Summary: Kraftmätningen mellan Kina och USA rör inte bara ekonomi och militär utan även det som kallas soft power – makten över våra hjärtan. DN:s korrespondent berättar om hur Kinas miljardsatsningar i Hollywood leder till färre kinesiska skurkar.

Kraftmätningen mellan Kina och USA rör inte bara ekonomi och militär utan även det som kallas soft power – makten över våra hjärtan. DN:s korrespondent Martin Gelin berättar om hur Kinas miljardsatsningar i Hollywood leder till färre kinesiska skurkar. Så vill Kina köpa sig till statusen som världens kulturella supermakt om Cruise ligger fastskruvad på en järnbrits, redo att bli torterad. Det ser inte särskilt lovande ut för hans filmkaraktär i ”Mission: Impossible – Rouge nation”. Ett skumt gäng huliganer mörbultar honom långsamt och tålmodigt. När de till slut börjar prata med varandra hör vi ett välbekant språk. Är det svenska de pratar? Jo, i en av de senaste årens stora actionfilmsuccéer råkar skurkarna vara ett gäng kriminella svenskar. Det är ingen slump att det inte är kinesiska vi hör. ”Mission: Impossible – Rouge nation” har nämligen precis som allt fler Hollywood-filmer i dag kinesiska producenter. Ett av deras krav för att finansiera filmen var att skurkarna inte fick vara kinesiska. Därmed hamnade vi i tortyrkammaren med de svenska huliganerna. ”Mission: Impossible” är bara ett av många exempel på Kinas växande inflytande över Hollywood. De senaste tio åren har kinesiska miljardärer och medie-moguler gjort enorma investeringar i amerikansk filmindustri. Det växande ekonomiska inflytandet har följts av mer kreativ kontroll. – Vi kommer att se allt färre kinesiska skurkar i Hollywoodfilmer framöver och betydligt fler kinesiska hjältar, säger Stanley Rosen, statsvetare på University of Southern California och långvarig expert på Kinas filmindustri. 2000-talets viktigaste globala maktstrid står mellan Kina och USA. De två supermakterna kommer att brottas om världsdominansen under de kommande decennierna. Men denna strid utspelas inte bara militärt och ekonomiskt, utan även på kulturens arena. Det är själva nationernas varumärken som står på spel. Kina har under flera decennier försökt skapa en egen filmindustri som ska kunna mäta sig med Hollywood. Men det har gått så där. De senaste åren har man hittat en bättre lösning: att köpa in sig i befintliga Hollywoodproduktioner. Allt fler amerikanska storproduktioner finansieras nu av kinesiska miljardärer eller kinesiska företag. Det här speglar i sin tur ett större skifte i maktbalansen i Hollywood. Det är i allt större utsträckning den kinesiska filmmarknaden som sätter dagordningen för amerikansk film. På den stora konferensen för ekonomer och världsledare i Davos i Schweiz tidigare i år var det många som såg det som djupt symboliskt att Kinas president Xi Jinping höll ett tal om vikten av global handel och ledarskap i klimatfrågor. Det betraktades som det ögonblick då Kina tog över stafettpinnen som världens ledande supermakt, från ett USA på dekis. Men i analyserna av maktbalansen mellan de två länderna fokuseras det generellt på det som kallas ”hard power”: den ekonomiska och militära makten. Minst lika viktigt är det som kallas ”soft power” – kulturen och de mjukare värderingarna som får oss att tycka om och respektera ett visst land. Att förknippas med något positivt. Soft power handlar helt enkelt om de svårdefinierade och flyktiga egenskaper som formar ett lands globala image. Även om Kina går förbi USA som ekonomisk kraft har det ofta sagts att USA kommer att behålla sin globala dominans under en överskådlig framtid, just eftersom landet är så överlägset när det gäller globalt kulturellt inflytande. Hollywood och den amerikanska underhållningsindustrin har under det senaste halvseklet haft en unik förmåga att sprida en positiv bild av USA. Inget land har varit bättre på att sprida berättelsen om sig självt. Men nu försöker Kina göra något åt det. Kinas mest förmögna affärsmän har de senaste åren gjort enorma investeringar i Hollywood. För fem år sedan köpte det kinesiska jätteföretaget Dalian Wanda USA:s största biografkedja, AMC, för 2,6 miljarder dollar (cirka 23 miljarder kronor). Det var det hittills största kinesiska köpet av ett amerikanskt företag och det var ingen slump att det var just inom filmindustrin denna affär ägde rum. I Hollywoods branschpress går det så gott som dagligen att läsa om nya affärer mellan amerikansk filmindustri och kinesiska investerare. Den digitala handelsjätten Alibaba, Kinas motsvarighet till Amazon, gjorde nyligen en överenskommelse med regissören Steven Spielberg om att producera fem av hans kommande filmer. Det här året förväntas Kinas biografindustri dra in mer pengar än USA:s biografer och därmed bli den största filmmarknaden i världen. Kinas bioindustri har vuxit från 73 miljarder kronor 2015 till 100 miljarder förra året. Det finns nu mer än 12 000 biografer i Kina och under det kommande året beräknas det öppna tio nya biografer varje dygn. Att Kina får allt mer makt över den globala filmindustrin märks inte bara i filmernas finansiering, utan även i filmernas själva innehåll. – Investeringarna kommer främst från Kinas privata sektor och företag som Dalian Wanda, Alibaba och Tencent. Men den kinesiska regeringen ställer sig definitivt bakom dessa satsningar. Det är både en affärsinvestering och en global kampanj för att bygga upp landets image, säger Ying Zhu, professor i medievetenskap och författare till åtta böcker om Kinas medier och kultur. Kina spenderar just nu motsvarande 90 miljarder kronor om året på public diplomacy, att sprida en positiv bild av Kina runtom i världen. Det är drygt femton gånger mer än USA spenderar på samma område. Detta är en historisk offensiv som mycket väl kan skynda på skiftet i maktbalansen mellan de två länderna. En uppenbar historisk motsvarighet är USA:s investeringar i public diplomacy efter andra världskriget, då vinnarmakten spenderade hundratals miljarder dollar på att sprida en positiv bild av USA runtom i världen. Strax efter andra världskrigets slut sade den sovjetiska diktatorn Josef Stalin, som själv lär ha älskat amerikanska actionfilmer, att ”den som kontrollerar Hollywood kontrollerar hela världen”. Att USA blev världens kulturella stormakt just under den andra halvan av 1900-talet var inte bara en automatisk följd av landets militära och ekonomiska makt, utan resultatet av gigantiska investeringar i dessa initiativ för att sprida en positiv bild av landet utomlands. Miljarder dollar satsades på att sprida kulturell propaganda i länder som Japan och Tyskland. Och ingen faktor var viktigare för att sprida den positiva bilden av USA än Hollywood. Begreppet soft power myntades på 1990-talet av statsvetaren Joseph Nye och syftade till de mjukare värderingar som formar vår uppfattning om ett land och som är minst lika viktiga som de hårda: militär och ekonomi. Kina kan inte bli världens ledande super-makt förrän man vunnit även detta mjuka krig mot USA. Allt tyder på att de är medvetna om det. Sedan 2007 har Kina gjort enorma investeringar i soft power. Den dåvarande presidenten Hu Jintao påbörjade en offensiv strategi för att stärka Kinas anseende globalt, genom bland annat enorma investeringar i kultur, film och statligt sponsrande evenemang. Förra året finansierade Kinas regering exempelvis drygt 2 000 kulturevenemang i 140 länder. Man hyrde enorma reklamtavlor på Times Square i New York, där det kablades ut statlig propaganda om Kinas rätt att återta ögrupper i Sydkinesiska sjön. Xinhua, den statliga nyhetsbyrån, öppnade 40 nya utländska byråer på två år och dubblade antalet korrespondenter, med målsättningen att konkurrera med BBC och CNN, med en nyhetsrapportering som satte Kinas regering i positiv dager. Enligt Xi Jinping är Xinhuas uppdrag att sprida Kinas röst och visa upp Kina som en ledare för världsfreden. Även internetföretag som Tencent och Alibaba har gjort stora investeringar i globala medier de senaste åren. Men framför allt har man gjort en rejäl offensiv i Hollywood. – I många år var USA:s berättelse om Kina att landets blomstrande ekonomi var en logisk följd av att man anammat amerikanska, kapitalistiska värderingar. Men den berättelsen blir allt mindre trovärdig. Globalt är det nu allt fler som ser Kinas ekonomi som resultatet av landets egna faktorer, säger Simon Winchester, som har skrivit om maktbalansen mellan Kina och USA i boken ”Pacific”. Enligt Winchester har Kina ett stort försprång i kampen om soft power eftersom man generellt tänker mycket mer långsiktigt än USA. – I USA tänker regeringen i fyraåriga cykler, eftersom det är en presidents mandatperiod. I Kina tänker man i århundraden. Jag minns ett besök på den statliga rymdstationen i Chengdu för några år sedan, där jag såg en skylt på engelska som löd: Utan hast och utan rädsla skall vi erövra världen. Jag tror att många kinesiska invånare delar den här övertygelsen om att de är den äldsta civilisationen på planeten, med ett av de äldsta språken, och att man helt enkelt har en naturlig roll som världens viktigaste land. Den viktigaste faktorn för kinesiskt inflytande över amerikansk filmindustri är dock inte de kinesiska investerare och producenter som entusiastiskt erövrat Hollywood de senaste åren. Det mest väsentliga skiftet i filmbranschen är i stället att de amerikanska filmproducenterna de senaste åren börjat ägna sig åt en uppenbar självcensur, för att tillfredställa den kinesiska biomarknaden. – Det väsentliga är att Hollywood ägnar sig åt en självcensur av filmerna för att bibehålla tillgången till den kinesiska marknaden. Kinas regering behöver inte längre aktivt censurera filmer, eftersom Hollywoodstudior i dag vet att de inte får överskrida en rad särskilda regler om de vill ha en chans att nå ut på den kinesiska marknaden, säger Matt Sheehan, tidigare Pekingkorrespondent för Huffington Post. Så sent som på 1990-talet stod hela den internationella marknaden för bara 20 procent av intäkterna för en amerikansk högbudgetfilm, medan den inhemska marknaden stod för 80 procent. I dag är förhållandet spegelvänt: den utländska marknaden står för 80 procent av intäkterna och Kina är den i särklass största marknaden. En internationell kassasuccé får därför inte göra de kinesiska censorerna upprörda. – Vi kommer att se färre filmer om Tibet, färre filmer som över huvud taget skildrar etniska minoriteter i Kina, och fler filmer som framställer Kinas regering i positiv dager, säger statsvetaren Stanley Rosen. New York Times rapporterade nyligen att många Hollywoodstudior numera anordnar presentationer av nya filmprojekt för kinesiska konsulter i ett tidigt skede av filmproduktionen, för att de ska kunna avgöra om något i filmerna kan uppfattas som stötande för den kinesiska regeringens censorer. Enligt flera amerikanska producenter och regissörer är det numera även kutym att amerikanska filmer som spelas in i Kina övervakas av statliga censorer, som medverkar vid inspelningen för att se till att filmen håller sig till det manus man godkänt. Regissören Rob Cohen berättar för New York Times om en filminspelning i Kina där en improviserad scen som inte fanns med i manuset omedelbart ledde till krismöte hos en statlig representant, som ville avbryta inspelningen. Efter en lång ursäkt från Cohen och ett löfte om att inte göra några fler improviserade scener fick han till slut fortsätta inspelningen. Ett krav var dock att den onde kejsaren i filmen inte kunde ha några som helst utseendemässiga likheter med Mao. Bland Hollywoods amerikanska producenter insisterar man på att det inte finns några krav på att rätta sig efter Kinas statliga regelverk. – Hollywood är inte till salu som ett propagandaverktyg för utländska intressen, i synnerhet inte för ett land som Kina som befinner sig långt bort från de liberala värderingar som präglar underhållningsindustrin, sade Hollywoodinvesteraren Lloyd Greif nyligen till Los Angeles Times. Men det finns gott om bevis på motsatsen. Hollywood verkar just nu ägna sig åt en sofistikerad kreativ akrobatik för att tillfredställa just den kinesiska filmmarknaden och den kinesiska regeringens censorer. I ”The Martian”, en science fiction-film som kom förra året, räddas Matt Damons astronaut av en kinesisk rymdstation. Ett annat aktuellt exempel är den nya äventyrsfilmen ”Arrival” med Amy Adams, där utomjordingar anländer till jorden, vilket riskerar att starta ett världskrig, då USA och Ryssland hetsar varandra till militär upprustning. Men så dyker Kinas president upp, lugn och klok, och verkar stilla konflikten. För amerikanska filmproducenter finns det uppenbara ekonomiska incitament att göra så här. Fördelarna med att tillfredställa den kinesiska regeringen är att det ger tillgång till världens största filmmarknad. Att lansera en film som inte möts av något motstånd från den kinesiska regeringen öppnar upp distributionskanalerna, som styrs av Wang Jianlin och Wanda; och AMC; såväl som den oerhörda makt som de största kinesiska teknikföretagen sitter på, i synnerhet Tencent, Wechat och Alibaba, som är avgörande för att marknadsföra nya filmer. – Alibaba kontrollerar exempelvis den största digitala tjänsten för att köpa biobiljetter i Kina. Bryter man mot de statliga kraven på Kinavänligt innehåll kommer man inte att få mycket utrymme på dessa plattformar, säger Stanley Rosen. – Kinas dans med Hollywood tillfredställer såväl inrikespolitiska som globala ambitioner. På hemmaplan har den kraftiga tillväxten i filmindustrin snabbat på Kinas övergång till en mer konsumtionsbaserad ekonomi, säger Matt Sheehan på Huffington Post, som driver ett populärt nyhetsbrev om Kinas relationer med Hollywood. Samtidigt som Kina investerat miljarder i att sprida en positiv bild av landet globalt har landets president Xi Jinping rört sig åt en mer auktoritär och antiliberal ideologi. Evan Osnos, författare till den hyllande boken ”The age of ambition” om det moderna Kina, kallade nyligen Xi Jinping för Kinas mest auktoritäre ledare sedan Mao. Så vad är det egentligen för berättelse Kina vill sälja till omvärlden? När USA gjorde sin enorma soft power-offensiv under decennierna efter andra världskriget ville man sälja en kultur som utstrålade frihet, individualism och konsumentens valfrihet. Med Levis-jeans, Coca-Cola, rock’n’roll och attraktiva filmstjärnor försökte man erövra världens hjärtan – på världens mest spridda språk. Dagens Kina brottas däremot med en rad motsägelsefulla berättelser om det egna landet. Vill man sälja en berättelse om det nya, urbana, liberala Kina – eller vill man hellre marknadsföra ett auktoritärt, traditionellt, hierarkiskt Kina? Enligt Stanley Rosen är det mer sannolikt att man kommer att marknadsföra en konservativ berättelse om Kina som ett land av traditioner, hierarkier och ordning. Den nya generation av miljardärer som investerar i Hollywood, med Wanda Group-grundaren Wang Jianlin i spetsen, beundrar det amerikanska näringslivet och underhållningsindustrin, men de har knappast liberala värderingar. – Wang är en patriotisk, konservativ nationalist. Han tillbringade fem år i armén. Jag skulle nog säga att han i första hand bryr sig om det som gynnar Wanda Group, och i andra hand om Kina. Men man ska inte ha några illusioner om att de här nya mogulerna har liberala värderingar, säger Rosen. Damien Ma, Kinaanalytiker på den marknadsliberala tankesmedjan Paulson Institute i Chicago, tror att den antiliberala vändningen i landet kan göra det svårare att exportera en positiv bild av Kina globalt. – Ett hinder för Kinas kulturella dominans är att de först måste bestämma sig för vilken typ av global makt de vill utstråla. För USA växte soft power-berättelsen fram på ett naturligt sätt kring idén om ett land format av invandrare. Den centrala idén för Kina är snarare att det alltid har varit Kina.


