Sonens sjukdom och död satte deras relation på prov

Summary: Sonen Jonathans svåra sjukdom och död satte parrelationen på prov. Men Gunilla och Tommy Ivarsson försökte se ljuset mitt i det mörka – och lever fortfarande tillsammans. Hur lyckades de?

Jonathan Ivarsson var sjuk större delen av sitt liv. Han hann inte få sina nya lungor – och blev bara femton år. Pappa Tommy och mamma Gunilla levde länge med sonens sjukdom och väntan på transplantationen som aldrig blev av. Nu återstår den stora saknaden. Har deras relation förändrats? Hur lyckades de bevara kärleken till varandra genom allt det svåra? Förra året blev Tommy Ivarsson framröstad som lyssnarnas sommarvärd och vintervärd i P1. Han talade om hur det kändes att leva på hoppet om att en lämplig donator en dag skulle kunna rädda yngste sonen. Många blev berörda och fängslade av hans ord. Nyligen kom Tommy Ivarsson ut med boken ”Hudlös – en berättelse om livsmod” (Förlaget Polaris). Som en trygg klippa i hans berättelse, både i boken och i radioprogrammen, finns hans hustru Gunilla. Det var hon som tog det största ansvaret när Jonathan var sjuk. Hon hade koll på alla läkartider och på att han fick tillräckligt med syrgas. Tommy arbetade ofta hårt och reste mycket i tjänsten – det var hans sätt att hantera en okontrollerbar tillvaro, som han uttrycker det. Vi träffar Tommy och Gunilla för ett samtal om hur de fick sin relation att överleva prövningarna som det innebär att leva med ett svårt sjukt barn och att mista ett barn. Utifrån sina olika personligheter hittade de sina sätt att handskas med situationen, det var inte alltid lätt. Frustrationen blev ibland stor och grälen många. Först en kort bakgrund. Som sexåring drabbades Jonathan av lungfibros, en sjukdom som leder till kraftigt nedsatt lungfunktion. Snart behövde hans syrgas dygnet runt. När han var tolv år hade hans lungkapacitet minskat så kraftigt att han omedelbart behövde sättas upp på listan för transplantation. Tre år senare var han död. Kvinnan som är hemma och tar hand om sitt sjuka barn, mannen som arbetar och är borta mycket från hemmet. Är det en orättvis bild av hur det var under Jonathans sjukdom? Alltså en traditionell uppdelning i ett "manligt" och ett "kvinnligt" sätt att vara? – Tommy och jag är olika och det speglade sig i hur vi hanterade utmaningarna. Jag vet inte om det handlar om att jag är kvinna och han man, eller mer om att vi är just olika i grunden. Den olikheten blev i alla fall större och märktes tydligare när Jonathan måste få mer omvårdnad, säger Gunilla. Hon får medhåll av Tommy som säger att när tillvaron sätts under press tar vi på oss olika roller. Han har alltid haft en rad projekt på gång, ägt olika bolag och varit full av idéer. – Gunilla och jag talade om hur vi skulle göra när Jonathan blev riktigt dålig. Nu blev det så att hon tog mer ansvar för hemmet, kontakterna med sjukvården och så vidare. Jag fortsatte med min affärsverksamhet. Om hon drivit egna bolag hade det kanske blivit tvärtom. Jag upplevde inte att jag hade något val. Tommy säger att han många gånger ändå hade samvetskval för att han var borta så mycket från Jonathan och familjen, men att han försökte vara fullt ut närvarande när han var hemma. Fast som han skriver i boken: ”Pappan får dela ansvaret lite nu och då, men hamnar inte minst känslomässigt på avstånd. För oss var det definitivt så och många familjer vi mött längs vägen vittnar om samma utmaning.” – Men vi har alla ett val, säger Gunilla. Du kunde ha valt att arbeta hemma i Göteborg och inte resa så mycket. Du hade kunnat välja det, även om vi tillsammans kom överens om att du skulle fortsätta att vara engagerad i dina bolag. – Det var inte schyst att lämna över så mycket ansvar till dig, inflikar Tommy. Fast då tyckte jag att det inte fanns några andra vägar att gå. Samtidigt fick jag energi av jobbet och den tog jag med mig in i familjelivet. Allt har två sidor, så är livet. – Vi gör alltid så gott vi kan, menar Gunilla. Jag funderade inte så mycket över din och min relation just då. För mig handlade det om att ta en dag i sänder, säger hon. – Jag ville ha mer kontroll över vad som kunde hända i morgon och i övermorgon, och hade det betydligt svårare att leva här och nu, säger Tommy. När jag i dag tänker tillbaka på Jonathan är det hans förmåga att hitta glädjen i det lilla som berör mig så starkt. I de små stunderna hittade han alltid något positivt. Jag lärde mig att tacka livet av hans sätt. Kan du utveckla det? – De flesta av oss springer efter ständigt nya kickar. Om vi inte klarar av att hitta dem blir vi lätt besvikna. Jag tänker på hur viktigt det är att ibland ta ett steg tillbaka och återhämta sig, att skapa en bättre balans i livet. Ja, det är viktigare för mig än förr. I sin bok berättar Tommy att han och Gunilla hamnade i lägen där orden blev hårda och att de till och med tappade respekten för den andra. Men de lyckades alltid hitta tillbaka till varandra. En förklaring till att de inte lämnade varandra var att viljan till kommunikation, till samtal, hela tiden fanns där i bakrunden. De försökte prata med varandra och lyssna, även bortom det som sades. – Jag tror att alla föräldrar som lever med ett svårt sjukt barn vet att det påverkar relationen, att det blir slitigt, säger Gunilla. I vårt fall skulle Jonathan bara överleva femton minuter utan att få syrgas. Tommy och jag kom känslomässigt ifrån varandra tidvis, men ... vi sitter fortfarande här och är gifta. Gunilla säger att både hon och Tommy hade nära vänner som de var för sig och tillsammans kunde dryfta både glädje, sorg och oro med. De fick också professionell hjälp på sjukhuset. – Att ha andra att samtala med är helt nödvändigt. Det ger nya perspektiv på de egna tankarna och känslorna, men också på relationen och på hur den kan förändras till det bättre, säger Tommy. – Ibland behövs en ventil där det får pysa ute lite ibland, säger Gunilla. Tommy menar att olikheterna mellan honom och Gunilla gjorde att de klarade av att hantera sonens sjukdom, och även den ovissa väntan på om han skulle kunna få ett par nya lungor. – När jag gick in i dimman fanns Gunilla där för mig som ett stöd. Och om hon inte var på topp hade jag energin för att pusha och stötta henne. Så olikheten har sina två sidor. Den kan leda till irritationer, ”jag förstår inte vad hen gör”, men också till ett stöd i olika skeden. När Tommy arbetade som hårdast och jämt tycktes befinna sig på resande fot undrade en del av hans vänner hur han tänkte. ”Vad håller du på med?”. – Jag bar själv på en rädsla för att de hade rätt. Jag frågade Jonathan och hans äldre bror vad de tyckte. Jonathan svarade ”Pappa, jobba när du jobbar. Men var hemma när du är hemma”. Men visst var jobbet en flykt, så var det. – Det är lätt att döma andra, påpekar Gunilla. Jag arbetade som revisor och gick ned i arbetstid för att till slut vara hemma på heltid. I dag kan jag erkänna att jag flera gånger var ganska förbannad på att Tommy satsade så hårt på jobbet och överlät mycket av ansvaret till mig. – Det viktiga är ändå att tala med varandra, återkommer Tommy till. Hur tänker du? Så tänker jag? Jag är orolig för det här. Är du rädd för något? – Fast ibland måste man skona sin partner, säger Gunilla. Jag hade inte orkat bära din rädsla och kanske ångest. Jag hade nog med mig själv. – I en relation som är utsatt för yttre påfrestningar, som i vårt fall, kan det lätt uppstå en ensamhet, säger Tommy. Det blir som en känslomässig separation fast man lever under samma tak. – Ofta talar Tommy och jag om hur de familjer som är i samma situation som vi var orkar, säger Gunilla. I dag, tre år efter Jonathans död, förstår jag inte hur vi klarade av allt – och att vi ändå håller ihop. I juli 2015 fick Jonathan erbjudande om nya lungor. Han sövdes ned, men så visade det sig att de nya organen var odugliga och han fick väckas igen. – Då insåg jag att det kanske inte skulle gå vägen för honom, att tiden för att hitta ännu ett par lungor var för knapp. Jag tror inte Jonathan tänkte så. Han behöll hoppet ända till de allra sista dagarna i livet, säger Gunilla. I november samma år somnade Jonathan in omgiven av sin familj. Hur tänker ni kring att Jonathans liv blev så kort? – Jag tänker ofta på varför Jonathan kom till just oss, svarar Tommy. Han spred så mycket glädje till andra när han var i livet, och åstadkommer så mycket gott även efter sin död. Jag tänker att det fanns någon högre makt som regisserade hans liv, något större än vi människor. – Jag önskar att jag kunde tro det. Men jag håller med om att hans liv och död fört något positivt med sig, svarar Gunilla. Det hon och Tommy tänker på är Jontefonden, en stiftelse som bildades medan Jonathan ännu var i livet. Syftet är att skapa guldkant och glädje i vardagen för barn och ungdomar som väntar på eller har genomfört en transplantation, samt deras syskon. I dag arbetar Gunilla heltid som fondens generalsekreterare, och Tommy halvtid för att få in mer bidrag till den. – Saknaden efter Jonathan kommer alltid att finnas hos mig. Han spred så mycket glädje omkring sig trots sin sjukdom, säger Gunilla. – Jag minns hans ögon så tydligt. Det var något visst med dem. Starka och hoppfulla mitt i det svaga, säger Tommy. Jontefonden Jonathan Ivarsson var född 2000 och drabbades sex år senare av lungfibros som ledde till behov av syrgas dygnet runt. Familjen fick snart beskedet att det skulle krävas en lungtransplantation längre fram. Förhoppningarna var att skjuta på den tills Jonathan var i de övre tonåren. I slutet av 2012 var lungkapaciteten så låg att läkarna bedömde att det nu var dags att sätta upp honom på listan för transplantation. Det blev början på en lång väntan. Jonathans lungor var till slut så dåliga att han avled i november 2015. Då hade han väntat på nya lungor i nästan tre år. Tidigare i år utkom Tommy Ivarsson med boken ”Hudlös - en berättelse om livsmod” (Bokförlaget Polaris). Den är skriven tillsammans med journalisten Marianne Wilöf. Boken handlar om hans liv som pappa, företagare och man. I samband med att äldste sonen Christians konfirmation tog vänner till familjen initiativ till att bilda en insamlingsstiftelse som vänder sig till barn och ungdomar som skall eller har organtransplanterats och deras syskon. Stiftelsen har fått namnet Jontefonden. Mer info: www.jontefonden.se


Lisa Magnusson: På jakt efter svenskheten

Summary: Det spelar ingen roll om man uppfattar sig som svensk – i slutänden är det Sverigedemokraterna som avgör detta. Anser Sverigedemokraterna.

