DN gratulerar: Sjöhistoriska museet

Summary: Han kan sin sjöhistoria, Hans-Lennart Ohlsson. Sedan 2007 är han chef för Sjöhistoriska museet som fyller 80 år i sommar. Dessutom firar seglarskolan 50-årsjubileum.

Det flaggas nästan för jämnan utanför Ragnar Östbergs museibyggnad på Gärdet. I onsdags hissades stjärnbaneret för att hedra grannarna på USA:s ambassad. Om några veckor tas prideflaggorna fram ur museichefens flaggskåp. Han älskar nämligen flaggor, chefen Hans-Lennart Ohlsson, nästan lika mycket som han älskar båtar. Om man är det minsta road av båtar och sjöfartshistoria är det Ohlssons arbetsplats man ska söka sig till. Vare sig man vill studera flytetyg, titta på utställningar, lyssna på föredrag eller gå i museets populära seglarskola, som firar 50-årsjubileum. – Seglarskolan var ifrågasatt när den startade 1968. Många tyckte att det var konstigt, men museiledningen resonerade som så att om vi ska locka ungdomar till museet gör vi det inte genom att visa båtar i modell utan genom att lära dem segla, precis som jag gjorde i sjöscouterna, säger Hans-Lennart Ohlsson. Han känner sin arbetsplats utan och innan efter 32 år. Så länge sedan är det som unge Ohlsson kom till Sjöhistoriska som praktikant. Museichef har han varit sedan 2007. Vi sitter i hans imponerande tjänsterum med utsikt över Gärdet och det glittrande vattnet i Djurgårdsbrunnsviken. Det som imponerar mest är den gigantiska oljemålningen Hans-Lennart har bakom ryggen. Tavlan, daterad 1892, heter ”Räddad” och gjordes av den kände marinmålaren Herman af Sillén. Motivet är en livbåt med ångkorvetten Saga i bakgrunden. På rygg i livbåten ligger en man som just har blivit räddad efter att ha fallit över bord. Att tavlan hänger här har sin speciella historia. Hans-Lennart ropade in den på auktion för ett antal år sedan. Den kostade 800.000 kronor och han berättar att han aldrig har varit så svettig och nervös som när han stod längst bak i auktionssalen med en budspade. Pengarna stod museets stödförening för. Att tavlan, när den väl kom till Sjöhistoriska, visade sig vara alldeles för stor för att få plats i museets magasin är en annan historia, men det hade å andra sidan Hans-Lennart inget emot eftersom han hade en passande vägg i tjänsterummet. På en annan vägg hänger ett självporträtt i olja, signerat Jacob Hägg och det är herrarna af Silléns och Häggs förtjänst att Sjöhistoriska museet finns i dag. De båda var ansvariga för flottans paviljong på Stockholmsutställningen 1897 och det kom att bli startskottet för att visa sjöhistoriska föremål för allmänheten. Duon samlade på sig modeller, galjonsfigurer med mera och började drömma om ett sjökrigshistoriskt museum, militärer som de var. Men af Sillén tog sitt liv i december 1908 så Hägg fick kämpa vidare på egen hand och gjorde det med den äran; 1928 öppnades ett marinmuseum vid Nobelparken där Israels ambassad ligger i dag. Ytterligare ett antal män engagerade sig för ett permanent sjöhistoriskt museum: redare, ångfartygsbefälhavare och militärer gjorde gemensam sak. Det enda som saknades var pengar … – De skrev brev till bankmannen Knut Agathon Wallenberg, som svarade att han kunde tänka sig att donera pengar till ett sjöhistoriskt museum där man visade örlogs- och handelsmarina föremål, säger Hans-Lennart. En arkitekttävling utlystes och det vinnande förslaget ritades av Ragnar Hjorth. – Men utredningsmännen tog avstånd från förslaget med motiveringen att byggnaden var för funktionalistisk. ”Det duger inte”, sa Wallenberg. Även Ferdinand Boberg lämnade in förslag, men det var Stadshusarkitekten Ragnar Östberg som till slut fick uppdraget. Bygget startade 1932 och två år senare började man bygga utställningar tack vare de 800.000 kronorna Wallenberg bidragit med. Staten sköt till 100.000 och stödföreningen ”tömde kassan”, som Hans-Lennart Ohlsson uttrycker det. Wallenberg skickade ett brev till den döende Jacob Hägg 1931 där han skrev att Hägg skulle ha äran för att det blev ett museum. Wallenberg själv avled två dagar efter invigningen på försommaren 1938. – Det är sorgligt att varken Hägg eller Wallenberg fick se det färdiga museet, säger Hans-Lennart Ohlsson. Sjöhistoriska museet Gratuleras till: Firar 80-årsjubileum som museum och museets seglarskola firar 50-årsjubileum. Arkitekt: Ragnar Östberg, som har placerat museets port så att man ska kunna stå på trappan och ha Stadshuset i blickfånget. Adress: Djurgårdsbrunnsvägen 24. Öppet: Tisdag–söndag 10–17. Fri entré. Familj: Systermuseerna Vasamuseet, Marinmuseum i Karlskrona och Järnvägsmuseet i Gävle. Övrigt: I museets samlingar finns bland annat över 27.000 ritningar på fritidsbåtar och 10.000 på handelsfartyg. Lägg därtill drygt 900.000 fotografier, en stor konstsamling och en av Europas finaste modellsamlingar.


Vi kan inte avskärma oss som ett annat Nordkorea

Summary: Den svenska skörden slagit fel på grund av klimatförändringarna. Då borde den rimliga slutsatsen vara att vi måste förlita oss än mer på handel för att få mat på bordet, inte avskärma oss som ett annat Nordkorea.

LG Nilsson, som inte själv bor i Sverige, tycker att det är rimligt med ett "tillfälligt importstopp". Det tycker inte jag eftersom det är jag och mina barn som kommer att få uppleva importstoppet. Bortsett från att förslaget tack vare EU gudskelov är orealistiskt röjer det en grundläggande missuppfattning angående livsmedelsäkerhet. Hörnstenen i vår livsmedelsförsörjning är handel. Vi har ingen som helst självförsörjningsgrad av mat. Ibland brukar somliga felaktigt hävda att vår försörjningsgrad är 50 procent. Det är fel. Eftersom vår livsmedelsproduktion är kraftigt beroende av olika slags insatsvaror är det inte rimligt att tala om någon självförsörjning alls. Människors naturliga dragning åt protektionism är fullkomligt livsfarlig eftersom det är protektionism som är det stora hotet mot handel och därmed livsmedelsäkerheten. Nu har den svenska skörden slagit fel till följd av klimatapokalypsen. Då borde den rimliga slutsatsen vara att vi måste förlita oss än mer på handel för att få mat på bordet, inte avskärma oss som ett annat Nordkorea. Det är bönderna själva som försatt sig i den här situationen genom att man ensidigt satsat på köttproduktion. Man har så att säga lagt alla ägg i en korg, nu har man genom torkan tappat den korgen i marken. Målet i livsmedelstrategin om att vi ska kunna öka köttproduktionen i Sverige ter sig allt mer världsfrånvänt och orealistiskt. Köttindustrin beter sig likt ingen annan industri. Tänk om it-konsulterna skulle kräva importstopp av utländska it-konsulter för att klara en lågkonjunktur. Tänk om Ericsson skulle kräva att landets mobilsystem endast fick använda företagets produkter. Det skulle man naturligtvis aldrig drömma om att begära. Men köttindustrin gör det, utan att rodna minsta.


Så talar du med barn om de instängda pojkarna

Summary: Barn identifierar sig lätt med andra utsatta barn och med djur som har det svårt. Därför är det viktigt att inte nonchalera deras frågor och deras oro – som nu senast i fallet med de instängda pojkarna i en grotta i Thailand. Det menar tre experter som DN talat med.

De unga pojkar och deras ledare som varit försvunna i den djupa grottan i Thailand har hittats vid liv, till allas lättnad. Men då har nya problem dykt upp. Hur ska man kunna rädda barnen ut ur de vattenfyllda grottgångarna? Kan man borra sig in och öppna nya utgångar? Ska man försöka lära barnen att dyka för att på sätt ta sig ut genom det kolsvarta vattnet? Eller ska man vänta tills regnperioden är över i oktober. Hur påverkas unga av att sitta instängda utan att veta när de åter kan få se dagsljus? Och hur kan vuxna tala med barn om det som har hänt och pågår just nu? Läs mer: Pojkarna har påbörjat dykträning i grottan DN har talat med tre svenska experter som alla har lång erfarenhet av att samtala med barn om svåra ämnen och upplevelser. Åsa Landberg är psykolog och terapeut som arbetar mycket med utsatta barn. Hon säger att fallet med de instängda barnen i Thailand är något som engagerar barn ovanligt mycket. – Det är väldigt lätt för dem att leva sig in i sådan situation som är så tydligt inom deras egen föreställningsvärld, säger hon. Inger Ekbom är socionom och psykoterapeut med stor erfarenhet av psykosocialt arbete. Hon har skrivit flera uppskattade barnböcker om ämnen som inte alltid är lätta att prata om. Hon arbetar i dag vid Stockholms Stadsmission. – När medierna rapporterar om barn som råkat illa ut på något sätt väcker det alltid frågor – hos barn och vuxna. Det kan handla om krig, unga som är på flykt eller som nu de instängda pojkarna i grottan i Thailand, säger Inger Ekbom. Vad är viktigt att tänka på som förälder eller vuxen i ett barns närhet? – A och O är att lyssna in barnets frågor och att försöka svara så konkret som möjlig, svarar Inger Ekbom. Särskilt gäller det är i samtalen med förskolebarn. Åsa Landberg understryker också att samtalen kan se väldigt olika ut beroende på i vilken ålder barnet är. – För mindre barn är det kanske tankarna på att vara ifrån sin mamma och pappa som kommer upp först, känslan av övergivenhet. I skolåldern fascineras man kanske av det här med de underjordiska grottsystemen. I tonåren kommer de existentiella tankarna om liv och död och överlevnad in på ett annat sätt, säger hon. Erica Mattelin, psykolog på Rädda Barnen, understryker att barn alltid vill veta sanningen och att det därför är viktigt att svara ärligt på barnens frågor. – Däremot så behöver man inte berätta för mycket, till exempel sådant som barnen inte ställt frågor om. Utgå från det som barnen själva undrar över, säger hon. Hon menar att man kan utgå från att de flesta barn i dag har läst eller hört av kompisar om dramatiska saker som inträffar, som de instängda barnen i grottan. Om inte föräldrarna tar upp detta med barnen så lämnas de ensamma med sina funderingar. – Det gör det ju dessutom mycket lättare att ta upp nu när barnen hittats levande. Det finns något väldigt hoppfullt i det här: alla barnen lever och är vid förhållandevis god hälsa, dykare från flera olika länder har hjälpts åt att leta efter dem. Det är något väldigt fint vad människor kan åstadkomma tillsammans, säger hon. Erica Mattelin menar att det här är väldigt bra förutsättningar för att föra samtal om riskmedvetande och få barn att känna att om något händer så kommer människor till undsättning. Även Åsa Landberg menar att en händelse som de instängda barnen kan leda till något positivt för andra barn, att de kan lära sig och förstå något utifrån det som hänt. – På ett plan är det som en äventyrshistoria – i alla fall nu när man vet att alla barnen överlevt. Det är en situation där barn kan fundera över hur barnen hamnade där i grottorna, hur de själva skulle göra för att ta sig ut. Inger Ekbom säger att barn lätt identifierar sig med andra utsatta barn och med djur som har det svårt, och det är därför viktigt att inte nonchalera deras frågor och deras oro. – Även många små barn ser redan i fyraårsåldern på tv eller är i samma rum som den är på. De får då direkt eller indirekt ta del av nyheter som den om de instängda pojkarna i grottan. – Men som förälder kanske man inte ska låta så små barn se på tv-nyheterna. Kriget i Syrien, människor som dör i överfulla båtar på Medelhavet ... det är många nyheter som förskolebarn har svårt att ta in. Vad gäller då för lite äldre barn? – Många svenska barn har själva varit på resa till Thailand och vet hur det ser ut där. De hämtar också in information på sina egna mobiler och datorer – och det kan väcka många frågor. Hur kunde det hända? Varför gick de in i grottan? Går det att ta sig ut därifrån? Inger Ekbom menar vidare att vuxna ibland måste våga erkänna att de inte har några svar att komma med, men att de tillsammans med barnet ska undersöka vad som hänt. – Det är bättre än att låtsas sitta inne med information. Vad kan man tro om situationen för de instängda barnen just nu? – Det är svårt i nuläget vet hur mycket de känner till. De är antagligen fortfarande väldigt rädda, även om de hittats. Men de har i alla fall en länk till omvärlden nu. Jag hoppas att de har kommunicerat vad som kommer att hända, säger Åsa Landberg. – Det viktigaste är informationen. Att de får veta att det finns en plan. Och en plan B, säger Erica Mattelin.  Barns rädslor Efter terrorattacken i New York den 11 september 2001, då två flygplan flög in i Word Trade Center, ville psykologen Börje Svensson undersöka om barn kan bli traumatiserade av att titta på tv. Många svenska mellanstadiebarn var ensamma hemma efter skolan den dagen. Direktsända bilder och rapporter invaderade deras vardagsrum. En tid efter terrorattacken intervjuade Börje Svensson ett antal barn mellan sex och tretton år. Han tog också del av en holländsk undersökning som studerade förekomsten av rädsla kopplad till tv-tittande. Fyra olika typer av inslag kunde verka skrämmande för barn: 1. Våld mellan människor som visar verkliga händelser. 2. Krig och lidande. 3. Svåra olyckor och brandkatastrofer. 4. Underhållningsvåld, fantasifigurer som drakar och monster.  Så talar du med barn om svåra saker. Barnen påverkas av hur deras föräldrar eller omsorgsgivare själva reagerar och agerar. Det viktigaste som vuxen när ett barn är oroligt, är att förmedla lugn och trygghet. Svara så enkelt och konkret som möjligt på det barnet frågar om. Överös inte med vuxendetaljer, och kom ihåg att det är viktigt att skilja på sina egna och barnets känslor. Barn kan uttrycka sig även genom till exempel genom lek. Barn i förskoleåldern behöver ofta de vuxna för att kunna sätta ord på sina tankar och frågor och det är bra att du som förälder eller vuxen är medveten om det. Det är också viktigt att tänka på är att inte lämna över svåra samtal till förskola eller skola eftersom det är du som förälder eller vårdnadshavare som ditt barn har starkast anknytning till. Barn i skolåldern är mer konkreta än förskolebarnen i hur de relaterar till vuxenvärlden. De kan till exempel vara intresserade av, som nu, varför barn fastnar i en grotta. Här kan en vuxen förklara och kanske visa på en karta hur och var det hände någonstans. När barnet kommit upp i tioårsåldern förstår hen vad döden innebär och har ofta ett större närverk att vända sig till, som skolpersonal och vänner. Barn i den här åldern söker också mycket information själva och därför är det viktigt att som vuxen fråga om man misstänker att de är oroliga för något. Källa: Rädda Barnen


