för brett för att få någon rejäl effekt. SOK byggde då upp en liten men effektiv organisation som vässades allt mer under åren. Pengarna hamnade där de gjorde mest nytta. Allt gjordes i nära samarbete med våra landslagsledare, våra tränare och oss själva. Metoden var något helt nytt. Det bröt mot det gamla vanliga sättet att sprida pengar kravlöst och sedan hoppas på resultat. Nu kom riktade satsningar, tydliga krav, kritiska frågor, kvalitetspress och jakt på utveckling. Duktigt folk som visste vad det handlar om låg nära och såg till att det fungerade, experter hjälpte till att finslipa satsningarna, uppföljningar och utvärderingar gav lärdomar och nya öppningar. Varje individ fick äntligen chansen att göra det just han eller hon behövde. Systemet fungerar. Varje krona utnyttjas effektivt och ger resultat också vid VM- och EM-åren mellan OS eftersom stödet är långsiktigt. Nu verkar det som att den framgångsrika modell som SOK arbetat efter under drygt tio år i det tysta håller på att raseras. SOK har inte fått de pengar som behövs för satsningarna på topp- och talangprogrammet, vilket riskerar att få betydande negativa konsekvenser för Sverige som idrottsnation och därmed också bilden av Sverige i världen. Vi vet att det behövs öronmärkta pengar och en tuff prioritering om fler ska få chansen att nå de olympiska prispallarna. Annars är risken att de pengar som finns sprids ut. Det räcker inte att många får lite bättre möjligheter. Sverige som liten idrottsnation måste fokusera elitsatsningen på den allra mest talangfulla kretsen om vi ska hävda oss i konkurrensen. Utan en fokuserad spetskompetens når vi inga framgångar vare sig inom idrotten eller på något annat område i vårt samhälle. Vi fick chansen när vi behövde den. Några av oss har tagit steget till de olympiska medaljerna. Några är på väg. Utan stödet från Sveriges Olympiska Kommitté för att göra det som behövs, och av kompetensen hos personerna som jobbar där, hade den resan inte varit möjlig. Vi har förstått att det nu under några år finns mer pengar för internationella satsningar. Varför stryps då SOK:s möjligheter? De står ju för en metod som bevisligen fungerar. Oavsett hur mycket pengar som finns så måste de satsas rätt. Det handlar inte i första hand om mer pengar utan om att de pengar som finns satsas där de får effekt. Ska Sverige fortsätta att vara en idrottsnation att räkna med måste fler unga få chansen att göra samma resa som vi gjort. Man skall satsa på det som fungerar och hela tiden förbättra. Inte ramla tillbaka till det gamla och börja sprida resurserna utan styrning eller släppa på kvalitetskraven och börja kompromissa i satsningarna. Talangerna som är på väg fram behöver också få stöd av en spetsorganisation som specialiserat sig på och kan internationell toppidrott. Dessutom har skattebetalarna rätt att ställa krav, precis som på alla andra områden, att varenda krona som satsas på idrotten och på dem som vill nå världstoppen verkligen ger resultat och används effektivt. Om regeringen delar vår syn krävs en idrottsminister som vågar visa att internationella framgångar är viktigt för Sverige, men som framför allt ser till att pengarna hamnar där de gör störst nytta. Även om idrotten ska stå fri så är just uppföljningen ett politiskt ansvar som inte går att abdikera från. Ge SOK de pengar som behövs för att genomföra OS-uppdraget lika professionellt som nu. Öronmärk pengar för talangutveckling till SOK där vi vet att kompetensen finns. Vi tror på en ljus framtid för svensk idrott. Det vimlar av talanger i Sverige. Talanger som vårdas ömt av ideellt arbetande idrottsledare, skjutsande föräldrar och stöttande klubbar i alla möjliga idrotter. Men vi vet också att konkurrensen ökar för varje år. Det blir allt tuffare att ta sig hela vägen till världstoppen, framför allt i de olympiska idrotterna. Då måste talangerna få de möjligheter de behöver hela vägen. Därför behöver vi precis som på andra områden i samhället en spetsorganisation som med kunskap och kompetens leder det arbetet. Inom svensk idrott heter den organisationen Sveriges Olympiska Kommitté. Jonas Edman skytte, Therese Alshammar simning, Ara Abrahamian brottning, Carolina Klüft friidrott, Anders Gustafsson kanot, Lassi Karonen rodd, Anette Norberg curling, Björn Lind skidor, Danijela Rundqvist ishockey SOK:s elitsatsning Det s k Topp- och Talangprogrammet startade 1998 som en direkt följd av Stockholms OS-kampanj. Cirka 60 milj kr har satsats per år under de senaste åren. När satsningen var som störst för fem sex år sedan omfattade det 180 idrottare. 2008 var antalet nere i 120. Beroende på övriga inkomster kan stödet till idrottaren handla om allt från 0 kr (endast rådgivningsstöd m m) till 600 000 kr per år. Drygt 30 procent av idrottarna lyckas efter 4–6 år i programmet ta steget och nå medaljkapacitet vid VM/OS. Regeringen beslöt i december 2009 att statsbidraget till programmet i sin helhet ska ingå i det bidrag som tillförs Riksidrottsförbundet. Källa: Jonas Edman och SOK:s verksamhetsberättelse


”Sex efter sextio är det sista sextabut”

Summary: För 35 år sedan blev Erica Jong hela världens kvinnliga sexprofet efter romansuccén ”Rädd att flyga”. Men boken blev missförstådd, tycker hon. Nu har Erica Jong fyllt 68 år och hennes nästa bok ska handla om åldrande, förluster och sex.

