16-åriga Siham: ”Jag tänker på min familj varje dag”

Summary: Siham Mohammed kom ensam till Sverige från Somalia när hon var 13 år. – Jag har allt nu, utom min familj. Jag tänker på dem varje dag, säger hon. DN har träffat Siham i Sverige och hennes familj i Uganda, dit de flytt undan den islamistiska terrorgruppen al-Shabaab.

Siham Mohammed har nyligen fyllt 16 år och bor hos en somalisk familj i Stockholmsförorten Hjulsta. På skrivbordet i hennes rum finns en dator och en trave skolböcker. Bröderna Lejonhjärta högst upp. Drömmen är att bli socionom. – Jag tycker om att jobba och att hjälpa andra. Om man hjälper andra, då blir allt bra, säger hon. Hon kom till Sverige i mars 2015. Då var hon 13 år och hade flytt från Somalia för att slippa gifta sig med en betydligt äldre man som tillhörde den islamistiska terrorgruppen al-Shabaab. Hennes pappa och styvfar hade redan blivit dödade. – Mamma bestämde att jag måste fly, annars skulle de döda mig också, säger Siham. En vecka efter sin födelsedag lämnade hon hembyn i södra Somalia med sin moster. De smög i väg till fots för att undkomma al-Shabaabs vägkontroller. Planen var att de skulle ta sig till Europa tillsammans. Men det var bara Siham som kom fram. Hennes moster drunknade i Medelhavet. När Siham kom till Sverige hade hon förlorat kontakten med sin familj. Samtidigt skulle hon försöka lära sig svenska och skapa sig ett nytt liv. – Min gode man hjälpte mig mycket. Hon gav mig råd och vi brukade fika tillsammans. Om man bara sitter hemma känner man sig ensam, säger Siham. Efter ett år i Sverige fick hon permanent uppehållstillstånd. Den enda nyheten om familjen var att de hade lämnat hembyn. Det lyckades pappan i Sihams familjehem ta reda på under en resa till Somalia. Siham var rädd att hennes familj hade blivit bortförd av al-Shabaab. Men en sensommardag 2016 ringde telefonen. Siham svarade och hörde sin mammas röst. – Jag kan inte förklara hur glad jag blev. Jag hade hittat min mamma. Vi grät och berättade om allt som hade hänt, säger Siham. Hon fick veta att hennes mamma Sucdi och de tre yngre bröderna hade blivit tvungna att fly från Somalia. Via ett flyktingläger i Kenya tog de sig vidare till Uganda. På en lokal somalisk marknad i Kampala hade Sucdi träffat en man som var vän till pappan i Sihams familjehem. Mannen berättade att hennes dotter fanns i Sverige. Läs mer: Tiotusentals unga bor i Sverige utan sina föräldrar Numera känner sig Siham hemma i Stockholm. Med busskort och bankkort rör hon sig fritt i stan. Fikar med kompisarna i Kista eller löptränar på Järvafältet. Men mamma finns ständigt i tankarna. – Min mamma betyder mycket för mig. Hon var alltid stolt över att jag var hennes dotter. Jag älskar henne mycket och hoppas att få se henne igen, säger Siham medan hon gör en kopp te hemma i köket i Hjulsta. Hon spelar sedan in ett videomeddelande till sin mamma. Ett par veckor senare reser Dagens Nyheter till Kampala för att visa meddelandet. Sihams mamma Sucdi Mahad Xuseen ser ut att sväva fram när hon kommer gående iklädd en gul sjal. Hon visar vägen till huset där hon och sönerna är inneboende. I marken utanför finns djupa fåror av vatten som forsat fram, men just i dag är det torrt. Några kycklingar pickar i den röda jorden. – När Siham hade åkt tänkte jag på henne hela tiden. Livet utan henne var inte bra. Hon är min äldsta dotter och jag trodde inte jag kunde leva utan henne, säger Sucdi. Hon sätter sig i den slitna soffan. Intill sig har hon sina söner, Ayub som är 14 år och tvillingarna Anas och Ahmed som är 7 år. De bor tillsammans i ett rum. Förutom soffan finns en säng och ett hörnskåp. Elmätaren piper ihärdigt och på väggen hänger en tv. Ytterligare två kvinnor och fem barn bor i huset. Läs mer: ”Barnen behöver få hopp om en trygg framtid” Här finns inget kylskåp. Matinköpen görs för en dag i taget, precis som planerna för livet. Sucdi tjänar inga egna pengar. Familjen överlever tack vare att en av de andra kvinnorna i huset hjälper dem. Barnen går i koranskola, där de får rabatt eftersom de är fattiga. Den vanliga skolans avgifter är alldeles för höga. Det finns inget arbete för Sucdi och ingen vill köpa brödet hon bakar. Familjen sitter i soffan och tittar på meddelandet från Siham. Hon berättar om livet i Sverige, att hon går i skolan varje dag. Ayub tittar förvånat på hur Siham och hennes klasskamrater gapskrattar under en modersmålslektion. – Skolan i Afrika är inte så. Lärarna skrattar inte utan är arga hela tiden, säger han. Tvillingarna kryper närmare mamma Sucdi, som först ler när hon ser sin dotter. Men när filmen är slut torkar hon tårarna med sjalen. Hennes högsta önskan är att få vara tillsammans med sin dotter. Därefter kommer utbildning till barnen. – Jag önskar att vi kunde vara tillsammans. Jag vill bo med hela min familj, säger Sucdi. Några veckor senare sitter Siham på sängkanten i sitt rum i Sverige. Utanför fönstret skymmer det. När hon ser meddelandet från sin mamma gråter hon stilla. Utanför dörren stojar småflickorna i familjehemmet, och från filmen hörs hennes bröders skratt ända från Uganda. En kort stund är familjen nära. – Ibland tänker jag att de har det bättre än jag. För de är tillsammans, säger Siham. Efter det att reportaget gjordes har Sihams mamma och syskon fått uppehållstillstånd i Sverige, men ännu återstår en hel del pappersarbete innan de kan komma hit. ”Det var den lyckligaste dagen i mitt liv”, säger Siham om när hon fick beskedet.


Många lärare förtjänar inte lönehöjningen

Summary: Över ett år har gått sedan lärarlyftet genomfördes. Reformen har dock slagit snett i många kommuner. Lönelyftet har gått till löneutjämning i stället för att premiera duktiga pedagoger. Från dessa kommuner bör regeringen kräva tillbaka pengarna.

För drygt ett år sedan avslutade jag min tjänst som lärare och utvecklingsledare i protest mot lärarlönelyftet – en reform som riktade sig till de särskilt kvalificerade, inte för lång och trogen tjänst. Anledningen till varför kommuner valde att hitta på egna riktlinjer kring hur pengarna skulle fördelas är simpel: vi vågar inte säga sanningen, att många lärare gör ett dåligt jobb. Att jobba hårt är inte synonymt till att jobba bra. Många lärare jobbar extremt hårt, de gräver och gräver, sliter och sliter. Dock gräver de åt fel håll. Rättare sagt gräver de djupare ner i de mönster som skolan fortfarande, över hundra år senare, styrs av. Syftet med denna reform var att skapa utveckling i verksamheten, öka kvaliteten i undervisningen, genom att belöna särskilt kvalificerade pedagoger. Men i min kommun gick pengarna i stället till de som arbetat längst. Efter försök till diskussion med del av beslutsfattande fick jag till svar ”jag vet inte vad du tycker om dina kollegor, men jag tycker alla mina kollegor förtjänar vartenda öre”. Beslutsfattande påstår att alla lärare är särskilt kvalificerade och uppfyller minst ett av de krav som reformen behandlar. Om det vore så väl hade vi aldrig behövt reformen i första taget. Faktum är att många av de som fick lärarlönelyftet inte förtjänade det, enligt hur förordningen är skriven. Hade syftet varit att utjämna löneklyftan hade jag varit tyst. Det var inte syftet med denna förordning. Nu signalerar vi i stället att nytänkande och innovation inte värdesätts, utan lång och trogen tjänst inom samma kommun. Du som arbetat över 20 år på en och samma skola, som jobbar hårt men inte är duktig på det du gör, har fått ett kvitto i handen på att du inte heller behöver utvecklas eller förändra din praktik. ”Varsågod, 2.500 kr extra varje månad, fortsätt så”. Om pengarna hade använts som de var ämnade hade vi antagligen fått ett lika stort missnöje, men detta missnöje hade varit på bekostnad av förändring och utveckling. Många hårt arbetande, duktiga, nytänkande och utvecklingsbenägna lärare fick del av pengarna på min skola men många sådana lärare fick också inte. Vissa fick som inte borde ha fått. Hade i stället pengarna fördelats enligt kraven för särskilt kvalificerade lärare hade vi signalerat åt vilket håll vi bör gräva. Hade du inte fått hade du antingen förändrats eller också slutat. Tyvärr har många av landets kommuner, exempelvis Trollhättan, Östersund, Göteborg, Falun (för att nämna ett fåtal) inte hanterat lärarlönelyftet rätt. Läser man vad Skolverket publicerade är syftet och kriterierna tydliga, men kommunikationen har däremot inte varit det då vissa kommuner använt pengarna till löneutjämning. Andra har gått in och kompenserat lärare som inte omfattats av pengarna och detta visar att man inte beaktat kriterierna eller förstått syftet. Regeringens vision samt det faktiska syftet med denna satsning borde ha kommunicerats tydligare till kommunerna, likväl som att kommunerna borde kunnat ha vågat tolka förordningen mycket bättre än vad de gjorde. Regeringen bör därför kräva att många kommuner betalar tillbaka pengarna.


Sverigedemokraterna är de verkliga mobbarna

Summary: Det är Sverigedemokraterna som är de verkliga mobbarna, inte regeringen. Sverigedemokraterna är ett rasistiskt parti. Därför är det rätt att andra partier inte ger SD något inflytande över politiken.

Sven-Åke Runelid beklagar att Sverigedemokraterna inte bjuds in till överläggningar om en ny skattereform. Han kallar det för mobbning och menar att de som röstat på partiet därigenom omyndigförklarats. Sverigedemokraterna är ett rasistiskt parti. Därför vill naturligtvis inte andra partier ge SD inflytande över den förda politiken. SD har kommit in i riksdagen genom att hetsa mot människor med annan etnisk och religiös bakgrund. En grupp som i synnerhet har varit måltavla för Sverigedemokraternas hets är muslimer. För ungefär två decennier sedan genomfördes i Bosnien i Europas hjärta ett folkmord på etniska muslimer. Det borde ha lärt alla vad konsekvensen kan bli om man låter rasister som Sverigedemokraterna vara med och bestämma. Det är bara en slags offermentalitet att påstå att Sverigedemokraternas väljare har omyndigförklarats eller att det är mobbning som pågår. De verkliga mobbarna är faktiskt Sverigedemokraterna eftersom de försöker göra sig populära på svagas bekostnad. Det är en viktig princip att politiska mandat vunna med en rasistisk och främlingsfientlig politik inte får något verkligt politiskt inflytande.


Summary: REPLIK DN DEBATT 22/3. Vi har en tydlig handlingsplan för att trygga allas rätt att ta plats genom riktlinjer mot hån, hat och hot. Vi sitter ännu inte i riksdagen men kan som parti lova att vi inte kommer att använda bottar eller dold och riktad politisk reklam, så kallade dark ads, skriver företrädare för Feministiskt initiativ.

