Summary: SLUTREPLIK DN DEBATT 24/1. Gårdsförsäljning är ett exempel på hot mot Systembolagets detaljhandelsmonopol och i förlängningen mot hälsa och välfärd i vårt samhälle. Man kan inte både ha ett alkoholmonopol som inte ska diskriminera några producenter i världen och samtidigt ge svenska producenter en egen fil – vilket redan konstaterats i två statliga utredningar, skriver fyra alkoholforskare.

Vår artikel är framför allt en beskrivning av hälso- och välfärdsvinsterna med ett alkoholmonopol. Det finns redan en omfattande forskningslitteratur om befintliga alkoholpolitiska instrument och deras effekter på alkoholskador. En rad olika forskargrupper och institutioner har sammanställt denna litteratur, bland annat Världshälsoorganisationen WHO, Världsbanken, och OECD. Det råder stor samstämmighet i synen på bevisläget för de viktigaste alkoholpolitiska instrumenten: priser, reglerad tillgänglighet genom begränsningar i antal försäljnings- och serveringsställen, liksom deras öppettider, samt åldersgränser. Dock saknas ofta alkoholmonopol i dessa sammanställningar. Vår uppfattning, baserad på resultaten av den studie som vi genomfört, är att offentliga monopol, med syfte att begränsa alkoholskador, utgör ytterligare ett alternativ för beslutsfattare runt om i världen. Frågan om gårdsförsäljning, liksom frågan om distanshandeln med alkohol från utlandet, med hjälp av internet, var inte i fokus för vår studie. Vi konstaterar dock att detta är exempel på hot mot Systembolagets detaljhandelsmonopol och i förlängningen mot hälsa och välfärd i vårt samhälle. Pelle Brolin framför en rad argument för gårdsförsäljning i sin replik på vår artikel. Vi vill kommentera två av dessa. Det första handlar om hur svenska, ofta småskaliga alkoholproducenter, kan sälja sina alkoholdrycker. Man ska då veta att Systembolaget har 1400 svenskproducerade drycker, ofta lokalt och småskaligt tillverkade, i sitt sortiment, där 75 procent av dessa kan beställas i hela landet. Det andra handlar om hotet mot Systembolaget. Brolin är kritisk till vår beskrivning av ett scenario med lössläppt alkoholförsäljning och hävdar att gårdsförsäljning är någonting helt annat. Självfallet är detta något annat, vad Brolin inte verkar förstå är att detta brott mot EU-rätten utgör ett hot mot Systembolaget. Man kan inte både ha ett alkoholmonopol som inte ska diskriminera några producenter i världen och samtidigt ge svenska producenter en egen fil – vilket redan konstaterats i två statliga utredningar. Anna-Karin Fondberg, från Sveriges bryggerier motsätter sig minimipriser, vilket vi framförde som ytterligare ett verktyg för att begränsa alkoholskador. Majoriteten av alkoholbranschens intäkter kommer från storkonsumenter, vilka är de som skadas mest av billig alkohol. Forskning från Kanada och Storbritannien har visat att minimipriser är ett effektivt sätt att begränsa alkoholskador i den mest utsatta gruppen. Alkoholindustrin har dock konsekvent motsatt sig detta och fördröjde exempelvis genomförandet i Skottland med fem år. Industrin har alltid önskat lägre alkoholskatt och larmat om ökad smuggling och införsel, trots att utvecklingen de senaste åren gått mot minskande smuggling och införsel. Fondberg argumenterar i stället för informationsinsatser i skolan, som vi vet har små effekter. Industrin har länge pläderat för åtgärder som har små eller inga effekter och samtidigt motsatt sig åtgärder som vi vet har starka effekter på konsumtion och alkoholproblem. Detta illustrerar återigen dragkampen mellan näringsintresset och folkhälsointresset och varför industrin bör hållas borta från diskussioner om alkoholpolitiska åtgärder. 24 januari 2019 Debattartikel Forskarna Sven Andréasson, Johanna Gripenberg, Thor Norström och Mats Ramstedt: ”Gårdsförsäljning kan leda till 1400 fler alkoholdöda per år” Repliker Pelle Brolin, Bredalens gårdsmusteri: ”Med gårdsförsäljning kan alkoholkonsumtionen minska” Anna-Karin Fondberg, vd för Sveriges bryggerier: ”Vi vill värna Systembolagets monopol” Slutreplik från fyra alkoholforskare: ”Systemets monopol viktigt instrument för alkoholpolitiken”


”Farthinder riskerar att skada bilarna”

Summary: De fartgupp som finns på gator med 30-gräns riskerar att skada bilarna. Vem betalar om min bil går sönder trots att jag håller mig under hastighetsgränsen? skriver läsaren Rolf Hägglund.