Varannan svensk överviktig

Summary: Varannan svensk är överviktig eller fet, visar Folkhälsomyndighetens årsrapport. Övervikten mäts i BMI, men enligt livsstilsprofessor Mai-Lis Hellénius är det inte helt tillförlitligt. – BMI säger ingenting om vad som väger. Om det är en människa med mycket fettväv eller mycket muskler är en enorm skillnad, säger hon.

Folkhälsomyndighetens senaste rapport visar att 51 procent av Sveriges befolkning mellan 16 till 84 år har övervikt eller fetma. – Nu ser vi att övervikten har passerat hälften av befolkningen och att utvecklingen går åt fel håll. Att övervikten ökar innebär en riskfaktor som på lång sikt kan påverka folkhälsan, säger Fatima Azerkan, utredare och projektledare för årsrapporten. Övervikten och fetman räknas ut i BMI, Body Mass Index eller kroppsmasseindex, som mäter relationen mellan vikt och längd. Mer specifikt handlar det om kroppsvikt i kilogram dividerat med kroppslängd i meter i kvadrat. BMI över 25 räknas som övervikt och BMI över 30 som kraftig övervikt eller fetma. Men Mai-Lis Hellénius, livsstilsprofessor vid Karolinska institutet, menar att BMI inte är ett helt tillförlitligt mätverktyg. – Det är inte jättetillförlitligt. BMI säger ingenting om vad som väger. Om det är en människa med mycket fettväv eller mycket muskler är en enorm skillnad. Dessutom bygger mycket på självrapportering där man själv får berätta hur mycket man väger och hur lång man är. – Men det är förstås allvarligt att fler och fler i världen blir tunga, lägger hon till. I stället för att mäta längden och vikten tycker hon att man borde plocka fram måttbandet och mäta midjan. – Man kan ha ett normalt BMI men ändå ha den farliga magen. Forskningar visar att just bukfetma ökar risken för typ två diabetes och hjärt- och kärlsjukdomar som hjärtinfarkt och stroke. Det ökar också risken för vissa cancerformer, demens och depression. Egentligen skulle jag önska att vi fokuserade mer på den formen av övervikt än på BMI som är ett väldigt trubbigt mått. Förutom att övervikten ökar lyfter årsrapporten även upp två andra framstående varningstrender. Den ena handlar om att klyftorna mellan lågutbildade och högutbildade ökar, där lägre socioekonomisk position i samhället ofta innebär sämre hälsa. Den andra är att psykisk ohälsa ökar, särskilt bland unga. Enligt Mai-Lis Hellénius finns det ett samband mellan resultaten. – Det är lätt att se det här som tre separata saker, men det är komplext där allt hör ihop. Det finns en gemensam nämnare mellan att unga mår sämre och att övervikten ökar och det handlar om att stillasittandet ökar och att vardagsrörelsen minskar. Fysisk aktivitet är effektivt för att må bra även mentalt. Att vi har mer depression nu är kopplat till hur vi rör oss idag. Men hon tror att den negativa trenden kan brytas. Trots att rapporten visar att allt fler är feta, har för högt blodtryck och äter för lite grönt är hon optimistiskt inför framtiden. – Om vi i Sverige lyckades vända kurvan vad gäller hjärt- och kärlsjukdomar, rökning och matvanorna en gång i tiden, kan vi göra det igen. Men vi måste hitta nya vägar. Om alla politiker, beslutsfattare, skolan, hälsosjukvården och medier kraftsamlar och gör en liten skillnad går det att förändra levnadsvanor och livsstil, säger hon. Hur ska man tänka om man undersöker sitt eget BMI och får ett resultat över 25? – Är det över 30 är det mycket, men mellan 25 och 30 behöver det inte alls vara någon fara. Att BMI fortfarande används är för att det är enkelt, men man ska komma ihåg att det är ett grovt mått. Man kan komplettera med midjemått och är man orolig ska man göra en hälsokontroll. Rapporten från folkhälsomyndigheten bygger bland annat på registerdata från socialstyrelsen och enkätundersökningar. Rresultaten baseras på en urval. Folkhälsomyndigheten och Livsmedelsverket arbetar nu med ett gemensamt regeringsuppdrag för att ta fram underlag för hur hälsan och matvanorna i landet kan förbättras. Rapporten beräknas släppas senast den 30 april. Rapportens plus och minus + Den självskattade hälsan förbättras Medellivslängden ökar, vilket innebär att dödligheten minskar Livsvillkoren för flertalet svenskar är goda Riskkonsumtionen av alkohol minskar Andelen som röker dagligen minskar - Andelen som äter lite frukt och grönt ökar Fler har en stillasittande fritid Övervikt och fetma blir vanligare Fler uppger att de har högt blodtryck Det finns flera tecken på att den psykiska ohälsan ökar Källa: Folkhälsomyndighetens årsrapport 2017


Försök att se bortom populismen

Summary: Väljare som röstar på Marine Le Pen, Geert Wilders, Viktor Orban eller Donald Trump stöder inte bara populistiska rörelser. Här finns en skiljelinje mellan nationalister och globalister.

Valet i Nederländerna var den första ljusglimten på senare tid för dem i Europa och USA som är ytterst oroliga att motreaktionen mot globaliseringen ska föra ännu fler vita ”judisk-kristna” nationalistpartier till makten. Den nederländske premiärministern Mark Rutte besegrade den anti-islamiska kandidaten Geert Wilders, som har krävt stängda gränser och velat bomma igen moskéerna och förbjuda koranen. Det vanligaste sättet att beskriva politiska krafter från Viktor Orbans Fidesz i Ungern och Marine Le Pens Nationella fronten i Frankrike till Donald Trumps anhängare i USA är att kalla dem ”populistiska”. Men åtminstone i USA – där Trumps ideologi inte har mycket att göra med den traditionella republikanska konservatismen – går skiljelinjen inte mellan folket och eliten utan mellan nationalister och globalister. I det första numret av American Affairs, en ny konservativ tidskrift ägnad ”utforskandet av den sanna innebörden av vårt gemensamma medborgarskap”, skriver Joshua Mitchell, professor vid universitetet i Georgetown: ”I flera generationer har de konservativa trott att den inhemska fienden var progressivismen. Nu tänker de sig att de står inför ett nytt problem: populismen.” I själva verket, hävdar Mitchell, är det som faktiskt pågår inte en folkets massrörelse utan en ”revolt i namn av nationellt självbestämmande”. En revolt i namn av en sammanhängande nation, av medborgare som är förbundna med varandra, med sina ”städer, delstater och sin nation”. Som Mitchell framställer det är deras nationalism en rotad nationalism, med rötterna i den mångfald av frivilliga sammanslutningar som Alexis de Tocqueville identifierade som det amerikanska motgiftet mot den abstrakt rationella universalismen hos både den franska och den amerikanska revolutionen. Kärnpunkten här är förhållandet mellan gränser, kultur och sammanhang. Genom att man upprätthåller självbestämmandet på den nationella i stället för den globala nivån kan man försvara gränser och definiera och upprätthålla samhällen. Om de gränserna upplöses, är det som binder samman människorna inte längre deras samhälle eller gemensamma kulturer utan bara deras identitet. På så sätt, menar Mitchell, förenas globalismen och identitetspolitiken, och båda frikopplas från den nationella identiteten. Att betecknas som rotlös globalist är alltid farligt, vilket det judiska folket alltför väl vet. Det främsta sovjetiska antisemitiska invektivet var ”rotlös kosmopolit”, en term som användes för att beteckna judiska intellektuella och som Vladimir Putin inte alls skulle ha något emot i dag, när han är i färd med att återuppväcka en rysk nationalism baserad på den ryska ortodoxa kyrkan, moder Ryssland och den slaviska bondekulturen. I USA skulle många Trumpanhängare också anklaga globalisterna för vad de upplever som föraktfullt hån. De rasar mot vad de uppfattar som vänsterns moraliska skenhelighet. Sam Altman, vd för en prestigefylld företagsinkubator i Silicon Valley, tillbringade flera månader efter presidentvalet med att resa runt i USA och tala med Trumpväljare. När samtalet kom att handla om vänsterns reaktioner på Trumps seger, hävdade många av hans samtalspartner att ”vänstern är mer intolerant än högern”. Altman noterar att denna synpunkt ”återkom ofta och med tydlig hätskhet i annars trivsamma samtal”. Han citerar en person som sa: ”Sluta kalla oss rasister. Sluta kalla oss idioter. Det är vi inte. Lyssna på oss när vi försöker tala om varför vi inte är det. Och sluta skämta på vår bekostnad.” Man tycker sig uppfatta en kombination av arrogans och löje, och det blåser upp irritationen till raseri och fantasier om hämnd. Mycket i den högre utbildningen handlar om att lära sig att ifrågasätta och hantera känslor. Juridikstudenterna i USA får under sitt första år lära sig att undertrycka sin naturliga intuition när det gäller rättvisa – en bristfällig bil orsakade en olycka som allvarligt skadade ett barn; visst borde tillverkaren betala – till förmån för noggrant genomarbetad analys av kostnaderna och nyttan för samhället i stort. Utbildningen innebär ofta att högt utbildade ”eliter”, som främst umgås sinsemellan, antingen glömmer eller avsiktligt ignorerar känslornas roll i politiken. Känslan av att vara bortkopplad och avskydd är emellertid kraftfull, och den är tillräckligt stark för att förvända fakta till mörk alternativ verklighet. Därför är det av avgörande betydelse att se bortom den enkla historien om populism, om massan mot eliten. En berättelse om en rotad, sammanlänkad nationalism ställd mot en skenhelig, fritt svävande globalism kommer att finna stöd och livskraft också hos många välutbildade personer. Det rätta bemötandet är inte att förneka existensen av – eller legitimiteten hos – vare sig önskan att förbli fast rotad mitt i kaotisk förändring eller kärleken till nationen och kulturen. Än mindre är det att se ner på de sämre utbildade. Det är i stället att skapa en ny berättelse om patriotism, kultur, sammanhang och inkludering. För även om Wilders förlorade förra månaden och Le Pen förlorar i maj, kommer de och deras anhängare inte att försvinna. Översättning: Mats Dannewitz Linder Copyright: Project Syndicate Känslan av att vara bortkopplad och avskydd är tillräckligt stark för att förvända fakta till mörk alternativ verklighet. Anne-Marie Slaughter är professor i statsvetenskap och chef för tankesmedjan New America Foundation.


