”Sveriges vargstam kan inte skjutas till bättre hälsa”

Summary: Zoologer och vargexperter: Jakten har försatt den inavelsskadade svenska vargstammen i ett ännu sämre läge. Sverige har inlett det biologiska mångfaldsåret 2010 på ett synnerligen pinsamt sätt. Under vargjakten kan genetiskt viktiga individer ha skjutits. Risken är stor att ytterligare inavelsskador upptäcks framgent. Information som finns i det unika stamträdet över de vilda vargarnas släktskap har över huvud taget inte använts av ansvariga myndigheter - kunskap som kostat miljonbelopp i skattemedel att ta fram. Vargjakten illustrerar på ett slående sätt brister i svensk naturvård. Det råder en närmast total avsaknad av långsiktighet och koppling till det vetenskapliga kunskapsläget, skriver åtta forskare vid Stockholms universitet.

Sverige har inlett det internationella biodiversitetsåret 2010 på ett synnerligen pinsamt sätt. Licensjakten på varg har försatt det starkt inavelsskadade och utrotningshotade svenska vargbeståndet i ett ännu sämre genetiskt läge. Det är inte biologiskt möjligt att skjuta stammen till bättre hälsa som miljöminister Andreas Carlgren tycks tro. Vad vargstammen behöver för att bli livskraftig är en väsentligt ökad storlek och en naturlig kontaktmöjlighet för genetiskt utbyte med andra vargbestånd. Jakten har bedrivits på ett sätt som riskerar att genetiskt viktiga individer skjutits. Vargar som bär på gener från de två invandrande varghanar som för första gången på 18 år lyckats tillföra stammen friskt genetiskt material, kan ha dödats i jakten. Den information som skulle kunna erhållas ur det unika stamträdet över de vilda svenska vargarnas släktskap har över huvud taget inte använts av ansvariga myndigheter. Det är kunskap som kostat miljonbelopp av skattemedel att ta fram. Inaveln i den svenska vargstammen är omfattande och individerna är i genomsnitt mer besläktade med varandra än helsyskon. Vi skulle inte ens drömma om att avla tamdjur på ett så extremt sätt. Inaveln har – precis som väntat – lett till allvarliga konsekvenser för vargarnas hälsa. Det vi vet i dag är att kullstorleken minskat dramatiskt och att flera enskilda arvsanlag som leder till ärftliga kotdefekter och sterilitet nått en hög spridning i populationen. Risken är stor att ytterligare inavelsskador upptäcks framgent. Vargens prekära genetiska situation har satt ljuset på den genetiska mångfaldens betydelse för arters livskraft och överlevnad. Utan genetisk variation blir bestånd sjuka och förlorar sin förmåga att anpassa sig till förändringar i miljön. Samtidigt negligeras den genetiska mångfalden i det närmaste helt i naturvårdsarbetet. Vargjakten illustrerar också på ett slående sätt brister i svensk naturvård. Det råder en i det närmaste total avsaknad av långsiktighet och koppling till det vetenskapliga kunskapsläget. Senare års internationella bevarandebiologiska forskning visar på viktiga fakta som är av största vikt för en bevarad biodiversitet: • Livskraftiga stammar av topp-predatorer som till exempel varg och lejon, eller hajar och torsk i marina miljöer, bidrar till att återupprätta och bibehålla fullvärdiga ekosystem med hög biologisk mångfald. • Genetisk variation gynnar biologisk mångfald även på art- och ekosystemnivån. • Biologisk mångfald buffrar mot klimatförändringar. De tydligaste exemplen på positiva effekter av topprovdjur för biologisk mångfald finns än så länge i havsmiljöer. Närmare 90 procent av ”havens vargar” – de stora hajarna – har fiskats bort. Bortfallet har lett till en extremt snabb tillväxt av antalet små rockor som tidigare reglerades av hajarna. Rockornas predation på pilgrimsmusslor är så omfattande att det tidigare ekonomiskt betydande fisket efter pilgrimsmusslor allvarligt har skadats. Erfarenheterna från inplanteringen av vargar till Yellowstones nationalpark i USA visar topprovdjurens avgörande betydelse för väl fungerande ekosystem även i landmiljöer. Vargarna har satt tryck på de stora populationerna av hjortdjur så att den hårt betade växtligheten kunnat återhämta sig, mindre rovdjur som påverkat biodiversiteten negativt hålls i schack och buffringsförmågan mot klimatförändringar har ökat. Växt- och djurpopulationer som har en bevarad, naturlig genetisk variation, förefaller stå pall för miljöförändringar mer effektivt än populationer med smal genetisk bas. Ny forskning visar att laxpopulationer blir sämre på att anpassa sig till temperaturförändringar ju mer gener de tillförs från odlade stammar. Ett annat exempel återfinns hos ålgräs – en nyckelart i Östersjöns kustzonsmiljöer. Ålgräs med mycket genetisk variation ökar produktiviteten och mängden av andra arter, och klarar sig bättre vid extrema temperaturer än genetiskt fattigt ålgräs. Nuvarande kunskapsläge pekar alltså starkt på att en hög biologisk mångfald på såväl gen- som artnivå leder till stabilare ekosystem som är tåligare och bättre klarar av miljöförändringar. Buffrings- och anpassningsförmågan hos de ekologiska nätverken ökar med ökad biologisk variation och topprovdjuren har en avgörande roll att fylla för att upprätthålla sådan variation. I ljuset av detta är det ytterst anmärkningsvärt att Sverige allt snabbare är på väg att förvandlas till ett land med miljöer som känntecknas av biologisk utarmning. Vi borde i stället försöka återskapa och bibehålla fungerande ekosystem med rik genetisk mångfald. Den svenska gran- och tallskogen riskerar att bli en enda stor åker av genetiskt främmande populationer. Älg, rådjur, kronhjort – liksom inplanterad dovhjort, samt nu även vildsvin – tillåts nå onaturligt täta bestånd medan topprovdjuren kontrolleras till oproportionellt låga populationer. Den naturligt förekommande genetiska variationen – grunden för all biologisk variation – varken kartläggs, dokumenteras, övervakas eller bevaras. Den enda art som i Sverige varit föremål för en omfattande genetisk kartläggning är vargen – och i det fallet används alltså inte den information som finns på ett vettigt sätt. 2010 är året då en påtaglig minskning av den hastighet med vilken biologisk mångfald förloras ska ha uppnåtts i Sverige enligt internationella åtaganden. Att målet inte ens är i närheten av att ha nåtts är uppenbart. Radikala förändringar krävs för att över huvud taget ha en chans att vända den negativa trenden: • Ett långsiktigt tänkande måste in i svensk naturvårdspolitik. Biologin följer inte mandatperioder eller valperioder, och det går inte att förhandla med naturen. • Åtkomsten och tillgängligheten av de data som tas fram inom forskningen måste öka och monopolisering av naturvårdsbiologiska frågor undvikas. Ett viktigt skäl till att det inte blivit en tillräckligt bred vetenskaplig belysning av vargfrågan är att vargforskningen i dag till stor del styrs av enskilda forskargrupper. • Den genetiska mångfalden måste upp på agendan, och program för att övervaka denna mångfald för att säkerställa att den bevaras och nyttjas på ett hållbart sätt måste fram. • Referensområden behöver skapas – både i land- och vattenmiljöer, det vill säga fredade områden av tillräcklig storlek för att kunna rymma normala tätheter av rovdjur och deras bytesdjur. Forskare vid Zoologiska institutionen Stockholms universitet: Linda Laikre docent populationsgenetik Sven Jakobsson fil dr etologi Nils Ryman professor populationsgenetik Cecilia Kullberg docent etologi Lena Larsson fil dr populationsgenetik Tommy Radesäter professor etologi Birgitta Tullberg professor ekologi Christer Wiklund professor ekologi Biodiversitetsåret FN har förklarat 2010 som det internationella biodiversitetsåret. FN:s konvention om biologisk mångfald (CBD) är ett globalt avtal om bevarande och hållbart nyttjande av den biologiska mångfalden. Under perioden 2009–10 pågår en uppföljning av konventionens mål om att hejda förlusten av biologisk mångfald senast 2010 och diskussioner förs om mål och visioner efter 2010. Det svenska EU-ordförandeskapet skapade en webbplattform, se2009.eu/biodiversity som kan ses som en upptakt inför biodiversitetsåret.


”Sänkt sjukersättning i de rödgrönas förslag”

Summary: Regeringen attackerar den rödgröna oppositionen: Deras sjukförsäkringsförslag leder till sänkt sjukersättning för de mest utsatta i samhället. Oppositionens förslag till sjukförsäkring – som presenterades i förra veckan – kommer att bryta den positiva trend för antalet sjukskrivna som vi sett under senare år och kostnaderna kommer att öka med minst 3 miljarder kronor. En tydlig brist är att förslaget missar att det finns personer med stadigvarande helt nedsatt arbetsförmåga. Uppskattningsvis handlar det om cirka 1 000 personer per årskull. Dessa saknar sjukpenninggrundande inkomst. De kommer med oppositionens förslag att få sänkt ersättning med 2 120 kronor i månaden jämfört med dagens lägstanivå, skriver Fredrik Reinfeldt och Cristina Husmark Pehrsson.