Jag kör ganska mycket bil i jobbet. Vissa gator har en fartgräns på 30 kilometer i timmen om det ligger en skola i närheten eller om det handlar om trånga villagator. Ofta finns det fartgupp för att hindra alltför höga hastigheter. Om man ligger strax under den lagstadgade 30-gränsen, ska man då kunna passera dessa gupp i den farten? Borde de inte vara så konstruerade att det är fart över 30 km i timmen som blir obehaglig/skadlig för bil och förare? I stället måste jag ofta sänka farten till 10–15 kilometer i timmen när jag passerar de smala och höga guppen. Kör jag fortare kan bilen skadas. Borde det inte finnas en varningsskylt eller en hastighetsskylt om max 10–15 km i timmen? Det är inte alltid dessa gupp syns på grund av snö, modd, regn och dålig belysning. Om jag håller lagliga 30 kilometer i timmen och min bil går sönder av dessa gupp, vem betalar detta? DN Åsikt 28 januari 2019 kl 16 Insändare Rolf Hägglund: ”Farthinder riskerar att skada bilarna” Svar Erland Janzon: ”Föraren ska anpassa hastigheten vid farthinder” Rolf Hägglund: ”Inför särskilda hastighetsgränser vid farthinder” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Screening för prostatacancer kan minska dödsfallen med 30 procent

Summary: Män som deltar i ett regelbundet screeningprogram har 30 procent mindre risk att dö i prostatacancer, enligt en ny studie från Göteborgs universitet. Störst risk att dö i sjukdomen har män som börjar screenas efter 60 års ålder. Men screeningen har också nackdelar.