”Århundradets reform kan ge 100.000 nyanlända arbete”

Summary: DN DEBATT 4/7. Stora grupper av människor står utanför arbetsmarknaden, trots högkonjunkturen. Många av dem är nyanlända som vill påbörja sina liv i Sverige. Det här är en av vår tids stora utmaningar. Men forskning visar att seriösa arbetsmarknadsreformer kan ge 100.000 utsatta, huvuddelen av dem nyanlända, arbete, skriver Annie Lööf, partiledare i Centerpartiet.

På många sätt går det bra för Sverige. Men inte på alla. Sverige riskerar att klyvas. Trots att vi står på toppen av en högkonjunktur hålls stora grupper av människor utanför arbetsmarknaden. Det här gäller inte minst alla de nyanlända som vill påbörja sina liv i Sverige men som har fastnat i utanförskap och passivitet. Den gångna mandatperioden har inneburit fyra förlorade år för integrationen, med en regering som har gett upp tanken om att alla ska med. Sverige behöver förändring. Människor som kommit till vårt land måste också ges en möjlighet att bli en del av vårt samhälle. I dag presenterar Centerpartiet därför att vi går till val på att 100.000 utsatta ska kunna komma in på arbetsmarknaden nästa mandatperiod, huvuddelen av dem nyanlända. Det är ett ambitiöst mål, men fullt möjligt att uppnå. Vi behöver ha högre förväntningar på vad vi som samhälle kan uppnå. För att nå detta mål söker vi väljarnas förtroende för att tillsammans med Alliansen genomföra århundradets arbetsmarknadsreform. Vi vill genomföra genomgripande förändringar på arbetsmarknaden för fler människor i arbete, bättre villkor för företag i hela landet, ekonomisk tillväxt och bättre fungerande integration. Vi delar den frustration många människor känner över den misslyckade integrationen. Sverige kan inte fortsätta vara bland de sämsta i klassen på att få nyanlända i arbete. Med högre ställda förväntningar på såväl de nyanländas ansträngning som på samhällets insatser kan vi lyckas bättre med integrationen. Med rätt typ av politik kan vi lyckas med invandringen lika bra som i länder som Tyskland och Kanada. Men då krävs ett nytt ledarskap för Sverige. Centerpartiet tar utmaningen om att få en integration som fungerar på största allvar. Vår målsättning är hög, men genomförbar. Målet om 100.000 utsatta, huvuddelen av dem nyanlända, i arbete har stöd i den ekonomiska forskningen och vi har Sveriges mest ambitiösa reformprogram för integrationen. Vi har inför årets Almedalsvecka bett en grupp oberoende nationalekonomer från analysföretaget WSP undersöka möjligheterna att minska nyanländas arbetslöshet. Resultatet är att det finns stöd i ekonomisk forskning för att minst 100.000 utsatta personer kan få jobb nästa mandatperiod, även med försiktiga antaganden. Men bara om man gör riktiga, seriösa reformer på arbetsmarknaden. Resultatet är tydligt. Sverige måste sluta ha ett nostalgiskt förhållningssätt till arbetsmarknaden. Den svenska modellen behöver förnyas. Integrationsproblemen kan inte fortsätta att ignoreras. Det är tydligt att Socialdemokraterna har gett upp tanken om att alla ska med. Deras politik består primärt av ineffektiva åtgärder till väldigt höga kostnader. I stället för att nyanlända ges bra utbildning och riktiga jobb vill Socialdemokraterna att de ska anställas med subventioner där hela lönen ska kunna betalas av staten. Det duger inte. Anledningen till att de nyanlända inte får jobb är inte brist på subventioner utan att arbetsmarknaden inte fungerar. De som är välutbildade och har goda språkkunskaper har inga problem att få jobb i högkonjunkturen. Men för de andra, de som inte har gymnasieexamen, språkkunskaper eller svensk yrkeserfarenhet är möjligheterna att få sitt första arbete små. När Socialdemokraterna försöker dölja problemen vill Centerpartiet lösa dem. Med århundradets arbetsmarknadsreform och med stöd i forskningen vill Centerpartiet lösa en rad problem på den svenska arbetsmarknaden. I höst står valet mellan förnekelse eller förändring. 1. För det första måste det finnas en möjlighet för nyanlända att ta ett första jobb med lite lägre ingångslön än i dag. Genom att få in en fot på arbetsmarknaden blir det möjligt för nyanlända att få yrkeserfarenhet och arbeta sig uppåt i lönenivåerna, i stället för att passiviseras i utanförskap. Centerpartiet har därför tillsammans med Alliansen presenterat förslag om inträdesjobb, där fler går från bidrag till att själva vara med och bidra. 2. För det andra måste kostnaderna för att anställa sänkas. I dag håller den höga skatten på att anställa nyanlända borta från sitt första jobb. Centerpartiet vill därför ta bort arbetsgivaravgiften för den som anställer en nyanländ under dess första tid på arbetsmarknaden. 3. För det tredje måste dagens arbetsförmedling göras om i grunden. Arbetsförmedlingen behöver anpassas efter en modern arbetsmarknad. Matchningsfunktionen behöver öppnas upp för fristående aktörer. Matchningsaktören får ersättning baserat på hur väl den lyckas med att hjälpa den arbetssökande till att få ett jobb. 4. För det fjärde behöver vi en modern anställningstrygghet. Automatisering, artificiell intelligens och digitalisering förändrar hur arbetsmarknaden är uppbyggd. Vi behöver därför en arbetsmarknadslagstiftning där kompetens snarare än anställningsår är vägledande och människor behöver ges stöd för att ställa om högre upp i åldrarna. Genom historien har det genomförts stora strukturreformer som varit bra för Sverige. På 1970- och 1980-talen reformerades skattesystemet för att få ett mer rättvist skattesystem med sänkta marginalskatter. På 1990-talet sanerade bland annat Centerpartiet ekonomin. Sverige gick från kroniska underskott och hög inflation till ordning och reda i finanspolitik och penningpolitik. På 2000-talet införde Alliansen arbetslinjen där det blev mer lönsamt att gå från bidrag till jobb och där företagens villkor förbättrades. Nu behövs återigen handlingskraft och ansvarstagande från oss politiska ledare för att med århundradets arbetsmarknadsreform också kunna klara integrationen. Det här är en av vår tids stora utmaningar. Vi får inte misslyckas. Vi behöver inte misslyckas. För Sverige som land är det avgörande att klara integrationen. Vi behöver ha högre förväntningar på de som kommer hit och vi behöver ha högre förväntningar på vad vi som samhälle gemensamt kan klara av. Århundradets arbetsmarknadsreform skulle kunna ge 100.000 utsatta, huvuddelen av dem nyanlända, möjligheten att med egen ansträngning komma i arbete. Centerpartiet ser människors potential och vill att vi som land ska ha högre ambitioner än i dag. Valet i höst innebär ett vägval. Centerpartiet tänker inte stillasittande se på när misstro och oro breder ut sig. Vi står för den handlingskraft och det ledarskap som för Sverige framåt. 4 juli 2018 Debattartikel Annie Lööf, partiledare i Centerpartiet: ”Århundradets reform kan ge 100 000 nyanlända arbete” Repliker Johan Berg, arbetsförmedlare och debattör: ”Arbetsförmedlingen kan förbättra integrationen” Martin Ådahl (C): ”Vi vill följa framgångsexemplen för att hjälpa nyanlända” Läs fler artiklar på DN Debatt


Summary: DN DEBATT 3/7. Hundra miljarder försvinner i skattebrott, korruption och svartjobb varje år, enligt Skatteverket. Dessutom har Sverige sjunkit i det senaste korruptionsindexet och ligger sämst till i Skandinavien. Därför är det nedslående att en enkät visar att inget av partierna driver frågan om etik och transparens, skriver Transparency international Sverige.