Före valet 2006 var svenskarna bland det mest sjukskrivna folket i världen. Över 200 000 människor var sjukskrivna och antalet förtidspensionerade uppgick till 555 000. Antalet nya förtidspensionärer ökade därtill med hela 140 personer om dagen. Många människor sjukskrevs av andra skäl än ohälsa och trots att de hade arbetsförmåga. Det var ett sätt att dölja arbetslöshet. Konsekvensen blev en politik som ställde människor utanför. Utvecklingen var en förlust både för den enskilde och samhället i stort. Alliansregeringen har genomfört flera reformer för att bryta med denna utveckling. Vi menar att alla ska ha rätt till en andra chans och få rätt stöd för möjligheten att känna sig behövd i samhället. Bara genom att alla som kan och vill arbeta ges möjlighet till arbete klarar vi en välfärd till stöd för dem som inte kan arbeta. För dem som är allvarligt sjuka har vi stärkt tryggheten att kunna få sjukpenning utan tidsgränser under tiden de kämpar mot sin sjukdom. För dem som har en permanent nedsatt arbetsförmåga på grund av medfödda funktionshinder eller sjukdomar och skador som uppkommit senare i livet finns rätt till förtidspension. För det stora flertalet som har en tillfällig sjukdom eller skada har vi gjort den största satsningen någonsin på hjälp och stöd för att öka möjligheten för återgång till arbetslivet. Alliansregeringens politik handlar om ökat fokus på rehabilitering, vägar tillbaka till arbete och en rad andra stödåtgärder. Ett exempel är rehabiliteringsgarantin som under förra året gav 30 000 personer möjlighet till vård och rehabilitering. I år utökas denna satsning från 600 miljoner kronor till en miljard kronor. Till det kan läggas våra satsningar för en förstärkt företagshälsovård och vård i tid med kömiljarden. Vi utformar också en sjukförsäkring som möjliggör tidiga insatser och en prövning av människors arbetsförmåga. Reformerna av sjukförsäkringen handlar om att människor inte ska lämnas utan kontakt och avstämningar. I stället ska de få rätt stöd att komma tillbaka. Resultatet av politiken så här långt visar också på flera positiva trendbrott. Sedan valet 2006 har antalet sjukskrivna minskat från 200 000 till 100 000. Antalet personer med förtidspension har minskat från 555 000 till 500 000. Enligt Försäkringskassans senaste prognos kommer denna trend att förstärkas kommande år. Detta delvis till följd av den demografiska utvecklingen, men i hög utsträckning även till följd av reformerna och ett minskat inflöde i förtidspension. Mellan 2009 och 2014 förväntas till exempel antalet personer i sjuk- och aktivitetsersättning minska med 180 000 personer. Kostnaden för sjukförsäkringen sjunker därmed från 80 miljarder kronor 2010 till 65 miljarder kronor 2014. Även om det är just prognoser visar det på en fortsatt positiv utveckling. Att genomföra reformer av det här slaget väcker alltid diskussion. Frågor väcks som belyser problem och möjligheter. Vi har därför markerat en öppenhet i fråga om reformernas utformning där justeringar har gjorts för att möta de eventuella oklarheter som funnits. Det är också bra att vi nu kan ha en öppen debatt där de politiska alternativen bryts mot varandra. Från oppositionen har argumentationen varit allt annat än konstruktiv. Löftet de gav var att med deras alternativ skulle alla få det bättre och inga tidsgränser finnas. Därför såg vi med tillförsikt fram emot när Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet skulle presentera sitt alternativ till alliansregeringens sjukförsäkringsreform. Överenskommelsen som presenterades i förra veckan (DN Debatt 19/1) måste ses som en besvikelse för alla dem som förväntade sig en genomarbetad, genomräknad och genomförbar politik. Förslagets inriktning är en tydlig återgång till den politik som lämnade människor i återvändsgränder. Den nya sjukförsäkringens aktiva insatser – vård, rehabilitering, regelbundna avstämningar, prövning mot arbetsmarknaden och tydliga mål om att se till varje människas möjlighet att komma tillbaka – ersätts i stället med höjda passiva ersättningar. Skarpt är att detta direkt kostar minst 3 miljarder kronor att finansiera. Betydande delar av överenskommelsen hänskjuts till framtida utredningar utan tydligare skrivningar än just så. Vi har nu gjort en djupare granskning av oppositionens förslag. Förslaget innebär en återgång till de tidigare passiva och godtyckliga sjukskrivningarna. Det kommer i sin tur att leda till att den positiva trend vi sett under senare år bryts och att kostnaderna för sjukförsäkringen ökar. I oppositionens förslag införs dessutom en ny tidsgräns. I överenskommelsen står följande: ”Vi vill se över möjligheterna till förtida pension. En sådan ska bara kunna erbjudas till den som är över 58 år och först när inga åtgärder återstår som kan öka en persons möjligheter till anställning på den öppna arbetsmarknaden och när det heller inte är möjligt med en anpassad arbetssituation.” Förslaget om en 58-årsgräns har många brister. En tydlig brist är att förslaget missar det faktum att det finns personer med stadigvarande helt nedsatt arbetsförmåga. Det kan till exempel handla om allvarliga medfödda funktionshinder såsom cp-skador eller unga personer som fått allvarliga skador innan de hunnit träda in på arbetsmarknaden. Uppskattningsvis handlar det om cirka 1 000 personer per årskull. I dag får dessa först aktivitetsersättning och därefter sjukersättning. Om 58-årsgränsen skulle bli verklighet kan dessa personer inte få sjukpenning då de saknar sjukpenninggrundande inkomst (SGI). De kan heller inte ta ett anpassat arbete. Möjligen skulle de kunna få den nya partiella ersättningen. Om en person saknar SGI och är yngre än 58 år innebär detta att personen får maximalt en 75-procentig partiell ersättning, vilket ger 6 360 kronor per månad. Det innebär i så fall att dessa personer får sänkt ersättning med 2 120 kronor i förhållande till dagens lägstanivå om 8 480 kronor. Detta måste Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet nu reda ut. Är det här vad som är avsikten med deras förslag till 58-årsgräns? Hur rimmar det i så fall med tidigare löften som getts i debatten om sjukförsäkringen? Oavsett vilket förstärker det bilden av en överenskommelse som är ogenomtänkt, otydlig och skissartad. Som överenskommelsen nu ligger kan en tydlig linje utläsas. Oppositionen lyckas med sitt förslag om sjukförsäkring att urholka arbetslinjen och slå sönder den sjukförsäkringsreform som lett till stora framgångar i att bryta det långvariga utanförskapet. De skapar kraftigt ökade kostnader i sjukförsäkringen som måste finansieras genom höjda skatter eller nedskärningar i välfärden. Allt detta samtidigt som de sänker ersättningen för några av de mest utsatta i vårt samhälle. Alternativen inför höstens val blir allt tydligare. Fredrik Reinfeldt statsminister (M) Cristina Husmark Pehrsson socialförsäkringsminister (M) De rödgrönas förslag Direkt efter en valseger vill S, V och MP avskaffa den så kallade stupstocken, som innebär att långtidssjukskrivna prövas mot hela arbetsmarknaden efter ett visst antal dagar. Den modellen ersätts av individuella prövningar. En rad andra frågor ska utredas, bland annat begreppet arbetsförmåga och en tidsgräns vid 58 år för förtidspension. De rödgröna vill också se över möjligheterna till studier på halvtid under sjukskrivning.


Summary: Regeringen attackerar den rödgröna oppositionen: Deras sjukförsäkringsförslag leder till sänkt sjukersättning för de mest utsatta i samhället.Oppositionens förslag till sjukförsäkring – som presenterades i förra veckan – kommer att bryta den positiva trend för antalet sjukskrivna som vi sett under senare år och kostnaderna kommer att öka med minst 3 miljarder kronor. En tydlig brist är att förslaget missar att det finns personer med stadigvarande helt nedsatt arbetsförmåga. Uppskattningsvis handlar det om cirka 1 000 personer per årskull. Dessa saknar sjukpenninggrundande inkomst. De kommer med oppositionens förslag att få sänkt ersättning med 2 120 kronor i månaden jämfört med dagens lägstanivå, skriver Fredrik Reinfeldt och Cristina Husmark Pehrsson.

Före valet 2006 var svenskarna bland det mest sjukskrivna folket i världen. Över 200 000 människor var sjukskrivna och antalet förtidspensionerade uppgick till 555 000. Antalet nya förtidspensionärer ökade därtill med hela 140 personer om dagen. Många människor sjukskrevs av andra skäl än ohälsa och trots att de hade arbetsförmåga. Det var ett sätt att dölja arbetslöshet. Konsekvensen blev en politik som ställde människor utanför. Utvecklingen var en förlust både för den enskilde och samhället i stort. Alliansregeringen har genomfört flera reformer för att bryta med denna utveckling. Vi menar att alla ska ha rätt till en andra chans och få rätt stöd för möjligheten att känna sig behövd i samhället. Bara genom att alla som kan och vill arbeta ges möjlighet till arbete klarar vi en välfärd till stöd för dem som inte kan arbeta. För dem som är allvarligt sjuka har vi stärkt tryggheten att kunna få sjukpenning utan tidsgränser under tiden de kämpar mot sin sjukdom. För dem som har en permanent nedsatt arbetsförmåga på grund av medfödda funktionshinder eller sjukdomar och skador som uppkommit senare i livet finns rätt till förtidspension. För det stora flertalet som har en tillfällig sjukdom eller skada har vi gjort den största satsningen någonsin på hjälp och stöd för att öka möjligheten för återgång till arbetslivet. Alliansregeringens politik handlar om ökat fokus på rehabilitering, vägar tillbaka till arbete och en rad andra stödåtgärder. Ett exempel är rehabiliteringsgarantin som under förra året gav 30 000 personer möjlighet till vård och rehabilitering. I år utökas denna satsning från 600 miljoner kronor till en miljard kronor. Till det kan läggas våra satsningar för en förstärkt företagshälsovård och vård i tid med kömiljarden. Vi utformar också en sjukförsäkring som möjliggör tidiga insatser och en prövning av människors arbetsförmåga. Reformerna av sjukförsäkringen handlar om att människor inte ska lämnas utan kontakt och avstämningar. I stället ska de få rätt stöd att komma tillbaka. Resultatet av politiken så här långt visar också på flera positiva trendbrott. Sedan valet 2006 har antalet sjukskrivna minskat från 200 000 till 100 000. Antalet personer med förtidspension har minskat från 555 000 till 500 000. Enligt Försäkringskassans senaste prognos kommer denna trend att förstärkas kommande år. Detta delvis till följd av den demografiska utvecklingen, men i hög utsträckning även till följd av reformerna och ett minskat inflöde i förtidspension. Mellan 2009 och 2014 förväntas till exempel antalet personer i sjuk- och aktivitetsersättning minska med 180 000 personer. Kostnaden för sjukförsäkringen sjunker därmed från 80 miljarder kronor 2010 till 65 miljarder kronor 2014. Även om det är just prognoser visar det på en fortsatt positiv utveckling. Att genomföra reformer av det här slaget väcker alltid diskussion. Frågor väcks som belyser problem och möjligheter. Vi har därför markerat en öppenhet i fråga om reformernas utformning där justeringar har gjorts för att möta de eventuella oklarheter som funnits. Det är också bra att vi nu kan ha en öppen debatt där de politiska alternativen bryts mot varandra. Från oppositionen har argumentationen varit allt annat än konstruktiv. Löftet de gav var att med deras alternativ skulle alla få det bättre och inga tidsgränser finnas. Därför såg vi med tillförsikt fram emot när Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet skulle presentera sitt alternativ till alliansregeringens sjukförsäkringsreform. Överenskommelsen som presenterades i förra veckan (DN Debatt 19/1) måste ses som en besvikelse för alla dem som förväntade sig en genomarbetad, genomräknad och genomförbar politik. Förslagets inriktning är en tydlig återgång till den politik som lämnade människor i återvändsgränder. Den nya sjukförsäkringens aktiva insatser – vård, rehabilitering, regelbundna avstämningar, prövning mot arbetsmarknaden och tydliga mål om att se till varje människas möjlighet att komma tillbaka – ersätts i stället med höjda passiva ersättningar. Skarpt är att detta direkt kostar minst 3 miljarder kronor att finansiera. Betydande delar av överenskommelsen hänskjuts till framtida utredningar utan tydligare skrivningar än just så. Vi har nu gjort en djupare granskning av oppositionens förslag. Förslaget innebär en återgång till de tidigare passiva och godtyckliga sjukskrivningarna. Det kommer i sin tur att leda till att den positiva trend vi sett under senare år bryts och att kostnaderna för sjukförsäkringen ökar. I oppositionens förslag införs dessutom en ny tidsgräns. I överenskommelsen står följande: ”Vi vill se över möjligheterna till förtida pension. En sådan ska bara kunna erbjudas till den som är över 58 år och först när inga åtgärder återstår som kan öka en persons möjligheter till anställning på den öppna arbetsmarknaden och när det heller inte är möjligt med en anpassad arbetssituation.” Förslaget om en 58-årsgräns har många brister. En tydlig brist är att förslaget missar det faktum att det finns personer med stadigvarande helt nedsatt arbetsförmåga. Det kan till exempel handla om allvarliga medfödda funktionshinder såsom cp-skador eller unga personer som fått allvarliga skador innan de hunnit träda in på arbetsmarknaden. Uppskattningsvis handlar det om cirka 1 000 personer per årskull. I dag får dessa först aktivitetsersättning och därefter sjukersättning. Om 58-årsgränsen skulle bli verklighet kan dessa personer inte få sjukpenning då de saknar sjukpenninggrundande inkomst (SGI). De kan heller inte ta ett anpassat arbete. Möjligen skulle de kunna få den nya partiella ersättningen. Om en person saknar SGI och är yngre än 58 år innebär detta att personen får maximalt en 75-procentig partiell ersättning, vilket ger 6 360 kronor per månad. Det innebär i så fall att dessa personer får sänkt ersättning med 2 120 kronor i förhållande till dagens lägstanivå om 8 480 kronor. Detta måste Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet nu reda ut. Är det här vad som är avsikten med deras förslag till 58-årsgräns? Hur rimmar det i så fall med tidigare löften som getts i debatten om sjukförsäkringen? Oavsett vilket förstärker det bilden av en överenskommelse som är ogenomtänkt, otydlig och skissartad. Som överenskommelsen nu ligger kan en tydlig linje utläsas. Oppositionen lyckas med sitt förslag om sjukförsäkring att urholka arbetslinjen och slå sönder den sjukförsäkringsreform som lett till stora framgångar i att bryta det långvariga utanförskapet. De skapar kraftigt ökade kostnader i sjukförsäkringen som måste finansieras genom höjda skatter eller nedskärningar i välfärden. Allt detta samtidigt som de sänker ersättningen för några av de mest utsatta i vårt samhälle. Alternativen inför höstens val blir allt tydligare. Fredrik Reinfeldt statsminister (M) Cristina Husmark Pehrsson socialförsäkringsminister (M)


”Dags för en radikal reform av den svenska äldrevården”

Summary: Kunskapsskolans grundare och huvudägare: Erfarenheterna från friskolorna måste överföras till äldreomsorgen.Alla erkänner i dag de utmaningar vi står inför med en stor, åldrande befolkning. Även om det offentliga åtagandet måste vara basen i framtidens äldreomsorg kommer kommunerna inte att kunna finansiera allt åt allt fler. Det kommer att bli naturligt att människor – under sina aktiva år – avstår från konsumtion för att skapa utrymme för mer omsorg och vård än vad kommunen en dag kan bevilja. Det krävs nu en äldre-politisk reform med radikala politiska grepp, bland annat en särskild äldrepeng, certifierade äldreguider och ett särskilt äldresparande, skriver Peje Emilsson.