Feministiskt initiativ arbetar för fria demokratiska val och att trygga allas rätt att ta plats i valrörelser. Vi vill att alla partier ska verka öppet och transparent gentemot medborgarna. Jonas Andersson Schwarz, Stefan Larsson och Anders Mildner skriver om att det svenska valet hotas av digitala påverkansoperationer där falska robot-konton och så kallade ”dark ads” kan dränka det politiska samtalet. Skribenterna utmanar riksdagspartierna att ge ett enkelt löfte till väljarna om att inte använda sig av oetiska metoder på nätet. Feministiskt initiativ har en tydlig handlingsplan för att skapa hjärterum, det vill säga att trygga allas rätt att ta plats genom riktlinjer mot hån, hat och hot. Vi sitter ännu inte i riksdagen men kan som parti lova att vi inte kommer att använda bottar eller dold och riktad politisk reklam, så kallade dark ads. För oss är det på intet sätt svårt att avge dessa löften, det är tvärtom en nödvändighet. Vårt parti och de som representerar oss är många gånger måltavlor för de medvetna påverkanskampanjer som i dag pågår i sociala medier och som får konsekvenser långt utanför dessa. Skribenterna riktar sig till riksdagspartierna om politiskt kampanjande i den kommande valrörelsen, vilket är nog så viktigt. Men i sammanhanget bör vi även lyfta detta reella hot mot vår demokrati till den maktposition som riksdagspartierna har. Flera av de exempel som skribenterna lyfter i sin artikel om fejkade och vilseledande nyheterna är exempel på hur det demokratiska regelverket sätts ur spel. De medvetna påverkanskampanjerna samverkar med varandra. Hat och hot riktas mot enskilda personer, samtidigt som falska nyheter sprids som en löpeld i sociala medier. Vår organisation och dess företrädare blir ockuperade med att förklara vad som inträffat och rätta sakfel, vilket späs på av att traditionella medier ser ett nyhetsvärde i att rapportera det som diskuteras i sociala medier. På detta sätt styr påverkanskampanjerna det politiska samtalet. Det ser ut som att det är en massa människor oberoende av varandra som agerar och engagerar sig i frågan. Detta är nytt. Detta har vi inte stött på tidigare. Sedan Feministiskt initiativ bildades 2005 har vi varje valrörelse sett hur det offentliga utrymmet krympt. Samtidigt har vår möjlighet att vara en öppen och transparent organisation begränsats. Den digitala världen går inte att skilja från den materiella. Säkerhetshoten har ökat med åren, både de som är riktade mot enskilda personer och digitala plattformar eller IT-system vilket gör problemet så mycket djupare. Vi ser hela tiden hur utpekade förtroendevalda utsätts för hot som skrämmer till tystnad och vår hemsida har flera gånger legat nere på grund av Ddos-attacker. Vi polisanmäler så mycket vi orkar, men i princip allt läggs ner. Konsekvenserna av dessa samverkande faktorer är att vi som parti och som förtroendevalda tvingas till en begränsad öppenhet och allt större självcensur. Vi väljer aktivt att inte uttrycka vissa saker eftersom vi vet att vi inte kommer mäkta med att hantera det hån, hat och hot som riktas mot oss då. Vi väljer att inte delta i sammanhang för att vi är rädda om vår säkerhet och saknar skydd. Vi väljer att inte svara på frågor som vi misstänker är en del av en kampanj med syftet att ockupera oss med vår ideella arbetsinsats. Vi väljer att inte livefilma sammanhang där hotade förtroendevalda deltar. Vi väljer att inte delta i diskussioner i sociala medier, där vi på falska grunder anklagas för något. Vi vet att detta är något som alla partier och deras representanter drabbas av. Men som den demokratirörelse Feministiskt initiativ är, utan plats i riksdagen ännu, är vi mer sårbara än övriga partier. Vi saknar både pengar och personal, vilket gör att vi är extra beroende av de offentliga plattformar som finns, både för intern och extern kommunikation. Studier, forskning och kartläggningar visar att hatet och hoten oftast har en sexistiskt och rasistisk agenda, vilket gör Feministiskt initiativ och de som vi representerar till måltavlor för dessa medvetna påverkanskampanjer. Feministiskt initiativ söker kontinuerligt stöd och hjälp från myndigheter som Polisen och MSB för att hantera dessa enorma utmaningar vad gäller både säkerhet och påverkanskampanjer, men ännu har vi som parti inte fått varaktigt stöd. Vi kommer fortsätta kämpa för fria val och ökad demokratisering, för allas rätt att ta plats i valrörelser och för öppenhet och transparens i politiken. Därför skulle vi vilja lägga till en fjärde fråga till de som Jonas Andersson Schwarz, Stefan Larsson och Anders Mildner redan ställt till riksdagspartierna: ”Hur ska ni säkra demokratin och trygga allas rätt att ta plats i kommande valrörelse?”  22 mars 2018 Debattartikel Jonas Andersson Schwarz, Stefan Larsson och Anders Mildner: ”Partier, lova väljarna att avstå från oetiska digitala metoder” Repliker Gita Nabavi, Gudrun Schyman och Amanda Mogensen, Feministiskt initiativ: ”När vi hotas och hatas urholkas demokratin” Johan Ulvenlöv, valledare LO: ”Vi behöver använda riktade annonser” Slutreplik från Jonas Andersson Schwarz, Stefan Larsson och Anders Mildner: ”Partierna bör redovisa sin etik för digitala kampanjer” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Låt moskéer ha samma klockringning som kristna kyrkor

Summary: Låt religionen vara en privatsak och tillåt inga böneutrop. Det är en muslimsk tradition som inte hör hemma hos oss. Däremot kan de få ha klockringning som kristna kyrkor som påminnelse att komma till moskén. Ska

Jag är 70 år och har varit ateist sedan tonåren då jag läste massor av böcker för att försöka förstå vad religion var för någonting. Jag var uppvuxen i en familj med religiös mor och farmor, där ingen försökte få de övriga i familjen att bli eller inte bli religiös. Var och en fick lära och se och sedan själv bestämma sin tro. Jag lämnade statskyrkan samma dag som jag fyllde 18 år. Min tro är på mänskligheten och den bär jag inom mig själv. Jag möter ibland religiösa människor och det är inget problem. Jag försöker hellre prata och försöker förstå hur deras tro är. Jag ser gärna att religionen är en privat sak som bör hållas privat och i olika religiösa byggnader, men inte ska inte spridas ut så att det stör oss övriga. Sverige är ett sekulariserat samhälle och vi har blivit mindre och mindre religiösa. Varför ska en religion som inte funnits i så många decennier i den omfattningen i vårt land få ha böneutrop som stör oss som inte är religiösa? Denna muslimska tradition hör hemma i muslimska länder, men inte hos oss. Kan man inte vara muslim utan böneutrop? Ska man inte ta hänsyn till oss också? De som är muslimer kan ju gå till sin moské och ha sina bönestunder utan att det stör oss. Vi kan låta dom att ha klockringning som den kristna kyrka som en påminnelse att komma till moskén. Alltså, förbjud böneutrop och låt oss slippa denna religiösa ordning, som inte tillhör vår kultur. Det har ingenting med religionsfrihet att göra.


Ta itu med Hemglassbilarnas signal innan ni kritiserar böneutrop

Summary: Varför kan vi inte acceptera att vi lever i en mångkulturell värld? I det demokratiska Sverige har vi religionsfrihet. Att tillåta böneutrop i den ringa omfattning det är fråga om i Växjö kan inte anses utgöra något hot.

Varför är det så upprörda känslor kring frågan om att tillåta eller inte tillåta böneutrop i Växjö? Kanske för att vi får höra argument som Mojtaba Ghotbis, att kraven på böneutrop kommer från islamiska fundamentalister. Det finns dock ingen hänvisning till källa för detta påstående. Att dessutom antyda att demokratin och världsfreden är hotad är att gå för långt i sin slutledning. I det demokratiska Sverige har vi religionsfrihet. Att tillåta böneutrop i den ringa omfattning det är här är fråga om kan inte anses utgöra något hot mot Sverige eller svenskarna. Om böneutrop anses vara ett störande inslag i samhällsbilden bör vi kanske först ta itu med Hemglassbilarnas signal. Varför i religionsfrihetens och demokratins namn kan vi inte acceptera att vi lever i en mångkulturell värld, med all den färgrikedom som det innebär?


Böneutrop i Sverige är förtryck

Summary: Böneutrop i Sverige är förtryck, sekulariserar och strider mot religionsfriheten. Alla som vill kan lyssna på böneutrop i sin mobiltelefon. Om en religion får tillstånd att mässa sitt budskap, ska alla religioner få exakt samma tillstånd.

Ett muslimskt böneutrop manar till att publikt behöva tvingas visa sin religionstillhörighet, ifall man är troende muslim eller inte. Det är förtryck. Både de som väljer eller inte väljer att vända sig och be mot Mecka vid utropet blir synliga och utpekade. Det blir en offentlig särskiljning av människor i det offentliga rummet. Många, även de som i hjärtat lämnat religionen eller vill hålla sin religion privat, kommer att tvingas be och böja sig, för att slippa repressalier. I dagens moderna samhälle finns det inget behov av offentlig böneutrop. Det finns mobiltelefoner och hörlurar. De som vill höra på sin religions böneutrop kan lyssna på dessa genom moderna tekniska hjälpmedl och välja själv om de vill be publikt eller privat. Bevara religionsfriheten i Sverige genom att låta alla själv få välja vad de vill lyssna på och om de synligt vill visa sin religionstillhörighet eller inte. Ifall en religion får laglig rätt att mässa sitt budskap över ett helt samhälle ska alla religioner få exakt samma tillstånd, oavsett om det sedan tidigare har varit i bruk eller inte.


Även religionsfriheten har sina gränser

Summary: Vi har religionsfrihet, men även den har gränser. En gräns går vid böneutrop som inte ska tillåtas. Sverige har öppnat sina gränser för att hjälpa människor i nöd – inte för att ge andra religioner en inkörsport.

Som bekant har vi religionsfrihet i Sverige. Du får tro på vilken Gud du vill – eller inte tro. Men det innebär inte rätt att pådyvla någon annan din tro. Frågan har blivit högaktuell sedan biskop Fredrik Modéus i Växjö uttalat att han välkomnar böneutrop och finner det naturligt att olika trosuppfattningar lever sida vid sida. Även vi i Landsbygdspartiet finner det naturligt att olika trosuppfattningar lever sida vid sida. Så har det varit sedan frikyrkorna startades. Judiska församlingar och katolska församlingar har också funnits i Sverige sedan hundratals år tillbaka och man har visat varandra ömsesidig respekt. Modéus ställningstagande bygger på den protestantiska traditionen, att vi inte ska förhäva oss. Vi ska vara lite undfallande, inte ta strid, vara förlåtande och acceptera alla människor. Vi backar hellre än försvarar en åsikt, lite som ”pastor Jansson”. Det är naturligtvis ett bra sätt att möta andra människor, så länge vår omgivning har samma förhållningssätt. Men förhållandena har ändrats – vi har mött islam. Islam backar inte. Svenskar i allmänhet är inte särskilt religiösa. Men folk är ganska medvetna om att vår kultur, vårt sätt att umgås, vår lagstiftning – ja, hela vårt samhälle – sedan århundraden formats av en kristen grundsyn. Islam eftersträvar ett helt annat styrelseskick. När nu Svenska kyrkan backar, inte tar strid, är det viktigt att vi alla ställer upp och försvarar det samhälle och den kultur som är vår. Vi skulle aldrig tillåta att kyrkans klockringning ersattes av återkommande högtalarutrop av den protestantiska trosbekännelsen. Det finns då ingen anledning att heller tillåta andra religioner att bedriva högljudd religiös propaganda. Böneutrop behövs inte. Alla djupt troende muslimer har en app i sin mobil, som påminner dem när det är dags för bön. Övriga bryr sig inte. Sverige har öppnat sina gränser för att hjälpa människor i nöd – människor som riskerar sina liv. Inte för att ge andra religioner en inkörsport. Detta måste vi hårt och tydligt klargöra.


Här brände syraattacken sönder Marias ansikte

Summary: Maria Rashidi utsattes för en syraattack utanför sitt hem i Rinkeby. Hela ansiktet brändes sönder och hon förlorade stora delar av synen. Trots de fruktansvärda konsekvenserna av attacken var det först efter den som hon verkligen blev en fri kvinna, säger hon – något hon kämpat för i hela sitt liv.