Så minskar du risken för en hjärtinfarkt

Summary: Varje dag drabbas 80 personer i Sverige av hjärtinfarkt, och 25 procent av dem avlider inom en månad efter infarkten. ”Minskning i dödlighet har framför allt skett hos de äldre, medan det inte minskar hos de yngre grupperna,” säger Mai-Lis Hellenius, livsstilsprofessor vid Karolinska institutet.

Den vanligaste dödsorsaken i Sverige är hjärtinfarkt. Enligt Socialstyrelsen drabbades 26.600 personer av en hjärtinfarkt i Sverige år 2015. Även om det är en minskning sedan året innan betyder det ändå att 80 personer drabbas varje dag. Dödligheten i hjärtinfarkt har gått ner över tid, men fortfarande dör 25 procent av de som får en hjärtinfarkt inom en månad. De flesta av de som avlider gör så inom några timmar efter att de drabbats av en hjärtinfarkt, och innan de fått sjukhusvård. Därför är det viktigt att snabbt söka vård om man tror att man drabbats. – Även om vi har haft en kraftig nedgång i Sverige under de senaste decennierna, drabbar hjärtinfarkt uppemot 40 procent av befolkningen någon gång. Och när man delar upp fallen i ålderskategorier kan man se att minskningen framför allt skett hos de äldre, medan det inte minskar hos de yngre grupperna. Det kan bero på den livsstil vi har, säger Mai-Lis Hellenius, livsstilsprofessor vid Karolinska institutet. Hjärtinfarkt är vanligare hos män än hos kvinnor, och kvinnor drabbas oftare vid högre ålder än män. Men hjärtinfarkt är ändå den enskilt vanligaste dödsorsaken bland båda könen. Skillnaden mellan könen kan bero på att östrogenet har en skyddande effekt hos kvinnor fram till 50-årsåldern. Orsaken till hjärtinfarkt är i de flesta fall att det i kranskärlen bildats plack, ateroskleros. När de brister bildas en propp som kan orsaka hjärtinfarkt eller stroke. Senare års forskning visar att inflammation bidrar till processen. Om man misstänker att man själv eller någon nära har drabbats ska man ringa 112, eftersom det gäller att snabbt få behandling för att minska skadorna till följd av infarkten. Även om det finns genetiska faktorer som påverkar hur stor risk det är att man drabbas av en hjärtinfarkt, betyder även livsstilen mycket för att påverka risken. Högt blodtryck, höga blodfettsnivåer och försämrad omsättning av socker i kroppen är några faktorer, som i sin tur påverkas av hur vi lever. – Man kan säga att de starkaste faktorerna om man ser till levnadsvanor är maten, rörelsen, stressen och tobaken. Det är de klassiska faktorerna, berättar Mai-Lis Hellenius. I en studie från Karolinska institutet där 20.761 män mellan 45 och 79 år studerades över tid såg man att de män som promenerade eller cyklade minst 40 minuter per dag, de som tränade en timme i veckan och de som hade ett bukomfång på mindre än 95 centimeter löpte lägre risk att drabbas. Även måttlig alkoholkonsumtion och en hälsosam kost spelade en positiv roll. För att minska risken att drabbas av hjärtinfarkt menar Mai-Lis Hellenius att man bör äta mer av de matvaror som ingår i den traditionella medelhavsdieten. Det innebär mer olivolja, nötter, mandlar och fet fisk. Dessutom bör man äta mycket grönsaker, rotfruker, frukter, bär och andra fiberrika råvaror. I en studie från Lunds universitet tittade forskarna på sambandet mellan ett högt intag av sackaros, det vill säga vitt socker, och risken för att drabbas av hjärtinfarkt. I studien följde man 26.190 personer, varav 62 procent kvinnor, i sjutton år. – Vi såg att de som hade högst intag av socker hade ökad risk för att drabbas av hjärtinfarkt, säger Emily Sonestedt, docent i nutritionsepidemiologi vid Lunds universitet och en av forskarna bakom studien. Sackaros finns naturligt i bland annat frukt men är också den vanligaste formen av tillsatt socker, som finns i många livsmedel. Enligt resultaten från studien löpte de som fick i sig mer än 15 procent av sitt dagliga energiintag från sackaros 37 procents ökad risk för att drabbas av hjärtinfarkt. Enligt de svenska kostrekommendationerna ska högst 10 procent av energiintaget komma från tillsatt socker. – Det var just de här högkonsumenterna som vi såg löpte en ökad risk. Men även gemene man kan tänka på att begränsa sitt intag av sockrad mat. Att man får i sig mycket energi från sackaros gör också att man inte äter annat, och hela kostmönstret påverkar risken för att drabbas, säger Emily Sonestedt. Rökning har också visat sig vara en av de starkaste riskfaktorerna för hjärtattacker, då rökningen skadar blodkärlen och ökar risken för att man drabbas av en blodpropp. Men det hjälper att sluta röka, enligt Hjärt- och lungfonden minskar risken så snabbt som ett dygn efter det att man slutat. Efter ett år är risken halverad, och fem år senare har en person som tidigare rökt samma risk för att drabbas som någon som aldrig rökt. Även en stressig livsstil påverkar risken att drabbas av en hjärtinfarkt. En stor studie från University college i London 2008 visade också att stress i arbetslivet ökade riskerna för att drabbas av hjärt- och kärlsjukdomar. I studien följde forskarna 10.000 offentliganställda i åldern 35–55 år i 12 år, där de fick svara på frågor om hur stressade de var på jobbet. Studien visade att det finns biologiska faktorer som gör att stress ökar riskerna för hjärtsjukdom eftersom stressen påverkar den del av nervsystemet som styr hjärtats arbete. Man såg också att de som uppgav att de var stressade hade högre halter av stresshormon i sin saliv. Stresshormoner kan på sikt skada blodkärlen och göra så att kärlen åldras i förtid. – Känner man en obalans i sin tillvaro ska man ta den på allvar och bromsa. Stressen är svårare att mäta än till exempel blodfetter som man kan mäta med ett blodprov, men den är fortfarande en stark riskfaktor, säger Mai-Lis Hellenius. Läs mer: Hon bestämde sig för ett liv utan stress Brist på motion är också en riskfaktor för att drabbas av hjärt- och kärlsjukdomar. Mai-Lis Hellenius rekommenderar att man tränar tre gånger i veckan, försöker att gå 10.000 steg per dag och avbryter sitt stillasittande minst en gång i halvtimmen. – Hela samhället påverkar vår livsstil. Vi sitter vid våra skärmar och jobbar inte med kroppen längre. Om man kan öka vardagsmotionen så är det väldigt positivt, säger Mai-Lis Hellenius. Enligt en studie publicerad i New England Journal of Medicine kan livsstilen minska risken att drabbas av hjärtinfarkt, även för dem som har en genetisk hög risk att drabbas. – Man kan så klart drabbas även om man har en sund livsstil. Det finns faktorer vi inte känner till ännu, och en ärftlighet för benägenhet till bland annat höga blodfetter och blodproppar. Men även om man tillhör en familj med många hjärtinfarkter så kan man alltid påverka risken med sin livsstil, säger Mai-Lis Hellenius. Och även om man har levt ohälsosamt länge finns det all anledning att ändra sin livsstil. I en spansk studie lottade forskarna 7.447 personer med hög risk för att drabbas av hjärt- och kärlsjukdomar till tre olika dieter. En grupp fick äta medelhavskost med tillägg av olika nötter, en åt medelhavskost med extra olivolja – och den tredje gruppen uppmanades att minska sitt fettintag. När man sedan, efter i snitt 4,8 år, jämförde antalet personer som drabbats av hjärtinfarkt, stroke eller död i kardiovaskulära sjukdomar såg man att de båda grupper som ätit medelhavskost hade 30 procent lägre risk att ha drabbats än de som minskat fettintaget. – I den studien såg man att en omläggning bland människor som redan hade hög risk kunde förebygga var tredje fall av hjärtinfarkt. Så det är ett starkt exempel på att det går att förändra sin livsstil. Och om vi kunde förändra alla de livsstilsfaktorer som ökar risken att drabbas skulle man kunna förebygga upp till 90 procent av de hjärtinfarkter som sker, säger Mai-Lis Hellenius. Foton i text: TT, Mark Earthy, Beatrice Lundborg, Erik G Svensson Symtom på hjärtinfarkt Ett vanligt symtom är en stark, ihållande bröstsmärta, som också kan stråla ut i armarna. Man kan även få obehagskänslor i bröstet som strålar mot hals, käkar och skuldror. Andra symtom är illamående, andnöd, kallsvettning, rädsla, ryggvärk, hjärtklappning och yrsel. Sök hjälp direkt. Om du, eller någon nära dig, kan misstänkas ha drabbats av en hjärtinfarkt ring 112 för att få vård så snabbt som möjligt. Ju tidigare du får vård efter en hjärtinfakt, desto större är chanserna att överleva. Källa: Vårdguiden, 1177.se


”Dags för akut hjälp – och långsiktigt stöd till Somalia”

Summary: Sverige bör snabbt öka det akuta stödet till Somalia, ett av världens mest ”sköra länder” och nu hårt drabbat av svält. Men vi bör också återuppta stödet till högre utbildning och forskning i Somalia, ett långsiktigt och stabilt stöd som sedan kan bilda modell för stöd till andra sköra stater. Det skriver 18 forskare från svenska universitet och högskolor.