Med skolpengen och friskolorna tillfördes svensk skola något som dittills hade varit en bristvara: innovation genom nya sätt att organisera och utveckla lärande. Om reformens grundläggande fördelar råder det i dag en mycket bred politisk enighet. Det är nu dags att överföra dessa erfarenheter till ett annat välfärdsområde, där behovet av att sätta människors egna önskemål i centrum om möjligt är ännu större: boendet, vården och omsorgen om våra äldre. Utrymmet för privat företagande inom äldreomsorgens tyngsta gren har så här långt i huvudsak inskränkt sig till så kallade LOU-entreprenader och oftast enligt den gamla ”fattighjonsprincipen”, det vill säga den som gör det billigast får ta hand om de äldre. Förutsättningarna för nytänkande i organisation och arbetsformer har varit små när entreprenörerna tvingas ta över all befintlig kommunal infrastruktur. Den nya lagen om valfrihetssystem (LOV) kan bli ett steg framåt, men effekterna begränsas av att den är frivillig för kommunerna och att den i de flesta fall inte kommer att gälla för hela kedjan av boende, omsorg och vård. Alla erkänner i dag de utmaningar vi står inför med en stor, åldrande befolkning och politikerna är överens om att saker och ting måste göras bättre. Folkpartiets landsmöte härom veckan krävde till exempel införandet av en ”parboendegaranti” i äldreboenden. Socialdemokraterna talar om bättre krav och kvalitetskontroller. Men tyvärr handlar den politiska diskussionen fortfarande om detaljer, när det är själva systemet som inte klarar att vända utmaningar till möjligheter. I somras gjorde undersökningsföretaget Demoskop en telefonundersökning om synen på äldres boende och omsorg, med 100 kommunpolitiker av alla partifärger och 600 personer i åldern 60–85 år. Undersökningen visade på stora klyftor mellan politiker och medborgare. På frågan hur bra man anser att boenden för äldre är anpassade till de äldres behov och önskemål, svarade mer än två tredjedelar av kommunalpolitikerna ”ganska eller mycket bra”, medan bara en dryg tredjedel av de äldre instämde i det. Skillnaderna var mycket små mellan borgerliga och rödgröna politiker. I undersökningen tillfrågades de äldre om de någon gång inom de närmaste tre åren är villiga att betala för vissa tjänster i hemmet. Här visade sig var tredje vara villig att betala för vård- och omsorgstjänster utöver de offentligt finansierade. Betalningsviljan var faktiskt densamma oavsett ekonomi. Ganska många är alltså beredda att lägga till ur egen ficka för att få den omfattning och kvalitet av tjänster som de anser sig behöva. Nära nog alla är helt överens om att det offentliga åtagandet måste vara basen i framtidens äldreomsorg. Men det kommer inte, visar alla ekonomiska analyser, att kunna finansiera allt åt alltfler. Därför vore det ett misstag att låta tilläggstjänster begränsas till gardinbyte och spa-behandlingar. Prylar blir bara billigare. Lyckokänslan av ännu en platt-tv är begränsad och marginalnyttan avtagande. Det kommer att bli alltmer naturligt att människor, under sina aktiva år, avstår från konsumtion för att i stället skapa utrymme för mer av omsorg och vård än vad kommunen en dag kan bevilja. En äldrepolitisk reform, värd namnet, måste göra det möjligt för oss morgondagens seniorer att redan nu, när vi fortfarande är friska och vid våra sinnens fulla bruk, kunna påverka hur vi vill bo, leva och vårdas när vi blir svagare. De olika systemen för finansiering, omvårdnad och service måste anpassas till våra val – det är inte våra liv som ska anpassas till vårdapparatens krav. Men för att vi ska komma dit krävs några radikala politiska grepp: • Avveckla den kommunala biståndsbedömningen till förmån för en äldrepeng som faller ut efter ett läkarkonstaterat vård- och omsorgsbehov av en viss omfattning. Den äldre och/eller de anhöriga avgör hur pengen ska användas och vem som ska utföra tjänsterna. Om någon skulle vilja flytta till ett särskilt boende men den beviljade pengen enbart täcker hemtjänst, ska det vara möjligt att lägga till mellanskillnaden. Själva sjukvården för äldre bör inkluderas i äldrepengen för att få ett slut på dagens ofta destruktiva schackrande mellan kommuner och landsting om ansvar och finansiering. • Systematisera möjligheten för människor att vid en viss ålder, till exempel 65, på förhand bestämma om hur den egna vård- och omsorgskedjan ska se ut den dag då behovet av omsorg uppstår. Sluta kategorisera olika typer av boendeformer och låt i stället certifierade äldreguider, som både kan vara offentliga och privata, hjälpa människor att i tid planera för sin egen ålderdom. Stimulera system som gör det möjligt att på förhand ”konvertera” ett eget hem eller en egen bostadsrätt till ett framtida boende med omsorg och vård. • Överväg införandet av ett särskilt äldresparande eller en särskild äldreförsäkring för att täcka kompletterande kostnader för vård och omsorg som inte ingår i den offentliga äldrepengen. En sådan lösning kan antingen vara obligatorisk eller stimuleras via skatteavdrag under åren av förvärvsarbete. • Koncentrera den offentliga myndighetsutövningen på certifiering av leverantörer, boenden och tjänster som ska finansieras av vårdpeng och vårdsparande, liksom på kontroll av resultat och kvalitet. Kvalitetskriterierna måste utgå från vad som är ett gott och värdigt liv i ett modernt välfärdsland för människor av alla åldrar. Det kan handla om tillgången till socialt umgänge, kultur och god och näringsriktig mat, såväl som själva omvårdnaden. • Avskaffa de offentliga upphandlingarna av vård och omsorg. Inför kundval för alla, på lika villkor, mellan fritt konkurrerande aktörer certifierade utifrån kvalitet, som en lagstadgad rättighet. Låt äldreboende-institutioner av dagens snitt försvinna, i takt med att vård och omsorg kan ges utifrån det boende och det liv människor själva väljer. Om politiken skapar de rätta betingelserna kan många entreprenörer öppna för innovation, och vända boende, vård och omsorg om våra äldre från ett politiskt sorgebarn till något att vara stolta över. Peje Emilsson


Hennes dröm var att hjälpa andra

Summary: Hon flydde från krigets Uganda. Fast besluten att studera för att kunna påverka. Hennes första jobb i Sverige var som städerska. I dag är Sarah Wamala generaldirektör på Folkhälsoinstitutet.

När Sarah Wamalavid 22 års ålder flydde från krigets Uganda till Sverige hade hon ett enda mål: Hon ville studera vidare för att kunna påverka livsvillkoren för många människor. Som många andra invandrare fick hon börja om från början. Hennes första arbete var som städerska på posten i Täby. – Men jag visste att jag hade kapacitet och kompetens att prestera något mer, säger hon. När Sarah Wamalas arbetskamrater, brevbärarna, hörde att hon hade helt andra ambitioner än att städa, började de reta henne. Som städerska, kvinna och invandrare stod hon längst ner i rang. Hur kunde hon tro att hon kunde bli något annat än städerska? – Det var jobbigt, men lärorikt. Jag insåg att människor kan bli behandlade som luft i hierarkier – som ingenting, säger hon med eftertryck och hennes mörka ögon blixtrar. Visst blev hon ledsen av gliringarna, men också sporrad att visa vad hon kunde, att hon hade så mycket mer att ge. Och hennes målmedvetenhet har fört henne till en position som hennes kolleger på posten knappast kunde ana. Nu, snart 20 år senare, är Sarah Wamala generaldirektör på Folkhälsoinstitutet i Östersund. Det kan synas märkligt att en kvinna från ett av världens fattigaste länder – där hiv drabbat snart sagt varje familj, där krig och diktatur slagit sönder samhället – brinner för folkhälsan i ett av världens rikaste länder. Men flykten från Uganda har aldrig ändrat det mål Sarah Wamala hade redan som barn; att hjälpa andra människor till ett bättre liv. Och det finns mycket att göra även i välfärdslandet Sverige, menar hon. Hon växte upp på andra sidan den tunna linje som skiljer svält och misär från ett anständigt liv. I en by några mil från huvudstaden Kampala hade hennes mormor en gård, hennes mamma var lärare i byskolan. – Vi hade alltid mat. Den räckte åt andra också, mormor brukade ge mat till dem som ingen hade. Det var inte det enda som skilde hennes liv från så många andras. En tredjedel av Ugandas vuxna befolkning är analfabeter. Sarah Wamala fick gå i skolan. – Det var en lyx att få gå i skolan, man ska vara glad om man får den möjligheten, säger hon. Tv-bilderna från Uganda fladdrar förbi i minnet — militärer, barn med uppsvällda magar och rädda ögon. Exboxaren Idi Amins skräckvälde under 1970-talet kostade hundratusentals ugandiers liv, otaliga andra drevs på flykten, landets utveckling gick kräftgång. Den maktkamp, förföljelse och blodiga terror som slet sönder Uganda fanns helt nära den lilla by där hon bodde. – En dag hörde vi skottlossning och bomber som fälldes inte långt från byn. Vi var tvungna att fly hemifrån, berättar Sarah Wamala. Hon minns rädslan, men mest sorgen över att tvingas lämna hembyn. Det var Sarah Wamalas mamma som såg hennes begåvning och bestämde att hon skulle bli läkare. Hon förväntades leva upp till de förväntningar det ställde på henne. – Jag var duktig i skolan och kom hem med höga betyg. Men studiebesöket på ett sjukhus som hennes mamma ordnat blev en chock. – Det stank, patienterna grät och skrek, men fick ingen hjälp. Det fanns inga pengar att betala läkarnas löner med, de strejkade. Det fanns inga mediciner, ingenting, säger hon och slår ut med händerna som om hon fortfarande kan känna den vanmakt som grep henne. Hon var 14 år och insåg att hon som läkare i Uganda inte skulle kunna uträtta det hon brann för; att hjälpa andra människor. Så småningom blev hon, som en av två elever från sin klass, antagen vid Makerereuniversitetet i Kampala. Där tog hon en examen i nationalekonomi. Men då pågick nya strider i Uganda. Landet sargades än en gång av flyktingkatastrofer och krigsförbrytelser. Dessutom präglades det av förtryck, djupt rotade traditioner och patriarkala värderingar. Sarah Wamala kunde inte se en framtid i Uganda, ingen möjlighet att forma sitt eget liv. – Det handlade om att överleva som människa, säger hon med eftertryck. Hennes flykt gick till Sverige. Med sin universitetsutbildning hade hon tillhört eliten i Uganda. Här fick hon städjobb på posten. Men vid sidan av sitt arbete började hon läsa biostatistik vid Stockholms universitet. Hon fick en praktikplats på Karolinska institutets institution för folkhälsovetenskap. Hennes handledare, läkaren och professorn Kristina Orth-Gomér, kom att betyda mycket för hennes framtid och för hennes karriär. Efter praktiken fick hon arbete som forskningsassistent och började studera folkhälsovetenskap. För tio år sedan disputerade hon. Sarah Wamala hade nått sitt mål. Nu har hon varit generaldirektör och högsta chef för folkhälsoarbetet i Sverige i drygt ett år. – Jag vill att folkhälsa ska finnas med på dagordningen vid varje beslut som rör samhällets utveckling, vare sig det handlar om infrastruktur, utbildning eller något annat, säger hon. HUR kommer det sig att hon lyckats när så många invandrade akademiker har svårt att ta sig vidare från städjobben? – Jag tror att det beror på en kombination av tur, kreativa människor i min omgivning, personliga resurser, hårt arbete och målmedvetenhet. Och att jag inte var rädd för att hoppas på det bästa. Jag har lärt mig att se något positivt i allting. – Var och en kan göra skillnad och göra världen till en bättre plats. Det kan jag också, säger Sarah Wamal. INGRID ASKEBERG ingrid.askeberg@chef.se


UD större än Bildt

Summary: Sveriges utrikesförvaltning stöps om och växer delvis in i EU:s nya utrikestjänst. Men Sverige har intressen att bevaka och svenska diplomater har fortsatt viktiga uppdrag.