Det är första gången på sjutton år som Maria Rashidi besöker platsen som brutalt förändrade hennes liv 1997. Hon pekar mot porten där en okänd man kom fram emot henne och kastade syra i hennes ansikte. En attack som hon är övertygad om var iscensatt av hennes exman, som satt i sin bil i närheten och såg överfallet. – Det känns så färskt, som om det hänt alldeles nyligen. Jag märker själv att jag inte har kommit över det. Och jag känner exakt hur omänskligt det är att behandlas så, att vara någons egendom, säger hon. Trots att hon fick hela sitt ansikte förstört och förlorade en stor del av sin syn, och att känslorna nu åter rivs upp, så har syraattacken inneburit en positiv vändpunkt i livet. Det inser Maria nu efter att ha arbetat med boken om sitt liv – ”Bränd frihet”, skriven av frilansjournalisten Elisabet Omsén. – Min syn på livet, andra människor och mig själv har förändrats. Efter attacken föddes en annan kvinna, en Maria som jag gillar och som jag inte skäms för. Hon är fräck och modig. Hon slåss för andra kvinnors rättigheter. Utan attacken hade jag nog aldrig blivit kvinnorättsaktivist, säger hon. Hela sitt liv har Maria Rashidi kämpat för att få vara den kvinna hon föddes till. Hon växte upp i en sekulariserad familj i Iran. Landet styrdes som en diktatur av shahen Mohammad Reza Pahlavi. Men kvinnorna hade betydligt större frihet än i dag. Maria och hennes systrar behövde aldrig bära slöja. Pojkar och flickor lekte och gick i skolan tillsammans. Mammans kusin Rahman kom in i Marias liv precis då hennes mamma dött. Han var väldigt stöttande. Maria var egentligen inte kär, men såg att han kunde bli en bra man och en bra pappa, berättar hon. Strax efter bröllopet inträffade den iranska revolutionen. Shahen avsattes och den djupt religiösa ayatollah Khomeini kom till makten. Efter endast några dagar införde han påbudet att kvinnor skulle bära slöja. Rahmans familj anammade de islamistiska idéerna och blev alltmer religiös. Maria hatade slöjan från första stund. Samtidigt började Rahman övervaka hennes liv. Han ville veta vilka hon träffade och lade sig i vilka kläder hon använde. – Äktenskapet innebar inget bra liv för mig. Rahman slog mig ofta. Alltid sade han att det var mitt fel, att jag provocerade honom och klädde mig fel. Efter flera år av krig mellan Iran och Irak tog sig Maria 1987 med de tre barnen till Sverige, där hennes syster bodde. Maken skulle komma senare. Maria började omedelbart lära sig svenska på SFI. Där förundrades hon över att kvinnor och män satt sida vid sida och pratade och diskuterade. – Det var jättespännande. Jag gillade Sverige från första dagen, säger hon. Särskilt minns hon sin första midsommarafton – hos systern i Leksand. Människor dansade och sjöng tillsammans. Alla var glada. Systern tyckte att Maria kunde ta av sig slöjan. ”Ingen kommer att se dig”, sade hon. – Jag blev en i mängden. Vi höll varandra i handen och dansade hela dagen. Det var svårt för mig i början, jag var glad och orolig om vartannat. Den dagen förändrade min självkänsla. Maria började ifrågasätta sitt liv och sin egen brist på frihet. Men trots att hennes man var kvar i Iran fortsatte Maria att bära sin slöja. Maken ringde henne nästan varje dag och frågade i detalj om vad hon gjorde och vilka hon träffade. Efter ett och ett halvt år återsågs de på Arlanda. – Jag mötte en djupt religiös, främmande man. Han blev nog chockad av att se mig också. Jag bar visserligen slöja, men jag var sminkad och hade kort kjol, säger Maria. Rahman ogillade Sverige från första stund. I Iran hade han haft ett fint arbete som rektor, här var han ingenting. Maria visade till en början öppet sitt missnöje med hans kontrollbehov. Hennes nya självständighet fick honom att känna att hans manlighet blev kränkt. Precis som i Iran började maken misshandla Maria psykiskt och fysiskt. Vad fick dig att stanna kvar? – Det undrar jag också. Jag levde på hoppet om att han skulle förändra sig när han lärde känna Sverige. Men jag var också själv bunden av min kultur, och där skiljer man sig inte. Mest berodde det nog på att han hotade med att ta barnen ifrån mig. Dagen före julafton 1996 skickade hon in skilsmässoansökan efter en ovanligt brutal misshandel. Hon flyttade in i en lägenhet i Rinkeby med yngsta dottern. De två äldre barnen valde att stanna med sin pappa. – Min son undvek mig, men min äldre dotter träffade jag ibland i smyg. Trots att hon var fattig och hade ”förlorat” två av sina barn kunde hon känna sig lycklig och uppskattad av andra människor. Hon fick vara som hon var. Hon färgade sitt hår och jobbade med att bädda sängar på olika kursgårdar. Men snart tilltog våldet och kontrollen ännu mer. Rahman tvingade henne att ses flera gånger i veckan. Ofta tvingade han också till sig sex. För att hålla honom lugn låtsades hon som om hon tyckte om det. En gång förgiftade Rahman henne så att hon var medvetslös i ett dygn, säger hon. Arbetskamraterna fick henne att för första gången polisanmäla Rahman. Två kvinnliga poliser lyssnade på hennes berättelse och gav henne ett överfallslarm. Men Rahman togs aldrig in till förhör. Maria såg mycket fram emot en konsert med en iransk artist som hon skulle gå på med en väninna lördagen den 20 september 1997. Kvällen före skjutsade Rahman hem Maria till Rinkeby efter att än en gång ha försökt övertala henne att komma tillbaka. Med i bilen fanns också deras äldsta dotter. Vi åker med Maria till platsen i Rinkeby. Hon visar var exmaken släppte av henne utanför djurkliniken i gathörnet, säkert hundra meter från hennes port. – Jag undrade varför han stannade redan där och blev lite misstänksam. Vid en port lite längre fram stod en ung man i träningsoverall, som om han väntade på mig. Jag blev rädd för att han tänkte råna mig, flyttade över min väska på den andra axeln och vek av längre ut på gatan. När Maria passerade mannen ropade han och frågade vad klockan var. Maria tittade på klockan, samtidigt som mannen gick fram emot henne. Den var 21.45. Maria hann aldrig se att mannen kastade vätska i hennes ansikte, hon märkte först att det blev blött. – Jag kände en fruktansvärd smärta i ansiktet. Allting blev vitt. Jag såg ingenting, skrek och sprang och skrek och sprang, säger hon. Rahman var kvar i bilen och körde nu i hög fart fram emot henne. Maria trodde att det var attentatsmannen som kom för att köra över henne. Dottern kastade sig ur bilen och sprang efter mannen som utfört dådet, men hann aldrig ifatt honom. Rahman drog in Maria i bilen och körde i väg mot sjukhuset. Maria kände det som om ansiktets hud rann av henne. Hon skrek till sin exmake att det var han som låg bakom. Rahman grät och sade att han alltid skulle ta hand om henne. Maria sövdes ned omedelbart och låg i dvala i flera månader. Hon fick gå igenom otaliga hudtransplantationer på grund av de skador som svavelsyran orsakat. I samband med den största operationen, där hon fick ett nytt ansikte, låg hon nedsövd i fjorton dagar. Marias man satt häktad i två dagar efter syraattacken. Sedan släpptes han och flydde till Iran. Varken han eller någon annan har dömts för attacken. Därför har Maria heller aldrig fått något skadestånd. Hon hann få fyra månader som en ”fri” kvinna från skilsmässan fram till syraattacken. Nu är det mitten av mars 2018. Maria har nyligen kommit hem efter ännu en ögonoperation i England, hennes 99:e operation efter syraattacken. Den transplanterade huden runt ögonen och på ögonlocken stelnar efter en tid och måste bytas ut. Tunn hud tas från överarmen och fett från låren för att mjuka upp huden. Efter operationen sys ögonlocken igen. Stygnen har nu tagits bort men Maria kan fortfarande inte öppna ögonlocken till mer än en liten glipa. Trots allt som Maria Rashidi har tvingats gå igenom efter syraattacken känner hon nu att det var först efter den som hon kunde leva fullt ut som en fri kvinna. Hon har i dag en nära och bra relation med sina barn, men det har varit en lång läkningsprocess. – De har varit mycket utsatta under sin uppväxt, var och en på olika sätt. Det bästa jag har gjort är att rädda dem tillbaka. Min son skulle uppfostras till familjens patriark. I Iran hade mina döttrar tvingats bära slöja. Nu har de växt upp till fria människor. Är det någonting du ångrar i ditt liv? – Jag ifrågasätter min naivitet och att jag stod ut med äktenskapet i 18 år. Jag var inte mig själv under alla de där åren och det stör mig otroligt mycket. Därför tar jag avstånd från den människa som jag var då. Jag klarar inte av att umgås med kvinnor som påminner om hur jag var då. När Maria började komma tillbaka efter syraattacken engagerade hon sig i frågan om hedersrelaterat förtryck. Hon startade den ideella organisationen Kvinnors rätt. Vad är drivkraften i ditt engagemang i dag? – Jag blev straffad för att jag inte respekterade koder i min kultur. Min man lät mig inte vara den jag är. I dag lever kanske hundratusentals ungdomar och kvinnor under samma förtryck i Sverige. Det är för dem jag kämpar. – Vi kommer aldrig att få bort hedersförtrycket i Sverige så länge politikerna blundar och finansierar religiösa manligt styrda organisationer som uppmuntrar hederskulturen. Läs mer om hedersbrott Maria Rashidi Bor: Stockholm. Familj: två döttrar, en son. Ålder: 62 år. Gör: Är grundare av och ordförande för den ideella organisationen Kvinnors rätt, som arbetar för kvinnors rättigheter i Sverige. Styrelseledamot i Nätverket mot hedersrelaterat våld. Aktuell: Kommer snart ut med boken ”Bränd frihet” (b4press) där hon berättar om sitt liv i Iran och Sverige för frilansjournalisten Elisabet Omsén.


Bortse inte från vårt gemensamma religiösa kulturarv

Summary: Om vi tittar på det sekulariserade Sverige, hur fri ifrån det religiösa kulturarvet är vi egentligen och vilken gränsdragning kan vi dra för skolans undervisning? Att se bort från det religiösa kulturarvet är att lämna bakom sig en viktig del av en mänsklig erfarenhet.

Naturligtvis är den religiösa identiteten inte hela människans identitet. Vi identifierar oss också som man, kvinna, djurvän, kärnvapenmotståndare, hiphopfan, fritidsfiskare, tågförare och så vidare. I sitt svar på mitt inlägg på DN Åsikt skriver Robert Lindblad att han ser sig som ateist eller kanske agnostiker, möjligen buddhist. Vilar inte hans ståndpunkt på åsikter grundade i sin identitet som ateist, eller kanske agnostiker, eller möjligen buddhist? Hur kan Lindblad vara klar över vilken gränsdragning vi ska dra för skolans undervisning och varför är hans utgångspunkt bättre och mer sann än en världsuppfattning som räknar med Guds existens som ett faktum? Om vi tittar på det sekulariserade Sverige, hur fri ifrån det religiösa kulturarvet är vi egentligen? Varför firar vi jul och har adventsstjärna i fönstret, varför äter vi semlor, våfflor på särskilda dagar, varför klär vi ut barnen till Santa Lucia i december? Vet vi varför det förekommer röda dagar i almanackan? Förstår vi att när vi kallar oss ateister, så är det att använda sig av kristendomens vokabulär och idéhistoria? Att se bort från det religiösa kulturarvet ”för att omfamna nästa steg i vår kulturella utveckling” är att lämna bakom sig en viktig del av en mänsklig erfarenhet som talar till oss även i denna dag.