Kvinnor har som mest makt när de är för unga för att förstå hur de ska använda den makten, säger Erica Jong, 68 år. – Rädslan för att åldras, för att inte längre vara attraktiv, handlar mycket om rädsla för att förlora makt. – Ska man vara ärlig, och det ska man, så ligger mycket av kvinnors makt i deras utseende, deras sexuella dragningskraft. Det är inte roligt att det är så, men så ser det ut – fortfarande. Och när man väl förstår det, då är det redan för sent. Erica Jong ler. Lite ironisk är hon när hon säger så, men bara lite. Hennes nya, påbörjade romanprojekt handlar om att åldras som kvinna. Det blir en berättelse om förluster, säger hon. Fast allt är förstås inte negativt med att bli äldre. – Sex efter sextio är det sista tabuämnet när det gäller sexualiteten, säger Erica Jong. Det tabut vill jag bryta. Det har mycket med den yngre generationen att göra. Barnen gillar inte tanken på att föräldrarna har sex, de gillar inte tanken på att människor har sex efter femtio, eller till och med efter trettio. I Augusti hade Insidan en artikelserie om äldre kvinnor och sex. Där berättade kvinnor om lust, längtan och passion sent i livet. Men också om hur sexualiteten ibland kan tonas ner och kännas mindre viktig. Båda sidorna känner Erica Jong igen. – Man får inte prata om att äldre kvinnor gillar sex. Men man får inte heller prata om att sex kanske inte känns lika livsavgörande när man blir äldre, även om man fortfarande kan uppskatta det. Den som förväntar sig att allting alltid ska vara likadant får uppleva många frustrationer. Livet förändras hela tiden, på alla sätt, och man är aldrig förberedd på hur. Om det nu är så att kvinnor tappar inflytande när de blir äldre och mindre attraktiva i mäns ögon, vad kan vi göra åt det? – Tja, det kan jag faktiskt inte svara på, säger Erica Jong. Det hjälper inte att bara hävda att äldre kvinnor minsann är lika sexiga som yngre. Jag kan bara säga att världen skulle vara bättre om det var mor- och farmödrar som styrde den i stället för mor- och farfäder. Män har så många problem med andra män, de har svårt att lämna över makten till sina söners generation. Erica Jong är i Sverige för att lansera sin senaste bok, självbiografin ”Förföra demonen, att skriva för livet” (Övers. Annika Preis, Norstedts). Den handlar bland annat om vad som hänt sedan hennes extremt uppmärksammade romandebut ”Rädd att flyga” 1973. Boken har sålts i nästan 20 miljoner exemplar. Genom den blev hon plötsligt hela världens kvinnliga sexprofet. På grund av ett missförstånd, säger hon själv. Budskapet i boken var inte att kvinnor drömmer om det berömda ”knapplösa knullet” som hon skrev om. Fast det tolkades så, särskilt av dem som inte själva läst boken. – ”Rädd att flyga” blev absolut missförstådd. Den lanserades som en sexbok. Men de som läste den på grund av det blev nog väldigt besvikna. Jag ville ge ett kvinnligt perspektiv på sex och samhälle, säger Erica Jong. Under 1960-talet skedde den sexuella revolutionen och unga, moderna kvinnor var med på tåget. Det var bra att kvinnors sexualitet äntligen erkändes, men den skildrades ofta genom manliga ögon och många kvinnor började med tiden känna sig lite lurade. Detta ville Erica Jong berätta om, med uppriktighet och humor. Men i dag är hon ganska så trött på att prata om den saken. Särskilt just nu är hon trött, efter bokmässan i Göteborg och ett otal intervjuer där de flesta velat tala om ”Rädd att flyga”. Förlåt då. Men jag måste ändå fråga en sak till om den boken. Hur kändes det att nästan över en natt bli så otroligt känd, och få så väldigt mycket uppmärksamhet? – Man hamnar i ett slags kris. Man har svårt att hantera uppmärksamheten. Det var också så att folk trodde att jag skulle kunna ge dem personliga råd. Jag fick massor av brev. I ett par år satt jag och skrev långa svar, jag blev så rörd och tagen av hur människor berättade om hela sitt liv. Sedan insåg jag att det var omöjligt att fortsätta så. Vad ville de ha råd om? – Det var framför allt kvinnor som undrade om de skulle lämna sina äktenskap. Än i dag möter jag kvinnor som säger att de lämnat sina män på grund av ”Rädd att flyga”. Men jag vet ju inte om det verkligen är så. Många säger i alla fall att de minns boken så väl, de minns var någonstans de var när de läste den. Det tar jag som fina komplimanger. För Erica Jong är skrivandet ett slags självhjälp, lite som en antidepressiv medicin, säger hon. – Handlar det om stor smärta kan skrivandet i stället göra den ännu mer plågsam för en tid. Fast det finns inget riktigt medvetet val att göra där. Man skriver om det man behöver skriva om. I skrivandet kan hon hantera verkligheten genom att delvis forma den så som hon önskar att den vore, hon kan förverkliga sina önskedrömmar. – Ofta kan jag ta mig igenom smärta genom att skapa historier. Ibland upptäcker jag det inte förrän i efterhand. Men där finns alltid en kärna som är ärlig. Ärlighet är absolut nödvändigt för en författare, säger Erica Jong. I sin nya självbiografi berättar hon om olika smärtsamma och pinsamma upplevelser, som dottern Mollys tidigare drogmissbruk, Ericas eget alkoholmissbruk och om rattfyllan som fick henne att sluta dricka. – När man är ärlig får det konsekvenser. Man blir utskälld, man hänger ut folk. Rädsla för kritik, särskilt från familjen, kan tysta en för en tid, säger Erica Jong, men betonar att hon inte skulle ha skrivit om Mollys problem utan dotterns tillåtelse. Utan uppriktighet blir det ingen förändring, menar Erica Jong. Att skrivande kan leda till förändring, det är hon övertygad om. Särskilt då bokskrivande. För trots ett ständigt brus från nyare medier har boken än i dag en speciell tyngd och auktoritet, tycker hon. – Om man vill lyfta fram ett problem, är det troligare att man lyckas genom en bok än på något annat sätt. Jag blir uttråkad av att läsa om en massa människors åsikter på bloggar och liknande. Man lär sig inget av det, det finns ingen research bakom. Vem bryr sig? – Alla revolutioner startar med böcker. Varje bok startar inte en revolution. Men det är där, i genomtänkta idéer, som en förändring startar. De senaste veckorna har det talats mycket om bestsellerismen, alltså ultrakommersialiseringen av bokbranschen där bara det som säljer räknas, i Sverige. Fenomenet är förstås internationellt. Det finns mycket trivialt och ytligt skrivande, alltför mycket, tycker Erica Jong. Ändå gläds hon åt att så många unga kvinnor skriver i dag – även när det handlar om så kallad chick-lit, eller bloggar. – De är i alla fall inte rädda att uttrycka sig, som vi var på min tid, och det är bra. Malin Nordgren malin.nordgren@dn.se 08-738 11 80


”Domstolen tystar medvetet ned hot och trakasserier”

Summary: Hotade rådmannen vid Malmö tingsrätt: Öppen och ärlig diskussion inom domstolsväsendet är viktig för demokratin. I dag sopas problemen under mattan.Overklighetskänslan i den civila polisbilen var stark och jag förundrades över att jag verkade så lugn. För det var jag inte. Jag var i själva verket mycket rädd. Vi måste nu få ett offentligt samtal om hot och trakasserier som präglas av öppenhet och ärlighet från domstolarnas sida. Huvudinställningen i de fall i Malmö som jag kommit i kontakt med är att incidenter ska tystas ned och att det av informationen till allmänheten inte ska gå att förstå vad som inträffat. Om min nuvarande situation kan leda till en diskussion om ett nytt förhållningssätt, har det jag varit med om de senaste dygnen fört med sig något positivt, skriver Monica Nebelius.