Vem är svensk? Inget parti har som Sverigedemokraterna uppehållit sig vid den frågan. Partiet uppstod ur den nynazistiska rörelsen, men sedan dess har det inte bara snofsat upp sig med kostym, utan också tagit ett reningsbad och skvätt luktagott bakom öronen. Ändå denna unkna gamla odör som envist dröjer sig kvar. Det är inte några enstaka sympatisörer, det är hela partieliten. Ta besattheten av fotbollsspelaren Zlatan Ibrahimovic. Medan resten av Sverige stolt firat fotbollsframgångar har Sverigedemokraternas grädda gång på gång uppehållit sig vid att Zlatan ”inte är svensk”. Fastän han alltså är svensk. Partiledaren Jimmie Åkesson menar att han uppvisar tecken på osvenskhet. Gruppledaren Mattias Karlsson säger att han har ett osvenskt språk och kroppsspråk. En lokal förtroendevald har rent av önskat livet ur honom. Mentalt tycks partiet vara kvar i den epok då principprogrammet uttryckte att ”svensk är den som av sig själv och andra uppfattas som svensk”. Vilket i klartext betyder att det inte spelar någon roll om man uppfattar sig svensk – i slutänden är det Sverigedemokraterna som avgör. Detta illustrerade i helgen även vice talman Björn Söder, när han påstod att judar, samer och andra minoriteter inte är svenskar. ”Man blandar ihop medborgarskap med nationstillhörighet. Jag har aldrig pratat om medborgarskap”, sade han i Aftonbladet om protesterna. Han ifrågasätter alltså inte att judar och samer är svenska medborgare. Det är bara det att de inte hör till. Samerna är ett urfolk. Judar som grupp hade levat här i många hundra år innan Björn Söder själv föddes, långt före hans Skåne införlivades i den svenska nationen. Tillhörigheten måste alltså bottna i något annat än hur länge man varit i Sverige. Handlar det månne om blont hår och blå ögon? Nej, det går bortom sådant. I sitt partiprogram pratar Sverigedemokraterna om svenskhet som en fråga om lojalitet. Det står också att man kan upphöra att vara svensk ”genom att byta lojalitet”. Vad som menas är förstås partiets tolkning av vad som är lojalt, bra för landet. Så Zlatan är inte svensk, inte heller judar och samer, eller romer, sverigefinnar och tornedalingar. Muslimer beskrivs av Jimmie Åkesson som ”vårt största utländska hot sedan andra världskriget”. Men partiet pekar även ut ”folkvalda, mediala och kulturella etablissemang” som upphov till nationell söndring. Riktigt svensk är väl egentligen bara den som bekänner sig till partiets politik. Och alla andra? Sverigedemokraterna må säga sig vilja ha ett enat Sverige. Men hela deras politik går ut på splittring.


DN gratulerar: Malin Lagerlöf, manusförfattare

Efter 25 år tillsammans förlorade dramatikern Malin Lagerlöf sin man och tillika närmaste arbetskamrat. Tragedin har lärt henne att leva här och nu i stället för att oroa sig för framtiden. Manusförfattaren och dramatikern Malin Lagerlöf har de senaste två decennierna skrivit ett stort antal uppmärksammade manus för teater, tv och film, däribland ”Bibliotekstjuven”, ”Miffo” och ”Vägen ut” – Guldbaggenominerad för Bästa manuskript. Just nu skriver hon både manus till en pjäs och på en ny bok. – Det viktiga med manus är att hitta idéer som man känner starkt för och kan leva med länge, eftersom skrivandet tar betydligt längre tid än man tror. Man måste ha uthållighet för att orka skriva om och skriva om, säger hon efter fotograferingen vid Stockholms Dramatiska högskola där hon är manuslärare Går det att lära sig skriva? – Självklart går det att lära sig skriva, inte minst hantverket. Men de som kommer in på utbildningen här har ett slags begåvning. Skrivandet kräver att man har ett slags musikalitet och kontakt med sig själv – för att komma in i de fiktiva gestalterna man skriver om. Men bara begåvning kommer man inte långt på. Man blir bättre ju mer man jobbar. Som yngst av fem syskon hade hon relativt fria händer under uppväxten på Lidingö utanför Stockholm. Först ville hon bli veterinär, kanske för att hon tycker om djur. Men det gick snabbt över och tiden på amatörteatern under gymnasietiden var ögonöppnare. – Det var min värld, jag var bekväm i den. Fast hon tänkte inte skådespela, utan skriva. Så hon gick på Journalisthögskolan och konstaterade efteråt att nyhetsredaktioner inte var någonting för henne. – Jag ville grubbla i fred, sitta och tänka tankar ända till slut. Det blev utbildning på dåvarande Dramatiska institutet. Först skrev hon mest för teatern, men började sedan göra filmer tillsammans med maken Daniel Lind Lagerlöf. Paret fick 25 år och tre barn tillsammans, de arbetade tätt ihop. Daniel försvann den 6 oktober 2011, antagligen föll han i vattnet vid de branta klipporna i Tjurpannans naturreservat i Bohuslän när han rekognoscerade inför en inspelning av en tv-serie som han skulle regissera. Tillvaron vändes upp och ned. Samtidigt som hon kände sig ”amputerad” tänkte hon rätt omgående att hon skulle klara av livskrisen. Värme från människor har hjälpt att läka såret liksom samtal med en bra terapeut. Kanske även självbiografiska ”Dagbok från ditt försvinnande” som hon utkom med för två år sedan. Livskrisen har utmynnat i nya insikter. – Jag har blivit bättre på att leva. Tidigare tänkte jag i långa banor och planerade, nu tänker jag i korta banor. Tillvaron har inga garantier så det är onödigt att lägga energi på att oroa sig för saker och ting i framtiden. Som person är hon positiv i grunden och bråkar nästan aldrig. – Jag är inte så temperamentsfull och tror att jag är rätt bra på att säga till innan det blir konflikt. Jag tycker om att ha folk omkring mig, men också om att vara ensam. För att tänka nya tankar och skriva behöver jag obruten tid. Det saknar jag i mitt liv just nu. I sitt nya liv träffade hon för tre år sedan en ny kärlek och i snart ett år har hon vågat sig på en anställning för första gången – som manuslärare. – Det är roligt att jobba med andras utveckling. Utanför jobbet och det egna skrivandet finns ett liv med barn och goda vänner. – Det viktigaste i livet är inte skrivandet, utan människor jag tycker om och deras närhet. Livet omfattar även ett hus på Gotland och en islandshäst som hon ”råkade” skaffa för två år sedan i samband med att hon sålde en släpkärra (”hästen kostade lika mycket som jag fick för kärran så det var väl meningen”). Ytterligare ett tecken på att hon inte planerar, utan numera tillåter sig att improvisera. – Jag tycker om att rida ute i skogen. Det ger en känsla av frid och frihet, som att cykla eller åka längdskidor, säger Malin Lagerlöf. Malin Lagerlöf Gratuleras till: Fyller 50 år den 18 juni 2018. Gör: Manusförfattare, dramatiker och manuslärare. Familj: Kärleken Thomas, Ellika, 17, Channa, 14, Aske, 7, och bonusbarnet Tyra, 15 år. Bor: I Stockholm och på Gotland. ”Jag gillar Gotland för ljuset, naturen och människorna.” Så firar hon födelsedagen: Med familjen och senare på Gotland med vänner. Om att fylla 50: ”Jag tror inte att jag får en 50-årskris. Det jag har varit med om gör att det känns fantastiskt att jag är här nu. Livet känns himla bra just nu – med en ny kärlek och ett nytt jobb.” Kärlek: ”Kärlek är tillit. Och glädje.” Så börjar en bra dag: ”Med morgontidning och kaffe. Så banal är jag.”


Japan är en ”demografisk tidsinställd bomb”

Summary: Japanerna blir färre och färre. Forskarna beskriver befolkningskrisen som en ”demografisk tidsinställd bomb”. Myndigheter anordnar speeddating-event för att skapa fler par och fängelser beskrivs som ”äldreboenden” när äldre begår brott för att få mat och husrum. Men vad ligger bakom krisen? – Det som brister i Japan är att de hittills inte riktigt förstått hur viktigt jämställdhetsarbetet är, säger Livia Oláh, docent i demografi vid Stockholms universitet.

I ett stort bostadsområde en timme utanför Tokyo låg en 69-årig man död i tre år. Ingen märkte att han var borta, och hyran drogs från hans konto automatiskt. Först när pengarna på kontot tog slut upptäckte myndigheterna hans skelett i lägenheten där han bodde. När sommaren kommer dör fler i bostadsområdet, där 6.000 personer bor – de flesta av dem äldre. Två kroppar hittades efter att grannarna klagat på lukten som sipprade ut ur deras brevinkast. En lukt som många misstog för torkad fisk. Ingen av grannarna visste namnet på de döda, som hittades i lägenheter fulla med ruttnande sopor. I november 2017 rapporterade New York Times från bostadsområdet utanför Tokyo. De 171 identiska byggnaderna byggdes på 60-talet. Japans ekonomi blomstrade, och finansmän bosatte sig i området med sina familjer. I dag är många av de boende åldrande människor, och utan familjer som hälsar på dem tillbringar de största delen av sin tid i sina lägenheter. ”Fångna i en demografisk smältdegel av ökat åldrande och minskat födande,” skriver New York Times. Japanska myndigheter har varnat för att landet är vad demografer beskrivit som en ”tidsinställd demografisk bomb”. Barnafödandet har minskat kraftigt under de senaste åren, samtidigt som medellivslängden blir allt högre. Befolkningen, som var uppe i 128 miljoner i början av 2000-talet, har sedan dess minskat med en miljon. Fortsätter samma utveckling som man ser i dag uppskattar man att befolkningen kommer sjunka till bara 80 miljoner personer år 2060. I dag föds 1,4 barn per kvinna – en siffra som är för liten för att täcka upp för det antal personer som dör varje år i landet. Siffran kan jämföras med Sverige där 1,85 barn föds per kvinna. År 2016 var första gången sedan 1899 som mindre än en miljon barn föddes i Japan. Och medan andelen invånare över 65 år låg på höga 25 procent av befolkningen 2013 tror man att siffran kommer att öka till 40 procent till år 2060. Den åldrande och minskande befolkningen kommer att få stora konsekvenser för det japanska samhället, där man redan nu ser problem med att det finns för få personer tillgängliga på arbetsmarknaden. – Vi har aldrig tidigare sett ett så stort och viktigt land som Japan stå inför den här typen av demografiska problem. Det handlar inte bara om att befolkningen i Japan kommer att sjunka; det allvarligaste är att arbetskraften kommer att minska mer än den faktiska befolkningen kommer att göra, sade Stephen Bronars, senior ekonom vid Welch Consulting till International Business Times redan 2014. Men vad beror befolkningskrisen på? – Problematiken i Japan är att det är så svårt att kombinera förvärvsarbete och familjeliv. Man har jättelånga arbetsdagar och en kultur där man ska vara först och stanna längst på arbetsplatsen. Även efter arbetstid ska man vara trogen firman, vilket innebär att man när arbetsdagen är slut inte är fri att gå hem – utan kanske måste ta en drink med chefen eller vara med på en gemensam aktivitet. Det säger Livia Oláh, docent i demografi vid Stockholms universitet. Hon är forskare i ett internationellt samarbete där man studerar befolkningsutvecklingen i olika postindustriella länder. Att många japaner arbetar för mycket är ett fenomen som varit känt länge, och myndigheterna har försökt vidta åtgärder för att minska arbetstiden. År 2017 beslutade regeringen om en gräns på 100 övertidstimmar i månaden. Debatten om de långa arbetstiderna har fått särskilt mycket uppmärksamhet efter att flera personer i Japan arbetat ihjäl sig under de senaste åren. Ett fenomen som kallas karoshi, och uppmärksammades för första gången på 90-talet. Befolkningskrisen i Japan har gått så långt att forskare vid Tohokuuniversitetet tagit fram en domedagsklocka som räknar ner tiden till det bara kommer att finnas ett barn i Japan, något som DN skrev om i mars 2017. Även om befolkningskrisen i Japan är långt gången, menar Livia Oláh att man kan se en liknande utveckling med ett minskat barnafödande även i flera europeiska länder. I Sverige har man dock lyckats undvika samma problem och befolkningen ökar stadigt, snarare än att minska. Något som även invandringen bidrar till. Livia Oláh pekar på ett bristande jämställdhetsarbete som en viktig faktor som gjort att situationen i Japan blivit så allvarlig. – Många unga kvinnor i Japan är högutbildade och arbetar. Men på grund av långa arbetsdagar och en outvecklad barnomsorg blir de i stort sett tvingade att säga upp sig när de skaffar barn. I Japan har detta lett till en ond spiral av minskat barnafödande, säger Livia Oláh. Livia Oláh menar att situationen i Japan påminner om Sverige på 70-talet, när kvinnor i allt högre grad släpptes in på arbetsmarknaden. Då dalade barnafödandet även här. Men politikerna förstod allvaret i problemet, och vad detta på sikt skulle kunna leda till. – I Sverige tog det också lite tid, men våra politiker vaknade ganska snabbt och såg att man måste möjliggöra för kvinnor att kombinera familjeliv och arbete. Även om det är dyrt med familjepolitik så lönar det sig i längden, eftersom det ger landet hyfsade framtidsutsikter. Det som brister i Japan är att de hittills inte riktigt förstått hur viktigt jämställdhetsarbetet är, säger hon. Men japanska myndigheter har börjat se allvaret i befolkningskrisen. I sitt nyårstal tog Japans premiärminister Shinzo Abe tillfället i akt att ta upp den: – Japan står nu åter inför en kritisk situation som i ärlighetens namn bör kallas en nationell kris: våra minskande födelsetal och vårt åldrande samhälle, sade han. Han menade dock att krisen kan avvärjas: – Vi kan ändra vår framtid med våra egna händer, sade Abe som lovade att investera i barnens framtid: – Vi ska hantera den ovilja människor känner över att uppfostra barn och barnpassning genom att göra dramatiska reformer i vårt socialförsäkringssystem som gör det till ett som är orienterat mot alla generationer. Vi ska skapa ett samhälle som ger möjligheter till alla människor, oavsett ålder, att utveckla sina färdigheter och åta sig nya utmaningar. Shinzo Abe har länge haft som mål att inte låta Japans befolkning sjunka under 100 miljoner invånare. Han vill höja antalet barn som föds från 1,4 barn per kvinna till 1,8 barn per kvinna. En siffra som fortfarande är för låg för att ersätta de som dör i landet men skulle kunna stävja den onda spiral som landet är inne i. Det låga barnafödandet uppmärksammades redan 1990. Enligt en artikel i tidskriften Tokyo Review har myndigheterna sedan dess på flera sätt försökt att stävja trenden. Mer föräldraledighet, bättre barnomsorg och försök att skapa bättre balans mellan arbete och privatliv är några av de saker man investerat i. Ändå fortsätter barnafödandet sjunka, trots att undersökningar visar att japanska kvinnor vill ha fler barn. ”Oturligt nog kan man helt klart säga att den japanska regeringens försök hittills inte kan beskrivas som något annat än ett storslaget misslyckande,” skriver Jonathan Webb, forskare vid Nippon-institutet i artikeln. Befolkningskrisen har gett upphov till flera uppseendeväckande företeelser, som fått internationell uppmärksamhet. I flera japanska städer har myndigheterna arrangerat speed dating-evenemang för att få ensamstående japaner att hitta en partner, med förhoppningen att detta ska generera fler barn. – När man tänker på hur man ska förhindra en minskande befolkningen, kan ingenting börja utan giftermål, sade Kazuhiko Suzuki, kommunpolitiker i Ishioka till CNN vid ett speed dating-evenemang som slutade med att åtta par hade bildats. I mars uppmärksammade nyhetsbyrån Bloomberg det faktum att många brott begås av åldrande japanska kvinnor. I Japans fängelser är en femtedel av de kvinnliga internerna över 65 år. De har ofta dömts för mindre brott som snatteri. Enligt Bloomberg lever 40 procent av de japanska kvinnliga pensionärerna ensamma, med lite kontakt med sina släktingar. Nära hälften av de åldrande japanska kvinnorna lever i fattigdom. Att begå brott blir därför ett sätt att få tak över huvudet och vård. Livia Oláh menar att japanernas ökande medelålder börjar bli ett stort samhällsproblem. I Japan läggs mycket av ansvaret för att vårda de äldre på familjerna och barnen. Och när den yngre befolkningen krymper ökar bördan på dem. – Det krävs stora socialpolitiska reformer som förr eller senare kommer att tvingas fram om Japan vill hålla sin ledande ekonomiska position. – Det är alltid bättre att resonera kring ekonomi eftersom politikerna förstår när man pratar om pengar, kanske mer än när man pratar om befolkning och välmående, säger Livia Oláh. Grafiken bygger på statistik från 2012.