Sextiofem miljoner människor har flytt sina hem undan fattigdom, svält, krig och terror. Svälten är omfattande i Sydsudan och hotar nordöstra Nigeria, Jemen och hälften av Somalias 12 miljoner. Sverige har en tradition av solidaritet med de mest utsatta och gav under 70- och 80-talet långsiktigt utbildnings- och forskningsstöd till sköra länder som Somalia. Vi föreslår att Sverige både gör akuta insatser mot svälten i Somalia och satsar på landets framtid genom långsiktigt samarbete mellan somaliska och svenska universitet i medverkan av akademiker i diasporan. Detta kan bli modellbildande för svenskt stöd även till andra sköra länder. Trots framsteg under de senaste 25 åren lever tio procent av jordens 7,5 miljarder i extrem fattigdom och försöker överleva på 2 dollar per dag och person. Idag är 65 miljoner människor på flykt undan krig, terror och hungersnöd varav 20 miljoner utanför det egna landet. Flyktingkrisen göder populistiska rörelser och främlingsfientligheten underminerar tron på en solidarisk värld. De extremt fattiga lever ofta i ”sköra stater” (på engelska ”fragile states”). Regeringar i ”sköra stater” saknar ofta legitimitet. Inbördeskrig och korruption skapar en otrygg befolkning med osäker tillgång till bostad, mat, utbildning och sjukvård. Somalia, Sydsudan, Centralafrikanska republiken och Sudan rankas som världens fyra sköraste länder. Åttahundra miljoner människor bor i de 20 och 225 miljoner i de tio sköraste länderna, varav sex i Afrika. Sverige ger sedan många år utvecklingsbistånd till Somalia. Under 1980-talet satsade vi framgångsrikt på Somalias universitet. Inbördeskriget 1991 avbröt satsningen. Ett 30-tal somalier forskarutbildades och arbetar nu i Sverige eller internationellt. Terrorn håller ännu delar av Somalia och dess grannländer i skräck men det finns tecken på viss stabilisering. Nyligen valdes Mohamed Abdullahi Mohamed till president under relativt demokratiska former. Universitet och högskolor har startats på privata initiativ i medverkan av akademiker från diasporan, inklusive somaliska forskare utbildade i Sverige. Behoven av utbildad personal är enorma. Vi arbetar vid fem svenska universitet och högskolor eller är medlemmar av Somalisk-Svenska Forskarföreningen SSRA. Via SSRA har somaliska forskare i det tidigare samarbetet fortsatt med insatser i Somalia i till exempel kampen mot könsstympning och i bybaserade program för mental hälsa. De hade också en aktiv roll i den första ”Nationella Hälsokonferensen” i Somalia på två decennier, som genomfördes i Mogadishu år 2013. Sedan 2013 har högskolan i Dalarna anordnat en unik delvis nätbaserad masterutbildning för barnmorskor och sjuksköterskor i sexuell och reproduktiv hälsa i samarbete med universitet och högskolor i Somaliland och Puntland. I partnerskap med sex somaliska universitet och högskolor har vi med väsentligen egna resurser sedan 2013 inlett det unika samarbetet ”Forskning för hälsa i Somalia”. Vi har arrangerat två konferenser vid Umeå Universitet med upp till 50 deltagare från alla regioner i Somalia. Mötena har skapat ett förtroendefullt samarbete mellan universiteten och en gemensam plattform för hälsoforskning har vuxit fram, ”Healing the health system after civil unrest” (Glob Health Action 2015;8:27831). Förra året arrangerade vi en tvåveckors kurs i metoder för hälso- och sjukvårdsforskning i Somaliland för 24 lärare från universitet och högskolor från hela Somalia. I år genomför varje lärare ett projektarbete handledda av somaliska och svenska forskare. Studierna är självfinansierade av deltagarna, somaliska och svenska universitet. Vi vill medverka till att skapa en kritisk massa av forskare och lärare vid universiteten och hälsoministerierna som främjar en kultur där forskningsresultat är grunden för utbildningar, prevention och utveckling av hälso- och sjukvården i Somalia. Samarbetet har pågått i fyra år med små externa resurser. Nu krävs långsiktigt och stabilt stöd. Världens sköraste länder, dit Somalia hör, är hårt drabbade. Nu krävs återigen akuta insatser men detta får inte skymma behovet av långsiktigt stöd. En av oss (KBM) är på plats i WHO:s räddningsteam i Nairobi och Somalia och konstaterar i dag att svält-situationen är prekär och att man dessutom ”står inför ett kolerautbrott med hittills 20 000 rapporterade fall varav 500 dödsfall. Det är en kamp mot klockan för över 3 miljoner människor. Varje liv som sparas är en framgång. Det finns inget bättre tillfälle att visa Somalia att det internationella samfundet bryr sig och att det humanitära biståndet måste kopplas till långsiktiga insatser för motståndskraft, återhämtning och utveckling.” Sverige bör bilateralt och i internationellt samarbete ge fortsatt utvecklingsbistånd med ökade satsningar på utbildning och forskning. Det ger framtidshopp, nya jobb, främjar öppenhet och försoning. Vårt samarbete mellan universitet i Somalia och Sverige tillsammans med diasporan kan vara en förebild. Somalia och andra sköra stater behöver egen kunskap och kompetens kring prevention, diagnos och behandling av viktiga sjukdomar. Då krävs investeringar i högre utbildning och forskning. Universitetsbaserad forskning har en central roll, till exempel vid utveckling av nya läkemedel, speciellt vid sjukdomar som hotar folkhälsan i fattiga länder. Vi föreslår att Sverige: - ökar det akuta stödet till organisationer som hjälper svältande i Afrika och Mellanöstern. - återupptar stödet till högre utbildning och forskning i Somalia som var så framgångsrikt fram till 1991 när inbördeskriget startade. Vår modell för partnerskap mellan somaliska och svenska universitet och diasporan är värd att pröva. - introducerar ett särskilt utvecklingsstöd till utbildning och forskning i världens “sköra stater” för att skapa långsiktig kapacitet för landsrelevant forskning. - står värd för en internationell konferens om hur utbildnings- och forskningskapacitet ska stärkas i ”sköra stater”. Givarländer, relevanta FN-organ, filantropiska föreningar och universitet bör medverka. Vi är inspirerade av Sveriges tidigare ledarroll med stöd till forskning för världens fattiga där nobelpristagaren Sune Bergström var pionjär i framgångsrika internationella satsningar på forskning för global hälsa. Yusuf Abdulkadir, med dr, SSRA Yakoub Aden Abdi, med dr, SSRA Maria Emmelin, professor, Lunds universitet Kerstin Erlandsson, docent, Högskolan Dalarna Lennart Freij, docent SSRA Lars L Gustafsson, professor Karolinska institutet Anneli Ivarsson, professor, Umeå universitet Annika Johansson, fil dr, SSRA John Kinsman, docent, Umeå universitet Marie Klingberg-Allvin, professor Högskolan Dalarna Carina Källestål, docent, Uppsala universitet Khalif Bile Mohamud, med dr, SSRA Mats Målqvist, docent, Uppsala universitet Fatumo Osman, doktorand, Högskolan Dalarna Lars-Åke Persson, professor, Uppsala universitet Klas-Göran Sahlén, med dr, Umeå Universitet Stig Wall, professor em, Umeå universitet Marian Warsame Yusuf, med dr, SSRA Somalia och andra sköra stater behöver egen kunskap och kompetens kring prevention, diagnos och behandling av viktiga sjukdomar. Då krävs investeringar i högre utbildning och forskning.


Fördubblad skilsmässorisk för kvinnor med toppjobb

Summary: Män med chefsjobb har normal skilsmässorisk. Kvinnor med chefsjobb har fördubblad skilsmässorisk. Det visar forskningen. – Kvinnor måste ha en jämlik relation innan de gör karriär, säger docenten Johanna Rickne.

Rapporten ”All the single ladies. Toppjobb och skilsmässor bland kvinnor och män”, som släpptes i december 2016, utmanar bilden av Sverige som jämlikhetslandet nummer ett. Rapporten, som är gjord av nationalekonomen Johanna Rickne och statsvetaren Olle Folke, visar att toppjobb inom näringslivet eller inom politiken innebär större risk för kvinnor. Medan kvinnor i toppositioner oftare får offra sina äktenskap så har män i topposition inte samma problem. Studien har väckt två typer av reaktioner. – Å ena sidan igenkänning från till exempel kvinnliga chefer som menade att befordran leder till dålig stämning i äktenskapet. Å andra sidan efterfrågades konkreta råd för hur kvinnor ska undvika problemet, säger Johanna Rickne, docent vid Stockholms universitet. Studien, som bygger på data från åren 1990–2014, omfattar 2 000 kvinnor och män som levde i äktenskap innan de utsågs till riksdagsledamot, kommunstyrelseordförande eller vd i ett företag med mer än 100 anställda. – Statistiken visar att en ojämställd relation riskerar att spricka om kvinnan gör karriär, säger Johanna Rickne. Johanna Ricknes och Olle Folkes rapport är tydligast när det gäller kvinnor som blivit befordrade till kommunstyrelseordförande eller till riksdagsledamot. Här har forskarna lättare kunnat jämföra hur det gick för de kvinnor och män som vann valet gentemot de som förlorade valet och därmed inte blev befordrade. Bland kvinnorna som blev befordrade till ett framträdande politiskt ämbete var hela 10 procent skilda inom tre år, vilket är mer än dubbelt så många som bland de kvinnor som inte blev befordrade under samma tidsperiod. För kvinnor, som inte blev valda, låg skilsmässorisken på samma nivå som för män som blivit befordrade. För nytillsatta vd:ar syns en liknande könsskillnad. Bland de kvinnor som befordrats till vd i större företag hade 11 procent skilt sig efter tre år på det nya jobbet, mot bara hälften för män som utsetts till vd. Sett över en längre tidshorisont blir skillnaden mellan männen och kvinnorna ännu större. Skilsmässorisken för kvinnor, som tar toppjobb, är alltså oavsett mätperiod dubbelt så stor. Ojämlikheten i karriärstrappan, mellan kvinnors och mäns karriärer, har flera bottnar. Studien pekar på att risken för skilsmässa avgörs flera år innan karriären tar fart. Kvinnor väljer oftare en äldre partner som tjänar mer. Bland personer som blev kommunstyrelseordförande eller riksdagsledamot för första gången mellan 1991 och 2010 var det kvinnorna som tog ut minst 80 procent av föräldraförsäkringen. Hur äktenskapet hanterar jämlikheten under de år barnen föds kan vara utslagsgivande för hur det blir när kvinnans karriär sätter fart tio år senare. – Om kvinnan från början tagit större ansvar för hem och familj så rubbas jämvikten den dag hon blir chef. Obalansen i arbetsfördelningen är sannolikt orsaken till skilsmässa. – Visst, det kan vara viktigt att dela på föräldraledigheten, att vabba lika mycket och dela på hemmets sysslor. Men det handlar kanske ännu mer om hur vi väljer partner. Väljer kvinnor i högre grad någon med högre utbildning och högre lön, så kan det finnas förväntningar på att det är mannens karriär som räknas, framhåller Johanna Rickne. Undersökningen ”All the single ladies. Toppjobb och skilsmässor bland kvinnor och män” publicerades i december 2016. Enligt författarna till rapporten, Johanna Rickne och Olle Folke, ”så blir familjen ett stöd i genomsnittsmannens karriär, men en källa till stress och konflikt för genomsnittskvinnan”. Den största andelen skilsmässor sker då kvinnan stärker sitt ekonomiska övertag, och den minsta andelen skilsmässor där mannen gör det. Samtidigt visar rapporten att skilsmässorisken inte ökar när kvinnan befordras i relationer som var mer jämlika från början. Till exempel så påverkas inte par som haft ett mer jämlikt uttag av föräldraledigheten eller där åldersskillnaden mellan makarna är liten.


Rikard: ”Jag lever i ett bonushelvete”

Summary: Rikard lever i en bonusfamilj med fem barn. Två är hans egna, två sambon Annas och ett är gemensamt. – Nu har det urartat. Annas barn är hånfulla och struntar fullständigt i vad jag säger och tycker. Jag ser hur Anna lider, men hon orkar inte ta tag i situationen, berättar Rikard om sin katastrofvardag.

När en del av hans vänner talar om hur bra det fungerar i deras bonusfamilj sitter Rikard tyst. Han känner inte igen sig i bilden. Han tänker att han i stället hamnat i en ny och ofta väldigt destruktiv familjekonstellation. – I mitt fall handlar det inte om att jag fått två bonusbarn som berikar livet – snarare är det tvärtom, säger Rikard. Först några korta fakta: Rikard bor tillsammans med Anna. De har ett gemensamt barn och två vardera sedan tidigare relationer. Den gemensamma sonen är fem år. Rikards döttrar är tolv och fjorton år. Annas dotter är också fjorton år, medan sonen är nio år. – Under en middag för ett par dagar sedan frågade jag Annas dotter hur det var i skolan. Hon fräste till och menade att jag inte var hennes ”farsa”, att jag bara var en trist gammal gubbe som inte hade ett dugg att göra med hur det gick för henne i skolan. Läs mer: Socionomen: ”Först måste Rikard och Anna diskutera själva” Rikard berättar att det blev tyst runt bordet. Han säger att han märkte hur hans barn tyckte att hela situationen var pinsam. – De flesta kanske tycker att jag inte ska fästa så stor vikt vid det här, att tonåringar lätt brusar upp när hormonerna stormar i deras kroppar. Men när ett sådant här beteende upprepas gång på gång i olika sammanhang orkar jag snart inte längre. Rikard berättar att efter den stormiga middagen skulle Annas dotter gå hem till en kamrat. Både han och Anna undrade när dottern skulle komma hem. ”När jag känner för det”, blev svaret. – Jag tittade på Anna och hoppades att hon skulle påpeka att vi kommit överens om att våra fjortonåringar ska vara hemma senast halv tio under skolveckorna. Men Anna stod bara där. När Annas dotter lämnat huset blev Rikard utskälld av sin egen dotter. Hon undrade varför hon måste vara hemma halv tio, men inte … ”Det är inte schyst. Varför ska det vara så olika för oss? Vi är ju lika gamla”, sa hon. – Det här är två exempel på hur det kan vara hemma hos oss. Varannan vecka bor alla barnen här hos oss, och varannan vecka är bara vår gemensamma son här. Vi ville att han skulle få känna tryggheten att få vara ensam med sina föräldrar de första åren. Rikard säger att han och hans tidigare partner är överens om vilka regler som ska gälla för deras barn. Det handlar om veckopengens storlek, när de ska vara hemma på kvällarna, att de måste hjälpa till att städa sina rum och så vidare. – Annas före detta man lever ensam och verkar ha ganska få regler när barnen är hos honom, och det ställer till problem när de är hos Anna och mig. Barnen städar inte sina rum, fjortonåringen kommer och går lite som hon vill. Nu har det gått så långt att Annas son börjat vända sig emot Rikard, säger han. – Om jag lagat kvällsmaten vägrar han till exempel att äta av den. Till slut tar Anna fram en pizza ur frysen och värmer den i mikron. Jag har sagt till henne att det bara spär på hans beteende, men hon menar att han inte kan få lägga sig hungrig. Rikard säger att han älskar sina barn, och att han märker att Anna älskar sina. Han säger också att han försökt närma sig alla barnen med ett öppet hjärta, och att han inte försökt tränga sig på med sin syn på hur det ska fungera i en familj. – Jag och Anna är överens om hur det ska vara – när hennes barn inte är här. Men så fort de kommer in genom dörren är allt som bortglömt. Rikard berättar att han och hans dåvarande hustru separerade för åtta år sedan. Han hade några kortare relationer efter det, men var noga med att ingen kvinna sov över hemma hos honom när hans barn var där. – Så träffade jag Anna och kände att jag ville dela mitt liv med henne. När vi började tala om att flytta ihop resonerade vi mycket om det här med bonusfamiljer, och vad det innebär för både föräldrar och barnen. Rikard och Anna köpte ett stort hus i västra Stockholm där alla barn kunde få varsitt rum. Och de tänkte att det smidigaste ändå var att låta alla barn bo där varannan vecka, frånsett då den gemensamma sonen som ju bor där för jämnan. – Vi ville att våra barn skulle lära känna varandra på ett naturligt sätt och att vi skulle bli en sådan där lycklig bonusfamilj som man kan läsa om i tidningarna. Kanske var vi för naiva. Ganska snart märkte Rikard att Annas barn tog avstånd från honom, när han berättade något vid matbordet möttes han av suckar och menande blickar. Hans förslag på semesterresor möttes med tystnad, och när han undrade vad de skulle göra på helgen var det tyst. – Men nu är det värre. Annas barn struntar i vad jag säger och tycker. Jag ser hur Anna lider, men hon orkar inte ta tag i situationen. – Kanske har hon dåligt samvete för att det var hon som lämnade barnens far. Men när jag tog upp det menade hon att det skulle bli bättre med tiden. Har du ingen skuld till den dåliga relationen? – Jo, så kan det nog vara. Men det är svårt att balansera mellan tre olika normsystem. Jag och min förra fru har ett system, Anna har ett annat och pappan till hennes barn ett tredje. – Vi är sammanlagt fem vuxna och fem barn som ska navigera på detta stormiga hav. Alla bär vi nog vårt ansvar, men nu ser jag inte hur vi ska kunna lösa upp de här knutarna. Kanske är det för sent. Familjeterapi? – Jag föreslog Anna det, men hon vill inte, tycker att det känns onödigt. Hennes barn är inte sura mot henne och mina barn gillar henne jättemycket. Separation, flytta isär och bryta det negativa mönstret? – Jag älskar Anna, hon är min drömkvinna. Så jag vill inte förlora den relationen. Vi får se hur det går. Endera får jag bli helt tyst och hoppas att Annas barn ändrar sitt beteende, eller så ... ja, jag vet inte vad som är bäst. Har du talat med Annas barn om dina känslor? – Just nu är det inte läge för det. Så fort jag säger något möts jag av kommentarer om att jag inte är deras pappa och att de inte bett om att få leva med mig. Rikard har läst på om hur det kan vara att leva i en bonusfamilj. Och han har tagit del av råd och tips i tidningar och tidskrifter. – När mina vänner och kollegor som också har bonusbarn berättar om sin vardag undrar jag om det verkligen kan vara så bra. Eller är det bara jag som misslyckats så kapitalt? Fotnot: Rikard och Anna heter egentligen något annat. Bonuslivet. Läs tidigare delar Del 5 Nära 250.000 barn lever i ombildade familjer, enligt Barnombudsmannen. Men det finns få studier om hur det fungerar. I några artiklar berättar föräldrar, barn och experter om glädjeämnen och svårigheter med ”bonuslivet”. Läs del 1: En bonusfamilj är högsta vinstlotten – om den fungerar Del 2: ”Alla andra kompisar bodde med sina egna föräldrar” Del 3: Från singelliv till bonusfamilj: ”Ibland drog jag mig undan” Del 4: Rikard: ”Jag lever i ett bonushelvete” Berätta själv! Har du själv erfarenhet av att leva i en bonusfamilj? Dela gärna med dig. Mejla till insidan@dn.se


