”Vi måste bygga centralt – ingen vill bo i utkanterna”

Summary: Platsens lockelse är avgörande. Det är inte politiker som finansierar byggandet av bostäder. Numera tillhandahålls kapitalet av marknaden, det vill säga hushållen själva. De vill inte bo var som helst, utan söker ”attraktiva” platser. Därför måste vi bygga fler bostäder i centralt belägna områden, skriver Gustav Hemming (C).

I debatten om förtätning och bostadsbyggande som pågår i Stockholmsregionen stöts och blöts ekologiska, ekonomiska och sociala argument kring att bygga tätt och centralt. Baserat på en lång radda forskningsresultat är jag personligen övertygad om att bygga tätt i centrala lägen nära kollektivtrafik värnar grönområden och minskar utsläpp, att täta områden är mer ekonomiskt produktiva samt att täthet resulterar i minskade sociala avstånd och en livligare stadsmiljö. Men det finns även viktiga praktiska anledningar till varför vi måste bygga lå•ngt fler bostäder i centrala lägen i bostadsbristens Stockholm, anledningar som sällan diskuteras. Nämligen att det inte är vi politiker som bygger alla dessa bostäder som efterfrågas utan att det är privata bolag som måste snickra ihop lägenheter över hela Stockholmsregionen för att vi ska ha en chans att klara bostadsbristen. Och privata bolag är inte villiga att bygga vart än politikerna pekar eftersom de måste förhålla sig till verkligheten på den marknad som styr tillgång och efterfrågan. Under flera decennier tillhöll Sveriges skattebetalare det riskvilliga kapital som gödde bostadsmarknaden närmast gratis genom räntesubventioner och annat. Fram till 1990-talet gick det därmed bra att slänga upp kolosser till miljonprogram på något fält här och var eftersom staten inte brydde sig nämnvärt om investeringens långsiktiga avkastning. Ju längre från regioncentrum det byggdes desto bättre eftersom där fanns jungfrulig mark som det gick att bygga riktigt snabbt och storskaligt på. I dag är verkligheten en annan. Det riskvilliga kapitalet tillhandahålls numer av marknaden, vilket innebär hushållen, de människor som har ett intresse av att bo i nyproducerade bostäder. Och hushållen vill inte bo var som helst. Det faktum att det är vi själva som står för en betydande del av det riskkapital som krävs för att nyproducera bostäder innebär att bostadsproduktionen måste koncentreras till ”attraktiva” platser där vi är villiga att bo. Också produktionen av hyresrätter kräver numera att investerarens riskkapital kan förräntas, vilket innebär att byggandet av nya hyresrätter också primärt kan ske i miljöer vars attraktivitet medför en hög betalningsvilja. Med attraktiva platser menas miljöer där betalningsviljan med marginal överstiger bostadsproducenternas kostnader. Hushållens betalningsvilja måste vara minst lika stor som produktionskostnaden, men på många platser i regionen är attraktiviteten för låg för att få i gång byggandet hur mycket ansvariga politiker än önskar att det vore annorlunda. Analyser som tillväxt- och regionplaneförvaltningen i Stockholms läns landsting har gjort visar att det framför allt är följande åtta egenskaper hos en specifik plats eller stadsmiljö som skapar attraktivitet för bostäder i flerfamiljshus: • Gångavstånd till city • Gångavstånd till vatten • Parkytor inom en kilometer • Tillgång till gång- och gatunät • Mindre än 500 meter till spårstation • Kvartersform (andel slutna och utåtvända entréer) • Hushållens socioekonomi Det här leder oss till det första praktiska argumentet för varför vi behöver bygga mer centralt: den tillåtna mängden bostäder i kommunala detaljplaner som ligger i attraktiva lägen anger gränsen för hur stor den totala bostadsproduktionen faktiskt blir. Politiker, likt miljöpartister och vänsterpartister i Stockholms stad, kan inte vifta med trollspöet och önska fram tillräckligt många bostäder genom att detaljplanelägga en massa ”konfliktfri” mark i regionens utkant som inte efterfrågas samtidigt som alla nya bostadsplaner i centrala lägen bantas ned eller stoppas. Lösningen på regionens bostadsbrist är inte att sätta sig på tvären mot 2 500 bostäder i centrala Hammarbyhöjden, vilket Miljöpartiet och Vänsterpartiet verkar tro, det är att tillåta fler än 2 500 bostäder i Hammarbyhöjden. Särskilt om man betänker att undersökningar visar att många hushåll föredrar att flytta lokalt och att effekten av detta blir större ju längre ut från regioncentrum man kommer. Stockholmsregionen består av flera lokala bostadsmarknader och flyttströmmarna mellan dem är sparsamma. En viktig förklaring till detta är att mer långväga flyttningar är förenade med större kostnader och sociala uppoffringar. Det är lättare att flytta från ett ytterområde in mot de centrala delarna eftersom de är mer bekanta för de flesta hushåll, medan många miljöer på längre avstånd från Stockholms Central är mer eller mindre okända för många. Analyser från olika bostadsprojekt som det går att ta del av i Stockholms läns landstings rapport ”Bostadsmarknaden – en komplex väg från teori till praktik” pekar på att cirka 50-70 procent av de flyttar som sker till en specifik miljö rekryteras lokalt. För att återknyta till min första punkt innebär detta att nyproducerade hushåll finansieras av de som är intresserade av att bo där, och dessa tenderar att redan bo i närheten, vilket innebär att nyproducerade bostäder främst finansieras av lokala hushåll. Dessa hushålls nuvarande boende, och värdetillväxten på detta boende, är en av de viktigaste förutsättningarna för att ett nyproduktionsprojekt ska kunna försörjas med eget kapital. Beräkningar från olika projekt visar att det är betydande belopp som närboende hushåll ska lägga in vid lite större nyproduktionsprojekt. Hur många hushåll som redan finns i ett område tillsammans med deras inkomst och förmögenhetsutveckling sätter gränsen för hur omfattande nyproduktionen kan bli. Detta talar i ännu högre grad för att vi behöver bygga fler bostäder i täta, centralt belägna områden än vad som sker i dag om vi verkligen vill få fart på bostadsbyggandet i Stockholmsregionen. När avståndet från regioncentrum ökar minskar villigheten att flytta dit samtidigt som möjligheterna till att finansiera nyproduktionen reduceras eftersom de lokala hushållens inkomster är lägre. Omvänt finns förutsättningar för större produktionsvolymer i centrala områden med hög attraktivitet, dit många är villiga att flytta och där en stor del av de närboende har ett relativt stort eget kapital i sin bostad som kan användas till att finansiera nya bostäder. En snabbt växande region ställer stora krav på beslutsfattarna att hantera komplexa problem och målkonflikter, en sådan är svårigheten och utmaningen att bygga tusentals bostäder centralt. Något som inte bara är bra av ekologiska, ekonomiska och sociala skäl, utan också finansiellt nödvändigt. Fler debattartiklar på DN Debatt • ”Lagarna om barnpornografi måste få en uppstramning” Vår barnpornografilagstiftning är i vissa avseenden ett skämt, skrev Maria Abrahamsson (M). • ”Nya rasisminstitutet alltför styrt av politiska agendan” Den nationella satsningen på rasismforskning håller för låg kvalitet, och inriktningen på våldsbejakande extremism är djupt problematisk, skrev 18 Göteborgsbaserade forskare den 14 augusti. • ”Ny anställningsform gör det lättare att få första jobbet” Vi vill göra det lättare att nå in på arbetsmarknaden med en ny tidsbegränsad anställningsform, förstajobbet-anställning,skrev Anna Kinberg Batra och Tomas Tobé den 13 augusti.


En wienares blick på världen

Summary: Han skulle ha glatt sig åt kommunismens bankrutt. Men vad skulle denne gamle man, som betraktade Ryssland som ett värn mot Kina, ha tyckt i dag? Och vad skulle han ha sagt om nationalismens återkomst i Europa?

Min förste hyresvärd i Wien, död sedan länge, intresserade sig för min rapportering från Östeuropa. Dock uppfattade han kommunismen som en krusning på ytan eller en svår förkylning som snart skulle gå över. Långt viktigare var att Ryssland är den kristna och vita världens sista utpost mot Kina och Asien. Kommunismen skulle tids nog försvinna och Ryssland återvända till sina rötter. Den stora uppgiften skulle då bli att knyta samman Europa och Ryssland för att slå vakt om ett historiskt arv, en livsstil och värderingar som inte delades av Kina. För Kina hade han både respekt och beundran. Men det var en främmande, annorlunda civilisation och på den punkten fanns inget hopp om förändring. Min hyresvärd kunde sin Kipling: ”öst är öst och väst är väst och aldrig mötas de två”. Hans prognos från mitten av sjuttiotalet om kommunismen var förbluffande visionär. Ändå kände jag mig aningen kränkt över att han tillmätte vad jag sysslade med så liten betydelse. Och jag stördes av adjektiv som ”vit” och ”kristen”, men ursäktade dem med att han trots allt kom ur en annan tid: född 1900 skulle han som nyexaminerad kavalleriofficer rida ut i första världskriget när det plötsligt tog slut. Ibland funderar jag över vad han skulle ha sagt om dagens Europa. Säkert hade han glatt sig åt att kommunismen, som han förutsett, gjort bankrutt, men bekymrat sig över att den stora uppgiften kvarstår: Ryssland har inte förenats med Europa mot Kina. Snarare tvärtom. Som så många gånger förr under historien har Ryssland i stället blivit till ett hot mot Europa, även om Röda armén inte längre står vid Elbe. Detta – inte minst med tanke på Kinas raska frammarsch under senare decennier – skulle ha oroat honom. Likaså statistik och siffror som entydigt visar hur Europas inflytande i världen blir allt mindre. Demografiska, ekonomiska och kulturella fakta. Att européerna – hans ”vita” – rent fysiskt är på reträtt ur världen visste han alltsedan avkolonialiseringens början, fast hade nog inte anat hur globaliseringen skulle skynda på detta återtåg. Samtidigt lär han ha glatt sig åt hur kristenheten återfått sin frihet i Ryssland, hur kyrkor byggts eller åter öppnats, men förfasat sig över hur samma kristenhet på tröskeln till Europa håller på att utplånas, trossamfund som i Mellersta Östern är lika gamla som de allra äldsta i Europa. Och han skulle ha uppfattat det som dekadens och illavarslande likgiltighet inför våra värden när Europa uppvisar mer solidaritet med förföljda eller förtryckta i den muslimska världen än med sina kristna trosfränder där. I stället för att anta sådana konkreta utmaningar – som också gäller militärt försvar – ägnar sig den europeiska eliten åt att fundera över en europeisk identitet och över var Europas gränser, i mer filosofisk än geografisk mening, kan dras. Men den senare frågan hade han redan besvarat med hjälp av kategorier som ”vit” och ”kristen” och den första var ingenting han funderade över. Denna hans europeiska identitet var något självklart som inte behövde formuleras. Att som Viktor Orbán i Ungern tro sig om att försvara den europeiska identiteten med ett sjutton mil långt stängsel mot illegala invandrare skulle han ha uppfattat som en tragikomisk missuppfattning. Förmodligen hade han påmint om hur de ungerska flyktingarna efter den nedslagna revolutionen 1956 tilläts strömma över gränsen till Österrike där de alla blev väl omhändertagna. Orbáns politik skulle han ha genomskådat och kallat för vad den är: ren och skär nationalism. Ty om nationalism visste han som Altösterreicher nästan allt, och jag tror att just dess återkomst i Europa skulle ha varit hans allra största besvikelse. Detta hade han inte kunnat föreställa sig: ett större Europa, ja, men inte ett som börjar spricka upp i sömmarna och gräver ner sig i det provinsiella igen. Nationalismen hörde entydigt 1800-talet till; den hade bidragit till uppkomsten av moderna nationalstater fast också till att spränga det rike min hyresvärd var uppvuxen i. Men i dag? Kvar har blivit det nostalgiska, en ofta patetisk kult av folklore och myter som har mycket litet med verkligheten att göra, i värsta fall leder till en aggressiv politik i behov av en yttre fiende och avgränsning. De krig i nationalismens namn som förstörde Jugoslavien hade han förmodligen betraktat som våld i historisk maskeradkostym, som en europeisk återvändsgränd. Men det är sant: inget av detta fick han uppleva och mina funderingar är förmodanden, baserade på hans åsikter från våra samtal för mer än trettio år sedan. Av de problem som präglat dagens Europa kom han väl främst i kontakt med den kroniska arbetslösheten. Han visste att overksamma och sysslolösa människor är farliga för samhället, samtidigt hur vi med välstånd och välfärdsstat försöker desarmera denna fara. Resultatet är ofta tvetydigt. En sommar kom han tillbaka från sin herrgård nära Alperna och jag frågade hur tiden på landet varit. Förskräcklig, sade han. I värdshuset sitter byns arbetslösa ungdomar och äter scampi med curryris. Apokalypsen är här.