Sedan 1990 har Sverige stängt 54 utlandsmyndigheter och öppnat 40. Utrikesförvaltningen stöps om och det är delvis både naturligt och nödvändigt. Världen förändras och Sveriges utrikes sändebud bör finnas i de länder där de bäst kan tjäna vårt lands intressen. Men utrikesminister Carl Bildts personliga, politiska dagordning styr utvecklingen i alltför hög grad. Det var till exempel ett misstag att släcka ljuset på det svenska generalkonsulatet i New York. Svenska intressen – ekonomiska, säkerhetspolitiska, värderingsmässiga – hade förtjänat fortsatt närvaro på Park Avenue. I torsdags beslutade regeringen att stänga ytterligare sex ambassader och öppna tio. Det verkar rimligt att ambassaderna i till exempel Luxemburg och Bratislava läggs ned – samtidigt som de svenska beskickningarna i Liberias huvudstad Monrovia och Burkina Fasos Ouagadougou förstärks. Behovet av svensk närvaro är större i länder som tar emot bilateralt svenskt bistånd än i vartenda litet EU-land. Men Carl Bildt har lämnat ett alltför tydligt avtryck på listan över vilka beskickningar som ska läggas ned. Ambassader öppnas i Kaukasus och på Balkan och stängs i Senegal och Irland. Sverige förstärker de nuvarande sektionskanslierna i till exempel Kosovos Pristina, Albaniens Tirana och Moldaviens Chisinau för att det stämmer överens med utrikesministerns världsbild, inte för att oavvisliga svenska intressen kräver det. Samtidigt pågår en omvälvande förändring av EU:s utrikestjänst. Det får också följder för Sverige, men EU-anpassningen bör inte drivas för långt. Det finns svenska intressen som kräver fortsatt diplomatisk närvaro i många delar av världen. Unionens nya, gemensamma utrikesförvaltning består av flera delar. I Bryssel ska kommissionens och rådets utrikesdelar slås ihop till en enhet som kommer att bestå av ungefär 600 diplomater. De ska ledas av unionens nya utrikesminister Catherine Ashton. Sverige bör aktivt sträva efter att kompetenta svenskar söker och får tillräckligt många av dessa viktiga jobb. Dessutom ska kommissionens 130 delegationer i världen förvandlas till EU-ambassader. Det innebär att unionen får ett nästan lika världsomspännande diplomatiskt nätverk som USA. Det kan förstås på sikt leda till ännu mer samordning mellan EU-länderna och ytterligare besparingar på utrikesdepartementet. Men det är klokt att avvakta utvecklingen. Först måste Sverige veta att EU:s nya utrikesförvaltning fungerar tillräckligt väl. Det finns en uppenbar risk att de stora länderna kommer att dominera i alltför mycket. I Bryssel har huggsexan redan inletts. Catherine Ashton har utsett en grupp som förbereder utnämningarna, och den består enbart av företrädare för unionens stora länder. Därför bör Sveriges utrikes EU-anpassning inte drivas för långt. Unionens ambassader kommer dessutom inte att ha några konsulära uppgifter. Vid krig, jordbävningar eller andra katastrofer måste svenska medborgare också i fortsätningen kunna lita på att de kan få hjälp från Sveriges utsända. Därför borde utrikesminister Carl Bildt dämpa sin lust att skaka om den svenska utrikesförvaltningen. Han borde också vara bekymrad över att arbetsklimatet på UD är så dåligt. För Sveriges fortsatta utveckling och goda relationer med andra länder krävs kunniga, inspirerade och motiverade svenska diplomater i världen. Inte en allmän känsla av att UD ska bort.


Toyota har bästa hybriden

Summary: Hur står sig Hondas nya hybrid Insight mot klassens stjärna Toyota Prius? Är Hondan med sitt lägre pris ett bättre köp? Vilken har den bästa tekniken? Vilken går snålast? Häng med i sju spännande ronder. Toyota Prius Executive Honda Insight Elegance

Honda i Sverige hade högtställda förväntningar på nya hybriden Insight inför lanseringen i fjol. Med aggressivt pris skulle den bli ett betydligt billigare alternativ till marknadsledaren Toyota Prius. Men valutorna gick i fel riktning, helt fel. Ambitionen var att pressa grundpriset till under 200 000 kronor, men det blev långt där-över – 234 900 kronor. Därmed blev avståndet till Prius ”bara” 35 000 kronor. Med Prius får man en något större och tyngre bil med starkare motor – som drar 15 procent mindre bränsle än Insight. Hybridpaketet är mer avancerat med möjlighet att själv välja enbart eldrift för sträckor. Det går inte i Insight, den drivs av bensinmotorn i alla lägen. Toyota har hittills sålt långt över en miljon Prius. På salongen i Detroit i USA nyligen sade Toyota att satsningen nu breddas med fler hybrider och att man ska sälja en miljon hybrider per år inom kort. Utbudet ska kompletteras med laddbara versioner och även bränslecellsbilar från år 2015. Även Honda satsar hårt på hybrider och laddhybrider. Med Insight har Honda nu två varianter att erbjuda i Sverige. Den första modellen Civic hybrid har dock inte sålt så bra. Frågan är om Insight kan tända marknaden. DN Motor kör den mot nya Prius, generation III. Ettan och tvåan blev snabbt populära som tjänstebilar i Sverige. Hybrider är extra gynnade med 40 procents rabatt på förmånsvärdet. Prius har dessutom skaffat sig ett grundmurat rykte som en mycket driftsäker bil. Till på köpet har den haft ett ovanligt stabilt och högt andrahandsvärde. Så här ser jämförelsen ut, rond för rond. Hybrid låter grönt och bra, men båda bilarna drivs av fossil bensin. Sedan har de elektriska hjälpmaskiner som återvinner rörelseenergin. Insights bensinmotor går alltid under gång och har elassistans. Prius har också denna elassistans, men kan med ett enkelt knapptryck bli endast eldriven korta sträckor. Toppen att använda i garage. Båda är bränslesnåla och har start/stopp-automatik som slår av förbränningsmotorn vid tillfälliga stopp framför exempelvis rödljus. Prius är snålast och smartast. Ronden till Prius. 0–1. Vill man signalera ett medvetet och genomtänkt miljöval så finns knappast något bättre än en hybridbil. Bilarna riktigt signalerar akademiker med miljö- och samhällsintresse. Men Prius har en vassare, modernare och mer stealth-liknande formgivning. Insight ser mest ut som en kopia av förra generationens Prius. Ronden till Prius. 0–2. Det här är inga bilar som primärt byggts för att de ska vara kul att köra. Ingendera har någon styrning med riktig vägkänsla. Dock har nya Prius blivit klart bättre än föregående versioner. Båda är påtagligt lättkörda. Ronden slutar oavgjord. 1–3. Insight har litet för korta stolsitsar för att det ska bli bekvämt. Instrumentpanelen ska signalera modernitet, men liknar mest ett digitalt flipperspel. Hastighetsmätaren är närmast psykedelisk när den ändrar färg från blått till grönt och tillbaka igen beroende på om bilen återvinner energi eller ej. Den konventionella bilnyckeln (inte ens infällbar) och tändningslåset i rattstången är kvarlevor från någon lagerhylla. Rattväxelreglage, uppväxling med höger, nedväxling med vänster ger pluspoäng. Prius har nyckellöst system. Den som en gång provat det vill aldrig ha något annat. Nyckeln ligger i byxfickan eller i handväskan. Du öppnar dörren genom att ta i handtaget och startar bilen genom att trycka på startknappen. Du låser bilen genom att ta i handtaget. Kan det bli enklare? Även Prius har digital hastighetsvisning, en del information är faktiskt rörigare än i förre Prius. Men med projicering i vindrutan (tillval för båda bilarna) av hastigheten blir tillvaron något lättare, särskilt i Prius som även har projicering av navigationsanvisningar. Totalt sett känns Prius mer ombonad och upplevs som mer välisolerad. En del spakar och reglage med billig känsla drar ned omdömet i båda bilarna liksom usel bakåtsikt. Däremot är det bra insteg och gott om rum för fyra vuxna. Det går att sitta tre bekvämt i baksätena om de resande inte är för välvuxna. Ronden till Prius. 1–4. Det här är inga bilar för husvagns-ägare. De får inte ha dragkrok. Där-emot går det att få in mer bagage än man tror. Det gäller bara att lära sig utnyttja de lastmöjligheter som finns, typ stuvfack under lastgolvet. Fällbara delbara baksäten (60/40) ger flexibilitet. Ronden slutar oavgjord. 2–5. Det här är säkra bilar med toppbetyg hos Euro-Ncap. Prius har, märkligt nog för att vara Toyota, ett sämre passivt skydd mot nacksnärtskador. Insight har ett aktivt skydd som får grönt hos Euro-Ncap. Ronden vinns med knapp marginal av Insight. 3–5. Båda är dyra bilar i inköp. Hybrider har dyra komponenter och batterier. Det kostar att byta. Båda har svagt rostskydd, enligt Rostregistret. På plussidan finns så klart den låga bränsleförbrukningen, som ger låga milkostnader plus att båda är miljöklassade. Det betyder fri fordonsskatt i fem år. Ronden slutar oavgjord. 4–6. Och vinnare är ... Det är ingen slump att Prius håller täten med Prius. Tredje generationen är ovanligt genomtänkt, ombonad och lättkörd. Hondan känns för dyr i relation till Prius. Det är dock svårt att rekommendera köp av någon av bilarna om köparen inte bor i en storstad och kör mycket i ryckig stadstrafik. Det är där hybrider kommer till sin rätt. På landsväg gör systemet ingen större nytta. För sådan trafik gör snåla dieslar lika bra ifrån sig – till lägre pris. Lasse swärd lasse.sward@dn.se 08-738 12 46 JACQUES WALLNER jacques.wallner@dn.se 08-738 19 61 Pris: 269 000 kronor (provbilen 331 600 kronor). Motorer: förbrännings: 4 cylindrar, rak, 4 ventiler/cylinder, volym 1,8 liter, effekt 99 hk vid 5 200 varv/ minut, vridmoment 142 Nm vid 4 000 varv/minut. El: 82 hk, 207 Nm. Kupéutrymme/bagagevolym: 5 platser, 445 liter. Kraftöverföring: framhjulsdrift, steglös automatisk växellåda (CVT). Fartresurser: 0-100 km/tim 10,4 sekunder, toppfart 180 km/tim. Mått (i cm): längd 446, bredd 174, höjd 149. Bensinförbrukning: 3,9 liter/100 km vid blandad körning. Säkerhet: 5 stjärnor i Euro-Ncap. + Bränslesnål. Snygg. Rymlig - Dyr. Dålig bakåtsikt. Digital hastighetsvisning Pris: 234 900 kronor (provbilen 247 900 kronor). Motorer: förbrännings: 1,3 liter, fyra cylindrar, rak, 2 ventiler/cylinder, volym 1,3 liter, effekt 88 hk vid 5 800 varv/minut, vridmoment 121 Nm vid 4 500 varv/minut. El: 14 hk, 78 Nm. Kupéutrymme/bagagevolym: 5 platser, 408 liter. Kraftöverföring: framhjulsdrift, steglös automatisk växellåda (CVT). Fartresurser: 0-100 km/tim 12,5 sekunder, toppfart 182 km/tim. Mått (i cm): längd 439, bredd 169, höjd 142. Bensinförbrukning: 4,6 liter/100 km vid blandad körning. Säkerhet: 5 stjärnor i Euro-Ncap. + Bränslesnål. Rymlig. - Dyr. Dålig bakåtsikt. Digital hastighetsvisning.