Sommaren 2018 står vi inför två faktum. Förtroendet för de etablerade riksdagspartierna är historiskt lågt. Och en kavalkad av korruptionsskandaler har upptagit både mediernas och gemene mans uppmärksamhet de senaste åren. I Transparency internationals (TI) senaste korruptionsindex (Corruption perceptions index) kvitteras detta med ett tapp för Sverige. Vi ligger nu sämst till i Skandinavien, och vi tror att hur korruptionsskandalerna hanteras även påverkar förtroendet för politiken i stort. Korruptionsforskare uppskattar att 0,5 procent av Sverige bnp förloras i felaktiga upphandlingar och svågerpolitiskt styrda affärer. Enligt Skatteverket försvinner 100 miljarder kronor i skattebrott, korruption och svartjobb varje år. Så långt den finansiella effekten av bilateralt ryggdunkande och otillbörligt förmånsutdelande. Antalet sysselsatta i den offentliga sektorn, inklusive offentligt ägda företag och affärsverk, uppgick till nära 1,6 miljoner år 2016. Årligen görs offentliga upphandlingar värda 642 miljarder kronor, vilket motsvarar en sjättedel av bnp. Sverige är dock ett av få länder i västvärlden som fortfarande använder sig av politiskt tillsatta lekmannarevisorer på kommunal- och landstingsnivå. Sedan flera år kritiserar OECD oss för vår slappa lagstiftning kring mutor. Sverige har därtill plats i en alltmer krympande skara länder utan krav på fullständig redovisning av partifinansiering. I ett sådant läge hade vilken (politisk) ledare som helst med överlevnadsinstinkt agerat. I den begynnande valupptakten utlovas vad vi ser i stället mer resurser och fler miljarder, både till höger och vänster. I ljuset av den här utvecklingen har TI Sverige genom en enkät frågat riksdagspartierna om deras syn på korruptionen. Resultatet är nedslående. Inget parti driver i dag frågan om etik och transparens, i en tid då en nationell handlingsplan mot korruption hade varit högst önskvärt. Alla utom ett parti ställer sig öppna eller positiva till ändamålsenliga åtgärder och övervägande av skärpta straff för mutbrott, vilket är positivt. Att uppfattningen om korruptionen i Sverige spretar bland partierna är dock tydligt i svaren på frågan ”Vad vill ditt parti göra för att minska alla former av mutor och korruption i Sverige?” Centerpartiet tycker att det är bankanställda som ska rapportera mer om misstänkt korruption medan Moderaterna tycker att ”polisens arbete mot grov organiserad brottslighet är särskilt angeläget”. Vänsterpartiet anser exempelvis att transparensen om partifinansiering ska öka, men menar samtidigt att det inte finns anledning att reglera partiers redovisning av prioriteringar i sin verksamhet. Europarådets rekommendationer är att reglerna för partifinansiering bör omfatta redovisning av utgifter, tillgångar och skulder. Moderaterna, Socialdemokraterna och Vänsterpartiet anser inte att det finns anledning att redovisa partiernas utgifter, medan Liberalerna och Miljöpartiet ställer sig öppna för översyn av lagen. Att Sveriges offentliga finanser till stor del revideras av politiskt tillsatta lekmän, tycker likaså de flesta partier är en bra lösning att bevara. Signalen är att skattepengar inte är lika mycket värda. Inget parti ställer frågan om de där 100 miljarderna som försvinner i skattebrott och korruption innan mer pengar lovas ut. Svenska staten har innehav i drygt femtio stora företag, och antalet kommunala verksamheter som ombildats till bolag är omfattande på gränsen till oöverskådligt. En särskild avdelning på regeringskansliet arbetar med översynen av våra statliga företag, inklusive Telia där statens ägarandel, och därmed svenska folkets dito, är 37 procent. På grund av muthärvan i Uzbekistan ska Telia enligt korruptionslagstiftningen i USA och Nederländerna betala ett historiskt stort skadestånd på motsvarande 7,7 miljarder kronor till amerikanska och nederländska staten. Det är rena pengar ut, delfinansierade av svenska folket. Samtidigt har TI, OECD med flera organisationer under en längre tid framfört kritik mot den låga nivån på den svenska företagsboten på tio miljoner kronor. Troligen växer antalet medborgare som reflekterar över att de faktiskt själva berörs av exempel som detta, vilket vi nu börjar se utfallet av. Låt oss ta det igen. Förtroendet för politiken är lågt. För att åtnjuta förtroende krävs trovärdighet. Enligt Medieakademins Förtroendebarometer 2018 som genomförs av Kantar Sifo, toppade Systembolaget listan över Sveriges mest betrodda organisationer med 70 procent. De politiska partierna får 17 procent, riksdagen får 38 procent och regeringen 35 procent. Tilltron till domstolsväsendet ligger på 60 procent. I en undersökning som TI Sverige genomförde 2016 om svenska folkets syn på korruption, svarade närmare en tredjedel att de anser att korruptionsnivån har ökat det senaste året. Vi på TI Sverige anser att utfallet av enkäten visar på en bristande sjukdomsinsikt. Vi ställer oss, som en reaktion på utfallet, nu frågan varför inga partier tar korruptionsfrågan på allvar, och varför intresset för ökad transparens är halvljummet som bäst. Minskat förtroende i samhället tenderar att leda till mer korruption, vilket innebär ökade kostnader, sämre marknadsförhållanden och mer cyniska medborgare. Alla har allt att vinna på en nationell, effektiv, handlingsplan för ett korruptionsfritt Sverige. Snart är det val. Fakta. Transparency international (TI) Sverige arbetar för öppenhet, ansvar och integritet. TI Sverige har kartlagt samtliga riksdagspartiers inställning till ett antal frågor om korruption. Partierna har fått svara på om de anser att reglerna för partifinansiering bör skärpas. De har också fått ge sin syn på vad som kan göras för att minska riskerna för korruption i offentlig upphandling, hur de ser på behovet av en professionell och oberoende revision i kommunerna, om mutbrottslagstiftningen bör skärpas och vad partierna vill göra för att minska alla former av korruption i Sverige. Alla partier har återkommit med svar som redovisas i sin helhet på www.transparency.se. Enkätsvaren kommer att ligga till grund för en partidebatt i Almedalen, den 5 juli, som del av heldagen Tillsammans mot korruption. Programmet finns på tillsammansmotkorruption.se.  3 juli 2018 Debattartikel Transparency international Sverige: ”Partierna bryr sig inte om att korruptionen tilltar” Läs fler artiklar på DN Debatt


Barnen behöver leka på fritids efter skoldagen

Summary: Politiker besitter inte kompetensen att styra barnens tid i skola och på fritids. Överlåt detta till ansvariga tjänstemän, skolverket och föräldrar.

Moderatpolitikern Anna König Jerlmyr tycker att barns tid på fritids måste styras upp. Hon förefaller vilja införa obligatorisk läxläsning efter skolan. Jag tycker att uppdelningen mellan skola och fritid är bra och ingenting som politiker ska lägga sig i. Det är bra att barn får tid avsatt för enbart lek efter en skoldag. Jag är övertygad om att de behöver det, i synnerhet om det får ske fritt från mobiler och dataspel. När barnen kommer hem fastnar de framför tv eller annan elektronisk underhållning. Politiker har så länge jag har kunnat minnas det älskat att pilla på skolan. Men resultatet förskräcker. Jag tycker att Anna König Jerlmyr ska intressera sig mer för sina egna dagar än skolbarnens. Hon besitter inte kompetensen att styra barnens skoldagar. Överlåt detta till ansvariga tjänstemän, skolverket och föräldrar. Politiker måste acceptera att dom inte kan kontrollera folks vardag, i synnerhet inte barnens.


DN gratulerar: Gertrude Fred Forsberg, musikdirektör och specialistsjuksköterska

Summary: Musiklärare och sjuksköterska. Gertrude Fred Forsberg står stadigt på sina båda ben. Nu fyller hon 65 och firar med att arbeta.

”Varför ska du gratulera mig – jag ska ju inte sluta jobba!?” Gertrude Fred Forsberg låter förvånad men inte oäven när vi hörs på telefon. Men att fylla 65 är ändå någon sorts milstolpe i Sverige – än så länge. Gertrude arbetar som barnsjuksköterska på akutvårdsavdelningen på Astrid Lindgren Huddinge. Ett arbete hon älskar. – Det är så snällt på Huddinge, säger hon. Läkarna, sjuksköterskorna, ja, alla är så fina. Får jag bara vara frisk tänker jag fortsätta till 67. Förut arbetade hon på Astrid Lindgren Solna/Nya Karolinska, men det var för deppigt. – Du vet hur glad man blir om arkitekten tänkt några varv extra och erbjuder smarta lösningar. På NKS var det precis tvärtom – läkemedelsrummen var för små, utsikten från rummen bedrövlig, det var opraktiskt och svårjobbat. Men de rättar nog till det, säger hon. De flesta barn som kommer till avdelningen är mellan noll och tre år, och kan inte förklara hur det känns och kanske inte ens var det gör ont. Det är en stor händelse att bli inlagd på sjukhus, även om allt för det mesta slutar lyckligt. Oroliga föräldrar kan låta mycket arga, det vet Gertrude, men hon står pall. – Jag hade inte klarat av att jobba med barn när mina egna var små. Och det gjorde hon inte. Då arbetade hon med musik. Gertrude Fred växte upp i ett frireligiöst hem i Fruängen. Mamma sjöng vackert och pappa var god amatörpianist, och Gertrude gick i Adolf Fredriks musikklasser och spelade fiol. När det var dags för gymnasiet var hon rejält skoltrött och strulade runt. Började i olika skolor men fullföljde inget. Så introducerade fiolläraren magister Gadenius henne för altfiolen. Det sa klick. – Tack kommunala musikskolan! Annars vet jag inte hur det hade gått. Magister Gadenius lotsade Gertrude vidare i musiken och förberedde henne för högre studier. – Jag hade egentligen tänkt plugga något helt annat men så prövade jag in till musiklärarlinjen på musikhögskolan i Göteborg – och kom in. I Göteborg fanns också Bengt Forsberg som gick solistlinjen med piano som huvudinstrument. Han minns tydligt den tuffa rökande Stockholmstjejen som ”slog ned som en bomb på musikhögskolan”. Sedan dess har de varit ett par. I augusti firar de 40 år som gifta. – Bengt är ett kap, vi har samma värderingar fast vi är olika på många sätt. Och han är rolig. Läraryrket var inget för Gertrude, det förstod hon snabbt efter examen. Hon gillar att organisera och planera, ”husmorsgöra” som hon kallar det, så hon riktade in sig mot producentyrket. – Jag ville göra praktisk verklighet av andra människors konstnärliga visioner. Hon arbetade bland annat på Stim, Kungliga Musikhögskolan, Rikskonserter och Musik i Uppland. Åren gick och barnen kom, men mitt i livet ville hon något annat. 37-åriga Gertrude började läsa till sjuksköterska, drömmen var att bli barnmorska. Det gick utmärkt att plugga med två små barn. Rutinerna gjorde det enkelt. – Det var personlig seger. Jag som aldrig hade avslutat något ordentligt klarade av att gå ut Röda korsets högskola, säger hon stolt. Men musiken fanns där hela tiden. Dels genom Bengt, dels genom körsången. Efter några år som sjuksköterska var det dags igen. Sveriges Radios symfoniorkester behövde en planerare och Gertrude fick tjänstledigt. Sedan kom en förfrågan från Musikaliska Akademien, och så var det Kulturhuvudstadsåret, Konserthuset och Gävle symfoniorkester ... – Jag såg till att försöka arbeta som sjuksköterska mellan varven, för att inte tappa kompetensen. Den 1 juni 2009 började Gertrude på Astrid Lindgrens barnsjukhus och sedan dess har landstinget varit hennes arbetsgivare. Drömmen om att bli barnmorska kändes fjärran men kanske barnsjuksköterska? Hon kompletterade på Sophiahemmet högskola på fritiden och kunde sedan vidareutbilda sig på arbetstid. Vad händer när arbetslivet obönhörligen tar slut? Gertrude är inte orolig. Där finns böcker och den nystartade bokcirkeln, där finns barnbarnet Monalisa. – Det är häftigt att vara mormor, att få umgås med barn i en annorlunda kontext. Och där finns den nysträngade altfiolen med nytaglade stråkar, den ska bli hennes instrument när rösten inte håller. – Jag har inte spelat sedan musikhögskolan, men nu får jag börja öva igen. Gertrude tycker att växelbruket, hennes två karriärer, har befruktat varandra. – Kultur betyder otroligt mycket för människan, men det är inte liv och död. Det håller jag på med på sjukhuset. Gertrude Fred Forsberg Gratuleras till: Fyller 65 år den 29 juni 2019. Gör: Musikdirektör och specialistsjuksköterska. Adjungerad klinisk adjunkt. Bor: Lägenhet i Mälarhöjden. Flyttar snart till Kungsholmen. ”Vi får en stor terrass där jag ska odla i pallkragar.” Familj: Maken Bengt (pianist), dottern Miriam, 31, (skådespelare) med sin Erik, sonen Michael, 29, (pluggar teatervetenskap och jobbar) med sin Emma. Barnbarnet Monalisa 2 år. Fritidsintressen: Sjunger i Maria Magdalena-kören ”tills de slänger ut mig”. Just köpt gymkort. Barnen och barnbarnet. Böcker. Så firar jag: Med att jobba.


Linda-Marie Nilsson jobbar för att alla ska vara bekväma i sin kropp

Summary: Linda-Marie Nilsson älskade att bada. Men hon hatade att tvinga in sin kropp i en alldeles för liten bikini och att alla skulle se på när hon gick ut i vattnet. ”I dag tycker jag om min tjocka kropp”, säger hon.