”Inget ökat omhändertagande av romska barn”

Summary: Henrik Sundströms debattinlägg om en våg av tvångsomhändertagande av romska barn överraskar mig. Det är en allvarlig kritik mot socialtjänsten. Jag har kontrollerat med våra regioner som inte upplever att det skulle ske något speciellt ökat omhändertagande av romska barn, skriver Karl Gudmundsson, Föreningen Sveriges socialchefer.

I en debattartikel publicerad i DN den 10 augusti skriver Henrik Sundström, advokat och ordförande för M i Bohuslän, att det skulle gå en våg av tvångsomhändertagande av romska barn i Sverige. Han menar att socialtjänsten förefaller ha bristande kunskaper om romsk identitet och kultur och inte beaktar minoriteters rättigheter. Det är svidande kritik han kommer med, inbäddad i ett filosofiskt resonemang om rättspositivistisk minoritetspolitik. Som företrädare för Föreningen Sveriges socialchefer (FSS) så blir jag förstås överraskad över att Henrik Sundström drar i gång denna allvarliga kritik mot socialtjänsten. Jag har kontrollerat med våra regioner som inte upplever att det skulle ske något speciellt ökat omhändertagande av romska barn. Det är ju också så att omhändertagande av barn knappast kan gå till så att det i grunden är etniciteten som har betydelse, och vi registrerar heller inte etnicitet. I grunden har vi ett system som innebär att det är barnperspektivet som gäller, det vill säga barn ska inte behöva fara illa. Sundström skriver att det är en katastrof i föräldrarnas perspektiv. Ja, det är det om det är föräldrarna man företräder. Men i fallen med tvångsomhändertagande skall socialtjänsten ha barnets perspektiv, för i Sverige har vi bestämt oss för att barn och unga inte ska behöva fara illa. Socialtjänsten har ansvar för att ge barn och unga som far illa eller riskerar fara illa det skydd och stöd de behöver. Det är viktigt att påpeka att socialtjänsten har ansvaret för alla barn som vistas i kommunen, även de som kortvarigt är på besök. Varje enskilt barn har egna behov och en unik livssituation. Finns misstanken att ett barn far illa utreder socialtjänsten barnets behov och situation och gör tillsammans med barn och föräldrar en bedömning om vilken insats som barnet behöver. Är barn, föräldrar och socialtjänst eniga om vilka insatser som behövs får barnet och familjen insatsen. De allra flesta insatser socialtjänsten ger är frivilliga. Om socialtjänsten gör bedömningen att barnet har behov av skydd och föräldrarna inte har samma uppfattning beslutar Förvaltningsrätten om tvångsåtgärd ska sättas in. I akuta situationer kan socialnämnden ta ett beslut om ett omedelbart omhändertagande, ett beslut som sedan prövas av Förvaltningsrätten. Det är alltså varje enskilt barn som är i fokus, inte en grupp av barn av något slag. Henrik Sundström pekar på att de romska barnen som placeras berövas sitt språk, sitt kulturella och religiösa arv, och därmed sitt ursprung. Bristen på familjehem är ett faktum. Barn som placeras i familjehem har ofta omfattande behov som ska tillgodoses. Kraven på familjehem har ökat, samtidigt som allt färre familjer är beredda att ta emot ett barn. Problemet har lyfts upp i den handlingsplan Sveriges Kommuner och landsting, SKL, publicerat i sommar. Det krävs en samlad aktion för att fler familjer ska vilja ta på sig uppdraget som familjehem och att socialtjänsten på ett bättre sätt kan hitta ”rätt” familj till ett speciellt barn. Sundströms debattinlägg bygger på svaga fakta och bristfälliga kunskaper. En advokat och politiker borde veta bättre.


”Är en utredning verkligen för mycket begärt?”

Summary: Jag skulle önska att svenska riksdagspolitiker hade rätt till sin egen uppfattning i religiösa, etiska och moraliska frågor. Jag vill inte dö, men den dag då smärtan blir outhärdlig vill jag veta att det finns en sista hjälp att få. Ett svar från ansvariga politiker kan inte vara att begära för mycket, skriver Harald Norbelie.

Det är klart att jag hoppats på att fler politiker tagit upp tråden och orkat diskutera den viktiga frågan om frivillig dödshjälp. Men är jag på allvar överraskad? Kanske inte ändå. Vår rädsla för att ta i frågor om liv och död tycks grundmurad. Varför är ministrar och ledande politiker så ängsliga för själva debatten? Det är både sorgligt och inte så lite skamligt. Ett svar – var verkligen det för mycket begärt? Låt mig ändå, som en personlig sammanfattning, beröra tre funderingar som jag ännu bär med mig. För det första: Vad jag efterlyser är en seriös utredning om frivillig dödshjälp. Kan inte nog betona vikten av frivillighet. Samt att det ska utredas. Nu mobiliserar motståndarna. De har sin åsikt klar, trots att en överväldigande majoritet av svenska folket har en annan uppfattning. En konservativ läkarkår, religiösa samfund och handikapporganisationer sätter klackarna i backen redan inför en utredning. Sverige brukar ju annars vara duktigt på just utredningar. Men inte ens det! En utredning ska naturligtvis ha tydligt angivna kriterier för frivillig dödshjälp: Den sjuke ska för närmsta anhöriga och medicinsk personal klart ha uttryckt sin önskan; den sjuke ska befinna sig i ett tillstånd av svår smärta och/eller ångest samt ha en kort tid kvar att leva. Varför samhället under dessa omständigheter ska döma en lidande människa till ett plågsamt slut på livet är för mig fullständigt obegriplig. Livets okränkbarhet? Det är få som säger det, men det kan väl fortfarande inte vara ett argument emot en utredning. För det andra: Jag skulle önska att svenska politiker, även de med säte i Sveriges riksdag, hade rätt till sin egen uppfattning i religiösa, etiska och moraliska frågor. Frågor som inte påverkar DÖ eller rikets budget. Vi lever i farlig närhet till politikerföraktets gränsland, där våra folkvalda enbart reducerats till ett transportkompani att leverera riksdagsmajoriteter. Inte kan vi väl begära av en människa som engagerar sig politiskt att han eller hon ska dela alla moraliska ställningstaganden som partiledningen beslutat? Drar inte det ett löjets skimmer över själva begreppet ”demokrati”? Vi har i dag begåvats med en helt anemisk socialdemokrati, och det ledande oppositionspartiet är inte så mycket bättre (men rätt att rösta efter sitt samvete ska till exempel ha förekommit vid beslut om partnerskapslagen från 1994 och beslut om könsneutral äktenskapslag från 2008). Finns en ledande representant för något av dessa båda partier som förmår engagera sig? För det tredje: Det påstås ibland i debatten (dock inte i DN, men jag vill i alla fall gärna få det sagt) att: ”Harald Norbelie vill dö”. Nej, ingenting kunde vara mer felaktigt. För mig finns ingenting större än livet självt. Det kan ibland kännas nästan förmätet att kräva ännu mer. Skulle inte detta liv vara storartat nog? Jag vill inget hellre än att få fortsätta leva. Författaren Sven Delblanc, som för övrigt själv led av prostatacancer och plågades av svår skräck både inför döendet och döden som tillstånd, frågade i boken ”Slutord": Vad har vi rätt att kräva? Evigt liv? En förfärlig tanke. Men samtidigt – så nära till förnekelsen: "Döden är inte för mig… Jag vill inte vara sjuk, jag vill leva som vanligt, arbeta, älska, vandra, dricka, äta…” Han hade svår smärta. Det är många år sedan och den palliativa vården har gjort stora framsteg sedan dess, men fortfarande är det inte obetydligt många där smärtlindring inte fungerar. Jag vill inte dö, men den dagen då smärtan eventuellt blir outhärdlig vill jag veta att det finns en sista hjälp att få. Bara det. Och ett svar från ansvariga politiker kan inte vara att begära för mycket.


”Det räcker inte med att ställa om fordonsparken”

Summary: Bil Swedens initiativ om ett avgasfritt Gamla stan är välkommet, men det är lite märkligt att i ena andetaget föreslå en liten zon i city för avgasfria fordon och i nästa andetag föreslå fler bilvägar. Ska vi minska stadens totala utsläpp räcker det inte med att ställa om fordonsparken, utan vi måste även bygga staden mer bilsnål, skriver borgarråden i Stockholm Daniel Helldén och Katarina Luhr (båda MP).

I en debattartikel föreslår Bertil Moldén, vd för Bil Sweden, att Gamla stan i Stockholm blir en zon för avgasfria fordon. Dylika zoner har tidigare utretts och förslag ligger på regeringens bord. Förslaget är intressant, men om Stockholm ska vara en internationell miljöförebild krävs ett större helhetstänkande. Viktigast är att de styrmedel vi inför minskar utsläppen och förbättrar miljön i hela staden. Stockholm har högt uppsatta mål för omställningen till ett fossilfritt transportsystem: År 2030 ska fordonsparken vara fossiloberoende och år 2040 hela staden. Om vi uppskattar att en bil rullar cirka 15 år är det lätt att inse att omställningen brådskar. Dessutom behöver vi agera för att förbättra den smutsiga luften i staden som dieselbilar och dubbdäck i hög utsträckning bidrar till. Styrmedel som miljözoner och framtida förbud mot fossildrivna fordon är verktyg som staden nu ser över. Grundläggande är dock att de styrmedel som införs ska syfta till att minska utsläppen och förbättra miljön i hela staden. Det är lite märkligt att som Moldén i ena andetaget föreslå en liten zon i city för avgasfria fordon och i nästa andetag föreslå fler bilvägar. Ska vi förbättra luften i staden och minska stadens totala utsläpp räcker det inte med att ställa om fordonsparken, utan vi måste även bygga staden mer bilsnål. Fler vägar leder till fler bilar vilket i sin tur leder till högre utsläpp, sämre luft och sämre framkomlighet. Det är inte rimligt att exportera luftproblem och utsläpp från innerstaden till ytterstaden som förslaget om ytterligare kringfartsleder skulle göra. Vilka styrmedel som införs för att ställa om trafiksystemet måste baseras på de åtgärder som beräknas ge störst effekt för att minska klimat och miljöpåverkan. Vi ser att flera europeiska städer går före och ställer om till en mer bilsnål stadsplanering, en utveckling Stockholm ska vara med och driva. Vi måste bygga tätare städer där hållbara transportslag får ta plats ifrån bilen. I täta städer minskar behovet av privatbilism och när färre äger en egen bil frigörs plats för annat. Bil Swedens initiativ är ändå välkommet. Bil- och fordonsindustrin är en nödvändig partner i omställningen till en hållbar stad. Exempel på samverkansprojekt är Stockholms första elbusslinje (nummer 73) som startade i våras. Staden genomför också test med nattliga eldrivna lastbilstransporter och samverkar med åkerinäringen om samlastningscentraler. Den 18 augusti anordnar staden ett rundabordssamtal med företrädare för fordonsindustrin om hur vi kan förbättra laddinfrastrukturen för elbilar i Stockholm. I dagsläget ansvarar Stockholm Parkering för utbyggnaden av laddstationer i stadens p-hus. Att enbart göra Gamla stan till en zon för avgasfria fordon kan visserligen fungera som ett första steg för att sedan införa större zoner i andra delar av staden. Det hade varit intressant med en fördjupad analys av effekterna och en tydlig tidsplan för projektet. Att staden inför isolerade öar med bra luft och lägre utsläpp är dock inte en hållbar lösning i sig. Miljön får inte vara ett nollsummespel där utsläpp exporteras från ett ställe till ett annat.


”Alla barn har rätt till samhällets skydd”

Summary: Henrik Sundström hävdar i en artikel på DN Debatt att romska barn drabbas av organiserat omhändertagande av socialtjänsten. Men socialstyrelsen utredde detta år 2005 och konstaterade att det snarare var så att man väntade för länge med att omhänderta vanvårdade barn, skriver Eva Hallgren, BPIS.

Moderatpolitikerna Henrik Sundström skriver på DN Debatt (måndag 10/8) en artikel och hävdar i den att romska barn drabbas av organiserat omhändertagande av socialtjänsten. Det är inte första gången som dessa påståenden är i omlopp. År 2005 lyftes kritiken till riksdagen och socialstyrelsen fick ett uppdrag att se över hur det låg till. Man tittade särskilt på Stockholm, Malmö, Göteborg och Linköping eftersom det bor mest romer där. Man granskade totalt 36 barn omhändertagna barn ifrån 15 familjer vilket utgjorde 51 procent av placerade romska barn under 2004-2005. Man kom fram till att det snarare var så att man väntade längre med att placera just dessa barn. Placeringarna hade föregåtts av både många och långa insatser innan man tog hand om dem just för att man inte ville anklagas för att ha haft rasistiska motiv. Man kritiserade dock att barnen ofta förlorar sitt ursprung och språk. Men så är det också för invandrarbarn som placeras. Att nu igen hävda att det finns andra anledningar att placera dessa barn än misskötsel eller vanvård är beklagligt då det redan har utretts och bekräftats att romska barn ofta får lida i onödan bara för att man är rädd att anklagas för att vara rasist. Artiklar av detta slag späder bara på den rädslan. Det skall väl inte vara så att dessa barn har sämre skydd än andra för att man är rädd att stämplas felaktigt? Misskötsel är misskötsel vem som än orsakar den, likaså vanvård. Och det hör vare sig ihop med religion ras eller kön. Barn skall ha rätt till samhällets skydd var de än kommer ifrån eller menar Henrik Sundström att det inte skall vara på det sättet. Påstående av detta slag skapar bara ännu mera problem för de barn som redan nu har svårt att komma ifrån misär, misskötsel och vanvård.