Religiösa inslag i skolan begränsar elevers demokratiska rättigheter

Summary: Religiös indoktrinering måste hållas utanför skolan eftersom den berövar barnen sina mänskliga rättigheter. Barnens rättigheter är viktigare än religiösa vuxnas rättigheter i skolan. När religiösa intressen hävdar rätten till företräde framför mänskliga rättigheter är det dags att sätta ned foten.

När Christer Örnholt i ett inlägg på DN Åsikt argumenterar emot förslaget att religiösa friskolor ska förbjudas visar han att han inte förstår vare sig problematiken runt dessa friskolor eller religionens roll i ett sekulärt samhälle. Han verkar inte hålla med om att skolan inte ska vara en arena där särintressen kan sprida sina budskap. Religionen, skriver Örnholt, är en del av mänsklighetens kulturella historia och ett uttryck för erfarenheten av att vara människa, och tycks mena att detta berättigar religiösa vuxna rätten att i skolan indoktrinera barn och ungdomar i sina läror. Inte ens när det bevisligen leder till de avarter som uppdagats i en del religiösa friskolor ser Örnholt någon anledning till eftertanke. Örnholts argumentation visar även på en bristande förståelse för skolans huvuduppdrag. Att religiösa krafter ser skolan som en arena att indoktrinera barn och ungdomar på är ju inte konstigt. Unga är lättpåverkade och vi vet ju alla att det vi får med oss från unga år tar vi oftast med oss upp i vuxen ålder – precis som Örnholt själv skriver. Men den obligatoriska utbildningen i det demokratiska Sverige är baserad på fakta och vetenskap samt ska vara politiskt och religiöst neutral (så gott detta går att genomföra förstås), och detta på goda grunder. Religionen hör inte hemma i skolan, förutom som ett historie- och samhällsorienterande ämne. När Örnholt hävdar att religiösa inslag blir marginaliserade om de inte får företräde i skolan bortser han från anledningen till varför de inte får företräde – de inverkar menligt på de unga och deras rättigheter, och det inte minst genom den indoktrinering som är kärnan i det religiösa utövandet. Grunden till varför Socialdemokraterna lät utreda de religiösa friskolorna var ju att det framkommit att en del religiösa skolor lärt ut synsätt som är mot både svensk lag och skolans uppdrag. Vad religiösa samfund strävar efter är att sprida ”sanningen” som de anser sitta på, vilket inverkar menligt på elevernas rättigheter att bilda sig egna uppfattningar. Så vems rättigheter är viktigast – de religiösa vuxnas eller barnens? Örnholt verkar luta åt de vuxnas. Slutligen kan man inte blunda för att Örnholt tycks mena att religionen betyder så mycket för de religiösa att detta försvarar positiv särbehandling före sekulära intressen. Detta kan inte betyda något annat än att icke-religiösa ska acceptera att stå tillbaka för minoritetens företräde. Religionen må betyda mycket för vissa, men det är inte som Örnholt skriver ”en del av identiteten av att vara människa och samhällsvarelse” att vara religiös. Befolkningen i Sverige är ett bevis på detta – bara ungefär 20 procent tror på någon gud. Nej, religion måste naturligtvis vara en privatsak, och om enskilda vill tro och verka för den i samhället får de göra det på samma villkor som alla andra verkar för sina särintressen, och det utanför skolan!


Ett stort misstag att förbjuda religiösa friskolor

Summary: Verkligheten är mer komplicerad än att man kan lösa integrationsproblem genom att förbjuda religiösa friskolor. Religion är en del av mänsklighetens kulturella ursprung och historia. Det är ett uttryck för den mänsklig erfarenheten av att vara människa.

Socialdemokraterna kom i veckan med ett förslag om att förbjuda religiösa friskolor. Men vad säger detta förslag egentligen om den ideologiska grund som det största riksdagspartiet vilar sin politik på och vad leder denna väg till? Det är viktigt att nu ta sig en funderare på vad som kan bli konsekvensen om detta förslag blir till verklighet. I skolan socialiseras våra barn till integrerade medborgare. Där grundläggs värderingar som sedan i hög grad styr våra barns åsikter och handlingar som vuxna. Att förbjuda religiösa inslag i skolan leder i längden också till att alla religiösa inslag i samhället blir marginaliserade. Att hänvisa till, så som det också görs, att religion bör vara en privatsak och inte sammanblandas med någon form av samhällsengagemang visar på en okunnighet om vad en religiös identitet kan betyda för en människa som bekänner sig som religiös. Att vara religiös är en del av identiteten av att vara människa och samhällsvarelse och kan inte ses som något som plockas fram på lediga stunder eller på söndagarna mellan klockan 11 och kl 12. Denna religionsyn kännetecknas av en övertygelse om att den sanna och objektiva versionen av sanningen legitimeras av en vetenskaplig grundsyn, som är en motsats till den trångsynthet och vidskeplighet som religionen sägs stå för. Men verkligheten är mer komplicerad än att man kan lösa integrationsproblem genom att förbjuda religiösa friskolor. Religion bör ses som ett kulturellt och socialt gensvar på människans levnadsvillkor och ett sätt att hantera livets ofta komplicerade villkor. Ett sätt att förhålla sig till livet och makten. Religion är en del av mänsklighetens kulturella ursprung och historia. Det är ett uttryck för den mänsklig erfarenheten av att vara människa. Religion är inte något som kontrollerar okunniga människor som inte förstått vetenskapens välsignelser. Religion är inte något enhetligt fenomen som kan förkastas som ett uttryck för förtryck, indoktrinering, rasism, åsiktsfientlighet och framgångsfientlighet. Visst, det finns problem med vissa religiösa friskolor har vi sett. Men att förbjuda religiösa friskolor rakt av på det sätt som Socialdemokraterna vill göra är ett misstag som kan leda till en urvattning av en viktig demokratisk och kulturell mångfald.


Summary: REPLIK DN DEBATT 15/3. Att som Jan Björklund och Åsa Fahlén föreslå att stänga ner fungerande lärarutbildningar, innan kvalitetsutvärderingen är gjord och några resultat är kända, är inte bara dumt, utan direkt oansvarigt, skriver Helene Hellmark Knutsson (S), minister för högre utbildning och forskning.

Det behövs lärarutbildningar som ställer krav på studenterna, bedrivs med god pedagogik, tät lärarkontakt och som på bästa sätt förbereder studenterna för sitt framtida yrke. Nu genomförs den första heltäckande nationella kvalitetsutvärderingen av de nya lärarutbildningar som infördes av den förra regeringen 2011. Jag är av uppfattningen att om resultaten visar att det finns utbildningar som inte håller så måste lärosäten antingen vidta kraftfulla åtgärder eller lägga ned utbildningar. Men att som Jan Björklund och Åsa Fahlén föreslå att stänga ner fungerande lärarutbildningar, innan kvalitetsutvärderingen är gjord och några resultat är kända, är inte bara dumt, utan direkt oansvarigt. Alla barn och elever har rätt att möta en behörig och engagerad lärare, oavsett var i landet de bor eller vilken skola de har valt. Jan Björklund och den borgerliga regeringen lämnade efter sig sjunkande skolresultat och en stor lärarbrist. Det gick inte att sänka skatten med 140 miljarder kronor utan att det fick konsekvenser för skolan. Den här regeringen har valt en annan väg: investeringar i skolan, i läraryrkets attraktivitet och i lärarutbildningen. Det går före skattesänkningar. En nyckel för att vända resultaten i den svenska skolan är att fler vill bli och förbli lärare. En del vet redan efter gymnasiet att de vill bli lärare. Andra kommer på senare i livet att de vill satsa på en lärarkarriär. Då behövs fler platser på lärarutbildningarna, inte färre. Och det är nödvändigt att vi erbjuder fler och mer flexibla vägar in i läraryrket genom kompletterande pedagogisk utbildning för människor med annan yrkesbakgrund. Vilket även stärker läraryrket. Därför har nuvarande regering valt att investera i 10.000 nya utbildningsplatser på lärarutbildningarna fram till 2021, på grundutbildningarna, speciallärarutbildningarna och kompletterande pedagogisk utbildning (KPU). Det är glädjande att Universitetskanslersämbetet konstaterade i veckan att antalet antagna ökat från 11.700 studenter till 12.200 studenter hösten 2017 och att fler KPU-studenter slutför sin utbildning. Rapporten visar att vi är på rätt väg när det gäller att minska lärarbristen. Svensk skola har många styrkor och våra lärare gör ett oerhört viktigt jobb i klassrum i hela landet. Resultaten i PISA har vänt uppåt och svensk skola anställer fler. Men det finns fortfarande stora utmaningar. Likvärdigheten i skolan har inte ökat utan tvärtom minskat under de senaste åren. Och många barn går fortfarande ut nian med ofullständiga betyg. Det kan vi aldrig acceptera. Därför måste arbetet med att stärka professionen och skolutvecklingen fortsätta. Och det måste göras utifrån vetenskap och beprövad erfarenhet. Jag har nyligen tagit emot Cecilia Christerssons utredning om hur vi ska stärka den praktiknära skolforskningen och hur den ska fungera för att stärka både lärarutbildningarna, den verksamhetsförlagda utbildningen och skolutvecklingen. Genom en stark, välutbildad profession som tillåts att metodiskt utveckla undervisningen på vetenskaplig grund, och inte utifrån politiska nycker eller välbetalda konsulter, så kan vi fortsätta arbetet med att ge fler barn den utbildning de har rätt till. Vårt ansvar som beslutsfattare är att ge rätt förutsättningar för det arbetet. Den svenska modellen bygger på samarbete för att möta gemensamma problem. Jag kommer att fortsätta att tillsammans med arbetsgivare, lärarfack och de lärosäten som förtjänstfullt arbetar med att utbilda och vidareutbilda lärare, ta fram de förslag och reformer som krävs för att möta lärarbristen och stärka skolutvecklingen. Att förslag är väl förankrade bland de som ska utföra arbetet är en förutsättning för långsiktighet och framgång. Under hela mandatperioden har jag gjort det inom ramen för Nationell samling för läraryrket. Jag ser gärna att det arbetet också ska utifrån en diskussion över blockgränserna. Skolan och våra barn förtjänar ansvarsfulla och långsiktiga politiska beslut. 15 mars 2018 Debattartikel Jan Björklund (L), partiledare och Åsa Fahlén, förbundsordförande för Lärarnas Riksförbund: ”Kräv att ämneslärare har minst C i ämnet de ska lära ut” Repliker Helene Hellmark Knutsson (S), minister för högre utbildning och forskning: ”Oansvarigt stänga lärarutbildningar utan utvärdering” Slutreplik från Åsa Fahlén: ”Förslagen om lärarutbildningen är inte tagna ur luften” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Minnesord: Roger Bannister – drömmilen gjorde honom odödlig

Summary: Den 6 maj 1954 är ett datum som för alltid är inskrivet i idrottshistorien. Denna torsdag blev den 25-årige engelsmannen Roger Bannister den förste att springa en engelsk mil under fyra minuter. Den 3 mars avled han, 88 år gammal.