För Linda-Marie Nilsson tog det många år innan hon lärde sig att älska sin kropp. Länge kände hon en stor sorg och en stor ångest över sina stora bröst och magen som putade ut. Som barn, tonåring och ung vuxen blev hon retad och påhoppad för sitt utseendes skull. I dag kallar hon sig en glad kroppspositivist, det vill säga en kroppsaktivist som kämpar för allas rätt att se ut som de vill. Nyligen utkom Linda-Marie Nilssons bok ”Så lärde jag mig att älska min kropp” (Norstedts). I den delar hon med sig av sin egen historia, men ger också tips på allt från hur man hittar rätt kläder till hur man hanterar kroppshat på nätet. Vi träffar Linda-Marie Nilsson en tidig förmiddag vid Smedsuddsbadet på Kungsholmen Stockholm. Några kalla dagar och nätter har sänkt temperaturen ganska rejält efter den långa värmebölja som präglade försommaren. – Tidigare kände jag ett starkt obehag, nästan ångest, när jag stod intill en sjö eller vid havet. Hela processen att komma ned i vattnet var fasanfull. Att behöva visa min kropp i en tajt bikini i en alldeles för liten storlek var så förfärligt. I dag älskar Linda-Marie att vara nära vatten, att vandra längs stranden och att bada. Fast hon avstår ett dopp i samband med intervjun. Mälarvattnet är som sagt lite väl kyligt. När Linda-Marie var tio år hade hennes föräldrar en manlig vän hemma på middag. Plötsligt vände han sig till Linda-Marie och sa: ”Ska du verkligen äta så där mycket?”. Det var första gången hon på djupet förstod att det är fult att vara tjock och fint att vara smal. – Men redan som liten hade jag skamkänslor för min kropp och tänkte att den inte duger. Jag kände att den måste förändras – och trodde att det var normalt att tänka så, berättar Linda-Marie. När hon såg tecknade barnfilmer förväntades alla skratta åt någon tjock eller lite knubbig figur. Hon fick sällan komma på fester och när det hände var det ingen som bjöd upp henne – och ingen frågade om ”chans” på henne. – Allt pekade på att det var något var fel på mig. Och än värre kändes det när jag började köpa mina egna kläder. Det var svårt – nästan omöjligt – att hitta kläder, underkläder och baddräkter i rätt storlek. – Så många gånger jag har gråtit i en provhytt. Jag började sy mina egna kläder i slöjden, men de blev så dåliga. Inte ens det klarade jag av. Linda-Marie är uppvuxen i Skånes Fagerhult, en liten ort som gränsar till Småland och Halland. Hon kände sig ofta ensam. Efter att Linda-Marie flyttat till Stockholm och börjat plugga till journalist träffade hon nya vänner och insåg att människor kan vara olika – och att det är okej. Sakta, sakta började hennes självbild att förändras. – Att sluta hata mig själv skedde inte över en natt – och att lära mig att älska mig och min kropp tog också tid. En sommardag 2012 var familjen och badade vid Mellbystrand strax utanför halländska Laholm. Plötsligt tog Linda-Maries yngre bror en bild på henne iklädd en röd bikini som hon inte använt på flera år. – När jag kommit hem efter badet la jag ut bilden på Facebook, fast jag tog inte med huvudet. I gymnasiet hade jag gjort samma sak med en annan bild och mött så mycket elaka och nedvärderande kommentarer. Den här gången skrev Linda-Marie: "Kan alla med platta magar lägga ut sina bikinibilder kan jag också det." Responsen blev enorm. På kort tid fick bilden över 80.000 likes. Linda-Marie blev intervjuad ett hundratal gånger i Sverige och Norden. Även i andra länder uppmärksammades hennes bikinibild. – Visst var det roligt att få den bekräftelsen. Men det är samtidigt sorgligt att det är en världsnyhet när en tjock, eller i alla fall inte någon smal, kvinna lägger ut en sådan bild. Linda-Marie säger att hon alltid presterat på topp för att ingen skulle tänka på hennes vikt utan på det hon uträttar. En dag orkade hon inte längre och blev sjukskriven för utmattning. Efter att ha gått i samtalsterapi drog hon ned på takten, under sjukskrivningen slutade hon att banta. – Jag förstod att alla mina försök att gå ned i vikt bara gjorde mig förkrossad. Jag hade bantat och bantat men inte blivit ett dugg lyckligare. När jag accepterade min kropp som den är kände jag en stor glädje över mig och livet. Så skrev Linda-Marie sin bok om vikten av att älska sig själv, och med hashtaggen #allastorlekarärvackra vill hon nu inspirera sina följare. – Alla måste ha rätt till sin kropp och får vara nöjd med hur den ser ut, trots samhällets skeva ideal. Folk som kommenterar mitt utseende menar att jag måste leva ohälsosamt. – Jag som inte röker eller snusar, sällan dricker alkohol, inte stressar för mycket ... jag lever nog mer hälsosamt än de flesta. Bland de som hör av sig till Linda-Marie finns unga tjejer som inte vågar klä om på gympan, men även äldre kvinnor som aldrig visar sig i baddräkt på stranden. Föräldrar söker ofta hennes råd kring hur de ska prata kroppsideal med sina barn. – Jag vill bidra till att alla ska våga visa sig som de är. Oavsett om man är lång eller kort, tjock eller smal, ska ingen behöva uppleva det jag fick göra under så många år. Jag hatade mig själv och min kropp, andra hånade den. Nu har jag lärt mig att älska den jag är, det gör mig lycklig. Linda-Marie Nilsson. Ålder: 26 år. Bor: Lilla Essingen i Stockholm. Familj: Sambon Emil Assergård. Bakgrund: Utbildad journalist. Gör: Författare, journalist och kroppsaktivist.  Om kroppspositivism. Kroppspositivism handlar om att lära sig uppskatta sin kropp som den är och inte påverkas av normer utifrån som talar om hur kroppen borde se ut eller vara. Att låta alla kroppar synas och vara tydlig med att ingen kropp är fel. Det handlar inte bara om vikt, utan om kroppar som på något sätt avviker från den snäva kroppsnormen i samhället. För mig betyder det också att jag publicerar bilder på min kropp i sociala medier för att peppa andra att känna sig bekväma och trygga i sig själva, men även att jag säger ifrån mot fettförakt och gör inlägg där jag försöker uppmärksamma orättvisor och diskriminering som finns mot personer som inte följer idealet. Kroppspositivism handlar inte om att förändra sin kropp, utan om att förändra sitt sätt att se på den. Linda-Marie Nilsson


Summary: DN DEBATT 28/6. Fler myndigheter måste ta ansvar för att skapa ett säkert Sverige. Totalförsvarsplaneringen innebär att fler verksamheter kommer att hantera information som måste hållas hemlig. Då kan vi inte ha en svag säkerhetskultur, dåliga säkerhetsanalyser och bristande kunskap om vad som är skyddsvärt, skriver säkerhetspolischefen Klas Friberg.

Uppbyggnaden av det svenska totalförsvaret är i full gång. Det är ett arbete som bland annat för med sig att fler myndigheter och verksamheter behöver hantera skyddsvärd information, information som måste hållas hemlig. Ett omfattande arbete måste nu göras för att strategiskt minska samhällets sårbarheter och skapa ett säkert Sverige. Under de senaste åren har hotet mot Sverige förändrats. Förändringar i vår omvärld har bidragit till att extremistmiljöerna vuxit och hotet från terrorismen ökat. Samtidigt har vi ett fortsatt högt underrättelsehot från främmande makt. Tillsammans skapar detta ett nytt normalläge. Säkerhetspolisens uppgift är att skydda Sverige och vår demokrati. Det är ett arbete som vi bedriver inom alla våra verksamhetsområden – personskydd, kontraterrorism, författningsskydd, kontraspionage och säkerhetsskydd. Det nya normalläget ställer ökade krav på myndighetens arbete, men också på behovet av samverkan i samhället. Inte minst gäller det arbetet med återuppbyggnaden av totalförsvaret, där det civila försvaret ska stärkas och samhällets beredskap för att hantera kriser öka. Något som följs med stort intresse av främmande makt. Säkerhetspolisen hanterar löpande underrättelser om elektroniska angrepp, teknisk inhämtning, som utförs av andra länder mot mål i Sverige. Samtidigt är aktiviteten hos underrättelseofficerare, som främmande makt använder för att utföra den traditionella inhämtningen, hög. Säkerhetspolisens bedömning är att cyberhotet mot företag och myndigheter i Sverige är omfattande och målinriktat. Angriparna vill komma åt information som är vital för demokratins funktioner. Det kan handla om till exempel politiskt beslutsfattande, finansiell data som värdepapper och finansutveckling eller fakta om infrastruktur såsom elförsörjning och vattentäkter. Målet är inte alltid att använda informationen omedelbart. Det kan också handla om att skapa förutsättningar för att i ett senare skede använda informationen för olika ändamål. Underrättelsehotet mot Sverige och svenska intressen visar sig också genom att det vi benämner gråzonsproblematik ökar i betydelse. Det handlar om länder som kan utnyttja gråzonen mellan fred och krig och som använder både lagliga och olagliga metoder, till exempel politiska, diplomatiska eller ekonomiska åtgärder. Genom att rikta in sig på flera områden kan ett land skaffa sig förmågan att öka eller minska det säkerhetspolitiska trycket efter behov. Tillvägagångssättet finns hos flera länder, men tydligast är det i dag hos Ryssland. För Säkerhetspolisens del har de senaste årens utveckling inneburit att vi tydligare kopplat ihop arbetet mellan vårt kontraspionage- och säkerhetsskyddsarbete. Det handlar om två sidor av samma mynt. Inom kontraspionaget arbetar vi med att kartlägga hotet. Inom säkerhetsskyddet arbetar vi med att stärka skyddet genom att med stöd av tillsyn och rådgivning till särskilt skyddsvärda verksamheter minska de sårbarheter som främmande makt kan utnyttja. I det här arbetet har vi ett gott och nödvändigt samarbete med andra säkerhetsmyndigheter, däribland Försvarets radioanstalt och Militära underrättelse- och säkerhetstjänsten. Det finns en ökad medvetenhet om vikten av ett fungerande säkerhetsskydd hos svenska myndigheter och verksamheter, vilket är nödvändigt. Säkerhetsskyddet är avgörande för att lyckas i uppbyggnaden av totalförsvaret. Men, vi ser också behov av att fler myndigheter och verksamheter deltar i arbetet och tar ansvar för att skapa ett säkert Sverige. I och med totalförsvarsplaneringen kommer nämligen fler myndigheter och verksamheter att hantera information som är skyddsvärd och som måste hållas hemlig. Då kan vi inte ha brister som: • Att säkerhetskulturen inte tas på tillräckligt stort allvar i organisationen. • Att säkerhetsanalysen inte är tillräckligt välgjord och det saknas kunskap om vad som är skyddsvärt. • Att det sker utkontraktering av verksamhet utan att riskerna övervägts. Sett i det ljuset är det välkommet att myndigheter sedan den 1 april är skyldiga att samråda med Säkerhetspolisen eller Försvarsmakten vid utkontraktering. Varje myndighet och verksamhet är ansvarig för sitt eget säkerhetsskydd och behöver skapa förståelse för helheten avseende de hot och sårbarheter som finns. Kunskapen måste genomsyra hela organisationen på ett sätt som gör att såväl ledningen som varje medarbetare förstår sin del av helheten, vilken pusselbit av skyddsvärd information man ansvarar för. Arbetet med att strategiskt minska de sårbarheter som finns – och som uppstått under många års nedprioritering av säkerhetsskyddet i samhället – kommer att kräva resurser och ta tid. Ett av de mer skyddsvärda områdena i vårt land är det svenska valsystemet. Internationell erfarenhet visar att det förekommit otillåten påverkan i olika grad i samband med nationella val. Mot denna bakgrund inledde Säkerhetspolisen för ett och ett halvt år sedan arbetet med att skydda valet 2018. Arbetet involverar alla verksamhetsgrenar inom Säkerhetspolisen. Att säkerställa att valet och valrörelsen kan genomföras på ett tryggt och säkert sätt är en av de viktigaste arbetsuppgifterna för Säkerhetspolisen under 2018. Vår bedömning är att det kommer att vara svårt att påverka det svenska valsystemet eftersom det är robust, manuellt och decentraliserat och vi kommer att ha ett tillförlitligt valresultat. Säkerhetspolisen har under året arbetat med de politiska partierna i riksdagens säkerhetsorganisationer samt Regeringskansliet för att förbereda dem inför valet. För att förhindra otillåten påverkan från främmande makt bedriver vi också bland annat bred nationell samverkan med myndigheter och verksamheter som är involverade i valrörelsen och vi hämtar in erfarenheter från andra länder. Samverkan nationellt och internationellt hjälper oss också i arbetet med hotet från terrorismen. Genom att utbyta information, nationellt och internationellt, har vi kunnat bidra till att stoppa terrorister. Samtidigt är terrorhotnivån i Sverige förhöjd, vilket innebär att ett attentat kan inträffa. Tillväxten, som vi sett i extremistmiljöerna under senare år, är en fråga för hela samhället. Säkerhetspolisens roll är att kartlägga, analysera och dela med oss av informationen i syfte att förhindra brott. Men hela samhället måste arbeta för att människor inte hamnar i miljöer som bidrar till att de blir radikaliserade. Den förändrade hotbilden och det nya normalläget mot Sverige och svenska intressen kräver att samverkan i samhället stärks och att var och en tar sitt ansvar. Oavsett om det gäller att skydda det som måste hållas hemligt, bekämpa terrorismen eller hantera påverkansoperationer i syfte att skada vår demokrati. På så sätt kan vi gemensamt bygga ett säkert Sverige. 28 juni 2018 Debattartikel Klas Friberg, säkerhetspolischef: ”Fler myndigheter måste ta säkerhetshoten på allvar”


Regeringen utvisar människor till tortyr och avrättning

Summary: Glöm inte att det är regeringen, Migrationsverket och polisen, inte Sverigedemokraterna eller nazister, som utvisar människor till tortyr och avrättning och fått Sverige dömt för brott mot tortyrkonventionen fler gånger än något annat land i världen.