Summary: DN DEBATT 17/6. Arbetskraftsinvandrarna tar inte våra jobb och de sänker inte våra löner. Socialdemokraternas argument mot arbetskraftsinvandring håller inte. I själva verket skulle det vara mycket skadligt för de svenska företagen och den svenska ekonomin att riva upp dagens modell, skriver Caspian Rehbinder och Karin Svanborg-Sjövall, Timbro.

I april presenterade Socialdemokraterna ett reformpaket för att riva upp den svenska modellen för arbetskraftsinvandring. Dagens system har gjort det möjligt för arbetsgivare och arbetstagare från hela världen att bidra till värdeskapande i Sverige. Socialdemokraterna vill i stället återinföra en arbetsmarknadsprövning där en myndighet avgör om arbetsgivare verkligen är i behov av kompetens från andra länder. Det visar på en statisk och förlegad bild av jobbskapande. Också vissa borgerliga röster har på senare tid uttalat skepsis mot lågkvalificerad arbetskraftsinvandring. Varför ska vi låta personer från andra länder utföra jobb när en stor grupp lågutbildade flyktingar står utanför arbetsmarknaden? I en ny rapport från Timbro visar vi dock att de vanligaste argumenten mot arbetskraftsinvandring inte håller för närmare granskning. 1. Arbetskraftsinvandrarna tar inte våra jobb. Socialdemokraterna menar att jobben ska gå till dem som redan är här. Argumentet bygger både på överdrivna siffror och felaktiga antaganden om arbetsmarknadens funktion. Forskning visar att de nyanländas integration inte försvårats av hur många som fått asyl – även om de är många gånger fler än arbetskraftsinvandrarna. Även om volymeffekterna skulle visa sig vara större efter 2015 är det mycket svårt att tro att arbetskraftsinvandrarna skulle förhindra integrationen av nyanlända flyktinginvandrare. Enligt S skulle många tusentals arbeten frigöras med en mer restriktiv arbetskraftsinvandring, men det rör sig inte om mer än 1 000 arbetstillstånd som 2017 gick till yrken med låg konkurrens om jobben, alltså överskottsyrken. Det är också feltänkt att låta myndigheter pröva behovet av en anställning. Det är den enskilde arbetsgivaren som har bäst kunskap om vilka rekryteringsbehov som finns i den egna verksamheten – inte en byråkrat på Arbetsförmedlingen. I debatten underskattas ständigt den specialiseringsnivå som ofta krävs även för så kallade enkla jobb. Tar man bort möjligheten till arbetskraftsinvandring kommer många jobb inte att bli av. En arbetsmarknadsprövning skulle innebära en stelare, krångligare och sämre arbetsmarknad. 2. Arbetskraftsinvandrarna sänker inte våra löner. Trots att Sverige anses ha ett av världens mest liberala system för arbetskraftsinvandring är arbetskraftsinvandrarna en mycket liten del av arbetsmarknaden – ungefär 0,3 procent av arbetskraften. För att få ett jobb krävs lön och villkor som följer de svenska kollektivavtalen. Ett tillskott på 0,3 procent av arbetskraften till kollektivavtalsenliga löner leder inte till lönedumpning, vilket även LO-ekonomer har konstaterat. Forskning på bland annat dansk data visar också att invandring kan innebära en förbättring för den inhemska befolkningen genom en omstrukturering av arbetsmarknaden. När lågutbildade invandrare kommer in på arbetsmarknaden får inrikes födda högre produktivitet, vilket gör att lönerna och sysselsättningen ökar. Effekten är liten, men det finns inga skäl att tro att arbetskraftsinvandringen skulle sänka några löner. 3. Arbetskraftsinvandrarna kostar inte pengar. Ett tredje argument som ibland även hörs från höger är att arbetskraftsinvandringen, i alla fall den lågkvalificerade, skulle vara en ekonomisk börda. Ingenting tyder dock på att det stämmer. När migrationen till Sverige dominerades av arbetskraftsinvandring var invandringen en nettovinst för offentliga finanser, enligt beräkningar från ekonomiprofessorn Jan Ekberg, även om arbetskraftsinvandringen främst bestod av personer i lågkvalificerade yrken. Den låga sysselsättningen bland flyktingar gör att den invandringen som helhet medför större kostnader än intäkter. Men vid en sysselsättningsgrad på över 72 procent skulle balansen vända enligt uträkningar av Ekberg – och i princip 100 procent av arbetskraftsinvandrarna är sysselsatta. Däremot har de anhöriga låg sysselsättning, men även med dem inräknade är den offentligfinansiella effekten av allt att döma försumbar. Bristen på heltäckande offentliga beräkningar kan inte i sig anföras som argument för att riva upp hela det nuvarande systemet. Och även om en sådan skulle visa på en marginell kostnad – vilket verkar osannolikt – måste detta vägas mot alternativkostnaderna för att göra en av världens stelaste arbetsmarknader ännu mer sluten. 4. Arbetskraftsinvandrare utnyttjas inte systematiskt. Det fjärde påståendet vi granskar är att arbetskraftsinvandrare skulle vara utsatta för fusk, utnyttjande och felaktigheter i systemen. Inget regelverk är immunt mot missbruk, men det finns i dag inga tecken på att detta skulle vara ett omfattande problem. Ofta hänvisas till effekterna från när systemet var nytt, utan att ta hänsyn till effekten av de nya regler och den skärpta tillämpning som infördes 2011–2014. Att peka på enstaka fall och dra de mest långtgående slutsatserna – inte regelförändringar för att minska missbruket, utan en omvälvning av hela systemet – tyder på att det snarare är invandringen än missbruket som man vill stoppa. Att riva upp den svenska modellen för arbetskraftsinvandring skulle vara mycket skadligt. Det generella systemet tjänar Sverige väl, det ger en unik och välfungerande öppenhet mot omvärlden, underlättar kompetensförsörjning för företagen och bidrar till ekonomisk tillväxt. Skulle alla – redan krångliga – rekryteringar av personal från länder utanför EU också behöva prövas av Arbetsförmedlingen, skulle många företag få svårare att hitta rätt kompetens, arbetsmarknaden skulle bli mindre smidig och produktionen lägre. Socialdemokraterna har en lång historia av att motsätta sig arbetskraftsinvandring, av både strategiska och ideologiska skäl. Men argumenten håller inte i sak. Nu riskerar företag att ställas utan den kompetens de behöver och rekryteringskanaler att strypas, utan nytta och på osaklig grund. Det finns problem med långa handläggningstider, kompetensutvisningar och byråkratiskt krångel. Systemet är inte perfekt. Men den svenska modellen för arbetskraftsinvandring ska utvecklas, inte avvecklas. Socialdemokraternas långtgående begränsningar av arbetskraftsinvandringen skulle vara ett hårt slag mot många företag och mot Sveriges ekonomi. 17 juni 2018 Debattartikel Caspian Rehbinder och Karin Svanborg-Sjövall, Timbro: ”Ohållbara argument mot arbetskraftsinvandring” Repliker Markus Pettersson (S), facklig-politisk sekreterare: ”Jobb i Sverige ska gå till arbetskraft som finns här” Slutreplik från Caspian Rehbinder och Karin Svanborg-Sjövall, Timbro: ”Även ’enkla jobb’ kan vara högspecialiserade” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Tala engelska borde räcka för att få jobb som svetsare

Summary: Det är fel att flytande är ett krav i yrken där det råder stor brist på arbetskraft. Det är få människor i Sverige som inte kan kommunicera hjälpligt med någon som talar engelska.

Ett flertal företag har de senaste månaderna gått ut i medier med att de har svårigheter att rekrytera personal. Personligen anser jag att många av dessa företag helt enkelt har sig själva att skylla. Min blivande make, vi gifter oss i juli i år, har varit i kontakt med otaliga företag och sökt jobb som han är väl kvalificerad för. Han har ännu inte lyckats, av den enkla anledningen att hans modersmål är engelska. I sitt hemland (USA) är han licensierad svetsare – en licens som är giltig världen över. Migrationsverket har en lista över yrken där det råder stor brist på arbetskraft. Där nämner de bland annat svetsare, vissa byggnadsarbetare samt anläggningsarbetare. Min blivande man har arbetat som svetsare i 17 år, inom byggbranschen i 10 år och även kört anläggningsmaskiner i 6 år. Ändå så blir han nekad jobb för att han – än så länge – enbart talar engelska. Företagare säger att det råder stor brist på personal. För att hitta en lösning på detta problem kan det vara dags för företagen att tänka om. Måste flytande svenska i tal och skrift vara ett krav i yrken där det råder stor brist på arbetskraft? Det är få människor i Sverige som inte kan kommunicera hjälpligt med någon som talar engelska. Om det är stor brist på arbetskraft inom vissa yrken, borde man väl som företagare/arbetsgivare ha ett intresse av att möta kunniga och kompetenta arbetare, oavsett varifrån de kommer? Utan arbetskraft – inget företag och därmed ingen vinst för företagarna. Det kommer även påverka Sveriges ekonomi negativt i längden.


