”Sverige måste hjälpa u-länder att hejda fågelinfluensan”

Summary: Experter: Vi måste hjälpa till utomlands att rusta upp djurhälsan – annars hotas på sikt även människors hälsa i Sverige. En globaliserad värld kräver att djurhälsofrågorna fungerar i alla länder. Glöm inte att alla stora farsoter som satt skräck i västvärlden de senaste årtiondena – hiv, sars och fågelinfluensa – har sitt upphov i djurriket. Stämningen var ödesmättad när man förra året letade döda viggar utanför Oskarshamn. Men risken är stor att vi glömmer bort fågelinfluensan när den inte längre upplevs som ett hot mot människor i den rika världen. Fortfarande hotar sjukdomen fattiga människors försörjning särskilt i Afrika. Sverige bör vara förutseende och hjälpa till att bygga upp en djurhälsovård i afrikanska länder. I längden är det avgörande också för hälsoläget i Sverige, skriver forskarna Ulf Magnusson, Lantbruksuniversitetet, och Inge Gerremo, Sida.

Den gångna veckan var det ett år sedan det första fallet av den farliga varianten av fågelinfluensa diagnostiserades i Sverige. I tv såg vi hur smittskyddsutrustade svenska veterinärer letade efter döda viggar i Oskarshamnstrakten och på svarta löpsedlar kunde vi läsa om hur dödsbringande gäss skulle nå Öland inom 24 timmar. Vi kände den ödesmättade stämningen. Ett effektivt och resursstarkt maskineri med välutbildade experter från Jordbruksverket i spetsen tog sig dock an denna viktiga uppgift. Det fanns både kompetens och beredskap för ett utbrott i Sverige. Samtidigt passerade livet i stort sett som vanligt i många afrikanska länder. De medicinska myndigheterna och deras motsvarighet på djurhälsoområdet hade fått information från Världshälsoorganisationen (WHO) och FN:s jordbruks- och livsmedelsorganisation (FAO) om de risker som förelåg med fågelinfluensan, men den aktuella beredskapen förblev låg. Skälet till det var och är att resurserna är synnerligen begränsade, ibland obefintliga. Man förlitade sig i stor omfattning på den expertis som skulle kunna flygas in i händelse av ett sjukdomsutbrott. Under året som gått har vi hört om utbrott i ett antal afrikanska länder, med några dödsfall bland människor. Nyligen uppmanade FAO Nigeria att öka kontrollåtgärderna på gårdar där fjäderfä föds upp och på marknader, i syfte att förhindra spridningen av fågelinfluensan och minska risken att människor blir smittade. FAO konstaterar att viruset fortfarande är i omlopp bland grupper av fjäderfä i landet. Viruset sprids med stor sannolikhet längs de stora handelsvägarna inom Nigeria. Spridningen av viruset försätter grannländerna i fara. En ökad kontroll skulle se till att länder upptäcker spridning av viruset snabbare. Sjukdomen verkar alltså nu vara etablerad i Afrika. Riskerna för större spridning och utbrott i denna världsdel är överhängande. Motsvarande risker finns i flera asiatiska länder, som Vietnam, Thailand och Indonesien, där vi redan sett ett antal utbrott. Emellertid är beredskapen och förmågan att hantera situationen där generellt betydligt högre än i de flesta afrikanska länder där fågelinfluensan finns. WHO rapporterar om 274 fall hos människor sedan den farliga varianten av fågelinfluensan började spridas 2003, 167 av dessa har lett till döden. Samtidigt rapporterar den internationella djurhälsoorganisationen OIE att sjukdomen diagnostiserats hos fåglar i ett 60-tal länder. Åren 2003–2004 avlivades eller dog 44 miljoner höns och kycklingar i Vietnam, motsvarande 17,5 procent av landets fjäderfäbestånd. Världsbanken beräknar att detta kostade cirka 1,5 procent av Vietnams BNP. Vi skall då betänka att majoriteten av hönsen i Vietnam, liksom i många andra asiatiska och afrikanska länder, föds upp på bakgården hos fattiga familjer. Sjukdomen är alltså ett stort djurhälsoproblem med betydande och alarmerande konsekvenser för människor som lever i fattigdom. Självklart finns fortfarande risken att viruset förändras och sprids från människa till människa. Hittills finns dock inga sådana fall rapporterade, och risken för en influensapandemi bland människor är inte direkt överhängande. FN och dess underorganisationer betraktar således fågelinfluensan i nuläget främst som ett djurhälsoproblem med åtföljande problem för människors matförsörjning och ekonomi. Det är dock inte bara de små men viktiga inkomsterna från ägg- och fjäderfäförsäljning på lokala marknader som försvinner. Även regional och internationell handel drabbas. Vi ser tydliga paralleller med attityden till hiv/aids-frågan: När sjukdomen först upptäcktes framstod den som ett kolsvart hot mot vår (västerländska) civilisation och vårt sätt att leva – engagemanget från medier och politiker var stort. När vi sedan lärde oss att bättre skydda oss mot och behandla sjukdomen har engagemanget minskat. Samtidigt fortsätter en mänsklig hiv-katastrof i stora delar av Afrika och i andra delar av världen. Detsamma gäller fågelinfluensan. När det ”bara” är försörjningen för människor i fattiga områden som hotas svalnar engagemanget. Fågelinfluensan kan ses som ett av många fattigdomsproblem som är knutna till smittsamma sjukdomar hos djur. En gemensam nyttighet som en nationell djurhälsovård är avgörande för fattigdomsbekämpningen i ett flertal av de afrikanska länderna. För detta krävs ett långsiktigt arbete med att bygga upp de institutioner vi själva har och tar för givna. Med risk för att framstå som cyniska, menar vi att de senaste årens utbrott av den farliga varianten av fågelinfluensan trots allt också kan ha fört med sig något positivt för världens fattiga: • Fler och fler av oss i det rika Europa inser att sjukdomar i de fattiga länderna också kan spridas genom resor, handel med djur och djurprodukter eller med flyttfåglar. Även den egennyttige tvingas inse att hon eller han bör engagera sig i hälsoläget i de fattigaste länderna. • Djurhälsoproblemet fågelinfluensa sätter ljuset på att majoriteten av världens fattiga lever på landsbygden och är beroende av produkter från husdjur och växter för sitt uppehälle och möjligheten att ta sig ur fattigdomen. Denna insikt når nu allt fler bland allmänheten, politiker och beslutsfattare i Sverige. Sverige var den tredje största givaren, efter USA och Japan, till FAO:s arbete med att bekämpa fågelinfluensan förra året. I år räknar vi med att Sverige satsar ytterligare 50 miljoner kronor på FAO:s arbete. Pengarna utgör endast en del av vad som behövs. Minst lika viktigt är att bistå med teknisk expertis såväl vid akuta situationer när utbrott befaras som till långsiktigt arbete med uppbyggnaden av resurser i våra samarbetsländer. Sida har tillsammans med Sveriges lantbruksuniversitet, SLU, Statens veterinärmedicinska anstalt, SVA, Jordbruksverket, SJV, och Livsmedelsverket, SLV, en referensgrupp just för att samverka kring de här frågorna. Vi står inför utmaningar som kommer att kräva arbete utanför Sveriges gränser under lång tid framöver. Det kommer att behövas expertis som på olika sätt kan se till att inte minst länderna i Afrika får nödvändig egen kompetens. Detta kräver utbildning och kapacitet i Sverige som också tar hänsyn till dessa globala behov. En alltmer globaliserad värld med en ökande gränsöverskridande verksamhet kräver att djurhälsofrågorna fungerar i alla länder. Vi skall komma ihåg att samtliga stora farsoter som satt skräck i västvärlden under de senaste decennierna – hiv, sars och just fågelinfluensan – har sitt ursprung i djurriket. Ett år med fågelinfluensan får inte bli en flykt från verkligheten. Låt oss i stället vara förutseende och bidra till kapacitetsuppbyggnaden inom det globala djurhälsoområdet. Då kommer vi att kunna medverka i kunskapsutbyten med kolleger i Afrika och Asien. Det kommer att vara till ömsesidig nytta och är i längden avgörande även för hälsoläget i Sverige. ULF MAGNUSSON INGE GERREMO


"Meritpoäng skapar orättvisa"

Summary: Vi yrkar på att Lars Leijonborg drar tillbaka propositionen om meritpoäng till högskolan, skriver tre forskare vid Göteborgs universitet. De underkänner utbildningsministerns nya betygssystem. Det är angeläget att regeringen löser problemet med att elever i dag väljer enkla kurser som "Vinprovning" och "Manikyr". Men om eleverna i stället ska förmås välja fördjupade kurser i språk eller matematik för att få meritpoäng till högskolan, förutsätter det att alla gymnasieskolor kan anordna meritkurserna. Så är inte fallet. Dessutom måste tillräckligt många elever välja kurserna och det måste finnas behöriga lärare, som skolorna i många fall inte kommer att klara av att rekrytera. Lokala förutsättningar kommer att avgöra elevernas möjligheter att skaffa meritpoäng. Leijonborgs förslag bör inte genomföras, skriver Christina Cliffordson, Jan-Eric Gustafsson och Allan Svensson.

Utbildningsminister Lars Leijonborg har på DN Debatt 21/2 aviserat att han har för avsikt att lägga fram en proposition med förslag om ett system med meritpoäng för att stimulera fler elever att läsa avancerade kurser i matematik och främmande språk. Vi vädjar till Lars Leijonborg att inte lägga fram denna proposition! Därmed kan de stora nackdelar som vi visar på i denna artikel undvikas. Enligt Leijonborgs resonemang har den långt drivna friheten att välja kurser i gymnasieskolan lett till att eleverna väljer enkla kurser som "Vinkunskap" och "Manikyr" i stället för kurser i exempelvis språk och matematik. För att stimulera språkstudier föreslår Leijonborg därför att eleverna skall kunna få upp till 2,5 extra poäng ("meritpoäng") att lägga till jämförelsetalet om de läser fördjupade kurser i moderna språk. Vidare skall matematikstudier ovanför den nivå som krävs för särskild behörighet kunna premieras med upp till en meritpoäng. Att läsa en fördjupande kurs ovanför den nivå behörighetsreglerna anger inom det område som eleven vill studera på högskolan skall också kunna ge en meritpoäng. Även om det enligt detta regelverk i princip är möjligt att få ihop 4,5 meritpoäng, får dock en sökande till högskolan maximalt tillgodoräkna sig 2,5 meritpoäng. Vid första anblick kan systemet med meritpoäng verka som en tilltalande lösning på de problem som följer av friheten att välja kurser. Men i själva verket kommer detta system att få synnerligen negativa effekter i tre viktiga avseenden: rättvisa, styreffekter och effektivitet. Den föreslagna ordningen förutsätter att alla gymnasieskolor kan anordna samtliga meritkurser och att det finns tillräckligt utrymme för tillval av både merit- och behörighetsgivande kurser i samtliga gymnasieprogram. Så är dock inte fallet. I de yrkesförberedande programmen saknas detta utrymme. Dessutom måste tillräckligt många elever välja kurserna för att de ska kunna anordnas, samtidigt som det måste finnas tillräckligt med behöriga lärare. De lokala förutsättningarna kommer därför att vara avgörande för vilka kurser som finns att tillgå för att eleverna ska kunna tillgodoräkna sig meritpoäng. Reglerna kommer också att missgynna elever som inte tidigt bestämmer sig för att studera på högskolan och som därför inte satsar på att skaffa meritpoäng. Även de som inte bestämt sig för vad de skall studera på högskolan kommer att drabbas, eftersom de riskerar att satsa fel. Alla de som har gått ut gymnasieskolan före 2010 kommer givetvis också att missgynnas av förslaget. Meritpoängen kommer att få förödande konsekvenser på gymnasiebetygens signaleffekt. Det räcker med ett godkänt resultat på meritkursen för att få extrapoäng, medan jämförelsetalet bestäms av antalet G, VG och MVG, i kombination med kursens poängtal. Detta betyder att 2,5 extrapoäng har samma effekt på jämförelsetalet som att höja betyget från G till VG (eller från VG till MVG) i hälften av gymnasiekurserna. Att välja meritkurser som ger 2,5 extrapoäng och genomföra dessa med ett G kräver förmåga att välja taktiskt, men knappast någon större ansträngning. Att i stället höja jämförelsetalet 2,5 poäng genom att arbeta för höjda betyg kräver en betydande studieinsats. Lars Leijonborg vill med sitt förslag sända ut signalen att "Det måste löna sig att plugga", men effekten blir den motsatta! Eftersom meritpoängen har så dramatisk effekt kommer säkerligen ett mycket stort antal elever att välja kurser i moderna språk, vilket i sin tur kommer att medföra betydande problem. Skolorna kommer inte att kunna rekrytera tillräckligt många behöriga lärare, med kvalitetsproblem som följd. Det kommer också att medföra att elever väljer bort kurser, exempelvis inom naturvetenskap, som de borde läsa som förberedelse för de fortsatta högskolestudierna. Det är förvisso angeläget att regeringen lägger fram förslag som löser de problem som det fria valet av kurser skapat. Men som vi visat här är inte Leijonborgs förslag om meritkurser rätt väg att gå. Om det är angeläget att gymnasiestudierna omfattar studier i moderna språk och matematik menar vi att sådana kurser bör göras obligatoriska, eller pekas ut i behörighetsreglerna för tillträde till högskolan. Att försöka använda urvalssystemet som styrmedel kommer inte att fungera, men kommer däremot att skapa nya, än mer svårbemästrade, problem. Reglerna för behörighet och urval ska vara enkla att förstå och de ska premiera studieansträngning och inte taktisk planering. Leijonborgs förslag om meritpoäng bör därför inte genomföras. Under den socialdemokratiska regeringen beslutades våren 2006 ändringar av tillträdesreglerna. Vi hade förväntat att utbildningsdepartementet skulle föreslå att dessa ändringar rivs upp som en följd av nedläggningen av GY07-reformen. Den nya gymnasieskola som regeringen aviserat till 2009 kommer att kräva nya tillträdesregler till höstantagningen 2012. Att då låta nya regler träda i kraft 2010 är oansvarigt, i synnerhet som det finns mycket starka argument som talar mot dem. CHRISTINA CLIFFORDSON Docent, Göteborgs universitet och Högskolan Väst JAN-ERIC GUSTAFSSON Professor, Göteborgs universitet ALLAN SVENSSON Professor, Göteborgs universitet