Jag hade just avslutat en stökig första rättegångsdag i det stora och mycket uppmärksammade kopplerimålet i Malmö tingsrätt. När jag lämnade byggnaden gick jag den väg som jag tar varje dag till och från arbetet. Föga anade jag då att jag fem timmar senare – mitt i natten – skulle sitta i en civil polisbil med två i all hast packade väskor för att jag på grund av trakasserier mot mig och min familj inte längre kunde vara hemma. Overklighetskänslan var stark och jag hörde min egen röst samtala med poliserna – samtidigt som jag förundrades över att jag verkade så lugn. För det var jag inte. Jag var i själva verket mycket rädd. Polisen skjutsade iväg mig till annan ort. Frågan om när livet kommer att vara normalt igen hänger i luften. Liksom frågan om när rädslan ska släppa. Det jag utsatts för är något jag kommer att kunna förhålla mig till så småningom. Förmodligen kommer jag att kunna dra erfarenhet av det som skett. Samtidigt tror jag inte längre att det är rätt att endast se det inträffade som ett problem som är hänförligt till mig eller min arbetsgivare. Rädslan är naturligtvis min, liksom att de praktiska problemen på arbetsplatsen är min arbetsgivares. Men att det riktas hot och trakasserier mot personal inom rättsväsendet är emellertid också ett växande problem som rör de grundläggande delarna i vårt demokratiska samhälle. Var och en som i något ärende söker sig till tingsrätten, eller som döms där, måste vid varje tidpunkt vara säker på att den domare som hanterar ett ärende eller mål inte är utsatt för otillbörlig påverkan. Att det i dag finns möjlighet att genom hot och trakasserier påverka rättsväsendet på individnivå är väl knappast förvånande, även om det skrivet svart på vitt inte ser särskilt förtroendeingivande ut. Vi som arbetar inom rättsväsendet – som poliser, åklagare och domare – är enskilda som lever vanliga liv och vi reagerar på samma sätt som andra som utsätts för hot och trakasserier. Med rädsla, oro, ilska och vanmakt. Vissa reagerar mer och vissa reagerar mindre, men alla reagerar och alla blir påverkade. Rättsväsendet är emellertid så utformat att en domare kan ersättas av en annan med samma kompetens vid sådana här händelser. Rättsväsendet är ur det perspektivet inte möjligt att påverka på något otillbörligt sätt. Detta är en väsentlig utgångspunkt för att kunna föra en konstruktiv diskussion i frågan. Vi måste nu få ett offentligt samtal om hur hot och trakasserier faktiskt påverkar hanteringen av ärenden inom rättsväsendet, hur de bör bemötas och hur vi skall förhindra att de ökar i omfattning. Det är en diskussion som bör präglas av öppenhet och ärlighet från domstolarnas sida. Beträffande åklagare som utsätts för hot och trakasserier visas oftast just denna öppenhet och också en tydlighet från myndighetsledningen om att hot och trakasserier aldrig kan accepteras. Som utanförstående betraktare har jag alltid upplevt att de åklagare som drabbas har sin myndighets fulla stöd under hela processen. Jag upplever åklagarna som som väldigt målmedvetna i sin strävan att slutföra de ärenden som de handlägger, trots att de på ett mycket öppet sätt i många fall ger uttryck för rädsla och oro. Bland domare är det annorlunda. Detta påstående grundar jag dels på det jag nu själv upplevt, dels på andra erfarenheter från Malmö tingsrätt där jag är ansvarig för att hantera domare som blivit hotade. Huvudinställningen i de fall som jag kommit i kontakt med är att incidenter skall tystas ned och att den information som lämnas till allmänheten är sådan att det inte skall vara möjligt att egentligen förstå vad som inträffat. Det sopas under mattan. Detta förhållningssätt leder till att man inte kan skapa sig någon uppfattning om omfattningen av hot och trakasserier och att diskussioner som skulle kunna motverka problemet inte kommer till stånd. Dessutom blir resultatet att villkoren för dem som drabbas inte förbättras eller förändras. De förklaringar som lämnats från tingsrättens sida till de här beskrivna rutinerna är att hoten tenderar att öka om domstolen är öppen med vad som inträffat. Frågan är väl om inte just det motsatta är mer överensstämmande med verkligheten. Om domare, som jag i det här fallet, på grund av hot eller trakasserier inte slutför mål som påbörjats – och det inte anges korrekta skäl – skickas i stället signaler att domstolarna skyggar och i realiteten också på något sätt accepterar situationen genom att anpassa sig. Ur ett arbetstagarperspektiv är det också självklart att man måste ha sin arbetsgivares fulla stöd. Jag har själv haft den stora förmånen att ha min familjs starka stöd och i den kretsen ha erfarna personer som kunnat ge rätt råd och fungera som bollplank. I det har jag haft en oerhörd tur. Hot mot rättsväsendets representanter är alltid oacceptabelt. Den rutinmässiga strävan efter att inte redovisa hot och trakasserier mot domare är därför inte bara grumlig och motsägelsefull utan rakt av kontraproduktiv. Det är naturligtvis omöjligt i praktiken att konstruktivt arbeta för att minska ett problem om man samtidigt gentemot omvärlden vinnlägger sig om att förneka existensen av det. Om min nuvarande situation skulle kunna leda till en diskussion om ett nytt förhållningssätt från domstolarnas sida, har det jag varit med om de senaste dygnen fört med sig något positivt. Monica Nebelius rådman vid Malmö tingsrätt


”Nya riksdagen ett bakslag för kvinnors inflytande”

Summary: Fredrika-Bremer-Förbundet: Kvinnorepresentationen i riksdagen sjunker för första gången sedan 1991.Under den kommande mandatperioden är 45 procent av riksdagsledamöterna kvinnor – en nedgång på 2,3 procent. En orsak är SD:s inträde. Av partiets 20 ledamöter är endast 3 kvinnor. Men även i Folkpartiet och Centern tappar kvinnorna mark. De måste börja se mer strategiskt på sina placeringar på listorna, skriver Birgitta Wistrand.

År 1970, vid det första valet till enkammarriksdagen, blev kvinnorepresentationen 14 procent. Under de följande 40 åren lyckades svenska kvinnor och män utan en lag om kvotering att nå fram till näst världsbästa 47,3 procent. Snittet i världen ligger på cirka 18 procent. Vid samtliga val, utom 1991, har kvinnorepresentationen ökat. Många analytiker spådde att Sverige i årets val skulle kunna nå 50/50. En jämställd representation tycktes som något naturligt. På samma sätt som det numer anses självklart att kvinnor både kan och bör ägna sig åt politiska frågor inom alla sektorer. Men detta var före SD:s inträde i parlamentet. Partiets nyvalda ledamöter ger ett tydligt svar på hur partiet ser på kvinnor i politiken. Av partiets 20 ledamöter är nämligen endast 3 kvinnor, det vill säga SD har en femtonprocentig kvinnorepresentation. Samma siffra som den svenska riksdagen fick vid 1970 års val! Och partiledarens svar i tv-studion om kvinnornas roll i partiet på valnatten fick säkerligen många att baxna – troligen även partiets väljare. Åkesson var nöjd och glad då hans fästmö deltagit i valvakan! Men. Jag tycker inte att de övriga partierna kan sitta nöjda heller, även om kvinnorna i vissa partier gått framåt. Nu, när Sverige återigen är i kris och landet står inför en oviss framtid, vem eller vilka anser då att de kan ta oss ur det svåra läget och ge svenskarna framtidstro? Det är trist att konstatera, att det nästan enbart är män som känner sig kallade. Var är kvinnorna; de nyvalda ledamöterna, de framtida ministrarna? Enligt sedvanlig dramaturgi finns naturligtvis en kvinna med i spelet; Mona Sahlin. Hon får nu en uppmärksamhet som aldrig förunnades henne före valet. I rader av program och intervjuer, alltifrån ”Skavlan” till ”Godmorgon världen” och Ekots lördagsintervju avkrävs hon på svar. Partiet anser tydligen att hon ensam skall ta på sig skulden för Socialdemokraternas katastrofval. Var finns resten av partiledningen? Thomas Bodström kanske till och med skulle kunna ångra att han bedrev sin valrörelse från USA. På valnatten framträdde kvinnoförbundsordföranden Nalin Pekgul och LO:s Wanja Lundby-Wedin tillsammans med Sahlin på podiet. Ingen man i sikte som ville dela ansvaret och skammen. Historien upprepar sig. Under finanskrisen, som ju verkligen var ”man made”, lyste kvinnorna också med sin frånvaro. I stället dök männen upp, till och med de som var krisens skapare, och visste svaren. Då var det ingen som skämdes! Tyvärr måste vi konstatera att kvinnor fortfarande avvaktar när det gäller både att utmana och erövra makten för att ta ledningen. Och här handlar det om såväl politisk och ekonomisk MAKT. Det är dags nu! Kvinnor kan heller inte längre finna sig i att vara så konjunkturberoende när det gäller val och mandat, det vill säga bli av med sina mandat när deras parti förlorar röster. Om valet däremot blir en framgång så ökar antalet kvinnor, eftersom de står på platser som ”nästan” är valbara. 2010 års val är ett exempel på det. Folkpartietbehöver exempelvis se över sin representation. Vad har hänt i det jämställda partiet som i förra valet hade 16 kvinnor på sina 28 mandat? Nu får endast 10 kvinnliga ledamöter ta plats i riksdagsgruppen med 24 mandat. Hade männen toppositionerna på listorna? Birgitta Ohlsson och Nyamko Sabuni har ett stort jobb framför sig för att återta bilden av partiet som satsar på kvinnor. Valresultatet för Moderaternavisar däremot vad goda konjunkturer och ökade röstetal kan innebära. Moderatkvinnorna ökar till 46 procent med 12 nya kvinnor, vilket betyder att samtliga 10 nya mandat tillfaller kvinnor och att 2 ytterligare kvinnor slagit ut två män! Intressant att ökningen skett utan varannan damernas. Kanske anar vi slutet på den dolda kvoteringen av män inom Moderaterna. Miljöpartiets goda röstsiffrorborgade för att MP-kvinnorna inte bara behöll sin ställning med drygt 52 procent av platserna utan ökade sin representation till 56 procent.Centerpartiet däremot, som redan hade en dålig representation, är nu nere vid 30 procentstrecket – nedåt 8 procent trots kvinnlig partiledare! Detta är helt emot handboken som ofta framhåller att en kvinnlig partiledare lockar fler kvinnor. Vad har Maud Olofsson gjort för fel i sitt parti när resultatet blivit det motsatta? 1985 låg representationen i riksdagen på 30 procent! KD har däremotnästan behållitsin kvinnorepresentation trots det sämre valresultat och får nästan 37 procent, det vill säga minus 1 procent från förra valet. Men även för KD är det en bit kvar till 50/50. Vänsterkvinnorna fick däremot 11 av 19 mandat och står starka i partiet trots valförlusten, även om de i förra valet hade 64 procent av ledamöterna. Socialdemokratiska kvinnor har tappat marginellt men ligger fortfarande bra till med 54 mandat av 112. Totalt blir representationen under den kommande mandatperioden 45 procent, ett tapp på 2,3 procent och den första nedgången sedan år 1991. Vad kan man lära av detta mer än att bli förvånad och förbannad över SD och deras kvinnoförakt och därmed bristande demokrati? Jo, att många tidigare självklarheter om kvinnorepresentationen kommit på skam och att kvinnor måste se mer strategiskt på sina placeringar på listorna. Jämställdheten måste fortfarande erövras varje dag och nu är dags att kräva åtminstone halva makten! Birgitta Wistrand ordförande i Fredrika-Bremer-Förbundet Moderaterna har 47,3 procent kvinnor i sin riksdagsgrupp under den kommande mandatperioden – inte 46 procent som det felaktigt stod i Fredrika-Bremer-Förbundets artikel i gårdagens tidning. Införd 290910