Den 6 maj 1954 är ett datum som för alltid är inskrivet i idrottshistorien. Denna torsdag blev 25-årige Roger Bannister den förste att springa en engelsk mil under fyra minuter. Den 3 mars avled han, 88 år gammal. Själv framhöll Roger Bannister alltid sin medicinska karriär – han var en mycket framstående neurolog – framför sin idrottsliga. Men världen kommer alltid minnas honom som löparen som sprang den första drömmilen. I dag – när världsrekordet på en engelsk mil är 3.43,13 – kan tiden 3.59,4 tyckas vara måttligt märkvärdig. Men 1954 var drömmilen en världssensation och Roger Bannister blev världskändis över en natt. – Han gjorde det med begränsad vetenskaplig kunskap, med löparskor av läder vars spikar troligen vägde mer än dagens supertunna skor och han gjorde det på en bana där speedwayförare tävlade. Så vad mig anbelangar, var det ett av de största loppen genom tiderna. Så beskriver den förre brittiske storlöparen Sebastian Coe – som själv satt världsrekord på en engelsk mil tre gånger – Roger Bannisters prestation. Gunder Häggs världsrekord på distansen, 4.01,4, var nio år gammalt och flera löpare var på jakt efter att slå det och samtidigt spränga fyraminutersvallen. Nu blev loppet på banan Iffley Road i Oxford perfekt. Till sin hjälp hade Roger Bannister två farthållare, Christopher Chataway och Chris Brasher, båda träningskompisar från universitetet i Oxford. Det hade slutat regna en timme före loppet och de 1 200 åskådarna fick se Brasher leda loppet de första två varven. På det tredje tog Chataway över ledningen med Bannister i rygg. Med två tredjedelar av slutvarvet kvar tog Bannister över ledningen, satsade allt på en långspurt och tog ut sig helt. Direkt efter mållinjen kollapsade han och kunde samtidigt höra speakern Norris McWhirter ropa ut orden som blivit klassiska: ”Ett banrekord, ett engelskt rekord, ett brittiskt rekord, ett samväldesrekord, ett europarekord och ett världsrekord, tiden: 3 (och här dränktes slutorden i publikens enorma jubel) minuter, 59,4 sekunder.” Roger Bannister lyftes upp på folks axlar och hyllandet ville aldrig ta slut. ”Världens armar väntade att ta emot mig, men bara om jag nådde målsnöret utan att tappa fart. Om jag misslyckades skulle inga armar krama mig och världen skulle bli en kall och ensam plats, därför att jag varit så nära. Jag sprang mot målsnöret som en man som gör ett sista språng för att rädda sig själv från den djupa klyftan som hotar att uppsluka honom”, beskrev Bannister slutet av loppet i sina memoarer. Sitt världsrekord fick han bara behålla i 46 dagar, tills australiern John Landy i Åbo i Finland sprang på 3.58,0. De båda möttes sedan i början av augusti samma år på Samväldesspelen i Vancouver i Kanada i ett lopp som kom att kallas ”Århundradets mil”. Ett lopp Bannister vann på tiden 3.58,8 efter att ha spurtat förbi Landy i sista kurvan. Engelsmannen värdesatte segern i Vancouver högre än drömmilen i Oxford. Segern över Landy var ett lopp man mot man, medan världsrekordloppet var ett lopp mot klockan. I slutet av augusti 1954 vann 25-årige Roger Bannister EM-guldet på 1 500 meter i Bern i Schweiz. Det blev hans sista lopp. Han kunde inte kombinera arbetet som läkare med löpträningen. Bannister, som antogs som läkarstudent vid universitetet i Oxford redan som 17-åring, hade även en fantastisk medicinsk karriär som neurolog. Han adlades 1975 och tio år senare återkom han till Oxford som rektor för Pembroke College. 1993 pensionerade han sig. Men de där dagarna i maj 1954 kom att prägla Roger Bannisters liv. Inte bara för världsrekordet, utan kanske ännu mer för att han dagen före loppet träffade konstnären Moyra Jacobsson, dotter till den svenske ekonomen Per Jacobsson. De båda gifte sig 1955 och fick fyra barn. Roger Bannister 1929–2018 Brittisk löpare och neurolog. Blev 1954 den förste som sprang en engelsk mil under fyra minuter. Adlades 1975 och det finns även ett mynt, 50 pence, med motiv från ”drömmilen”. Det nuvarande världsrekordet är på 3.43,13 och sattes av marockanen Hicham El Guerrouj i Rom 1999. En engelsk mil är 1.609 meter.


Fel straffa alla elever bara för att vissa fuskat

Summary: Det vore fel att straffa 100.000 elever för att vi vet att fusk har förekommit i det nationella provet i svenska för årskurs 9. Det är läraren som i varje enskilt fall ska bedöma om provsvaret överensstämmer med elevens övriga prestationer eller inte.

Denna vecka, tisdag och torsdag, har ungefär 100.000 elever i årskurs 9 skrivit nationella prov i svenska eller svenska som andraspråk. Tyvärr spreds provet i förväg via Snapchat mellan ett stort antal elever. Spridningen tog fart under kvällen och natten till tisdagen, vilket försatte alla skolor i en mycket svår situation. Från Skolverkets sida förses den enskilda skolan med två prov, ett ordinarie och ett ersättningsprov. Rektor har mandat att välja ersättningsprovet ifall tecken på exponering har förekommit. I somliga fall går Skolverket ut med denna rekommendation nationellt när vi kan konstatera en spridning. Skolverket fick konkreta bevis för detta först på tisdag morgon. Då agerade vi direkt och informerade via våra kanaler. På måndag förmiddag informerade vi också om ett skolinbrott i Stockholmsområdet. Utifrån de uppgifter vi har tyder dock inget på att detta inbrott ligger bakom läckan. Däremot har uppgifter inkommit om elever som har stulit prov vid bristande säkerhet på skolor. Inför nästan varje nationellt prov förekommer uppgifter om att provet har spritts och att liknande prov, som påstås vara det skarpa provet, läggs ut. Skolverket kan inte agera på uppgifter som vi inte har kunnat bekräfta. Skulle vi göra det skulle inga nationella prov kunna skrivas överhuvudtaget. Det är förstås extra bekymmersamt att proven spreds strax innan provet. I enlighet med hur systemet fungerar, blev det rektor som fick avgöra vilket prov som skulle användas utan vägledning från Skolverket. Händelserna har fått allvarliga konsekvenser. Berörda lärare blev utsatta för mycket stress. Tusentals elever som förberett sig för att kunna göra sitt bästa är ledsna och besvikna. Artikelförfattaren vill att alla prov ska slängas i papperskorgen. Vi tycker att det vore fel att på nationell nivå straffa 100.000 elever för att vi vet att fusk har förekommit. För att upprätthålla elevernas rättssäkerhet i den här bekymmersamma situationen måste läraren i varje enskilt fall bedöma om provsvaret överensstämmer med elevens övriga prestationer eller inte. Det nationella provet är en viktig pusselbit inför betygsättningen av eleverna, men inte avgörande. Bedömer läraren att fusk har förekommit i det prov man rättar är denna pusselbit inte intressant att använda när det är dags att sätta betyg. Det är viktigt att komma ihåg att de nationella proven inte är ett examensprov, utan utgör en del av lärarens underlag vid betygssättning. Inför årets nationella prov har vi skärpt våra krav på skolornas säkerhetsrutiner. Vi kan dock konstatera att det inte har räckt. Hanteringen av proven på någon eller några skolor har sannolikt brustit. Vi ska nu utvärdera det inträffade och se hur vi ytterligare kan justera det nuvarande systemet för att motverka spridning. Vi arbetar samtidigt med att digitalisera de nationella proven, ett arbete som enligt uppdraget ska vara klart 2022.


Hoppas att mer resurser gör att barnmorskorna kommer tillbaka

Summary: Förlossningsvården är ett av de vårdområden som har fått störst pengaökning i Stockholms läns landsting. Jag hoppas att vi får se effekter av de ökade medlen så snart som möjligt. Och att de som slutat som barnmorskor kommer tillbaka.

Tyvärr är Milla Belkacems erfarenheter av att arbeta inom förlossningsvården inte unika. När jag träffar barnmorskor och andra medarbetare är det tydligt att arbetspassen är alldeles för stressiga och tunga. Milla Belkacem har helt rätt i att makthavare har struntat i kvinnors hälsa alldeles för länge. Vi ser i dag att kvinnor i hela landet oroar sig mer än tidigare inför sin förlossning och att klinikerna har svårt att rekrytera personal. När jag tog över det politiska ansvaret för förlossningsvården i Stockholms län 2015 blev prioriteringen från dag ett att förbättra den här ansträngda situationen. Då kunde jag inte ana vilken resa det skulle bli. När vi kunnat genomföra åtgärder har vi flera gånger fått se hur vården tvingats ta steg tillbaka från målet att alla ska kunna föda tryggt på det sjukhus de valt i första hand. Vi har också fått se storartade insatser och initiativ från både föräldrar och personal. Ett problem är att de satsningar som vi har beslutat om – och de är faktiskt både många och omfattande – tar tid att ge effekt som märks i den dagliga verksamheten. När det gäller resurserna, som Milla Belkacem anser är det egentliga problemet, fick vi i höstas igenom en höjning på tio procent. Pengarna i det första steget kom i oktober och inför sommaren kommer resten av höjningen. Totalt handlar det om 120 miljoner kronor per år. Enligt en överenskommelse mellan staten och Sveriges Kommuner och Landsting har vi sedan 2016 fördelat runt 110 miljoner kronor per år till olika projekt inom förlossningsvård och kvinnors hälsa. Där finns också tilläggsmedel, som för 2017 motsvarade 68 miljoner kronor för Stockholms län. Vi har i Stockholm ofta känt oss begränsade av att de statliga medlen har handlat om tillfälliga projektpengar, men vi har satsat på att fördela dem på initiativ som syftar till att leda till långsiktiga förbättringar. Vid sidan av detta investerar vi stort i att bygga ut förlossningsvården med nya lokaler, bland annat en helt ny klinik på S:t Görans sjukhus. Med andra ord saknas inte beslut om att öka resurserna till förlossningsvården. Det är ett av de vårdområden som har fått störst pengaökning. Jag hoppas att vi får se fler, mycket tydliga effekter av de ökade medlen så snart som möjligt. Situationen för föräldrar och personal måste bli bättre. Här är det viktigt att cheferna använder sina förstärkta budgetar till att öka bemanningen och förbättra arbetsmiljön. Många medarbetare har fått dra ett alldeles för tungt lass. Jag är glad att de tröga politiska processerna har börjat gå allt snabbare, men nu gäller det att fortsätta satsa på en stärkt förlossningsvård och följa upp så att medlen används på bästa sätt. Jag är övertygad om att det kommer att göra det mer attraktivt att börja arbeta som barnmorska i Stockholms förlossningsvård. Och för de som slutat att komma tillbaka.


Lisa Magnusson: Stephen Hawking var inte gud

Summary: Stephen Hawking citeras flitigare än någonsin. Någon nämner hans syn på kapitalism, en annan hans ord om popbandet One Direction, ytterligare någon sprider hans livsråd om att titta på stjärnorna i stället för på fötterna. Så görs han till en allmän auktoritet. En gud. Själv var han ateist.

Ordet ”geni” används så flitigt att det nästan förlorat sitt värde. Men fysikern Stephen Hawking var ett, den störste vetenskapsmannen i sin generation. Han föddes 1942. Fyllda 20 år började han forska i kosmologi vid universitetet i Cambridge, och drabbades strax därefter av nervsjukdomen ALS. Läkarna gav honom två år, men han fick många fler. Och han förvaltade dem väl. Mest känd blev han själv för upptäckten att svarta hål inte är helt svarta, utan avger värmestrålning. Men hans stora insats består ändå i att han tillgängliggjorde kunskap. Vilken idiot som helst kan ju göra saker mer svårbegripliga. Stephen Hawking gjorde tvärtom. Intelligens är i grunden att lösa problem utifrån rådande förutsättningar. Det gjorde han, och ibland hittade han sätt att rent av dra nytta av sitt handikapp: När han mötte prins Charles körde han över hans fot med rullstolen. Nu citeras han flitigare än någonsin. Någon nämner hans syn på kapitalism, en annan hans ord om popbandet One Direction, ytterligare någon sprider hans livsråd om att titta på stjärnorna i stället för på fötterna. Så görs han till en allmän auktoritet. En gud. Själv var han ateist, men han påminde om en agnostiker. Hjärnan var enligt honom blott en dator. ”Det finns ingen himmel eller efterliv för trasiga datorer; det är bara en saga för människor som är rädda för mörkret”, hävdade han å ena sidan i en intervju med The Guardian. Å andra sidan drömde han i boken ”Kosmos: en kort historik” om att hitta ett svar på varför universum existerar, för då kommer vi att ”lära känna Gud”. Till Time Magazine sade han att fysiker må veta hur universum började, ”men jag förstår inte människor, särskilt inte kvinnor, bättre än någon annan”. Detta har fått vissa att argt kalla honom sexist. Och skitstövel. För det var minsann inte bara storheters fötter han körde över med sin rullstol, utan även sina studenters. Nej, Stephen Hawking var inte gud. Han var ett geni; en stor man och en liten, i ett. Komplex, som varje människa. Ett universum i sig.