Dansa med elefanter

Summary: I Sverige vill många ha jakt på varg, björn och lo. Samtidigt fälls krokodiltårar över afrikanernas planer på att tillåta jakt på elefanter. Hur går det ihop?

Sydafrika har problem med sina elefanter. De är för många och för hungriga. Regeringen, med miljö- och turistministern i spetsen, vill att man återigen tillåter jakt för att begränsa beståndet. Frågan är laddad. Och dimensionerna flera. Av Sydafrikas 20.000 elefanter delar 14.000 på det löv och gräs Krügerparken har att erbjuda. Och det - menar vissa - är mer än vad parken klarar av. Från 1995 då den legala jakten efter internationella påtryckningar förbjöds har stammen nästan fördubblats. Elefanter är inte precis små i maten - resultatet i form av kala trädkronor är noterbart för var och en. Graham Kerley, professor i zoologi, säger till den sydafrikanska dagstidningen Mail & Guardian att landet varit duktigt på att skydda elefantstammen, men att det nu är dags att börja fundera på hur man skyddar det omkringliggande växt- och djurlivet. Det finns ekonomiska skäl att begränsa beståndet. Krügerparken är en av kronjuvelerna i den sydafrikanska turistindustrin och det finns således goda skäl att se till att parken alltjämt kan erbjuda besökaren betagande natur och en mångfald av djur. Det förutsätter en balans mellan arterna och att inte en av dem förökar sig så till den grad att livsvillkoren avsevärt försämras för andra. Djurskydd och miljö kan vara ett argument för jakt, precis som det kan vara ett argument mot. Det Sydafrikas regering fruktar är turistbojkotter och en ny vända av internationella burop. Och det är nog en rätt välgrundad fruktan. Om än fel. För medan svenskar gråter krokodil- tårar över zebror och elefanter och andra djurarter som i vissa fall inte löper någon som helst risk för utrotning vill vi skjuta av stora delar av våra egna hotade arter. Varg, förstås. Men också björn och lo. Arter som i vår glesbefolkade del av världen räknas i betydligt mindre antal än exempelvis elefanterna i södra Afrika. Och medan svenskar som bor i områden där det finns ett och annat rovdjur anser att de har en större rätt än andra att bestämma över artens bestånd och överlevnad, så anser svenskar samtidigt att de har rätt att lägga sig i hur Sydafrika hanterar sitt viltbestånd. Tänk om rwandierna skulle bestämma sig för att skjuta av lite bergsgorillor - vad skulle världen säga då? Skulle den säga, att visst, självklart gör vad ni vill. Att det knappt finns några bergsgorillor kvar, att risken för inavel ökar ju mindre stammen blir, kan verkligen inte spela någon roll. Det är ju ett potentiellt livsfarligt djur vi talar om. Att ingen i mannaminne verkligen blivit skadad eller dödad spelar ingen roll. Nej, så skulle inte världen säga. Men så skulle sannolikt inte heller någon som lever i närheten av bergsgorillorna ens tänka. Därtill är djuren alldeles för dyrbara. Rwanda, Kongo och Uganda har insett att det finns pengar att tjäna på att hålla de ståtliga djuren vid liv. Sverige borde inse att vårt - med afrikanska eller asiatiska ögon - exotiska viltbestånd också är värt att bevara av mer än ekologiska skäl. Här finns absolut en turistpotential. Att sova i tält i en skog där det finns varg, björn och lo är kanske lika exotiskt för en japan som det är för en svensk att övernatta i Krügerparken.


”Meritpoäng skapar orättvisa”

Summary: Vi yrkar på att Lars Leijonborg drar tillbaka propositionen om meritpoäng till högskolan, skriver tre forskare vid Göteborgs universitet. De underkänner utbildningsministerns nya betygssystem. Det är angeläget att regeringen löser problemet med att elever i dag väljer enkla kurser som ”Vinprovning” och ”Manikyr”. Men om eleverna i stället ska förmås välja fördjupade kurser i språk eller matematik för att få meritpoäng till högskolan, förutsätter det att alla gymnasieskolor kan anordna meritkurserna. Så är inte fallet. Dessutom måste tillräckligt många elever välja kurserna och det måste finnas behöriga lärare, som skolorna i många fall inte kommer att klara av att rekrytera. Lokala förutsättningar kommer att avgöra elevernas möjligheter att skaffa meritpoäng. Leijonborgs förslag bör inte genomföras, skriver Christina Cliffordson, Jan-Eric Gustafsson och Allan Svensson.

Utbildningsminister Lars Leijonborg har på DN Debatt 21/2 aviserat att han har för avsikt att lägga fram en proposition med förslag om ett system med meritpoäng för att stimulera fler elever att läsa avancerade kurser i matematik och främmande språk. Vi vädjar till Lars Leijonborg att inte lägga fram denna proposition! Därmed kan de stora nackdelar som vi visar på i denna artikel undvikas. Enligt Leijonborgs resonemang har den långt drivna friheten att välja kurser i gymnasieskolan lett till att eleverna väljer enkla kurser som ”Vinkunskap” och ”Manikyr” i stället för kurser i exempelvis språk och matematik. För att stimulera språkstudier föreslår Leijonborg därför att eleverna skall kunna få upp till 2,5 extra poäng (”meritpoäng”) att lägga till jämförelsetalet om de läser fördjupade kurser i moderna språk. Vidare skall matematikstudier ovanför den nivå som krävs för särskild behörighet kunna premieras med upp till en meritpoäng. Att läsa en fördjupande kurs ovanför den nivå behörighetsreglerna anger inom det område som eleven vill studera på högskolan skall också kunna ge en meritpoäng. Även om det enligt detta regelverk i princip är möjligt att få ihop 4,5 meritpoäng, får dock en sökande till högskolan maximalt tillgodoräkna sig 2,5 meritpoäng. Vid första anblick kan systemet med meritpoäng verka som en tilltalande lösning på de problem som följer av friheten att välja kurser. Men i själva verket kommer detta system att få synnerligen negativa effekter i tre viktiga avseenden: rättvisa, styreffekter och effektivitet. Den föreslagna ordningen förutsätter att alla gymnasieskolor kan anordna samtliga meritkurser och att det finns tillräckligt utrymme för tillval av både merit- och behörighetsgivande kurser i samtliga gymnasieprogram. Så är dock inte fallet. I de yrkesförberedande programmen saknas detta utrymme. Dessutom måste tillräckligt många elever välja kurserna för att de ska kunna anordnas, samtidigt som det måste finnas tillräckligt med behöriga lärare. De lokala förutsättningarna kommer därför att vara avgörande för vilka kurser som finns att tillgå för att eleverna ska kunna tillgodoräkna sig meritpoäng. Reglerna kommer också att missgynna elever som inte tidigt bestämmer sig för att studera på högskolan och som därför inte satsar på att skaffa meritpoäng. Även de som inte bestämt sig för vad de skall studera på högskolan kommer att drabbas, eftersom de riskerar att satsa fel. Alla de som har gått ut gymnasieskolan före 2010 kommer givetvis också att missgynnas av förslaget. Meritpoängen kommer att få förödande konsekvenser på gymnasiebetygens signaleffekt. Det räcker med ett godkänt resultat på meritkursen för att få extrapoäng, medan jämförelsetalet bestäms av antalet G, VG och MVG, i kombination med kursens poängtal. Detta betyder att 2,5 extrapoäng har samma effekt på jämförelsetalet som att höja betyget från G till VG (eller från VG till MVG) i hälften av gymnasiekurserna. Att välja meritkurser som ger 2,5 extrapoäng och genomföra dessa med ett G kräver förmåga att välja taktiskt, men knappast någon större ansträngning. Att i stället höja jämförelsetalet 2,5 poäng genom att arbeta för höjda betyg kräver en betydande studieinsats. Lars Leijonborg vill med sitt förslag sända ut signalen att ”Det måste löna sig att plugga”, men effekten blir den motsatta! Eftersom meritpoängen har så dramatisk effekt kommer säkerligen ett mycket stort antal elever att välja kurser i moderna språk, vilket i sin tur kommer att medföra betydande problem. Skolorna kommer inte att kunna rekrytera tillräckligt många behöriga lärare, med kvalitetsproblem som följd. Det kommer också att medföra att elever väljer bort kurser, exempelvis inom naturvetenskap, som de borde läsa som förberedelse för de fortsatta högskolestudierna. Det är förvisso angeläget att regeringen lägger fram förslag som löser de problem som det fria valet av kurser skapat. Men som vi visat här är inte Leijonborgs förslag om meritkurser rätt väg att gå. Om det är angeläget att gymnasiestudierna omfattar studier i moderna språk och matematik menar vi att sådana kurser bör göras obligatoriska, eller pekas ut i behörighetsreglerna för tillträde till högskolan. Att försöka använda urvalssystemet som styrmedel kommer inte att fungera, men kommer däremot att skapa nya, än mer svårbemästrade, problem. Reglerna för behörighet och urval ska vara enkla att förstå och de ska premiera studieansträngning och inte taktisk planering. Leijonborgs förslag om meritpoäng bör därför inte genomföras. Under den socialdemokratiska regeringen beslutades våren 2006 ändringar av tillträdesreglerna. Vi hade förväntat att utbildningsdepartementet skulle föreslå att dessa ändringar rivs upp som en följd av nedläggningen av GY07-reformen. Den nya gymnasieskola som regeringen aviserat till 2009 kommer att kräva nya tillträdesregler till höstantagningen 2012. Att då låta nya regler träda i kraft 2010 är oansvarigt, i synnerhet som det finns mycket starka argument som talar mot dem. CHRISTINA CLIFFORDSON Docent, Göteborgs universitet och Högskolan Väst JAN-ERIC GUSTAFSSON Professor, Göteborgs universitet ALLAN SVENSSON Professor, Göteborgs universitet


Maria orkade inte längre

Summary: Marias man Per var svårt psykiskt sjuk under många år. För att själv överleva och kunna ta hand om de tre barnen kände sig Maria tvungen att lämna Per.