Prostatacancer är den vanligaste cancerformen i Sverige och står för nästan 17 procent av alla cancerfall. Varje år diagnostiseras 10.500 män i Sverige för prostatacancer. 2.400 män dör varje år. Prostatacancer är den vanligaste dödsorsaken av cancer hos män. Ny forskning vid Göteborgs universitet visar att dödsfallen i prostatacancer minskar med cirka 30 procent vid organiserad och regelbunden PSA-screening. I studien har 10.000 män inbjudits till PSA-testning vartannat år. Männen har följts under 22 år. – Detta är egentligen ingen jättenyhet för oss, utan snarare något vi förväntat oss. Bland annat utifrån en stor europeisk screeningstudie som pågått i många år, säger Maria Frånlund, disputerad inom urologi vid Sahlgrenska akademin, Göteborgs universitet och överläkare på universitetssjukhuset. Hon vill i stället framhålla studiens resultat om vilka män som dör trots att de är med i ett organiserat och kontinuerligt screeningprogram. – Det vi såg var att män som gick in sent i programmet, efter 60, hade en ökad risk för prostatacancer. Flera av dessa män hade redan spridd sjukdom i kroppen och då kunde behandling inte bota cancern. Studien kunde också visa att män som efter att ha deltagit upp till övre åldersgränsen, 70 år, senare insjuknade och dog i prostatacancer. Med andra ord är det för tidigt att sluta screena friska män redan vid 70 års ålder. Faran är inte över då, menar Maria Frånlund. – Så ska man införa ett screeningprogram i Sverige så är det viktigt att även titta på när man ska avsluta screeningen. Förut har man avfärdat människor över 70-årsåldern, tror att medelåldern blir allt högre och många är friska långt upp i åren, säger hon. Frågan om allmän prostatascreening, liknande den som sedan 1980-talet finns för bröstcancer hos kvinnor, har debatterats länge. Ett PSA-prov är ett blodprov som kan ge en signal om prostatacancer långt innan några symtom går att upptäcka. Trots att även tidigare studier visat på positiva effekter av organiserade screeningprogram sade Socialstyrelsen så sent som förra året nej till att rekommendera ett nationellt screeningprogram. Huvudskälet är att nyttan med screening för prostatacancer med enbart PSA-prov inte tydligt överväger de negativa effekterna på befolkningsnivå, enligt Socialstyrelsen. – Det är en väldig komplex fråga. Ett förhöjt PSA-värde kan betyda att du har en hög risk för cancer, men kan också vara ett tecken på att du har en godartad tillväxt av körteln. Sedan finns det män med låga värden som kan utveckla en aggressiv cancer i alla fall, säger Maria Frånlund. Men det största problemet är att prostatacancer kan se så olika ut hos olika män, och cirka hälften av alla män som får diagosen efter screening har egentligen en ofarlig cancer, och riskerar att behandlas i onödan. I Sverige finns i dag alltså inga nationella rekommendationer om prostatascreening. Inte heller internationellt har PSA-screening slagit igenom. Enligt Maria Frånlund finns bara två länder i världen – Kazakstan och Litauen – som har nationella screeningprogram för prostatacancer. I Sverige är det i stället upp till varje man i riskåldern att avgöra om han vill testa sig eller inte. Enligt Maria Frånlund testar sig nästan hälften av alla män över 50 på eget initiativ. Men det ser väldigt olika ut i olika regioner. – Bekymret med oorganiserad provtagning är att helt fel personer kan testa sig, det görs inte på ett strukturerat sätt och det blir väldigt ojämlikt. Många män får en undermålig uppföljning. Det är också kostsamt för samhället, och nyttan är svår att analysera. – Vi tror det skulle vara fördelaktigare att organisera upp detta på något sätt, så att alla män har samma förutsättningar. Men det är en politisk fråga, säger hon. Det var just att öka förståelsen för effekten av screening och diskutera hur ett framtida screeningprogram skulle kunna utformas som var huvudsyftet med Maria Frånlunds avhandling. Hon säger att det råder en stor osäkerhet, både inom vården och hos Socialstyrelsen, om hur man ska hantera män i riskåldern för prostatacancer. – Det beror på att vi behöver kompletterande test till PSA som förbättrar diagnostiken. PSA-proven gör att vi hittar många ofarliga tumörer som inte skulle ge några bekymmer. Om vi inte hittat dem skulle patienten ha varit lyckligt ovetande. Vi kan inte avgöra vilka som har en ofarlig cancer och vilka som har den aggressiva formen. Det gör att män opereras i onödan. Ett ytterligare problem är att prostataoperationerna är komplicerade och kan få allvarliga biverkningar. Prostatakörteln sitter besvärligt till och är anatomiskt svår att komma åt. Det finns risk att slutmuskel och potensnerver skadas. Majoriteten av de män som opereras, över 80 procent, drabbas av någon grad av minskad erektionsförmåga. Många blir totalt impotenta för att nerverna skadas. Och 20–25 procent av männen får problem med vattenkastning och urinläckage. – Det är inte så kul om man är 60 år och får gå med ett blöjskydd resterande liv, efter att ha tagit bort en cancer som var helt ofarlig, säger Maria Frånlund. Men utvecklingen går trots allt framåt. Dödligheten i prostatacancer har drastiskt minskat de senaste 15 åren med hjälp av tidigare diagnostistik och bättre behandling. Maria Frånlund säger att riktad cellprovtagning med magnetkamera kan vara en metod för att göra prostatadiagnostiken mer precis. Det skulle också leda till färre biverkningar. Kan operationsmetoderna förbättras ytterligare? – Vi driver hårt att den här typen av operationer ska göras på så kallade högvolymcenter, där varje kirurg som jobbar gör minst hundra ingrepp per år, så att man blir duktig på detta. Då ser vi att biverkningarna minskar avsevärt, säger Maria Frånlund. Enligt Maria Frånlund har 30–40 procent av männen i 60-årsåldern besvär med vattenkastning. Det är helt naturligt, eftersom prostatan växer med åldern. En tidigare studie vid Göteborgs universitet har tittat på om män med förhöjda PSA-värden och svårigheter att tömma blåsan, eller som måste kissa ofta, hade en högre risk för prostatacancer. – Det är många som tror det, men vi såg tydligt att det var tvärtom. De män som hade den typen av besvär och förhöjt PSA hade lägre risk för prostatacancer. Vad kan det bero på? – De högre PSA-värden som dessa män uppvisar är betingade av att de har en godartad prostataförstoring. Att prostatakörteln är förstorad är absolut inte samma sak som cancer. Många blandar ihop begreppen. Maria Frånlund tror inte på dagens lösning där enskilda män på eget bevåg går och tar ett prov då och då. – Utifrån våra resultat i studien bör detta struktureras. Jag tycker att man ska ha en nationell samsyn kring vad som ska göras. – Ska man trycka på startknappen för allmän screening så ska man ha klart för sig precis hur man ska göra. Vid vilken ålder inleds screeningen och när ska den avslutas? Studien Studien ”Prostate Cancer Screening: Outcomes and Risk Prediction” är gjord vid Sahlgrenska akademin, Göteborgs universitet. Resultaten i studien baseras på uppgifter om 20.000 män som var mellan 50 och 64 år när studien inleddes. Hälften av männen lottades till en screeninggrupp som erbjöds PSA-test vartannat år samt cellprovstagning om förhöjda värden upptäcktes. Hälften lottades till en kontrollgrupp som inte erbjöds PSA-provtagning inom studien. De deltagande männen har följts under drygt två decennier. Efter 22 års uppföljning hade 300 av männen dött i prostatacancer. Studien har den längsta uppföljningstiden av alla screeningstudier om prostatacancer i världen. Läs mer om cancer


Björklund visade vägen genom snårigt landskap

Summary: DN 26/1 2019. Vägen har inte alltid varit spikrak för Björklunds liberaler. Men när det verkligen gällt har kompassen pekat rätt.