Att känna skogens magi kräver lugn

Summary: För att uppleva skogens magi måste man sätta sig ned på en stubbe och bara vänta. Välskötta och ansade parker kan aldrig bli samma sak, säger bildskaparen John Holmvall.

I den nya serieboken ”Trollskogen” av John Holmvall möter vi naturens magiska – och ibland skrämmande – väsen. Han har alltid varit fascinerad av skogen. – Alltför ofta har folk ett mål med det de företar sig. När de ger sig ut i skogen är det med joggningskor på fötterna och pulsklocka runt armen för att rasta hunden eller effektivt gå sin träningsrunda efter jobbet. – Men om man sätter sig ned i skogen och väntar kan det uppenbara sig andra dimensioner som inte får utrymme när man jäktar förbi. John Holmvall har en stark känsla för skogen och för sagornas magi. De sidorna inom honom märks tydligt i hans första seriebok som kom ut i våras med titeln ”Trollskogen” (Rabén & Sjögren). I den vill han ge nytt liv åt alla de väsen vi känner igen från våra folksagor och konstnären John Bauers bildvärld. Här finns älvorna, trollen, häxorna och barnen som blir bortbytta. – När jag var liten brukade min morfar berätta om sitt möte med troll. Även som barn kan man ju förstå när det är på skoj, men samtidigt är fantasin så levande att det ändå nästan blir som på riktigt. Tufsiga och mossiga gömmer sig trollen, älvorna och andra varelser under stenar och rötter. Vissa är sköra och fladdriga som en vindpust, andra grova och knöliga som en gammal ek. I vår tid av asfalt, betong och neonskyltar har de blivit undanskuffade. Men om man lämnar stadens jäkt och slår sig ned i naturen kan man fortfarande ana deras närvaro, säger John. Han växte upp i Robertsfors några mil utanför Umeå. Familjens hus låg längst uppe på Rotberget – skogen var alldeles om knuten och lockade till lek. Skogen har många ansikten, fortsätter John. Den kan vara inbjudande och blomstrande en solig sommardag, men också skrämmande en mörk och ödslig natt. – Då kan stenarna och träden ändra form. Den är dynamisk och skiftande från en plats till en annan, där finns sådan oändlig variation – från grottor till myrmark – som även varierar med årstiderna. – Särskilt på hösten är det en speciell atmosfär, tycker jag. Det är en stor förmån att få växa upp i en sådan miljö och att kunna fritt utforska den. Redan som ung tecknade och målade John mycket. Bilderna till hans nya seriebok är skapade i akvarellteknik som sedan justerats i datorn. – Jag gillar kombinationen av den mer fria och något oberäkneliga akvarellen och digitalteknikens möjlighet att med precision kunna justera tills man får det uttryck man vill ha. Till sist kompletteras Johns bilder med seriebubblor. En av dem lyder: ”Sju granskogar har jag sett växa upp och multna ned. En gång blir du också grå och torr min skatt. Men nu ska vi fira! Jag hämtar en tallrik med de fetaste maskar och den saftigaste mossa!” Skogen betyder mycket för dig? – Ja, trots att jag bor i stan nu så vistas jag mycket i skogen. I framtiden siktar jag på att kunna leva närmare naturen och vara mer självförsörjande. Vilken skog gillar du bäst? – Jag gillar alla typer – lövträd, granar, tallar, bäckar och berg. Tyvärr finns det knappt någon urskog kvar efter människans framfart. Det behövs ett nytänkande där skog inte framför allt ses som en ekonomisk resurs eller något som vi på andra sätt kan nyttja för egen vinning, menar John. – Skogen är värdefull på många sätt som kanske inte är lika uppenbara, men ändå långt mer viktiga ur ett vidare perspektiv. Både för mänskligheten men särskilt för alla de varelser som har den som sitt hem. John säger att det är viktigt att låta orörda områden få finnas även i städerna, platser som tillåts vara utan påverkan av mänsklig hand. Välskötta och ansade parker kan aldrig bli samma sak. – Det vilda fyller en viktig funktion i stadsmiljöerna, de blir annars alltför sterila och förutsägbara. Det behövs andningshål i det inrutade. ”Trollskogen” är John Holmvalls första bok. Tidigare har han bland annat medverkat i tidningen ”Utopi” som innehåller äventyrsserier och ges ut fyra gånger per år. – Mina berättelser är medvetet gjorda för att kunna läsas på flera nivåer. De allra minsta ska kunna följa med och roas av handlingen, samtidigt som de äldre kan ta till sig av den mer djupliggande symboliken. –  Serier är ett tacksamt medium, lätt att ta till sig för unga läsare. Jag skulle även gärna jobba med mer traditionella bilderböcker där varje enskild bild får mer utrymme att berätta. Fakta. Sätt inte upp en gräns för hur långt du ska vandra och hur lång tid det ska ta. Ha inte alltid planerade aktiviteter när du är i skogen. Upplev skogen under olika tider på dygnet och under olika årstider. Stanna på en plats en längre tid och upplev vad som händer. Naturskog Endast få finns kvar Sverige har krävt att alla länder ska skydda 20 procent av sina skogar mot avverkning – men lever långtifrån upp till det kravet. I dag är mindre än 2 procent av skogsmarken nedanför fjällen skyddad, Om man räknar in även fjällnära skogar är mellan 6 och 7 procent av skogen skyddad. Ungefär 90 procent av skogarna utgörs av så kallad ”kulturskog”, eller virkesplantager där träden är mellan 60 och 90 år när de avverkas. I boken ”Än lever skogen” (Norstedts) möter vi skogar som är hotade. Pelle Svensson intervjuar eldsjälar som brinner för naturskogens bevarande medan Roine Magnussons bilder visar naturskogar i hela Sverige som är svåra att nå. John Hallmén har tagit unika makrobilder på kryp vi inte visste fanns. Källa: Naturvårdsverket och Norstedts


”Nervositet är ju underbart”

Summary: I morgon tar Markus Pettersson emot Jussi Björlingpriset för 2015 i samband med en konsert på Sollidens scen. Blott 27 år gammal sjunger han i ”La Traviata” på Folkoperan till hösten.

Redan i januari i år fick Markus Pettersson veta att han tilldelats Jussi Björlingsällskapets pris för 2015. I morgon, lördag, får han ta emot det i samband med en konsert på Sollidens scen på Skansen i Stockholm. – Det är oerhört hedrande att få det här priset. Och så får jag chansen att framträda vid flera konserter, bland annat nu på Skansen, vid Strömsbruk och i Voxna kyrka nästa sommar. Jussi Björling har funnits med Markus i många år redan. – En Jussiskiva var den första jag hade och jag fascinerades och inspirerades av rösterna och musiken. Pavarotti fanns också med. Det kan sägas vara ett slitet begrepp, men en spikrak karriär är ändå det bästa sättet att beskriva Markus utveckling som sångare på. 2003 inledde han sin utbildningsbana på estetiska programmet. Efter tre års sång och musik på gymnasiet hemmavid, sökte han och kom in på Vadstena folkhögskolas musiklinje 2006. Efter ytterligare tre år var det dags för akademiska studier på Operahögskolan i Stockholm mellan 2009 och 2012. Nu har han precis avslutat högskoleutbildningen och tagit sin masterexamen. På samma sätt har både stipendier, roller och konsertengagemang avlöst varandra. Den senaste operarollen utanför Operahögskolan har varit som ”Fenton” i ”Falstaff” av Verdi på Läckö slottsopera. Markus är ingalunda ny för Jussi Björlingsällskapets intresse. Tvärtom har han setts som en ung och lovande sångare och gästat arrangemang vid flera tillfällen. – Innan jag började på Vadstena folkhögskola sjöng jag vid sällskapets konsert vid Voxna bruk. En av huvudartisterna var Erik Saedén. Vid sidan av att jag blev väldigt inspirerad av att träffa honom, blev jag på ett helt annat sätt medveten om vad klassisk sång är och hur det låter. Efter det mötet fick jag som julklapp att åka ned till Stockholm för att ta några lektioner hos Erik Saedén. I samband med lektionerna gav Erik mig mina två första romanser att sjunga, ”Tonerna” och ”Sommarnatt”. Den ännu unge tenoren Markus Pettersson kan känna ett viss släktskap med Sveriges kanske störste manlige sångare genom tiderna, för det är inte så många mil mellan Jussi Björlings födelseort, Borlänge i Dalarna, och Markus hemort, Rengsjö i Hälsingland. – Även om både Jussis och min farfar kommer från Voxna bruk, så finns det inga släktband mellan oss, säger Markus dock avfärdande: – Däremot finns det en stark musiktradition i Hälsingland och Rengsjö som jag väl får sägas vara en del av. Jag fick själv stå på scen redan under gymnasieåren, så uppmuntran till utövande är stark. Nervositeten? – Nervositet är ju underbart. Det finns två sorters nervositet, ångestdriven och vanlig nervositet. Den vanliga är fantastiskt, för den visar att det man gör betyder någonting. Den ångestdrivna däremot, bygger på att jag inte har repeterat ordentligt och är ängslig för att något ska hända. Men den går att repetera bort – förbereda sig ordentligt – så att tryggheten kommer. Vad händer den dag du inte är nervös? – Intressant… Jag hoppas att den dagen inte kommer. Men det börjar komma mycket idrottspsykologi som går att använda även i min värld. Böcker berättar om hur man ska göra för att känna sig trygg med vad man gör. Men jag tror att det är viktigt att blicka tillbaka och försöka se var man är och känna sig nöjd med helheten. I höst är det dags för en ny operaroll. ”Gastone” i Folkoperans uppsättning av Giuseppe Verdis ”La Traviata” ska få gestalt av Markus. Uppsättningen skulle ha spelats redan förra hösten, men ställdes in sedan teatern i Stockholm vattenskadats i samband med två skyfall. Om du blickar mot framtiden … – Åh, dit är det kanske tio år, när jag är i mitt ”prime” och jag får göra mina drömroller som ”Otello” och stora Verdi-roller. Men på vägen dit finns det en bred repertoar att arbeta med. Jag föredrar att skynda lite långsamt. Vill du jobba på Kungliga Operan ..? Det är naturligtvis attraktivt. Även om det finns en bra arbetsmarknad i bland annat Tyskland så föredrar jag själv att skaffa mig en bra start i Norden. En Jussiskiva var den första jag hade och jag fascinerades och inspirerades av rösterna och musiken. Gratuleras till: Tar emot Jussi Björlingsällskapets pris för 2015 på Sollidenscenen på Skansen i morgon, lördag. Bor: Stockholm. Familj: Sambo med konsertpianisten och repetitören Amanda Elvin samt familjen i Hälsingland. Ålder: 28 år. Gör: Operasångare. Rensar skallen med: Allt från brädspel till datorspel. ”Jag har en nördig sida som gör att gärna gräver ned mig i saker.” Lyssnar själv till: ”Giuseppe Verdi har jag fallit hårt för. Överhuvudtaget är det det mer dramatiskt italienska som jag gillar.” Gör till hösten: ”Jag spelar rollen som ’Gastone’ i ’La Traviata’ av Verdi på Folkoperan i Stockholm.”


”I Nato skulle Sverige få ett inflytande över kärnvapnen”

Summary: Svenska läkare mot kärnvapen framhäver en felaktig bild av vad ett svenskt Natomedlemskap skulle innebära. När Norge, Danmark och Island var med och grundade Nato tog de det aktiva beslutet att avstå från placering av kärnvapen på deras territorium. Detsamma skulle gälla om Sverige gick med i Nato. Norge, Island och Danmark har dessutom inflytande och förmåga att påverka på ett sätt som Sverige inte har i dag, skriver Zebulon Carlander.