Maria har nyligen flyttat in med sina tre barn i ett radhus i utkanten av en stad i norra Sverige. Hon lämnade villan där hon bott i 17 år, och hon skildes från Per, som hon varit tillsammans med i 24 år. Beslut som var svåra att komma fram till. - Man lämnar inte den som är sjuk. Det sitter djupt i mig, och jag har inte velat ge upp tidigare, även om många försökt övertala mig. Men till sist var jag tvungen, för att överleva själv och kunna ta hand om barnen. Maria, nu 48 år, fick se Per förvandlas och brytas ned av sin sjukdom. I dag är han som en helt annan person än den som en gång blev hennes man, säger hon. - Känslorna försvinner inte, men de blir väldigt annorlunda, det blir en annan relation. Det är svårt att se någon man står nära bli så främmande, håglös och inåtvänd. Att se någon som alltid varit noga med sig själv tappa greppet om sin personliga hygien. Maria var 23 år när hon träffade Per, som är några år äldre. De blev förälskade och hade det bra tillsammans, säger Maria. Bland annat delade de sin kristna tro. - Ganska snart berättade Per för mig att han tidigare hade haft det lite jobbigt under en period. Att han hade haft andliga problem, som han sa, religiösa grubblerier. Jag tänkte inte så mycket på det, jag var ju ung och kär. I flera år var allt bra. Sedan märkte Maria hur Per började förändras. Han blev tyst och sluten och tappade intresset för omvärlden. Han grubblade mycket och hans funderingar kretsade kring religiösa frågor. Det blev värre och värre. - En kväll när jag var hemma hos honom blev han alldeles ifrån sig, han skrek att han skulle hamna i helvetet. Jag blev väldigt orolig och ringde en psykiater som vi kände. Han kom och gav Per lugnande medicin och sömntabletter. Sedan flyttade både Per och jag hem till min mamma ett tag, och det hela lugnade ned sig, Per blev bättre och efter ett tag var han som vanligt igen. Läkaren hade sagt att Per hamnat i ett slags psykos. Han fick mediciner som han skulle fortsätta med, men det ville han inte, berättar Maria. Han såg inte sig själv som sjuk, det handlade om andliga problem. I mitten av 1980-talet gifte Per och Maria sig, och fick så småningom två barn. De var sju och tre år gamla när Per blev sjuk på samma vis igen. Den här gången blev han inlagd på psyket när han blev allt sämre. Maria blev ensam med sin oro och med barnen, som hon måste försöka förklara för. Hon fick mycket hjälp av sin mamma, men det var ändå tungt. Efter några månader blev Per utskriven, med mediciner som han fortfarande inte ville ta. Han höll fast vid att han hade andliga problem, inget annat. Det tog ett knappt år tills han blev riktigt dålig igen. - Till sist var han sängliggande, han låg ihopkrupen i sängen med neddragna gardiner och sa att han ville vara i fred. Han var väldigt rädd när han var så där sjuk, han trodde att han hade den onde i sängen. Det gick inte att övertala honom att söka hjälp. Jag visste inte vad jag skulle ta mig till, men kände att jag måste göra något. En dag hörde jag hur han skrek inne i sovrummet. När jag kom in stod han och pladdrade helt osammanhängande, han började följa efter mig, och stirrade hela tiden på mig. Det är den enda gången jag har känt mig rädd för honom. Per lades in på nytt och blev kvar på sjukhuset i tio månader. - Det var fruktansvärt att se honom där, det var bara förvaring. Han gick av och an i korridoren hela dagarna. Jag frågade läkarna om det fanns någon särskild sjukdom bakom, när det kom tillbaka så där, men fick aldrig något svar. Jag tjatade också om att han måste få någon annan typ av vård, och till slut fick han plats på ett behandlingshem. Per blev långsamt bättre, han blev utskriven och snart jobbade han heltid igen. Maria försökte få honom att fortsätta med medicineringen i det längsta, men överläkaren på psyket stöttade honom när han ville sluta. Under åtta år, fungerade det någorlunda. - Jag ville tycka att allt var bra, säger Maria. Men när jag tänker tillbaka så vet jag att sjukdomen lyste igenom fast jag inte ville se det. Per var annorlunda, mer inåtvänd och passiv. Det har varit som en långsam nedgång hela tiden, och varje psykosperiod har gjort honom sämre. Yngsta barnet föddes år 2000. När sonen var fyra år kom Pers sjukdomssymtom återigen tillbaka, nästan över en natt. - Jag kände igen dem så väl. Per kunde stanna upp mitt i en tugga och stirra frånvarande, han gjorde monotona rörelser med handen. Jag blev väldigt ledsen och besviken, jag hade hoppats så mycket att det inte skulle hända, det hade ju ändå gått så lång tid. Per bröt ihop hemma och hämtades med ambulans. Den här gången blev han kvar på sjukhuset i ett och ett halvt år. Nu var han mycket förändrad. När han kom hem på permission skulle de ändå vara ett par, en familj, igen - det kändes konstigt, säger Maria. - Jag förstod inte att det inte fanns någon bättre vård för Per, eller mer stöd för oss. En familjefar med tre barn, då måste man väl satsa? Jag fick sällan prata med en läkare, man fick ringa och tjata för att få tala en stund i telefon. Mot slutet av den perioden såg jag att de började skriva "schizoaffektiv sjukdom" på sjukintygen. Det är det enda jag har fått veta om en diagnos. När Per låg inne första gången fick Maria en stödkontakt, en psykiatrisjuksköterska, som hon fortsatt att ha kontakt med under sjukdomsperioderna. - Det har hjälpt mig mycket, men jag skulle ha behövt ha mer kontakt med dem som vårdade Per, med läkarna. Jag skrev till överläkaren, som lovade att vi skulle ha familjesamtal där vi kunde få prata och ställa frågor. Men det blev aldrig av, trots att jag låg på. - Ingen från vården har någonsin frågat hur barnen mår. Jag har själv fått vara deras stödperson. Men jag har inte alltid kunnat svara på deras frågor. Över lag har de klarat det bra, men jag har förstås varit väldigt orolig för dem och det finns nog fortfarande mycket som de måste bearbeta. I samband med att Marias mamma blev sjuk och dog för några år sedan började Maria själv må allt sämre. När Per skulle skrivas ut kände hon att hon inte orkade med att han skulle flytta hem igen. Per förstod henne, även om han nog kan känna sig lite bitter, tror Maria. Nu bor han i en lägenhet och har kontakt med öppenvården. Han hälsar på hos Maria och barnen ibland, mest i samband med högtidsdagar, på Marias initiativ. Maria ville kämpa i det längsta för att hålla ihop familjen. Hur har hon orkat under alla år? - Barnen har motiverat mig mest, för deras skull måste man ju orka vidare. Och jag har fått stöd från familj, vänner och min församling, och haft stor hjälp av min tro. Jag tror också att det har hjälpt mig att jag har vågat vara öppen om vår situation. Många gånger har Maria tänkt att det hade varit enklare att klara av ett dödsfall än den här sjukdomen. - När någon har dött kan man sörja ordentligt. Det här är som en enda lång, utdragen sorgeprocess utan slut. Jag sörjer för Pers skull, jag sörjer den människa han varit, det vi två haft tillsammans, och jag sörjer för barnens skull.


"Om abortförslaget går igenom kan vi tvinga bort alliansen"

Summary: Katolske biskopen och pingströrelsens ledare hotar kd och regeringen: Vi kan tvingas uppmana kristna väljare att inte rösta på alliansen i valet 2010. Som kristna är vi djupt oroade över att svenska regeringen förbereder ett nytt lagförslag som ger utländska kvinnor möjlighet att komma hit och göra sena aborter. Vi sörjer över att detta lagförslag backas upp av den kristdemokratiske socialministern Göran Hägglund. Han borde tänka på att kd:s huvudsakliga väljarbas är kristen och att partiet balanserar på fyraprocentsspärren. Åker kd ur riksdagen kan alliansen inte bilda regering efter valet 2010. Det kan vi kristna tvingas att aktivt medverka till. Vi vädjar till regeringen att inte pressa oss till detta. Vi vägrar acceptera att Göran Hägglund gör Sverige till ett abortparadis, skriver biskopen i svenska katolska kyrkan Anders Arborelius och den svenska pingströrelsens föreståndare Sten-Gunnar Hedin.

Låt oss till en början förtydliga att vi funderat länge och väl innan vi beslutade oss för att skriva denna artikel. Fakta är att kristdemokraternas huvudsakliga väljarbas är kristen och att partiet balanserar på fyraprocentsspärren. Åker kd ut ur riksdagen får det tveklöst konsekvenser för alliansen. Detta behöver vi ta ställning till eftersom vi, tillsammans med majoriteten av kyrkoföreträdare, kanske tvingas att aktivt medverka till att förminska alliansens chans att bli omvald. Vi vädjar till regeringen att inte pressa oss till detta. Som kristna är vi skyldiga att värna om det mänskliga livets okränkbarhet. Vi tror och här har vi god uppbackning av vetenskapen att det mänskliga livet börjar vid konceptionen. Redan då borde det ha rätt till skydd. Men som vi alla vet har ett foster inga rättigheter. Den som misshandlar en gravid kvinna blir naturligtvis straffad för att han misshandlar henne, men inte för att han skadar det barn hon bär inom sig. Detta domslut som medierna har kommenterat har nog fått en del att höja lite på ögonbrynen. Ett foster har i praktiken inget skydd utan är helt beroende av andras välvilja. De barn som växer upp i dag måste lära sig att vara tacksamma för att de har fått födas. Det är ingen självklarhet. Som kristna är vi djupt oroade över att man i Sverige förbereder ett nytt lagförslag som ger alla möjlighet att komma hit och göra sena aborter mellan vecka 13 och 18, vilket inget annat land i EU tillåter. Vi sörjer över att detta lagförslag backas upp av en kristdemokratisk socialminister, Göran Hägglund. Det är för oss obegripligt att han stöder detta förslag och samtidigt hävdar att detta skulle krävas av EU, vilket vårt lands främste expert i EU-rätt professor Ulf Bernitz bestämt förnekar. Vill man driva bort trogna kristdemokratiska väljare, som ofta väljer partiet just eftersom det har en mer restriktiv syn på aborter? Som kristna tycker vi att det luktar hyckleri när man säger sig vilja hjälpa utländska kvinnor i nöd. Vilka har intresse av att åka till Sverige och betala dyrt för en abort hos oss, där de inte heller kan räkna med någon psykologisk eller kurativ hjälp efteråt? I praktiken bara de som har det mycket gott ställt och till varje pris vill genomgå en sen abort. Man har i propagandan inriktat sig mycket på polska kvinnors behov. Man har bollat med höga siffror på antalet illegala aborter, som är hämtade från en lobbyorganisation och inte från hälsoministeriet som anför betydligt lägre siffror. Man har också framställt det som om de illegala aborterna alltid vore livsfarliga, trots att alla i Polen vet att det finns välutbildad sjukvårdspersonal som villigt ställer upp mot betalning. Som kristna är vi trötta på den svenska självgodhet som också lyser igenom i detta lagförslag. Själva är vi väldigt känsliga om andra länder kritiserar den svenska modellen och våra lagar och vill hjälpa svenska medborgare med skatteflykt och annat otyg. Polens hälsominister Zbigniew Religa kommenterar till tidningen ETC: Den föreslagna lagändringen i Sverige ger medborgarna en möjlighet att kringgå sitt lands lagar i ett annat land. Det verkar som ett medvetet agerande. Vi är mycket förvånade eftersom det i det här fallet inte handlar om något så simpelt som försäljning av grönsaker, utan om mänskligt liv. Abortfrågan är mycket laddad i Polen, där abortsiffrorna sjönk drastiskt redan under de sista åren av kommuniststyre trots att lagen medgav fri abort, eftersom fackföreningsrörelsen Solidaritet såg en livets kultur som en del av sin kamp mot diktaturen och dödens kultur. Som kristna är vi djupt bekymrade över den aggressivitet som alltid kommer i dagen när man vågar hävda att ett mänskligt foster skulle ha någon form av skyddsvärde. Det verkar som om många hade glömt att vi alla har varit ett foster en gång! Vi efterlyser en djuplodande och förutsättningslös dialog om dessa frågor. I Sverige med dess ofta förkvävande konsensuskultur dras vi med ett tungt arv. Först i efterskott blir vi medvetna om vår kollektiva blindhet. Det tycks som en ödets ironi att det just var en polack, Maciej Zaremba, som öppnade våra ögon för det skrämmande faktum att så många föll pladask för rashygienens och tvångssteriliseringens locktoner. När skall vi öppna ögonen för att det faktiskt är ett problem att så många foster aborteras i vårt socialt och ekonomiskt så välfungerande samhälle? Som kristna vill vi vädja till socialministern att inte göra Sverige till ett abortparadis, dit företrädesvis välbärgade kvinnor söker sig för sena aborter. Vi vädjar i stället om en politik som innebär att det rika Sverige gör mer för de kvinnor som behöver hjälp för att föda sina barn, både i vårt eget land och utomlands. Vi hoppas att Göran Hägglund vill gå till historien som den som ville hjälpa kvinnor i nöd att få föda sina barn och inte som den som gjorde Sverige till ett mål för abortturism. ANDERS ARBORELIUS STEN-GUNNAR HEDIN


”Om abortförslaget går igenom kan vi tvinga bort alliansen”

Summary: Katolske biskopen och pingströrelsens ledare hotar kd och regeringen: Vi kan tvingas uppmana kristna väljare att inte rösta på alliansen i valet 2010.Som kristna är vi djupt oroade över att svenska regeringen förbereder ett nytt lagförslag som ger utländska kvinnor möjlighet att komma hit och göra sena aborter. Vi sörjer över att detta lagförslag backas upp av den kristdemokratiske socialministern Göran Hägglund. Han borde tänka på att kd:s huvudsakliga väljarbas är kristen och att partiet balanserar på fyraprocentsspärren. Åker kd ur riksdagen kan alliansen inte bilda regering efter valet 2010. Det kan vi kristna tvingas att aktivt medverka till. Vi vädjar till regeringen att inte pressa oss till detta. Vi vägrar acceptera att Göran Hägglund gör Sverige till ett abortparadis, skriver biskopen i svenska katolska kyrkan Anders Arborelius och den svenska pingströrelsens föreståndare Sten-Gunnar Hedin.