Summary: Fredrika-Bremer-Förbundet: Kvinnorepresentationen i riksdagen sjunker för första gången sedan 1991. Under den kommande mandatperioden är 45 procent av riksdagsledamöterna kvinnor – en nedgång på 2,3 procent. En orsak är SD:s inträde. Av partiets 20 ledamöter är endast 3 kvinnor. Men även i Folkpartiet och Centern tappar kvinnorna mark. De måste börja se mer strategiskt på sina placeringar på listorna, skriver Birgitta Wistrand.

År 1970, vid det första valet till enkammarriksdagen, blev kvinnorepresentationen 14 procent. Under de följande 40 åren lyckades svenska kvinnor och män utan en lag om kvotering att nå fram till näst världsbästa 47,3 procent. Snittet i världen ligger på cirka 18 procent. Vid samtliga val, utom 1991, har kvinnorepresentationen ökat. Många analytiker spådde att Sverige i årets val skulle kunna nå 50/50. En jämställd representation tycktes som något naturligt. På samma sätt som det numer anses självklart att kvinnor både kan och bör ägna sig åt politiska frågor inom alla sektorer. Men detta var före SD:s inträde i parlamentet. Partiets nyvalda ledamöter ger ett tydligt svar på hur partiet ser på kvinnor i politiken. Av partiets 20 ledamöter är nämligen endast 3 kvinnor, det vill säga SD har en femtonprocentig kvinnorepresentation. Samma siffra som den svenska riksdagen fick vid 1970 års val! Och partiledarens svar i tv-studion om kvinnornas roll i partiet på valnatten fick säkerligen många att baxna – troligen även partiets väljare. Åkesson var nöjd och glad då hans fästmö deltagit i valvakan! Men. Jag tycker inte att de övriga partierna kan sitta nöjda heller, även om kvinnorna i vissa partier gått framåt. Nu, när Sverige återigen är i kris och landet står inför en oviss framtid, vem eller vilka anser då att de kan ta oss ur det svåra läget och ge svenskarna framtidstro? Det är trist att konstatera, att det nästan enbart är män som känner sig kallade. Var är kvinnorna; de nyvalda ledamöterna, de framtida ministrarna? Enligt sedvanlig dramaturgi finns naturligtvis en kvinna med i spelet; Mona Sahlin. Hon får nu en uppmärksamhet som aldrig förunnades henne före valet. I rader av program och intervjuer, alltifrån ”Skavlan” till ”Godmorgon världen” och Ekots lördagsintervju avkrävs hon på svar. Partiet anser tydligen att hon ensam skall ta på sig skulden för Socialdemokraternas katastrofval. Var finns resten av partiledningen? Thomas Bodström kanske till och med skulle kunna ångra att han bedrev sin valrörelse från USA. På valnatten framträdde kvinnoförbundsordföranden Nalin Pekgul och LO:s Wanja Lundby-Wedin tillsammans med Sahlin på podiet. Ingen man i sikte som ville dela ansvaret och skammen. Historien upprepar sig. Under finanskrisen, som ju verkligen var ”man made”, lyste kvinnorna också med sin frånvaro. I stället dök männen upp, till och med de som var krisens skapare, och visste svaren. Då var det ingen som skämdes! Tyvärr måste vi konstatera att kvinnor fortfarande avvaktar när det gäller både att utmana och erövra makten för att ta ledningen. Och här handlar det om såväl politisk och ekonomisk MAKT. Det är dags nu! Kvinnor kan heller inte längre finna sig i att vara så konjunkturberoende när det gäller val och mandat, det vill säga bli av med sina mandat när deras parti förlorar röster. Om valet däremot blir en framgång så ökar antalet kvinnor, eftersom de står på platser som ”nästan” är valbara. 2010 års val är ett exempel på det. Folkpartiet behöver exempelvis se över sin representation. Vad har hänt i det jämställda partiet som i förra valet hade 16 kvinnor på sina 28 mandat? Nu får endast 10 kvinnliga ledamöter ta plats i riksdagsgruppen med 24 mandat. Hade männen toppositionerna på listorna? Birgitta Ohlsson och Nyamko Sabuni har ett stort jobb framför sig för att återta bilden av partiet som satsar på kvinnor. Valresultatet för Moderaterna visar däremot vad goda konjunkturer och ökade röstetal kan innebära. Moderatkvinnorna ökar till 46 procent med 12 nya kvinnor, vilket betyder att samtliga 10 nya mandat tillfaller kvinnor och att 2 ytterligare kvinnor slagit ut två män! Intressant att ökningen skett utan varannan damernas. Kanske anar vi slutet på den dolda kvoteringen av män inom Moderaterna. Miljöpartiets goda röstsiffror borgade för att MP-kvinnorna inte bara behöll sin ställning med drygt 52 procent av platserna utan ökade sin representation till 56 procent. Centerpartiet däremot, som redan hade en dålig representation, är nu nere vid 30 procentstrecket – nedåt 8 procent trots kvinnlig partiledare! Detta är helt emot handboken som ofta framhåller att en kvinnlig partiledare lockar fler kvinnor. Vad har Maud Olofsson gjort för fel i sitt parti när resultatet blivit det motsatta? 1985 låg representationen i riksdagen på 30 procent! KD har däremot nästan behållit sin kvinnorepresentation trots det sämre valresultat och får nästan 37 procent, det vill säga minus 1 procent från förra valet. Men även för KD är det en bit kvar till 50/50. Vänsterkvinnorna fick däremot 11 av 19 mandat och står starka i partiet trots valförlusten, även om de i förra valet hade 64 procent av ledamöterna. Socialdemokratiska kvinnor har tappat marginellt men ligger fortfarande bra till med 54 mandat av 112. Totalt blir representationen under den kommande mandatperioden 45 procent, ett tapp på 2,3 procent och den första nedgången sedan år 1991. Vad kan man lära av detta mer än att bli förvånad och förbannad över SD och deras kvinnoförakt och därmed bristande demokrati? Jo, att många tidigare självklarheter om kvinnorepresentationen kommit på skam och att kvinnor måste se mer strategiskt på sina placeringar på listorna. Jämställdheten måste fortfarande erövras varje dag och nu är dags att kräva åtminstone halva makten! Birgitta Wistrand ordförande i Fredrika-Bremer-Förbundet


”LO och TCO måste kapa de politiska banden till S”

Summary: TCO-chefens tidigare talskrivare: LO:s och TCO:s bindning till Socialdemokratin hindrar fackföreningsrörelsen att utveckla och renodla sin framtida roll. Den politiska symbiosen mellan fackföreningsrörelsen och Socialdemokratin omfattar inte endast LO utan även TCO. Detta trots utfästelser från tjänstemännen att de är partipolitiskt obundna. Jag är för den svenska modellen med kollektivavtal som ger fred på arbetsmarknaden. Men en fortsatt politisk bindning mellan LO/TCO och Socialdemokratin bidrar till fackens minskande relevans och hindrar försöken till nytänkande. Bindningen till Socialdemokraterna är också ett demokratiskt problem eftersom allt färre LO- och TCO-medlemmar röstar på partiet i valen, skriver Ulf Öfverberg.