Gammal visade sig vara äldst, skulle man kunna säga om den borgerliga partiledare som just nu suttit längst. Ingen kan påstå att Liberalerna alltid övertygat under Jan Björklunds ledarskap. Efter valet 2014 verkade han trött, partiet riktningslöst. Namnbytet och en upphaussad förnyelseprocess ändrade inte på det – käpphästarna var desamma: betyg, Nato och kärnkraft. Inte fel i sak – det var dock svårt att förstå vad som gjorde L unikt. Men Jan Björklund begrep tidigare än de flesta betydelsen för Alliansen av den nya värderingskonflikten i svensk politik. Och han har varit tydlig med de vägval den tvingar fram för de fyra partierna. Redan i en intervju i DN hösten 2017 konstaterade han att om Moderaterna öppnade dörren för Sverigedemokraterna skulle det tvinga L att snegla över blockgränsen. Under valrörelsen slog han fast att om Alliansen blev störst skulle den tillträda, blev den det inte skulle den vända sig till Socialdemokraterna. Det lämnades underförstått att det senare helst skulle ske gemensamt, men att Björklund annars tyckte att L skulle gå sin egen väg. Med det beskedet talade han mest klarspråk av alla i regeringsfrågan. Från höger anklagas Björklund – som i en intervju i fredagens DN försvarar L:s vägval – för att vara en vindflöjel. Nu är han benhårt emot att SD ska ges inflytande, tidigare har han argumenterat för att partiet ska få delta som alla andra i riksdagens arbete. Det är en orättvis beskyllning. SD:s mandat ger dem tillträde till den parlamentariska processen. Vem ett parti väljer att samarbeta med är dock en helt annan fråga. Får man inte egen majoritet vänder man sig rimligtvis till dem man har mest gemensamt med. För Liberalernas del hamnar då Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna längst ner på listan. Den populistiska nationalismens inträde på den politiska scenen utgör en rejäl utmaning för liberaler. I Sverige innebär det i praktiken att L – liksom C – utifrån den parlamentariska matematiken måste klara att samarbeta både till höger och vänster. Under Jan Björklunds tid som partiledare har riktningen inte alltid varit spikrak. Men när det verkligen gällt har kompassen pekat rätt. Liberalernas resa sedan valdagen har dock inte varit enkel. Till skillnad från i Centerpartiet utkämpades striden om vägvalet inför öppen ridå. L har också tagit skada i opinionen. Det beror på att besvikna borgerliga väljare hoppat över till M och KD – och att partier som ligger i öppen konflikt nästan alltid straffas för det. Färden framåt blir heller inte enkel. Redan till hösten är det dags för landsmöte, där partiledarposten ligger på bordet. Såren från regeringsbildningen riskerar att rivas upp igen. De flesta förväntar sig att Björklund lämnar då. Tolv år är lång tid på toppen. Och Liberalerna är onekligen i behov av ny energi och nya idéer. Men uppgörelsen med S, MP och C ändrar kanske något på ekvationen. Björklund har gjort en historisk uppgörelse. Det vore inte orimligt att han tog ansvar för att den faktiskt genomförs och ser till att Stefan Löfven håller vad han lovat. Sker ledarbytet ett par år in i mandatperioden ger det dessutom partiet en chans att läka ihop. Bestämmer sig L ändå för att energikicken behövs redan nu är det dock inte svårt att förstå. I så fall bör valet falla på en person som är besjälad av den inslagna vägen. För under hösten har Liberalerna trots allt hittat rätt.


Summary: DN DEBATT 26/1. Sverige måste ta till sig kritiken från internationella valobservatörer och förbättra valsystemet. Vi noterar att det i regeringsförklaringen står att ”valsystemets motståndskraft mot manipulation förbättras” och föreslår nu att Sverige följer våra nordiska grannar och utformar valsedeln på ett nytt sätt, skriver statsvetarna Jørgen Elklit och Olof Petersson.