Summary: REPLIK DN DEBATT 9/6. Nobelstiftelsens ordförande och vd hävdar att det finns ett stort stöd bland stockholmarna för Nobel Center på Blasieholmen. Men den undersökning som finns på stiftelsens hemsida kan inte alls tolkas så. Tolkningen är ovärdigt en institution som ska vara en garant för vetenskap av högsta kvalitet, skriver docent Gösta Alfvén.

I syfte att övertyga allmänheten att stödet är brett för att uppföra ett Nobel Center på Blasieholmen skriver Nobelstiftelsens ordförande Carl-Henrik Heldin och dess vd Lars Heikensten så här: ”I en nyligen genomförd opinionsundersökning är mer än dubbelt så många stockholmare positiva som negativa till ett Nobel Center på Blasieholmen.” Ingen referens är angiven. Men det finns god anledning att tro att man syftar på en opinionsundersökning genomförd i april i år som finns presenterad på Nobelstiftelsens hemsida. Men denna studie ger inte belägg för ett brett stöd. Tvärtom. Totalt deltog 1.259 personer som har svarat på en enda fråga: ”Är du positiv eller negativ till planerna på ett Nobel Center?” Av dessa var blott 470 personer bosatta i Stockholms län, som innefattar 26 kommuner mellan Norrtälje i norr och Södertälje i söder, Nynäshamn i öster och Sigtuna i väster samt flera miljonprogramsområden. Studien var inte specifikt riktad till människor bosatta i Stockholms stad, som man invaggas att tro. I Stockholms län var 15 procent mycket positiva, 29 procent positiva, sammanlagt 44 procent. Ganska negativa och mycket negativa var 21 procent. Övriga var varken positiva eller negativa eller svarade vet ej. Att mindre än hälften av de tillfrågade är för ett Nobel Center förtiger sålunda Nobelstiftelsens företrädare i sin presentation. Man låter påskina att undersökningen gäller inställningen till ett Nobel Center på Blasieholmen. Men den frågan är inte ställd. Nobel Centers placering på Blasieholmen nämns under rubriken Information ”… Nobel Center ska byggas på Blasieholmen i centrala Stockholm. Om det inte byggs på den platsen är det inte troligt att Nobel Center kommer att realiseras inom de närmaste decennierna.” Varför detta hot vars grund är svårbegripligt? Vetenskapliga krav på redlighet i en presentation av en opinionsundersökning infrias sålunda inte. Tvärtom är den av det slag som man finner i billiga reklamkampanjer och ovärdig en institution som ska vara en garant för vetenskap av högsta kvalitet. Att skada Nobels namn, Nobelpriset och Nobelkommittén är särskilt allvarligt i tider då Nobelstiftelsens anseende redan är anfrätt av tidigare skandaler. 9 juni 2018 Debattartikel Carl-Henrik Heldin, ordförande Nobelstiftelsen och Lars Heikensten, vd Nobelstiftelsen: ”Domstolens skäl att säga nej till Nobel Center håller inte” Repliker Kerstin Dahlbäck, författare och litteraturvetare: ”Nobelstiftelsen bortser helt från den estetiska aspekten” Björn Hasselgren, teknologie doktor, senior fellow, Timbro: ”Rättsprocessen tynger Nobels varumärke” Gösta Alfvén, docent vid Karolinska Institutet: ”Vilseledande om stödet för Nobel Center” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Välkommen till Sverige – ett ofattbart konstigt land

Summary: I stället för att diskutera lösningar på hur man får fram billiga lägenheter och enklare jobb kommer många att skylla allt på dig som är flykting. Sverige är ett ofattbart konstigt land.

Välkommen till Sverige! Sverige är ett fint land. Våra politiker välkomnar alla flyktingar. Tidigare alltså. Samma politiker som välkomnade dig anser att vi inte ska betala för höga hyror. Därför är hyrorna konstgjort låga, och få lägenheter har byggts de senaste 30 åren. I stället kan ett par med utflugna barn bo kvar hur länge som helst i en innerstadslägenhet med några rum för mycket med låg hyra. Samma politiker som välkomnade dig anser att man ska betala en hög skatt när man byter bostad. Därför sitter ensamma gubbar i stora villor i Nacka. Det blir billigare för dem att bo kvar än att sälja och betala skatten. Bara den som känner någon som känner någon kan skaffa en billig lägenhet. Samma politiker som välkomnade dig anser att arbeten med låga löner inte är något att ha. Därför finns det bara högkvalificerade arbeten som kräver perfekt svenska och svenskt gymnasiebetyg. Bara den som känner någon som känner någon kan skaffa ett enkelt jobb. Samma politiker som välkomnade dig anser att det är normalt att vänta 1-2 år innan du får flyktingstatus. Det kan jag inte riktigt förklara. Att klaga hjälper inte. Så gör man inte i Sverige. Två tredjedelar som röstat på ditt inlägg på DN Åsikt håller inte med dig. Men jag är ledsen över din situation. Utan att veta om det, och helt utan egen skuld, är du det största diskussionsämnet inför valet i Sverige i höst. I stället för att diskutera lösningar på hur man får fram billiga lägenheter och enklare jobb kommer många att skylla allt på dig. Sverige är ett ofattbart konstigt land.


Fel att beskriva berömda vetenskapsmän som ateister

Summary: Påståendet att berömda vetenskapsmän som Albert Einstein var ateister är falskt. Tro och vetenskap är inte varandras motsatser.

I sitt inlägg på DN Åsikt till försvar för ateismen utgår Thomas Alm från att vetenskap står i motsatsförhållande till den irrationella och ologiska kristna tron. Jesus är en sagofigur och Gud existerar inte, hävdar Alm och ställer sig sida vid sida med den berömde vetenskapsmannen Albert Einstein som var ateist. Därför avstår Alm från bön under nationaldagsfirandet. Till att börja med är Alms framställning en smula rörig. Vetenskap brukar premiera både ordning och precision. Ett betydligt större problem är att Einstein, som är Alms huvudnummer, inte var ateist. Einstein kritiserade den probabilistiska utgångspunkten i kvantmekaniken med orden ”I, at any rate, am convinced that he is not playing dice” (Cox & Forshaw, 2011, sid 43). På en fråga om Einstein var panteist, svarade han: ”Your question is the most difficult in the world. It is not a question I can answer simply with yes or no. I am not an Atheist. […] We see a universe marvelously arranged, obeying certain laws, but we understand the laws only dimly. Our limited minds cannot grasp the mysterious force that sways the constellations.” (G.S. Viereck, 1930, sid 372-373) Det här är inte den Einstein som beskrivs av Alm. I själva verket hävdade Einstein också att religiös tro, trots sina brister, är en bättre utgångspunkt än ateismen. Det finns fler exempel. Galileo Galilei, en annan berömd vetenskapsman, hamnade i konflikt med katolska kyrkan för sin tes att jorden kretsar kring solen men förblev praktiserande katolik även under husarrest. När Galilei ställdes inför inkvisitionen den 22 juni 1633, vädjade han och sa att han var och skulle förbli en god katolik oavsett vad hans fiender hävdade. Berömda vetenskapsmän som Galilei och Einstein var inte ateister. Tro och vetenskap är inte varandras motsatser. Alms slutsats (att eftersom berömda vetenskapsmän är ateister så bör heller inte vi be böner och vara kristna) saknar därför grund. Det som återstår av Alms argument är bara hans egna starka men felgrundade ateistiska åsikter. Det är intressant att Alm avstår inte bara från bön på nationaldagen. Han avstår också från själva nationaldagen. Därmed verkar det som om Alm inte bara är ateist utan kanske även solipsist.


”Orealistiska förslag präglar den svenska asyldebatten”

Summary: DN DEBATT 12/6. Den svenska debatten kring flyktingpolitik saknar realism när det gäller vad som kan och bör göras. Det finns ingen motsättning mellan asylrätten och idén om ett kvotsystem, tvärtom är asylrätten en förutsättning. En möjlighet för att reformera den globala flyktingpolitiken är att skilja på asylsökarland och bosättningsland, skriver forskaren Clara Sandelind.

Debatten om flyktingpolitik har delats in i de som försvarar asylrätten och de som hellre vill se ett kvotsystem. Detta är en falsk motsättning. Ett kvotsystem förutsätter en asylrätt. Missuppfattningar som denna gör att debatten saknar en realistisk bild av vad som kan och bör göras. Det pågår just nu ett enormt arbete inom FN för att reformera flyktingpolitiken globalt. Få svenska debattörer verkar bry sig. Förvisso inger inte FN:s nya förslag hopp om några drastiska förändringar, men lösningen på dagens problematik måste i slutändan vara global. Globala lösningar är inte orealistiska. Världen har tidigare lyckats tidigare. Mellan 1975–1995 vidarebosattes till exempel 1,3 miljoner indokinesiska flyktingar genom ett kvotsystem, de flesta under en mycket kortare initial period. Att replikera sådana insatser bygger inte på att avskaffa asylrätten. Vi kommer dock heller ingen vart med mantrat att asylrätten ska ”respekteras”, samtidigt som det blir svårare för människor att söka skydd i praktiken genom alltmer stängda gränser. FN:s flyktingkonvention är fullt kompatibel med ett globalt flyktingkvotsystem. Asylrätten ger en rätt att söka asyl, det vill säga att få sin flyktingstatus prövad, samt en rätt emot refoulement, alltså emot att bli sänd tillbaka till livsfara eller förföljelse. Den ger inte en rätt att bosätta sig i det land man sökt asyl. Det är fullt möjligt inom ramen för flyktingkonventionen för ett land att ta emot en asylansökan, avgöra flyktingstatus och sedan vidarebosätta personen i fråga i ett tredje land. De som vill avskaffa asylrätten måste svara på om de vill avskaffa principen om non-refoulement. Den principen är inte bara grundbulten i asylrätten, utan betraktas även som internationell sedvanerätt. Även länder som inte skrivit under flyktingkonventionen förväntas följa den. Är asylrättsmotståndarna beredda att skicka flyktingar tillbaka till Syrien? Det är också populärt att vilja hjälpa flyktingar ”på plats”. Vilken plats? Det blir svårt att diskutera konstruktiva lösningar på flyktingproblematiken med detta slarviga språkbruk. Om man menar i länder som gränsar till konfliktområden så måste man ju fråga dessa länder först. De är inga naturliga uppsamlingsplatser, utan är riktiga länder, med en riktig politisk och ekonomisk verklighet att ta hänsyn till precis som i Sverige. Hur vill man förhandla med dessa länder för att de ska ta ett ännu större ansvar än vad de redan gör? Om ”på plats” är ett FN-drivet flyktingläger så missar man över två tredjedelar av alla flyktingar som inte bor i läger. Det är inte så att flyktingar bara sitter och väntar på att svenskar ska komma och rädda dem. Flyktingläger ligger dessutom också i länder. Återigen måste man förhandla. Den andra centrala frågan att ta ställning till är var flyktingar ska kunna söka asyl. Det måste vara möjligt att söka asyl någonstans, hur ska man annars kunna avgöra vilka som ska omfördelas i ett kvotsystem? Här förespråkas ofta en australiensisk modell, där asylsökare hänvisas till ”center” på Manusöarna och Papa Nya Guinea. Människor har i praktiken hållits i fängelselika förhållanden, med flera dödsfall och självmord som konsekvens. Ett av problemen har varit att Australien inte lyckats avtala med något tredje land om att ta emot de personer som har flyktingstatus. Eftersom de inte är välkomna i Australien har de fastnat. Lösningar måste vara multilaterala eller globala. Vad finns det då för förslag för att reformera den globala flyktingpolitiken? Ett är att skilja på asylsökarland och bosättningsland. Detta är i praktiken vad kvotsystemsförespråkarna vill, men de misstar sig när de tror att asylrätten är problemet. Det land man söker asyl i behöver inte vara det land man får uppehållstillstånd i. Detta förutsätter ett globalt omfördelningssystem eller avtal länder emellan. Globalt vore att föredra, men Sverige skulle redan nu kunna förhandla med enskilda länder. Det är till exempel denna åtskillnad mellan asylansökan och bosättningsland som är grunden för avtalet mellan EU och Turkiet. Fördelen med att ha en sådan åtskillnad globalt är, som den kanadensiske juridikprofessorn James Hathaway påpekat, att pengar som västländer lägger på att utreda asylansökningar kan användas mer effektivt i ett centraliserat system. Få personer lär ta sig hela vägen till Sverige om en asylansökan här inte per automatik ger uppehållstillstånd här. Detta är återigen vad kvotsystemsförespråkarna påpekat, men de utgår felaktigt från att det kräver att asylrätten avskaffas eller att det är något Sverige kan göra på egen hand. Sverige kan avtala med enskilda länder i avsaknad av ett globalt system, men då krävs att man följer vissa principer. I min egen forskning har jag poängterat att flyktingar måste ges tillgång till permanenta lösningar. Man måste ställa krav på att flyktingar kan bli en fullgod del av det nya samhället. Ett av de största problemen för dagens flyktingar är svårigheten att försörja sig i läger eller i städer där de bor tillfälligt. EU har förhandlat med Libanon och Jordanien om handelsfördelar i utbyte mot att flyktingar ges vissa ekonomiska rättigheter. Resultaten har varit blandade, men intentionen är riktig. Däremot är det problematiskt när dessa åtgärder sker på bekostnad av att västländer också tar emot flyktingar. En uppmärksammad bok skriven av två forskare vid Oxford förespråkade en sådan modell som ett slags universallösning. Men att ge flyktingar vissa rättigheter att arbeta är inget alternativ till långsiktiga lösningar, däremot kan det vara ett bekvämt sätt för västländer att avsäga sig ansvar. I stället bör det vara juridiskt bindande att ta emot kvotflyktingar. Detta bör kombineras med ekonomiska avtal och bidrag till länder som i praktiken kommer fortsätta att vara första asylland. Frivilligheten i dagens kvotsystem gör att flyktingmottagandet blir helt avhängigt dagspolitiska omsvängningar. Danmark har nyligen beslutat att inte ta emot några fler kvotflyktingar. USA, som främst tar emot kvotflyktingar snarare än spontana asylsökare, har drastiskt dragit ner sin kvot. Om ett lands flyktingkvot blir bindande kan man också överväga handel med flyktingkvoter. Många är obekväma med detta förslag. Finns tydliga krav på varje lands flyktingmottagande, som att ge permanenta uppehållstillstånd och fulla ekonomiska rättigheter från dag ett, kan jag dock inte se hur det skulle vara en försämring mot dagens system. Däremot skulle det kunna bidra till att resurser fördelas mer effektivt globalt. Alla lösningar måste dock inkludera flyktingar i beslutsprocesser. Deras önskemål om var de vill bo måste också tas i beaktande. Även om det viktigaste är att leva i säkerhet så får ett omfördelningssystem inte bli ett tyranni. 12 juni 2018 Läs fler artiklar på DN Debatt.