Fet och stolt

Summary: Nu slutar vi be om ursäkt för bonuskilona, Fat pride-rörelsen höjer rösten mot diskriminering av feta människor och V Magazine startar året med hullbejakande. Fettet har krupit upp i huvudet, sade en man jag kände när han tyckte att en tjock person var korkad.

Han var inte ensam om att ha fördomar om överviktiga. Och att tycka det var okej att lufta dem. Många feta har tyst tagit emot omgivningens hån, som om de förtjänade det. Men i USA är det nu allt fler som stolt lyfter på huvudet. Fat pride är rörelsen för dem som anser sig diskriminerade på grund av sin storlek. Den har fått extra skjuts sedan president Barack Obamas kamp för en sjukvårdsreform har startat en diskussion bland amerikanerna om hälsa – och vikt. När viktfundamentalister förklarar att de inte vill vara med och bekosta självförvållade sjukdomar, som fetmarelaterade hjärt- och kärlbesvär, svarar Marilyn Wann, författare till boken ”Fat! So?” (Fet! Än sen då?) och flera med henne, att ”smal” inte är liktydigt med ”i form” och att människor med bonuskilon kan leva hälsosamma liv. Bejaka viktvariation och arbeta mot diskriminering av feta människor, lyder Fat pride-rörelsens motto. Över nätet sprider anhängarna information om var likasinnade kan träffas på Fat pride-möten världen över. Samtidigt händer något i de glassiga magasinen. I modereportagen bryter en och annan kurva numera den anorektiska likriktningen. Trendiga V Magazine ägnar årets första nummer åt hullbejakande. I ett flersidigt modereportage poserar fem frodiga modeller stolt i storlek XXL. När den brittiske designern Mark Fast släppte fram kraftiga mannekänger på catwalken under Londons modevecka i höstas slutade hans stylist i protest. Men kläderna sålde som smör, liksom Gossipsångerskan Beth Dittos (se bild ovan) plus size-kollektion för klädmärket Evans. Bilringade Beth Ditto har både fått ta emot lovord för sin positiva kroppsbild och kritik från läkare som menar att hon inverkar menligt på folkhälsan genom att normalisera fetma. Oberörd lanserar hon sig själv som fet och nöjd med det. År 2010 är det till och med möjligt med en amerikansk film om en 160-kilos tonårsflickas kamp för egenvärde, utan att förvandlingen omfattar viktminskning. När Lee Daniels, regissören till ”Precious” som har Sverigepremiär den 29 januari, intervjuades i New York Times förklarade han att filmen för alltid har ändrat hans inställning till feta människor. – Jag trodde att alla som var så tunga som Precious var smutsiga och lite dumma. Att göra den här filmen ändrade mitt hjärta. Jag kommer aldrig mer att se på samma sätt på en fet flicka som går förbi på gatan, sade han. Intervjun trycktes intill en bild av Gabourey Sidibe, som spelar huvudrollen i filmen. På fotot vilar hon behagfullt i sin liggande kropp, stor som en strandad babyval och mycket vacker. Den viktbejakande inställningen omfattas dock bara av en liten kaxig minoritet. Finn Rasmussen är professor vid Karolinska Institutets institution för folkhälsovetenskap, och har forskat om hur vikten styr våra uppfattningar om andra. – De svenska studier som finns visar fortfarande på negativa attityder till människor med fetma. Feta människor upplever också oftare än normalviktiga att de har blivit diskriminerade, säger han. Sarah Jessica Lundberg, 31, har ofta stött på samhällets fördomar mot fetma. Våren 2008 startade hon och Hanna Holst ”Tjockisbloggen” för att visa alla dem som tycker att de är mindre värda för att de är större, att det går att vara tjock och tycka om sig själv. – När vi mår bra som vi ser ut, varför skulle det inte vara okej? säger hon. "På samma vis som bögarna tog tillbaka ordet bög kan vi ta tillbaka ordet fet, åtminstone sluta fylla ordet med negativa associationer." skriver Thina Grotmark i modebloggen Beyond Sizes.


”Höjda löner behövs om vi ska klara välfärden”

Summary: Nya Moderaterna vill ta ett nytt steg: Vi ska stå för reformer som ger välfärdens medarbetare högre lön och större inflytande.Som ett led i Moderaternas fortsatta förnyelse har vi sedan sommaren 2008 träffat fler än 5 400 medarbetare i den svenska välfärden och lyssnat på deras berättelser. Oavsett vilken verksamhet det handlat om, har några frågor varit återkommande. Det handlar om känslan av att lönen inte motsvarar arbetsinsatsen eller ansvaret och önskan om ett större inflytande över den egna arbetssituationen. Detta kommer att stå i fokus när vi nu formulerar vår politik för den svenska välfärden i valet 2010. I vår idé om föregångslandet Sverige ska en välfärd som ser sina medarbetare vara en av de viktigaste byggstenarna, skriver Fredrik Reinfeldt och Per Schlingmann.

Valet 2010 kommer att handla om vad vi vill ska känneteckna Sverige bortom krisen. Frågan väljarna måste ställa sig är vilket politiskt alternativ som bäst formulerar svar på hur den arbetslöshet som följt i finanskrisens spår inte ska bita sig fast, utan att en konjunkturuppgång ska möjliggöra för människor att åter komma i arbete. En annan bärande fråga handlar om Sveriges ekonomi. Om hur vi ska kunna slå vakt om de starka offentliga finanser vi i dag har, för att på så vis kunna rusta Sverige för framtiden och skapa utrymme för viktiga reformer. Jobben och ekonomin blir två viktiga hörnstenar för Moderaterna i mötet med väljarna. Till det vill vi foga en trovärdig, närvarande och reforminriktad välfärdspolitik. En politik som kan möjliggöra utvecklad kvalitet i verksamheter som förskolan, skolan, sjukvården och äldreomsorgen. Viktigt i den utmaningen blir att se dagens utmaningar, men också att kunna svara upp mot de krav som följer av en demografisk utveckling som ger oss allt fler äldre. I tidigare steg i Moderaternas förnyelse har vi skiftat fokus från driftsformer till själva innehållet i verksamheten. Vi har slagit fast att det är underordnat om en verksamhet drivs i offentlig eller privat regi så länge kvaliteten och tillgängligheten är god. Nu vill vi ta nästa steg. Det handlar om att slå fast att en välfungerande välfärd kräver att vi ser till medarbetarnas möjligheter att göra ett bra jobb. Som ett led i Moderaternas fortsatta förnyelse har vi sedan sommaren 2008 genomfört 1 500 besök i den svenska välfärden. Vi har träffat fler än 5 400 medarbetare och lyssnat på deras berättelser. Många gånger har vi mött en vardag fylld av glädje, skratt och fantastiska människor, men vi har också tagit del av ett många gånger hårt arbete och tuffa förhållanden. Vi har samtalat om det som är bra, vi har lyssnat till kritik och vi har tagit del av idéer och förslag som kan bidra till att höja kvaliteten i välfärden. Dessa möten har varit mellan våra företrädare och medarbetarna. Vi har fokuserat på att möta dem som gör själva jobbet, snarare än deras chefer. Några frågor har varit återkommande vid nästan alla besök, oavsett verksamhet. Den första är medarbetarnas känsla av att lönen inte motsvarar arbetsinsatsen eller ansvaret. Den andra rör önskan om ett större inflytande över sin egen arbetssituation. Dessa frågor belyser en av de största framtidsutmaningarna för välfärden i rekryteringen av ny personal. Sverige står inför mycket stora pensionsavgångar de kommande åren. Om lönen inte är tillräckligt bra och om inflytandet upplevs vara för litet kommer det att bli svårt att rekrytera kvalificerad personal till välfärdsverksamheterna. Någonting är allvarligt fel om medarbetarna inom hälso- och sjukvården upplever att det enda sättet att höja sin lön eller göra karriär är att flytta till Norge eller Danmark. Vi har stor förståelse för att välfärdens medarbetare vill ha högre lön. Den svenska modellen innebär samtidigt att lönenivåer och frågor om löneförhöjningar avgörs av arbetsmarknadens parter. Vad politiken kan göra är att se till att det lönar sig bättre att arbeta, där jobbskatteavdraget utgör en träffsäker skattelättnad som särskilt gynnar låg- och medelinkomsttagare. Fortsatta skattelättnader med samma inriktning är därför centrala i en politik som vill ge välfärdens medarbetare utökade marginaler. Även en ökad mångfald av olika driftsformer och fler arbetsgivare, större möjlighet till vidareutbildning eller annan kompetenshöjning kombinerat med en individuell lönesättning kan på sikt påverka lönerna positivt. Ökat inflytande över den egna arbetssituationen är ett annat ofta återkommande önskemål bland välfärdens anställda. Vi ser det som självklart att medarbetarna måste få ett större inflytande över sin arbetssituation och det finns flera olika vägar att nå dit. En mångfald av olika arbetsgivare och alternativa driftsformer är en väg, men det måste även gälla inom den offentligt drivna verksamheten. Inget är så viktigt för att utjämna livschanserna i samhället som en rättvis start i livet. I våra möten med förskolans personal är det en sak som är återkommande från norr till söder, barngruppernas storlek. En ofta förekommande beskrivning är här att med en för stor barngrupp övergår pedagogik till förvaring. Tydligt är samtidigt att inte ens de som känner verksamheten bäst, personalen, har ett svar på hur stor en fungerande barngrupp bör vara. Barnens ålder, barnens egenskaper och bakgrund har betydelse. Vårt svar blir därför att en barngrupp aldrig får bli så stor att barnen inte kan utvecklas under ordnade former. Personaltätheten måste vara så hög att alla barn blir sedda. Det är ett besked som Moderaterna måste kunna ge i hela Sverige. Bland sjukvårdspersonalen är budskapet extra tydligt att inflytandet över sin egen arbetssituation är bristfälligt och att arbetssituationen i hög grad präglas av stress. Många har idéer på hur situationen ska förbättras, men få upplever att de får gehör för sina förslag bland chefer och politiker. Vi tror att det går att förbättra mycket inom hälso- och sjukvården genom att lyssna mer på medarbetarna och ge dem större inflytande över sin arbetssituation. Det finns redan många landsting och arbetsplatser som arbetar med detta, men vi tror att det går att göra mer och att det finns flera olika vägar att nå dit. En hälso- och sjukvård där beslutsvägarna är kortare och landstingen bättre på att lyssna på sina anställda. I äldreomsorgen är personalen bekymrad över att de inte hinner med och att de äldre ska bli lidande av detta. Blandade boenden, där demenssjuka äldre bor tillsammans med friska äldre, upplevs som ett problem. Ett större utbud av boendeformer, bland annat olika kategorier av demensboenden, ökar personalens möjlighet att specialisera sig och känna sig trygga med sin kunskap. Det kan också förbättra de äldres möjlighet att tidigare komma till ett särskilt boende. Vi vill också föra en diskussion om möjligheten att flytta äldre från ett boende till ett annat. Kvaliteten på omsorgen måste vara vägledande, inte var boendet ligger. Medarbetarna och medborgarna står tillsammans för nästa steg i vår välfärdsambition. Detta kommer också att stå i tydligt fokus för Moderaterna när vi nu formulerar vår politik för den svenska välfärden i valet 2010. Vårt arbete med att träffa välfärdens personal är samtidigt långt ifrån avslutat. Under våren kommer samtliga av de 1 500 arbetsplatser vi besökt att besökas igen för att följa upp diskussionen och se om personalen tror att våra svar och lösningar kan göra skillnad. Mycket av den människonära verksamhet som välfärden utgör är en fråga för kommuner och landsting att besluta över. Moderaterna ska därför brett och över hela landet gå till val på ett tydligt och trovärdigt välfärdsbudskap. Kommande mandatperiod ska vi stå för de reformer som ger välfärdens medarbetare större inflytande och där vi möjliggör utökade satsningar på kompetens samt ledarskapsutveckling. I vår idé om föregångslandet Sverige ska en trygg och utvecklad välfärd som ser sina medarbetare vara en av de viktigaste byggstenarna. Fredrik Reinfeldt partiordförande (M) Per Schlingmann partisekreterare (M) De nya Moderaterna Fredrik Reinfeldt blev partiledare för Moderaterna 2003 och lanserade 2005 ”de nya Moderaterna” då partiet fokuserade på huvudfrågorna: ”Det skall löna sig att arbeta”, ”Satsningar på välfärden” (främst skola, vård och omsorg) samt ”Nolltolerans mot brott”. Reinfeldts förnyelse av partiet blev en stor succé i riksdagsvalet 2006. M fick 26,23 procent av rösterna och gjorde sitt bästa riksdagsval sedan 1928. Fredrik Reinfeldt blev statsminister i spetsen för en borgerlig majoritetsregering, där Moderaterna besatte hälften av ministerposterna.