Det är hög tid att sopa rent framför egen dörr. Sverige har lagt ner stora resurser på att lära andra länder hur man ska bygga demokrati genom att ordna allmänna, fria och hemliga val. Samma princip slås fast i vår grundlag men i praktiken finns det en rad problem med hur val är organiserade i dagens Sverige. Sverige har under senare år fått pinsam uppmärksamhet i flera internationella granskningar. Europeiska kommissionen har bett om förklaring till att Sverige inte verkar leva upp till demokratins minimikrav. Internationella valövervakare från bland annat OSSE har framfört kritik efter det senaste valet. Det svenska systemet att tillåta utdelning av röstsedlar utanför vallokalen av partifunktionärer och partiaktivister är i andra länder okänt och där förbjudet enligt lag. En del svenska väljare har med sig valsedlar när de går och röstar och en del tar emot valsedlar utanför vallokalen. Många väljare plockar valsedlarna inne i vallokalen och åtskilliga tar då bara sitt eget parti. De flesta tycks inte bry sig om att dölja vad de röstar på. Sent omsider har vallagen nu ändrats för att bättre skydda valhemligheten. Men det nya systemet har stora brister. En utredning föreslog att vallokalerna skulle förses med nya valbås med plats för alla partiers valsedlar. Förslaget fick dock hård kritik. Riksdagen har därför stannat för ett annat system. Ställen med valsedlar ska nu skärmas av för insyn. Men båda dessa lösningar har samma allvarliga problem. Risken ökar för sabotage och manipulation. Det blir mycket enkelt för en väljare att ostört plocka bort eller blanda valsedlar. Det blir i praktiken omöjligt för röstmottagarna att kontrollera både valsedelsplats och valbås efter varje person som röstat. Vad händer exempelvis om någon mindre nogräknad väljare plockar med sig hela bunten av ett motståndarpartis valsedlar? Hur ska nästa väljare göra utan att röja sitt partival? Valhemligheten är åter hotad. Lagändringen kommer också att öka problemet med partiernas inblandning i valadministrationen. Partiföreträdarna tvingas att springa ut och in i vallokalen för att kontrollera att deras egna valsedlar ligger framlagda. Mycket tyder alltså på att situationen inte förbättras utan tvärtom förvärras. Den nu gällande vallagen säger att en vallokal ska vara ordnad så att väljare inte hindras eller störs under röstningen. I vallokalen eller intilliggande utrymme får det inte förekomma propaganda eller annat som syftar till att påverka eller hindra väljarna i deras val. Samma gäller i lokaler för förhandsröstning. Det är således bara traditioner och slentrian som kan motivera den svenska egenheten med valsedelsutdelare utanför vallokalerna. Några kommuner, som Norrtälje, har redan förbjudit valsedelsutdelning och annan propaganda vid röstmottagningsställen. Ytterligare ett problem med det svenska sättet att rösta är att det kräver mängder av valsedlar. Inför valet 2018 trycktes nära 700 miljoner valsedlar. Det innebär ett stort resursslöseri och är också praktiskt svårt att hantera. Med utgångspunkt i andra länders erfarenheter vill vi därför föreslå ett annat sätt att rösta, dock utan att ändra det nuvarande valsystemet med proportionella val, valkretsar, spärrgränser och personröstning. Förslaget kräver inga grundlagsändringar och skulle kunna genomföras till valet 2022. Förslaget innebär att valsedeln som i andra länder blir ett officiellt, personligt dokument. Det ska finnas en enda valsedel per valkrets i riksdagsvalet och en enda valsedel per kommun respektive landsting. Valsedeln blir då en värdehandling och delas ut tillsammans med valkuvertet när väljaren går in i vallokalen. Vid de allmänna valen får väljaren alltså inte bara som nu tre valkuvert utan också tre olikfärgade valsedlar. En principskiss, som kombinerar idéer från Sverige, Finland och Danmark, illustrerar hur valsedeln skulle kunna utformas. Man röstar genom att sätta ett kryss framför sitt parti. Om man vill kan man, som nu, också avge en personröst. I vårt förslag röstar man på en kandidat genom att skriva en siffra på raden för sitt parti. Att rösta genom att skriva en siffra blir en nyhet för svenskarna men är en vanesak för våra finländska grannar. En valsedel i Finland har bara en rund ring. Där röstar man både på parti och personlig kandidat genom att skriva en siffra. Om man inte redan har tagit reda på vilken siffra man ska skriva finns anslag och information på röstningsstället. Hur valsedeln exakt utformas är en mer praktisk fråga. Ordningsföljden mellan partierna kan se ut på olika sätt. Bokstavsordning är en möjlighet. Man kan som i Sydafrika låta lotten avgöra vilket parti som ska stå först. Att ordna partierna längs någon politisk skala skulle dock vara omöjligt i dagens flerdimensionella värld. I vårt exempel är partierna ordnade efter storleksordning. Frågan om vilken ordning som bör väljas i Sverige lämnar vi öppen. Med vårt förslag blir det lättare att hålla ordning i och kring röstmottagningslokalerna. Bara en väljare släpps in åt gången och nästa får vänta tills ett valbås blir ledigt. Familjeröstning, där flera personer går in samtidigt bakom ett valbås, strider mot demokratins personlighetsprincip och kan då effektivt förhindras. De politiska partierna ska därmed inte ha någon befattning med valadministrationen. Vallokaler och röstningslokaler med intilliggande utrymmen blir fredade områden utan propaganda och partiföreträdare. Så är det i andra länder och så bör det vara i en demokrati. Förtroendet för en korrekt och opartisk röstningsprocedur har avgörande betydelse för demokratin och tilliten till det politiska systemet. ”Valsystemets motståndskraft mot manipulation förbättras” står det i den nya regeringsförklaringen. Vårt förslag kan ses som ett bidrag till denna reform. De svenska väljarna förtjänar ett sätt att rösta som uppfyller de grundläggande kraven på allmänna, fria och hemliga val. 26 januari 2019 Debattartikel Jørgen Elklit, professor i statskunskap vid Aarhus universitet och Olof Petersson, tidigare professor i statskunskap vid Uppsala universitet: ”Sverige måste ta kritiken mot valsystemet på allvar”


Summary: Sveriges Radio tipsar i många program sina lyssnare att gå in på det kritiserade företaget Facebook. Varför använder SR Facebook när de har egna välfungerande webbsidor? skriver läsaren Lennart Philipson.