”Bevara de värdefulla skogar som ännu finns kvar i Sverige”

Summary: Sverige har åtagit sig att skydda 20 procent av landets land- och sötvattensområden till 2020. Men hittills har bara 4–5 procent av den omfattande produktiva skogen bevarats. För att nå de demokratiskt beslutade målen måste Skogsstyrelsens beslut om stopp för inventering av nyckelbiotoper hävas, skriver sju forskare.

En av mänsklighetens stora ödesfrågor är bevarande och återskapande av funktionella ekosystem och biologisk mångfald. Därför har Sverige, liksom en lång rad länder världen över kommit överens om att hejda förlusten av arter och värdefulla naturområden och att inom några år skydda tillräckligt mycket av de landbaserade naturtyperna för att uppnå målen. För Sveriges del handlar det om ett etappmål om att minst 20 procent av Sveriges land- och sötvattensområden ska vara bevarade inom tre år, till 2020. För vårt största och mest artrika landbaserade ekosystem, med flest rödlistade arter knutna till sig, det vill säga den produktiva skogen, ser det i dag dystert ut gällande att förverkliga miljömålen. Endast cirka 4–5 procent av den totala produktiva skogsmarken är formellt skyddad och bara kring 2 procent nedanför den fjällnära gränsen. I dag finns en rödlista med drygt 2 000 skogsarter i Sverige och en officiell rapportering till EU, med anledning av art- och habitatdirektivet, som visar att 14 av 15 utpekade skogsbiotoper inte har en gynnsam bevarandestatus. Samtidigt finns det brister när det gäller de skyddade och undantagna områdenas omfattning, funktionalitet och representativitet. För att nå de demokratiskt beslutade målen är det centralt att undanta alla skogliga värdekärnor från skogsbruk. Det är skogar som utifrån bestånds- struktur eller artförhållanden bedömts ha en stor betydelse för skyddsvärd fauna och flora och/eller för en prioriterad skogstyp. Ett viktigt verktyg i detta arbete är att kartlägga och värna nyckelbiotoper, det vill säga livsmiljöer som har stor betydelse för floran och faunan och ofta hyser hotade och sällsynta arter. Nyckelbiotoper är rika på biologisk mångfald gällande totala antalet arter, antalet signalarter och rödlistade arter liksom volymen och diversiteten av död ved. Därför är det med bestörtning vi reagerar mot det beslut som fattats av Skogsstyrelsens generaldirektör, att under en obestämd tid pausa inventeringarna av skyddsvärda skogar i nordvästra Sverige. Inom svenskt miljö- och naturvårdsarbete utgör inventeringen av nyckelbiotoper ett viktigt underlag som ger en bild av var i skogslandskapet det finns biologiskt särskilt värdefulla miljöer. Det är en beprövad metod som Sveriges myndigheter, markägare, certifieringsorganisationer, konsulter och andra intressenter har praktisk och konkret nytta av för att avgränsa, skydda och sätta av områden med höga naturvärden. Skogsstyrelsen registrerar nyckelbiotoper och understödjer därmed myndighetens arbete med att bilda biotopskyddsområden samt Länsstyrelsens arbete med reservatsbildning. Även markägare har nytta av denna information när de frivilligt ska undanta skogar från skogsbruk. Nyckelbiotoperna ingår i kartläggningen av skogliga värdekärnor. Beslutet om pausen i nyckelbiotopsinventeringen har inte förankrats i den samverkansprocess kring begreppet nyckelbiotoper där representanter från skogsbruket, myndigheter, forskare och den ideella naturvården ingår. Inte heller baseras inventeringspausen på forskningsresultat inom naturvårdsbiologi. Skogsstyrelsens analys av uppföljningen av biologisk mångfald i nyckelbiotoper (2017) visar att nyckelbiotoper i fjällkommunerna i nordvästra Sverige till och med har högre biologiska värden än genomsnittet för landet. Det är också här en stor del av Sveriges kontinuitetsskogar finns. Kontinuitetsskogar är skogar som aldrig tidigare kalavverkats och som därför har unika kvaliteter för många arter. Här finns en mångfald fortfarande kvar som härrör från en historisk tid då en mycket större del av skogslandskapet bestod av obrukad naturskog. Bevarandet av våra kvarvarande gamla kontinuitetsskogar har en avgörande roll i arbetet med att nå våra miljömål för skogen. Dessa naturtyper är oerhört svåra att återskapa eftersom de har månghundraårig eller mångtusenårig kontinuitet - om de restaurerade skogarna ska återkoloniseras krävs det att arter finns i livskraftiga populationer i närområdet. Det finns ingen forskning som hittills kunnat påvisa att skogsekosystemet kan återhämta sig och återfå den mångfald som fanns i månghundraårigt naturskogstillstånd under en normal omloppstid på 80–120 år. I stället sker det en kraftig trivialisering när kontinuitetsskogar och andra värdekärnor kalavverkas. Det sker också en uttunning av viktiga livsmiljöer om grova och gamla träd gallras bort. Det är av yttersta vikt att Skogsstyrelsens och länsstyrelsernas inventeringsarbete fortsätter eftersom denna information behövs för att kartlägga skogar med höga naturvärden och för att nå Sveriges miljömål. Det är mer kostnadseffektivt att bevara befintliga värdekärnor än att tillåta avverkning för att senare försöka återskapa värdefulla områden, om det ens går. Nyckelbiotoper är i sig ett kostnadseffektivt sätt att skydda rödlistade arter. Nyckelbiotoper är dock ofta små, isolerade och lider av negativa kanteffekter och fragmentering. Närhet till avverkningar minskar också deras bidrag till bevarandet av den biologiska mångfalden. För att nyckelbiotoperna ska vara funktionella och kunna bidra till regeringens etappmål om att minst 20 procent av Sveriges land- och sötvattensområden ska bevaras, måste hela värdekärnan (där nyckelbiotopen ingår) skyddas långsiktigt för att tillsammans med formella skyddsformer, spridningskorridorer och buffertzoner skapa ekologiskt representativa och välförbundna områden i ett landskapsperspektiv. Därutöver måste stora arealer skogsmark restaureras för att nå målet. Skogsstyrelsen har meddelat att nya arbetssätt kring skogar med höga naturvärden i nordvästra Sverige bör utvecklas men fram till dess måste befintlig nyckelbiotopsmetod fortsätta användas. Eftersom bevarande av värdekärnor och nyckelbiotoper är ett centralt och självklart åtagande för hållbar skogsförvaltning, riskerar pausen av kartläggningen att leda till dåligt rykte för Sverige internationellt. De värdefulla naturskogarna i nordvästra Sverige utgör en viktig och unik del av Europas naturarv. Vi menar att beslutet om pausen i nyckelbiotopsinventeringen är högst olämplig och bör upphävas omedelbart. För att nå upp till nationella och internationella miljömål måste samtliga oskyddade värdekärnor, där även nyckelbiotoper ingår, undantas från skogsbruk. Och det brådskar att lokalisera dessa värdekärnor då de i det moderna skogsbruket försvinner med hög hastighet. Vi har stöd i vår uppfattning av mer än 70 forskare och tjänstemän. Vi kommer tillsammans att överlämna ett upprop med kritik mot beslutet till Herman Sundqvist, generaldirektör på Skogsstyrelsen, ansvariga ministrar och ledamöter i miljö- och jordbruksutskottet. Lars Ericson, professor emeritus, Institutionen för ekologi, miljö och geovetenskap, Umeå universitet Per-Anders Esseen, professor, Institutionen för ekologi, miljö och geovetenskap, Umeå universitet Frank Götmark, professor, ekologi, Institutionen för biologi och miljövetenskap, Göteborgs Universitet Håkan Hytteborn, professor emeritus, Evolutionsbiologiskt Centrum, Uppsala universitet Margareta Ihse, professor emerita i ekologisk geografi, Stockholms universitet Jan Lagerlöf, professor, tidigare Institutionen för ekologi, SLU Honor C. Prentice, professor, Biologiska institutionen, Lunds universitet Vi har stöd i vår uppfattning av mer än 70 forskare och tjänstemän. Vi kommer tillsammans att överlämna ett upprop med kritik mot beslutet till Herman Sundqvist, generaldirektör på Skogsstyrelsen, ansvariga ministrar och ledamöter i miljö- och jordbruksutskottet.


Rikard: ”Jag lever i ett bonushelvete”

Summary: Rikard lever i en bonusfamilj med fem barn. Två är hans egna, två sambon Annas och ett är gemensamt. ” Nu har det urartat. Annas barn är hånfulla och struntar fullständigt i vad jag säger och tycker. Jag ser hur Anna lider, men hon orkar inte ta tag i situationen”, berättar Rikard om sin katastrofvardag.