I sanning en tankeställare. Bland det bästa jag läst. Hoppas regeringen läst den också. Rasisternas självsäkra avfärdanden har uteblivit. En del kanske är förlägna. Får de inte stanna i Danmark – "i närområdet" som deras falskt klingande medkänsla rekommenderat dagens flyktingar? De nöjer sig med att se till att "53 procent håller inte med Filip Reineby". Hur man nu kan ”inte hålla med” en framtid man inte kan veta något om ..? Men glöm inte att det är regeringen, Migrationsverket och polisen – inte SD eller nazister – som utvisar människor till tortyr och avrättning och fått Sverige dömt för brott mot tortyrkonventionen fler gånger än något annat land i världen. Vedervärdiga åsikter är inget man kan ställas till svars för i en rättsstat – däremot handlingar som att transportera oskyldiga människor till tortyr eller avrättning. Undrar hur framtiden kommer att se på begrepp som preskription och retroaktivitet. Att skylla på att man bara lydde order hjälper i alla fall inte – det lärde oss Nürnbergrättegångarna –och inte heller att skylla på en massa asylutredningar med de mest bisarra felaktigheter och definitivt inte att skylla på att man är folkvald, i synnerhet inte när man gått till val på att göra tvärtom. Några demokratiska beslut om detta har aldrig fattats, åtminstone inte i Sverige.


”Vem vill turista i en granplantering?”

Summary: REPLIK DN DEBATT 22/6. Debattartikeln ifrågasätter dagens skogsbruk och skogsbruksmetoder. Från besöksnäringens sida kan vi bara hålla med om detta. Vi vill att alla kvarvarande skogar med höga naturvärden skyddas, skriver företrädare för 120 turistföretag.

I debattartikeln ifrågasätts dagens skogsbruk och skogsbruksmetoder. Från besöksnäringens sida kan vi bara hålla med om detta. Vem vill turista på ett hygge eller i en granplantering? Turismindustrin är den starkast växande näringen. Studier visar att naturupplevelser är en av de huvudsakliga anledningarna till varför turister kommer till Sverige. Vild och vacker natur tillhör Sveriges huvudattraktioner. Turistföretag hjälper till att skapa fantastiska naturupplevelser och många av dessa upplevelser är beroende av oförstörd natur. Det råder en ökad efterfrågan på vandringar genom rika gammelskogar och man vill kunna blicka ut över ett opåverkat landskap från en tyst bergstopp och kunna fiska i ett oreglerat vattendrag. Vi erbjuder turister från både Sverige och hela världen en möjlighet att uppleva den fantastiska nordiska naturen. Det är därför vi blir väldigt bekymrade när vi ser och förstår att de svenska stora skogsbolagen som exempelvis Sveaskog, Stora Enso, SCA och Holmen avverkar och planerar att avverka skogar med höga naturvärden i Sverige. Skogar med höga naturvärden är oerhört viktiga för den svenska besöksnäringen och utgör en unik del av den sista vildmarken i Europa. Det är inte acceptabelt att dessa skogar avverkas av skogsbolagen. Det tar hundratals år innan dessa skogar blir vilda igen. Skogsbolagen är FSC-certifierade och påstår att de har höga miljökrav men det är uppenbart att deras skogsbruksmetoder inte bara skadar den biologiska mångfalden och naturliga livsmiljöer utan också gör det svårare för turistföretag att hitta skogar som är värda att vandra i för våra gäster. Detta skadar även den svenska ekonomin på såväl kort som lång sikt. Vi är 120 olika rese-, turist- och guideföretag samt organisationer som kräver att alla kvarvarande skogar med höga naturvärden måste skyddas permanent i Sverige. Vi uppmanar därför skogsbolagen att: • Omedelbart dra tillbaka sina avverkningsplaner i alla skogar med höga naturvärden. Här kan exempelvis skogarna med höga naturvärden i Ore Skogsrike i Dalarna nämnas, liksom de värdefulla naturskogarna vid Melakträskliden och Brännliden i Norrbotten. Mellan 2012–2017 har SCA och tre av dess externa underleverantörer avverkat över 23.000 hektar skog inom landskapsavsnitt med särskilt höga ekologiska bevarandevärden, så kallade värdetrakter, medan ytterligare cirka 22.000 hektar fortfarande hotas av avverkning. • Undanta alla skogar med höga naturvärden (värdekärnor samt registrerade och oregistrerade nyckelbiotoper) från skogsbruk och skydda dem permanent. • Skogar i värdetrakter och kontinuitetsskogar liksom skogar med okända naturvärden måste besökas i fält och inventeras innan planerade skogsåtgärder genomförs och om höga naturvärden upptäcks ska dessa områden undantas från skogsbruk. Vi kan inte nog poängtera hur mycket vi uppskattar vilda och intakta skogslandskap med höga naturvärden. Inte bara för den biologiska mångfaldens skull utan också för Sveriges ekonomis skull. 22 juni 2018 Debattartikel Lotta Berg, BirdLife Sverige; Karin Lexén, Naturskyddsföreningen; Johan Lind, Naturfotograferna /N och David van der Spoel, Skydda Skogen: ”Svenskt skogsbruk värre än skogsskövlande länders” Repliker Företrädare för skogsägarföreningar och LRF Skogsägarna: ”Vi känner inte igen den svarta bilden av skogen” Företrädare för 120 turistföretag: ”Vem vill turista i en granplantering?” Sveaskog: ”Skogsbruket är en förutsättning för naturturismen” Lotta Berg, Birdlife Sverige, Karin Lexén, Naturskyddsföreningen, David van der Spoel, Skydda skogen, Staffan Widstrand, Naturfotograferna: ”Att bara räkna antalet träd är gravt missvisande” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Allsången” en skymf mot svensk vistradition

Summary: Allsång på Skansen är en skymf mot svensk vistradition. Det är fina svenska sånger vi vill njuta av, inte pop- och rockmusik på engelska.

Eftersom jag älskar att sjunga fina svenska visor har jag tidigare gillat ”Allsång på Skansen” – en fin tradition som startades av Sven Lilja för över 80 år sedan. Under många år har jag tyvärr blivit väldigt besviken, då artister som framför rock- och popmusik och till och med så kallad rap – oftast på engelska, vilket definitivt inte passar in – medverkat. Vad har dessa i ett allsångsprogram med svenska visor att göra? Nu inleddes säsongen med Peter Jöback och Shirley Clamp, vilket var trevligt, men annars var det illa. En ung rappare samt en ung kvinna med tatueringar på hals och armar, som inte verkar ha något med visor att göra. En av "allsångerna" var något oerhört enfaldigt som kallades "Dansa, pausa". Det var riktigt plågsamt. Av denna säsongs 29 artister skulle jag mena att drygt en tredjedel är lämpliga. En självklar medverkande är givetvis Sven-Bertil Taube, en av våra främsta artister. Det är väldigt trist att man förstör detta trevliga evenemang. Det är en skymf mot vår fantastiska visskatt, som ska gå vidare till kommande generationer. Nu har det blivit ett program med främst popartister, som framför sina låtar, och kanske får leda litet popmusik-allsång. Annat var det på Bosse Larssons tid. Det är fina svenska sånger vi vill njuta av, inte pop- och rockmusik på engelska!


Liberalerna sätter skolan först – även i budgetförhandlingar

Summary: Liberalerna sätter skolan och pengar till elever med behov av särskilt stöd först – även i budgetförhandlingar. Nu behövs en stor utbyggnad av resursklasser i Stockholms stad.

Jag är övertygad om att svensk skola måste få bättre förutsättningar att ge barn i behov av särskilt stöd en bra start i livet. Liberalerna har aldrig haft några problem med att prioritera skolan när vi förhandlat budgetar. Till skillnad från dagens socialdemokratiska styre i Stockholm, där påslagen till skolan förra året var de lägsta på tolv år och där hälften av alla grundskolor gick med underskott, klarade vi att skjuta till extra medel till skolan när vi styrde. Det kommer vi göra igen efter valet i höst, om vi får väljarnas förtroende. Det är svårt att sätta en prislapp på vad det kostar att utveckla verksamheten med särskilt stöd. Eftersom stödbehoven varierar är det svårt att beräkna innan ansökningarna kommit in. Noteras bör dock att de medel som hade avsatts i Stockholms stads budget för tilläggsmedel för att täcka stora behov av stöd inte ens användes fullt ut under gjolåret. Samtidigt avslogs ansökningar till särskilda resursklasser. I många fall vet vi att okvalificerade elevassistenter satts in för att hantera elever med stora behov av stöd i ordinarie klasser. Det kostar också pengar. När jag säger att jag vill starta fler högspecialiserade resursklasser menar jag just det; grupper med specialistkompetens inom enskilda stödbehov som kan ge elever bäst undervisning utifrån deras förutsättningar, inte allmänna grupper där elever med olika stödbehov blandas. Därför talar vi om att det behövs en stor utbyggnad av resursklasser i Stockholms stad, vilket vi kan räkna ut när vi ser de långa köer som finns till fristående resursskolor i Stockholm i dag, samt hur många ansökningar som avslås. Sveriges största skolkommun borde satsa mer på skolan. Jag är beredd att ta strid för att skolan ska få bättre förutsättningar i Stockholm, och att det ska finnas bättre tillgång till särskilt stöd för de elever som behöver det.


Om Jimmy Durmaz gjort mål hade han blivit hjälte

Summary: Om den svenske landslagsspelaren i fotboll Jimmy Durmaz gjort mål i slutminuterna i stället för att orsaka en avgörande frispark hade samma näthatare på sociala medier som gav sig på honom förmodligen hyllat honom som hjälte.

Det var starka känslor efter att Sverige förlorat mot Tyskland med 2–1 i den andra gruppspelsmatchen i fotbolls-VM på midsommardagen. Besvikelsen var givetvis stor över att Tyskland på övertid och i matchens sista sekunder gjort mål på Sverige. Några valde att uttrycka sin frustration i sociala medier med hatiska och rasistiska påhopp på inhopparen Jimmy Durmaz, som var den som orsakade den förödande frisparken. Dessa påhopp förtjänar att kraftigt fördömas, vilket även skett på bred front. Det sorgliga i historien är att om Jimmy Durmaz i stället gjort mål i slutminuterna och Sverige vunnit matchen hade samma näthatare på sociala medier förmodligen hyllat honom som en hjälte. Min slutsats är att i stridens hetta kan mycket ilska ta sig uttryck i mycket grova påhopp i sociala medier. Om en annan spelare i landslaget, utan utländsk härkomst, hade förorsakat nämnda frispark hade säkert även han fått utstå klandervärda påhopp i sociala medier. Det jag kanske önskat av Jimmy Durmaz är att han visat mer ödmjukhet inför det misstag som kostade Sverige segern. Det framkom inte i manifestationen med landslaget att han beklagade den olyckliga fällningen, som resulterade i att Sverige förlorade matchen. Förbundskapten Janne Anderssons visade också sin frustration efter matchen med utfall mot tyska lagledare och funktionärer, som även det kan ses som uttryck för negativa känslor som väcks i besvikelsens stund. Men Janne Anderssons känslouttryck ska ses som något positivt. Han har rätt att få vara en dålig förlorare. Det stärker i mångas ögon hans legitimitet som förbundskapten.


Peter Wolodarski: SD:s skamliga syn på judar och ”de andra”

Summary: Sverigedemokraten Björn Söder är riksdagens andre vice talman. Utan att skämmas ägnar han sig åt att rangordna och sortera människor.