Varför styr Sveriges Radio sina lyssnare till Facebook? Sveriges Radio tipsar i många program sina lyssnare att gå in på Facebook för att kommentera programinnehåll eller få mer information om de ämnen som tas upp i programmen. Detta gäller både den rikstäckande radion och lokalstationerna. Varför använder Sveriges radio över huvud taget Facebook som plattform när de har egna välfungerande webbsidor? Många av Sveriges Radios lyssnare har, av säkerhetsskäl, valt att inte ha något Facebook-konto. Den som vill ha detaljer kan hitta mängder av information om hur Facebook utnyttjar information om sina användare på integritetskränkande sätt. Sveriges Radio har utmärkta egna webbplatser, både på riksplanet och lokalt. Jag menar att det är dit man i första hand bör hänvisa sina lyssnare, inte till Facebook. Jag inser att Facebook är mycket intresserade av vårt agerande på deras webbplats för att kartlägga oss mediekonsumenter. Allt vi gör på Facebook är av intresse för ägarna eftersom de kan sälja informationen vidare och på det viset tjäna pengar på oss. Tacksam om Sveriges Radio ger oss lyssnare svar på varför man väljer kanalen Facebook. Är det möjligen så att Facebook är så intresserade av lyssnarnas data att de ger Sveriges radio ekonomiska incitament att styra sina lyssnare till Facebooks plattform? Jag har valt att explicit skriva om Sveriges Radio. Det finns dock ett flertal offentliga institutioner och myndigheter som använder Facebook för sin information. Ni andra får också gärna känna er träffade och agera därefter. Ett annat problem med att lägga majoriteten av interaktionen med till exempel Sveriges radio på nätet är att man utestänger den del av befolkningen som inte är en del av det digitala Sverige, men det är en helt annan och möjligen ännu större fråga. DN Åsikt 25 januari 2019 kl 16 Insändare Lennart Philipson: ”Orimligt att SR hänvisar lyssnare till Facebook” Svar Björn Löfdahl: ”Sociala medier behövs i SR:s dialog med lyssnarna” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Gunnar Jonsson: Låt inte krigen föras utan människor

Summary: Robotar med artificiell intelligens kan bli mycket effektiva soldater. Människan får inte lämna ifrån sig besluten om liv och död.

Självkörande bilar borde ge ett rejält bidrag till trafiksäkerheten. Datorer är ju så mycket smartare än människor, och inte dricker de sprit innan de sätter sig vid ratten heller. Kanske känner vi ändå ett uns av oro. Fattar maskinen alltid ett bättre beslut än jag skulle ha gjort? Om valet uppstår, skyddar den mig eller fotgängaren? När tekniken flyttar ut på det militära slagfältet uppstår fler frågor. Redan drönarna väckte etiska invändningar. Visst är det praktiskt att kunna sitta vid en skärm och döda terrorister två kontinenter bort. Avståndet mellan operatören och måltavlan kan dock skapa en tv-spelsmentalitet. Den som träffar fel får ändå nya liv. Missiler avfyras också på långt håll. Primitiva landminor har dödat människor utan urskillning i evigheter. Robotar utrustade med artificiell intelligens (AI) ger ändå en helt ny dimension åt krigföringen, särskilt om de får agera helt eller delvis utan mänskliga beslut. AI har tagit stora kliv framåt på senare år, och det gäller självklart även militär tillämpning. Förra veckans nummer av tidskriften Economist beskriver både ”möjligheterna” och problemen. Att människor och maskiner samarbetar är inte nytt och knappast kontroversiellt. Autonoma fordon kan evakuera sårade eller forsla proviant. Men det finns redan dussintals vapensystem som klarar att identifiera mål, sikta och döda utan att någon trycker på en knapp. De kan försvara sig, men också vänta på rätt tillfälle att attackera. Hittills har ändå tanken varit att fysiska personer avgör vad som ska skjutas och när. Någon Terminator, som i filmen med Arnold Schwarzenegger från 1984, skulle inte släppas lös. Med AI, och med maskiner som både kan lära sig av erfarenheter och själva göra upp planer, öppnas andra perspektiv. 3D-skrivare kan placera dem på lämpligt ställe. Robotar behöver inte begravas. Och de får ingen pension, som en brittisk general uttrycker det. Fast även om de är snabba på att räkna rätt är de beroende av till exempel kommunikationssystem som kan störas av fienden. Bilder kan lura datorn, ett gevär bli en sköldpadda, som en expert uttryckte det på Folk och försvars rikskonferens i Sälen förra veckan. Autonoma vapen som blir alltför självständiga kan teoretiskt hitta på lite vad som helst. Science fiction? Kanske. Människan har genom historien visat sig fullt kapabel till fruktansvärda illdåd och krigsförbrytelser, och det har gällt både så kallat civiliserade länder och avlägsna djungler. Alla borde ändå i grunden vara överens om att maskiner inte bestämmer vem som ska leva eller dö. Ansvar måste kunna utkrävas, om det nu är av regeringar, generaler eller AI-ingenjörer. Att dra upp gränser är dock inte okomplicerat. Till att börja med kan samma maskin utrustas med olika mjukvara, och att avgöra när ett vapen blir autonomt är en utmaning även om alla fakta är för handen. De tekniska sprången för AI ställer ständigt upp nya hinder för försök att reglera och övervaka. Det avspeglas i hur olika stater ser på saken. USA, Ryssland och Storbritannien hör till dem som säger nej till förbud mot autonoma vapen. Kina tänker inte heller avstå från att utveckla dem. Diktaturer här och där gör sannolikt autonoma avvägningar. Därför är effektiv kontroll svårt att åstadkomma. Economist anser att krigets traditionella lagar, som Genève- och Haagkonventionerna, är rätt utgångspunkt. Alla ska skydda civila och inte använda mer våld än nödvändigt, vilket låter rimligt. Men efterlevnaden har varit sådär; ingen stoppade barbariet i Syrien, före detta Jugoslavien eller Rwanda. Och när en armé hamnar i underläge kan omdömet svikta och de autonoma robotarna kallas in. Atombomben räcker fortfarande bra som domedagsvapen, men kräver mycket infrastruktur som bara några få har tillgång till. Terrorrörelsen IS har använt sig av drönare. När artificiell intelligens sprider sig i hela samhället, kan även små aktörer hitta redskap. Global transparens är något att önska, men knepigt att genomdriva. Svårigheten att styra robotrustningen får dock inte leda till att världen bara struntar i att försöka.