”Så blir sjukförsäkringen om vi vinner valet i höst”

Summary: De rödgröna oppositionspartierna har enats: Vi vill satsa statliga resurser i en ny rehabiliteringsfond. Vinner vi valet kommer vi direkt att avskaffa stupstocken i sjukförsäkringen efter 550 dagar. Vi är överens om att sjukförsäkringen på sikt ska omfatta fler än i dag och att taket höjs till tio basbelopp. De som utförsäkrats av regeringens regeländringar ska återförsäkras om de behöver det. Individuella prövningar ska göras successivt och vi vill ha avstämningspunkter med tydliggöranden om när individen har rätt att få aktiva insatser – inte tidsgränser som gör att man kastas ut i försäkringslöshet. Redan under 2011 vill vi avskaffa dagens stelbenta prövning efter 180 dagar mot en fiktiv arbetsmarknad, skriver ledarna för S, MP och V.

Valet 2010 handlar ytterst om vilket samhälle vi ska ha och vilken människosyn politiken ska utgå ifrån för den regering som ska leda vårt land in i framtiden. Den senaste månadens debatt om regeringens kraftiga försämringar av sjukförsäkringen visar att den borgerliga politiken fördjupar utanförskapet. Regeringen kastar ut tiotusentals svenska medborgare ur sjukförsäkringen in i försäkringslöshet. För snart fyra år sedan vann de borgerliga partierna valet på att utlova fler jobb och färre i utanförskap. När vi nu kan utvärdera resultatet av mandatperioden är det dessvärre nedslående. På bara ett år har antalet arbetslösa ökat med fler än 100 000 personer. Utbetalningarna av socialbidrag beräknas öka med 50 procent mellan 2006 och 2011. Vår rödgröna politik för fler jobb står mot den borgerliga politiken för ökade klyftor. Människor som drabbas av regeringens nya regler i sjukförsäkringen lever kvar i en oviss situation och far mycket illa. Tusentals personer kommer att utförsäkras under 2010 och helt förlora sin ersättning. Enbart ett fåtal berörs av regeringens sent gjorda ändringar. I stället ser vi fortsatt hur människor som är sjuka och har en anställning men ännu inte kan gå upp till full tid, riskerar att tvingas säga upp sig för att gå till heltidsarbetslöshet. Våra tre partier har nu enats om hur vi vill utforma sjukförsäkringen om vi får väljarnas förtroende efter nästa val. Alla människor ska ha möjlighet att arbeta och försörja sig själva. Det är grunden när vi nu tar strid för en förutsägbar och modern sjukförsäkring. Vi vill inte gå tillbaka till den situation vi hade under förra mandatperioden då alltför många lämnades utan aktiva insatser och stöd för att komma tillbaka i arbete. Vi har därför utvecklat och omprövat vår politik för att få fler sjuka människor tillbaka i arbete och till en fungerande livssituation. Vi vill se en generell sjukförsäkring som omfattar alla, ersätter inkomstbortfall och finansieras solidariskt. Vi är överens om att sjukförsäkringen på sikt ska omfatta fler än i dag och att taket höjs till tio basbelopp. Vi anser att ersättningen i sjukförsäkringen ska vara 80 procent under hela sjukpenningperioden. Sjukförsäkringen måste utgå från varje enskild individs unika situation och behov. Människor ska självklart kunna nekas sjukpenning, men bara om deras arbetsförmåga är sådan att detta är rimligt. Vi vill stärka individens rättigheter och införa en individuellt utformad handlingsplan med de aktiva insatser som behövs. Vårt förslag innebär att krav på individen att vara aktiv alltid ska åtföljas av motsvarande rätt till aktiva individanpassade insatser. Vinner vi valet kommer vi direkt att avskaffa stupstocken i sjukförsäkringen efter 550 dagar. De som utförsäkrats av regeringens regeländringar och som behöver det ska återförsäkras. Det betyder inte att människor lämnas kvar i sjukpenning hur länge som helst. En individuell prövning ska göras successivt i samarbete med individen och behandlande läkare. Vi vill ha avstämningspunkter med tydliggöranden om när individen ska ha rätt att få aktiva insatser under hela sjukskrivningen, inte tidsgränser som gör att man kastas ut i försäkringslöshet. Vår nya sjukförsäkring innehåller bland annat följande delar: • En individuell bedömning av den sjukskrivne ska göras av Försäkringskassan senast sex veckor efter första sjukskrivningsdag. Det ska under hela sjukskrivningsperioden finnas möjlighet att sjukskrivas på deltid i den omfattning som passar den enskilde individens situation. • Senast efter tre månader ska den sjukskrivne ha rätt till en individuell plan som utformas av Försäkringskassan tillsammans med arbetsgivaren och den enskilde. Planen ska innehålla de insatser som krävs, vem som ansvarar för att insatserna utförs samt inom vilken tidsram de ska vara påbörjade. Vi vill se över krav och incitament riktade mot Försäkringskassan och ansvariga myndigheter för att den enskilda ska få de insatser de har rätt till. • Vi vill redan under 2011 avskaffa dagens stelbenta prövning mot en fiktiv arbetsmarknad efter 180 dagar. I stället ska det senast efter sex månader göras en fördjupad utredning om möjligheterna till att återgå i arbete. Olika alternativ ska finnas. Den som inte bedöms kunna återgå till sin arbetsgivare inom en rimlig tid ska erbjudas andra möjligheter. Arbetsförmågan ska då prövas bredare än hos den befintliga arbetsgivaren mot en för individen verkligt existerande arbetsmarknad. För detta krävs en ny definition av arbetsförmågebegreppet som är ändamålsenlig. • Vi vill göra det möjligt att bedriva deltidsstudier och få sjukpenning på deltid, i ett första skede på halvtid. • Vi vill ge en rehabiliteringspenning i stället för sjukpenning för den som behöver rehabiliteringsinsatser. Rehabilitering ska kunna pågå i förslagsvis ett år med möjlighet till förlängning efter individuell bedömning. Vi vill inrätta MOA-kontor – Människor och Arbete – och samla Arbetsförmedlingen, Försäkringskassan och delar av kommunens insatser för sjuka och arbetslösa i en och samma organisation på lokal nivå. Människor ska ha en dörr in. • För att säkerställa att människor verkligen får tillgång till rehabiliterande insatser vill vi satsa statliga resurser i en ny rehabiliteringsfond. Hur fonden ska utformas och finansieras ska utredas och preciseras efter valet. Den som efter individuella rehabiliteringsinsatser inte kommer tillbaka i för individen lämpligt arbete på den reguljära arbetsmarknaden ska på sikt kunna erbjudas olika möjligheter på en utvidgad arbetsmarknad. • Förtida pension ska bara kunna vara ett alternativ för den som är över 58 år först när inga åtgärder återstår som kan öka en persons möjligheter till anställning på den öppna arbetsmarknaden och när det heller inte är möjligt med en anpassad arbetssituation. Det ska alltid vara möjligt att bryta en förtida pension för att arbeta. • Där så är nödvändigt ska individen kunna få sjukpenning även under längre tid. Det finns sjukdomstillstånd, till exempel vissa psykiska sjukdomstillstånd men även andra, där människor under perioder kan behöva få fortsatt sjukskrivning när återkommande prövning kan påverka sjukdomstillståndet negativt. • Vi vill erbjuda de människor som utförsäkrats och lämnats i sticket av regeringen en rehabiliteringspenning, aktiv rehabilitering eller andra insatser från Arbetsförmedlingen så att de ges reella möjligheter att ta sig in på arbetsmarknaden igen. Vi vill vara tydliga med att flera av de förändringar vi skissar ovan inte kommer att vara möjliga att genomföra direkt efter valet. Vi tänker inte som den nuvarande regeringen hasta igenom ett nytt system. Vi vill därför se en bred utredning, där riksdagens partier och parterna på arbetsmarknaden ingår, som tar fram förslag till stabila regler. Efter valet 2010 är det hög tid att skapa ett nytt trygghetssystem som ger människor hjälp och stöd att snabbt komma tillbaka till arbete och ekonomisk trygghet under den tid som rehabiliteringsarbetet tar. Ett samhälle kan mätas utifrån hur det tar hand om sina sjuka och utsatta. Sverige sköter sig dåligt i dagsläget. Det är dags för en ny sjukförsäkring och en ny regering. Mona Sahlin partiledare Socialdemokraterna Peter Eriksson språkrör Miljöpartiet Maria Wetterstrand språkrör Miljöpartiet Lars Ohly partiledare Vänsterpartiet Regeln ändrades Sjukförsäkringsdebatten startade på DN Debatt den 2 december när sju specialistläkare och en kurator vid onkologen på Karolinska berättade om hur kroniskt sjuka cancerpatienter tvingas ut på arbetsmarknaden efter 180 dagars sjukskrivning, trots smärtor, trötthet och biverkningar av behandlingen. Artikelförfattarna krävde en omedelbar översyn av regelverket och Försäkringskassans interna direktiv. Regeringen presenterade den 5 december en lagändring som undantar svårt sjuka från 180-dagarsregeln.


Summary: De rödgröna oppositionspartierna har enats: Vi vill satsa statliga resurser i en ny rehabiliteringsfond.Vinner vi valet kommer vi direkt att avskaffa stupstocken i sjukförsäkringen efter 550 dagar. Vi är överens om att sjukförsäkringen på sikt ska omfatta fler än i dag och att taket höjs till tio basbelopp. De som utförsäkrats av regeringens regeländringar ska återförsäkras om de behöver det. Individuella prövningar ska göras successivt och vi vill ha avstämningspunkter med tydliggöranden om när individen har rätt att få aktiva insatser – inte tidsgränser som gör att man kastas ut i försäkringslöshet. Redan under 2011 vill vi avskaffa dagens stelbenta prövning efter 180 dagar mot en fiktiv arbetsmarknad, skriver ledarna för S, MP och V.