Bonuslivet Del 4 Nära 250 000 barn lever i ombildade familjer, enligt Barnombudsmannen. Men det finns få studier om hur det fungerar. I några artiklar berättar föräldrar, barn och experter om glädjeämnen och svårigheter. Tidigare artiklar var införda 4, 5 och 6/4. När en del av hans vänner talar om hur bra det fungerar i deras bonusfamilj sitter Rikard tyst. Han känner inte igen sig i bilden. Han tänker att han istället hamnat i en ny och ofta väldigt destruktiv familjekonstellation. – I mitt fall handlar det inte om att jag fått två bonusbarn som berikar livet – snarare är det tvärtom, säger Rikard. Först några korta fakta: Rikard bor tillsammans med Anna. De har ett gemensamt barn och två vardera sedan tidigare relationer. Den gemensamma sonen är fem år. Rikards döttrar är tolv och fjorton år. Annas dotter är också fjorton år, medan sonen är nio år. – Under en middag för ett par dagar sedan frågade jag Annas dotter hur det var i skolan. Hon fräste till och menade att jag inte var hennes ”farsa”, att jag bara var en trist gammal gubbe som inte hade ett dugg att göra med hur det gick för henne i skolan. Rikard berättar att det blev tyst runt bordet. Han säger att han märkte hur hans barn tyckte att hela situationen var pinsam. – De flesta kanske tycker att jag inte ska fästa så stor vikt vid det här, att tonåringar lätt brusar upp när hormonerna stormar i deras kroppar. Men när ett sådant här beteende upprepas gång på gång i olika sammanhang orkar jag snart inte längre. Rikard berättar att efter den stormiga middagen skulle Annas dotter gå hem till en kamrat. Både han och Anna undrade när dottern skulle komma hem. ”När jag känner för det”, blev svaret. – Jag tittade på Anna och hoppades att hon skulle påpeka att vi kommit överens om att våra fjortonåringar ska vara hemma senast halv tio under skolveckorna. Men Anna stod bara där. När Annas dotter lämnat huset blev Rikard utskälld av sin egen dotter. Hon undrade varför hon måste vara hemma halv tio, men inte … ”Det är inte schyst. Varför ska det vara så olika för oss? Vi är ju lika gamla”, sa hon. – Det här är två exempel på hur det kan vara hemma hos oss. Varannan vecka bor alla barnen här hos oss, och varannan vecka är bara vår gemensamma son här. Vi ville att han skulle få känna tryggheten att få vara ensam med sina föräldrar de första åren. Rikard säger att han och hans tidigare partner är överens om vilka regler som ska gälla för deras barn. Det handlar om veckopengens storlek, när de ska vara hemma på kvällarna, att de måste hjälpa till att städa sina rum och så vidare. – Annas före detta man lever ensam och verkar ha ganska få regler när barnen är hos honom, och det ställer till problem när de hos Anna och mig. Barnen städar inte sina rum, fjortonåringen kommer och går lite som hon vill. Nu har det gått så långt att Annas son börjat vända sig emot Rikard, säger han. – Om jag lagat kvällsmaten vägrar han till exempel att äta av den. Till slut tar Anna fram en pizza ur frysen och värmer den i mikron. Jag har sagt till henne att det bara spär på hans beteende, men hon menar att han inte kan få lägga sig hungrig. Rikard säger att han älskar sina barn, och att han märker att Anna älskar sina. Han säger också att han försökt närma sig alla barnen med ett öppet hjärta, och att han inte försökt tränga sig på med sin syn på hur det ska fungera i en familj. – Jag och Anna är överens om hur det ska vara – när hennes barn inte är här. Men så fort de kommer in genom dörren är allt som bortglömt. Rikard berättar att han och hans dåvarande hustru separerade för åtta år sedan. Han hade några kortare relationer efter det, men var noga med att ingen kvinna sov över hemma hos honom när hans barn var där. – Så träffade jag Anna och kände att jag ville dela mitt liv med henne. När vi började tala om att flytta ihop resonerade vi mycket om det här med bonusfamiljer, och vad det innebär för både föräldrar och barnen. Rikard och Anna köpte ett stort hus i västra Stockholm där alla barn kunde få varsitt rum. Och de tänkte att det smidigaste ändå var att låta alla barn bo där varannan vecka, frånsett då den gemensamma sonen som ju bor där för jämnan. – Vi ville att våra barn skulle lära känna varandra på ett naturligt sätt och att vi skulle bli en sådan där lycklig bonusfamilj som man kan läsa om i tidningarna. Kanske var vi för naiva. Ganska snart märkte Rikard att Annas barn tog avstånd från honom, när han berättade något vid matbordet möttes han av suckar och menande blickar. Hans förslag på semesterresor möttes med tystnad, och när han undrade vad de skulle göra på helgen var det tyst. – Men nu är det värre. Annas barn struntar i vad jag säger och tycker. Jag ser hur Anna lider, men hon orkar inte ta tag i situationen. – Kanske har hon dåligt samvete för att det var hon som lämnade barnens far. Men när jag tog upp det menade hon att det skulle bli bättre med tiden. Har du ingen skuld till den dåliga relationen? – Jo, så kan det nog vara. Men det är svårt att balansera mellan tre olika normsystem. Jag och min förra fru har ett system, Anna har ett annat och pappan till hennes barn ett tredje. – Vi är sammanlagt fem vuxna och fem barn som ska navigera på detta stormiga hav. Alla bär vi nog vårt ansvar, men nu ser jag inte hur vi ska kunna lösa upp de här knutarna. Kanske är det för sent. Familjeterapi? – Jag föreslog Anna det, men hon vill inte, tycker att det känns onödigt. Hennes barn är inte sura mot henne och mina barn gillar henne jättemycket. Separation, flytta isär och bryta det negativa mönstret? – Jag älskar Anna, hon är min drömkvinna. Så jag vill inte förlora den relationen. Vi får se hur det går. Endera får jag bli helt tyst och hoppas att Annas barn ändrar sitt beteende, eller så ... ja, jag vet inte vad som är bäst. Har du talat med Annas barn om dina känslor? – Just nu är det inte läge för det. Så fort jag säger något möts jag av kommentarer om att jag inte är deras pappa och att de inte bett om att få leva med mig. Rikard har läst på om hur det kan vara att leva i en bonusfamilj. Och han har tagit del av råd och tips i tidningar och tidskrifter. – När mina vänner och kollegor som också har bonusbarn berättar om sin vardag undrar jag om det verkligen kan vara så bra. Eller är det bara jag som misslyckats så kapitalt? Fotnot: Rikard och Anna heter egentligen något annat.


Sviktande potens känsligt ämne

Summary: Efter trettioårsåldern drabbas var tionde man av erektionsproblem, och mer än var femte man mellan 60 och 70 år lider av impotens. Det finns flera sätt att behandla problemet.

Hormoner, lust, blodföde och nerver. En erektion är ett samarbete mellan en rad olika kroppsliga och psykiska funktioner. Men för en hel del män är det inte helt oproblematiskt. Efter trettioårsåldern beräknas runt var tionde man på något sätt vara drabbad av erektionsproblem, och mellan 60- och 70-årsåldern tror man att så många som var femte man lider av impotens. – Det finns många saker som gör att man inte fungerar sexuellt, men en vanlig orsak är påverkan på blodkärlen, eftersom en erektion kräver att man kan öka blodflödet med 50 till 100 gånger. Det ställer stora krav på blodkärlens form, säger Stefan Arver, docent och över-läkare vid Karolinska institutet. Erektionen är en process som startar i hjärnans lustcentrum. Därifrån skickas signaler om att svällkropparnas blodkärl ska fyllas maximalt. Att man inte har erektion under den största delen av dygnet beror på en aktiv process där nervsignaler hindrar blodflödet. – Erektionen är egentligen det avslappnade tillståndet, men den nervsignalering som hindrar den är väldigt kraftftull och kan direkt gripa in och förhindra erektionen om personen blir störd, säger Stefan Arver. Därför kan till exempel stress göra att man får problem med att få eller bibehålla erektionen. Åsa Enervik är barnmorska på RFSU-kliniken i Stockholm där hon ofta möter män som har just erektionsproblem. – Man kan ha en jättestark lust och erektionen fungerar, och så börjar man känna stress och då är det lätt att erektionen minskar. Medan vissa män är ganska avslappnade kring frågan blir det för andra ett väldigt stort problem, säger hon. Problem med erektionen kan också vara ett tecken på allvarliga bakomliggande faktorer, och kan vara ett första tecken på att man är i riskzonen för att drabbas av hjärt- och kärlsjukdomar. Högt blodtryck, högt kolesterol och höga blodsockervärden, som man bland annat ser hos personer med diabetes, är alla kopplade till problem med erektionen. Enligt forskning har 40-åriga män med erektionsproblem fem gånger högre risk att drabbas av hjärt- och kärlsjukdom före 50-årsåldern än 40-åriga män som inte har problemet. – Man brukar säga att först kommer erektionsproblemen och sedan kommer hjärt- och kärlsjukdomarna. När jag träffar patienter som lider av impotens så brukar jag rekommendera dem att kolla sitt allmänna hälsotillstånd för att se vilka de bakomliggande orsakerna är, säger Jan-Erik Damber, senior professor och överläkare vid Sahlgrenska akademin. Stefan Arver rekommenderar att man ser över sina levnadsvanor om man börjar få problem. Fysisk aktivitet har visat sig vara viktigt. – Det gör att man kan bibehålla en god kärlfunktion, och det har en klart förbättrande effekt på den sexuella funktionen, säger han. Rökning försämrar blodcirkulationen vilket försvårar erektionen, och alkohol kan ge problem med nervcellerna. – Alkohol och rökning är riktiga lustmarodörer. Alkohol kan göra en mer avslappnad i stunden men har en negativ effekt i högre doser, framför allt vid regelbunden konsumtion eftersom det tär på lustcentrum och använder upp hjärnans belöningssubstanser, säger Stefan Arver. För yngre människor kan erektionsproblem ofta handla om psykologiska faktorer. Medan vissa aldrig har kunnat få erektion, något som kan bero på en medfödd missbildning, rör det sig för de flesta om stress, kroppsuppfattning och bristande självkänsla. Något man kan komma tillrätta med genom till exempel psykoterapi. – Men samma psykologiska aspekter kan även finnas med hos äldre personer, vars nerver kan vara ännu mer känsliga för stress, säger Stefan Arver. Enligt P3 Nyheter har antalet unga killar mellan 15 och 24 år som tar ut potensmedel på recept ökat med 89 procent under de senaste tio åren. Jan-Erik Damber tror att det kan bero på att man vill ha en ”quick fix”. – Man kanske vill slippa ta tag i problem som närhet och intimitet. Medlen sänker tröskeln för en erektion även för dem som normalt sett har en fungerande potens, säger Jan-Erik Damber. Svårigheter med erektionen kan skapa stora problem med relationer för den som är drabbad, enligt studier. Man har exempelvis sett att singelmän som har erektionsproblem har svårare att inleda relationer, och det kan leda till ångest, dålig självkänsla och depression. Enligt Åsa Enervik finns det ett antal psykologiska anledningar till att män drabbas av problem med sin erektion. – Det kan bero på stress, på prestationsångest eller på att man faktiskt inte har lust till sex egentligen. Det finns också ett antal ”inre” och ”yttre” krav på sexet som kan göra det svårt att behålla erektionen. Hon menar att det fortfarande finns ett starkt stigma kring problemet. – Men om man får information om hur kroppen fungerar, om hur mycket som ska stämma för att kroppen ska svara på hjärnans sexlust, så kan det hjälpa. – Stigmat håller på att lösas upp men vi har fortfarande ett antal maskulinitetsnormer att tampas med innan vi kommer tillrätta med det här. Så att söka hjälp är verkligen jätteviktigt, säger hon. I dag finns flera välfungerande potensmedel för dem som drabbats. – Läkemedel som till exempel Viagra fungerar för de flesta, men samtidigt ska man också ta tag i de möjliga bakomliggande problemen, säger Jan-Erik Damber. Alkohol och rökning är riktiga lustmarodörer. Stefan Arver, överläkare 1 Motionera. Enligt studier kan tre 45-minuterspromenader i veckan minska risken för erektionsproblem med 75 procent på längre sikt. 2 Gör en allmän hälsokontroll. Höga blodfetter, högt blodtryck och höga blodsockervärden kan öka risken för erektionsproblem. 3 Se över dina alkohol- och rökvanor. Alkohol skadar nervcellerna och rökning skadar blodcirkulationen. 4 Stressa ner. Mycket stress, liksom exempelvis oro och dålig självkänsla, kan påverka möjligheten att få erektion. 5 Om du är drabbad: Sök hjälp. Viagra och liknande potensmedel hjälper de flesta. För vissa kan behövas remiss till en urolog eller en androlog. Man kan också behöva prata med en sexolog eller psykoterapeut.


Europa brottas med Tyskland

Summary: Läxan från andra världskriget var att Tyskland måste hållas nere. Men historiens ironi vill att det nu är vi andra européer som sätter EU i gungning genom vår fruktan för att Europa ska bli för tyskt.