Summary: REPLIK DN DEBATT 24/1. En genomtänkt gårdsförsäljning skulle göra att konsumenterna handlar alkohol till en dyrare peng och då också får en högre kvalitet. Därför tror jag att den totala alkoholkonsumtionen kommer att sjunka, skriver Pelle Brolin, Bredalens gårdsmusteri.

I debattartikeln målas upp ett scenario med generellt lössläppt alkoholförsäljning utan regleringar. Men gårdsförsäljning av egenproducerade alkoholhaltiga drycker från den egna gården är någonting helt annat. Genom att tillåta sådan försäljning, såsom det faktiskt sker i ett flertal länder i EU utan att det strider mot något regelverk, kommer fokus att komma att ändras gällande alkoholkonsumtionen i Sverige. Konsumtionen kan faktiskt totalt komma att minska. Hur kan man hävda det? Jo i dag säljer monopolet stora mängder billigt framställd alkohol och alkoläskprodukter. Systembolaget är en globalt sett mycket stor inköpare som pressar producenterna att tillhandahålla stora volymer designat vin, sprit med mera till hårt pressade priser. Gårdsförsäljning är raka motsatsen. Där tillhandahålls lokalt tillverkade, hantverksmässigt framställda högkvalitativa alkoholprodukter i små kvantiteter som ofta är rakt igenom ekologiska. Kostnaden för kunden att handla alkoholen i en gårdsbutik kommer självklart att vara betydligt högre än för alkoholen i Systembolagets sortiment. Troligen dubbelt så dyrt, kanske ännu mer. Men, och det glömmer vi ofta, produkterna är unika både till kvalitet och smak och ger en vidare bredd på alkoholutbudet i landet. Genom att riksdagen tillåter försäljning av egentillverkade alkoholprodukter på gårdarna där de produceras kommer inte Systembolaget att hotas på något sätt. Det favoriserar inte heller inhemska produkter eftersom vi gårdsproducenter redan verkar i en inhemsk marknad. Regelverken går självklart att anpassa till målen man sätter upp. Att som artikelförfattarna tala om att släppa helt på dammluckorna har det aldrig varit tal om när det handlar om frågan gårdsförsäljning. En genomtänkt gårdsförsäljning skulle göra att konsumenterna handlar alkohol till en dyrare peng och då också får en högre kvalitet. Det blir som att handla kvalitetsmat i stället för billig skräpmat. Man äter lugnare, njuter mer och blir fortare mätt och belåten. Därför tror jag att den totala alkoholkonsumtionen kommer att sjunka. Att inte tillåta gårdsförsäljning är att förvägra vår befolkning att smaka på alla fantastiska produkter som framställs på gårdar och mindre produktionsställen runtomkring i Sverige. 24 januari 2019 Debattartikel Forskarna Sven Andréasson, Johanna Gripenberg, Thor Norström och Mats Ramstedt: ”Gårdsförsäljning kan leda till 1400 fler alkoholdöda per år” Repliker Pelle Brolin, Bredalens gårdsmusteri: ”Med gårdsförsäljning kan alkoholkonsumtionen minska” Anna-Karin Fondberg, vd för Sveriges bryggerier: ”Vi vill värna Systembolagets monopol” Slutreplik från fyra alkoholforskare: ”Systemets monopol viktigt instrument för alkoholpolitiken”


Summary: DN DEBATT 24/1. Januariavtalets utredning om gårdsförsäljning är både oroande och onödig. Två tidigare utredningar har visat att gårdsförsäljning inte är förenlig med Systembolagets monopol. Och vår nya studie visar att alkoholförsäljning i dagligvaruhandeln skulle öka försäljningen med 31 procent och leda till drygt 1400 fler dödfall per år, skriver fyra alkoholforskare.