Judar och samer är inte svenskar, slog sverigedemokraten Björn Söder fast i en omtalad DN-intervju för fyra år sedan. Med mindre än 100 dagar kvar till valet har Söder upprepat påståendet, denna gång i en kommentar på Centerpartiets Facebooksida. Björn Söder är inte vem som helst. Han har tidigare varit SD:s partisekreterare och är nu riksdagens andre vice talman, ett uppdrag som är större än att representera ett enskilt parti. Trots att Söder fick massiv kritik efter DN-intervjun, väljer han nu att upprepa sitt kränkande påstående. Det visar att intervjun 2014 inte var något misstag, annat än möjligen i taktisk mening. Björn Söder tycker så här och skäms inte för att säga det. För att belägga sitt påstående hänvisar han till att bland andra samer och judar i snart 20 år varit erkända som nationella minoriteter i Sverige. ”Dessa grupper har minoritetsställning just för att de inte är svenskar”, skriver Söder, och påstår att Centerns Annie Lööf ”förringar” deras ställning när hon ”indirekt hävdar att de är svenskar”. Björn Söder behöver inte konsultera Annie Lööf för att fråga om exempelvis judar ser sig som svenskar. Jag råkar veta en del om ämnet, eftersom jag själv är jude, och kan upplysa andre vice talmannen om att det går utmärkt att vara svensk och jude samtidigt. De perioder då det inte gått bra, i Sverige och i andra länder, är när politiker av Björn Söders sort lyckats exkludera människor baserat på grumliga föreställningar om ”de andra” och deras ”tillhörighet”. Min egen familj hamnade i Sverige av just det skälet. 1968, samtidigt som revolutionsstämningar låg i luften i stora delar av Europa, pekade de styrande polska kommunisterna ut landets judar som en suspekt grupp. Regimen orkestrerade en omfattande antisemitisk kampanj, som spred sig som en löpeld genom massmedierna och hela samhället. Judar sparkades från arbeten och trakasserades offentligt. Klimatet blev otäckt och farligt. När min mamma stod på järnvägsstationen i Warszawa för att lämna landet var hon 19 år. Hon tänkte att hon aldrig mer skulle få se sitt hemland. Smärtan över uppbrottet vandrade genom kroppen. Hon hade under hela sitt liv känt sig som polack och levt ett assimilerat liv i Warszawa med sin familj. Polen var hennes hemland. Nu betraktade myndigheterna henne som en så kallad femte kolonn och tvingade henne att avsäga sig sitt medborgarskap. De slog fast att hon skulle åka till Israel trots att de visste mer än väl att hennes verkliga mål inte alls var Mellanöstern. Men de brydde sig inte. Regimen hade sagt att judarna skulle dra de rätta slutsatserna och åka till just Israel. Sverige stod öppet för de flyende den gången. Min mor startade ett nytt liv, blev svensk medborgare och ingen ifrågasatte hennes svenskhet. En exkluderande politisk tradition hade visserligen funnits i Sverige, men blev komprometterad efter Förintelsen och försvagades. I början av 1900-talet hade tongångarna varit andra, påminner Lars M Andersson i sin doktorsavhandling om svensk antisemitism före andra världskriget, utan att ägna sig åt retroaktiv skuldbeläggning. Det var vid förra sekelskiftet ”självklart” att det fanns en ”särskild svensk identitet som inte omfattande judarna”, skriver Andersson och fortsätter: ”Rastänkande om ’judar’ och utnyttjande av antisemitiska föreställningar och stereotyper var ett inslag i skapandet av det moderna Sveriges kulturella och nationella identitet, i de olika konstruktionerna av ’svenskheten’”. Björn Söder ingår i en nationalistisk politisk tradition som är betydligt äldre än Sverigedemokraterna – och därtill inte särskilt unik för Sverige. Hans försök att rättfärdiga sina skamliga uttalanden med att ta skydd bakom svensk minoritetspolitik, visar att han inte heller bryr sig nämnvärt om grunderna till den. Den nuvarande svenska minoritetspolitiken har inte mer än 20 år på nacken. Idén om att tillerkänna bland andra samer och judar särskilda rättigheter härstammar från Europarådet, som efter Sovjetunionens upplösning ägnade betydande ansträngningar åt att se till att olika minoriteter runt om i Europa fick ett adekvat rättsligt skydd. Den moderna historien var förfärande. Nya konventioner antogs. Alla medlemsländer förväntades agera. ”Vi kunde inte med trovärdighet uppmana till exempel Moldaviens utrikesminister att underteckna konventionerna om vi själva inte gjorde det. Lite motvilligt gled vi in i det här, det var något vi var tvungna att göra”, säger dåvarande statssekreteraren Lennart Rohdin i en intervju i Judisk Krönika. Sverigedemokraterna vet vad de vill. De var inte intresserade av att stärka minoriteters rättigheter på 1990-talet. De ville redan då sortera och peka ut vilka som tillhör det svenska projektet, och vilka som inte gör det. Söders utspel speglar SD:s upptagenhet av “svenskhet”, vem som ska inkluderas och vem som ska uteslutas. Mattias Karlsson, chefsideologen som tidigare klagat på att Zlatan inte rör sig som en svensk, försvarade nyligen Björn Söder genom att avfärda dennes kritiker som ”kosmopoliter”. Det är ett ökänt uttryck vars konnotationer är välbekant för alla som vet något om antisemitismens historia. Men Karlsson använder det utan att blinka. Att judarna inte står högst i hierarkin hos SD är uppenbart, men det existerar grupper som har ännu lägre status än så. Diskrimineringen av den nationella minoriteten romer har Björn Söder tidigare uttryckt förståelse för, homosexualitet har han jämfört med pedofili och tidelag. Det finns de som fortfarande inte förstår varför det i samtliga riksdagspartier ryms en stark ovilja att samarbeta med Sverigedemokraterna, trots att partiet nu är ett av landets större. Orsaken till denna ovilja är inte komplicerad. Den står att finna i SD:s återkommande och djupt obehagliga rangordning av människor.


Skogsbruk måste inte innebära missbruk

Summary: Kalhuggning är som att anlita vildsvin för att klippa gräset. Självaste Skogsstyrelsen har nu lanserat "Hyggesfritt skogsbruk" som alternativ.

Avverkning har alltför länge varit synonymt med kalhuggning. Det är inte länge sedan experter påstod att skog måste kalhuggas för att inte bli förstörd. Men någonting har hänt. Självaste Skogsstyrelsen har nu lanserat "Hyggesfritt skogsbruk" som alternativ. Problemet är inte längre att det skulle skada skogen eller inte ge tillräcklig avkastning, utan att man har mer erfarenhet av kalhuggning – som man bäddar får man ligga. Naturligtvis måste många skogar skyddas även mot gallring och röjning. Men yngre produktionsskogar skulle till exempel kunna gallras vart tjugonde år. Kanske tar det tio år innan de värsta spåren av maskiner och ris läkt. Kalhuggning är som att anlita vildsvin för att klippa gräset. Det går att avverka träd utan att avverka skogar. "Vi måste kunna bruka skogen" är alltså ett både klent och ytterligt missvisande argument för att fortsätta som i dag.


Bara skog kan binda koldioxid

Summary: Vi måste låta skogen stå för att rädda klimatet. Skog är det enda sättet vi har att binda koldioxid.

Henrik Teleman gör gällande att om vi låter skogen stå kvar hotas vår överlevnad. I så fall kan vi fröjda oss för den mesta skogen är redan skövlad och klimathotet borde vara avvärjt sedan länge. Men eftersom klimathotet är mer akut än någonsin kan vi avfärda hans argument som nonsens och typiska för en skogsägare. Enligt Chalmersforskaren Stefan Wirsenius binder skog i snitt 400 ton koldioxid. Skog är det enda sättet vi har att binda koldioxid. Vi måste återskoga stora delar av världen för att kunna binda koldioxid och rädda den biologiska mångfalden. För att klara av denna återskogning krävs ett globalt skifte till vegetarisk mat. Jag väntar tålmodigt på att svenska politiker ska börja ignorera ekonomiska särintressen som skogsägare och köttproducenter och i stället höja rösten internationellt för en vegonorm.


DN gratulerar: Susanne Rosenberg, folkmusiker & lärare

Summary: Susanne Rosenberg sjunger, kular, forskar och undervisar. Efter 13 år som prefekt på institutionen för folkmusik på Kungliga Musikhögskolan har hon fått utmärkelsen hedersspelman.

Hon beskriver sin uppväxt i Stockholms förorter med orden ”höghus, många barn och stora skolor”. I Susanne Rosenbergs familj var musiken central och hon minns tydligt sitt första möte med folkmusiken. Då gick hon i kommunal musikskola och spelade fiol. – Längst bak i en av våra undervisningsböcker hittade jag några låtar. Jag frågade min lärare om vi kunde spela dem. Då sa läraren: ”Nej, det är alldeles för svårt!” Men jag förstod att det fanns något där som tilltalade mig, berättar Susanne Rosenberg. Det andra mötet med folkmusiken kom när hon var i 20-årsåldern. På en fest träffade hon en kille som var fiolspelman och hette Sven. – Jag frågade om jag fick ta lektioner av honom. Och så blev det. Sen förstod vi att det var mer än så. I dag är han min man, säger hon och skrattar. Genom Sven träffade Susanne många andra musiker inom folkmusikvärlden. Men nu var det inte fiolen som var hennes främsta instrument, det var rösten. Och hon blev fångad. – Det var någonting med att allt händer i stunden, att man lär sig på gehör och har musiken i huvudet. Under den perioden kom hon över ett kassettband med inspelningar från 1935 med folksångerskan Lisa Bourdré. – När jag hörde henne så ville jag kunna sjunga som hon. Så jag började lära mig det genom att härma helt enkelt. Susanne började studera musikvetenskap och skrev en uppsats där hon analyserade och försökte förstå vad Lisa Bourdré gjorde musikaliskt och tekniskt. Studierna fortsatte vid Kungliga Musikhögskolan, men avbröts då hon involverades i uppsättningen ”Den stora vreden”, en teaterpjäs med berättelser från norrländsk folktradition. Susanne Rosenberg agerade kväderska. – Föreställningen var sju timmar lång och jag sjöng från och till under hela föreställningen. Men teater ligger ändå ganska nära folksången. Man agerar i nuet utan vare sig noter eller text och rösten finns ju där. De kommande åren levde Susanne ett kringflackande turnéliv i Europa, USA och Japan. Hon sjöng i konstellationer som Rotvälta, Rosenbergs sjua och i samarbeten med bland andra Ryuichi Sakamoto och Quincy Jones. En sångtradition som Susanne intresserar sig för är kulning. Det är en gammal nordisk röstteknik som användes för att kommunicera med boskap eller andra människor i skogar och på fäbodvallar. Susanne gjorde som hon brukar. Hon lyssnade och härmade. – Kulning är lite som hårdrock. Det är ett starkt och direkt uttryck. Tekniken är utvecklad för att höras bra på långa avstånd. Man kan faktiskt uppnå ljudvolymer som är långt över örats smärtgräns. Så du kan spräcka min trumhinna här och nu om du vill? – Ja, på det här avståndet kan jag absolut göra det. På 90-talet rekryterades Susanne till Kungliga Musikhögskolan, KMH, som sånglärare. Det passade henne väl eftersom hon alltid har tyckt om att undervisa. – När man tvingas formulera något och lära ut, då lär man sig själv otroligt mycket. Jag säger som min förre chef Ole Hjorth brukade säga ”man lever så länge man har elever”. År 2005 blev Susanne Rosenberg prefekt på institutionen för folkmusik. Under hennes tid som chef har hon varit drivande i utvecklingen av utbildning på högskola inom folkmusik, vilket har inspirerat flera lärosäten runt om i Europa. Men då KMH nu slår ihop institutionen för folkmusik med två andra institutioner, kommer Susannes arbetsuppgifter att förändras. – Som professor får jag nu inrikta mig mer på min forskning om ”flow” och improvisation. Det handlar om människors förmåga att hamna i ett sinnestillstånd där de blir fria och kan musicera i nuet. I och med att Susanne slutar som prefekt tilldelades hon av sina kollegor på institutionen ett diplom där hon får titeln hedersspelman. – Jag blev jätteglad. Att man ska få ett tack eller en utmärkelse är inget jag tänker på när jag arbetar. Då gör jag det för att jag brinner för mitt jobb. Jag trodde inte att jag skulle bli så glad för en utmärkelse. Men det blev jag! Susanne Rosenberg Gratuleras till: Utmärkelsen KMH Folks hedersspelman. Ålder: 60 år. Bor: Södermalm i Stockholm. Familj: Maken Sven Ahlbäck, professor och spelman. Sommarplaner: ”Odla grönsaker vid vårt hus i skärgården. Skriva artiklar om kulning och improvisation och göra några konserter. Till hösten blir det resa av, bland annat till Georgien.” Fotbolls-VM: ”Hoppas att Island vinner! Men det ska man kanske inte säga högt ... ” Fritidsintressen: ”Baka bröd. Långjästa surdegsbröd med mjöl som jag har malt själv. Jag är intresserad av kompost också. Egentligen är jag intresserad av allt som har att göra med bakteriekultur!”


Det händer i din hjärna när du dricker alkohol

Summary: Det finns ingen nivå för när alkohol är helt ofarligt, visar nyare forskning. Risken för alkoholskador varierar också mer mellan åldrar än man tidigare sett. Budskapet från forskarna är därför: ”Ju mindre du dricker desto bättre”.