I ’’Går Sverige med i Nato kan kärnvapen placeras hos oss’’ skriver representanter från Svenska läkare mot kärnvapen att ett Natomedlemskap skulle ha negativa konsekvenser för vår säkerhet och vår ambition att arbeta för kärnvapennedrustning. Det är bra att när vi debatterar ett Natomedlemskap att alla möjliga aspekter och implikationer lyfts fram. På det sättet är det välkommet att debattörerna lyfter kärnvapenfrågan. Däremot utelämnar de viktig fakta och framhäver en felaktig bild av vad ett svenskt Natomedlemskap skulle innebära. Hur troligt är det att kärnvapen skulle placeras på svenskt territorium? Debattörerna använder vad som nästan kan liknas med en skrämselretorik när de tar upp Nato och kärnvapen. Det skapas en föreställning om kärnvapenplacering som inte rimmar lika väl med verkligheten. Faktum är att när Norge, Danmark och Island var med att grunda Nato tog de det aktiva beslutet att avstå från placering av kärnvapen på deras territorium. Detsamma skulle gälla om Sverige gick med i Nato. I ett av Natos strategiska dokument från 2012, som även de citerar delar ur, står det: ‘’De omständigheter där användning av kärnvapen kan behöva övervägas är extremt avlägsna.’’ Inte ens under kalla krigets hetaste dagar skedde någon utplacering av kärnvapen i de nordiska länderna och tröskeln för att göra det i dag är definitivt inte lägre. Skulle ett svenskt Natomedlemskap förhindra oss att arbeta för kärnvapennedrustning? Nej. Tvärtom skulle ett Natomedlemskap öppna fler forum för oss att påverka. I Nato tas beslut om allt rörande kärnvapen i Kärnvapenplaneringsgruppen (Nuclear Planing Group). Alla medlemmar har en plats vid bordet, med undantaget Frankrike som valt att inte delta. Det innebär att Norge, Island och Danmark har inflytande och förmåga att påverka på ett sätt som Sverige inte har i dag. Det är också viktigt att poängtera att alla beslut i Nato tas med konsensus, inkluderat beslut rörande kärnvapenpolicy. Nato har också uttryckligen uttalat sig om att man strävar efter att skapa förutsättningar för en värld fri från kärnvapen i enlighet med icke-spridningsavtalet (NPT). Dessutom har Nato har genom åren lanserat flera initiativ för att bekämpa och motverka spridningen av massförstörelsevapen och förmågor att använda dem (exempelvis ballistiska missiler). Om det är någon som författarna borde rikta sin energi åt att kritisera är det Ryssland som har en alltmer hotfull retorik om kärnvapenanvändning och som inte för så länge sedan övade att kärnvapenbomba storstäder som Warszawa. Skulle ett svenskt medlemskap i Nato öka vår säkerhet och våra grannländers säkerhet? Ja. Det kanske enda trovärdiga scenariot där kärnvapen skulle kunna tänkas användas i vårt närområde skulle vara i anslutning till en pågående konflikt. Ett svenskt Natomedlemskap skulle inte bara ge oss en säkerhetsgaranti utan säkerheten och stabiliteten i vårt närområde skulle öka. Bland annat genom att våra utfästelser som solidaritetsdeklarationen från 2009 skulle få mer trovärdighet och vi skulle kunna aktivt planera tillsammans med våra allierade om exempelvis stöd åt Baltikum. Ett svenskt medlemskap i Nato är i vårt och våra grannländers säkerhetsintresse och det är helt förenligt med vår politik gentemot en kärnvapenfri värld.


”Riskerna med frivillig dödshjälp är uppenbara”

Summary: Läkarens bedömning av en sjukdoms förlopp kan aldrig vara 100 procent korrekt, och därmed kommer förr eller senare eutanasi att utföras på en patient som visade sig inte vara nära livets slut. Hur många sådana felaktiga eutanasier kan man acceptera? Det skriver överläkare Gunnar Eckerdal.

Ungefär 0,5 promille av jordens befolkning bor i länder där frivillig dödshjälp är tillåten. Ingen internationell medicinsk organisation stöder legaliserad eutanasi. Riskerna med metoden är uppenbara och i vårt land är efterfrågan från svårt sjuka människor mycket liten. Patientens önskemål tillmäts mycket stor betydelse när medicinska ställningstaganden görs. Men i en rad situationer har läkaren ”veto”. En av patienten efterfrågad operation som inte är medicinskt motiverad utförs inte mot läkarens ställningstagande, receptbelagda mediciner kan inte köpas om inte läkare utfärdat recept och så vidare. Å andra sidan utförs inte medicinskt motiverad vård om patienten motsätter sig sådan vård - där har patienten veto, förutom i enstaka situationer som regleras i lag. För människor som känner att deras liv går mot sitt slut finns således goda möjligheter att tacka nej till livsuppehållande vård. De kan alltid påräkna god palliativ vård, men de kan inte få sådan behandling som läkaren inte bedömer vara medicinskt påkallad. Smärtlindring förkortar inte patientens liv. Det är aldrig medicinskt motiverat att tillföra dödliga doser av läkemedel. Den patient som efterfrågar eutanasi gör det ofta på grund av en övertygelse om att livets slut är nära förestående och att den sista tiden inrymmer så lite värde eller så mycket plågor att livet bör avbrytas i förtid. Men det är svårt att veta hur en dödlig sjukdom utvecklas, och patienten förlitar sig på läkarens bedömning av prognos. Om läkaren gör en felaktig bedömning av diagnos eller prognos finns risk att patienten begär eutanasi på felaktiga grunder. Läkarens bedömning kan aldrig vara 100 procent korrekt, och därmed kommer förr eller senare eutanasi att utföras på en patient som inte var nära livets slut och vars lidande skulle ha kunnat bli framgångsrikt lindrat. Hur många sådana felaktiga eutanasier kan man acceptera? Jag har själv i palliativ vård mött korrekt vårdade patienter som trots omfattande utredningar fått helt fel diagnos, eller där ny effektiv behandling kunnat vända förloppet när allt hopp föreföll uttömt. Så var det till exempel för många när läkemedel mot aids introducerades. Förutsättningarna för frivillig dödshjälp är inte tillfredsställande vetenskapligt kartlagda. Det är fullt möjligt att med forskningsmetodik analysera dödsfall efter eutanasi i de länder detta är legalt. Genom obduktion med mera skulle det vara möjligt att ange hur många av dessa patienter som fått felaktig diagnos och/eller prognosbedömning. Redan finns en lång rad studier som visar att majoriteten av de patienter som efterfrågar eutanasi ändrar uppfattning när livets slut närmar sig. Detta måste innebära att av de patienter som dött till följd av eutanasi några skulle ha ångrat sig om de fått leva lite längre. Sammantaget är det helt säkert att en okänd andel av de eutanasier som utförts egentligen inte borde ha genomförts. Denna negativa effekt av legaliserad eutanasi uppväger inte proportionellt de tänkbara positiva effekterna. Eutanasi kan därför inte utföras av legitimerad sjukvårdspersonal i vårt land eftersom metoden inte kan anses uppfylla lagens krav på "god vård". Under mina 30 år som läkare i palliativ vård har jag vid enstaka tillfällen i enighet med patienten beklagat att eutanasi inte varit möjlig. Men i långt fler fall där patienter efterfrågat frivillig dödshjälp har vi tillsammans en tid senare kunnat konstatera att god medmänsklig och respektfull palliativ vård visat sig vara ett bättre alternativ.


”Sluta omyndigförklara oss på vår dödsbädd”

Summary: I USA finns det bästa systemet för dödshjälp, en lag som ger obotligt sjuka rätt att få ett medel som gör att de på egen hand kan avsluta sina liv på ett smärtfritt och värdigt sätt. Om en sådan möjlighet hade funnits i Sverige skulle jag ha sluppit tillbringa en stor del av min sjukdomstid med att grubbla på hur jag ska ta livet av mig om min cancer kommer tillbaka och blir outhärdlig, skriver Inga-Lisa Sangregorio.

Den 11 oktober 2011 klämde husläkaren mig på magen och sa: "Det kan vara en tumör." När jag får frågan vad som varit svårast under de nästan fyra år som gått sen dess tvekar jag inte. Det är - hittills - inte själva sjukdomen. Inte de fyra stora bukoperationerna. Inte cytostatikabehandlingen. Det är i stället den märkliga omständigheten att jag inte har rätten att själv avgöra när en obotlig sjukdom blivit så outhärdlig att jag vill avsluta livet. Jag har varit med och kämpat för den fria aborten, som alla riksdagspartier nu är för. Men om det i stället för livet är döden som växer i min buk har jag inte rätt att ”bestämma över min egen kropp” och slippa en utdragen dödsprocess. Var finns logiken i detta? En av mina vänner drabbades av den obotliga sjukdomen ALS. Hon levde tappert det dryga år som återstod av hennes liv, men denna redan så svåra tid förmörkades ytterligare av att hennes läkare inte kunde eller ville lova henne att hon skulle slippa kvävas till döds. Så skulle vi aldrig behandla en älskad hund eller katt. Det enligt min mening klart bästa systemet för dödshjälp är den så kallade Death with Dignity Act, som tillämpats i delstaten Oregon i mer än sjutton år och som senare införts i ytterligare några delstater i USA. Det är en lag som ger obotligt sjuka rätt att få ett medel som gör att de på egen hand kan avsluta sina liv på ett smärtfritt och värdigt sätt. Det krävs att den sjuka har högst sex månader kvar att leva och är psykiskt frisk. Effekterna av lagen utvärderas varje år, och det finns inga tecken på att de farhågor kritikerna vädrat skulle ha besannats. Risken att en sådan lag skulle leda till sämre vård i livets slutskede har visat sig obefintlig. Tvärtom har den fungerat som en katalysator för bättre palliativ vård. De patienter som valt att utnyttja möjligheten att avsluta sina liv har genomgående varit välutbildade, psykiskt stabila personer. Intressantast är kanske att det är relativt få som valt den här utvägen och att alla som fått medlet utskrivet inte utnyttjat det. Den organisation som arbetar för rätten till en värdig död formulerar den viktigaste slutsatsen så här: "Det viktigaste resultatet av Death with Dignity-lagen kan mycket väl bestå i den sinnesfrid den skänker människor som aldrig kommer att utnyttja den men som vet att den existerar som en möjlig utväg." Jag instämmer helt i detta. Om en sådan möjlighet hade funnits även i Sverige skulle jag ha sluppit tillbringa en så oproportionerligt stor del av min sjukdomstid med att grubbla på hur jag ska ta livet av mig om min cancer kommer tillbaka och blir outhärdlig. Min ALS-drabbade goda vän skulle ha sluppit få sin sista sommar förstörd av skräcken för att kvävas till döds. Och Harald Norbelie skulle ha tryggheten i att veta att han själv får avgöra när lidandet blir större än värdet av ytterligare en dags liv. Låt oss slippa bli omyndigförklarade på vår dödsbädd.


”Kartellerna är de största anhängarna av ett drogförbud”

Summary: I USA har utgifterna för drogbekämpning ökat trettiofalt sedan Nixon 1971 förklarade krig mot droger. Samtidigt har inte konsumtionen minskat. De militariserade knarkkartellerna är de största anhängarna av ett förbud eftersom de är helt beroende av det, skriver Markus Bergström.

Anti Avsan skriver att Sveriges drogförbud har tjänat oss väl. Det är svårt att se hur. Drogrelaterade dödsfall har fördubblats sedan 1990-talet, och enligt förra regeringens missbruksutredning kommer de att fördubblas igen innan 2020. Avsans svar är mera förbud, något som redan har provats i USA. Enligt AP har USA:s utgifter för drogbekämpning ökat med ofattbara 3.000 procent (justerat för inflation) sedan Nixon förklarade krig mot droger 1971. Samtidigt har konsumtionen inte minskat. Till och med USA:s förra chef för drogbekämpning Gil Kerlikowske konstaterade 2010 att strategin har misslyckats. Och västvärldens drogförbud drabbar även andra länder; när droger säljs av kriminella organisationer i västländer måste de också produceras av kriminella organisationer i ursprungsländerna. Resultatet är militariserade karteller som terroriserar stora delar av Latinamerika. Avsan hävdar att dessa karteller vill se en legalisering. Inget kunde vara mera fel. Kartellerna är de största anhängarna av ett förbud eftersom de är helt beroende av det. Världens mest ökända kartelledare, Joaquin "El Chapo” Guzman, påpekade 2009 att hans imperium inte vore möjligt utan drogförbuden. Avsan använder också begreppet drogromantiker, ett tröttsamt retoriskt knep som helt missar poängen. I USA har flera av legaliseringarna drivits igenom av LEAP, en organisation bestående av 5.000 poliser, domare och advokater som arbetar för att avskaffa drogförbuden. Andra “drogromantiker” inkluderar Bill Clinton, Jimmy Carter, Kofi Annan, WHO och brittiska staten. Gunnar Bergström och Christina Gynnå Oguz har en mera pragmatisk och realistisk inställning i sina repliker. Båda förespråkar en kombination av avkriminalisering och vårdprogram. Detta vore ett utmärkt steg i rätt riktning. Dessvärre brister Bergströms statistik om Colorado. Han nämner inte att nästan alla siffror som han presenterar täcker åren innan legaliseringen trädde i kraft 2013 och 2014. Detta gäller trafikolyckor (2007-2012), minderårigas exponering (2006-2013), samt arresteringar och sjukhusbesök (2008-2013). Hans siffror utgör snarare en kritik av förbudstiden. Vidare menar Bergström och Avsan att konsumtionen ökar med en legalisering. Erfarenheterna från andra länder visar dock att eventuella ökningar har varit små och dessutom följts av en lägre alkoholkonsumtion och minskat missbruk. Samtidigt har stora polisresurser frigjorts för att bekämpa riktiga brott. Därtill minskar den organiserade brottsligheten, fast Oguz hävdar motsatsen. I min artikel hänvisar jag till forskning som visar att drogkartellerna redan har drabbats hårt av USA:s legaliseringar. Vi kan dessutom se hur den organiserade brottsligheten sjönk kraftigt när 1900-talets alkoholförbud avskaffades. Samma effekt uppstår när droger legaliseras; när lagliga aktörer tar över stryps drogkartellernas intäkter, och därmed minskar deras förmåga att terrorisera hela samhällen.