Summary: REPLIK DN DEBATT 9/6. Planerna på Nobel Center är en belastning för Nobelstiftelsens anseende. Tyvärr finns det efter den nu publicerade artikeln på DN Debatt anledning att ifrågasätta om stiftelsens nuvarande ledning kan fortsätta i sina roller eller om förtroendet är förbrukat, skriver Björn Hasselgren.

Mark- och miljödomstolen har underkänt den detaljplan för byggande av Nobel Center som Nobelstiftelsen önskar. Argumenten för att upphäva detaljplanen är starka och baseras på vetenskaplig grund, just det som Nobelstiftelsen är satta att bevaka. Stiftelsens ordförande och verkställande direktör framhärdar i sin ohållbara inställning till projektet. Nu måste man ställa sig frågan hur länge den nuvarande ledningen i Nobelstiftelsen ska tillåtas tära på Nobelprisernas varumärke. Uppgiften att förvalta Alfred Nobels efterlämnade arv och att dela ut priser till vetenskapliga prestationer utöver det vanliga är grannlaga. Den kräver att företrädarna för organisationen/stiftelsen innehar en personlig mognad, en klar etik och att stiftelsen i alla delar lever efter en agenda och tillämpar metoder i sin verksamhet som möter de krav som ställs på vetenskaplig verksamhet. Så har det också varit sett över tid. Men med agerandet omkring byggplanerna för Nobel Center har det nu gått riktigt fel. På flera plan. Det är med allvarligt beklagande man läser debattartikeln från Nobelstiftelsen. För det första: Mark- och miljödomstolens dom är grundad på uttalanden om riksintresset från de instanser i Sverige som har till uppgift att bevaka dessa intressen, bland annat statens expertmyndighet Riksantikvarieämbetet. Uttalandena från ämbetet, och flera andra klaganden och remissinstanser grundar sig på beprövad vetenskap och omfattande erfarenhet inom de aktuella områdena, kulturmiljö och bevarandefrågor. Att Nobelstiftelsen anser sig kunna vifta undan dessa instansers erfarenhet och kunnande så lättvindigt som görs i debattartikeln är stötande i allmänhet och allvarligt graverande för en institution med en så central ställning i det svenska vetenskapliga samfundet. Man häpnar över tilltaget och en undran väcks hur stiftelsen ser på andra vetenskapliga discipliner som på något sätt misshagar Nobelstiftelsen. För det andra. Nobelstiftelsen och dess husbolag har haft det dåliga omdömet att nyligen, mitt under den pågående rättsprocessen, då Mark- och miljödomstolen övervägde sitt domslut, gå ut med ytterligare information och beskrivningar av hur bra man anser att Nobel Center ska bli. Även detta agerande tyder på ett så bristande omdöme och bristande respekt för den behöriga gången i en rättsprocess att man bedrövas. Man måste helt enkelt ställa högre krav på Nobelstiftelsen än detta. För det tredje. Hela ärendet omkring tilldelning av tomtmark, utarbetande av detaljplanen och Stadens samt statens hantering bär tydliga tecken av en process som uppenbarligen inte i alla delar tål offentlighetens ljus. Blotta misstanken om att det skulle finnas något slags icke tillbörlig hantering i en process som gäller så centrala värden för Nobelstiftelsen borde får stiftelsen att dra öronen åt sig. Att man dessutom lierat sig med krafter i Stockholms Stadshus som i kommentarer till Mark- och miljödomstolens domslut uttalar sig raljant och nedsättande om både de klagande och domstolen är minst sagt oroande och bygger under bilden av det bristande omdömet hos stiftelsen. När man i media tar del av alla olika aspekter på krisen i Svenska Akademien bedrövas man över flera olika aspekter, alldeles oavsett vad som är sant och inte. Att Nobelstiftelsen vd uppträder som något slags moraliskt föredöme om hur verksamheter bör och ska bedrivas utifrån etiska utgångspunkter i fallet Svenska Akademien är synnerligen förvånande med tanke på den bristande etiska kompass som man själv tycks inneha i Nobelstiftelsen, när det gäller Nobel Center. Sverige och vetenskapssamfundet har haft stor nytta av det omdömesgilla sätt som Nobelstiftelsen över tid förvaltat minnet av Alfred Nobel och hans arv. Det vore att föredra att verksamheten kunde fortsätta med bevarat förtroende och anseende. Det är också helt i sin ordning att Nobelstiftelsen överväger sitt lokalbehov, även om man i allmänhet bör bedriva verksamheten med den största återhållsamhet. De nuvarande planerna på Nobel Center är en belastning för Nobelstiftelsens anseende. Tyvärr finns det efter den nu publicerade artikeln på DN Debatt anledning att ifrågasätta om stiftelsens nuvarande ledning kan fortsätta i sina roller eller om förtroendet är förbrukat. Dra genast tillbaka planerna på nuvarande Nobel Center med en placering på Blasieholmen. Ta ett steg tillbaka och agera med det omdöme, nyfikenhet inför andra än den egna åsikten och med den ödmjukhet som vi vill se Nobelstiftelsen inneha. Och som kännetecknar god vetenskap och forskning. Bidra inte till att tynga Nobels varumärke med en rättsprocess, om ett hus, som ytterligare skadar anseendet. 9 juni 2018 Debattartikel Carl-Henrik Heldin, ordförande Nobelstiftelsen och Lars Heikensten, vd Nobelstiftelsen: ”Domstolens skäl att säga nej till Nobel Center håller inte” Repliker Kerstin Dahlbäck, författare och litteraturvetare: ”Nobelstiftelsen bortser helt från den estetiska aspekten” Björn Hasselgren, teknologie doktor, senior fellow, Timbro: ”Rättsprocessen tynger Nobels varumärke” Gösta Alfvén, docent vid Karolinska Institutet: ”Vilseledande om stödet för Nobel Center” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Summary: REPLIK DN DEBATT 9/6. Det planerade Nobelhuset är kanske inte fult i sig – om smak ska man inte orda – men inplacerat på Blasieholmen är det ohyggligt. Och artikeln av Heldin och Heikensten förklarar inte varför huset ska ligga på Blasieholmen, skriver Kerstin Dahlbäck, författare och litteraturvetare.

Det var med ett leende jag läste Carl Henrik Heldins och Lars Heikenstens (H&H) artikel om Nobelhuset. Den är ett exemplum på bedräglig argumentation med ett blomsterprytt språk som ska förvilla läsaren – som förutsätts vara ”lättledd och lätt bortledd”. Tonen i artikeln är von oben och förrädiskt förlöjligande gentemot Mark- och miljödomstolens beslut. Som långvarigt verksam inom akademien vet jag att man hellre än att se till det explicita i en text bör uppmärksamma det implicita, det som inte sägs. Där finns oftast pudelns kärna. H&H:s artikel tar inte upp det helt avgörande i kritiken mot deras planerade Nobelhus: den estetiska aspekten. Det dominanta huset är av en storlek som för tanken till Sovjetstatens ”gåvor” till sina undertryckta randstater i form av överdimensionerade husbyggen, som dessa inte ville ha. Det skall placeras på en av de mest ömtåliga platserna i Stockholms innerstad, riva upp en miljö, som tecknar Stockholms historia också ur ett folkligt perspektiv. Det planerade Nobelhuset är kanske inte fult i sig – om smak ska man inte orda – men inplacerat på Blasieholmen är det ohyggligt. Folk i gemen känner nog inte med Lundbergföretagen men de reagerar starkt på förfulandet av stadsbilden, där den är som vackrast. Det är en katastrof för Stockholm, som är ett riksintresse. Som ung fick jag rådet av ministern Bengt Göransson att läsa utredningar baklänges och därmed inte utsätta mig för utredarens eventuella övertalningsförmåga. Det är ett gott råd: H&H överöser Nobelstiftelsen och det planerade Nobel Center med honnörsord, artikeln är en panegyrik över H&H själva. Men argumenten förklarar inte varför huset ska ligga på Blasieholmen. Att Svenska Akademien, som delar ut Nobelpriset i litteratur, imploderat inverkar på Nobelprisets rykte. Borde inte Nobelstiftelsen efter allt som hänt vara litet försiktig, vara ”öppen”, ett av H&Hs honnörsord och ta till sig av kritiken. Citatet från Richard Henderson är en naturlig artighet som tillkommer en pristagare. H&H poängterar att det planerade Nobelhuset ska vara ”publikt” , de betar kroken med ord som ”välkomna” alla, ”allmännyttigt” , ”framåtblickande”, ”modernt”, ”innovativt”, ”internationellt” etcetera, etcetera. Men varför då forsla publiken från Nacka – eller Kista, Huddinge och Järfälla? Eller från trakten kring Brunnsviken, där unga och äldre studerar och forskar? Varför inte lägga huset närmare dem man vill locka dit? Och hur kan man påstå att Nobelhuset ”stolt står upp för betydelsen av kunskap, fakta, empiri och vetenskap”, när den process som Nobelstiftelsen drivit kantats av beslut och remissinstanser som avrått och sagt nej, det vill säga det hus Nobelstiftelsen planerar att bygga på Blasieholmen kommer att bli sinnebilden för faktaresistens och kunskapsförakt. 9 juni 2018 Debattartikel Carl-Henrik Heldin, ordförande Nobelstiftelsen och Lars Heikensten, vd Nobelstiftelsen: ”Domstolens skäl att säga nej till Nobel Center håller inte” Repliker Kerstin Dahlbäck, författare och litteraturvetare: ”Nobelstiftelsen bortser helt från den estetiska aspekten” Björn Hasselgren, teknologie doktor, senior fellow, Timbro: ”Rättsprocessen tynger Nobels varumärke” Gösta Alfvén, docent vid Karolinska Institutet: ”Vilseledande om stödet för Nobel Center” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Bostadssituationen för nyanlända ett dåligt skämt

Summary: Som nyanländ med tre barn måste jag ha någonstans att bo. Det är orimligt att man på två år ska lära sig svenska, hitta ett jobb och en bostad när man måste stå minst sex år i bostadskö för att få bo i en hyreslägenhet.