Skolverket måste kasta nationella provet i papperskorgen

Summary: Dagen innan nationella proven i svenska för årskurs nio skulle genomföras läckte de och de rätta svaren ut. Trots läckan uppmanar Skolverket skolor att använda provet. Men myndigheten borde kasta det i papperskorgen.

Nyligen har alla elever i årskurs 9 genomfört nationella prov i svenska. Syftet är, enligt lärarutskick från Skolverket, att stödja en likvärdig och rättvis bedömning och betygssättning samt ge underlag för en analys av i vilken utsträckning kunskapskraven uppfylls på skolnivå, på huvudmannanivå och på nationell nivå. Den 12 mars fick Skolverket kännedom om att de nationella proven, och bedömningsanvisningarna till dessa, läckt ut. Det var dagen innan provet skulle genomföras. Trots detta uppmanade Skolverket på sin hemsida skolorna att använda ordinarie prov eftersom spridningen anses vara liten. På förmiddagen den 13 mars, när eleverna satt och skrev sina prov, framgick det att proven haft en enorm spridning på nätet. Skolverket rekommenderade då skolor att använda ersättningsprovet på torsdagens delprov för att öka likvärdighet och rättssäkerhet, men det är fortfarande upp till varje rektor att fatta beslut för den enskilda skolan. Proven ska stödja en likvärdig och rättvis bedömning. Det är själva syftet med provet. Men när det kommer till Skolverkets kännedom att prov och provsvar har spridits på nätet uppmanas lärarna bara att ta hänsyn till detta vid betygssättning i de fall då diskrepansen mellan vad en elev brukar prestera på provet och det faktiska resultatet är för stort. Hallå!? Skolverket vill alltså att lärare ska lägga tid på att rätta prov där vi vet att hur många elever som helst har haft tillgång till facit i förväg? Och sedan ska vi låtsas att dessa har betydelse för elevens slutbetyg, förutom om resultatet är för högt? Lärare har i dag en tung arbetsbörda, så att be dem rätta prov där vi vet att fusk förekommit är direkt oförskämt. Dessutom så har hela provet tappat sitt syfte i och med spridningen av facit, och därför borde proven slängas. Det är ju vad vi lärare gör när elever fuskar på andra prov – vi tar inte med dem i bedömningen för att de inte kan anses säga något om elevens kunskaper. Men när Skolverket ställs inför detta faktum kan man fortsätta att slösa med lärares tid och låtsas att fusk inte är så farligt. Det är nämligen den signal vi sänder till alla elever i årskurs 9, att fusk är inte så farligt – bara om du fuskar alltför bra. Om Skolverket vill behålla någon slags trovärdighet när det kommer till de nationella proven borde de omedelbart komma ut med instruktionen att kasta provet. Först då kan vi tro på att Skolverket tycker att proven är viktiga och att de faktiskt används för att öka likvärdigheten och rättssäkerheten. Men om Skolverket håller fast vid tanken att lärare ska rätta prov som skrivits av elever som med hög sannolikhet har sett facit förlorar de all trovärdighet i frågan. Och de förlorar definitivt min, och säkert många andra lärares, respekt. Min tid är mer värd än så här. Jag sätter en ära i att lära ut saker och sedan bedöma kunskaper. När mina elever fuskar så kastar jag deras alster och ringer deras föräldrar. Men Skolverket har mig fångad här, för jag kan inte vägra att rätta de prov som skolan är ålagd att genomföra. Inte ens när Skolverket inte kan garantera att facit inte läcker innan provet genomförs.


Summary: REPLIK DN DEBATT 12/3. Visst behöver vi arbeta med gymnasieskolans utveckling och förmåga att hantera flera stora utmaningar. Men regeringens synsätt blir alltför snävt. Fokus ligger för mycket på gymnasieskolans organisation och för lite på hur resultaten och anpassningen till arbetsmarknadens behov kan ske snabbt och effektivt, skriver Kenneth Nilsson, SKL.

Gymnasie- och kunskapslyftsminister Anna Ekström argumenterar för en ny planeringsmodell och ändrad finansiering för gymnasieskolan. Det görs mot bakgrund av att för få elever väljer yrkesprogram på gymnasiet, att för få når en examen på 3-4 år och att gymnasieskolan är segregerad. Sveriges Kommuner och Landsting (SKL) instämmer i problembeskrivningen. Det finns all anledning att kraftfullt arbeta med gymnasieskolans utveckling och förmåga att hantera flera stora utmaningar. Men vi menar att regeringens synsätt blir alltför snävt. Fokus ligger för mycket på gymnasieskolans organisation och för lite på hur resultaten och anpassningen till arbetsmarknadens behov kan ske snabbt och effektivt. Vi håller helt och hållet med regeringen om behovet av gemensamma krafttag för att säkra likvärdig tillgång till utbildning i olika delar av landet, få fler att fullfölja en gymnasial utbildning och stärka kopplingen mellan utbildning och kompetensförsörjning. Det är viktigt för såväl eleverna som samhället och arbetsmarknaden. Det är klokt att sätta press på kommunsektorn och fristående huvudmän att mer resolut hantera de utmaningarna. SKL ser dock ett stort behov av att tydliggöra rollfördelningen mellan staten och huvudmännen. Den styrmodell som målas upp i direktivet riskerar att ytterligare bidra till en otydlig rollfördelning. För att möjliggöra en långsiktig och strategisk planering på alla nivåer, är det nödvändigt att ansvar och befogenhet följs åt. Det som kommunerna har ansvar för att åstadkomma, ska också kommunerna ha befogenheter att leda och styra. Vi ser vidare att det i regeringens direktiv finns en övertro på organisationsförändringar för att lösa specifika problem. Det förekommer också på andra områden än skolan. En tendens under senare tid är också att söka lösningar genom regionaliserat ansvar. Den nu beslutade utredningen är den 11:e i ordningen att titta på hur gymnasieskolan och vuxenutbildningen ska omorganiseras och regionaliseras. Inte minst den pågående kommunutredningen har i sitt uppdrag att bland annat titta på i princip likalydande frågor som denna nya utredning. Komvuxutredningen fick senast i december 2017 i uppdrag att se över hur regional yrkesinriktad utbildning som infördes i januari samma år kan bli mer regional. Frågan blir: Vart tar det lokala självstyret vägen när utredning efter utredning söker svaren i att flytta ansvar. På vilket sätt bidrar en omorganisation och ökad statlig styrning till att motivera fler ungdomar att välja yrkesprogram, öka genomströmningen och lösa skolsegregationen? SKL förordar en annan väg framåt. Tillsammans med staten, vill vi som skolans huvudmän utveckla en framtidsinriktad och flexibel gymnasieskola och vuxenutbildning. Utredningen, som regeringen nu tillsatt, behöver arbeta utifrån en bredare ansats och med ett öppnare mandat för att kunna komma fram med förslag som bidrar till flexibilitet för såväl elever som ansvariga huvudmän. Varje del av den svenska välfärden har sina utmaningar. De måste hanteras utifrån hur innehållet i verksamheten bäst utvecklas. Utgångspunkten kan då inte alltid vara att ändra styrkedjan, utan att reflektera över vilka effekter det får när samma utveckling sker på flera håll i den offentliga sektorns verksamhet. Vad händer då med lokal demokrati? 12 mars 2018 Debattartikel Anna Ekström (S), gymnasie- och kunskapslyftsminister: ”Staten behöver ta ett större ansvar för gymnasieskolan” Repliker LO:s förste vice ordförande Therese Guovelin och Lärarnas Riksförbunds ordförande Åsa Fahlén: ”Se över styrningen av grundskolan också” Kenneth Nilsson, ordförande SKL:s utbildningsberedning: ”Hur får en omorganisation fler att välja yrkesprogram?” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Äta nötkött är det bästa du kan göra för klimatet

Summary: Gräs binder mycket mera koldioxid än stora växter som träd. Gräsets överlevnad har garanterats av idisslare genom tusentals år. Rätt skötsel av nötkreatur och marker kan binda mer koldioxid, bygga matjord och minimera jordbearbetning.

Det råder en uppfattning bland många att det bästa man kan göra för klimatet är att överge naturen och låta den sköta sig självt. Detta är inte sant. Miljöskydd baserat på gott förvaltarskap kan uppnå mycket mer än att överlåta naturen till sig själv. En skog som är skött på rätt sätt binder mer koldioxid än en skog som sköter sig själv. Samma gäller öppna marker. Ett av problemen är att vi har dåligt förvaltarskap i många delar av världen och på många håll i Sverige. Ulf Jonas Paulsson skriver att skog binder i genomsnitt 400 ton koldioxid per hektar. När vi jämför gräs, buskar och träd med varandra är det just gräs som binder mest koldioxid av alla växter per hektar. Undersökningar i både träd och grässtrån har visat att näring och vätska transporteras cirka en meter per minut i ett stort träd jämfört med 25 centimeter per sekund i gräsrötter. Det är just denna snabba aktivitet i gräs som möjliggör en snabb och direkt väg för att koldioxid kan bindas i jorden stabilt under många tusentals år. Denna process och gräsets överlevnad har garanterats genom stora flockar av idisslare under tusentals år. Vår jords största och tjockaste lager av matjord har producerats av enorma flockar av idisslare som till exempel bisonoxen. När pionjärerna kom till Nordamerika fanns det tre meter tjock matjord i prärien som miljontals bison skapat. Denna matjord har förbrukats genom industriellt jordbruk. Intressant är att det producerades mera kött i Nordamerika för några hundra år sedan än vad det görs i dag med modernt industriellt jordbruk. Ändå demoniseras idisslare för klimatpåverkan. Vi borde komma till en annan slutsats om vi tar tusentals år av jordens historia och låter den tala för sig själv. I stället tror vi på moderna teorier baserad på en jämfört väldigt kort observationstid. I princip alla grönsaker som erbjuds idag odlas på mark som bearbetas maskinellt. Det är ett känd problem att våra matjordar försvinner. Plöjning, fräsning och annan bearbetning tillför mycket syre i marken som gör att organiskt material brinner snabbare. Bar jord och näring bärs bort av vind och vatten. Detta är ett stort problem. Bara idisslare som enbart föds upp på gräs och grovfoder, det vill säga utan spannmål och kraftfoder, kräver ingen markbearbetning. Betande djur och vallar skapar matjord och binder mycket koldioxid. Genom att tillämpa kontrollerad betestryck och härma naturen kan en fördubbling av betesmarkens produktionsförmåga uppnås redan första året och ännu mer koldioxid skulle kunna bindas. Lokalt producerade grönsaker som odlas utan jordbearbetning är ett bra val också.


Resor: Leonardo da Vinci-museet i Toscana

Summary: Leonardo da Vinci-museet i Toscana i Italien passar hela familjen. Alla hittar något som är intressant.