”Demokratiproblem när Sverige påverkar tysk energipolitik”

Summary: Man kan inte undvika utsläpp i så stor omfattning som delar av miljörörelsen hävdar genom att äga och inte bruka kolgruvor. Men än viktigare för frågan om Vattenfalls kolinnehav i Tyskland är demokratin. Med tanke på att Tyskland fattat de viktigaste besluten i klimatpolitiken bör vi visa ödmjukhet inför deras energipolitik snarare än att klampa in där och tro att vi kan och bör styra över den, skriver Christian Azar.

I en artikel på DN Debatt framför Alvar Palm argument mot föreställningen att ett ägande och igenbommande av vissa kolgruvor på ett fundamentalt sätt skulle leda till minskade utsläpp av koldioxid i Europa. Jag delar hans argument. Om Sverige (Vattenfall) bestämmer sig för att inte driva vissa gruvor och verk i Tyskland för att producera el, kan nämligen Tyskland välja att driva andra lite längre eller lite mer intensivt, eller så kan elen produceras i något annat land med kol eller fossilgas för export till Tyskland. Att tro att man kan undvika utsläpp av så mycket som delar av miljörörelsen hävdat (drygt en miljard ton koldioxid) genom att äga och inte bruka just dessa gruvor är helt enkelt inte korrekt. I den här repliken vill jag dock lyfta fram ytterligare ett argument som jag tycker är viktigare. Jag tror på demokrati, inte för att vi därigenom nödvändigtvis får bäst beslut, utan för att det är ett sätt att göra beslut legitima och för att demokratin skänker oss möjligheten att avsätta regeringar på ett fredligt sätt om besluten blir dåliga. Tänk nu om ett tyskt statligt bolag skulle köpa upp all svensk skogsmark, lova att driva verksamheten effektivt, men efter några år göra naturreservat av den svenska marken för att tyska staten vill skydda den biologiska mångfalden och öka inbindningen av kol i svensk skog. Man kan tycka att beslutet vore bra eller dåligt, men vilken legitimitet skulle det äga? Vem skulle svenska väljare rösta på om de ville att vi ska bruka skog i Sverige igen? På samma sätt finns det ett demokratiskt problem om den svenska staten med Vattenfall som förlängd arm tar sig ett stort inflytande över den tyska energi och gruvpolitiken. Med tanke på att det är Tyskland som fattat de kanske viktigaste besluten i den globala och nationella klimatpolitikens historia – de stora satsningarna på sol och vind – bör vi kanske visa viss ödmjukhet inför deras energipolitik snarare än att klampa in där och tro att vi på ett avgörande sätt kan och bör styra över den. Avslutningsvis, miljörörelsen, Mp och V, Alvar Palm och jag är överens om att större delen av världens fossila resurser bör stanna i backen. Det är nödvändigt för att lösa klimatproblemet och miljörörelsens kampanj mot Vattenfalls kol har haft den positiva effekten att kunskapen om detta spritts till allt fler. Men om vi nu vill uppnå detta (utan att stater ska köpa upp gruvor och sedan lägga ned dem), hur ska vi då gå till väga? Den smartaste och kostnadseffektivaste strategin är att driva höjda koldioxidskatter (samt skärpta mål i EU:s handelssystem) och att satsa på forskning och utveckling för att minska kostnaden för förnybar energi. Då blir det till slut för dyrt att gräva upp kolet. På sikt avvecklar sig gruvverksamheten då av sig själv och det utan att offentliga medel gått till ägare av fossila bränslen. För mig är det här den rimliga vägen framåt.


Ett krigsbarn hittar hem

Summary: Pirkko Pia Johansson kom till Sverige som finskt krigsbarn. Hon skickades fram och tillbaka, förlorade modersmål och möjligheten att tala med sin mamma. Ett helt liv har hon hållit allt inombords. Först nu kan hon berätta.

Skattegården i Marbäck har hagmark ned mot sjön. Smörblommorna blänker feta i ängsgräset. Korna äter dem inte, de vet att de är giftiga. Pirkko Pia Johansson tar en promenad mellan kullarna. Hon behöver inte längre passa mjölktiderna. Sonen Arne har tagit över jordbruket. Han blir fjärde generationen på gården. Korna råmar, potatisen växer och de faluröda stugorna har vita knutar. Byn är en svensk sommaridyll och den rymmer Pirkko Pia Johanssons barndomssorg. – Jag föddes den 30 april 1941 i Riihimäki i Finland, börjar hon. Pirkko och hennes tre äldre bröder bodde med modern i en kasern på garnisonsområdet i staden, sju mil norr om Helsingfors. Det finns ett svartvitt ateljéfoto, ett familjeporträtt. Allvarliga ansikten. En stor vit tygrosett i lilla Pirkkos hår. – Vad hade vi för tankar? Anade pappa att han skulle dö fjorton dagar senare? Förstod mamma att hon skulle bli änka? Flickan med rosetten ska snart ryckas upp från allt vant och tryggt, för att placeras ensam i ett nytt land hos främlingar vars språk hon inte talar. Hennes far är yrkesmilitär och hemma på permission när familjebilden tas. Under hans vistelse bestäms att de två yngsta i syskonskaran,treåriga Pirkko och sjuårige Veikko, ska till Sverige. Det är 1944 och finländska städer bombas av sovjetiskt flyg. De första finska barnen evakuerades till Sverige redan 1939 när Sovjetunionen angrep grannlandet och vinterkriget startade. När fortsättningskriget bröt ut 1941 togs barnförflyttningarna upp igen. Enligt den finske historikern Pertti Kavén var mottagandet av barnen ett sätt för Sveriges regering att uppfylla de löften om hjälp som hade getts till Finland före kriget utan att för den skull behöva dras in i den militära konflikten. Under mottot ”Finlands sak är vår” öppnade svenska familjer dörrarna till sina hem i vad som har kommit att kallas för den största barnförflyttningen i världshistorien. Pirkko och Veikko Kinnari var bara två av de 70.000 finska barn som kom hit under krigsåren. När syskonen Kinnari sändes bort hade deras mor redan förlorat en son i kikhosta. Hennes man hade förolyckats i kriget och hon och de fyra överlevande barnen måste leva på det hon tjänade i regementets tvätteri. Det är allt Pirkko Pia Johansson har lyckats få reda på. Hon vet varken namnet på sin döde storebror eller på platsen där hennes far dog. Några egna minnen har hon inte. När hennes liv började om i Sverige raderades de första tre åren i Finland ur hennes medvetande. – Veikko kom ihåg mer eftersom han var fyra år äldre, men han hade svårt för … Foto: Peter Claesson Pirkko Pia Johansson tystnar. Har man tvingat sig själv att stänga inne vissa saker ett helt liv är det inte lätt att släppa fram dem i 70-årsåldern. Hon samlar sig en stund. – Vi åkte tåg, så mycket har jag fått veta. Jag antar att det var hela vägen runt för att åka över Östersjön var för farligt. Gruppen som Veikko och hon hamnade i transporterades till västgötska Ulricehamn där hotellet var uppsamlingsplats. Därifrån kördes barnen ut till fosterfamiljerna. Pirkko hamnade i en by och Veikko i en annan. – Veikko hade fått tillsägelse av mamma att han måste hålla ihop med mig, men det togs ju ingen hänsyn till det. I skogsbygden ovanför Marbäck söder om Ulricehamn fanns en lanthandel som drevs av familjen Kinander. Där släpptes Pirkko av. Det var en het augustidag och det treåriga krigsbarnet var klätt i lager på lager med alla kläder som modern hade skickat med henne. Fostersystern Ingrid Kinander, som då var 18, har senare berättat om detta och om Pirkkos första kväll i det nya hemmet. – De lade mig att sova på andra våningen men efter ett tag kom jag krypande nedför trappan. Jag satte mig på nedersta trappsteget och sade: äiti. Sju decennier senare bryts Pirkko Pia Johanssons röst när hon förklarar: – Det betyder mamma. Storebror Veikko befann sig i byn Hössna en och en halv mil bort. Han gjorde inte annat än rymde. Först när hans fosterföräldrar lyckades hitta någon som kunde tala finska med honom fick de reda på varför. Den sjuårige pojken måste hitta sin lillasyster. Han hade lovat mamma att inte lämna henne. Ett nytt hem vaskades fram i Marbäck och Veikko flyttades dit. – De tog med honom att besöka mig första eftermiddagen och sedan var han lugn. Foto: Peter Claesson Veikko och Pirkko Kinnari hade tur. De hamnade hos snälla människor. I fyra år bodde Pirkko hos Kinanders. Även om kriget var över rådde nöd i Finland och hon fick vara kvar i Sverige. Språket lärde hon sig fort och snart var hon ett med familjen. Hon brukade sitta på disken i handelsboden. ”Pirkko Sisko Kaarina Kinnari tack bra” rabblade hon när kunderna kom in och frågade vad hon hette och hur hon mådde. När hon blev lite större sprang hon över till grannens tvillingflickor. De lekte kull och gömme. Men så kom våren 1948 då Pirkko fyllde sju år. Hon skulle börja skolan och måste tillbaka till Finland. – Mamma och pappa sade: ”Nu kommer din äiti och hämtar dig.” Här upphör Pirkko Pia Johanssons hågkomster igen. Moderns ankomst och återresan till Finland kan hon inte berätta något om. – Jag har förträngt. Men vi hade inte setts på fyra år. Hon var ju en främling. Och inte kunde vi prata med varandra. Jag kunde ingen finska längre. Skolan Pirkko sattes i var finskspråkig. Hon gick ut första klass utan ett enda bestående minne. Under sommarlovet skickades hon till sin gudmor och gudfar eftersom modern skulle opereras och till hösten sattes hon i en ny skola. Hon var en utböling. De andra barnen var avundsjuka på paketen med gåvor som hon fick från det rika grannlandet och de mobbade henne. Hela tiden längtade hon hem till mamma och pappa, till tvillingarna och till sitt flickrum. – Vi bodde i en barack utan värme. Vattnet vi bar in frös i hinken. Det var eländigt. Äiti skrev till de svenska fosterföräldrarna och frågade om Pirkko kunde besöka dem under sommarlovet. De välkomnade henne. Men när hon äntligen kom ”hem” kunde hon inte prata med någon där heller. Hon hade tappat sin svenska. Efter några veckor hittade hon språket i bakhuvudet och den sommaren minns Pirkko Pia Johansson. Hon lekte med tvillingsystrarna igen. Hoppade i höet. Plockade blommor. Och när veckorna gick utan att äiti hittade något bättre boende fick dottern bli kvar i Sverige. Hon började tredje klass i Marbäcks skola den höstterminen. Efter jullovet stavade hon felfritt på rättskrivningen. Hon gick ut den svenska sjuåriga folkskolan med så goda betyg att prästen kom hem till fosterföräldrarna och bad att hon skulle få läsa vidare. – Jag hade fått ett stipendium men pappa sade nej: ”Vi vet ju inte om hon stannar kvar.” Pirkko var 14 år när storebror Veikko kom för att hämta henne. – Då skulle jag tillbaka. Jag var ju i alla fall finska, och ... Men det var jobbigt. Att vägra eller ens protestera föll henne aldrig in. – Jag tänkte att det var mitt öde. Jag tyckte inte att jag hade någonting att säga till om själv. Äiti hade vid det laget flyttat till Helsingfors. Hon jobbade i tvätten på ett sjukhus och bodde tillsammans med sin äldste son och svärdotter i en etta. Pirkko installerades med storebror i Riihimäki sju mil bort där han hyrde ett rum med kokvrå. – Veikko och hans kompisar var mycket äldre, de ville inte ha mig med. Jag var ensam och kunde ingen finska, den hade jag glömt igen, så jag satt och skrev brev. Jag vet inte hur många brev jag skrev det året. Till mina kompisar. Och hem förstås. Ibland promenerade Pirkko till järnvägsstationen. Där kunde hon vara bland folk utan att någon brydde sig. Veikko hade lärt henne en fras hon använde om någon tilltalade henne: En osaa puhua suomea. Jag kan inte prata finska. Modern tyckte att dottern skulle skaffa sig ett jobb i stället för att gå runt och dra, men ingen ville anställa en fjortonåring som inte kunde språket. Räddningen blev en av Pirkkos farbröder. Han förstod hur dåligt Pirkko mådde och talade med sin svägerska. – Han förklarade för äiti att det inte går att rycka upp en flicka i min ålder och placera henne någonstans utan kamrater. Hon tyckte att han var elak. Jag var hennes enda dotter. Hon hade sina drömmar och förhoppningar om att jag skulle kunna anpassa mig i Finland och bli kvar. Efter tio månader accepterade modern att det inte skulle bli så och Pirkko flyttade en femte och sista gång mellan länderna. Där hemma stod hennes flickrum iordningsställt och väntade på henne. I Sverige var det lätt att få jobb. Pirkko började arbeta i syfabrik. Sexton år gammal träffade hon sin blivande man: Alvar Johansson, bondson i Skattegården. Hon gick lanthushållsskola, ändrade Pirkko till Pia och tog tjänst som piga under förlovningstiden. År 1965 stod bröllopet i Marbäcks kyrka. Både de svenska fosterföräldrarna och äiti var där, liksom alla bröderna. När Pirkko Kinnari sade ja till Alvar Johansson och blev Pia Johansson vigdes hon rakt in i ett självklart sammanhang. Svärföräldrarna flyttade till undantagsstugan på andra sidan vägen och det unga paret tog deras plats på gården och fortsatte att driva den. Foto: Peter Claesson Snart kom de egna barnen, Astrid och Arne. Pirkko Pia Johansson uppfostrade dem, lagade råmjölkspannkaka, arbetade extra inom Farmartjänst och satte klockan på sex varje morgon. Ett liv rusade förbi. I dag är Astrid rektor och Arne är bonde på gården. Det är Pia och Alvar som sitter i undantagsstugan. När barn och barnbarn var samlade där i julas gav Astrid sin mamma ett platt paket. En teaterbiljett. Till Anna Takanens ”Fosterlandet” på Göteborgs stadsteater. En föreställning om de finska krigsbarnen. – Min första tanke var: ”Hur ska jag klara detta?” Sedan tänkte jag: ”Nej, det går inte.” Pirkko Pia Johansson klarade sig genom första akten med en klump i halsen. Precis före pausen, när alla krigsbarnen i pjäsen kom in med namnlappar på bröstet, brast kontrollen. Tårarna rann när hon gick ut ur salongen och nedför trappan. Hon såg en nisch i väggen och flydde in där. – Astrid kom efter och kramade mig. Hon sade: ”Jag har ingen aning om hur det var.” Då slog det mig att hon vet ju ingenting om det här för jag har ju aldrig velat prata om det, det har varit så svårt. Inte ens när Astrid var tre år, och Pirkko Pia Johansson ständigt påmindes om hur hon själv skickats i väg i samma ålder, herregud – hur var det möjligt? – talade hon om tankarna som malde i huvudet. Inte ens med sin man. – Att jag hade åkt fram och tillbaka, det visste Alvar, men inte hur det hade berört mig känslomässigt. Kanske berodde tystnaden på att sorgen var sammanflätad med skuldkänslor. – Jag hade dåligt samvete för att jag inte hade så starka dotterskänslor för äiti. Jag tyckte ju bättre om min mamma och pappa här. Pirkko Pia Johansson adopterades aldrig och hon fick sitt svenska medborgarskap först i vuxen ålder. I passet står det Pirkko men många känner henne bara som Pia. Fram tills nyligen visste inte ens hennes barnbarn Ivar om hennes dopnamn. – Men jag håller på Finland i idrott. Det är bara något som känns. Fast jag inte har bott i Finland mer än 6 år av 74 så är det Finland i varje fall. Utomhus just denna Marbäcksdag är det 22 grader i skuggan. Pirkko Pia Johansson dukar upp eftermiddagskaffet på verandan. Hennes blus, kökstapeterna, vaxduken, allt går i finska flaggans färger. – Min brudbukett var också blåvit. Floristen tänkte sticka in några rosor i den men jag ville bara ha prästkragar och blåklint. Foto: Peter Claesson Alvar och Arne kommer gående borta på vägen. Pirkko Pia Johansson talar om beslutet att evakuera finska krigsbarn till Sverige i stället för att hjälpa dem på plats: – Det var ju fel egentligen men de försökte göra väl. Men ja. Ja, ja. Jag har ju fått det bra. Hur har dina upplevelser påverkat dig? – Jag kanske har lite svårt att uttrycka mina känslor. Sedan kan jag vara lite känslig, jag har lätt att ta till tårar. När familjen Johansson sitter där på verandan och fikar kör en bil förbi. De båda kvinnorna i den vinkar glatt. Pirkko Pia Johansson vinkar tillbaka. – Det är tvillingflickorna som har varit och klippt sig inför vår resa. Numera umgås vi väldigt mycket igen. På lördag åker vi till Finland på operafestival! Bilder i texten: Peter Claesson Finska sommarbarn • Under andra världskriget evakuerades över 70.000 barn till Sverige från Finland, som anfölls av Sovjetunionen 1939. • Tanken var att barnen skulle tillbaka till sina gamla hem, men när kriget var över hade många rotat sig i Sverige och stridigheter uppstod om var de hörde hemma. • Drygt 7.000 av dem kom att stanna permanent i Sverige. Även siffran 15.000 förekommer men den är felaktig enligt den finske historikern Pertti Kavén, själv krigsbarn och författare till boken ”70.000 små öden”. • I dag betraktas barnförflyttningarna enligt Pertti Kavén som ett i grunden vittomfattande politiskt misstag. • Göteborgs stadsteater visade i vintras pjäsen ”Fosterlandet”, regisserad av Anna Takanen, själv barn till ett krigsbarn.