– Vårt budskap är att alla kroppens vävnader tar skada av alkohol för den har den allmänna effekten, säger Sven Andreasson, professor och överläkare på Karolinska institutet och på Beroendecentrum Stockholm Riddargatan 1. En drink i solnedgången på semesterresan, lite vin till maten och en kall öl för att släcka törsten. Alkohol är ofta relaterat till något njutbart och festligt eller något vi tar till för att koppla av och må bra. I alla fall så länge det handlar om måttliga mängder. Det som sker rent fysiskt är att alkohol frigör olika ämnen i hjärnan som dopamin och endorfiner, så kallade må-bra hormoner, vilka gör oss mer avslappnade och behagligt berusade. Fortsätter man dricka blir delar av hjärnans funktion allt mer nedsatta, medvetandenivån sjunker och man blir instinktiv och primitiv. Man kan börja sluddra, vingla, bli aggressiv, omdömeslös och ibland mer sexuellt hämningslös. – Alkoholen lyfter bort hämningar som de flesta av oss har. I pannloben sitter centrat som styr impulser som gör att vi inte slår folk på käften men det påverkas negativt av alkoholen; vi tappar självkontrollen och behärskningen och kan få den typen av aggression hos en del. Kan man skylla ifrån sig på alkoholen om man gör dumma saker? – Bra fråga, det finns olika uppfattningar om det. En del menar att de som gör det själva har berusat sig och därför har ansvaret, medan andra menar att man inte kan förutse vilka effekter det kan bli, säger Sven Andreasson. Alkohol har olika effekt på olika människor och hur mycket sprit kroppen tål innan det blir skadligt eller leder till ett missbruk är svårt att veta. Vissa personer som dricker kraftigt kan utveckla ett alkoholberoende på några månader. Men även en daglig alkoholkonsumtion i små mängder kan öka risken för att bli beroende. Läs mer: Forskare: Alkohol får oss inte att visa vårt sanna jag – Det samvarierar med hur känslig individen är och genetiska faktorer. Människor är väldigt olika i sin konstitution hur de påverkas av droger. En viss procent kan inte bryta ner alkohol och blir påverkade av väldigt små mängder och dricker mindre. Sedan finns det de som ändå försöker dricka, till exempel i Asien där det är ett machoideal. De blir väldigt sjuka och får mycket värre skador med cancersjukdomar och skrumplever, säger Sven Andreasson. Rekommendationen för att ligga under riskkonsumtion har hittills angetts i antal ”standardglas” en person kan dricka under en vecka. Men riktlinjerna har visat sig vara svåra att tolka, folk har helt enkelt väldigt olika uppfattning om hur stort ett sådant glas är. – Det är en pedagogisk utmaning att förklara vad ett standardglas är och vi har på olika sätt försökt illustrera det, säger Sven Andreasson. Nu visar nyare forskning att det inte finns någon säker nivå där alkohol är helt ofarligt eftersom olika typer av skadeeffekter har olika riskkurvor som man inte tidigare känt till, enligt en rapport av Centrum för epidemiologi och samhällsmedicin. – Vi gjorde en översikt i Sverige för ett år sedan och fann att en tredjedel av de cancerfall som alkohol orsakar dricker under riktlinjerna. Så trots att man höll sig till de officiella riktlinjerna var det ändå runt 350 cancerdödsfall som inte drack jättemycket. – Det har skapat en helt ny diskussion i ett antal länder där man har sett över sina riktlinjer eftersom det är egendomligt att läkare och forskare rekommenderar konsumtionsnivåer som kan ge cancer, säger Sven Andreasson. Läs mer: Så pratar du med någon om du är orolig för deras drickande Budskapet för att undvika alkoholskador är således: Ju mindre desto bättre, och att helst inte dricka mer än fyra standardglas vid enstaka tillfällen eller högst tio standardglas i veckan för både män och kvinnor. För unga är det särskilt viktigt att vara måttfull eftersom långvarigt drickande under ungdomsåren orsakar ändringar i hjärnans funktion, visar studier. Dessutom ökar risken för att utveckla ett alkoholberoende i vuxen ålder ju tidigare man börjar dricka. Med fyllan kommer bakfyllan. Kroppen hanterar alkoholen som ett gift och går på högvarv för att göra sig av med det som kan ge en mängd symtom: trötthet, ångest, koncentrationssvårigheter, hjärtklappning, diarré, muskelvärk, huvudvärk och kräkningar. Ju längre tid och ju mer du har druckit desto plågsammare är återhämtningen. Så många standardglas kan du dricka. Nuvarande nivån under riskkonsumtion är: Max 14 standardglas per vecka för män. Max 9 standardglas per vecka för kvinnor. Nya föreslagna rekommendationen: Max tio standarglas per vecka för båda könen. Max fyra standardglas vid enstaka tillfällen. Att känna ”fyllehunger” är också vanligt vilket beror på att när levern förbränner alkohol hinner den inte producera tillräckligt med socker för kroppens behov och blodsockret sjunker. Oftast går bakfyllan över efter lite vila. Men för personer som har druckit länge eller är alkoholister blir bakfyllan till ett abstinenssymptom med lång återhämtning som i vissa fall kan kräva medicinsk vård. Hur är det då med rekommendationer som säger att sprit kan vara bra för hälsan i små mängder, till exempel att rödvin kan ge skydd mot cancer eller hjärt– kärlsjukdomar. Trots flera undersökningar, bland annat en stor studie som presenterats i The Lancet, hittar forskarna inga underlag som pekar på det: de effekter som bedömts skyddande överväger inte de skadliga effekterna. – Så det mesta talar emot att det har några positiva hälsoeffekter, säger Sven Andreasson.  Det här händer vid olika promillehalter. Exakt hur en person påverkas av olika promillehalter går inte att säga, men detta gäller för det stora flertalet genomsnittsdrickare. 0,2 promille Den första alkoholeffekten märks. Du känner dig varm, avspänd och väl till mods. Din självkritik minskar. 0,5 promille Du känner dig upprymd och hämningarna släpper. Dina reflexer blir långsammare och du får minskad precision i dina rörelser. Omdömet börjar grumlas och din förmåga att ta in information försämras. 0,8 promille Du börjar bli högljud och yvig i dina rörelser. Du ser sämre än du brukar. Du är överdrivet självsäker och luktar alkohol. 1,0 promille Du sluddrar och är sämre på att kontrollera både muskler och känslor. 1,5 promille Det börjar bli svårt att hålla balansen och du kanske ramlar omkull. Räkna med ett känsloutbrott. Och illamående. 2,0 promille Du har svårt att prata och gå upprätt. Du ser dubbelt. 3,0 promille Du uppfattar inte vad som händer och sker och är på gränsen till medvetslös. 4,0 promille Du är medvetslös. Du andas långsamt och riskerar att dö av alkoholförgiftning. Källa: Beroendecentrum Riddargatan1, WHO, Systembolaget.


Summary: DN DEBATT 22/6. Det har länge spridits en bild av att Sverige är ett miljöpolitiskt progressivt land med stora naturskogar där vilda djur och växter trivs. Men när FN rankar världens länder efter hur stor del av landets yta som utgörs av skyddad natur, hamnar Sverige först på 99:e plats efter Brasilien och Malaysia, skriver fyra företrädare för naturorganisationer.

Sveriges skogsbruk är inte ekologiskt hållbart. Detta är en del av den svenska ekonomiska framgångssagans sorgliga baksida. Den svenska skogen är, rätt hanterad, en stor tillgång. Den är ett hem för alla arter som tillsammans utgör skogen. Den ger oss en rad ekosystemtjänster och är av stort värde för näringar från skogsbruk till rennäring och ekoturism. Det finns alltså stora möjligheter med vår svenska skog. Om skogsbruket ställer om till ett verkligt hållbart skogsbruk ligger vägen öppen att använda skogen som en del av lösningen på klimatkrisen. Tyvärr har skogsbruket hittills vägrat inse detta. Sedan 1950 har ungefär 60 procent av Sveriges produktiva skogsmark kalavverkats och ersatts med mer eller mindre monotona produktionsskogar. Skogens arter påverkas negativt när deras livsmiljöer förändras eller försvinner. I dag bedömer Artdatabankens experter att var tionde art i den svenska skogen är rödlistad och mer än 900 arter är hotade, framför allt av skogsbrukets metoder. Ändå fortsätter skogsbruket den storskaliga förändringen av landskapet i hög takt. Dessutom ökar trycket på uttag av skogsråvara vilket driver intensifieringen ännu längre, exempelvis till ökad gödsling, dikning, stubbrytning och användning av främmande trädslag. Sveriges riksdag och regering måste vända detta ohållbara utnyttjande av skogen. Det har länge spridits en bild av att Sverige är ett miljöpolitiskt progressivt land med stora naturskogar där vilda djur och växter trivs. Men när FN rankar världens länder efter hur stor del av landets yta som utgörs av skyddad natur, hamnar Sverige på 99:e plats, långt efter länder som fått stark kritik för skogsskövling, som exempelvis Brasilien (33:e plats) och Malaysia (73:e plats). Sveriges placering i denna rankning beror bland annat på att bara en bråkdel, cirka 5 procent, av Sveriges produktiva skogsmark är formellt skyddad och att övriga skyddsvärda skogar riskerar avverkning. Skogsbruket avsätter ytterligare cirka 5 procent av den produktiva skogen i så kallade frivilliga avsättningar. Dessa saknar dock till stor del transparens och kvalitetssäkring, och ingen vet hur länge områdena förblir avsatta. Sverige lever inte upp till de avtal man ingått med FN. Det gäller både konventionen om biologisk mångfald, inklusive Nagoyaåtagandet i form av de så kallade Aichimålen, och FN:s utvecklingsprograms 15:e globala mål om skydd av ekosystem för att hejda förlusten av biologisk mångfald (Agenda 2030). Sveriges skogsbruk är inte i linje med EU:s mål om uthålligt utnyttjande av skog, eller den definition om hållbart skogsbruk som lagts fast inom ramen för Forest Europe. EU har pekat ut det svenska skogsbruket som en orsak till att Sverige inte uppfyller sina miljömål. Riksdagens miljömål ”Levande skogar” respektive ”Ett rikt växt- och djurliv” kommer inte heller att uppfyllas på grund av hur skogen brukas och bristande naturvårdsinsatser. Vi vill att Sverige inte bara ska vara ett land där viktiga ämnen som rättvisa, teknikutveckling och jämlikhet står i fokus. Sverige har möjligheter och bör ta sitt nationella och globala ansvar genom att även bli ett land där biologisk mångfald och skydd av hotade miljöer och arter prioriteras. Skyddsvärda skogar måste bevaras och det svenska skogsbruket behöver förändras i grunden. Ett första steg mot ett hållbart utnyttjande av en av Sveriges största naturresurser är att ta fasta på våra krav: 1. Skogspolitiken och dess styrmedel måste ses över och förändras i grunden så att skogsbruket blir verkligt hållbart. Det handlar framför allt om att skogsbruket bedrivs på ett sätt så att skogens biologiska mångfald upprätthålls över tid. Biologisk mångfald och väl fungerande ekosystem ska vara en grundförutsättning för ett långsiktigt nyttjande av det svenska skogslandskapet utanför skyddade områden. Staten bör gå före via de statligt ägda skogarna och införa ett ekosystembaserat naturnära skogsbruk i de skogar som kan brukas. 2. Minst 20 procent av den produktiva skogsmarken ska långsiktigt avsättas för naturvårdsändamål, i linje med gjorda internationella åtaganden och naturvårdsforskning. I syfte att underlätta genomförandet bör beslut tas om ett nytt omfattande ersättningsmarkspaket där statlig skog med låga naturvärden kan användas för att underlätta skydd av privatägd skog. Alla statliga skogar med höga naturvärden bör givetvis ges ett formellt skydd. 3. All skog med höga naturvärden måste därför omgående undantas från skogsbruk och ges ett långsiktigt och transparent skydd. Inga skogsbruksåtgärder får förekomma inom områden som kan ha höga naturvärden utan att området besökts i fält och att en naturvärdebedömning först har utförts. 4. Kunskapsuppbyggnaden om skogar med särskilt höga naturvärden måste fortsätta, och intensifieras. Detta för att kunna förhindra att oupptäckta naturvärden förstörs, och för att de resurser som satsas ska kunna användas kostnadseffektivt i relation till de miljömål som skall uppnås. 22 juni 2018 Debattartikel Lotta Berg, BirdLife Sverige; Karin Lexén, Naturskyddsföreningen; Johan Lind, Naturfotograferna /N och David van der Spoel, Skydda Skogen: ”Svenskt skogsbruk värre än skogsskövlande länders” Repliker Företrädare för skogsägarföreningar och LRF Skogsägarna: ”Vi känner inte igen den svarta bilden av skogen” Företrädare för 120 turistföretag: ”Vem vill turista i en granplantering?” Sveaskog: ”Skogsbruket är en förutsättning för naturturismen” Lotta Berg, Birdlife Sverige, Karin Lexén, Naturskyddsföreningen, David van der Spoel, Skydda skogen, Staffan Widstrand, Naturfotograferna: ”Att bara räkna antalet träd är gravt missvisande” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Vår överlevnad kräver att vi brukar skogen

Summary: Vi måste ersätta fossila råvaror och energikällor med biobaserade och förnybara. Växande skog binder koldioxid och död skog släpper ut den igen. Genom att använda skog till hus och andra material samt energi ersätter vi fossila miljöbovar.