Låt oss till en början förtydliga att vi funderat länge och väl innan vi beslutade oss för att skriva denna artikel. Fakta är att kristdemokraternas huvudsakliga väljarbas är kristen och att partiet balanserar på fyraprocentsspärren. Åker kd ut ur riksdagen får det tveklöst konsekvenser för alliansen. Detta behöver vi ta ställning till eftersom vi, tillsammans med majoriteten av kyrkoföreträdare, kanske tvingas att aktivt medverka till att förminska alliansens chans att bli omvald. Vi vädjar till regeringen att inte pressa oss till detta. Som kristna är vi skyldiga att värna om det mänskliga livets okränkbarhet. Vi tror – och här har vi god uppbackning av vetenskapen – att det mänskliga livet börjar vid konceptionen. Redan då borde det ha rätt till skydd. Men som vi alla vet har ett foster inga rättigheter. Den som misshandlar en gravid kvinna blir naturligtvis straffad för att han misshandlar henne, men inte för att han skadar det barn hon bär inom sig. Detta domslut som medierna har kommenterat har nog fått en del att höja lite på ögonbrynen. Ett foster har i praktiken inget skydd utan är helt beroende av andras välvilja. De barn som växer upp i dag måste lära sig att vara tacksamma för att de har fått födas. Det är ingen självklarhet. Som kristna är vi djupt oroade över att man i Sverige förbereder ett nytt lagförslag som ger alla möjlighet att komma hit och göra sena aborter mellan vecka 13 och 18, vilket inget annat land i EU tillåter. Vi sörjer över att detta lagförslag backas upp av en kristdemokratisk socialminister, Göran Hägglund. Det är för oss obegripligt att han stöder detta förslag och samtidigt hävdar att detta skulle krävas av EU, vilket vårt lands främste expert i EU-rätt professor Ulf Bernitz bestämt förnekar. Vill man driva bort trogna kristdemokratiska väljare, som ofta väljer partiet just eftersom det har en mer restriktiv syn på aborter? Som kristna tycker vi att det luktar hyckleri när man säger sig vilja hjälpa utländska kvinnor i nöd. Vilka har intresse av att åka till Sverige och betala dyrt för en abort hos oss, där de inte heller kan räkna med någon psykologisk eller kurativ hjälp efteråt? I praktiken bara de som har det mycket gott ställt och till varje pris vill genomgå en sen abort. Man har i propagandan inriktat sig mycket på polska kvinnors behov. Man har bollat med höga siffror på antalet illegala aborter, som är hämtade från en lobbyorganisation och inte från hälsoministeriet som anför betydligt lägre siffror. Man har också framställt det som om de illegala aborterna alltid vore livsfarliga, trots att alla i Polen vet att det finns välutbildad sjukvårdspersonal som villigt ställer upp mot betalning. Som kristna är vi trötta på den svenska självgodhet som också lyser igenom i detta lagförslag. Själva är vi väldigt känsliga om andra länder kritiserar den svenska modellen och våra lagar och vill hjälpa svenska medborgare med skatteflykt och annat otyg. Polens hälsominister Zbigniew Religa kommenterar till tidningen ETC: ”Den föreslagna lagändringen i Sverige ger medborgarna en möjlighet att kringgå sitt lands lagar i ett annat land. Det verkar som ett medvetet agerande. Vi är mycket förvånade eftersom det i det här fallet inte handlar om något så simpelt som försäljning av grönsaker, utan om mänskligt liv.” Abortfrågan är mycket laddad i Polen, där abortsiffrorna sjönk drastiskt redan under de sista åren av kommuniststyre trots att lagen medgav fri abort, eftersom fackföreningsrörelsen Solidaritet såg en ”livets kultur” som en del av sin kamp mot diktaturen och ”dödens kultur”. Som kristna är vi djupt bekymrade över den aggressivitet som alltid kommer i dagen när man vågar hävda att ett mänskligt foster skulle ha någon form av skyddsvärde. Det verkar som om många hade glömt att vi alla har varit ett foster en gång! Vi efterlyser en djuplodande och förutsättningslös dialog om dessa frågor. I Sverige med dess ofta förkvävande konsensuskultur dras vi med ett tungt arv. Först i efterskott blir vi medvetna om vår kollektiva blindhet. Det tycks som en ödets ironi att det just var en polack, Maciej Zaremba, som öppnade våra ögon för det skrämmande faktum att så många föll pladask för rashygienens och tvångssteriliseringens locktoner. När skall vi öppna ögonen för att det faktiskt är ett problem att så många foster aborteras i vårt socialt och ekonomiskt så välfungerande samhälle? Som kristna vill vi vädja till socialministern att inte göra Sverige till ett abortparadis, dit företrädesvis välbärgade kvinnor söker sig för sena aborter. Vi vädjar i stället om en politik som innebär att det rika Sverige gör mer för de kvinnor som behöver hjälp för att föda sina barn, både i vårt eget land och utomlands. Vi hoppas att Göran Hägglund vill gå till historien som den som ville hjälpa kvinnor i nöd att få föda sina barn – och inte som den som gjorde Sverige till ett mål för abortturism. ANDERS ARBORELIUS STEN-GUNNAR HEDIN


”Högre a-kassenivå i början alstrar fler jobb på sikt”

Summary: Anna Hedborg presenterar Socialförsäkringsutredningens avslutande rapport om ersättningsnivåerna för arbetslösa och sjukskrivna.Alltför få sjukskrivna vågar i dag ta steget från sjukskrivning till arbetslöshet. Det beror främst på att sjukpenningen oftast är högre än ersättningen från a-kassan. För att det ska bli lättare för den enskilde att kliva över tröskeln bör därför taket på a-kassan höjas till samma nivå som sjukpenningen. Men för att inte många ska föredra arbetslöshetsersättning framför att söka nytt jobb bör a-kassan trappas ned rätt snabbt. Det skulle ge en tydlig signal att man måste söka efter nytt arbete i vidare och vidare cirklar. Resultatet blir större rörlighet på arbetsmarknaden och därmed en högre och jämnare sysselsättning, skriver Socialförsäkringsutredningens utredare Anna Hedborg och Pathric Hägglund.

Idag utkommer Socialförsäkringsutredningens sista skrift, ”Arbetslösa som blir sjukskrivna och sjukskrivna som inte blir arbetslösa”. Som titeln antyder behandlas samspelet mellan våra största och mest omdiskuterade allmänna försäkringar: sjuk- och arbetslöshetsförsäkringarna. I skriften konstaterar vi att olika kvalificerings- och ersättningsvillkor skapar drivkrafter för den enskilde att hellre vara sjukskriven än arbetslös. Vi konstaterar också att den tidsgräns som tillämpas i arbetslöshetsförsäkringen leder till ökad aktivitet hos de arbetslösa. När a-kassedagarna är på väg att ta slut ökar inte bara sannolikheten att få arbete och påbörja studier. Risken att bli sjukskriven ökar likaså. Kort sagt, regler och villkor i sjuk- och arbetslöshetsförsäkringarna talar för att arbetslösa blir sjukskrivna och att sjukskrivna inte blir arbetslösa. Fokus i det betänkande som utredningen presenterade i slutet på förra året var hur sjukförsäkringen bättre skulle kunna möjliggöra en återgång till arbete. Men det konstaterades också att ett bättre samspel fordras mellan sjuk- och arbetslöshetsförsäkringarna än det vi ser i dag. Att vara sjuk och arbetslös är i typfallen två helt olika tillstånd. Som så sjuk att man inte kan arbeta behöver man i lugn och ro få vara sjuk och tillfriskna utan att behöva bli ifrågasatt. Som arbetslös gäller snarare det omvända. Arbetslösa ska alltid vara på väg till dagens eller morgondagens arbeten. Att aktivt söka arbete ska understödjas av aktiva förmedlingsinsatser och i vissa fall kompetenshöjande insatser. Aktivitet, och inte passivitet, är då den bästa medicinen. Situationen är emellertid mera blandad och komplicerad för en mellangrupp med en mer komplex problembild. Det kan röra sig om personer som visserligen inte är helt friska och inte kan utföra sina tidigare arbetsuppgifter, men som skulle kunna arbeta om de hittar det arbete som passar dem. De är i första hand i behov av hjälp att se vad de skulle kunna arbeta med och att hitta ett sådant arbete. En slutsats som drogs i utredningens slutbetänkande var att alltför få i dag tar steget från sjukskrivning till arbetslöshet. Flera faktorer samverkar till att så är fallet. Först och främst kan övergången väntas få negativa ekonomiska konsekvenser i form av en lägre ersättning från a-kassan. Dessutom innebär en övergång till arbetslöshet att man lämnar den till synes trygga tillvaro som en långvarig anställning ger, till förmån för den tvärtom osäkra tillvaron som arbetslös. Därtill ska läggas att det inte förrän nyligen var formellt möjligt för Ams och arbetsförmedlingen att arbeta med gruppen med dubbla problem. Varken tradition, beredskap eller viljan att ta sig an denna grupp är i dagsläget vad den borde vara. Trots alla vackra ord om arbetslinjen är det i praktiken en alltför hög tröskel att övergå till att söka nytt arbete. Ingen – vare sig arbetsgivare, arbetsförmedlingen eller den sjukskrivne själv – har kortsiktigt att vinna på ett sådant beslut. Och ingen blir heller särskilt glad om en delvis sjuk person säger: Här är jag. Jag vill arbeta. Var finns mitt arbete? I den sista skriften i vår skriftserie analyseras de ekonomiska drivkrafternas betydelse för de sjukskrivnas benägenhet att röra sig mellan systemen. Resultaten antyder som befarat att ju mer en sjukskriven ekonomiskt har att förlora på att gå från sjukskrivning till arbetslöshet, desto lägre är också sannolikheten för en övergång. I dag är kvalificeringsreglerna i arbetslöshetsförsäkringen betydligt mer omfattande än i sjukförsäkringen samtidigt som ersättningen via bland annat ett lägre ersättningstak ofta är lägre. De kollektivavtalade tilläggsavtalen (som i dag omfattar nästan samtliga på arbetsmarknaden) förstärker också drivkrafterna genom att genomgående vara mer generösa vid sjukdom än vid arbetslöshet. Det är med andra ord nästan alltid mer förmånligt att hålla sig till sjukpenningen och uppsöka sitt sjuka snarare än friska jag. I vårt betänkande skissade vi på en lösning som binder samman sjukförsäkringen och a-kassan så att det blir mera logiskt att kliva över tröskeln. Om a-kassan, tillsammans med avtalade tillägg, i början av arbetslösheten är lika hög som sjukpenningen, tillsammans med dess tillägg, bortfaller de starka ekonomiska skälen mot att gå från sjukskriven till arbetslös. Förutom att det skulle bli lättare för individen (och för försäkringarnas portvakter) att ta steget över tröskeln om det inte får så negativa försörjningskonsekvenser för den enskilde, finns också ett mera samhällsekonomiskt argument: För en hög och jämn sysselsättning är en hög rörlighet av värde. Önskvärt är att rörligheten uppfattas mera som en möjlighet än ett hot. En tillräckligt bra ersättning under tillräckligt lång tid kan därför vara mycket effektivt om den avdramatiserar arbetslöshet och gör det möjligt för den enskilde att söka och finna de arbetsuppgifter som hon eller han passar för och vill utföra. Å andra sidan ligger det i arbetslöshetens karaktär att det är svårt att kontrollera hur intensivt individen eftersträvar att försörja sig själv. Arbetslöshetsersättningen kan därför inte vara så gynnsam, särskilt inte under lång tid, att många skulle föredra den framför tillgängliga försörjningsmöjligheter. I vår skiss menar vi därför att en a-kassa med ett till en början rejält högt tak ganska snabbt bör trappas ned till ett tak för mera vanliga och till slut rätt låga löner. Därmed blir signalen tydlig att man successivt måste söka efter nytt arbete i vidare och vidare cirklar. Hur lågt det lägsta taket så småningom bör vara är en fråga för den politiska processen. Lagen om anställningstrygghet (las) har en del goda sidor. Men dess kanske största avigsida är att människor som inte kan, bör och vill stanna på sitt arbete blir kvar för länge. En i början hög a-kassa tillsammans med en tidsgräns för sjukpenningen, nya individualiserade arbetsmarknadsinsatser och i bästa fall omställningsavtal för sjuka skulle kunna leda till att fler, som önskvärt är, kan gå från passiv sjukskrivning till aktiv arbetslöshet. Se där en svensk flexicurity-lösning! ANNA HEDBORG PATHRIC HÄGGLUND