”Viktigast är att ta reda på om de nyanlända kommer i kapp”

Summary: En starkt bidragande orsak till att svenska elevers resultat i Pisaundersökningarna faller är den massiva invandringen. Men om de nyanlända eleverna så småningom kommer i kapp minskar betydelsen av att de som nyanlända presterar lite sämre i grundskolan. Att ta reda på hur det förhåller sig med den saken bör vara högsta prioritet, skriver Rickard Wall (SD).

I en artikel på DN Debatt den 29 juli 2015 skriver Gabriel Heller Sahlgren det som knappast skrivs någon annanstans i traditionella svenska medier men som vi inom Sverigedemokraterna varit medvetna om länge, nämligen att en starkt bidragande orsak till att svenska elevers resultat i Pisaundersökningarna faller kraftigt är den massiva invandringen. Hur skulle det kunna vara på annat sätt? Varje år sätter sig tusentals nyanlända elever med varierande studiebakgrund i svenska skolbänkar. Redan efter ett par år ska de sedan på högstadiet svara på Pisaundersökningarnas kluriga frågor – i en situation när de kanske ännu inte ens har kommit att behärska det svenska språket ordentligt. Ingen kan begära goda prestationer av dessa elever. Sverigedemokraterna går dessutom ett steg längre i sin analys. Det viktigaste för oss är nämligen om de nyanlända eleverna efter grundskolan förr eller senare kommer ikapp – på gymnasiet, på högskolan eller ute på arbetsmarknaden. OM så sker reduceras betydelsen av att de som nyanlända presterar lite sämre i grundskolan. Att ta reda på hur det förhåller sig med den saken bör alltså vara prio ett. Om man kunde fastställa att det förhåller sig så skulle man kunna säga som det är – dvs att det svenska fallet i PISA-undersökningarna till betydande del beror invandringen – och samtidigt kunna dra slutsatsen att det hela trots allt inte är en så stor katastrof som det på sina håll framställs som. Heller Sahlgren visar emellertid också att även nyanlända elever borträknade så faller svenska elevers resultat i PISA. Förslagen för att råda bot på detta som hörs i den svenska debatten har till största delen handlat om att skolan behöver tillföras ytterligare resurser, ökad lärartäthet osv. Själv har jag en mer än 10-årig bakgrund som universitetslärare vid flera lärosäten runt om i landet. Därför vet jag att nyckeln till studieframgång inte ligger så mycket i vad läraren gör utan framför allt i vad den studerande själv presterar. I grundskolan handlar det om att överhuvudtaget gå till skolan, komma i tid, stänga av mobiltelefonen, ta av sig mössan och spotta ut tuggummit, att sitta tyst och lyssna till läraren under lektionerna, att föra sina anteckningar och sedan gå hem och göra sina läxor. Detta är sverigedemokratisk skolpolitik, men ändå just inget annat än det jag som barn hörde från de vuxna vid släktträffar under slutet av 1960-talet då slappheten och tokerierna i det svenska samhället började slå rot.


”Restriktiv narkotikapolitik har tjänat Sverige väl”

Summary: Svensk narkotikapolitik har inte varit kontraproduktiv. Markus Bergström har uppenbarligen tagit till sig de argument och det synsätt som har starkt fäste i delar av Sydamerika. Förutsättningarna där är dock inte alls jämförbara med Sverige. De påstådda fördelar i andra länder som en liberal narkotikapolitik skulle ha lett till är i många delar felaktiga, skriver Anti Avsan (M).

Markus Bergström skriver (25/7) att förbud mot narkotika motverkar sitt syfte och att allt fler länder ”avkriminaliserar lätta droger” eftersom förbuden inte minskat vare sig konsumtion eller brottslighet. Han menar att svensk narkotikapolitik har visat sig kontraproduktiv och borde omprövas. Svensk narkotikapolitik har inte varit kontraproduktiv. I Sverige har färre ungdomar missbrukat eller på annat sätt prövat narkotika än andra jämförbara länder. Sverige har en restriktiv narkotikapolitik men samtidigt finns det andra delar i den narkotikapolitiska paletten som inte finns på samma sätt i andra länder. En viktig utgångspunkt både ur ett svenskt och ett internationellt perspektiv är att det inte handlar om antingen eller. Restriktiv narkotikapolitik kan förenas med ett folkhälsoperspektiv som innefattar information om risker med missbruk, om presentation av forskningsresultat och annat som ska bidra till att öka kunskaperna om vilka konsekvenser missbruk kan leda till. Härutöver ska de som fastnat i missbruk också kunna få hjälp med att lämna sitt missbruk. Markus Bergström har uppenbarligen tagit till sig de argument och det synsätt som har starkt fäste i delar av Sydamerika och som för övrigt också har ett antal drogromantiska förespråkare i Sverige. Samma argumentationslinjer drivs också av starka ekonomiska intressen kopplade till organiserad internationell brottslighet, eftersom målet är att öka avsättningen av narkotika. FN:s organ för narkotikafrågor och kriminalitet (UNODC) pekar ofta på att den tydligaste kopplingen till både sociala- och medicinska problem och kriminalitet är tillgången till narkotika. Minskad tillgång leder till minskade problem. Sydamerikanska länder är i många fall kraftigt påverkade av omfattande korruption och har ofta inte lyckats att hantera narkotikaproblematiken på nationell nivå. Man tror därför att man måste göra någonting helt annat än det man har gjort tidigare. Man ställer typiskt sett lagföring mot skademinimering och tror att lösningen handlar endast om det sistnämnda. Förutsättningarna i Sydamerika är dock inte alls jämförbara med Sverige. De påstådda fördelar i andra länder som en liberal narkotikapolitik skulle ha lett till är i många delar felaktiga. Från Colorado kommer det många rapporter om att det totala bruket av cannabis har ökat – enligt vissa rapporter kraftigt – liksom den svarta marknaden med ”skattefri” cannabis. I Bern i Schweiz sysslar de som besöker ”fixerstublis” för att injicera, röka och ”snorta” narkotika med inbrott, rån och prostitution. Uppföljande arbete saknades helt när jag studerade narkotikafrågor på plats för några år sedan. I Sveriges riksdag är det endast Vänsterpartiet som har lagt fram konkreta förslag om legalisering av eget bruk av narkotika – vilket i och för sig är illa nog. Den restriktiva narkotikapolitiken måste bestå och det som är mest angeläget för närvarande är att straffen för – framförallt de grövsta – narkotikabrotten skärps.


Martin Liby Alonso: Dags att gå vidare

Summary: Vänsterdebattören America Vera-Zavala upplever att "sagolandet" Sverige som hon kom till 1979 har förlorats. Det är en föreställning hon delar med Sverigedemokraterna. Men Sverige är bättre nu än då.