Valet 2010 handlar ytterst om vilket samhälle vi ska ha och vilken människosyn politiken ska utgå ifrån för den regering som ska leda vårt land in i framtiden. Den senaste månadens debatt om regeringens kraftiga försämringar av sjukförsäkringen visar att den borgerliga politiken fördjupar utanförskapet. Regeringen kastar ut tiotusentals svenska medborgare ur sjukförsäkringen in i försäkringslöshet. För snart fyra år sedan vann de borgerliga partierna valet på att utlova fler jobb och färre i utanförskap. När vi nu kan utvärdera resultatet av mandatperioden är det dessvärre nedslående. På bara ett år har antalet arbetslösa ökat med fler än 100 000 personer. Utbetalningarna av socialbidrag beräknas öka med 50 procent mellan 2006 och 2011. Vår rödgröna politik för fler jobb står mot den borgerliga politiken för ökade klyftor. Människor som drabbas av regeringens nya regler i sjukförsäkringen lever kvar i en oviss situation och far mycket illa. Tusentals personer kommer att utförsäkras under 2010 och helt förlora sin ersättning. Enbart ett fåtal berörs av regeringens sent gjorda ändringar. I stället ser vi fortsatt hur människor som är sjuka och har en anställning men ännu inte kan gå upp till full tid, riskerar att tvingas säga upp sig för att gå till heltidsarbetslöshet. Våra tre partier har nu enats om hur vi vill utforma sjukförsäkringen om vi får väljarnas förtroende efter nästa val. Alla människor ska ha möjlighet att arbeta och försörja sig själva. Det är grunden när vi nu tar strid för en förutsägbar och modern sjukförsäkring. Vi vill inte gå tillbaka till den situation vi hade under förra mandatperioden då alltför många lämnades utan aktiva insatser och stöd för att komma tillbaka i arbete. Vi har därför utvecklat och omprövat vår politik för att få fler sjuka människor tillbaka i arbete och till en fungerande livssituation. Vi vill se en generell sjukförsäkring som omfattar alla, ersätter inkomstbortfall och finansieras solidariskt. Vi är överens om att sjukförsäkringen på sikt ska omfatta fler än i dag och att taket höjs till tio basbelopp. Vi anser att ersättningen i sjukförsäkringen ska vara 80 procent under hela sjukpenningperioden. Sjukförsäkringen måste utgå från varje enskild individs unika situation och behov. Människor ska självklart kunna nekas sjukpenning, men bara om deras arbetsförmåga är sådan att detta är rimligt. Vi vill stärka individens rättigheter och införa en individuellt utformad handlingsplan med de aktiva insatser som behövs. Vårt förslag innebär att krav på individen att vara aktiv alltid ska åtföljas av motsvarande rätt till aktiva individanpassade insatser. Vinner vi valet kommer vi direkt att avskaffa stupstocken i sjukförsäkringen efter 550 dagar. De som utförsäkrats av regeringens regeländringar och som behöver det ska återförsäkras. Det betyder inte att människor lämnas kvar i sjukpenning hur länge som helst. En individuell prövning ska göras successivt i samarbete med individen och behandlande läkare. Vi vill ha avstämningspunkter med tydliggöranden om när individen ska ha rätt att få aktiva insatser under hela sjukskrivningen, inte tidsgränser som gör att man kastas ut i försäkringslöshet. Vår nya sjukförsäkring innehåller bland annat följande delar: • En individuell bedömning av den sjukskrivne ska göras av Försäkringskassan senast sex veckor efter första sjukskrivningsdag. Det ska under hela sjukskrivningsperioden finnas möjlighet att sjukskrivas på deltid i den omfattning som passar den enskilde individens situation. • Senast efter tre månader ska den sjukskrivne ha rätt till en individuell plan som utformas av Försäkringskassan tillsammans med arbetsgivaren och den enskilde. Planen ska innehålla de insatser som krävs, vem som ansvarar för att insatserna utförs samt inom vilken tidsram de ska vara påbörjade. Vi vill se över krav och incitament riktade mot Försäkringskassan och ansvariga myndigheter för att den enskilda ska få de insatser de har rätt till. • Vi vill redan under 2011 avskaffa dagens stelbenta prövning mot en fiktiv arbetsmarknad efter 180 dagar. I stället ska det senast efter sex månader göras en fördjupad utredning om möjligheterna till att återgå i arbete. Olika alternativ ska finnas. Den som inte bedöms kunna återgå till sin arbetsgivare inom en rimlig tid ska erbjudas andra möjligheter. Arbetsförmågan ska då prövas bredare än hos den befintliga arbetsgivaren mot en för individen verkligt existerande arbetsmarknad. För detta krävs en ny definition av arbetsförmågebegreppet som är ändamålsenlig. • Vi vill göra det möjligt att bedriva deltidsstudier och få sjukpenning på deltid, i ett första skede på halvtid. • Vi vill ge en rehabiliteringspenning i stället för sjukpenning för den som behöver rehabiliteringsinsatser. Rehabilitering ska kunna pågå i förslagsvis ett år med möjlighet till förlängning efter individuell bedömning. Vi vill inrätta MOA-kontor – Människor och Arbete – och samla Arbetsförmedlingen, Försäkringskassan och delar av kommunens insatser för sjuka och arbetslösa i en och samma organisation på lokal nivå. Människor ska ha en dörr in. • För att säkerställa att människor verkligen får tillgång till rehabiliterande insatser vill vi satsa statliga resurser i en ny rehabiliteringsfond. Hur fonden ska utformas och finansieras ska utredas och preciseras efter valet. Den som efter individuella rehabiliteringsinsatser inte kommer tillbaka i för individen lämpligt arbete på den reguljära arbetsmarknaden ska på sikt kunna erbjudas olika möjligheter på en utvidgad arbetsmarknad. • Förtida pension ska bara kunna vara ett alternativ för den som är över 58 år först när inga åtgärder återstår som kan öka en persons möjligheter till anställning på den öppna arbetsmarknaden och när det heller inte är möjligt med en anpassad arbetssituation. Det ska alltid vara möjligt att bryta en förtida pension för att arbeta. • Där så är nödvändigt ska individen kunna få sjukpenning även under längre tid. Det finns sjukdomstillstånd, till exempel vissa psykiska sjukdomstillstånd men även andra, där människor under perioder kan behöva få fortsatt sjukskrivning när återkommande prövning kan påverka sjukdomstillståndet negativt. • Vi vill erbjuda de människor som utförsäkrats och lämnats i sticket av regeringen en rehabiliteringspenning, aktiv rehabilitering eller andra insatser från Arbetsförmedlingen så att de ges reella möjligheter att ta sig in på arbetsmarknaden igen. Vi vill vara tydliga med att flera av de förändringar vi skissar ovan inte kommer att vara möjliga att genomföra direkt efter valet. Vi tänker inte som den nuvarande regeringen hasta igenom ett nytt system. Vi vill därför se en bred utredning, där riksdagens partier och parterna på arbetsmarknaden ingår, som tar fram förslag till stabila regler. Efter valet 2010 är det hög tid att skapa ett nytt trygghetssystem som ger människor hjälp och stöd att snabbt komma tillbaka till arbete och ekonomisk trygghet under den tid som rehabiliteringsarbetet tar. Ett samhälle kan mätas utifrån hur det tar hand om sina sjuka och utsatta. Sverige sköter sig dåligt i dagsläget. Det är dags för en ny sjukförsäkring och en ny regering. Mona Sahlin partiledare Socialdemokraterna Peter Eriksson språkrör Miljöpartiet Maria Wetterstrand språkrör Miljöpartiet Lars Ohly partiledare Vänsterpartiet


”Svensk alliansfrihet är numera bara en tom fras”

Summary: Försvars- och säkerhetspolitisk expert: Det politiska etablissemanget måste tala klarspråk om alliansfriheten.I dag uppfyller Sverige inte några av villkoren för en rimlig alliansfri politik. Vi kan inte försvara vårt eget territorium själva mot ett större militärt angrepp. Alliansfrihetens isolationistiska grundsyn har bytts mot en solidaritetsförklaring, där Sverige öppet deklarerar att vi inte är passiva vid angrepp på EU-länder och nordiska länder. Vi förväntar oss att dessa länder ska agera likadant vid ett angrepp på Sverige. Det här är en revolutionär förändring av försvarspolitiken. Det vore därför välgörande om det politiska etablissemanget kunde vara lika handlingskraftigt i säkerhetspolitiken och tala klarspråk om alliansfrihetens irrelevans, skriver Mike Winnerstig.

Sverige har under de senaste två åren fått en säkerhetspolitik som börjar bli såväl logiskt hållbar som praktiskt relevant. Alliansfrihetens isolationiska grundsyn har bytts mot en solidaritetsförklaring, där Sverige öppet deklarerar att vi inte kommer att vara passiva vid angrepp på EU-länder och nordiska länder, samt att vi förväntar oss att de ska förhålla sig på samma sätt i händelse av ett angrepp på Sverige. Detta är en naturlig utveckling givet vårt medlemskap i EU, vårt nära försvarspolitiska samarbete inom Norden samt med USA och Kanada. Denna utveckling startade på allvar redan 1992, när neutralitetspolitiken avskaffades som säkerhetspolitisk överideologi. Samtidigt har nu en något märklig debatt utbrutit om denna successiva men fundamentala politikförändring. Kritiker hävdar att ansvariga politiker ”mörkat” omsvängningen, att särskilt försvarsminister Sten Tolgfors på egen hand genomfört den, och att den nuvarande regeringen genom allt detta försatt Sverige i fara genom att ”neutraliteten” avskaffats. Hur kommer det sig att debatten först nu blivit så högröstad? En förklaring är givetvis, vilket modern forskning också antyder, att ”neutraliteten” länge varit en viktig del av den svenska – i huvudsak socialdemokratiska – nationella identiteten. Denna typ av identitets- och värdebaserade uppfattningar försvaras automatiskt när de hotas, och är svåra att förändra med rationella argument. Men en rimligt objektiv analys ger vid handen att de flesta av beskyllningarna i debatten är felaktiga. Försvarsberedningens två senaste rapporter nämnde aldrig begreppet alliansfrihet, utan förde i bred politisk enighet fram de formuleringar som utgjorde grunden för solidaritetsförklaringen. Den senare var också en stor konceptuell del av den försvarsproposition som riksdagen antog i somras. När en av försvarsdepartementets erkänt försiktiga chefstjänstemän i höstas offentligt uttalade att riksdagens beslut innebär ”en brytpunkt av historiska proportioner”, vet vi både att de högsta ansvariga för denna politik är väl medvetna om dess effekter, och att de är öppna med detta. Någon mörkning är det alltså inte frågan om. På en punkt kan dock finnas fog för kritik: skulle det säkerhetspolitiska läget i vårt närområde dramatiskt försämras, går dagens politik inte långt nog. I ett sådant läge skulle vi vara tvungna att söka ömsesidiga försvarsförbindelser med övriga länder i den europeiska och transatlantiska säkerhetsgemenskapen. Detta beror på den ännu mer fundamentala omläggning av den svenska försvarspolitiken som gjorts de senaste 15 åren, och har därmed rätt lite att göra med den nuvarande regeringens politik. Den dåvarande överbefälhavaren Håkan Syrén konstaterade redan för flera år sedan, att i ett försämrat säkerhetspolitiskt läge i vårt närområde kommer vi inte att kunna försvara oss enbart på egen hand. Ur militär synvinkel är detta självklart: i numerära termer har vi från det kalla krigets slut fram till i dag skurit ner det mobiliserbara försvaret med runt 95 procent. Även om vi om fem år uppnår det som inriktningspropositionen anger, det vill säga omkring 50 000 snabbt mobiliserbara och välutrustade soldater, får vi endast en liten del av det totalförsvar på runt 600 000 soldater som vi ansåg oss behöva under det kalla kriget. Kvantitet är en väsentlig faktor om man ska försvara ett land av Sveriges storlek, även om jämförelsen inte är helt rättvis: många av den gamla massarméns förband var uselt utrustade och dåligt övade. Detta gör inte att solidaritetsförklaringen i sig är ett problem. Just nu – när Sverige i princip saknar territorialförsvar – finns inget territoriellt hot mot oss eller mot någon av våra grannar. Om det finns ett sådant om fem år är svårt att säga. Vad som är läget om tio eller femton år är omöjligt att säga, förutom att det är fullt möjligt att ett militärt hot återuppstått. Men dagens svenska försvar gör inte solidaritetsförklaringen orimlig. Den ligger i högsta grad i vårt säkerhetspolitiska egenintresse: vi kommer att försvara andra och förhoppningsvis försvarar andra även oss. Det gör däremot inte längre alliansfriheten. Den är i dag endast en tom fras som formellt finns kvar så länge vi inte aktivt söker ett alliansmedlemskap. Man kan inte smyga sig in i en militär allians. Däremot borde vi snarare beskriva Sveriges nuvarande situation som ”allianslös”. Varje rimlig alliansfri politik – från Haag-konventionerna och framåt – kräver att några grundvillkor är uppfyllda. Det alliansfria/neutrala landet måste i krigstid ensamt kunna försvara hela sitt territorium, så att ingen främmande makt kan använda det mot någon annan krigförande nation, och landet kan inte i fredstid göra överenskommelser eller öva med specifika andra länder avseende militärt försvar av det egna territoriet. För den svenska geopolitiska situationen gällde också, enligt den så kallade 1812 års politik, att relationerna till Ryssland krävde att dessa förutsättningar strikt följdes av Sverige vad gällde områdena på Östersjöns östra strand. I dag uppfyller vi i praktiken inga av dessa villkor. Vi kan inte försvara vårt eget territorium själva mot ett större militärt angrepp, och kommer inte heller att kunna det inom överskådlig framtid. Politiskt har vi bytt neutralitetspolitikens cyniska isolationism – som ju bygger på principen att ”världen utanför må brinna, bara vi klarar oss” – mot solidaritet med våra grannar. Ett praktiskt uttryck för detta är att det svenska försvaret fått en generell uppgift att kunna försvara Sveriges territorium tillsammans med andra länder – bland annat Finland och de baltiska länderna – samt ge militär hjälp till dessa vid behov. Detta är en logisk följd av såväl den internationella utvecklingen som av svensk försvarspolitik som den bedrivits sedan mitten av 1990-talet. Att återgå till en alliansfri politik genom att dra tillbaka solidaritetsförklaringen skulle innebära en mycket stor politisk kostnad för Sverige. För våra grannländer, inte minst inom EU, skulle det ses som en återgång till den gamla svenska – osolidariska – isolationismen. Militärt skulle det krävas orimliga resurser för att ånyo kunna försvara oss helt själva. Politisk solidaritet och militär integration med grann- och likasinnade länder i Europa och Nordamerika ligger därför i vårt egenintresse. 75 procent av EU-länderna – motsvarande 95 procent av EU:s befolkning – har redan dragit den slutsatsen. För Sveriges del vore det välgörande om det politiska etablissemanget, som i bred enighet genomfört en revolutionär förändring av vår försvarspolitik, kunde vara lika handlingskraftigt inom den samlade säkerhetspolitiken. Klarspråk om alliansfrihetens irrelevans skulle vara ett första tecken på ett sådant politiskt ledarskap. Mike Winnerstig fil dr i statsvetenskap, forskningsledare vid FOI Försvarsanalys samt ledamot av Kungl. Krigsvetenskapsakademien


”Behöver vi läsa allt om en bedragen hustrus tragedi?”