Jag kan inte uttala mig om just den skog som Kristina Bäck vill skydda. Och vi är rörande eniga om att biodiversitet ger robusthet. Däremot kräver en hållbar samhällsutveckling att vi brukar våra skogar. I runda slängar släpper vi svenskar ut sex ton koldioxidekvivalenter per år. Ska vi hålla nere växthuseffekten måste våra utsläpp ner till runt ett ton per år. Jordens befolkning ökar och de som har det dåligt i dag har rätt att ha det bra i framtiden. Inte bara växthuseffekten är ett enormt hot mot hela mänskligheten, utan bristen på råvaror. Solkraft, exempelvis, är det energislag som kräver mest sällsynta metaller per kilowattimme. I framtiden kommer vi att ha ont om det mesta. Mänsklighetens överlevnad kräver sparsamhet, men också att vi i så hög grad som möjligt ersätter ändliga resurser och fossilbaserad energi, med biobaserade och andra förnybara resurser. När träd växer binder de koldioxid. När de växt färdigt slutar de binda ny koldioxid. När de dör och förmultnar släpps koldioxiden tillbaka ut i atmosfären. När svensk skog avverkas används merparten till byggnadsmaterial i form av timmer, brädor och byggskivor. Ju längre huset står kvar, desto längre binds tid koldioxiden. Eftersom vi nu bygger fler flerfamiljshus i trä, behöver vi inte använda så mycket betong. Betong är en värre växthusbov än flyget internationellt. Det som inte kan användas till byggnadsvirke används i första hand som papper i olika former; kontorspapper, tidningspapper, kraftpapper, hygienpapper. Ofta återanvänds det i flera omgångar – det är därför vi har pappersinsamling. En växande andel fiber används till exempel tyg, där det blir en ersättning för bomull. Bomullsodling kräver som bekant stora mängder vatten och kemikalier. En intensiv forskning pågår för att träfiber ska kunna ersätta andra fossila material – från kolfiber till plast. De sista resterna i fabrik men också i form av grenar och toppar blir till bränsle där de ersätter fossila bränslen. Vid förbränningen släpps koldioxid som träden tidigare bundet ut, men det är alltså ett nollsummespel. När vi eldar kol och olja släpper vi ut koldioxid som bundits för hundratals miljoner år sedan. Om vi istället hade lämnat grenar och toppar kvar på hygget, hade koldioxiden släppts ut när de förmultnar ändå. Ingen skog avverkas för att använda till bränsle direkt. Skogen som näring är oerhört viktig för oss som bor på landsbygden. Biodiversitet skapar robustare ekosystem och det har vi alla nytta av. Men klimathotet kräver att vi brukar våra skogar så effektivt och hållbart som det går, hänsyn till biodiversitet är en del av detta. Att låta skogen stå däremot, hotar vår möjlighet till överlevnad.


Vissa elever ska inte gå i vanliga skolklasser

Summary: Det måste finns särskilt stöd att tillgå för alla barn som behöver det i grundskolan. Idén om att alla elever ska gå i ordinarie klass oavsett hur stort stödbehovet är slår fel.

Jag är skolpolitiker i Stockholms stad, Sveriges största och resursstarkaste kommun. Även här har vi brister i tillgången på särskilt stöd. Om vi inte ger stöd till de elever som behöver det ger vi inte alla barn möjligheten att få de kunskaper de har rätt till i grundskolan. De får sämre chanser i livet helt i onödan då många kan klara av grundskolan, med fina resultat, om de får rätt stöd. Liberalerna i Stockholms stadshus har skickat ut en enkät till 4.744 lärare i Stockholms stads kommunala skolor och 1.004 lärare svarade. Av dessa ansåg hälften att stödet till elever i behov försämrats de senaste fyra åren. Detta stämmer överens med den bild som jag får från förtvivlade föräldrar, som berättar om barn som mår dåligt, vägrar gå i skolan eller som gått år i skolan utan att lära sig något överhuvudtaget. Lärarna å sin sida hör av sig och känner sig otillräckliga. De ber om särskilt stöd till elever som behöver det men får höra att de ska lösa det i klassrummet, vilket inte fungerar för den som har stora behov. Är det då läraren eller eleven som misslyckats med skolgången? I själva verket är det kommunen och ytterst vi politiker som misslyckas. Skollagen föreskriver att ”om en utredning visar att en elev är i behov av särskilt stöd, ska han eller hon ges sådant stöd”. Jag vågar påstå att bristen på tillgång till särskilt stöd finns i alla kommuner. Det innebär att många elever inte får det stöd de har rätt till. Till exempel får de inte tillgång till speciallärare eller särskilda undervisningsgrupper. I slutändan faller bristen på stöd tillbaka på elevens ordinarie lärare som säkerligen gör sitt bästa, men som inte kan vara både speciallärare och undervisa över 20 andra elever samtidigt. I värsta fall har en lärare flera elever med olika, större behov av särskilt stöd i samma klass, då blir möjligheterna att ge stöd till varje elev i stort sätt obefintliga. I vår enkät svarade 55 procent lärarna att tillgången var dålig till andra enheter på skolan där eleven kan få särskilt stöd under delar av skoltiden. Sex av tio svarade att tillgången till särskild undervisningsgrupp på den egna skolan var dålig, och drygt hälften svarade att det var dålig tillgång till specialiserade centrala särskilda undervisningsgrupper i staden (CSI-grupper). Över hälften av lärarna som svarade på enkäten menar alltså att tillgången till det stöd lärare och elever kan få är dåligt eller mycket dåligt i en kommun av Stockholms storlek. I övriga kommuner är situationen likadan eller sämre. En stor skuld i detta har idén om inkludering, det vill säga att alla elever ska gå i ordinarie klass oavsett hur stort stödbehovet är. Därmed ignoreras de elever som detta inte fungerar för. Dessa får inte de kunskaper de ska få. Man har då tyckt att om bara eleven och/eller läraren anstränger mer ska det i teorin fungera – oavsett hur verkligheten sett ut. Det dög inte då och duger absolut inte nu. Det är dags att Sveriges kommuner tar detta på allvar och ser till att det faktiskt finns särskilt stöd att tillgå för de barn som behöver det. Alla barn har rätt till kunskap.


Enbarnspolitiken har till och avskaffats i Kina

Summary: Ett avskaffande av barnbidragen liknar det diktatoriska Kina med sin, numera avskaffade, enbarnspolitik. Sverige är ett ekonomiskt välmående land med en befolkning i balans och bör vara föredöme ett för andra.

Börje Eriksson oroar sig över befolkningstillväxten i världen och föreslår att barnbidragen ska tas bort på sikt och Sverige ska tillåta ”maximalt ett barn per kvinna”. Det liknar det diktatoriska Kina med sin, numera avskaffade, enbarnspolitik. Vem vill ha detta samhälle och vilken myndighet skall sköta detta? Inger Börge fyller på Dagens Nyheters insändarsida Skriv i DN på med att skriva att ”vi människor är ju för många” (20 juni). Vilket skrämmande inhumant samhälle ni propagerar för! Sverige är i dag ett ekonomiskt välmående och demokratiskt land med en befolkning i balans. Vi bör vara ett föredöme för många andra i världen. Så var det inte för 150 år sedan. Då föddes många barn som ofta drabbades av svält och sjukdomar med åtföljande mycket hög barnadödlighet. Fattiga länder som Indien och Pakistan med stora barnkullar går nu tydligt mot en tvåbarnspolitik. Vi minns med stor tacksamhet den avlidne professorn Hans Roslings fantastiska upplysningsarbete. Jag rekommenderar alla att läsa nationalekonomen Johan Norbergs bok ”Framsteg: tio skäl att se fram emot framtiden”. Det är en fantastisk bok där grundbultarna är ekonomi och demokrati.


Bygg skyddsrum för tre miljoner svenskar

Summary: Omkring tre miljoner svenskar saknar plats i skyddsrum vid en kris eller katastrof. Nu måste Myndigheten för samhällsskydd och beredskap få mer pengar för att stärka det svenska civilförsvaret.

Det finns cirka 65.000 skyddsrum utspridda över landet med plats för ungefär sju miljoner personer, enligt Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB). Det innebär att tre miljoner svenskar står utan skydd från ett väpnat angrepp mot landet, eller någon typ av katastrof eller epidemi. Där står samhället bräckligt inför en stor fara. Därför måste skyddsrum, och beredskap generellt, bli en valfråga. Sverige behöver bygga minst 25.000 nya skyddsrum för att ha den beredskap som krävs. Det är politikernas skyldighet att göra allt i deras förmåga för att skydda oss. Man kan givetvis alltid använda argumentet att det inte finns pengar för en sådan satsning, vilket givetvis är trams. Man väljer blott att lägga pengarna på onödiga och enligt mig dumma ting. För mig går vårt rikes säkerhet före exempelvis en gymnasieamnesti för 9.000 ensamkommande flyktingar, som kostar hela tre miljarder kronor. Dessa pengar borde läggas på nödvändiga satsningar för befolkningen som bor här som exempelvis försvaret, eller att sänka diverse skatter. MSB bör snarast få betydligt mer pengar för att kunna göra en markant satsning på civilförsvaret. Myndigheten borde också få i uppgift att bygga upp ett beredskapslager med materiel och förnödenheter för en krissituation, som vi i nuläget inte har. Det akuta behovet av det blir desto mer belyst när medier rapporterat om hur Sveriges mataffärer får slut på maten i sina huvudlager efter en vecka till tio dagar om en kris nalkas. Även om vi enligt Jordbruksverket är helt självförsörjande på spannmål är över 50 procent av all mat importerad. Det gör vårt samhälle skört och sårbart. Därför anser jag att vi måste se till att politikerna tar säkerheten på allvar, och att något parti, eller flera partier, driver frågan kring civilförsvaret långt mycket längre än vad som nu är fallet. En broschyr till hushållen är långt ifrån tillräckligt, även om det är bättre än inget alls. Ingen av Sveriges numera tio miljoner stora befolkning ska behöva dö på grund av politikers idioti. Innan vi låter 9.000 ensamkommande få fortsätta att vara här i tre år kanske vi ska se till att svenska medborgare får sin garanterade säkerhet och trygghet. Ta Finland som ett exempel, som har ett halvårs beredskap för hela befolkningen. Politiker måste göra om och göra det som är rätt för Sverige.


Lisa Magnusson: USA:s nya nolltolerans är varje förälders mardröm

Summary: Hur skulle jag själv göra om myndigheterna tog mitt barn? Skulle jag protestera högljutt och kämpa för att få ha den lilla kvar, skulle de få slita henne ur min famn? Eller skulle jag ta det lugnt, för att inte göra henne ännu mer rädd? Säga att följ med dem nu älskling, vi ses snart?

Det är svårt att ta in vad som händer i USA. Kanske är det därför svenska medier knappt rapporterar? För att det framstår som så grovt att det känns... osannolikt. Inte kan väl det här hända på riktigt? Men detta är vad som händer: Personer som tar sig in i USA deporteras inte längre direkt. I stället fängslas de. Barn tas från sina föräldrar, ibland utan att få säga hejdå. De sätts i stora burar under vasst lysrörsljus i industrilokaler. Personalen får inte röra vid dem, och att prata med dem, förklara, blir svårt eftersom de flesta inte kan engelska. En del barn är bara ett par år gamla. Om nätterna ligger de och gråter efter mamma och pappa inunder prassliga foliefiltar. Tull- och gränspolisen beskriver ett kaos där papper försvinner och en del av de tusentals barnen helt enkelt tappas bort i systemet. Det är den yttersta mardrömmen för en förälder: att skiljas från sitt barn och inte veta vad som sker. Hur skulle jag själv göra? Skulle jag protestera högljutt och kämpa för att få ha min lilla kvar, skulle de få slita henne ur min famn? Eller skulle jag ta det lugnt, för att inte göra henne ännu mer rädd? Säga att följ med dem nu älskling, vi ses snart? Många föräldrar erkänner sig skyldiga till illegal invandring, i hopp om att få återförenas med sina barn. Men då deporteras de i stället, ensamma. En statlig representant säger i en intervju att bara för att man förvarar minderåriga i burliknande konstruktioner betyder inte att man behandlar dem som djur. Nej, för inte ens djur ska man behandla så. Och om en privatperson låste in ett barn i en bur och vägrade det den omsorg alla barn behöver, då skulle vi – som den amerikanska barnläkarföreningen påpekar – inte tveka att kalla det vid dess rätta namn: Tortyr. Det sägs ju att man kan döma ett samhälle utifrån hur det behandlar sina minsta. I så fall är USA just nu väldigt långt från allt vad civilisation heter.