Facket har problem. Det kanske tydligaste tecknet är den fallande organisationsgraden. Från 1990 till 2008 har den gått från 85 procent till 71 procent av alla anställda. I privat tjänstesektor är den nere i 57 procent. Valresultatet förstärkte också bilden av ett fack som inte är i fas med hur deras medlemmar röstar; allt färre bland LO- och TCO-medlemmarna valde Socialdemokraterna. En viss självkritik finns internt i delar av facket, men på en punkt – den kanske viktigaste – saknas självinsikt och kritiska röster: de politiska banden till socialdemokratin. De historiska låsningarna vid SAP hindrar varje försök till nytänkande. Denna politiska symbios omfattar inte endast LO utan, trots utfästelser om partipolitisk obundenhet, även TCO. För LO är de historiskt starka banden till Socialdemokraterna självklara och något som alla SSU-are får lära sig i den politiska grundskolningen. Det är hederligt så långt, eftersom det sker öppet och högst medvetet. Däremot framstår det som alltmer obsolet eftersom den partipolitiska lojaliteten till socialdemokratin bland LO:s medlemmar inte tillnärmelsevis är densamma i dag som tidigare. Men för TCO, som vill framstå som en aktör med partipolitisk obundenhet, finns det också en stark koppling till socialdemokratin. Den är dock inte uttalad. TCO har formellt alltid varit partipolitiskt obundet. Men denna obundenhet är i dag till stor del endast en chimär. Bindningen till socialdemokratin är något som bidrar till fackens minskande relevans. Det blir tydligt när de ställs inför nya kritiska utmaningar: • Först Vaxholm; vi minns alla det som borgerliga ledarsidor och den nyliberala opinionen gärna upprepar, ropen ”go home”. Vaxholm visar på fackets oförmåga att hantera den tilltagande globaliseringen. • Den andra symbolen var salladsbaren Wild’n Fresh i Göteborg; den som ägaren valde att sälja som en följd av det oproportionerliga agerande som restaurangfacket genomförde. Den konflikten visade på fackets oförmåga att hantera de nya entreprenörerna. • Det tredje exemplet var Byggnadsfackets granskningsarvode som satte ljuset på den politiska kopplingen mellan stora delar av facket och socialdemokratin. Syftet var att finansiera den egna ombudsmannakåren och förbundets politiska aktiviteter. • Den senaste punkten är de förändrade reglerna i a-kassan. Detta har säkerligen bidragit till medlemstappet som i huvudsak drabbat LO och TCO i nämnd ordning. I alla fyra frågorna fanns möjligheten för facket att hitta alternativa och mer konstruktiva positioner utifrån ett mer pragmatiskt synsätt. Detta visade sig dock omöjligt på grund av den politiska likriktningen inom såväl enskilda fackförbund som de två centralorganisationerna. Den svenska modellens framgång har i hög grad byggt på en vilja från fackets sida att bidra konstruktivt i samhällsutvecklingen. Facket fick ett stort inflytande och omfattande frihet att tillsammans med arbetsgivarna utforma spelreglerna för arbetsmarknaden i utbyte mot att facket levererade lugn på arbetsmarknaden, bidrog till rörlighet och tillväxt. En fackföreningsrörelse som köpte löntagarnas trygghet och säkerhet genom att säga ja till det moderna projektet och till en tillväxt-orienterad politik. Ekonomins globalisering och individualiseringen av arbetsmarknaden som följt av service- och tjänsteyrkenas ökande andel av arbetsmarknaden har dock ställt facket inför nya utmaningar som de saknar intellektuella redskap att hantera på grund av sina politiska låsningar. Men fördelarna med kollektivavtalsmodellen består trots dessa förändringar. Kollektivavtalen ger fred på arbetsmarknaden, skapar förutsägbarhet och tydliga spelregler. Modellen blir effektiv eftersom parterna har ett gemensamt ansvar för efterlevnaden. Kollektivavtalen kan också enkelt branschanpassas, vilket innebär en omfattande flexibilitet. Sammantaget innebär detta ett system som är väldigt effektivt och ger oss konkurrensfördelar. Därför är det viktigt att fackens centrala roll i den svenska modellen kan behållas och utvecklas; en utveckling där fackens framtida roll renodlas. Länge var korporativismen ett hinder för mer sunda relationer mellan facken och politiken. Men även om den officiella svenska korporativismen har försvunnit lever en inofficiell korporativism kvar. Den finns kvar som en ekonomisk symbios mellan LO och socialdemokratin men också som politiskt och personellt samarbete. För TCO:s del är kopplingen mellan fack och socialdemokratin inofficiell och till stor del personell. Merparten som är anställda av TCO har ett förflutet, en närvaro och en potentiell framtida karriär inom socialdemokratin. Den obundna partipolitiska inställningen reduceras till en Potemkinkuliss när de personella banden till partihögkvarteret på Sveavägen 68 har denna omfattning. Hade banden varit genetiska hade nästan alla varit släkt med varandra. Dessutom finns det omfattande indirekta kontakter mellan TCO och socialdemokratin. Inför många val har TCO:s ledning haft möjlighet att i förväg ta del av Socialdemokraternas valmanifest för att ge synpunkter. Fram till över förra valet hade även TCO en observatörsplats i Socialdemokraternas partistyrelse. Flera stora politiska utspel från TCO skedde i syfte att stödja den tidigare socialdemokratiska regeringen. Det är ingen slump att TCO i sina politiska ställningstaganden om exempelvis a-kassan, sjukförsäkringen eller skol- och utbildningspolitikens områden i stort sett hamnar på samma linje eller har samma analys som Socialdemokraterna. En mer systematisk genomgång av de remissyttranden som TCO författat under åren skulle sannolikt ge en liknande bild. En stark fackföreningsrörelse med hög organisationsgrad är en omistlig del av den svenska modellen för arbetsmarknaden. Men när nu den fackliga rörelsen står under ett omfattande och utdraget förändringstryck bidrar den politiska bindningen till socialdemokratin inte till att lösa fackets problem. Tvärtom. En fortsatt politisk bindning mellan LO/TCO och socialdemokratin är både ett demokratiskt problem och en dålig strategi för de fackliga organisationernas framtid. Ett demokratiskt problem därför att det inte representerar hur deras väljare röstar. En dålig strategi därför att det reducerar det fackliga uppdraget till det socialdemokratiska uppdraget att leverera arbetarrörelsens respektive medelklassens väljare till det socialdemokratiska partiet. Vi behöver ett fack som koncentrerar sig på sin dubbla uppgift: att företräda sina medlemmars intressen och att bidra till samhällsutvecklingen på ett ansvarsfullt sätt. Då måste de politiska banden kapas och ersättas med en pragmatisk, intellektuell och öppen hållning. TCO bör stå först i tur i denna process. Ulf Öfverberg tidigare anställd på TCO bl a som talskrivare åt ordföranden Sture Nordh


”Vi efterlyser en debatt om invandringens problem”

Summary: Publicister och samhällsdebattörer: En öppnare samhällsdebatt hade försvårat SD:s väg från extremrörelse till riksdagsparti. De etablerade partierna – och medierna – har misslyckats på två fronter när det gäller att stoppa Sverigedemokraternas frammarsch. Dels har det funnits en ovilja att erkänna de specifika problem som finns med invandringen och det svenska flyktingmottagandet, dels har man inte lyckats formulera varför det är något gott. Sverigedemokraterna har inte de korrekta lösningarna på problemen. Men de ställer frågorna, och har vunnit väljarstöd på att andra har försökt att tiga ihjäl dem, skriver Paulina Neuding och Johan Lundberg.