Summary: Pressombudsmannen om ”Tiger och Elin”: Det överdrivna allmänintresset kan ha lett till ett smygskifte av publicistisk linje i svensk press.Kan amerikanska skvallersajters intresse för att gräva i ”Tigers och Elins” katastrof, detalj för detalj, dag efter dag, tas till intäkt för att ett oavvisligt allmänintresse kräver att detsamma publiceras i Sverige? Inför en amerikansk publik blir varje smaskigt avslöjande av en helylleidols sexuella vidlyftigheter en stor skandal. I Sverige är vi mer illusionslösa vad beträffar obrottslig trohet inom äktenskapet. Jag vill ta upp frågan om hur vi ska bedöma allmänintresset i förhållande till internationella mediers publiceringar, oberoende om någon del av följetongen blir föremål för formell prövning hos PO eller ej, skriver Yrsa Stenius.

I slutet av november 2009 stod de första rubrikerna att läsa i svenska kvällstidningar: Tiger Woods, världens bäste golfspelare och tillika den föredömligaste av familjefäder, hade ertappats med att vara otrogen mot sin hustru. Nyheten spreds från amerikanska skvallersajter över hela världen och fick särskilt genomslag i Sverige på grund av att den bedragna äkta hälften är svensk: Elin Nordegren, dotter till förra migrationsministern i Göran Perssons regering, nuvarande landshövdingen i Gävleborgs län Barbro Holmberg. Under hela december upptogs väsentliga delar av den mediala offentligheten i vårt land av ”Tiger och Elin”. Korniga bilder på skuggor som påstods föreställa golfstjärnan tillsammans med en växlingsrik skara älskarinnor avlöstes av suddiga kort på Elin med barn, Elin utan barn, Elin med vigselring, Elin utan vigselring, Elins hus, Elins mor på bår efter något slags kollaps, Elins mor på väg till sjukhus i en ambulans. Med mera. Vecka ut och vecka in. Att svenska medier uppmärksammar Tiger Woods snedsteg, som av allt att döma varit så pass notoriska att han förefaller att konsekvent ha avvikit från den trofasthetens smala väg som han uppgett sig följa, är naturligt och pressetiskt okontroversiellt. Visserligen tillhör de förehavanden som uppmärksammas Tigers privata sfär men denne är en utomordentligt offentlig person som polerat sin offentliga sköld med sitt privatlivs föregivna oförvitlighet och då är det ett slags falsk varudeklaration som avslöjas när bubblan spricker. En pressetiskt mer problematisk företeelse är framför allt de svenska kvällstidningarnas hantering av Tiger Woods fru. Hon är förvisso en offentlig person, hon också, i kraft av äktenskapet med Tiger och hon befann sig på samma offentliga familjepiedestal som maken tills alltihop rasade. Elin Nordegren har emellertid inte sökt offentlighet i någon större utsträckning och mediernas intresse för henne kan inte motiveras på annat sätt än att Woods familj var en del av hans varumärke, nu statt i upplösning på grund av annalkande skilsmässa. En viss roll hemma i Sverige har förmodligen Elins mors offentliga position spelat, rätt eller fel. Går man till de enskilda publiceringarna kring Elin och hennes närstående – okej, jag medger att jag inte har sett alla – så kan jag konstatera att jag inte har fått syn på något som är kränkande i meningen nedsättande. Däremot har en del varit integritetskränkande genom att uppenbart tränga in i en utsatt människas privata sfär. Intrång i privatlivets helgd kan dock, enligt regler och praxis i vår etablerade pressetik godtas, ifall allmänintresset kring det som avhandlas är tillräckligt stort. Så kunde det jag ovan nämnt om varumärket Tiger Woods anföras som argument för att det föreligger ett avsevärt allmänintresse kring det som händer framför allt Elin och barnen. Om Elin Nordegren i dag valde att anmäla enskilda publiceringar till Allmänhetens pressombudsman skulle jag finna det mycket intressant att pröva dem men jag har ingen förhandsuppfattning om vilka mina beslut skulle bli i de enskilda fallen. Dessa styrs av parternas sätt att argumentera i varje ärende för sig. Frågan om allmänintresset, hur detta ska bedömas i Sverige i förhållande till internationella mediers publiceringar, vill jag dock ta upp till diskussion oberoende av om någon del av följetongen ”Tiger och Elin” blir föremål för formell prövning hos PO eller inte. Seriösa svenska medier har inte haft för vana att gräva särskilt djupt i känt folks kärleksliv om inte kändisarna själva har valt att berätta om sina sorger och glädjeämnen. Undantag från regeln förekommer i form av dokusåpornas kändisar, vilkas hela affärsidé bygger på privatlivets exponering. Medierna valde också att offentliggöra en kärleksaffär i regeringen på 1990-talet därför att den hade politiska implikationer som gav den stort allmänintresse. Regeln har dock varit återhållsamhet. Därför var särskilt kvällspressens ihållande jätterubriker kring ”Tiger och Elin” en smula uppseendeväckande inte bara för PO utan också för många svenskar som betackar sig för att närgånget betrakta andras olycka, särskilt en bedragen hustrus tragedi. Jag har redan nämnt att Tiger Woods givetvis får ligga som han bäddat och tåla att schavottera i Sverige liksom i andra länder. Att publiciteten kring idyllen som sprack även stänkte över Elin Nordegren var nog oundvikligt. Men kan amerikanska skvallersajters intresse för att gräva i ”Tigers och Elins” katastrof, detalj för detalj, dag efter dag tills veckor blir till månader, tas till intäkt för att ett oavvisligt allmänintresse kräver att detsamma publiceras i Sverige? ”Det var stort internationellt, självklart skulle vi också publicera”, kan jag höra ansvariga utgivare försvara sig. Jo, kanske det. Men jag vill ändå påminna om att välrenommerade svenska tidningar – liksom den licensfinansierade public service-televisionen – har brukat hålla sig med en annan publiceringspolicy än exempelvis brittisk skvallerpress. Så en iakttagelse till om allmänintressets fluktuationer i olika länder och kulturer: Att den uppburne familjefadern Tiger Woods kraschlandning i älskarinneträsket blir ett samtalsämne utan slut i USA, beror inte bara på att han från förebild förvandlades till nedstörtad ängel – alla kategorier. Det beror också på att amerikanen i gemen har en tendens att överidealisera familjelivet till priset av utbrett hyckleri och en hel del förljugenhet, något som inte finner sin motsvarighet i Sverige. Inför en amerikansk publik blir varje smaskigt avslöjande om någon helylleidols sexuella vidlyftigheter en stor skandal, som får alla som ängsligt vårdat liknande fasader att vältra sig i indignation. I Sverige är vi mer illusionslösa vad beträffar obrottslig trohet inom äktenskapet. Personligen reagerar jag med stor misstänksamhet när offentliga par framställer sig som en inkarnation av familjeidyllen. Då är skilsmässan nära, skrockar jag cyniskt för mig själv och är förmodligen inte särskilt ensam om det. Min bedömning är att kraschen ”Tiger och Elin” råkade ut för naturligtvis var en stor nyhet i Sverige men inte en skandal av den omfattning den blev i USA. Därav drar jag slutsatsen att svenska medier måhända har övervärderat allmänintresset kring händelserna på ett sätt som har lett till ett smygskifte av publicistisk linje i svensk press, ett skifte som innebär större anpassning till internationell skvallerjournalistik än någonsin förut. Förhoppningsvis har jag fel. Yrsa Stenius Allmänhetens pressombudsman


Klarinettstjärnan Emil Jonason tar sig an Europa

Summary: Svenske Emil Jonason har utnämnts till ”Rising star” av Stockholms konserthus. Nu drar han ut på Europaturné med sin klarinett.

Att Emil Jonason började spela klarinett har en mycket prosaisk förklaring: – Min mamma tyckte att jag skulle spela något, så hon ringde kommunala musikskolan på Lidingö och frågade till vilket instrument det var kortast kö, säger han. – Dessutom har min pappa ett förflutet som swingklarinettist. Det visade sig vara ett lyckligt val, han tände direkt på att spela klarinett. Då var han tio. Det är sexton år sedan och i dag etablerar sig Emil Jonason som klarinettvirtuos i den unga svenska generationen av instrumentalister. Inför innevarande säsong utnämndes han till Rising star av Stockholms konserthus. – En enorm promotion, säger han. Framför sig har Emil Jonason bland annat en omfattande Europaturné nu under våren tillsammans med den lika framgångsrike unge pianisten Peter Friis Johansson. Den repertoar han tar med sig ut i Europa är till stor del samma han spelar på Forum på Sigtunagatan i kväll. – De verk jag spelar har jag valt för att jag gillar dem. Jag tror att det blivit en bra helhet, man kommer att kunna bli totalt klarinettillfredsställd, säger han. Han spelar verk av Claude Debussy, Emmy Lindström, Camille Saint-Saëns, Witold Lutoslawski, Anders Hillborg och Johannes Brahms. Vad gäller hans repertoar i stort säger han att han nog lyckats plöja igenom det mesta. – Klarinettrepertoaren är inte lika stor som till exempel pianorepertoaren, säger han. Och hans instrument är inte uråldrigt. Den första milstolpen i klarinettrepertoaren är Mozarts klarinettkonsert, som denne komponerade i slutet av sitt korta liv. Emil Jonason säger att han älskar solokonserter, att stå på en estrad tillsammans med en pianist och ge järnet. Turnén som Emil Jonason och Peter Friis Johansson har framför sig omfattar tolv konserter och tar dem till platser som Birmingham, Paris, Bryssel, Luxemburg, Aten, Amsterdam och Wien. Och Konserthuset i Stockholm den 11 april 2010. Emil Jonasons repertoar är bred och han arbetar på att få bort stämpeln att klassisk musik skulle vara finare än något annat. Han har en stark förkärlek för balkanmusik, för ”zigenaröset”, som brukar dyka upp som extranummer då och då. Han har också spelat på världsmusikfestivaler tillsammans med grupperna Aksakorkestar och Stockholm Klezmer Quintet. Emil Jonason är utbildad vid Musikhögskolan i Stockholm och har haft bland andra Martin Fröst som lärare. Han har vunnit fler internationella utmärkelser, och i recensioner återkommer ofta omdömen som ”virtuost” och ”karismatiskt”. Konsert med Emil Jonason, Forum, Sigtunagatan 14, t  S:t Eriksplan, i kväll kl 19.