Att få en lägenhet är mycket svårt även för dem som är födda i Sverige, speciellt svårt i stora städer och svårast i Stockholmsområdet. Om det är svårt för svenskar kanske man kan förstå hur svårt det är för nyanlända? Nyanlända, som har flytt från Syrien på grund av kriget, tvingades att lämna allt som de hade: familj, hem, jobb, skolor, bil och alla sina tillhörigheter. De kom till Sverige med en enda dröm, en trygg plats för dem och deras barn. De fick vänta mer än ett år för att få uppehållstånd i Sverige. En lång, tråkig och förlorad tid när de inte kunde göra något annat än att sitta och vänta och låta tiden gå. Efter att ha fått uppehållstånd tvingades de att flytta till nya platser för att börja studera svenska och bli integrerade i det svenska samhället. I Nacka förväntar sig kommunen att nyanlända på bara två år ska lära sig svenska, hitta jobb och lägenhet. Är det ett skämt? Jag tror att politikerna måste sätta sig in mer i de nyanländas situation. Även om man lärt sig svenska på två år är det fortfarande svårt att få jobb. Man får kanske får ett tillfälligt jobb, men inte en permanent anställning. För att få hyra en lägenhet måste man ha fast jobb och en viss inkomst. Ibland känner jag att vi snurrar runt i en ond cirkel. Man måste tala svenska för att få ett jobb och man måste ha fast adress för att kunna söka jobb. För att kunna uppnå detta är det absolut viktigaste att man har en egen lägenhet. Jag pratar svenska och jobbar deltid som lärarassistent i en skola och står i kö i fyra bostadsförmedlingar i Stockholmsområdet. Men man behöver stå i minst sex år i bostadskö och ha ett fast jobb för att få hyra en lägenhet. Att lämna Nacka nu och flytta till annan plats skulle betyda att vi måste börja om från början igen. Vi måste också tänka på barnen, som flyttat till ett nytt land med ett nytt språk. De kämpade hårt för att känna sig hemma under sitt första år när vi bodde i Göteborg. Då vi fick uppehållstillstånd blev de tvungna att flytta igen till en annan stad och fick om igen börja i en ny skola och skaffa nya vänner. Hur kan man berätta för dem att de måste flytta igen? Jag inser att bristen på lägenheter är ett problem i Stockholmsområdet. Kön på Bostadsförmedlingen i Stockholm ökade under 2017 med drygt 40.000 personer. Stockholmsområdet har landets längsta bostadsköer, 2016 ökade den genomsnittliga kötiden i länet till nio år för att få en lägenhet, men om det är så svårt för svenskarna som pratar svenska och har släktingar, vänner och jobb och känner till alla regler, hur svårt är det då inte för nyanlända? Sverige är ett stort land, och det finns många alternativ som man kan välja mellan, men vi valde inte att komma till Nacka. Migrationsverket och Arbetsförmedlingen bestämde att vi skulle flytta hit. Varför valde de Nacka kommun när vi inte får och kan fortsätta att bo och leva här? Det känns som om vi är fortfarande är på flykt. Jag, som mor till tre barn, önskar bara att få en lägenhet där vi kan bosätta oss och påbörja ett tryggt och varaktigt liv. Jag skulle då kunna fortsätta att plugga till lärare och hitta ett fast jobb och sedan känna att mina barn får en rättvis chans, en likadan chans som andra barn har i Sverige. Tycker ni att det här är en för stor dröm? DN gjorde tidigare i år en större genomgång av bostadssituationen för de nyanlända i Stockholm län. Ett reportage visade att situationen på Lidingö är liknande den i Nacka.


Summary: DN DEBATT 11/6. De stora bankerna har ett särskilt ansvar för tillgången till kontanter i samhället. Vi är eniga om att de banker som erbjuder betalkonton och har en inlåning från allmänheten på över 70 miljarder kronor ska vara skyldiga att tillhandahålla kontantuttag och dagskassehantering i hela Sverige, skriver Riksbankskommittén.

Kontanter är fortfarande viktiga för en betydande del av Sveriges invånare, föreningar och småföretag. Riksdag och regering behöver i god demokratisk ordning och med tillräckligt beslutsunderlag ta aktiv ställning till kontanternas roll i ett längre tidsperspektiv. Kontanterna kan inte tillåtas avvecklas av privata aktörer innan ett sådant ställningstagande görs. Därför föreslår en enig Riksbankskommitté att de stora bankerna ska ges ett ansvar att säkerställa rimlig tillgång till tjänsterna kontantuttag och dagskassehantering i hela Sverige. Utvecklingen mot minskad kontantanvändning går fort i Sverige. I ett internationellt perspektiv är vi i det närmaste unika sett till hur lite kontanter som cirkulerar i samhället och den låga andelen kontanta betalningar i handeln. Tillgången till kontanttjänster, i form av möjligheten till insättning på och uttag från bankkonton, har försämrats de senaste fem åren, bland annat till följd av att antalet bankkontor med kontantservice har mer än halverats sedan 2011. Denna utveckling har främst drivits av de stora bankerna. Vi i Riksbankskommittén anser att den fortsatta utvecklingen av tillgången till kontanter i samhället bör ske under kontrollerade former så att allmänhetens och samhällets behov av kontanter tillgodoses. I vårt delbetänkande Tryggad tillgång till kontanter (SOU 2018:42) som publiceras i dag föreslår vi därför att banker, som erbjuder betalkonton och har en inlåning från svensk allmänhet på över 70 miljarder kronor, ska vara skyldiga att tillhandahålla kontantuttag och dagskassehantering i en sådan utsträckning att det finns en rimlig tillgång till dessa tjänster i hela Sverige. Storleksgränsen innebär att endast banker med nationell täckning och som är systemviktiga för kontantkedjan omfattas av de föreslagna kraven. Rimlig tillgång innebär att runt 99 av 100 svenskar ska ha högst 25 kilometer till närmaste plats för såväl kontantuttag som dagskassehantering. Det innebär en viss ambitionshöjning jämfört med tillgången i dagsläget. Kraven tar inte hänsyn till hur tjänsterna erbjuds. Det står bankerna fritt att välja hur de vill erbjuda tjänsterna, över disk eller via uttagsautomater, och om de vill erbjuda tjänsterna i egen regi eller genom ombud. Öppettider och priser för tjänsterna måste också vara rimliga. Vi anser att de stora bankerna har ett särskilt ansvar för tillgången till kontanter i samhället. De är helt centrala som förmedlare av betalningar och krediter. Det är därför inte rimligt att de helt kan frånsäga sig ansvaret att hantera kontanter, särskilt mot bakgrund av att det är ett lagligt betalningsmedel. Vidare måste bankkonton vara användbara för alla bankkunder, även för de personer, föreningar och företag som har behov av kontanter. Omvandlingen av betalmarknaden går fort, med nya lösningar för att genomföra betalningar. Det finns fördelar med denna utveckling ur ett samhällsekonomiskt perspektiv. Vi ser positivt på teknisk utveckling, men kontanter är fortfarande ett viktigt betalningsmedel för en betydande del av befolkningen. Det finns i dag runt en miljon svenskar som står utanför det digitala samhället, bland annat vissa äldre, nyanlända och personer med funktionsvariationer. Kontanter kan också bidra till att minska samhällets sårbarhet vid kriser och kan ge ett bättre integritetsskydd. Riksdagen beslutade 2007 att alla i samhället ska ha tillgång till grundläggande betaltjänster till rimliga priser. Det gäller bland annat kontantuttag och hantering av dagskassor för föreningar och företag. Dessa tjänster är en nödvändig förutsättning för att kontanterna ska kunna cirkulera i samhället och fungera som betalningsmedel. Tillgången till kontanttjänster är i dag sämst i glesbygdsområden. Berörda myndigheter, företag och experter som vi har träffat är eniga om att det finns en stor risk att kontantuttag, dagskassehantering, och kontanttransporter inom en snar framtid inte kommer att kunna upprätthållas på kommersiell grund i stora områden i Sverige. En fortsatt snabb avveckling av kontanttjänsterna skulle drabba vissa människor, föreningar och småföretagare hårt och underminera kontanternas ställning som betalningsmedel. I en nyligen genomförd undersökning ansåg en stor majoritet av svenskarna, 68 procent, att kontanter bör finnas kvar som betalningsmedel. Utvecklingen för kontanterna i samhället bör inte gå snabbare än att vi i god demokratisk ordning och med ett tillräckligt beslutsunderlag kan ta ställning till vilka statliga betalningsmedel som bör finnas i framtiden. För ett sådant ställningstagande behövs analyser inom bland annat följande områden: • Kontanternas roll för samhällets krisberedskap. • Om en digital centralbanksvaluta, i form av en e-krona, kan vara ett fullgott alternativ till kontanter. • På vilket sätt vi säkerställer ett högt förtroende för betalningssystemet. • Centralbankspengars roll i en tid av tekniskt driven omställning. Kontanterna och en fungerande kontantinfrastruktur får inte tillåtas försvinna innan ställningstaganden inom dessa områden kan göras. Utformningen av de föreslagna kraven stimulerar samarbete, eftersom bankerna inte kan drabbas av sanktioner så länge som det totalt sett finns en rimlig tillgång på kontantuttag och dagskassehantering i Sverige. Uppnås inte kraven drabbas bankerna av ekonomiskt kännbara sanktioner. Ju mindre en enskild bank bidrar till tillgången till kontanttjänster desto högre sanktioner och ju större banken är, desto högre sanktioner. Befintliga statliga insatser för att främja tillgången till grundläggande betaltjänster kompletterar lagkraven men insatserna behöver intensifieras. Vi bedömer också att Riksbanken i lag bör ges ett övergripande ansvar för kontanthanteringen i samhället. Hur detta ansvar ska se ut i detalj återkommer vi till i vårt slutbetänkande. Med våra förslag kommer de stora bankerna att tvingas att ta sitt ansvar gentemot sina kunder och samhället när det gäller tillgången till kontanter men de ges samtidigt stora frihetsgrader för hur de tar detta ansvar. Våra förslag gynnar främst människor och företag i glesbygd. Vidare gynnas äldre och personer med funktionsvariationer eftersom många i dessa grupper har problem med digitala betalningar. Genom kraven bedöms också den svenska kontantkedjan bli mindre sårbar. Kostnaderna bedöms bli mycket begränsade för bankerna, totalt 8–15 miljoner kronor per år sammanlagt för de sex banker som bedöms komma att omfattas av kraven. Kommitténs förslag innebär också att staten stärker sin roll för att förbättra tillgången till kontanttjänster i hela landet. Delbetänkandet överlämnas Måndagen den 11 juni klockan 09.00 överlämnas Riksbankskommitténs delbetänkande SOU 2018:42 ”Tryggad tillgång till kontanter” till finansmarknadsminister Per Bolund.  11 juni 2018 Debattartikel Riksbankskommittén: ”Stora banker skyldiga att se till att det finns kontanter” Repliker Nina Wenning, vd på Bankomat AB: ”Löser inte behovet av kontanter i en kris” Hans Lindberg, vd Svenska Bankföreningen: ”Förslaget om kontanthantering strider sannolikt mot EU-rätten” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Kristersson saknar såväl kanter som konturer

Summary: DN 10/6 2018. Ulf Kristersson skulle förmodligen bli en resonerande statsminister. Men han är inte alltid tydlig var han själv landat. Var går hans gräns i reformarbetet, för regeringsunderlaget och landet?