Vi gillar olika. Så lyder Aftonbladets nya slogan för att protestera mot Sverigedemokraterna, i en kampanj som redan samlat 340.000 anhängare. Det välvilliga men infantila tilltalet riktat till tänkande, vuxna människor är en upprepning av det vi såg på så många håll före valet, och som vi menar gjorde det möjligt för Sverigedemokraterna att ta plats i riksdagen. Eftervalsanalyserna har kretsat kring hur Sverigedemokraterna ska hindras från att få något reellt inflytande över den politiska agendan, men SD är än så länge – tack och lov – relevanta främst som symptom på ett större misslyckande. För första gången någonsin har Sverige fått ett parti i riksdagen som har vuxit ur en rasistisk rörelse. Vi menar att en öppnare samhällsdebatt med mer intelligenta argument hade försvårat SD:s väg från extremrörelse för skinnskallar till riksdagsparti med 5,8 procent av väljarna bakom sig. Huruvida vi lyckas stoppa Sverigedemokraternas frammarsch hänger på om vi är beredda att lära av det misstaget. Analyser av valresultatet får utvisa vilka grupper som faktiskt röstade på SD och varför, men undersökningar före valet visade att SD knappast uteslutande stöds av rasister. Själva har vi träffat invandrare som säger sig vara beredda att rösta på SD. Vi har mött enstaka judar som uttrycker sig positivt om SD, och som menar att detta är det enda parti som tar spänningarna mellan olika minoriteter i Sverige på allvar. Det handlar om människor som står långt ifrån den vit makt-rörelse som SD sprungit ur, men som ändå är beredda att låta sig företrädas av ett parti som tills nyligen varit nedlusat av nazister. Detta om något måste betraktas som ett mått på de etablerade partiernas – och mediernas – misslyckande. Det är ett misslyckande vi ser främst på två fronter: 1. Det har funnits en ovilja att erkänna de problem som finns och diskutera möjliga åtgärder. Precis som alla större samhällsomvandlingar har invandringen och det svenska flyktingmottagandet lett till vissa specifika problem, problem som behöver belysas och mötas med rätt åtgärder. Det svenska flyktingmottagandet har alltsedan 1990-talet omgärdats av ett antal tabun som saknar motsvarighet på andra politiska områden. Vi talar utan vidare om huruvida reglerna i sjukförsäkringen leder till fusk, men det är svårare att diskutera huruvida asylreglerna gör det. Vi diskuterar kostnaderna för vården, men den som talar om kostnaderna för flyktingmottagandet kommer att mötas med betydligt större misstro. På så vis förväntas svenska folket överlåta åt politikerna att avgöra invandringens omfattning, lita på att myndighetsmaskineriet sköter flyktingmottagandet rättvist och effektivt, och att de problem som finns på något sätt kommer att försvinna av sig själva. Vi efterlyser i stället en debatt om orsakerna till de problem vi ser och som kan kopplas till invandringen, och hur dessa kan bemötas. Varför är invandrare överrepresenterade i statistik över våldsbrott? Varför lever en stor del av invånarna i många invandrartäta orter på bidrag? Varför upplever invånarna i Rosengård, trots att en stor del lever på offentliga bidrag, en sådan fientlighet mot det svenska samhället att ambulanspersonal inte längre åker dit utan polisbeskydd? Sverigedemokraterna har inte de korrekta lösningarna på dessa problem. Men de ställer frågorna, och har vunnit väljarstöd på att andra har försökt tiga ihjäl dem. 2. Man har misslyckats med att formulera varför ett generöst flyktingmottagande är något bra. Vill vi vinna debatten mot Sverigedemokraterna måste vi kunna formulera varför invandring är något gott, och mer specifikt – varför den invandring vi har till Sverige, med de regler som omgärdar den, är något gott. Förvånansvärt sällan har vi sett att någon som har ”tagit debatten” med Sverigedemokraterna lyckas formulera ett svar på den frågan. Ofta landar man i stället i plattityder om att det är gott med pizza och kebab, eller gör som Aftonbladet och upprepar infantila slogans av typen ”Vi gillar olika”. Anders Johnson, en i övrigt lysande skribent, gjorde ett annat misstag i sin artikel på DN Debatt (15/9), där han visade hur mångkulturalismens och det pluralistiska samhällets möten mellan olika kulturer genererat tillväxt i Sverige och fungerat kulturellt berikande och därmed utvecklat samhället. Men det flyktingmottagande vi har i dag, och de problem och kostnader som kan härledas till detta, har ingen historisk motsvarighet i Sverige. Om vi inte erkänner dessa två misstag och formulerar nya svar, riskerar Sverigedemokraterna att växa sig större. Att – som många nu gör gällande, med hänvisning till situationen i Danmark – se Sverigedemokraternas frammarsch som ett tecken på att dessa problem bör negligeras än mer konsekvent än tidigare är kontraproduktivt. Då riskerar SD att gå från att vara ett symptom på ett misslyckande, till att bli en politisk maktfaktor att räkna med. Det vore den verkliga tragedin. Paulina Neuding chefredaktör Neo Johan Lundberg chefredaktör Axess Neo och Axess Neo är ett magasin om politik, samhälle och framtid som riktar sig till ”människor som söker ett alternativ till mediernas gängse verklighetsbeskrivningar och perspektiv”. Tidningens grundvärdering är liberal. Neo ges ut at Neo samhällsmagasin, webb och idégalleri AB som grundades 2005 av Nicklas Lundblad och Sofia Nerbrand. Axess är en tidskrift inom området humaniora/samhällsvetenskap. Dess målsättning är att fungera som en knutpunkt mellan de akademiska och de publicistiska sfärerna. Axess utges av Axess Publishing som ingår i Nordstjernangruppen. Källa: MagasinetNeo.se, Axess.se


”Så blir Socialdemokraterna på nytt ett statsbärande parti”

Summary: Socialdemokraternas viktigaste misstag har varit att inte se det förändrade Sverige. I stället för att fånga in storstadsmänniskans önskningar och formulera en mer frihetlig vänstervision, har vi valt att sätta klackarna i marken. Medelklassväljare har uppfattat oss som värnare av system, snarare än av medborgares behov. Vi har misslyckats eftersom partiorganisationen speglar det industrisamhälle vi lämnar bakom oss. Unga, rörliga begåvningar i partiet kan inte konkurrera med dem som valt den säkra karriärvägen, ett troget engagemang på hemorten. Först när vi organiserar den nya underklassen, den klassiska arbetarklassen och en ansvarskännande medelklass kan vi på nytt bli ett statsbärande parti, skriver Peter Weiderud.