Vänsterdebattören America Vera-Zavala berättar i onsdagens DN Kultur om sin upplevelse av ett Sverige som gått förlorat. Det ”sagoland” hon kom till 1979, där alla hade rätt till sjukvård och utbildning och som gav en fristad till dem på flykt, finns inte längre. Det är en text som skrivits tusen gånger det senaste decenniet. Och som alltid triggar samma reflexer i mig: Jag vill påpeka att Sverige 2015 är så mycket bättre än 1979. Enligt snart sagt varje sätt att mäta är nu en bättre tid att leva i än då. Vår BNP per capita, den vanligaste indikatorn för välstånd, är mer än dubbelt så hög 2015 än vad den var 1979. Medellivslängden, då under 75 för män och en bit över för kvinnor, är nu mer än 80 för både han och hon (som dessutom fått sällskap av hen). Och inte har vi på något vis stängt dörren för människor som söker skydd undan förföljelse. I år beräknar Migrationsverket att vi kommer att ta emot fler än 70 000 flyktingar. 1979 öppnade vi våra hjärtan för färre än hälften så många. Ändå känns det dumt att reflexmässigt avfärda en upplevelse som uppenbarligen delas av så många som förljugen. För det är inte bara Vera-Zavala och stora delar av den svenska vänstern som tycker att förr var bättre. Det är samma föreställning som ger Sverigedemokraterna livsluft. Dessutom begränsar sig inte känslan till vårt lilla sagoland. I USA omfamnas efterkrigstidsdecennierna av såväl Tea party-anhängare som demokraternas fackligt anslutna gräsrötter. I Frankrike och Storbritannien ger minnen av det förflutna näring till Front National och Ukip. Och i Japan drömmer sig många tillbaka till rekordåren som ledde fram till krisen i början på 1990-talet. Kanske finns en annan förklaring än bara nostalgi. Årtiondena efter andra världskriget var speciella. Kriget hade drivit på den teknologiska utvecklingen. Samtidigt rev den rika världen de handelshinder som präglat mellankrigsåren och länder urbaniserades snabbt. Det gav hög och varaktig ekonomisk tillväxt. Alltså: Det var inte bättre då än nu, men när grunden för dagens välstånd lades så skapades en känsla av gemenskap och av att vara i rörelse. På ett sätt skiljer sig America Vera-Zavala ändå från andra som nostalgiskt skriver om det förgångna. Hon uppmanar oss att begrava det, vilket nog är klokt. För i en omöjlig jakt på det som en gång var skymmer det förflutna lätt nuets vackra drag.


”Jag lärde mig av misstagen”

Summary: Fler än 6 200 segrar har det blivit genom åren. Kusken Stig H Johansson, som nu fyller 70, slutade som körsven 2005 men tränar fortfarande uppemot 80 hästar norr om Stockholm.

Inte bara hästar fascinerar Stig H Johansson. Under flera decennier var han en av världens främsta travtränare med bland annat 27 raka championat på landets största travbana Solvalla, seger i Prix d’Amerique, sex vinster i Elit- loppet, sju Derbysegrar, fem segrar i Kriteriet osv, osv. På förstukvisten till Stig H Johanssons hus i Stora Alby i Upplands Väsby, strax norr om Stockholm, där han i 35 år haft sin träningsanläggning, har tioåriga schäfern Bella placerat sig. Hon reagerar knappt när vi passerar. Inne i huset väntar lilla Totte, som är desto livligare. Han är så pass sprallig och kelsjuk att Stig H tvingas stänga in honom i köket under vårt samtal. Men det är hästarna som gjort Stig Henry Johansson från Hälsingland till ”Stig H” med svenska folket. Från början en blyg och inte särskilt talför kille från Forsa, orten där även bröderna Sören, Gösta och Gunnar Nordin, de stora namnen i svensk travsport innan Stig H gjorde entré, växte upp. – Ja, det är lite märkligt, och ännu märkligare är att min mamma hette Nordin som ung. Men det finns faktiskt inga släktkopplingar mellan mig och Nordinarna. Och när jag föddes hade de redan lämnat Forsa för Solvalla. Forsa och andra närliggande hälsingska orter har gett landet många skickliga travtränare genom åren. Kan du se någon förklaring till det? – Egentligen inte, men det har ju länge funnits många arbetshästar i den här trakten och när sedan Hagmyrens travbana invigdes på 50-talet växte intresset för trav i Hälsingland. När föddes ditt eget intresse för travsporten? – När jag första gången var på just Hagmyren, jag var tolv år. Jag var ju van att hålla på med arbetshästar hemma, men när jag fick se hästar tävla fick intresset en ny dimension och jag kände att jag gärna ville prova på trav. Jag började med att hjälpa amatörer med kallblod som 15-åring. Tre år senare, som lärling hos Stig Engberg på Hagmyren, tog Stig H Johansson sin första seger som kusk. Det skulle bli över 6 200 till innan karriären var över. När Engberg flyttade sin verksamhet till Solvalla följde Stig H med. – Engberg gav mig många chanser och det gick bra för mig. Så bra att jag kände att jag ville testa själv. 23 år gammal startade Stig H eget i blygsam skala med tre hästar i stallet. Två år senare vann han sitt första klassiska lopp, Derbyt. – Det var en dröm som nystartad tränare att få vinna ett så stort lopp. Och en fantastisk reklam för mig. Utvecklingen som följde är nära nog unik i svensk sport. I mer än 30 år var Stig H landets travdominant, en förebild både som tränare och kusk, han lyfte travsporten till en helt ny nivå. Han var mannen som i princip inte kunde göra något fel. Vad tror du själv var orsaken till att du lyckades så fantastiskt bra? – Jag hade väl lite tur i början och jag fick också draghjälp av media som tyckte att jag var intressant att skriva om. Det ledde till att jag fick in många bra hästar i träning. Jag kom in rätt på det, kan man säga. Du tränade inte hästarna på nåt nytt, revolutionerande sätt? – Nej, möjligen hade jag väl ett gott handlag med hästarna. Och jag lärde mig av mina misstag. I dag är träningen helt annorlunda, hästarna är bättre och kompetensen hos tränarna är också mycket större. I december 2005 gjorde Stig H sitt sista lopp som körsven. Det kom som en liten chock för travälskarna. – Det var en tanke som hade grott i många år. Jag hade sett äldre kolleger göra mindre bra, ibland riskfyllda manövrer i loppen och så ville inte jag bli. Jag trodde det skulle vara svårt att sluta, men det kändes faktiskt bra. I dag tränar han hälften så många hästar, 80 stycken, jämfört med under den mest intensiva karriären, men Stig H hör fortfarande till landets toppskikt. – Jag är tacksam för att jag kan hålla på med travet och alla fantastiska hästar. Trav innehåller både framgång och motgång, lycka och sorg och är en stor injektion för mig, jag vet inte hur mitt liv skulle se ut annars. Jag vill hålla på så länge jag orkar. Jag var ju van att hålla på med arbetshästar hemma, men när jag fick se hästar tävla fick intresset en ny dimension. Stig H Johansson Gratuleras till: Fyller 70 år den 26 juli. Gör: Sveriges främste travtränare genom tiderna. Även expertkommentator i TV4:s V75-sändningar. Bor: Stora Alby, Upplands Väsby. Familj: Frun Karin, barnen David, Tova, Jenny. Bästa häst: Victory Tilly hade allt. Nu är han 20 och får en fin ålderdom här på gården. Andra intressen: ”Jakt och naturupplevelser i samband med det. Att gå på fjället en hel dag är underbart. Ser mycket sport på tv också, det blir ofta fotboll”. Så firas födelsedagen: Blir lite öppet hus här i Stora Alby.


”Bankernas investeringar måste lyftas fram i ljuset”

Summary: ?Ny internationell granskning. Svenska banker är mindre öppna än banker i andra länder med hur de investerar kundernas pengar. Regeringen måste sätta press på bankerna för att ge konsumenterna bättre insyn och förutsättningar för att göra hållbara finansiella val, skriver representanter för fem organisationer.

Allt fler konsumenter börjar inse sparpengarnas koppling till hållbarhetsfrågor. De upprörs över avslöjanden om att deras sparpengar är placerade i ohållbara branscher som motverkar internationella klimatmål eller företag som kränker mänskliga rättigheter. Och det handlar inte om några småsaker. Enligt revisionsfirman PwC är exempelvis koldioxidutsläppen från konsumenternas sparande ungefär lika stora som från deras konsumtion, boende och resor sammantagna. En färsk rapport från Amnesty visar också att de sju största bankerna i Sverige har över två miljarder kronor investerade i Shell, ett företag vars oljeutvinning i Nigeria orsakat omfattande föroreningar som resulterat i brist på mat och vatten. Konsumenternas möjlighet att ställa krav på hur deras pengar används undergrävs dock av brist på information och insyn. En ny rapport från det internationella initiativet Fair Finance Guide, där fem svenska organisationer ingår, visar att bankerna i Sverige ligger efter andra länder när det gäller att redovisa hur de investerar och tar ansvar. Allra sämst i granskningen är Danske Bank och Handelsbanken. Men ingen av bankerna faller väl ut. I genomsnitt uppfyller de sju största bankerna i Sverige bara 34 procent av granskningskriterierna. Det ger en mindre smickrande fjärdeplats av sju granskade länder, efter Brasilien, Belgien och Nederländerna. De svenska bankerna är bland annat dåliga på att redovisa vilka företag och branscher som de investerar i. I Nederländerna är insynen betydligt bättre. Där redovisar två av bankerna till och med vilka företag bankerna lånar ut till. De har visat att det går att vara transparent trots reglerna om banksekretess. I Sverige är det bara Ekobanken som öppet redovisar vilka företag och organisationer som banken lånar ut till. Svenska banker är också dåliga på att redovisa tydliga riktlinjer för hållbarhet och socialt ansvar som investeringarna ska följa. De är också sämre på att redovisa hur de röstat på bolagsstämmor. I Nederländerna publicerar över hälften av bankerna fullständig information om hur de har röstat. Då går det bland annat att se hur bankerna ställer sig till aktieägarförslag om att stärka företagens hållbarhetsarbete. Efterfrågan på information om hur bankerna tar hänsyn till hållbarhetsfrågor är stor bland konsumenterna i Sverige. Bara i år har nästan 50 000 besökt Fair Finance Guides svenska webbsida för att jämföra vilka hållbarhetskrav bankerna ställer när de investerar och lånar ut kundernas pengar. Och många har blivit rejält besvikna. Över 10 000 mejl har skickats till bankerna med krav på bättre hållbarhetsarbete. Vissa initiativ har tagits för att öka insynen. I år implementerades ett nytt EU-direktiv som kräver att svenska banker särredovisar finansiell information för varje land som de är aktiva i. Men kravet gäller inte bankernas investeringar. Det pågår också en statlig utredning om hur fonders hållbarhetsinformation kan förbättras. Miljömärkningen Svanen har nyligen meddelat att man ska utveckla en miljömärkning av fonder. Det är välkommet eftersom branschens egen hållbarhetsprofil är en självdeklaration som inte granskas av en oberoende part. I andra länder är skarpare regelverk redan på gång. I Frankrike meddelade nyligen finansminister Michel Sapin ett lagkrav på att banker måste redovisa klimatavtrycket från sina investeringar. I Nederländerna tog handelsministern förra året initiativ till att utveckla en standard för hållbara banker, där transparens är en avgörande del. I Brasilien måste bankerna regelbundet redovisa alla sina investeringar till myndigheterna. I Sverige vill vi se liknande politisk handlingskraft för att konsumenterna lättare ska kunna jämföra bankernas utbud och ställa krav. Därför uppmanar vi regeringen att agera på tre centrala områden: 1Öka insynen i hur bankerna investerar och hanterar hållbarhetsfrågor. Se till att implementeringen av EU:s direktiv om obligatorisk hållbarhetsrapportering leder till högre kvalitet på informationen som bankerna presenterar. Krav på tredjepartsverifiering och styrelsens undertecknande av hållbarhetsrapporten måste ingå för att säkra tillförlitlig information och ge en tydlig signal om att rapportering av hållbarhetsaspekter är minst lika central som övrig information i en årsredovisning. Utöver implementeringen av direktivet bör regeringen även ställa krav på att bankerna redovisar samlad information om vilka företag och branscher som de investerar. 2Inför krav på jämförbar hållbarhetsinformation om enskilda finansiella produkter till konsumenter. Vi välkomnar utredningen som regeringen tillsatt när det gäller fonder men efterfrågar att kraven utvidgas till fler finansiella produkter och att centrala delar av informationen verifieras av tredje part. Bland annat bör produkternas klimatavtryck redovisas. 3Tydliggör finansiella aktörers sociala ansvar för sina investeringar i regeringens kommande handlingsplan för företag och mänskliga rättigheter. Handlingsplanen bör ta upp de speciella utmaningar som finns i den finansiella sektorn när det gäller FN:s riktlinjer för företag och mänskliga rättigheter. Handlingsplanen måste innehålla krav på mätbara mål, tidsplaner och att bankerna genomför riskanalyser för att hantera sin påverkan på mänskliga rättigheter. De sju största bankerna i Sverige förfogar över mer än 10 000 miljarder kronor, kapital som till stor del består av allmänhetens besparingar. Genom konsumenternas informationsunderläge kan pengarna fortsätta att investeras i företag som förstör miljön och kränker mänskliga rättigheter. Det är dags att jämna ut maktbalansen och se till att konsumenterna får veta vad bankerna gör med deras pengar. Bara då kan konsumentmakten få genomslag för en hållbarare finansbransch. Enligt revisionsfirman PwC är koldioxidutsläppen från konsumenternas sparande ungefär lika stora som från deras konsumtion, boende och resor sammantagna. Fakta. Fair Finance Guide ?Fair Finance Guide är ett internationellt initiativ för att öka insynen i hur hållbart och ansvarsfullt banker investerar. Bakom står 25 organisationer i sju länder. ?Projektet finansieras med Sidastöd. Hela rapporten finns på fairfinanceguide.se Svante Axelsson, generalsekreterare, Naturskyddsföreningen Jan Bertoft, generalsekreterare, Sveriges Konsumenter Bo Forsberg, generalsekreterare, Diakonia Jakob König, projektledare för Fair Finance Guide, Sveriges Konsumenter Anna Lindenfors, generalsekreterare, Amnesty Anneli Nordling, ordförande, Fair Trade Center


”Det blir viktigare att fortsätta”

Summary: Hon föddes in i Stockholms kultursfär men vågade konfrontera den. Madeleine Grive, chefredaktör för tidskriften 10TAL, fyller 60 år och vill fortsätta att utmana.