”Personnumren tar snart slut och måste därför ersättas”

Summary: Skatteverkets Mats Sjöstrand: Nya personnummer behöver inte innehålla information om födelsedatum och kön. Redan i dag finns det ett 15-tal födelsedatum där personnumren håller på att ta slut. Problemet växer i takt med att nya personer flyttar till Sverige. För att lösa denna akuta brist ber nu Skatteverket regeringen att snarast få möjlighet att tilldela personnummer som inte avspeglar personens födelsedatum. Samtidigt tar Skatteverket tillsammans med SCB, Polisen och Försäkringskassan första steget till en större reform av personnummersystemet som kommer att få stora konsekvenser för alla människor, myndigheter och företag i Sverige. Detta är nödvändigt för att Sverige ska bevara sin ledande position inom offentlig förvaltning, skriver Skatteverkets generaldirektör Mats Sjöstrand.

Det svenska personnumret fyller 60 år i år. I sin nuvarande form har de funnits sedan 1967, med smärre förändringar vid millennieskiftet. Varje person som är folkbokförd i Sverige och som bor här längre än ett år ska tilldelas ett personnummer. Numret är unikt för varje person och visar förutom födelsedata om en person är man eller kvinna. Den allra sista siffran är en kontrollsiffra. Sverige är inte det enda land i världen som har personnummer. Bland annat har alla de nordiska länderna liknande system. Men Sverige är ändå unikt på det sätt att personnumren har fått en bred användning och en allmän acceptans, långt utanför folkbokföringen och myndighetsvärlden. Hos banker, försäkringsbolag, körkortsregister, videoaffärer, inom skolan och föreningslivet, överallt används personnummer som ett sätt att identifiera, eller skilja på olika individer. Även för till exempel medicinsk eller samhällsvetenskaplig forskning ger de svenska personnumren unika möjligheter att sammanföra information och göra kartläggningar om befolkningen. Inte minst den som flyttar till Sverige från ett annat land inser snabbt vikten av att ha ett personnummer. De tio siffrorna är en biljett in till hela samhället. Den som ännu inte fått ett personnummer stöter genast på hinder. Varje dag föds det upp till 500 barn i Sverige. Dagens personnummer räcker gott och väl till för dem. För varje enskild födelsedag finns det 499 personnummer för kvinnor och 500 för män att tillgå. Men även för dem som flyttar till Sverige i vuxen ålder behövs personnummer. I en global värld där människor flyttar och rör sig allt mer fram och tillbaka över gränserna ställs det nya krav på folkbokföringen. Eftersom personnumret är unikt och det finns historisk information kopplat till det så kan det bara användas en gång. Personnumret för exempelvis en student från Australien som bodde ett par år i Sverige på 1980-talet och aldrig mer kommer sätta sin fot här, kan ändå inte återvändas utan är förbrukat. Redan i dag finns det ett 15-tal födelsedatum där personnumren håller på att ta slut. Det handlar främst om datumen 1 januari och 1 juli vissa år under slutet av 1950-talet och början av 1960-talet. Bakgrunden är att många invandrare från länder med dåliga folkbokföringssystem har fingerade födelsedatum. Tidigare fick de dessa födelsetider - 1 januari och 1 juli - i sitt personnummer. Denna schablonmässiga hantering har man sedan länge frångått. Men problemet lever kvar och växer i takt med att nya personer flyttar till Sverige. För varje dag ökar risken att folkbokföringen inte kan ge en nyinflyttad person som faktiskt kan bevisa att hon eller han är född dessa kritiska datum ett personnummer eftersom alla 500 nummer är använda. Förra året var invandringen till Sverige den största sedan Statistiska centralbyråns mätningar började. Både globalt och framför allt inom EU spås rörligheten öka. På samma sätt som allt fler svenskar periodvis eller permanent bor utanför Sverige för att arbeta, studera eller bara njuta av livet efter pensioneringen, så kommer allt fler utländska medborgare söka sig till Sverige i framtiden. Det kan handla om danskar som flyttar över Sundet, flyktingar från Irak, polacker som löser tillfällig personalbrist i byggbranschen eller indiska gästforskare. Alla behöver de och har rätt till ett svenskt personnummer. För att lösa den akuta bristen på personnummer för vissa kritiska datum ber nu Skatteverket regeringen ändra folkbokföringsförordningen så att det i undantagsfall blir möjligt att tilldela ett personnummer som inte avspeglar personens födelsedag i månaden. I praktiken kommer det bara bli aktuellt för personer som flyttar hit i vuxen ålder. Denna ändring bör genomföras snarast. På längre sikt är en större reform av det nuvarande personnummersystemet nödvändig. Skatteverket tar nu första steget till att hitta en hållbar långsiktig lösning. Det kommer ske tillsammans med bland annat SCB, Polisen och Försäkringskassan. En sådan förändring skulle beröra alla människor i Sverige och få stora konsekvenser för alla de myndigheter, företag och organisationer som har personnummer i sina register och datasystem. Samhällets kostnader för att ställa om datasystem på ett säkert och effektivt sätt kommer också bli stora. Därför krävs en noggrann analys innan ett färdigt förslag kan presenteras. Det är inte självklart att ett framtida personnummer ska innehålla den information om födelsetid och kön som finns idag. Med en tiosiffrig nummerkombination, som 1234567890, skulle den som hyr en videofilm eller tecknar ett telefonabonnemang inte behöva skylta med sin ålder på det sätt som sker idag. En sådan nummerserie skulle även ge ett närmast obegränsat antal personnummer att tillgå. Andra möjliga lösningar är att lägga till en extra siffra eller avskaffa kontrollsiffran sist i de nuvarande numren. Det skulle ge 9999 möjliga nummer per födelsedag. En sådan lösning tillämpas till exempel i Danmark. I den analys som måste göras för att hitta ett väl fungerande system bör även integritetsaspekten tas in. Den utbredda användningen av personnummer i samhället ger en mycket effektiv hantering av personinformation. Internets nya revolutionerande informationsvägar i kombination med den svenska öppenheten och offentlighetsprincipen gör dock att personnumren kan missbrukas. Den som skriver in ett telefonnummer på nummerupplysningen hitta.se på internet får inte bara upp namn och adress på abonnenten. Även födelsedag kommer automatiskt upp. Det är bara ett, om än relativt harmlöst, exempel på hur personnummer används på internet idag. På andra internetsidor där alla svenskars födelsedagar går att söka på säljs högst personlig information bland annat om inkomster och förmögenheter, uppgifter som har plockats ur Skatteverkets offentliga register. Debatten om personnumren och den personliga integriteten är långtifrån ny. På 1970-talet fanns det förslag om att avskaffa personnumren för att förhindra samkörningar i register. På 1990-talet föreslog en utredning att personnumren skulle sekretessbeläggas. Inget av dessa förslag genomfördes och få kan idag tvivla på nyttan med ett personnummersystem. Sverige har ända sedan kyrkoböckernas tid på 1600-talet varit ett föregångsland vad gäller folkbokföring. Personnumren är till stor nytta för medborgarna. Alla använder vi det dagligen i våra kontakter med samhället. Med kloka förändringar kan personnumret som i år firar 60-års jubileum fungera väl i minst 60 år till. För framtiden måste vi hitta ett säkert, effektivt och hållbart system som bevarar vår ledande position inom folkbokföringen och övrig offentlig förvaltning. Det svenska personnumret har långt kvar till pensioneringen. MATS SJÖSTRAND


Summary: Skatteverkets Mats Sjöstrand: Nya personnummer behöver inte innehålla information om födelsedatum och kön.Redan i dag finns det ett 15-tal födelsedatum där personnumren håller på att ta slut. Problemet växer i takt med att nya personer flyttar till Sverige. För att lösa denna akuta brist ber nu Skatteverket regeringen att snarast få möjlighet att tilldela personnummer som inte avspeglar personens födelsedatum. Samtidigt tar Skatteverket tillsammans med SCB, Polisen och Försäkringskassan första steget till en större reform av personnummersystemet som kommer att få stora konsekvenser för alla människor, myndigheter och företag i Sverige. Detta är nödvändigt för att Sverige ska bevara sin ledande position inom offentlig förvaltning, skriver Skatteverkets generaldirektör Mats Sjöstrand.

Det svenska personnumret fyller 60 år i år. I sin nuvarande form har de funnits sedan 1967, med smärre förändringar vid millennieskiftet. Varje person som är folkbokförd i Sverige och som bor här längre än ett år ska tilldelas ett personnummer. Numret är unikt för varje person och visar förutom födelsedata om en person är man eller kvinna. Den allra sista siffran är en kontrollsiffra. Sverige är inte det enda land i världen som har personnummer. Bland annat har alla de nordiska länderna liknande system. Men Sverige är ändå unikt på det sättet att personnumren har fått en bred användning och en allmän acceptans, långt utanför folkbokföringen och myndighetsvärlden. Hos banker, försäkringsbolag, körkortsregister, videoaffärer, inom skolan och föreningslivet, överallt används personnummer som ett sätt att identifiera eller skilja på olika individer. Även för till exempel medicinsk eller samhällsvetenskaplig forskning ger de svenska personnumren unika möjligheter att sammanföra information och göra kartläggningar om befolkningen. Inte minst den som flyttar till Sverige från ett annat land inser snabbt vikten av att ha ett personnummer. De tio siffrorna är en biljett in till hela samhället. Den som ännu inte fått ett personnummer stöter genast på hinder. Varje dag föds det upp till 500 barn i Sverige. Dagens personnummer räcker gott och väl till för dem. För varje enskild födelsedag finns det 499 personnummer för kvinnor och 500 för män att tillgå. Men även för dem som flyttar till Sverige i vuxen ålder behövs personnummer. I en global värld där människor flyttar och rör sig alltmer fram och tillbaka över gränserna ställs det nya krav på folkbokföringen. Eftersom personnumret är unikt och det finns historisk information kopplad till det så kan det bara användas en gång. Personnumret för exempelvis en student från Australien som bodde ett par år i Sverige på 1980-talet och aldrig mer kommer att sätta sin fot här, kan ändå inte återvändas utan är förbrukat. Redan i dag finns det ett 15-tal födelsedatum där personnumren håller på att ta slut. Det handlar främst om datumen 1 januari och 1 juli vissa år under slutet av 1950-talet och början av 1960-talet. Bakgrunden är att många invandrare från länder med dåliga folkbokföringssystem har fingerade födelsedatum. Tidigare fick de dessa födelsetider – 1 januari och 1 juli – i sitt personnummer. Denna schablonmässiga hantering har man sedan länge frångått. Men problemet lever kvar och växer i takt med att nya personer flyttar till Sverige. För varje dag ökar risken att folkbokföringen inte kan ge en nyinflyttad person som faktiskt kan bevisa att hon eller han är född dessa kritiska datum ett personnummer eftersom alla 500 numren är använda. Förra året var invandringen till Sverige den största sedan Statistiska centralbyråns mätningar började. Både globalt och framför allt inom EU spås rörligheten öka. På samma sätt som allt fler svenskar periodvis eller permanent bor utanför Sverige för att arbeta, studera eller bara njuta av livet efter pensioneringen, så kommer allt fler utländska medborgare att söka sig till Sverige i framtiden. Det kan handla om danskar som flyttar över Sundet, flyktingar från Irak, polacker som löser tillfällig personalbrist i byggbranschen eller indiska gästforskare. Alla behöver de och har rätt till ett svenskt personnummer. För att lösa den akuta bristen på personnummer för vissa kritiska datum ber nu Skatteverket regeringen ändra folkbokföringsförordningen så att det i undantagsfall blir möjligt att tilldela ett personnummer som inte avspeglar personens födelsedag i månaden. I praktiken kommer det bara bli aktuellt för personer som flyttar hit i vuxen ålder. Denna ändring bör genomföras snarast. På längre sikt är en större reform av det nuvarande personnummersystemet nödvändig. Skatteverket tar nu första steget till att hitta en hållbar långsiktig lösning. Det kommer att ske tillsammans med bland annat SCB, Polisen och Försäkringskassan. En sådan förändring skulle beröra alla människor i Sverige och få stora konsekvenser för alla de myndigheter, företag och organisationer som har personnummer i sina register och datasystem. Samhällets kostnader för att ställa om datasystem på ett säkert och effektivt sätt kommer också att bli stora. Därför krävs en noggrann analys innan ett färdigt förslag kan presenteras. Det är inte självklart att ett framtida personnummer ska innehålla den information om födelsetid och kön som finns i dag. Med en tiosiffrig nummerkombination, som 1234567890, skulle den som hyr en videofilm eller tecknar ett telefonabonnemang inte behöva skylta med sin ålder på det sätt som sker i dag. En sådan nummerserie skulle även ge ett närmast obegränsat antal personnummer att tillgå. Andra möjliga lösningar är att lägga till en extra siffra eller avskaffa kontrollsiffran sist i de nuvarande numren. Det skulle ge 9999 möjliga nummer per födelsedag. En sådan lösning tillämpas till exempel i Danmark. I den analys som måste göras för att hitta ett väl fungerande system bör även integritetsaspekten tas in. Den utbredda användningen av personnummer i samhället ger en mycket effektiv hantering av personinformation. Internets nya revolutionerande informationsvägar i kombination med den svenska öppenheten och offentlighetsprincipen gör dock att personnumren kan missbrukas. Den som skriver in ett telefonnummer på nummerupplysningen hitta.se på internet får inte bara upp namn och adress på abonnenten. Även födelsedag kommer automatiskt upp. Det är bara ett, om än relativt harmlöst, exempel på hur personnummer används på internet i dag. På andra internetsidor där alla svenskars födelsedagar går att söka på säljs högst personlig information bland annat om inkomster och förmögenheter, uppgifter som har plockats ur Skatteverkets offentliga register. Debatten om personnumren och den personliga integriteten är långtifrån ny. På 1970-talet fanns det förslag om att avskaffa personnumren för att förhindra samkörningar i register. På 1990-talet föreslog en utredning att personnumren skulle sekretessbeläggas. Inget av dessa förslag genomfördes och få kan i dag tvivla på nyttan med ett personnummersystem. Sverige har ända sedan kyrkoböckernas tid på 1600-talet varit ett föregångsland vad gäller folkbokföring. Personnumren är till stor nytta för medborgarna. Alla använder vi det dagligen i våra kontakter med samhället. Med kloka förändringar kan personnumret, som i år firar 60-års-jubileum, fungera väl i minst 60 år till. För framtiden måste vi hitta ett säkert, effektivt och hållbart system som bevarar vår ledande position inom folkbokföringen och övrig offentlig förvaltning. Det svenska personnumret har långt kvar till pensioneringen. MATS SJÖSTRAND