Vi socialdemokrater har gjort vårt sämsta val sedan Sverige fick allmän rösträtt. Världens mest framgångsrika parti befinner sig i dag i ett sårat tillstånd och vi kommer den närmaste tiden att få höra självkritik som med emfas uttrycker: • Att vi har gått för långt till höger och nu måste återvända till rötterna. • Att det var ett misstag att gå till val med Miljöpartiet och Vänsterpartiet. • Att partiledaren inte räckte till och att det nu åter är dags för en riktig karl. • Att borgerliga medier sänkt oss och att vi behöver egna medier vi kan lita på. Men alla analyser som söker svaren bakåt i tiden kommer att fördjupa vår kris och påskynda vår kräftgång. Vårt problem är att vi är fångna i vår historiska framgång och slutat att gå i takt med tiden. Den förnyelse partiet behöver är en ny samhällsanalys, en modern politik och en i grunden förändrad partikultur och självbild. Mona Sahlin har de erfarenheter, värderingar och styrkor som behövs för att leda organisationen och politiken till förnyelse. Men hon behöver ett parti som är berett att förnyas. Socialdemokratins idé bygger på insikten om att ett jämlikt samhälle är bäst för alla. I resan från brutalt klassamhälle till modernt folkhem organiserade vi dem som fanns på samhällets botten att kräva sin rätt. Vi lyckades väva samman arbetarnas och den växande medelklassens intressen i ett generellt välfärdssamhälle så att vi haft folkets förtroende att leda landet i 65 av de snart 90 år som Sverige haft allmän rösträtt. Ändå föredrar väljarna en politik som väljer det omvända perspektivet – att bygga samhället uppifrån i stället för nerifrån. Vårt viktigaste misstag har varit att inte se det förändrade Sverige. Arbetarklassen har krympt, blivit medelklass och även om vi fortsatt driva de kollektivanställdas intressen har de som främst valt oss av eget intresse, snarare än delat vår vision, sökt sig både till moderater eller sverigedemokrater i hopp om att få det egna intresset mer bekräftat. Den nya underklassen – invandrare och ungdomar som aldrig kommit in på arbetsmarknaden – har vi inte förmått organisera. De röstar ändå på oss, i den mån de röstar och inte hamnat i politisk apati. Några ger oss förtroende på kredit. De vet att det borgerliga alternativet är värre och hoppas att deras behov trots allt ska mötas. Blir vi inte bättre på att formulera ett svar på en tilltagande misär i miljonprogramsområden eller möta ett mångkulturellt samhälles religiösa, sociala och mänskliga rättigheter kan även dessa röster gå förlorade. När jag i valrörelsen tackade en imam i en mellansvensk röd industristad med att jag hoppas vi ska bli värdiga det förtroende som ligger i att nio av tio muslimer röstar rödgrönt, tog han mig avsides och sa: ”Här kommer tio av tio att rösta på er, men detta är sista chansen, Vi har i tio år kämpat för att få en moské. Vi har pengar och lokalpolitikernas löften. Men inget händer.” I storstäderna och universitetsorterna – där det nya tjänstesamhället ersatt industrisamhällets kultur – har en ansvarskännande medelklass uppfattat oss som värnare av system, snarare än av medborgares behov. Man är beredd att betala för ett samhälle som håller ihop, men är skeptisk till kollektiva lösningar och angelägen om att de egna vardagsproblemen kan lösas snabbt och effektivt. Man vill ha valfrihet i skola och vård, men förväntar sig att politikerna tar ansvar för att det inte leder till ökad segregation. I stället för att fånga in storstadsmänniskans önskningar och formulera en mer frihetligt orienterad vänstervision, har vi socialdemokrater valt att sätta klackarna i marken och värna de lösningar vi baxat till historisk framgång. För det är inte idén om det jämlika samhället som blivit omodern. De nya värderingarna är mer jämlika, mer miljömedvetna, mer självständiga, mer toleranta och mer internationellt orienterade, jämfört med industrisamhällets värderingar. Men storstadsväljaren är mindre ideologiskt bunden, ställer större krav på sina politiska företrädare och vill framför allt se lösningar på sina problem. Vi framstår som konservativa, stolta över gårdagen snarare än nyfikna på framtiden. När Moderaterna förändrade sin retorik, stal våra honnörsord och framstod som mindre hotande, var många ur storstadens medelklass beredda att rösta blått. Att slutresultatet blir ett samhälle med ökade klyftor, och att även Sverige kommer att vänja sig vid en permanent underklass, kan vi inte lasta väljarna för. Däremot har vi som socialdemokrater ett stort ansvar, som sett utvecklingen komma, förstått konsekvenserna av den borgerliga politiken, men ändå inte förmått formulera en modern vänsterpolitik. Vi har misslyckats eftersom partiorganisationen speglar det industrisamhälle vi lämnar bakom oss. Möjligheten till politiskt inflytande är kopplat till långt och troget lokalt engagemang. En begåvad 20-åring som engagerar sig blir väl mottagen. Men vill hon söka folkets förtroende genom partiet bör hon undvika att lämna sin hemort. Den begåvning som söker sig till en annan stad för att utbilda sig, till en tredje för sitt första jobb, får chansen till ett utlandsjobb för att så småningom landa i en fjärde stad och full av erfarenhet vilja ta politiskt ansvar, har en närmast hopplös uppgift att konkurrera med dem som valde den säkra politiska karriärvägen – att bli hemorten trogen, som i det gamla brukssamhället. För 30 år sedan speglade en socialdemokratisk riksdagsgrupp eliten av de politiskt engagerade. I dag samlar den eliten av dem som blev kvar. Efter valet av Mona Sahlin som ny partiledare inleddes visserligen en rådslagsprocess för att förnya politiken. Men partikulturen motverkade möjligheten att få in nya idéer, främst genom att grupperna befolkades av dem som burit ansvaret för den tidigare politiken. Under processen bars vi av opinionssiffror som motverkade viljan att tänka nytt. Och innan vi hann gå i mål med vår nya politik, inleddes ett trepartisamarbete som gjorde att rådslaget inte längre blev på allvar. Den nya politiken formulerades i stället i taktiska förhandlingar. Trots det har viktiga förändringar av politiken skett under Mona Sahlins ledning. Hon har visat sin egen lyhördhet för det nya Sverige. Hon har förstått frihetslängtan både hos förortens underklass och storstadens medelklass. Hon har inlett den resan som partiet undvikit alltför länge. Hon kommer att lyckas om organisationen undviker att öppna den mentala bunker av självtillräcklighet vi byggt utifrån framgångarna i industrisamhället. Samarbetet med Miljöpartiet och Vänstern är ett viktigt redskap för detta nödvändiga uppbrott. En frihetlig och framtidsorienterad socialdemokrati måste lyssna in men också göra upp med både vänstertraditionalisternas nostalgi och högerförnyarnas marknadsiver. Den måste organisera den nya underklassen, den klassiska arbetarklassen och en ansvarskännande medelklass. Bara så kan vi bli statsbärande också i det framtida mångkulturella, globaliserade kunskapssamhället. Peter Weiderud ordförande Sveriges kristna socialdemokraters förbund Broderskapsrörelsen Sveriges kristna socialdemokraters förbund, Broderskapsrörelsen, har sitt ursprung i 1920-talets Örebro. Då möttes många kristna med misstänksamhet inom arbetarrörelsen och ifrågasattes samtidigt i sina kyrkor och samfund för att de var socialister. Rörelsen har i dag drygt 3.000 medlemmar, representerade i 22 distrikt och drygt 100 lokalgrupper. Det finns fyra nationella politiska arbetsgrupper, internationella projekt, ett nätverk för muslimska socialdemokrater och nätverket Ung Kristen Vänster. Källa: Socialdemokraterna.se


”Var tredje S-väljare bytte block på grund av Ohly”

Summary: Specialstudie: Socialdemokraterna tappade på grund av rut-avdraget, Vänsterpartiet och kärnkraften.Åtta procent av Socialdemokraternas väljare 2006 övergav partiet i årets val och bytte block. Avdraget för hushållsnära tjänster, samarbetet med Vänsterpartiet och hållningen till kärnkraften var de viktigaste orsakerna. 64 procent av de som röstade socialdemokratiskt 2006 anser att partiet talat för lite om tillväxt och framtidens jobb. För att bryta Moderaternas ställning som den nya tidens dominerande parti måste S vinna tillbaka medelklassväljarna, skriver Carl Melin.