– Hur fungerade den här, frågar min son och pekar på en konstig mojäng. Jag går närmare, som om det skulle hjälpa, men är sedan tvungen att fråga min man som är ingenjör om han kan ge ett godtagbart svar. Min teknikälskande make ser så glad ut där han går bland alla Leonardo da Vincis uppfinningar, han pekar och förklarar, och säger i var och varannan mening att tänk, tänk vilket geni han var. Sonen är också intresserad, men viskar i smyg att pappa borde lära sig att ge kortare svar. Jag håller med men vi säger ingenting där vi nyfiket följer maken i hälarna för att försöka förstå mer om Leonardos uppfinningar. Leonardo da Vinci-museet i Toscana ligger i byn Vinci, Leonardos hemby, och man kan även besöka huset där han växte upp. Museet berättar om hur Leonardos uppfinningar förändrar teknik, vetenskap och arkitektur under renässansen. Det finns laboratorier för de yngre, och guidade turer för den som vill. Museet ligger i ett medeltida slott som en gång tillhörde greven Conti Guidi. Stället passar hela familjen, för alla hittar något som är intressant. Vackert är också att klättra upp på takterrassen och blicka ut över de toscanska kullarna som nog inte förändrats så mycket sedan Leonardo strosade runt här. I bilen hem från Vinci sa både jag och sonen imponerade av allt nytt vi lärt oss att tänk, tänk vilket geni han faktiskt var – och då såg maken extra nöjd ut! Det går att ordna bröllop på museet Museum: Museo Leonardiano. Land: Italien, byn Vinci i Toscana. Adress: Piazza dei Conti Guidi, 1, 50059 Vinci FI. Entré: 110 kronor fullt pris, ungdomar mellan 14–18 år pensionärer 80 kronor, barn 6–14 år 60 kronor, gratis under 6 år. Det finns även familjebiljetter. Hemsida: www.museoleonardiano.it Övrigt: Det går att ordna bröllop inne på museet eller i huset där Leonardo föddes.


Summary: DN DEBATT 12/3. Sveriges kommuner är ofta för små för att kunna hantera utbildningsutbudet på ett bra sätt. Och den fria etableringsrätten för gymnasier har inte lett till ett allsidigt utbud i hela Sverige – däremot till ett överutbud av populära program i starka marknadslägen. Vi presenterar i dag en utredning som ska se över styrningen av gymnasiet, skriver gymnasieminister Anna Ekström (S).

Att gå klart gymnasiet har aldrig varit viktigare än vad det är i dag. För individen är en fullföljd gymnasieutbildning den säkraste vägen in på arbetsmarknaden. Men gymnasieskolan utgör även basen i näringslivets och välfärdens kompetensförsörjning och är på så sätt en nyckelfaktor för fortsatt välstånd i Sverige. Samtidigt dras den svenska gymnasieskolan med ett antal problem. I dag misslyckas mer än var tredje gymnasieelev med att ta en examen inom tre år. Om man gräver djupare i statistiken hittar man dessutom stora sociala skillnader. Bland gymnasieeleverna med lågutbildade föräldrar är det färre än hälften som klarar av att ta en gymnasieexamen inom tre år. Det rör sig alltså om ett betydande bortfall från en utbildningsform som i praktiken har blivit en förutsättning för att få ett jobb i Sverige. Dessutom fungerar matchningen mellan gymnasieutbildningen och arbetsmarknadens behov inte tillräckligt bra. Samtidigt som näringslivet och välfärden skriker efter gymnasialt utbildad yrkeskompetens har antalet elever som läser yrkesutbildningar på gymnasiet nästan halverats de senaste tio åren. Detta har bidragit till det mest allvarliga kompetensförsörjningsläget i Sverige på decennier. I dag tvingas var fjärde företag tacka nej till uppdrag på grund av svårigheter att hitta medarbetare med rätt kompetens. Det är en bild som bekräftas varje gång jag träffar företagare. Att lönerna skulle vara för höga eller anställningsvillkoren för rigida, som det ibland antyds i den politiska debatten, hör jag aldrig. I februari fattade regeringen beslut om två lagrådsremisser med flera förslag för att öka genomströmningen på gymnasiet och för att stärka yrkesprogrammens attraktivitet. Det handlar bland annat om att öka stödet till elever med svårigheter och se till att grundläggande behörighet till högskolan ingår i yrkesprogrammen om inte eleverna aktivt väljer bort det. Dessa är viktiga insatser som kommer att bidra till att fler klarar gymnasiet och att yrkesprogrammen blir mer attraktiva. Men om vi på lång sikt ska lyckas stärka gymnasieskolans resultat och roll i samhällets kompetensförsörjning måste även styrningen ses över. Jag ser fyra huvudsakliga områden där dagens styrning av den gymnasiala utbildningen, inklusive vuxenutbildningen, brister: 1. Utbildningsutbudet. Kommuner är ofta för små för att kunna hantera frågor om utbildningsutbud på ett funktionellt sätt. Gymnasieutredningen har pekat på att det på flera håll i landet inte är möjligt att erbjuda merparten av de nationella programmen och inriktningarna inom gymnasieskolan. Den främsta orsaken till det är att elevunderlaget, tillgången till rätt lärarkompetens och kapaciteten för arbetsplatsförlagt lärande på vissa håll är otillräcklig för att motsvara gymnasieskolans fulla programutbud. För individen blir detta ett problem utifrån att var man bor spelar en så stor roll för vilka program man kan läsa. Men även kompetensförsörjningen blir lidande eftersom det framför allt är dyra yrkesutbildningar som får stryka på foten. Dessa utbildningar kräver en kraftsamling från flera aktörer för att få tillräckligt elevunderlag och tillräcklig kvalitet. Det kan sällan en enskild kommun mäkta med. 2. Resursutnyttjandet. Sedan friskolereformen genomfördes på 1990-talet har antalet gymnasieskolor ökat dramatiskt, vilket har lett till att det genomsnittliga antalet elever per skola har fallit. Detta riskerar att påverka resursutnyttjandet och utbildningens kvalitet negativt, då det blir svårare för varje skola att till exempel ha tillgång till en bred kompetens hos lärare, ett välfyllt skolbibliotek eller tillgängliga elevhälsotjänster. I storstäderna har kommunala och fristående skolor många gånger haft en osund konkurrens om eleverna med halvtomma klasser, stillastående maskiner och ett ineffektivt utnyttjande av lärare som följd. Den fria etableringsrätten för gymnasieskolor har alltså inte lett till ett allsidigt utbud av gymnasieprogram i hela Sverige – däremot till ett överutbud av populära program i starka marknadslägen. 3. Styrkedjan. Under 2000-talet har andelen elever som går i en kommunal gymnasieskola i den egna hemkommunen minskat stadigt. I dag är det enbart varannan gymnasieelev som gör det. Resten pendlar till kommunala skolor i andra kommuner eller går i fristående skolor. I teorin har hemkommunen det fulla planeringsansvaret för sina elevers gymnasieutbildning, men i praktiken är det marknaden som styr och huvuddelen av gymnasieskolans resurser skickas mellan kommuner och fristående skolor enligt fasta prislistor. Det skapar en obalans mellan vilket ansvar kommunen har och vilken kapacitet kommunen har att fullgöra sitt ansvar. Många kommuner har försökt lösa detta genom att ingå kommunalförbund eller i andra samarbetsformer, men bland annat Skolkommissionen har pekat på att samordningen inte fungerar optimalt. 4. Finansieringen. Slutligen tar finansieringen av gymnasieskolan i dag endast begränsad hänsyn till elevers olika behov och skolors varierande förutsättningar. Detta trots att elevers socioekonomiska bakgrund och migrationsbakgrund spelar en stor roll för elevers studieresultat och genomströmning. I dag kan en gymnasieskola där eleverna har ett genomsnittligt ingående meritvärde på 300 poäng få lika mycket resurser för samma program som en skola där eleverna har ett ingående meritvärde på 150 poäng. Trots att de bägge skolornas elever sannolikt har helt olika förutsättningar att uppnå målen är det alltså inte säkert att det får avtryck i finansieringen. Mot denna bakgrund presenterar regeringen i dag, måndag en utredning, för att se över hur styrningen av den gymnasiala utbildningen, inklusive vuxenutbildningen, kan förbättras. I uppdraget ingår bland annat att föreslå hur den gymnasiala utbildningen kan planeras och dimensioneras på regional nivå för att bättre svara mot nationella och regionala kompetensbehov. Utredaren ska även se över och vid behov föreslå en ansvarsfördelning mellan stat, kommun och andra aktörer. Därutöver ska utredaren analysera hur dagens finansiering av gymnasieskolan tar hänsyn till elevers behov och skolors förutsättningar att bedriva en likvärdig utbildning och vid behov ge förslag på hur finansieringen kan ändras. Gymnasieskolan står inför stora utmaningar framöver. Inte minst handlar det om att möta en kraftig expansion av antalet elever samtidigt som lärarbristen är historiskt hög. Då har vi inte råd med sprickor i styrningen av gymnasiet. Vi måste vända på varje sten för att höja kunskaperna, förbättra matchningen mot arbetsmarknaden och öka likvärdigheten. I det arbetet utesluter jag inte att staten behöver ta ett större ansvar för gymnasieskolan. 12 mars 2018 Debattartikel Anna Ekström (S), gymnasie- och kunskapslyftsminister: ”Staten behöver ta ett större ansvar för gymnasieskolan” Repliker LO:s förste vice ordförande Therese Guovelin och Lärarnas Riksförbunds ordförande Åsa Fahlén: ”Se över styrningen av grundskolan också” Kenneth Nilsson, ordförande SKL:s utbildningsberedning: ”Hur får en omorganisation fler att välja yrkesprogram?” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Låt landskapet växa igen – för klimatets skull

Summary: Svenskt kött är inte bättre än utländskt. Det vi förföriskt kallar för "öppna landskap" i Sverige är till inte ringa del skövlad skog. Det vore bra för klimatet att låta skog växa på markerna igen.

Svenskarnas konsumtion av kött har för första gången minskat relativt kraftigt utan att det finns någon annan uppenbar förklaring än rent miljöengagemang. Minskningen har kombinerats med en ökning av konsumtionen av svenskt kött, vilket flera har tyckt varit bra eftersom svenskt kött har vissa fördelar sägs det. Till dessa fördelar hör låg antibiotikaanvändning, att djurhållningen bidrar till öppna svenska landskap samt att djur har det bra i Sverige. Jag tycker att i vissa aspekter är svenskt kött snarare värre än utländskt. För det första krävs det ingen som helst antibiotika för att producera vegetarisk mat. Inte heller dör svenska djur av hög ålder och omgivna av sina nära och kära. De gasas i vild panik och ångest till döds. Vi ska alla vara glada att det inte är öde som drabbar oss själva. Många förknippar köttproduktion med skogsskövling, men då främst i länder långt bort. Men även det vi förföriskt kallar för "öppna landskap" i Sverige är till inte ringa del också skövlad skog. Visserligen för kanske tusen år sedan, men vi skulle som en klimatåtgärd kunna låta den skogen växa tillbaka. Det gör man bland annat i Kina och en hektar skog binder i snitt 400 ton koldioxid. Ur det perspektivet är det bättre att inte äta svenskt kött eftersom svensk mark kan vi kontrollera och bestämma över. Därför är det oerhört allvarligt att svenska politiker inte ser eller bryr sig om den möjligheten. De har i stället har beslutat om en livsmedelsstrategi som går ut på att vi ska producera mer kött i Sverige. Dessutom håller man på att öppna upp Kina för export av svenskt fläskkött. Taiwan har regeringen redan lyckats öppna upp för export av svenskt nötkött. På regeringens hemsida beskriver man den bedriften på ett sätt som antyder att man är stolt över det. 2017 var trots att det inte var något så kallat El Nino-år det näst varmaste som någonsin uppmätts. Under klimattoppmötet i Paris konstaterade Frankrikes president att världen håller på att förlora kampen mot klimatförändringarna. Förra året ökade de globala utsläppen av växthusgaser med 2 procent. I det läget borde varje sunt tänkande människa som är mån om sina barns och sin egen framtid vilja se en minskad köttproduktion. Kanske rentav frågan om köttkonsumtionen ska diskuteras i internationella forum.


”De nordiska länderna måste börja visa en enad front i EU”

Summary: DN DEBATT 10/3. De nordiska stats- och regeringscheferna måste prioritera det nordiska samarbetet och använda det som en självklar plattform för att forma Europa. I dag går vi regelbundet miste om möjligheter att påverka EU därför att samarbetet inte fungerar. Norden måste presentera en gemensam syn på Europas framtid, skriver sex nordiska parlamentariker.