Hur skulle Ulf Kristersson bli som statsminister? Moderatledarens erfarenheter, karaktärsdrag och övertygelser kan få betydelse för Sveriges framtid. Ulf Kristersson har varit politiker i stort sett hela sitt vuxna liv. Under sin resa har han förlorat ordförandeklubban i ungdomsförbundet till Fredrik Reinfeldt för att många år senare bli socialförsäkringsminister i densammes regering. Han har varit kommunalråd i både Strängnäs och Stockholm och suttit länge i riksdagen. En gedigen meritlista, således. Men betydelsefulla reformer eller beslut som bär Ulf Kristerssons signatur lyser med sin frånvaro. Som person framstår Ulf Kristersson som resonerande, ödmjuk och sympatisk. Ett soligt leende är inte långt borta och han är ingen slugger i debatter. Han efterlyser aktivt ett vuxet samtal. Gott så. Men han är samtidigt vag. I Karin Erikssons porträtt av honom i lördagens DN lämnar han ett stort tolkningsutrymme vad han egentligen menar. Det finns inga kanter någonstans. Han är ingen Winston Churchill eller Margaret Thatcher direkt. Snarare är han lik Angela Merkel, en pragmatiker som många gånger varit svår att förutspå men som behållit makten länge. Hon påverkar färdriktningen för dagens Europa. De två förstnämnda förändrade historien. Det för oss in på att övertygelser och principer kan spela en avgörande roll. Här vet vi ännu inte hur en statsminister Kristersson skulle agera i skarpa lägen. I DN-intervjun ger han bara två raka besked: Han ämnar inte bilda en ren Moderatregering och han tänker inte göra upp med Sverigedemokraterna om statsbudgeten. Men kan han tänka sig att göra upp med SD i andra frågor för att kunna bli – och förbli – statsminister? Han svarar att om riksdagsmajoriteten fattar beslut ”som jag inte kan stå för helt enkelt, då får de skaffa sig en ny regering”. Men vad kan han stå för? Han säger sig vara nöjd om han kan påverka riktningen framåt. Men Sverige behöver genomgripande reformer på flera områden: bostäder, arbetsmarknad och skatter. Han har under sin bana ofta talat sig varm för att människor ska få flera chanser i livet. Och under sitt sommartal i sin hemstad på lördagen lyfte han återigen betydelsen av social rörlighet. Han förklarade också väl varför hans parti går till val under parollen ”rättigheter, skyldigheter, möjligheter – lika för alla”. Samhällskontraktet och rättsstaten är viktiga för moderater. Det märks inte minst för hur partiet agerar och argumenterar i den blossande migrations- och integrationsdebatten. Utgångspunkten är rätt, men den nyintagna njugga inställningen till flyktingar är olycklig. Här borde Kristersson bottna mer i sina unga års övertygelse om det öppna samhällets överlägsenhet. Han gjorde dock en mycket välkommen markering mot antisemitism, hat och hot i sin inledning av sommartalet. Där var han tydlig och resolut om att stå bakom judar, kommunpolitiker och andra som på goda grunder känner osäkerhet och olust. Våldet och intoleransen är på frammarsch i vårt land. De måste stävjas. Politiskt formades han när historien skulle vara slut, och fred och frihet ha segrat för alltid. Som statsminister skulle han med fast hand behöva hantera vår tids växande polarisering, nationalism, populism, religiös fanatism, rysk aggression och informationskrig. Statsmannakonst året 2018 består inte bara i att kunna forma en ministär efter valet den 9 september. Under överskådlig framtid behöver en statsminister vara en garant för att Sverige har så öppna gränser som möjligt för handel och migration – och för att hålla gränsen när landet och enskilda invånare blir angripna av krafter med onda avsikter. Har Ulf Kristersson den ideologiska kompass och ledarskapsförmåga som krävs i en tid då det öppna samhället på allvar utmanas? Han talar vackert om hoppfullhet. Men som statsminister står mycket av hoppet till honom själv.


Summary: REPLIK DN DEBATT 7/6. Den svenska skolkrisen är självfallet inte enbart Skolverkets fel, även politiker av olika färger har haft ett stort ansvar för förfallet. Inte minst mitt eget parti, Moderaterna, har under de senaste decennierna gjort flera felsteg som har påverkat det svenska skolväsendet negativt, skriver Benjamin Dousa, Muf.

Isak Skogstad och Per Kornhall presenterar i sin artikel belägg för att Skolverket förvanskade sitt uppdrag att ta fram tydliga kunskapskrav. De menar att tjänstemän på myndigheten lät sin postmoderna kunskapssyn påverka utformningen av den läroplan som regeringen Reinfeldt gav dem i uppdrag att ta fram. För oss i Moderata ungdomsförbundet är skolan en av de absolut viktigaste frågorna. Vi går till val på att stärka den sociala mobiliteten i det svenska samhället. Jag vill att fler ska få möjlighet att genomföra den klassresan jag själv har genomgått. Tack vare en bra skola med tydligt fokus på kunskap fick jag lära mig att prata bra svenska och så småningom lyckades jag som först i familjen komma in på en högskola. Det som Skogstad och Kornhall visar är därför mycket skrämmande för mig som moderat. Alla tendenser till kunskapsrelativism och postmodernism måste helt enkelt bort från det svenska skolväsendet. Den svenska skolkrisen är självfallet inte enbart Skolverkets fel, även politiker av olika färger har haft ett stort ansvar för förfallet. Inte minst mitt eget parti, Moderaterna, har under de senaste decennierna gjort flera felsteg som har påverkat det svenska skolväsendet negativt. Jag menar att drastiska åtgärder behövs. Jag har ofta fått höra att skolan är reformtrött. Jag menar dock att det inte stämmer. Om det är något skolan är trött på så är det illa förankrade reformer som är framtagna av progressiva skolideologer utan någon som helst insikt i klassrummets praktik. Moderaterna behöver på allvar kavla upp skjortärmarna och ta fram flera konkreta åtgärdsförslag för att stärka skolväsendet. Det som Alliansen har levererat hitintills räcker inte. Det är nu hög tid att partiet tar initiativ till en ny läroplan, som baseras på evidens och empirisk forskning i stället för ideologi och pedagogisk flumforskning. Därtill så måste lärarutbildningen reformeras rejält: ut med pedagogiken och in med hjärnforskningen. Sist men inte minst måste Moderaterna våga vara kritiska mot den pseudomarknad som präglar skolsystemet. Det är inte minst viktigt för att återupprätta förtroendet för vår skolpolitik. Jag tänker kämpa för att Moderaterna ska bli det ledande skolpartiet. Först när vi har skapat en kompensatorisk skola som sätter kunskap i första rummet kommer vi att kunna förverkliga våra visioner om ett samhälle som präglas av hög social mobilitet. 7 juni 2018 Debattartikel Skoldebattörerna Per Kornhall & Isak Skogstad: ”Skolverkets tjänstemän trollade bort kraven på faktakunskaper” Repliker Benjamin Dousa, förbundsordförande Moderata ungdomsförbundet: ”Postmodernismen måste bort från skolan” Anna Westerholm, chef Läroplansavdelningen Skolverket: ”Fel att Skolverket obstruerade mot regeringen” Slutreplik från Per Kornhall & Isak Skogstad: ”Vi har flera belägg för att Skolverket struntade i regeringen” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”När jag hörde hur mammorna grät hände något i mig”

Summary: Bara en mycket liten del av den medicinska forskningen i Sverige och västvärlden är inriktad på sjukdomar som plågar de allra fattigaste i världen. Hälsoforskaren Vinod Diwan, under många år kollega med världskände Hans Rosling, menar att detta försvårar det globala hälsoarbetet.

Steget från jordgolvet i en liten byskola i Indien till en kreativ forskarmiljö i Stockholm där alla brinner för ett gemensamt mål kan tyckas vara långt. Läkaren och professorn Vinod Diwan har gjort den resan. Under många år arbetade han nära Hans Rosling, den världsberömde läkaren och folkupplysaren. Själv drömmer den 70-årige professorn Vinod om en värld där hälsan inte är beroende av pengar och klasstillhörighet. – Forskning om hälsa och sjukvård är inriktad på icke-smittsamma sjudomar som cancer, diabetes och sjukdomar i hjärta och kärl. Det betyder mycket för en stor del av befolkningen. Men fattiga lider även av smittsamma sjukdomar som tuberkulos, hiv och aids, säger Vinod Diwan. Vi träffar honom på Karolinska institutets institution för folkhälsovetenskap. På väggen hänger fotografier av dem som lett verksamheten där. Bland andra just Hans Rosling, en av initiativtagarna till Läkare utan gränser i Sverige och känd för sina folkbildande föredrag om global hälsa. Bredvid honom syns ett porträtt av Vinod Diwan. Tillsammans med Rosling drev han envist och oförtrutet under åratal på för att politiker, forskare och myndighetspersoner över hela världen skulle inse att en satsning på global hälsa är en förutsättning för en rättvis värld. Även efter pensioneringen fortsätter Vinod sitt tålmodiga arbete. – Sjukdomar och skador som drabbar människor, deras husdjur och deras odlingar är grunden för fattigdomsfällan i världen. Det spelar ingen roll hur hårt och länge någon arbetar om sjukdomarna ödelägger allt den skapat. – Inte heller har det någon betydelse hur mycket bistånd rika länder pumpar in om sjukdomar som tuberkulos, malaria, parasitangrepp och kolera skördar stora offer varje år. Vinod Diwan säger att hälsoläget i världen ändå stadigt förbättras. Barnadödligheten minskar, människors livslängd ökar, mödradödligheten sjunker … även i de fattigaste länderna i Afrika, Latinamerika och Asien. – Men i Sverige och andra rika länder får inte den kunskapen fäste. Här i landet är det bara en av fem som tycker att världen blivit en bättre plats att leva på. Många tycks inte ta den information som presenteras på allvar, inte heller i forskarvärlden. Vinod Diwan och Hans Rosling diskuterade i timmar just denna fråga. – Hans ville fokusera på att berätta för de rika att världen blivit bättre, att utvecklingen går åt rätt håll. Men de välbärgade ser fortfarande på länder i Afrika och Asien som sina ”fattiga kusiner”, som underutvecklade länder i behov av vårt frikostiga bistånd. – Så menar kollegor till mig exempelvis att Kina måste fuska med sin hälsostatistik när det kommer rapporter om en kraftigt minskad barnadödlighet där. Exemplen kan mångfaldigas. Det akademiska ämnet Global hälsa bygger på kunskap och erfarenheter från olika vetenskapliga discipliner såsom folkhälsa, medicin, epidemiologi, hälsoekonomi, miljömedicin, beteendevetenskap och antropologi. – Global hälsa är däremot inte bistånd, slår Vinod Diwan fast. Den kopplingen har gjort stor skada genom åren, säger han. – Medan Sverige har stor respekt för forskning och vetenskap gäller inte det utvecklingsbiståndet. Där kan vem som helst bli expert. Det handlar ju bara om de fattigas hälsa … – Global hälsa handlar inte om altruism, om att ge allmosor. I stället måste alla insatser bygga på forskning och evidens, det vill säga på det vi vet fungerar. I dag är den medicinska forskningen främst inriktad mot medelklassens problem, mot typiska vällevnadssjukdomar. 90 procent av resurserna går till sjukdomar och ohälsa som drabbar rika personer och rika länder – endast 10 procent går till fattiga människor och fattiga länder. – Ändå finns 90 procent av hälsoproblemen i just jordens fattigaste länder. Ekvationen går inte ihop, så enkelt är det. Vinod Diwan föddes 1947 i en liten by i mellersta Indien och växte upp med stor släkt där alla hjälpte varandra. I skolan fick han och klasskamraterna hålla till på jordgolvet tills de började femman. Då fick de flytta upp i bänkarna och kände sig som vuxna. Efter tolv år i skolan bestämde sig Vinod för att försöka bli läkare. I hembyn fanns en familjeläkare som fick mycket uppmärksamhet och var en betydande man. – Jag ville bli som han, berättar Vinod. Till en början handlade det mer om yrkets status än om att hjälpa andra. Det var ”fint” att arbeta som doktor. Under läkarutbildningen fick Vinod syn på en annons om att läkare och sjuksköterskor kunde få stipendium för att resa utomlands för att jobba. Några dagar tidigare hade han varit på bio och sett en film om Kenneth Kaunda, då president i Zambia i södra Afrika – ett land som Vinod egentligen inte visste något om. Så kom det sig att Zambia – och av ännu en slump även Sverige – kom att spela en avgörande roll i Vinods liv. I Zambia insåg han hälsans betydelse för att ge fattiga ett bättre liv och där mötte också han kärleken i form av den svenska sjuksköterskan Barbro. Vinod hade utbildat sig till kirurg. I Indien och i många andra länder var uppfattningen att en läkare som kunde operera var en ”riktig” läkare, medan den som inte kunde det bara var en ”halv” läkare. – Jag arbetade bland annat på ett sjukhus i norra Zambia och där var komplikationer efter mässling bland barn ett stort problem. I en sal hade vi plats för trettio sjuka barn och pojkar, men där tvingades vi ta emot tre gånger så många och även deras mammor. – Varje natt dog ett till fem barn. Vi försökte rädda dem med alla medel som stod till buds, men misslyckades. När jag hörde mammors gråt sedan ett litet barn dött hände något i mig. Som ung och ensam läkare stod jag där maktlös. Vinods bostad låg nära sjukhuset och varje natt väcktes han av mammornas gråt. Efter någon månad kunde han inte somna utan låg bara och väntade på att gråtandet skulle börja. Den här psykiskt påfrestande upplevelsen fick Vinod att inse hur viktigt det är att vaccinera barn – särskilt i fattiga områden. I Zambia fick han 1976 möjlighet att ansvara för ett vaccinationsprogram mot just mässling, polio och flera andra allvarliga sjukdomar. – Under tre månader vaccinerade vi nio av tio barn och efter en tid försvann mässlingen helt från området. Salen där barnen trängts gapade nu nästan tom. – Jag hade utbildat mig till kirurg och vid en operation kan jag förhoppningsvis hjälpa en person, men med vaccinationer kan jag hjälpa tusentals varje år. Den här erfarenheten fick mig att inrikta mig mot allmänt hälsoarbete och global hälsa. Vinod arbetade sedan under flera år i öriket Bahamas i Karibien och har vidareutbildat sig i London och Seattle, bland annat i tropiska sjukdomar och global hälsa. En kall vinterdag 1986 kom han till Sverige. Här blev global hälsa hans kall. Efter att ha skrivit en doktorsavhandling utsågs Vinod Diwan till professor i epidemiologi och blev senare chef för Centret för global hälsa på Karolinska institutet. – Under några år var Hans Rosling min chef och sedan blev jag hans chef lika länge. Bägge hade vi samma brinnande engagemang för att ge alla människor på jorden möjlighet till en bra sjukvård och en god hälsa. – Vi delade länge arbetsrum. Hans och jag blev goda vänner och kollegor. Vi inspirerade varandra. Läs mer om global hälsa Vinod säger att han vill fortsätta att arbeta med det Rosling initierade så länge hans kropp hänger med. – Mycket har förändrats inom det här området. Bistånd svarar bara för en liten del av det som i dag förs över från rika till fattiga länder. I stället har andra typer av transfereringar, även företagens direkta investeringar, mångdubblats. – Biståndet är i nog i sin slutfas efter nära femtio år och det är tid att starta en allmän debatt om hur vi ska kunna skapa en rättvis och mer jämlik värld. Jorden har blivit en annorlunda och bättre plats att leva på för de flesta – men det finns ännu mycket kvar att göra. Utmaningar i dag? – Jag återkommer till fattigdom. Att utrota den extrema fattigdomen är det snabbaste och enklaste sättet att göra människor friskare. En fattig människa lever för dagen. Om han eller hon då väljer att besöka ett sjukhus finns det kanske inte några pengar kvar att köpa mat till barnen för. Fattigdomen är det största problemet i världen. – I stället för bistånd som ofta hamnar i korrupta politikers och byråkraters fickor är investeringar i forskning den mest säkra vägen. Och forskning om att utveckla vacciner, läkemedel samt tester och system för diagnoser är det allra viktigaste. Global hälsa Global hälsa berör oss alla. Oavsett var på jordklotet vi lever. Världen är numera en del av Sverige och Sverige är en del av världen. Infektionssjukdomar, migration, klimatförändringar, våld och konflikter känner inga gränser och har en direkt, eller indirekt påverkan på hälsoutvecklingen. Trots att globala hälsofrågor borde vara högt prioriterade är kunskapen och medvetenheten om frågorna begränsade. Globaliseringen påverkar individers och hela befolkningars hälsa. Och social och hälsorelaterad ojämlikhet i rika och fattiga länder är kopplad till en ekonomisk utveckling över hela jorden. Global hälsa kan handla om problem som överskrider nationella gränser. Världshälsoorganisationen (WHO) arbetar liksom FN-organen Unicef och Världslivsmedelsprogrammet med global hälsa. Läkaren Hans Rosling (1948-2017) blev känd för sina pedagogiska och folkbildande föredrag om global hälsa. Under senare år blev han uppmärksammad över hela världen för sitt arbete med stiftelsen Gapminder. Rosling hävdade att den snabba befolkningstillväxten kommer att ta slut cirka 2050 då jordens befolkning planar ut på drygt 11 miljarder människor – om världens ledare fortsätter att bekämpa fattigdomen för de två miljarderna fattigaste. Nyligen meddelade företrädare för Gapminder foundation, Nobelstiftelsen och Nobel Center att en årlig folkbildningsdag ska hållas till minne av Hans Rosling. Den första är planerad till maj 2019. Källa: Svenska läkaresällskapet och Wikipedia  Vinod Diwan Ålder: 70 år. Familj: Hustrun Barbro Diwan, läkare, samt två döttrar, Chandini Helena och Agnes Kumary Diwan. Bor: Hyreslägenhet i Solna. Bakgrund: Född och uppvuxen i Indien. Utbildade sig till kirurg. Arbetade i flera år i Zambia och på Bahamas. Flyttade till Sverige för drygt trettio år sedan. Var under lång tid kollega med Hans Rosling, som blivit känd för sitt engagemang för global hälsa. Gör: Senior professor vid enheten för folkhälsa vid Karolinska institutet i Solna.