37 procent av de socialdemokrater som bytte politiskt block i årets val gjorde det på grund av partiets hållning i frågan om avdraget för hushållsnära tjänster. 32 procent lämnade Socialdemokraterna på grund av samarbetet med Vänsterpartiet. 26 procent motsatte sig Socialdemokraternas hållning till kärnkraften. Detta framkom när United Minds på valdagen intervjuade 1 500 personer som röstat i riksdagsvalet. Vår undersökning visar att sammanlagt åtta procent av de väljare som 2006 röstade på Socialdemokraterna i år röstade på Alliansen. Dessa blockbytare utgör tre procent av den totala väljarkåren. Av de som övergett Socialdemokraterna gick den största gruppen direkt över till Moderaterna. För andra valet i rad sker alltså den största rörelsen från S till M. Socialdemokraterna har historiskt haft den dominerande ställningen i svensk politik genom att partiet både har kunnat behålla traditionella kärnväljare och vinna den breda medelklassen i mitten. I årets val övertogs den positionen som dominerande politisk kraft av ett annat parti. Sverigedemokraternas valframgångar har inte påverkat Socialdemokraternas utfall i någon större utsträckning. I stället är det i huvudsak från Alliansen som Sverigedemokraterna har plockat röster. Bland unga väljare har De rödgröna ett övertag, vilket inte minst beror på Miljöpartiets popularitet i denna grupp. Alliansen har sin starkaste väljarbas i den breda medelklassen. När väljarna i United Minds undersökning fick ta ställning till ett antal påståenden menade hela 45 procent att Socialdemokraterna har givit Vänstern för stort inflytande över politiken. 44 procent säger detsamma om Miljöpartiet. Mer intressant är att 64 procent instämmer i påståendet att Socialdemokraterna pratar för lite om tillväxt och om framtidens jobb och lika många tycker att Socialdemokraterna inte ”representerar mig och min livssituation”. Den typ av mittenväljare som tycker att det är viktigt både med tillväxt och företagande, och med en bra välfärd, har historiskt röstat socialdemokratiskt men röstar nu på Moderaterna. Det rödgröna samarbetet må ha enat oppositionen men både Vänsterpartiet och Miljöpartiet verkar också ha skrämt bort väljare från S. Den negativa publiciteten kring Mona Sahlins person (se DN Debatt 18/9) kan inte förklara utfallet i valet. Fredrik Reinfeldts förtroendesiffror har under lång tid legat högre än Sahlins och ändå har De rödgröna under större delen av perioden haft övertaget i opinionsmätningarna. Svenska väljare röstar inte primärt på partiledare utan på partier. När vi ser tillbaka på mandatperioden ser vi att den stora väljarflykten från Socialdemokraterna skedde i samband med att Vänsterpartiet togs in i det rödgröna samarbetet, och i maj i år när de rödgröna budgetförslagen presenterades. När de skarpa skatteförslagen lades fram på bordet övergav många mittenväljare Socialdemokraterna för Alliansen. Det har också skett en ideologisk förskjutning inom väljarkåren. I de senaste valen har fler väljare placerat sig till höger än till vänster. Det är än tydligare i år då 38 procent av väljarna uppger att de betraktar sig som höger, 30 procent som mitten och 28 procent som vänster. Bland mittenväljarna samlar De rödgröna 46 procent och Alliansen 47. De rödgröna behöver framöver vinna minst 60 procent av mittenväljarna när andelen som står till höger är så mycket större än den del som står till vänster. Detta väcker stora frågor om innehållet i den socialdemokratiska politiken och förhållandet till Vänstern och Miljöpartiet. För att Moderaterna inte ska spela rollen som den nya tidens dominerande parti måste Socialdemokraterna vinna tillbaka de för regeringsmakten avgörande medelklassväljarna. Den uppgiften pekar nog snarare bakåt mot Tage Erlander och Ingvar Carlsson, än mot mer av Lars Ohly och Peter Eriksson. Carl Melin opinionschef United Minds


Gitarren är honom trogen

Summary: Janne Schaffer är en av landets främsta musiker. Under sina 40 år som kompositör och gitarrist har han samarbetat med såväl Abba som Lasse Åberg. I sällskap med gitarren har han bearbetat både glädje och sorg. Janne Schaffer

– Jag uttrycker mig bäst med gitarr. Jag har ett stort uttrycksbehov och kan förmedla många känslor genom gitarren, förklarar Janne Schaffer sin relation till instrumentet som varit hans trognaste följeslagare. Då och då kastar han med sitt böljande, långa silverhår mot Universal records svarta fåtöljer. Ett tecken på eftertanke, för han bemödar sig att svara uppriktigt. Däremot dröjer det ett tag tills tungan visar sig, den som rör sig från ena kinden till den andra när han lirar. Rörelsen är inget han rår över, förklarar han, utan är en autonom reflex som sätts i gång då han koncentrerar sig. Och mycket riktigt, så snart han letar i minnets skafferi efter storheterna han samarbetat med får tungan liv: Abba, Björn J:son Lindh, Ted Gärdestad, Lasse Åberg, Rune Gustavsson och Dizzy Gillespie är bara några. Startskottet för hans – hittills – 40-åriga musikerkarriär var Björn Skifs album ”Both sides now”. Tre år senare, 1973, toppade hans första soloskiva ”Janne Schaffer” listorna. Vilket gav lusten att komponera och spela än mer bränsle. Det har blivit en diger produktion på omkring 5 000 låtar som han medverkat i, varav cirka 50 med Abba. För att inte nämna alla bejublade live-framträdanden, som med bandet Electric Banana Band. Trots den annalkande 65-årsdagen har han inga planer på att pensionera sig. – Jag jobbar alltid för att det är så roligt. Det håller mig i gång. Jag vilar i min musik. Dels när jag skriver, dels när jag spelar på scen. Allt detta hade kunnat gå om intet utan vurmen för träslöjd. Först hade hans mor som var musiklärarinna försökt förmå sjuårige Janne att öva piano i deras vardagsrum i Stockholmsförorten Blackeberg. Snart tröttnade han. – Mamma hade för många elever så skalorna var redan utnötta i mina öron. Fem år senare var han inne i sitt nästa träslöjdsprojekt. Efter att ha lyckats både med bord och brosch (som blev en present till mor), skulle han bygga en akustisk gitarr. En likadan gitarr som slöjdläraren hade hängande i klassrummet. Utrustad med sin egenhändigt byggda gitarr och en ackordbok förkovrade sig autodidakten Schaffer i musiken. Den livslånga relationen till gitarren har vuxit allt starkare och varit en lisa efter broderns bortgång 1983. – Tur att jag haft musiken. Därigenom har jag kunnat bearbeta både glädje och sorg. Det är absolut inte flykt. När jag spelar skänker musiken mig frid i själen. Eyal Sharon Krafft/TT Spektra familj@dn.se Gratuleras till: Fyller 65 år den 24 september 2010. Gör: Musiker och kompositör. Bor: Bromma. Familj: ”Ja.” Aktuell: Firar 40-årsjubileum som musiker. Detta föranleder en konsert på Nalen, liksom en samlingsbox med soloplattorna. Medverkar i engelska ITV med en 90 minuters dokumentär om Abba och musikerna bakom. För 18:e året i rad håller han julkonserter. Skriver musik till Lasse Åbergs nästa film. Karriär i korthet: Inledde karriären 1970 som yrkesmusiker med Björn Skifs album ”Both sides now”, och spelade in en skiva tillsammans med gruppen Opus III. Genombrott med soloskivan ”Janne Schaffer” 1973. Bildade Electric Banana Band med Lasse Åberg och Klasse Möllberg 1980. Så firas födelsedagen: Med en konsert, antagligen i oktober. Om att fylla 65: ”Jag känner mig inte alls som pensionär. Jag ska jobba så länge fingrarna orkar (han visar upp sina släta fingrar), hjärnan hänger med och publiken kommer.” Eget skivbolag: ”Jag har skivbolag sedan 26 år tillbaka. Ingen skiva har gått med vinst, men den konstnärliga friheten är viktig för mig.” Hårklippning: Nix. ”Håret har blivit en del av min identitet.” Fyra gitarrer han håller särskilt kära: Gibson Les Paul 59, Larrivée, Takamine och Bohlin. Favoritmusik: Allätare. Filmfavoriter: ”Allt utom actionrullar.” Senaste läst bok: Eric Claptons biografi . Fritidsintresse: Golf, skidåkning och titta på friidrott. Bästa hemmasysslor: ”Vila och öva.” Saker som engagerar: Samhällsfrågor, speciellt miljö. Styrka: Tålamod. Svaghet: ”Har jag säkert.” Blir lycklig av: ”När jag har gjort något jag är nöjd med.”