"Barnfattigdomen ökar igen för första gången sedan 1997"

Summary: Rädda Barnens nya rapport: Malmö, Botkyrka och Landskrona är de svenska kommuner som har högst andel fattiga barn. Drygt en kvarts miljon svenskar lever i en familj som antingen har socialbidrag eller låg inkomststandard enligt SCB. Särskilt två faktorer ökar risken för barn att växa upp i en fattig familj i Sverige: att ha utländsk bakgrund eller att leva med en ensamstående förälder. Kommunerna med högst andel fattiga barn är Malmö, Botkyrka och Landskrona, skriver Rädda Barnens generalsekreterare Charlotte Petri Gornitzka och professorn i socialt arbete vid Växjö universitet Tapio Salonen.

Idag presenterar vi för femte gången Rädda Barnens kommunala barnfattigdomsindex. "Barnfattigdomen i Sverige - årsrapport 2006" som bygger på senast tillgängliga statistik från 2004. Årets rapport visar att barnfattigdomen ökar för första gången sedan 1997, om än marginellt. År 2004 levde 13,0 procent av Sveriges barn i en fattig familj, jämfört med 12,8 procent året innan. I absoluta tal ökade antalet fattiga barn med 5.000, vilket innebär att 252.000 barn levde i en familj som antingen hade socialbidrag eller låg inkomststandard enligt Statistiska centralbyrån. Det är särskilt två faktorer som ökar risken att växa upp i en fattig familj: att ha utländsk bakgrund eller att leva med en ensamstående förälder. Den ekonomiska fattigdomen mångdubblas om båda faktorerna sammanfaller (se diagram). Bland barn med utländsk bakgrund, som också lever med en ensamstående förälder, är vartannat barn (50,3 procent) fattigt. Detta kan jämföras med barn med svensk bakgrund och sammanboende föräldrar, där andelen fattiga barn är 3,5 procent. Barnfattigdomen dröjer kvar långt efter ankomsten till Sverige. Efter 6-9 år i landet lever nästan 40 procent av barnen fortfarande i fattigdom. Skillnaderna är fortsatt stora: mellan barn med utländsk respektive svensk bakgrund, mellan barn med ensamstående eller sammanboende föräldrar, mellan barn i de fattigaste familjerna och barn i de rikaste familjerna. Skillnaderna mellan kommuner är fortsatt stora. Mellan Malmö med högst barnfattigdom och Lomma med lägst, skiljer 27 procentenheter (se tabell). Variationen mellan storstädernas stadsdelar är ännu större än den mellan kommuner. Sex stadsdelar har en extremt hög andel fattiga barn, över 40 procent. Det är Rosengård och Södra innerstaden i Malmö, Bergsjön, Lärjedalen och Gunnared i Göteborg samt Rinkeby i Stockholm. I Rosengård, med 66,5 procent fattiga barn, är barnfattigdomen 19 gånger högre än i Torslanda i Göteborg, där 3,5 procent av barnen lever i ekonomisk utsatthet. Detta understryker utvecklingen med en ökad bostadssegregation och den fördelningspolitiskt ogynnsamma utveckling som skett i storstäderna de senaste 10-15 åren. I samband med att Rädda Barnen i december publicerade en fördjupningsrapport om barnfattigdom bland barn till ensamstående, studerade SEB:s familjeekonom Gunilla Nyström på Rädda Barnens uppdrag ekonomin för några typfamiljer. Hon beräknade också hur familjerna påverkas av förändringarna i trygghetssystemen som gäller från årsskiftet. Gemensamt för familjerna var att de bestod av en ensamstående mamma med ett barn och med en genomsnittlig inkomst som vårdbiträde på deltid (74 procent). Barnen med mammor som var arbetslösa, långtidssjuka eller hade socialbidrag hamnade under nivån för skäliga levnadskostnader - det finns alltså inte pengar ens till de nödvändigaste utgifterna, än mindre till dyrare saker eller aktiviteter. Även familjer där mamman arbetade deltid eller heltid hade väldigt små marginaler. Förändringarna vid årsskiftet innebär ytterligare minus för familjerna där mammorna har a-kassa eller sjukpenning. När det gäller familjer med socialbidrag är det svårare att beräkna eftersom deras villkor avgörs både av riksnormen för socialbidrag och av individuella prövningar på kommunal nivå. Hur barnen påverkas av familjens trängda ekonomi åskådliggörs av en ensamstående mamma som sökte pengar från Rädda Barnen: "Barnen håller god min, döljer och skäms inför kompisar - när de hör vad andra får. Min ena son har flera gånger skrivit uppsatser om påhittade semestrar när uppgiften har varit att beskriva vad han gjort på lovet." En kvarts miljon barn lever alltså i barnfattigdom i Sverige och bland dem finns det säkert många som känner igen sig i bilden som mamman beskriver. Rädda Barnens arbete med att följa utvecklingen av barns välfärd på kommunal nivå tar sitt avstamp i FN:s konvention om barnets rättigheter, barnkonventionen. Den säger att alla barn har rätt till en skälig levnadsstandard och att staten ska sträva efter att förverkliga barnets sociala ekonomiska och kulturella rättigheter, "till det yttersta av sina resurser". Barns levnadsstandard handlar alltså inte enbart om materiell standard och fysisk utveckling, utan den ska också bidra till barnets hela utveckling. Det kan till exempel handla om möjligheten att delta i aktiviteter som musikskola, fotbollsföreningen eller simskola. I ett internationellt perspektiv framstår den materiella fattigdomen bland barnfamiljer i Sverige som blygsam. Unicefs senaste rapport som nyligen presenterats bekräftar ånyo denna bild. Men detta ger ingen tröst åt alla de barn som i den svenska vardagen utesluts från aktiviteter som ses som självklara för deras klasskamrater och kompisar. Social utestängning i barndomen är en kungsväg för utanförskap längre fram i livet. Eftersom regeringen har det yttersta ansvaret för att förverkliga statens ansvar enligt barnkonventionen uppmanar Rädda Barnen Fredrik Reinfeldt och hans kolleger att agera; De stora skillnaderna mellan kommunerna måste minska. Den högsta barnfattigdomen finns i och omkring de tre storstäderna. Barnfattigdomen bland barn till ensamstående och bland barn med utländsk bakgrund kan inte lämnas utan åtgärder. När vartannat barn med båda dessa bakgrundsfaktorer lever i fattigdom måste regeringen agera. Den kvardröjande fattigdomen bland barn med utländsk bakgrund måste också uppmärksammas. Utred och åtgärda konsekvenser av förändringar i trygghetssystemen ur ett barnperspektiv. CHARLOTTE PETRI GORNITZKA TAPIO SALONEN


”Barnfattigdomen ökar igen för första gången sedan 1997”

Summary: Rädda Barnens nya rapport: Malmö, Botkyrka och Landskrona är de svenska kommuner som har högst andel fattiga barn.Drygt en kvarts miljon svenskar lever i en familj som antingen har socialbidrag eller låg inkomststandard enligt SCB. Särskilt två faktorer ökar risken för barn att växa upp i en fattig familj i Sverige: att ha utländsk bakgrund eller att leva med en ensamstående förälder. Kommunerna med högst andel fattiga barn är Malmö, Botkyrka och Landskrona, skriver Rädda Barnens generalsekreterare Charlotte Petri Gornitzka och professorn i socialt arbete vid Växjö universitet Tapio Salonen.