Europa befinner sig i en formativ fas. Det europeiska samarbetet ser inte likadant ut som det gjorde för tio eller tjugo år sedan och det är i sin ordning. När världen förändras kan inte Europa stå stilla. Men anledningarna till att våra länder är medlemmar i EU, eller som Norge samarbetar nära med, är desamma som förut. Bara tillsammans och genom ett nära samarbete kan Europas länder få bukt med vår tids stora utmaningar. Vi är övertygade om att ett stärkt nordiskt samarbete är den naturliga utgångspunkten och en förutsättning för att påverka utvecklingen i en riktning som är till gagn för vår del av Europa. Om inte vi i Norden erbjuder ett alternativ får vi hålla till godo med vad andra länder vill och mycket tyder på att det inte är samma sak som vi. Samtidigt som Europasamarbetet utvecklas i en rasande fart kommer det nordiska samarbetet aldrig ur startblocket i de stora övergripande frågorna. Många av de senaste årens viktiga reformer har kommit via EU-medlemskapet och för Norges del genom EES-avtalet. Det finns förvisso betydande skillnader också mellan våra nordiska länder. Men det räcker att åka bara en kort bit utanför Norden för att påminnas om att det är mycket mer som förenar än skiljer oss åt. Var för sig är våra länder inte tillräckligt stora för att kunna spela en avgörande roll för det europeiska samarbetet. Men tillsammans har de nordiska länderna över 25 miljoner invånare och om dessutom de baltiska staterna inkluderas kommer vår region att utgöra den fjärde största ekonomin i Europa efter Brexit. Men det förutsätter att de nordiska stats- och regeringscheferna börjar prioritera det nordiska samarbetet och använder det som en självklar plattform för att forma Europa. Norge har ingen egen röst i EU men har precis som vi mycket att vinna på en stark nordisk representation eftersom våra intressen ofta sammanfaller. Som nordiska medlemmar i EU har Sverige, Danmark och Finland därför goda skäl att ta särskild hänsyn till norska intressen i EU. Vi som arbetar med Europafrågor bevittnar hur våra länder regelbundet går miste om möjligheter att påverka EU i en gynnsam riktning och till och med får vika sig i viktiga frågor därför att samarbetet inte fungerar. Det är onödigt och behöver ändras. Vi ger därför förslag på tre initiativ som ledarna för våra länder bör genomföra i syfte att stärka Nordens röst och inflytande i Europa: 1. Norden behöver presentera en gemensam syn på Europas framtid. I våras presenterade EU-kommissionens ordförande Jean-Claude Juncker en vitbok som innehåller fem framtidsvisioner för EU. Sedan dess har de så kallade Visegradländerna Polen, Tjeckien, Slovakien och Ungern gjort ett gemensamt uttalande. Frankrike och Tyskland har också deklarerat att de vill samarbeta nära för att fördjupa integrationen. Nu behöver Norden ge sin gemensamma syn. 2. Norden behöver upprätta ett forum för ett formellt och koordinerat samarbete i EU-frågor, bortom bara faktainsamling och allmänna samtal. Det behövs rutiner som säkerställer att våra nordiska länder får största möjliga inflytande och som garanterar att vi inte motarbetar varandra i viktiga frågor. Aldrig mer får det bli som vid omröstningen om placeringen av Europeiska läkemedelsmyndigheten, EMA. Då ställde Norden upp med tre städer som kandiderade mot varandra och Sverige röstade på Milano i stället på Köpenhamn i slutomröstningen. Det viktigaste är inte om det sker inom ramen för Nordiska ministerrådet, Nordic Baltic Eight eller i ett nytt forum utan att det sker. 3. Nordiska rådet borde få en mer framskjuten position och inte bara tjäna som ett forum för att förbereda arbetet i EU utan också fungera som ett komplement till EU när unionen inte förmår göra tillräckligt mycket för att lösa viktiga problem eller när vi vill göra mer än EU. Migrationen är det kanske främsta exemplet på en fråga som Norden kan samarbeta närmare inom, när EU står delvis handfallet, medan miljö- och klimatet och digitalisering är områden där Norden kan göra ännu mer än EU gör i dag. Europas framtid är inte ödesbestämd. Men om Norden inte visar upp en enad front och gör klart vilket slags samarbete vi vill ha kommer andra länder och koalitioner att göra det. Frankrike och Tyskland har aviserat att de ska ha en tät samverkan för att fördjupa och bredda samarbetet till att omfatta frågor som i ett nordiskt sammanhang känns främmande. Till exempel att finans- och skattepolitiken och social- och arbetsmarknadspolitiken ska regleras på EU-nivå. Lika lite som ett mervärde skapas av att vi över huvudet på medborgarna kompromissar med resten av Europa i de här frågorna löser vi de verkliga problem Europa har. Vi i Norden vill inte att EU ska vara smalare, men vi vill att det ska vara mer relevant. Det innebär att EU behöver ge svar på de stora frågorna som inget av land kan lösa på egen hand – från klimatet till det ryska säkerhetshotet, terrorismen, migrationen och konkurrenskraften och jobben för att ge några exempel. Precis som tidigare ska besluten fattas i samförstånd och föregås av genomgripande diskussioner, så att de uppfattas som legitima av medlemsstaterna och medborgarna. Norden ska bli en föregångare i EU. Det område som resten av Europa tittar på när de vill se i vilken riktning vår del av världen rör sig. Norden och EU • Sverige, Danmark och Finland är medlemmar i EU. • Norge omfattas av merparten av EU:s lagstiftning genom medlemskapet i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, EES. • Norden har drygt 25 miljoner invånare. Det motsvarar fem procent av folkmängden i EU. • Men Nordens andel av EU:s ekonomi är nästan dubbelt så stor och utgör nio procent. Efter Storbritanniens utträde blir den siffran runt 10 procent. • Tillsammans har Sverige, Danmark och Finland ungefär lika många ledamöter i Europaparlamentet som Spanien, ett av EU:s största länder. 10 mars 2018 Läs fler artiklar på DN Debatt.


Viktigare med ökad bemanning än förkortad arbetstid

Summary: Det är bättre för alla med ökad bemanning i stället för sänkt arbetstid. Sänkt arbetstid med samma bemanning gör det inte bättre för de äldre. Samma arbetsuppgifter som tidigare ska ändå utföras.

Om man sänker arbetstiden för anställda i äldreomsorgen vill väl de anställda ändå ha samma totala lön som tidigare? Om man sänker arbetstiden från åtta till exempelvis sex timmar per arbetsdag ökar timlönekostnaden med 33 procent för arbetsgivaren. Personalen kommer ändå att ha det precis lika stressigt som tidigare under den tid man jobbar. Vore det då inte bättre att öka bemanningen med 25 procent? Då skulle personalen få det mindre stressigt på jobbet och får mer tid att ta hand om de äldre och kostnaden för arbetsgivaren skulle öka med bara 25 procent. Sänkt arbetstid med samma bemanning gör det inte bättre för de äldre. Samma arbetsuppgifter som tidigare ska utföras, och för den gamle blir det precis lika stressigt som tidigare. Jag tycker att det skulle behövas fler ”händer” i vården.


DN gratulerar: Lill-Babs, artist

Summary: Barbro "Lill-Babs" Svensson var bara femton år när hon upptäcktes. Nu fyller hon åttio och artistkarriären bara fortsätter, att helt lägga av går inte – "det är för roligt".

Som artist är det få som slår Barbro ”Lill-Babs” Svensson när det gäller bredd och rutin. Förmågan och viljan att underhålla har gått som en röd tråd genom hela hennes liv. I grunden finns musiken och sången. Under åren har hon spelat in ett tjugotal fullängdsskivor med hitlåtar som ”Leva livet”, ”En tuff brud i lyxförpackning”, ”Manolito”, ”Är du kär i mig ännu Klas-Göran?”. Tre gånger har hon tävlat i Melodifestivalen – 1961, -63 och -71. Hon har gjort ett otal revyer och krogshower, men även varit musikalartist och agerat framför kameran. Senast nu i tv-serien ”Bonusfamiljen” där hon spelar den lesbiska ”Gugge”. – Den rollen är jätterolig att göra. Det är ett otroligt team, en så härlig stämning. Det är underbart att få spela mot Marianne (Mörck), hon är så kunnig och bra. – Och bara att få göra något nytt i livet. Fasen, jag är ju en åttioårig kärring. Mellan Gugge och Lill-Babs finns en hel del gemensamma drag. De är båda positiva och mycket lösningsinriktade. Men när det kommer till kärlekslivet är de helt olika, påpekar Barbro Svensson. – Jag är så långt från det man kan komma. Men jag gillar henne och vi trivs verkligen ihop. Även om filmjobben inte hör till vanligheterna för Barbro Svensson har hon god vana vid att jobba framför en kamera. Och det finns vissa likheter mellan skådespeleri och artisteri, menar hon. – Det handlar om att vidarebefordra och berätta en text så att budskapet i den går fram. Det spelar ingen roll om det är komik eller drama – det ska nå fram till dem i salongen. Det är väl det jag fått lära mig – att vara rädd om allt det här som våra underbara textförfattare har skrivit. För några år sedan pratade hon om att trappa ned på sina framträdanden. Visserligen har hon dragit ned på takten, men att helt lägga av går inte. Anledningen är att det är för roligt att hålla på och att det är för svårt att säga nej, förklarar hon. Nyligen gjorde hon en liten turné i Norge. Och i januari träffade hon sin musikertrio på Kanarieöarna och lade upp ett program för resten av 2018. Dessutom ska hon ut på turné med vännerna Siw Malmkvist och Ann-Louise Hanson i sommar. – I mars ska jag ut och spela evergreens och gamla jazzlåtar. Det ska bli roligt. Vad är skillnaden när du åker på turné nu mot när du var 25 år? – På den tiden kunde vi göra tre framträdanden om dagen på tre olika platser, det görs inte längre. Då hade man två lådor med sig och några mikrofoner. Nu är det så stort. Förutom när jag åker med Siwan och Ann-Louise. Vi gör det i det lilla formatet där vi får närheten till publiken. Det älskar vi. Alltifrån små teatrar till folkparker. Att kändisskapet skulle avskräcka människor från att prata med henne är inget hon märkt av. Snarare är det tvärtom. – Det är ingen som är rädd för att prata med mig. Folk pratar om allt möjligt med mig. Många berömmer mina döttrar. Det är så roligt. Vad skulle du säga är din främsta styrka? – Min envishet. Jag ger mig inte. Som min mamma brukade säga – ”Allt går utom nyfödda barn”. Det är den bästa visdom jag fått. Mitt motto är ”Du får bara inte ge dig”. Barbro "Lill-Babs" Svensson. Gratuleras till: Fyller 80 år den 9 mars. Bor: Lägenhet i Stockholm och hus i Järvsö. Familj: Döttrarna Monica, Malin och Kristin, tio barnbarn och ett barnbarnsbarn. Gör: Artist och underhållare. Valdes 2017 in i Swedish music hall of fame. Aktuell: Med en mindre evergreenturné i mars. Spelar Gugge i SVT:s "Bonusfamiljen". Om att fylla 80: "Det är roligt, tänk att jag får lov att bli det." Så firas födelsedagen: I Järvsö vid ett senare tillfälle eftersom jubilaren för närvarande befinner sig på sjukhus med hjärtproblem. "Jag vet inte vad som händer. Helst skulle jag vilja ha ett mingel där jag får sitta och titta på alla som kommer dit. Jag har upplevt stora bjudningar med vita dukar på Börsen, men nu vill jag att det blir helt kravlöst." Läser: "Nej, jag hinner inte." Kliver upp på morgonen: "När jag vaknar. Det kan vara från klockan sex till klockan nio beroende på hur jag jobbar." Bästa middagen: Köttbullar och lingonsylt.