Lär vi något av historien? Jag menar som enskilda människor, som nationer eller stater? Mycket litet, fruktar jag, och då nästan alltid enbart genom katastrofer som en skilsmässa eller ett krig. Fast sådana historielektioner är smärtsamma, de är bittra och förödmjukande, kanske anledningen till att både privatpersoner och hela nationer försöker undvika att ställa sig öga mot öga med det förflutna. Den största av alla katastrofer är förstås andra världskriget. Inte minst för Europa. Har vi lärt oss något av kriget? Förhoppningsvis – att denna katastrof var så fruktansvärd att allt måste göras för att den inte ska upprepas igen. Denna övertygelse har i militära termer formulerats som att hålla ”the Russians out, the Americans in, and the Germans down”. Till detta lades en obligatorisk historielektion för den tyska nationen: omskolning, rättegångar, utrensningar, diverse förbud och nya demokratiska spelregler skulle göra Tyskland mindre tyskt och mer europeiskt. Det gällde att i en ny efterkrigsordning bädda in – eller milt fjättra – vad som snart igen skulle bli vår världsdels mäktigaste stat. Ty européernas moderna historia kan sägas handla om Europas förhållande till just Tyskland. Det är denna efterkrigsordning som nu hotar att brytas upp när Storbritannien lämnar EU samtidigt som Frankrike blir alltmer kritiskt till Europa och EU, galliska omskrivningar för Tyskland. Efterkrigsordningens kris har en förhistoria: den kan dateras till kommunismens sammanbrott. Plötsligt var Tyskland inte längre delat och snart skulle EU:s östutvidgning följa, traditionellt ett tyskt intresseområde och omland. Det Tyskland vann, var Frankrikes och Storbritanniens förlust. Margaret Thatcher och François Mitterrand var förfärade, klara över den plötsliga maktförskjutningen i Europa, samtidigt hjälplösa. Korten föreföll att ha blandats på nytt, men de man själv hade på hand var svaga och inget trumf eller ess fanns i rockärmen. Ett helt nytt spel – eller efterkrigsordning – började framstå som möjligt alternativ till det man efter 1945 lärt Tyskland att så mönstergillt spela. Men uppenbarligen inte längre som europeiskt sällskapsspel. Storbritannien har valt att lämna gemenskapen, ett beslut dikterat av en insulär, mycket brittisk blandning av lättsinnig ignorans och arrogans. Till inte ringa del utlöstes beslutet åtminstone omedvetet av Berlins generösa flyktingpolitik, den rörlighet för aliens som, redan tillämpad av EU-medborgare, stör britterna. Och resten av Europa. Tyskland öppnade Europas gränser. Men den tyska flyktingpolitiken har visat hur isolerat Berlin är i denna fråga samtidigt som tyskarna är mäktiga nog att utan konsultationer tvinga på de andra européerna en politik de inte vill ha. Enda undantaget var Tysklands drabant Sverige, tills en politik av nära nog brittisk ignorans och arrogans (på svenska tillskriven en ”moralisk stormakt”) kollapsade. Denna tyska Alleingang, om också med de bästa avsikter, har stärkt många européers farhågor att Tyskland blivit alltför mäktigt. Tyskland skulle inte längre kunna hållas nere (down), dikterar i stället villkoren för alla andra, i sista hand i kraft av sin ekonomiska övermakt. Av detta har Storbritannien fått nog och Frankrike skulle kunna följa efter. Men egentligen har det mer med deras svaghet än med tysk styrka att göra. Ingen av dem tvingades till den tyska historielektionen efter kriget; ännu har det inte riktigt gått upp för dem att segern över Hitler samtidigt bekräftade deras egen sorti från den europeiska scenen som suveräna stormakter: i stället uppträder britterna som om imperiet fanns kvar och splendid isolation vore en option medan fransmännen lockas av gaullistisk nostalgi, drömmen om svunnen storhet och suveränitet i Madame Le Pens populistiska tappning. Paradoxalt nog är det inte längre Tyskland, som en gång skulle hållas nere och bindas in, som hotet mot den europeiska gemenskapen utgår ifrån. Historiens ironi vill att det är vi andra européer som fruktar att ett europeiskt Tyskland håller på att bli för mycket av ett tyskt Europa. Det gäller redan de av oss som inte kan (till exempel Grekland) eller de som inte vill (Storbritannien). Fast vad skulle det bli av oss utan EU? Alla vi som i Tysklands sällskap kunnat framstå som starkare än vi är, skulle då genast konfronteras med vår egen svaghet. Och vad skulle det bli av Tyskland utan EU? Europa är för tyskarna Staatsräson, knappast för någon annan. Skulle deras europeiska dygder överleva? Alltså ansvaret man axlat för kriget, det – intakta – partilandskapet och den demokratiska, nästan pacifistiska välfärdsstaten? Eller skulle den tyska nationen söka sig en ny identitet av mer traditionellt slag i det förflutna? Alternativet till europeisk gemenskap och samarbete tycks ju vara just populistiska utopier, projicerade på ett förflutet som har mer med myt än verklighet att göra. Men vore inte ett sådant Tyskland för oss andra européer ännu obehagligare än dagens kanske alltför mäktiga, men europeiska Tyskland? Säkert är bara att ”mindre Europa” skulle komma att tvinga fram svar på just sådana frågor. richard.swartz@chello.at Alternativet till europeisk gemenskap tycks vara populistiska utopier, projicerade på ett förflutet som har mer med myt än verklighet att göra. Richard Swartz är journalist, författare och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.


”Socialdemokraterna får inte låta SD kidnappa kulturpolitiken”

Summary: I en tid när ultrahögern försöker kidnappa kulturpolitiken i syfte att skapa en Sverigebild som handlar om att exkludera är det för oss en gåta att Socialdemokraterna inte väljer att lyfta kulturfrågorna. Ett verkligt kulturlyft saknas och en politik som lyfter konstens villkor kan inte skönjas ens vid horisonten, skriver 29 kulturpersonligheter.

Bildning handlar om makt. Men inte makt över andra utan över våra egna liv. Bildning är inte bara kunskap – utan förmågan att reflektera, skärskåda vad som är fakta och vad som är lögner och att själv bygga sin världsbild. Därför stod bildning länge i centrum för arbetarrörelsens arbete. Den skulle inte längre vara ett övertag som de ”bildade klasserna” hade. Kultur är inte en medelklass-accessoar utan den plats där samhället talar med sig självt. Alla ska ha tillgång till det samtalet. Alltså var det en naturlig del i arbetarrörelsens utveckling att för över 100 år sedan starta eget bildningsförbund och egna samlingslokaler för att organisera möten, kamp och bildning på en och samma plats. Men vart tog socialdemokratins kultur- och bildningsintresse vägen? I det hårdnande samtalsklimatet staplas falska nyheter på hög. Nazister hotar bibliotekarier och uppmanar till ”hembesök” hos journalister. Vi har i dag en situation där hot mot författare, journalister och politiker är en del av vardagen. Osedlig vaginakonst och provocerande kulturtidskrifter ska bort. Sverigedemokraterna har insett att makt över kulturen är en stark plattform för den samtidsberättelse man önskar förmedla. Därför läggs mycket energi ned på att skapa en berättelse om Sverige som handlar om exkludering: deras kulturbegrepp handlar om vad som inte är svenskt, och om vem som inte är det. Det återvänder till en kultursyn som den svenska högern omhuldade i nittonhundratalets början – då i kamp mot den frambrytande socialdemokratin. Och till skillnad från S fokuserar SD tydligt på kulturfrågor. Honnörsorden kan vi härvidlag: folkdans och kulturminnen! Men de lyckas, precis som sina ideologiska fränder i Ungern och annorstädes alltmer koppla en kultursyn från 1890-talet till en falsk bild av ett tryggt samhälle. Kunde vi alla bo på Skansen skulle allt var bra och vi skulle alla se likadana ut. För att denna bild ska framstå som lockande måste man också frammana bilden av ett hot – allt du känner igen, förstår och gillar är utrotningshotat. För att genomskåda sådana hotbilder fordras – bildning. Vi som undertecknar denna artikel är inte nödvändigtvis vare sig partimedlemmar eller röstande på Socialdemokraterna. Men som kulturskapare och kulturarbetare är vi måna om att det parti som haft kultur och bildning som en röd tråd i sin politiska berättelse för att skapa ett bättre och mer rättvist samhälle återknyter till sitt arv. Vi är många som bär upp kulturen men vi vill se dess fackla brinna även inom S. Om partiet vill nå fler väljare krävs en samtidsberättelse som handlar om mer än trygghet, säkerhet och jobb. Det är nog så viktiga frågor men en central punkt lyser med sin frånvaro: berättelsen om vilka vi är och vill vara. Att Socialdemokraterna inte väljer att lyfta kulturfrågorna – i en tid när ultrahögern försöker kidnappa kulturpolitiken i syfte att skapa en Sverigebild som handlar om att exkludera – är för oss en gåta. Regeringen med S i spetsen har genomfört flera angelägna kulturpolitiska satsningar (fri entré på museerna, satsning på landets kulturskolor). Ett egentligt kulturlyft lyser med sin frånvaro och en politik som lyfter konstens villkor kan inte skönjas ens vid horisonten. Kulturområdet utgör alltjämt mindre än 1 procent av statsbudgeten. Vi tror att kulturfrågorna står i centrum för den kamp där arbetarrörelsens öppna samhälle står mot ultrahögerns antihumanism och exkluderande människosyn. Vi vill se ett samhälle som är öppet för alla, där demokratin fortsatt värnas och utvecklas och där människor möter varandra med grundläggande respekt. Därför måste kultur och bildning vara vägen framåt även för socialdemokratin. I dag inleder S sin kongress under parollen ”Trygghet i en ny tid”. Av kongresshandlingarna framgår att rubrikerna handlar om trygghet, säkerhet och jobb. Kulturfrågorna har förlagts under kapitlet ”Sammanhållning för ökad trygghet”. Ett 30-tal kulturmotioner är färdigbehandlade med svaren ”anses besvarade” och med ”avslag”. Vi ser ett parti som inte längre förstår att kultur och bildning är en del av dess politiska kärna. Tänk om! Låt kultur och bildning återigen bli en del av den samtidsberättelse som Socialdemokraterna vill skapa. Vi vill se ett starkt reformprogram för kulturområdet inför nästa mandatperiod! Om S missar den här chansen så finns det helt andra och mörka krafter som står beredda att lägga vantarna på kulturområdet. Låt inte det ske. Det är i kulturen vi möter berättelserna om det nya Sverige – om vi orkar lyssna. Och har verktygen att tolka vad vi ser. Susanna Alakoski, författare Farnaz Arbabi, konstnärlig ledare Ungaklara Gunnar Ardelius, ordförande Författarförbundet Jason Diakité, artist Lena Endre, skådespelare Annika Eriksson, konstnär Malena Ernman, operasångare Maja Hagerman, författare Nadia Hussein, skådespelare Jonas Kullhammar, jazzmusiker Ulrika Kärnborg, författare Ola Larsmo, författare Matts Leiderstam, konstnär Maria Lind, konstnärlig ledare Tensta Konsthall Qaisar Mahmood, författare Lawen Mohtadi, förläggare Natur & Kultur Calle Nathanson, vd Folkets Hus och Parker Lina Nyberg, jazzsångerska Stina Oscarsson, dramatiker Ingela Olsson, skådespelare Elisabeth Olsson Wallin, konstnär Suzanne Osten, dramatiker Hynek Pallas, journalist Kristina Sandberg, författare Henrik Schyffert, komiker America Vera-Zavala, dramatiker Stina Wirsén, illustratör Per Wirtén, författare Elisabeth Åsbrink, författare Vi ser ett parti som inte längre förstår att kultur och bildning är en del av dess politiska kärna. Tänk om! Låt kultur och bildning återigen bli en del av den samtidsberättelse som Socialdemokraterna vill skapa.


Summary: Katharina Hultberg gick från att leva singelliv till att plötsligt bo med tre bonusbarn. Lena Asklund hade valt att inte skaffa barn – men fick två bonusbarn. Tillsammans gjorde de en seriebok om det stundtals dråpliga livet i en bonusfamilj.