Inne på kontoret, vars väggar består av inramade omslag på ena sidan, och en bokhylla på den andra, snurrar Madeleine Grive eftertänksamt i en kontorsstol. Endera slänger hon fundersamma blickar mot ett äldre utgåvor av tidskriften. Endera påminns hon om ett författarskap i vardande. Utanför fönstret är det sommar över Vasastan. Madeleine Grive fyller 60 år, och lyckas vända perspektiven på de flesta resonemang till positiva synvinklar. – Jag är en sådan person som lever i hög grad i nuet och i framtiden, säger hon. Vad är viktigt för dig? – Att skapa unika saker, inte samma som andra gör och att lägga märke till det som händer och diskutera det som sker. Det hindrar inte att man tittar blickar bakåt i historien men det som har hänt tidigare tar jag med mig till nya analyser och debatter på dagen situationer, säger Madeleine Grive. Madeleine Grive föddes in i Stockholms kulturella 50-talskonstellation, med en far som tv-profil, och en mor som kunde ha lämnat Sverige för en amerikansk skådespelarkarriär, men som valde att stanna. Om kvällarna lyssnade Madeleine Grive till samtalen från vardagsrummet när författare, artister, och journalister kom på besök. – Det var alltid spännande att kliva upp i pyjamas och försöka lista ut vilka det var som där och lyssna, säger Madeleine Grive. När lågstadieläraren introducerade Harry Martinsons dikt ”Daggmasken” var hon såld. Skrivandet och litteraturen var hennes väg. – Vi skrev ned den i våra block. Jag reciterade den och började skriva egna dikter. Jag skrev om det jag såg: om naturen, himlens skiftningar, livet och döden. Det var tunga grejer, ofta om händelser jag sett på tv, säger Madeleine Grive. Hon studerade litteraturvetenskap, men hon och kursarna saknade en litterär, samtida gemenskap att samlas kring. Tankarna föddes på ett kulturellt forum, likt det som tidskriften 40-tal varit för ordkonstnärer som Aspenström, Hoogland, Dagerman, Grave och Vennberg. – Vi skulle göra som dem. Vi ansåg att det var väldigt mycket socialrealistisk litteratur som tog plats på kultursidorna. Det var politiserat och begränsat med utrymme för lyriken, fantasin och de existentiella frågorna, säger hon. Tidskriften Åttiotal grundades. En ny litterär tid skulle introduceras. Den smalare, experimenterande, och språkskickliga litteraturen skulle göra motstånd mot travar av bestsellers och kommersialisering. – I stort sett varje gång vi släppte ett nummer blev det konfrontation. Någon skrev att det var som att ”dra en osthyvel över hjärnbarken” att läsa oss. 80-talisterna beskrevs som navelskådande, individcentrerade och opolitiska, säger hon. Tog ni åt er av kritiken? – Nej, vi var väldigt styva i korken. Vi sökte strid. Jag har alltid trivts bra i blåsten. Det kan vara en grogrund att ha något att försvara. Parallellt med vikariaten i dagspress höll Madeleine Grive fast vid tidskriften, som kom att skifta namn efter decennium. 90TAL blev 00TAL blev dagens 10TAL. Med tiden blev tidskriften mer ”overground” än ”underground”, som Madeleine Grive uttrycker det. 10TAL är i dag en kulturell mötesplats, som samlar kulturutövar i både skrift och evenemang. Oavsett vilken utmaning jag nämner – ett minskat utrymme för kritiken i dagspressen, en begränsad utgivning av unga svenska poeter, eller ökad kulturell kommersialisering – låter sig inte Madeleine Grive nedslås. – Det blir ännu viktigare att försätta. Det kommer så många bra böcker och intressanta nya författarskap. Tiden och pengarna är det enda problemet, jag vill gärna inkludera så många som möjligt i allt det roliga jag får vara med om, säger Madeleine Grive. När vi träffas har det senaste numret av tidskriften precis kommit ut. Hon låter kontorsstolen gå åt kontorets ena vägg. Blickar tillbaka mot inramade förstasidor från temanummer om klimatsorg och gurlesque, men ögonen fastnar på numret om Ukraina. – Vi introducerade 25 ukrainska författare, översättare och konstnärer. Det var så viktigt att få rösterna direkt, att få höra det mänskliga perspektivet, att få den litterära beröringen. Vi är ensamma i världen om att ha ägnat ett helt tidskriftsnummer åt ukrainsk litteratur och konst. Det kommer så många bra böcker och intressanta nya författarskap. Tiden och pengarna är det enda problemet. Madeleine Grive Gratuleras till: Fyller 60 år den 25 juli. Gör: Chefredaktör för tidskriften 10TAL. Bor: Stockholm och Värmdö. Familj: Maken Rolf Norberg, sonen Ruben, 21, dottern Siri, 18 och taxen Aragon. Har gjort (i urval): Journalist på bland annat Läkarjournalen, Göteborgs-Posten, Expressen, Dagens Nyheter, Rapport, styrelseuppdrag i bland annat Författarfonden, SVT, Konsthögskolan. Grundade tidskriften Åttiotal 1980, Stockholms internationella poesifestival 1997. Har regisserat över hundra unika föreställningar på Dramaten. Intressen: Litteratur, musik och teater. Så firas födelsedagen: ”Jag har förstått att det är någonting på gång. En vecka senare kommer jag att bjuda in till en fest.”


”Man ska inte laga det som inte är trasigt”

Summary: Systembolagets kunder är mer nöjda än någonsin tidigare. Samtidigt är inte syftet med försäljningsmonopolet perfekt service. Forskningen talar för att Carl B Hamiltons förslag om söndagsöppet skulle leda till ökad konsumtion och skador och därmed undergräva syftet med monopolet, skriver professorn och alkoholläkaren Sven Andréasson.

Carl B Hamilton tycker i DN den 21/7 att Systembolaget säljer för lite alkohol. Han föreslår därför att man utökar öppethållandet på söndagar och kvällar och ökar antalet butiker. Därmed skulle man tillgodose svenskarnas krav på bättre service. Men för det första kan man undra varför man ska laga det som inte är trasigt. Systembolagets kunder är mer nöjda än någonsin tidigare. Undersökningen Service Score visar att Systembolaget ger inte bara bäst service av alla detaljhandelsföretag utan även i en jämförelse med samtliga företag som mäts. För det andra är syftet med monopolet inte alls att tillhandahålla perfekt service. Om det var syftet kunde detta med fördel överlåtas åt den allmänna handeln. Poängen med monopolet – och anledningen till att Sverige i EG-domstolen fick behålla det – är att det bidrar till bättre folkhälsa. Till stor del uppnås detta genom att begränsa antalet butiker och öppethållande. Man gör alltså medvetet avkall på servicen för det allmännas bästa. Den stora majoriteten av svenskarna accepterar denna inskränkning i sin bekvämlighet. I SOM-institutets senaste forskarantologi Fragment redovisar Sören Holmberg, David Karlsson och Lennart Weibull hur svenskarna blivit alltmer alkoholrestriktiva de senaste tio åren. Aktuell forskning talar för att Hamiltons förslag skulle leda till ökad konsumtion och skador och undergräva syftet med det svenska alkoholmonopolet. Ett alkoholmonopol är inte i sig någon garanti för bättre folkhälsa, effekterna beror helt på hur man använder det. Även om detta inte är Hamiltons syfte, finns det exempel på alkoholmonopol som aktivt driver sin försäljning för att öka intäkterna. Trots den alkoholrestriktiva opinionen finns det anledning att vara bekymrad. En aktuell forskningsrapport från OECD visar att alkoholkonsumtionen i Sverige har ökat med cirka 16 procent under perioden 1992-2012. En viktig förklaring är att marknadsföringen har ökat mycket kraftigt. En annan förklaring är sjunkande realpriser på alkohol. Skatten på starköl, vin och sprit har minskat sedan 1995. Hamilton har missat att den stora majoriteten problemdrickare har familj, villa och Volvo. Trots en välordnad tillvaro ställer alkoholen till allvarliga problem. Vi vet att många barn far illa av att växa upp med en förälder som dricker för mycket. Högkonsumenter som dessa för ofta en kamp med sitt alkoholbegär och där ökad tillgänglighet försvårar försöken att begränsa drickandet. "Perfekt service" som Hamilton efterlyser innebär ökad konsumtion även i dessa grupper. Ökade öppettider innebär att alkohol blir mer tillgängligt. Det är helt fel väg att gå. I stället behöver vi satsa på att minska konsumtion och skadeverkningar. Forskning att visat att generella åtgärder som riktar sig mot hela befolkningen, som skatter, reglerad marknadsföring och begränsningar i tillgänglighet, har störst effekt och är mest kostnadseffektiva.


”Syftet är inte att demonisera mammor”

Summary: Mammor som vill sina barn illa kommer aldrig att söka hjälp och aldrig att erkänna problem med föräldraskapet. Det måste vi våga prata om, skriver Elisabeth Arborelius i sin slutreplik.

Psykisk ohälsa kan som replikförfattaren Elisabeth Geiger påpekar självklart leda till en stor utmaning i föräldraskapet. Det är svårt att ta hand om barn om man är nedstämd, ångestfull, arbetslös, har låg självkänsla, dålig ekonomi och så vidare. Det är väsentligt att mammor ska kunna våga berätta om sina tillkortakommanden - och kunna få hjälp och stöd i föräldrarollen. Jag har själv tio års erfarenhet som mödra- och barnhälsovårdspsykolog och också erfarenhet av att arbeta fram program hur man inom barnhälsovården kan hjälpa och stödja mammor. Ett flertal metoder finns nuförtiden tillgängliga när det gäller föräldrastöd generellt. Jag hoppas och tror att man inom socialtjänsten har motsvarande erfarenhet av att stödja föräldrar med en social problematik. Mitt syfte med debattartikeln är inte på något sätt att demonisera mammor. Utan att våga visa på en verklighet som dessvärre existerar: att det finns mödrar som vill sina barn illa och utsätter dem för grymma kränkande handlingar. Sådana mammor kommer aldrig att söka hjälp och aldrig att erkänna problem med föräldraskapet. De kommer att förneka all problematik och de kommer att förhindra varje försök till insyn i hemmet. De kommer att göra allt för att förhindra att barnen talar med någon utifrån om sina hemförhållanden. Detta är en annan grupp mammor än den Elisabeth Geiger skriver om. Debattören menar att ingen kan veta att en mamma vill sitt barn illa. Det är nog svårt, kanske nästintill omöjligt, för en utomstående. Men många av dem som utsatts för sådana handlingar vet det, fast de antagligen mycket sällan skulle berätta. Det finns också många barn och vuxna som har/haft onda mammor och som ändå inte - bland annat på grund att det mycket starka tabut - vågar göra klart för sig själva att det faktiskt är/varit på detta sätt. Man kan naturligtvis diskutera om mammor som vill sina barn illa är psykiskt friska eller inte. Men den diskussionen leder i så fall till huruvida en människa överhuvud taget är ansvarig för sina handlingar, en komplicerad fråga som kan ventileras utifrån åtskilliga perspektiv. Jag har under årens lopp begrundat den utifrån olika situationer - och har personligen kommit fram till att jag menar att alla människor har ett ansvar för de handlingar vi gör. Jag har fått åtskilliga reaktioner på debattartikeln, dels från människor som blivit mycket berörda utifrån egna upplevelser och lättade över att detta ämne äntligen lyfts upp i ljuset, också från flera yrkesverksamma som bekräftar samtalserfarenheter kring mammor som förövare. Rimligen är denna grupp mammor avsevärt mindre än den grupp mammor med psykisk ohälsa som Elisabeth Geigert beskriver, de som behöver hjälp och stöd i föräldrarollen. Men för båda grupperna är de hjälpande vittnen, som jag beskrev i min debattartikel lika viktiga: människor i barnets närhet som kan lyssna, visa medkänsla och förmedla att barnet har det mycket svårt - och inge hopp att det kan bli bättre.