Befängt kalla ensamkommande elever för män

Summary: Det humana och enda rätta är att ge ungdomar som flytt krig och förtryck en utbildning och säker uppväxt i Sverige. Vår militära insats i Afghanistan kan inte användas som slagträ mot ensamkommande unga.

Dessa ensamkommande ungdomar (som Gunnar Zetherström i sitt inlägg kallar män) har flytt våldet i Afghanistan och tagit sig hela vägen hit för att kunna ha ett liv med möjlighet till utbildning, säkerhet och en ljusare framtid. Gunnar Zetherström tycks också ha hängt upp sig på begreppet ”ensamkommande elever”, vilket jag tycker är en ganska passande beskrivning på ensamkommande ungdomar som studerar här. Han menar att dessa ungdomar ska återvända och ”motverka krig och förtryck” eftersom de ”har status i samhället” och ”kunskaper för att strida tillsammans och på egen hand”. För mig är det väldigt oklart hur just ungdomar som knappt gått i skolan har dessa kunskaper. Sverige har verkat för att få till en stabil och säker situation i Afghanistan. Än är vi dock inte där – människor dör fortfarande i självmordsattacker och andra attentat. Att kräva att dessa ungdomar, med praktiskt taget ingen livserfarenhet alls, ska åka tillbaka och ”motverka krig och förtryck” låter för mig mycket märkligt. Mer rimligt skulle vara att ge dessa ungdomar en säker uppväxt och en utbildning. Med en utbildning skulle de kunna hjälpa Afghanistan mer, om de i framtiden självmant vill återvända. Gunnar Zetherström antyder också att ungdomarna borde stanna i Afghanistan eftersom vi skickat soldater till Afghanistan. Jag förmodar att han menar att Sverige därigenom har gjort sin plikt och betalat ett pris; fem svenska soldater har stupat sedan den svenska insatsens början. Jag vill gärna tro att syftet med den svenska insatsen varit att försöka skapa en säker och stabil miljö för afghanska ungdomar, inte att ge politiker ett slagträ att använda för att hålla ensamkommande ungdomar borta härifrån. Att ge de ungdomar som lyckats ta sig hela vägen hit en säker uppväxt och en utbildning uppnår precis samma mål som den militära insatsen. Jag drog vinstlotten och föddes i Sverige. Det är inget jag valt eller på något vis förtjänat. På samma vis har inte de afghanska ungdomarna valt att födas och växa upp i ett land i krig. Med det i åtanke förtjänar de en chans till utbildning, säkerhet och en ljus framtid. Som Linda Stevadotter uttrycker det måste vi banne mig ta vårt ansvar att hjälpa dem som föddes i krig och förtryck.


I Dalarna är det kö till lärarutbildningen

Summary: Allt färre söker sig till lärarutbildningen. Men ett projekt i Dalarna, där lärarstudenterna anställs av en kommun redan studiedag ett, har fått trenden att vända. – Här går det sex sökande på varje plats, säger Lars Walter, utbildningschef i Borlänge kommun – som kläckte idén.

Som DN tidigare berättat finns det ett skriande behov av lärare. Samtidigt är det allt färre som söker till lärarutbildningarna. Dalarna är en region som går emot strömmen när det handlar om att lyckas locka fler att bli lärare. Det har man gjort genom ett unikt pilotprojekt kallat arbetsintegrerad lärarutbildning som sjösattes hösten 2017. De studenter som blir antagna till utbildningen anställs redan från början av någon av kommunerna i Dalarna. Flera av dem har redan arbetat som lärarvikarier i kommunerna. Under hela studietiden arbetar de 50 procent som lärare med full månadslön. Samtidigt förväntas studenterna hålla en studietakt på 75 procent, vilket gör att utbildningen förlängts till 5,5 år, mot normalt 4 på grundlärarprogrammet. – Man kan säga att studenterna får en studielön av kommunerna. Det är ett riktigt pionjärarbete. Vi lägger ut rälsen samtidigt som tåget går, säger Lars Linder, verksamhetsutvecklare för projektet. Han har själv arbetat med lärarutbildning under 20 års tid. Under alla dessa år har studenterna framfört att de får för lite praktik. – Här formligen badar de i den pedagogiska miljön. Det de lär sig i utbildningen kan de direkt testa i undervisningen. Vi ser otroliga möjligheter med det här upplägget, säger Lars Linder. Utöver halvtidstjänsten som lärare genomför dessa studenter den verksamhetsförlagda utbildningen på skolan. Lars Walter, chef över utbildningssektorn i Borlänge kommun, berättar att det var gymnasiechefen i hans kommun som kom med ursprungsidén. Han säger att självkritik varit en viktig ingång i konceptet. – Allt är inte statens fel, vi som kommuner har inte varit tillräckligt bra på att ta ansvar för kompetensförsörjningen av skolan. Nu gör vi det – genom att samarbeta med varandra – inte konkurrera, säger han. Han tycker att det har varit fel väg att bara utöka utbildningsplatserna och låta vem som helst bli lärare. Man måste tänka på kvaliteten också. – Här har vi sex sökande på varje plats. De som antas är toppstudenter med höga poäng. Utbildningen är ett försök att få bukt med två problem som drabbar skolan i dag. Det ena är den akuta lärarbristen. Det andra är att välmeriterade lärare lämnar yrket. – Med den här modellen blir det nog lättare att behålla de befintliga lärarna. De får nya kompetenta och behöriga kollegor, säger Lars Walter. Han menar också att detta har ett signalvärde. Skolans huvudmän får visa att de är attraktiva arbetsgivare och lärare framstår som ett mer attraktiv yrke. – Med ett sådant här bra utbildningsområde kan vi förhoppningsvis nå nya grupper som tidigare inte övervägt att bli lärare – till exempel studenter som valt att läsa till läkare, säger Lars Walter. Studenterna gör två ansökningar samtidigt – en till lärarutbildningen och en ansökan om anställning. För anställning görs sedvanliga anställningsintervjuer och lämplighetstest. Hur ser du på risken att eleverna säger upp sig och flyttar när de gått färdigt utbildningen? – Då har vi misslyckats som arbetsgivare. Vi måste ge dem alla förutsättningar att vilja stanna kvar. Och vill de flytta av andra skäl så har vi i alla fall haft mycket kvalificerade vikarier under tiden, säger Lars Walter. Projektet i Dalarna har väckt stort intresse i övriga landet. Flera kommuner och lärosäten har varit på besök. Högskolan i Karlstad och Mälardalens högskola startar arbetsintegrerade lärarutbildningar i höst. Arbetsintegrerad lärarutbildning Är ett samarbete mellan Högskolan och kommunerna i Dalarna, samt några kommuner utanför länet. Består av två utbildningar: 1. Kompletterande pedagogisk utbildning (KPU) för studenter som redan har de ämneskunskaper som krävs. Cirka 14 studenter togs in hösten 2017. 2. Grundlärarprogrammet. Cirka 34 studenter togs in hösten 2017. Till hösten 2018 planeras för en lika stor antagning på båda programmen.