Idag presenterar vi för femte gången Rädda Barnens kommunala barnfattigdomsindex. ”Barnfattigdomen i Sverige – årsrapport 2006” som bygger på senast tillgängliga statistik från 2004. Årets rapport visar att barnfattigdomen ökar för första gången sedan 1997, om än marginellt. År 2004 levde 13,0 procent av Sveriges barn i en fattig familj, jämfört med 12,8 procent året innan. I absoluta tal ökade antalet fattiga barn med 5 000, vilket innebär att 252 000 barn levde i en familj som antingen hade socialbidrag eller låg inkomststandard enligt Statistiska centralbyrån. Det är särskilt två faktorer som ökar risken att växa upp i en fattig familj: att ha utländsk bakgrund eller att leva med en ensamstående förälder. Den ekonomiska fattigdomen mångdubblas om båda faktorerna sammanfaller (se diagram). Bland barn med utländsk bakgrund, som också lever med en ensamstående förälder, är vartannat barn (50,3 procent) fattigt. Detta kan jämföras med barn med svensk bakgrund och sammanboende föräldrar, där andelen fattiga barn är 3,5 procent. Barnfattigdomen dröjer kvar långt efter ankomsten till Sverige. Efter 6–9 år i landet lever nästan 40 procent av barnen fortfarande i fattigdom. Skillnaderna är fortsatt stora: mellan barn med utländsk respektive svensk bakgrund, mellan barn med ensamstående eller sammanboende föräldrar, mellan barn i de fattigaste familjerna och barn i de rikaste familjerna. Skillnaderna mellan kommuner är fortsatt stora. Mellan Malmö med högst barnfattigdom och Lomma med lägst, skiljer 27 procentenheter (se tabell). Variationen mellan storstädernas stadsdelar är ännu större än den mellan kommuner. Sex stadsdelar har en extremt hög andel fattiga barn, över 40 procent. Det är Rosengård och Södra innerstaden i Malmö, Bergsjön, Lärjedalen och Gunnared i Göteborg samt Rinkeby i Stockholm. I Rosengård, med 66,5 procent fattiga barn, är barnfattigdomen 19 gånger högre än i Torslanda i Göteborg, där 3,5 procent av barnen lever i ekonomisk utsatthet. Detta understryker utvecklingen med en ökad bostadssegregation och den fördelningspolitiskt ogynnsamma utveckling som skett i storstäderna de senaste 10–15 åren. I samband med att Rädda Barnen i december publicerade en fördjupningsrapport om barnfattigdom bland barn till ensamstående, studerade SEB:s familjeekonom Gunilla Nyström på Rädda Barnens uppdrag ekonomin för några typfamiljer. Hon beräknade också hur familjerna påverkas av förändringarna i trygghetssystemen som gäller från årsskiftet. Gemensamt för familjerna var att de bestod av en ensamstående mamma med ett barn och med en genomsnittlig inkomst som vårdbiträde på deltid (74 procent). Barnen med mammor som var arbetslösa, långtidssjuka eller hade socialbidrag hamnade under nivån för skäliga levnadskostnader – det finns alltså inte pengar ens till de nödvändigaste utgifterna, än mindre till dyrare saker eller aktiviteter. Även familjer där mamman arbetade deltid eller heltid hade väldigt små marginaler. Förändringarna vid årsskiftet innebär ytterligare minus för familjerna där mammorna har a-kassa eller sjukpenning. När det gäller familjer med socialbidrag är det svårare att beräkna eftersom deras villkor avgörs både av riksnormen för socialbidrag och av individuella prövningar på kommunal nivå. Hur barnen påverkas av familjens trängda ekonomi åskådliggörs av en ensamstående mamma som sökte pengar från Rädda Barnen: ”Barnen håller god min, döljer och skäms inför kompisar – när de hör vad andra får. Min ena son har flera gånger skrivit uppsatser om påhittade semestrar när uppgiften har varit att beskriva vad han gjort på lovet.” En kvarts miljon barn lever alltså i barnfattigdom i Sverige och bland dem finns det säkert många som känner igen sig i bilden som mamman beskriver. Rädda Barnens arbete med att följa utvecklingen av barns välfärd på kommunal nivå tar sitt avstamp i FN:s konvention om barnets rättigheter, barnkonventionen. Den säger att alla barn har rätt till en skälig levnadsstandard och att staten ska sträva efter att förverkliga barnets sociala ekonomiska och kulturella rättigheter, ”till det yttersta av sina resurser”. Barns levnadsstandard handlar alltså inte enbart om materiell standard och fysisk utveckling, utan den ska också bidra till barnets hela utveckling. Det kan till exempel handla om möjligheten att delta i aktiviteter som musikskola, fotbollsföreningen eller simskola. I ett internationellt perspektiv framstår den materiella fattigdomen bland barnfamiljer i Sverige som blygsam. Unicefs senaste rapport som nyligen presenterats bekräftar ånyo denna bild. Men detta ger ingen tröst åt alla de barn som i den svenska vardagen utesluts från aktiviteter som ses som självklara för deras klasskamrater och kompisar. Social utestängning i barndomen är en kungsväg för utanförskap längre fram i livet. Eftersom regeringen har det yttersta ansvaret för att förverkliga statens ansvar enligt barnkonventionen uppmanar Rädda Barnen Fredrik Reinfeldt och hans kolleger att agera; • De stora skillnaderna mellan kommunerna måste minska. Den högsta barnfattigdomen finns i och omkring de tre storstäderna. • Barnfattigdomen bland barn till ensamstående och bland barn med utländsk bakgrund kan inte lämnas utan åtgärder. När vartannat barn med båda dessa bakgrundsfaktorer lever i fattigdom måste regeringen agera. Den kvardröjande fattigdomen bland barn med utländsk bakgrund måste också uppmärksammas. • Utred och åtgärda konsekvenser av förändringar i trygghetssystemen ur ett barnperspektiv. CHARLOTTE PETRI GORNITZKA TAPIO SALONEN


”Högre språk- och mattekrav ska ge gräddfil till högskolan”

Summary: Lars Leijonborg: Nya tillträdesregler för högskolan ska göra det lönsamt för gymnasieelever att läsa flera språk och att läsa dem länge.1990-talets skolreformer gav alldeles för omfattande möjligheter till taktikval av perifera och föga krävande ämnen på gymnasiet, exempelvis ”Vinkunskap”, ”Manikyr” och ”Äventyr”. Följden har blivit att allt färre elever läser språk och matematik på så avancerad nivå som behövs för högskolestudier. Därför presenterar regeringen i dag en rad förändringar av tillträdesreglerna till högskolan. Bara den som är godkänd i svenska, matte och engelska ska kunna komma in på högskola. Elever som läser mer språk ska få extrapoäng, liksom de som läser svårare matematik. Genom att välja mer krävande kurser ska eleverna kunna få upp till 2,5 extrapoäng utöver dagens 20 maxpoäng, skriver utbildningsminister Lars Leijonborg.

Nittonhundratalets skolreformer öppnade för mycket omfattande möjligheter till taktikval. Det var inte bara socialdemokraternas fel. Vi borgerliga drev på för ökad valfrihet. Socialdemokraterna ville att så många som möjligt skulle klara Göran Perssons nya gymnasium. Resultatet blev en explosion av lokala tillvalskurser (för närvarande cirka 9 000) och allt färre elever som valde mer krävande ämnen. En hel del av de lokala kurserna har närmast hobbykaraktär och kräver knappast något pluggande. Dit hör ”Manikyr” i Norrköping, ”Vinkunskap” i Göteborg och ”Skoterkörkort” i Jokkmokk. Problemet är att dessa kurser i många fall har samma meritvärde när man söker till högskolan som C-tyska. ”Varför gör det så ont i min själ?” i Växjö, ”Jägarexamen” i Strömstad och ”Äventyr” i Härnösand kan naturligtvis vara frestande alternativ för den som vill ha poäng till högskoleintagningen utan att plugga så hårt. 1997 var det 32 procent av eleverna på gymnasiet som läste ett B-språk (tyska, franska eller spanska), alltså samma språk i sex år under högstadiet och gymnasiet. I dag är det färre än 16 procent som läser språk till denna nivå. 1997 var det 28 procent av eleverna som läste ett C-språk på gymnasiet, alltså tre års studier av ett språk. I dag är det bara 14 procent som läser språk på den nivån. Hela vår tillvaro europeiseras och globaliseras, men våra ungdomars språkkunskaper halveras. Så får det inte vara. Det är hög tid att förändra signalsystemet. Också matematiken är på tillbakagång. 1997 läste nästan tjugo procent av gymnasieeleverna högsta fördjupningskursen i matematik – år 2005 var andelen nere i omkring tio procent. Det ska sägas att även den förra regeringen kom till en viss krisinsikt på detta område. Våren 2006 lade den fram förslag om nya tillträdesregler till högskolan, med delvis samma inriktning som jag nu presenterar. Men skillnaden är att medan den socialdemokratiska politiken inriktat sig på att premiera språk och matematik på en lägre nivå så vill vi premiera fördjupning. Dagens tillträdesregler fungerar så att vid urval till högskolan räknas ett meritvärde fram för varje sökande. Den som har högsta betyg, MVG, i alla ämnen får 20 poäng. En elev som har godkänt, G, i alla ämnen får 10 poäng. Att höja sitt betyg ett steg i ett ämne höjer meritvärdet någon tiondel. Att kunna få 2,5 extrapoäng om man läser svårare ämnen och kurser är alltså ett kraftfullt inslag i antagningssystemet. De viktigaste förändringarna av tillträdesreglerna för högskolan som regeringen i dag föreslår är följande: 1. Det ska krävas godkänt betyg från gymnasiet i svenska, matematik och engelska för att komma in på högskolan. Så är det inte i dag. En aktuell forskningsrapport belyser hur olyckligt det är. Personer med IG, icke godkänt, i ett eller flera av dessa ämnen klarar sig dåligt på högskolan. Det är fel att locka in personer med otillräckliga förkunskaper i högskolan. Den som behöver läsa på komvux för att bli godkänd ska ha den rätten – på den punkten behöver lagstiftningen bli tydligare. 2.Den omdebatterade så kallade 25:4-regeln tas bort. Det sker redan till antagningen inför höstterminen 2008. Den här regeln ger ett extra försteg för dem som är äldre framför dem som är yngre. Den arbetslivserfarenhet som ska premieras prövas i realiteten inte alls – det är bara det faktum att man är 25 år eller äldre som premieras. I stället ska universitet och högskolor bedöma reell kompetens. Här handlar det alltså om en individuell bedömning av personens kompetens där man kan titta på för utbildningen relevant arbetslivserfarenhet, till exempel att ha arbetat som undersköterska när man söker till sjuksköterskeutbildning. Ålder ska inte spela någon roll utan samma regler ska gälla för alla. Vår bedömning är att de flesta av dem som i dag blir behöriga genom 25:4-regeln blir behöriga genom reell kompetens. 3. Det ska löna sig att läsa språk, det ska löna sig att läsa flera språk och dessutom läsa det länge. Detta är den viktigaste förändringen av tillträdesreglerna. Den förra regeringen beslutade att den som läst 50 procent av ett B-språk skulle få tillgodoräkna sig en meritpoäng i betyget. Avsikten var också i det förslaget att befrämja språkstudier. En sådan regel skulle emellertid leda till nya, omfattande taktikval. En elev som läst franska på högstadiet skulle kunna hoppa av efter första kursen på gymnasiet. Bestämmelsen skulle sannolikt ha lett till att ännu färre elever läste in ett B-språk. Socialdemokraternas modell gav inga meritpoäng för extra C-språk eller för avancerad engelska. Regeringens förslag är att en elev ska kunna få en meritpoäng för ett godkänt B-språk. En elev som läser ytterligare ett C-språk ska kunna få ytterligare en halv meritpoäng. Den elev som i stället fördjupar sig ytterligare i B-språket ska också kunna få en halv poäng. Engelska är obligatoriskt på gymnasiet. Men elever som fördjupar sig i engelska och läser mer kvalificerade kurser ska i det nya systemet kunna tillgodoräkna sig extra meritpoäng. Det är ett problem för Sverige i internationella sammanhang att de flesta svenskar kan göra sig förstådda, men att få svenskar behärskar kvalificerad engelska. 4.Extrapoängen gäller alla moderna språk. Vi har av hävd läst i första hand franska, tyska och spanska i den svenska skolan. I en globaliserad värld kommer behovet av människor som kan till exempel ryska, kinesiska eller italienska att öka. Totalt sett så kan alltså elever som väljer att lägga tid och energi på att läsa språk få 2,5 meritpoäng när de söker vidare från gymnasiet till högre studier. Det är en viktig och entydig signal till landets gymnasieelever, men faktiskt också till eleverna på grundskolan. Att antalet elever som studerar språk på gymnasiet minskat är nämligen en spegelbild av grundskolan. En fjärdedel av alla elever som valt språk fullföljer inte sina språkstudier och sammantaget är det bara 60 procent som får slutbetyg i moderna språk i årskurs 9. 5. Förslaget när det gäller matematik innebär att alla elever som läser den högsta kursen, matematik E, får en halv meritpoäng. Elever som läser en fördjupningskurs som ligger en kursnivå över behörighetskraven får 0,5 meritpoäng och ytterligare 0,5 meritpoäng om man läser två kursnivåer över behörighetskraven. 6.Ämnen och kurser som har en tydlig specialisering mot det område som eleven vill studera på högskolan ska också ge extra meritpoäng. Ett exempel kan illustrera hur det ska fungera. För en elev som vill söka till KTH eller Chalmers gäller att godkänt betyg i grundkursen i kemi är ett krav i den så kallade områdesbehörigheten. Men en elev som läst fördjupningskursen i kemi kan få extra poäng för det, vilket kan vara till nytta om det finns fler sökande än platser. Högskoleverket får regeringens uppdrag att identifiera de specialkurser som bör vara meriterande för respektive utbildningsområde. Båda borgerliga och socialdemokrater har med sina olika reformer medansvar för dagens situation. Nu är det dags att ta ansvar för en förbättring, genom att räta upp det som har gått fel. Ett skolsystem som premierar taktikval och minsta möjliga ansträngning kommer inte att leda till att Sverige lyfter. Det måste löna sig att plugga! LARS LEIJONBORG


Summary: Lars Leijonborg: Nya tillträdesregler för högskolan ska göra det lönsamt för gymnasieelever att läsa flera språk och att läsa dem länge. 1990-talets skolreformer gav alldeles för omfattande möjligheter till taktikval av perifera och föga krävande ämnen på gymnasiet, exempelvis ”Vinkunskap”, ”Manikyr” och ”Äventyr”. Följden har blivit att allt färre elever läser språk och matematik på så avancerad nivå som behövs för högskolestudier. Därför presenterar regeringen i dag en rad förändringar av tillträdesreglerna till högskolan. Bara den som är godkänd i svenska, matte och engelska ska kunna komma in på högskola. Elever som läser mer språk ska få extrapoäng, liksom de som läser svårare matematik. Genom att välja mer krävande kurser ska eleverna kunna få upp till 2,5 extrapoäng utöver dagens 20 maxpoäng, skriver utbildningsminister Lars Leijonborg.