För drygt tolv år sedan träffade Katharina Hultberg en man som hade tre barn. De flyttade ihop och så befann hon sig i en bonusfamilj. För henne som kom från ett singelliv blev det en stor omställning att plötsligt ha tre barn i olika åldrar och deras mamma att ta hänsyn till. – Dubbellivet blev lite märkligt. Varannan vecka var det fullt av barn och aktiviteter. Det skulle storhandlas, hallen svämmade över av kläder, skor och väskor, och tvätthögen växte i en rasande fart. Varannan vecka var det tomt och tyst. Mot slutet av varje vecka började man vänja sig vid att det var just så det skulle vara. Och så ändrades det igen, varje vecka, säger hon. Efter ett par år fick hon och hennes man också en gemensam dotter, som i dag är tio år. Nu bestod familjen av tre bonusbarn, ett gemensamt barn och två vuxna. Katharina hamnade i många roliga situationer som hon började skriva ner i en anteckningsbok, kanske som ett sätt att reflektera över vad hon var med om. Snart hade hon samlat på sig ett hundratal dråpliga och humoristiska situationer från en bonusfamiljs vardag. Genom sin man träffade hon Lena Asklund, som är illustratör och som även hon levde i en bonusfamilj. Resultatet av deras möte blev en seriebok: ”Välkommen till bonusfamiljen” (Alfabeta), som kom för några år sedan. Katharinas föräldrar skildes tidigt. Hon och hennes storebror bodde då heltid hos sin mamma, men hade även en nära kontakt med sin pappa. I sjuårsåldern fick hon en bonuspappa, som med åren blev en viktig vuxen i hennes liv. Efter några år utökades familjen med en lillebror och hon fick även två nya systrar när hennes egen pappa bildade ny familj. Lenas föräldrar lever fortfarande tillsammans. Själv gjorde hon ett aktivt val att inte ha barn. Och så blev hon en dag kär i en man – och fick två barn på köpet! Lena och hennes man har nu varit tillsammans i elva år och är särbor. Hon har alltid kunnat dra sig tillbaka till sitt eget hem emellanåt. Hur tror du att det har påverkat relationen till din man och hans barn att ni varit särbor? – Jag vet inte om det har inneburit någon större skillnad. Merparten av tiden bor jag hos dem, jag kanske är ett par tre dagar i veckan hemma hos mig själv. Ibland bor barnen även hemma hos mig. Vi har väldigt bra kontakt. För Katharina, som kom in i bonusfamiljen utan egna barn, blev det en stor omställning att plötsligt ha tre bonusbarn i olika åldrar att förhålla sig till. – Det kunde vara lite kämpigt emellanåt i början. Vi bodde ganska litet och jag kände ibland att jag inte riktigt fick plats. Då drog jag mig undan. Det var nog ingen bra idé, egentligen. Jag borde ha pratat mer med min sambo om hur jag upplevde det, och kommit med förslag på lösningar. Det är inte bara barnen som Lena och Katharina haft att förhålla sig till, utan även deras mammor. – Föräldrarna har ju separerat av någon orsak, men det är ju deras relation, säger Lena. – Vissa är ju jättenära sin partners tidigare partner, jag har haft en distans. Hon har varit en väldigt bra mamma till sina barn och vi har haft en ganska okomplicerad relation. Då blir det enklare. Hur mycket har ni varit delaktiga i bonusbarnens uppfostran? – Jag har så klart varit med i deras uppfostran, utifrån hur min man har velat att det ska vara. Vi har alltid diskuterat igenom sådana saker ordentligt tillsammans, det går ju inte att hålla ifrån sig. Men i slutänden är det ju han som måste bestämma vad som ska gälla i fråga om barnen, säger Lena. – Jag var nog lite mer försiktig, säger Katharina. Det tog ganska lång tid innan jag började engagera mig i barnens uppfostran, och större frågor gällande barnen hanterades alltid av föräldrarna. De är överens om att det är viktigt att prata igenom allt med sin nya partner. – Man behöver få känna att man också kan prata med sin partner om det man tycker är jobbigt – både i fråga om relationen och med barnen, säger Lena. Hur var barnens reaktion när ni kom in i bilden? – Det var inget konstigt alls utan vi klickade väldigt bra redan från början på det stora hela. Men vi väntade ganska länge innan jag presenterades för barnen, säger Lena. – Det är viktigt att prata mycket. Det är ju någon annans barn och det kan vara svårt att hantera. Man älskar dem ju väldigt mycket, men kanske inte som sina egna barn, kan jag tänka mig. Det är svårt att säga eftersom jag inte har några egna barn. – De var lite avvaktande i början och vi tog det stegvis, säger Katharina. Med tiden växte känslorna för barnen. Även om de inte är mina biologiska barn, så älskar jag dem på mitt sätt. Lenas bonusbarn är i dag 15 och 16 år. Numera känner hon sig mer som en neutral vuxenkompis, vid sidan av mamma och pappa, som barnen kan vända sig till. I dag kan de berätta saker för henne som de inte pratar med sina föräldrar om, och de vet att det stannar där. – Men om det är något som jag tycker att deras föräldrar ska veta uppmanar jag dem att prata med sina föräldrar, säger Lena. Hjälpte arbetet med boken er att på något sätt hantera livet i era egna bonusfamiljer? – Det var skönt att hitta någon att prata med som brottades med samma frågor. Man tror lätt att man sitter och är unik i sin upplevelse, säger Lena. – Ja, så var det verkligen, understryker Katharina. Har ni något råd till den som precis hamnat i en bonusfamilj? – Att prata mycket är bra, och kanske också att inte ta in barnen för snabbt i förhållandet. Barnen har ju inte valt det här – det har de vuxna gjort. Det är inte säkert att barnen tycker om varandra alls. De kanske inte ens tycker om den nya partnern, säger Lena. – Förstå att det tar tid och att det krävs tålamod, framhåller Katharina. Man behöver inse att relationen till bonusbarn är sårbar på ett annat sätt än den till sina egna barn. Det är en ganska känslig relation och det gäller att ta hand om den. Viktigast är nog att alla barn känner sig respekterade och välkomna. Ett annat råd är att se till vara flexibel gentemot de andra vuxna som är inblandade i fråga om planering, logistik och ekonomi. – För många som jag pratat med är just ekonomi ett väldigt känsligt område, säger Katharina. Det är en stor gåva om de vuxna kan prata ihop sig om hur det ska fungera, tänker Lena. – Men det behöver absolut inte innebära att man måste ha samma rutiner i de olika hemmen. Det grejar barnen ändå. Både Lena och Katharina har låtit barnens föräldrar sköta föräldramöten och kontakter med skolan. Däremot har de hämtat vid skolan, följt med på uppvisningar och läst läxor med barnen. Hur har ni gjort med semestrar och jular? – Semestrarna har aldrig varit något problem. Om sportlovet till exempel infallit på min mans vecka så har barnen varit med oss. Jularna har de tillbringat vartannat år hos sin mamma och sin pappa, säger Lena. – Vi har gjort så att julafton har kunnat firas med båda familjerna var för sig olika dagar, säger Katharina. Även födelsedagskalas och andra tillställningar har de två bonusfamiljerna hanterat på olika sätt. I Lenas familj har kalasen hållits separat. I Katharinas familj har alla kalas varit gemensamma – Det var trevligt, men väldigt stora kalas! För tre år sedan separerade Katharina från sin man. De var överens om att de skulle gå skilda vägar och uppbrottet var därför inte dramatiskt på något vis. – Alla barnen tyckte att det var tråkigt, mest jobbigt var det för vår gemensamma dotter. Efter skilsmässan har bonusbarnen, i dag 17, 19 och 22 år gamla, kommit över på middag och ibland sovit över hos sin före detta bonusmamma. Nu har Katharina träffat en ny man. Han har två vuxna barn och ett barnbarn, så nu är hon också bonusfarmor. I maj gifter de sig. Då kommer alla bonusbarn från hennes förra relation att vara med. – Jag är väldigt nära dem fortfarande och det är självklart att de ska vara där. De är ju min dotters syskon. De är jättetajta och jag hoppas innerligt att det alltid ska vara så. Bonuslivet. Läs tidigare delar Del 5 Nära 250.000 barn lever i ombildade familjer, enligt Barnombudsmannen. Men det finns få studier om hur det fungerar. I några artiklar berättar föräldrar, barn och experter om glädjeämnen och svårigheter med ”bonuslivet”. Läs del 1: En bonusfamilj är högsta vinstlotten – om den fungerar Del 2: ”Alla andra kompisar bodde med sina egna föräldrar” Del 3: Från singelliv till bonusfamilj: ”Ibland drog jag mig undan” Del 4: Rikard: ”Jag lever i ett bonushelvete” Berätta själv! Har du själv erfarenhet av att leva i en bonusfamilj? Dela gärna med dig. Mejla till insidan@dn.se Handböcker för bonusfamiljer ”Stora bonusfamiljeboken” av Helene Arkhem (Harper Collins Nordic 2016) Här får vi läsa om bonusföräldrars erfarenheter om att flytta ihop, att ha barnen varannan vecka, när partnerns ex förpestar tillvaron eller vem som ärver vem. Experter ger råd och tips. ”Fältguide för bonusfamiljen” av Moa Herngren (Bonnier Fakta 2016) Bonusföräldrar – inte minst författaren själv – och bonusbarn berättar hur det är att vara bonusbarn, om svartsjuka, och om hur man får ihop semestern och när det krisar. Experter ger råd och tips. BONUSFAMILJER I KULTUREN: Familjen von Trapp. ”Musikalen Sound of Music” är byggd på en självbiografi av Maria von Trapp. Den handlar om barnsköterskan Maria som gifter sig med sjubarnspappan och änklingen Georg. Självbiografin har titeln ”Den sjungande familjen Trapp”. Askungen. Den gamla folksagan handlar om en flicka som tvingas slita ont som piga åt sin elaka styvmor. Sagan har antika rötter och finns i en mängd olika versioner. De har också spelats in som film. Fanny och Alexander. Långfilmen, tv-serien och teaterpjäsen ”Fanny och Alexander” blev stora succéer. De handlar om änkan Emelie, mamma till Fanny och Alexander, som gifter om sig med den onda biskopen Edvard Vergérus.


Rätt och fel om ADHD-diagnosen

Summary: Jonas Lundström skriver sympatiskt om ADHD-diagnosen. Mitt inlägg gäller omständigheten att ställa psykiska diagnoser på späd- och småbarn. Kontentan: var uppmärksam på kritiska tecken hos och avvikelser i situationen för barnet. Sätt tidigt in åtgärder som gynnar barnets utveckling. Att i det här skedet stämpla in diagnoser i journaler kan få livslånga negativa konsekvenser för barnet.

Jonas Lundström har skrivit ett sympatiskt inlägg om ADHD-diagnosen. Med hänvisning till sin egen ADHD-diagnos utgår han ifrån diagnosen som något verkligt existerande. I det här inlägget redovisas en syn om att sakernas tillstånd kan vara mera komplicerade. Jonas hänvisar till DSM 5-manualen som giltigförklarande av diagnosen. DSM 5 är en deskriptiv klinisk manual som utgår från beteendebeskrivningar. Förespråkarna för ADHD-diagnosen menar att det handlar om en medfödd hjärnskada med säte i hjärnbarken. Vanlig behandlingsmetod är insättande av amfetaminpreparat som Ritalin och Concerta. Behandlingen kan vara livslång. Men den stora uppmärksamhet diagnosen rönt har medfört att krav numera ställs på individuellt bemötande och åtgärdande. Det är av godo. Det kan finnas en annan orsak bakom och som bidragit till den ohemula ökningen av diagnosen ADHD. Den kan tillskrivas forskningen inom medicin, neurobiologi och psykologi med "kognitiv vetenskap" som huvudlinjen. Kognitionen (och språket) regleras ytterst i hjärnans vänstra hemisfär. Den kognitiva inriktningen har skett på bekostnad av forskning om våra medfödda affekter omsatta i relationer och vår utveckling av föreställningar. Någon kanske invänder: Det har översatts och publicerats ett icke ringa antal böcker om affekterna. Forskningen som presenteras rör uteslutande processandet av affekterna i hjärnans vindlingar, vinklar och vrår. Här kortfattat något om affekterna, relationerna, anknytning och hjärnan. Barnet föds prematurt med total hänvisning till omsorgspersonerna för överlevnad. Hjärnans volym hos den nyfödda är endast 20% av den vuxnas. Från födelsen och under hela den långa barndomen sker ett stort antal tillväxtspurter ömsom av höger, ömsom av vänster hjärnhalva; till det en mognad utan like hos något annat levande. Den yttersta regleringen av affekterna insatta i relationerna sker via en struktur i högra främre pannloben. Hos vuxna är den förbunden med en struktur, själva den neurobiologiska kärnan för affekterna, i den evolutionärt "gamla känslohjärnan" (limbiska systemet). Att notera: Den förbindelsen finns inte hos det nyfödda barnet. Den utvecklas under barnets tre första levnadsår med utveckling av två nervförbindelser mellan de båda strukturerna. Att det förhåller sig så vet vi numera genom alltmer avancerade metoder för hjärnavbildning. För den utvecklingen, vet vi också via späd- och småbarnsforskning, krävs en av omsorgspersonerna positivt underbyggd anknytningsprocess. Tumregeln är: triggande av positiva på bekostnad av negativa affekter hos barnet. Under de tre första levnadsåren läggs grunden för vår reglering av affekterna, så småningom omsatta som känslor, i våra relationer till andra. Ska man utan vidare stämpla in psykiska diagnoser i journaler för späd- och småbarn? Som Jonas påpekar kan det hos barnet - som tillägg med pålagring från omvärlden - leda till "en självuppfyllande profetia". Mitt förslag: Var tidigt uppmärksam på vad som gäller för späd- och småbarnets situation och omständigheter. Inte minst vad gäller barnets relation till moderlighetsvärlden. Det är de direkt insatta åtgärderna som är det absolut viktiga om något tyder på kritiska tecken och avvikelser i barnets relationer under det så avgörande tidiga omsorgstagandet.