Nittonhundratalets skolreformer öppnade för mycket omfattande möjligheter till taktikval. Det var inte bara socialdemokraternas fel. Vi borgerliga drev på för ökad valfrihet. Socialdemokraterna ville att så många som möjligt skulle klara Göran Perssons nya gymnasium. Resultatet blev en explosion av lokala tillvalskurser (för närvarande cirka 9 000) och allt färre elever som valde mer krävande ämnen. En hel del av de lokala kurserna har närmast hobbykaraktär och kräver knappast något pluggande. Dit hör ”Manikyr” i Norrköping, ”Vinkunskap” i Göteborg och ”Skoterkörkort” i Jokkmokk. Problemet är att dessa kurser i många fall har samma meritvärde när man söker till högskolan som C-tyska. ”Varför gör det så ont i min själ” i Växjö, ”Jägarexamen” i Strömstad och ”Äventyr” i Härnösand kan naturligtvis vara frestande alternativ för den som vill ha poäng till högskoleintagningen utan att plugga så hårt. 1997 var det 32 procent av eleverna på gymnasiet som läste ett B-språk (tyska, franska eller spanska), alltså samma språk i sex år under högstadiet och gymnasiet. I dag är det färre än 16 procent som läser språk till denna nivå. 1997 var det 28 procent av eleverna som läste ett C-språk på gymnasiet, alltså tre års studier av ett språk. I dag är det bara 14 procent som läser språk på den nivån. Hela vår tillvaro europeiseras och globaliseras, men våra ungdomars språkkunskaper halveras. Så får det inte vara. Det är hög tid att förändra signalsystemet. Också matematiken är på tillbakagång. 1997 läste nästan tjugo procent av gymnasieeleverna högsta fördjupningskursen i matematik – år 2005 var andelen nere i omkring tio procent. Det ska sägas att även den förra regeringen kom till en viss krisinsikt på detta område. Våren 2006 lade den fram förslag om nya tillträdesregler till högskolan, med delvis samma inriktning som jag nu presenterar. Men skillnaden är att medan den socialdemokratiska politiken inriktat sig på att premiera språk och matematik på en lägre nivå så vill vi premiera fördjupning. Dagens tillträdesregler fungerar så att vid urval till högskolan räknas ett meritvärde fram för varje sökande. Den som har högsta betyg, MVG, i alla ämnen får 20 poäng. En elev som har godkänt, G, i alla ämnen får 10 poäng. Att höja sitt betyg ett steg i ett ämne höjer meritvärdet någon tiondel. Att kunna få 2,5 extrapoäng om man läser svårare ämnen och kurser är alltså ett kraftfullt inslag i antagningssystemet. De viktigaste förändringarna av tillträdesreglerna för högskolan som regeringen i dag föreslår är följande: 1. Det ska krävas godkänt betyg från gymnasiet i svenska, matematik och engelska för att komma in på högskolan. Så är det inte i dag. En aktuell forskningsrapport belyser hur olyckligt det är. Personer med IG, icke godkänt, i ett eller flera av dessa ämnen klarar sig dåligt på högskolan. Det är fel att locka in personer med otillräckliga förkunskaper i högskolan. Den som behöver läsa på komvux för att bli godkänd ska ha den rätten – på den punkten behöver lagstiftningen bli tydligare. 2. Den omdebatterade så kallade 25:4-regeln tas bort. Det sker redan till antagningen inför höstterminen 2008. Den här regeln ger ett extra försteg för dem som är äldre framför dem som är yngre. Den arbetslivserfarenhet som ska premieras prövas i realiteten inte alls – det är bara det faktum att man är 25 år eller äldre som premieras. I stället ska universitet och högskolor bedöma reell kompetens. Här handlar det alltså om en individuell bedömning av personens kompetens där man kan titta på för utbildningen relevant arbetslivserfarenhet, till exempel att ha arbetat som undersköterska när man söker till sjuksköterskeutbildning. Ålder ska inte spela någon roll utan samma regler ska gälla för alla. Vår bedömning är att de flesta av dem som i dag blir behöriga genom 25:4-regeln blir behöriga genom reell kompetens. 3. Det ska löna sig att läsa språk, det ska löna sig att läsa flera språk och dessutom läsa det länge. Detta är den viktigaste förändringen av tillträdesreglerna. Den förra regeringen beslutade att den som läst 50 procent av ett B-språk skulle få tillgodoräkna sig en meritpoäng i betyget. Avsikten var också i det förslaget att befrämja språkstudier. En sådan regel skulle emellertid leda till nya, omfattande taktikval. En elev som läst franska på högstadiet skulle kunna hoppa av efter första kursen på gymnasiet. Bestämmelsen skulle sannolikt ha lett till att ännu färre elever läste in ett B-språk. Socialdemokraternas modell gav inga meritpoäng för extra C-språk eller för avancerad engelska. Regeringens förslag är att en elev ska kunna få en meritpoäng för ett godkänt B-språk. En elev som läser ytterligare ett C-språk ska kunna få ytterligare en halv meritpoäng. Den elev som i stället fördjupar sig ytterligare i B-språket ska också kunna få en halv poäng. Engelska är obligatoriskt på gymnasiet. Men elever som fördjupar sig i engelska och läser mer kvalificerade kurser ska i det nya systemet kunna tillgodoräkna sig extra meritpoäng. Det är ett problem för Sverige i internationella sammanhang att de flesta svenskar kan göra sig förstådda, men att få svenskar behärskar kvalificerad engelska. 4. Extrapoängen gäller alla moderna språk. Vi har av hävd läst i första hand franska, tyska och spanska i den svenska skolan. I en globaliserad värld kommer behovet av människor som kan till exempel ryska, kinesiska eller italienska att öka. Totalt sett så kan alltså elever som väljer att lägga tid och energi på att läsa språk få 2,5 meritpoäng när de söker vidare från gymnasiet till högre studier. Det är en viktig och entydig signal till landets gymnasieelever, men faktiskt också till eleverna på grundskolan. Att antalet elever som studerar språk på gymnasiet minskat är nämligen en spegelbild av grundskolan. En fjärdedel av alla elever som valt språk fullföljer inte sina språkstudier och sammantaget är det bara 60 procent som får slutbetyg i moderna språk i årskurs 9. 5. Förslaget när det gäller matematik innebär att alla elever som läser den högsta kursen, matematik E, får en halv meritpoäng. Elever som läser en fördjupningskurs som ligger en kursnivå över behörighetskraven får 0,5 meritpoäng och ytterligare 0,5 meritpoäng om man läser två kursnivåer över behörighetskraven. 6. Ämnen och kurser som har en tydlig specialisering mot det område som eleven vill studera på högskolan ska också ge extra meritpoäng. Ett exempel kan illustrera hur det ska fungera. För en elev som vill söka till KTH eller Chalmers gäller att godkänt betyg i grundkursen i kemi är ett krav i den så kallade områdesbehörigheten. Men en elev som läst fördjupningskursen i kemi kan få extra poäng för det, vilket kan vara till nytta om det finns fler sökande än platser. Högskoleverket får regeringens uppdrag att identifiera de specialkurser som bör vara meriterande för respektive utbildningsområde. Båda borgerliga och socialdemokrater har med sina olika reformer medansvar för dagens situation. Nu är det dags att ta ansvar för en förbättring, genom att räta upp det som har gått fel. Ett skolsystem som premierar taktikval och minsta möjliga ansträngning kommer inte att leda till att Sverige lyfter. Det måste löna sig att plugga! LARS LEIJONBORG


Kungsör är hans ”Pensionat Paradiset”

Summary: Lars Modéen talar med värme om sin far, komikern Thor Modéen. Han har också flyttat tillbaka till Kungsör, staden där fadern växte upp i.

Lars Modéen ser ut som vilken pensionär som helst. Glad och trevlig med en tjuvpojksglimt i ögonen. Den antyder att han en gång gärna ställde till med hyss. Det enda som skiljer honom från andra seniorer är valet av t-tröja. Den har en bild av komikern Thor Modéen och gjordes inför hans 100-årsdag 1998. – Då hade vi en stor fest i Kungsör, berättar Lars Modéen. En av höjdpunkterna var när en staty av Thor Modéen restes på stadens torg. Intill torget ligger Thor Modéen-teatern och Thor Modéen-gatan ligger en bit därifrån. – Min far blev verkligen hedrad efter förtjänst. Det var roligt att vara med om, säger Lars Modéen. Han är komikerns ende son. Det finns också en dotter, Lars Modéens syster Margareta Perby. Hon bor i Stockholm och syskonen umgås ofta. Vid DN:s intervju är Lars Modéen i Stockholm för att fira sin 75-årsdag. Festen äger rum hemma hos systern på Norrbackagatan Vet du vad som ska hända – Nej, det är mycket spännande. Jag har inte fått veta ett dugg, alla går och viskar i vrårna. Vi sitter på ett kafé och talar om Thor Modéen. Det är ofrånkomligt, även om intervjun främst ska handla om Lars. Hurdan var han som pappa – Fantastisk, jag kan inte säga annat. Visst var han borta mycket, men väl hemkommen var han hemma till hundra procent och lekte med oss. Ingen kunde leka som han! Mamma Margareta tyckte ibland att leken blev väl bullersam. Men hon grep sällan in utan följde den med ett roat leende. Familjen bodde på Grev Turegatan, Lars Modéen gick i Carlssons skola. Bland klasskamraterna fick han en viss särställning eftersom Thor Modéen var hans far. Älskade alla honom – Alla utan undantag. Det var det märkliga med far, han kunde knyta folk till sig utan svårighet. Lars Modéen tycker att faderns stjärnstatus ibland gick ut över hans kolleger. Samtida komiska skådespelare som John Botvid och Åke Söderblom hamnade obevekligen i skuggan. Men det var väl inte din pappas fel – Nej, naturligtvis inte. Han var bara sig själv, ett naturbarn med gott hjärta. Till slut blev arbetsbördan för stor för Thor Modéen. När ett antal sjukdomar stötte till måste han läggas in på Sabbatsbergs sjukhus. Där charmade han sjuksköterskorna med samma lätthet som andra. – Far lyckades ofta smita ut till restaurang Minerva och ta sig en grogg. Det var han självfallet förbjuden att göra, men systrarna såg mellan fingrarna. Thor Modéen dog 1950. Hur upplevde du det – Som en oersättlig förlust. Jag var 18 år och vuxen nog att inse vilken tur jag haft med en sådan far. Själv gjorde Lars Modéen bara ett par smärre inhopp på tiljorna. Sommaren 1949 spelade han revy i Malmö, tidigare medverkade han i filmen ”Stiliga Augusta”. Var det en stor roll – Inte alls. Jag var en av bröllopsgästerna och syntes knappt. mängden. Efter avbrutna realskolestudier började Lars Modéen arbeta som springpojke på Radiotjänst. Senare blev han kontorist i riksdagshuset. Dessutom arbetade han i tjugo år hos polisen i Dalarna och hjälpte dem att sköta utredningarna på ett korrekt sätt. Den uppgiften hade inte passat hans far! Hans maka Yvonne avled 1993. Efter att ha rest runt i Sverige några år bestämde sig Lars Modéen för att slå sig ner i Kungsör. – Där växte min far upp och han talade alltid väl om staden. Jag ansåg att det var en bra plats att åldras på. I dag är Kungsör hans eget ”Pensionat Paradiset”. Varför tror du Thor Modéen fortfarande är så älskad – Vi lär aldrig mer få en svensk komiker med så perfekt tajmning. Dessutom var han genuint snäll och det uppfattar folk. Kungsör håller nu på att hedra Thor Modéen på ytterligare ett sätt. Stadens gamla stationsbyggnad, där Lars Modéens farfar arbetade som stationsinspektor, ska byggas om till restaurang. Den ska heta Thor Modéens gästgiveri. Vad skulle den annars heta Martin Stugart martin.stugart@dn.se 08-738 10 68