Strax efter årsskiftet publicerade tidskriften BMC Public Health en ny vetenskaplig studie av hälsoeffekterna av offentliga alkoholmonopol, denna gång av Systembolagets alkoholmonopol. Studien som leddes av Tim Stockwell från Kanada och Tanya Chikritzhs från Australien, genomfördes av en grupp internationellt verksamma alkoholforskare där vi ingick. I studien jämfördes två metoder för att beräkna effekterna av privatiserad detaljhandel. Båda visade sig ge mycket likartade resultat vilket stärker tilltron till beräkningarna. Syftet var att uppskatta hur alkoholkonsumtion, alkoholrelaterad dödlighet, sjuklighet, misshandel och rattfylleri skulle påverkas av en övergång till ett av två alternativ: ett system med licenserade privata alkoholbutiker eller ett system med försäljning i dagligvaruhandeln. Vid en övergång till alkoholförsäljning i dagligvaruhandeln beräknas alkoholkonsumtionen i Sverige öka med 31 procent. En sådan ökning av alkoholkonsumtionen beräknas leda till drygt 1400 fler dödfall per år. Bland annat uppskattas en ökning av alkoholorsakade cancerdödsfall med 29 procent. Antalet alkoholorsakade vårddagar på sjukhus beräknas öka med 32,5 procent, till en ökad kostnad av 972 miljoner kronor. Därtill uppskattas misshandelsfallen öka med 34 procent och rattfyllerierna med 58 procent. Studien är en i raden av forskningsstudier som klargör effekterna för folkhälsan med ett statligt ägt detaljhandelsmonopol. Frågan är om Systembolagets alkoholmonopol har sådana positiva hälsoeffekter i Sverige att de motiverar ett avsteg från marknadsekonomins fria konkurrens. Vår studie talar för det. Det gjorde också en genomgång av den amerikanska myndigheten Center for Disease Control, CDC, av 17 vetenskapliga studier av privatiseringar av alkoholmonopol. CDC-studien visade att alkoholkonsumtionen ökade med 44 procent i genomsnitt. Till exempel ökade försäljningen av vin med 50 procent när monopolet avskaffades i West Virginia 1981, med 150 procent i Idaho 1971 och med 10 procent i New Hampshire 1978. Även i Sverige har vi erfarenheter av att privatisera försäljningen av mellanöl och starköl. Mellan 1965 och 1977 såldes mellanöl i livsmedelsbutiker. Försäljningen blev mycket stor och den totala alkoholkonsumtionen ökade med 11 procent. Unga påverkades särskilt mycket och när mellanölet flyttade in på Systembolaget 1977 minskade antalet allvarliga alkoholförgiftningar bland unga kraftigt, liksom trafikolyckor där unga var inblandade. Anledningen till dessa starka effekter är att man genom ett alkoholmonopol kan kontrollera flera faktorer som påverkar alkoholkonsumtionen: antalet försäljningsställen, antalet timmar som butikerna håller öppet, ålderskontroll, marknadsföring och prissättning. Vid en privatisering kommer starka kommersiella krafter att förändra alla dessa, och vi kan förvänta oss ökad tillgänglighet i form av fler butiker, längre öppethållande, lägre minimipriser och ökad marknadsföring, vilket leder till ökad konsumtion. Genom internationella historiska jämförelser beräknade vi hur alla dessa faktorer skulle påverkas av en privatisering i Sverige. Det hävdas ibland att en effektiv reglering av alkoholförsäljningen kan åstadkommas inom ramen för privata företag. På denna punkt är dock forskningen entydig. Ökad konkurrens inom alkoholområdet leder obönhörligen till ökad alkoholkonsumtion och ökade skador. Alkohol är inte vilken vara som helst. För många medför den sjukdom, våld, olyckor och sociala tragedier. Ju större alkoholkonsumtionen är i samhället desto större blir skadorna. Konkurrens, vinstintresse och reklam ökar försäljningen och därmed konsumtion och skador. Särskilt angeläget är att begränsa tillgången till alkohol bland ungdomar, som är känsligare för alkohol både medicinskt och socialt. Det har också visat sig att ungdomar som börjar dricka tidigt har ökad risk för en rad sjukdomar senare i livet, liksom ökad risk för att bli alkoholberoende. Åldersgränsen 20 år är därför viktig. Systembolaget har en effektiv ålderskontroll och de provköp som man låter ungdomar strax över 20 år göra i butikerna visar att butikspersonalen begär legitimation i över 95 procent av fallen. Däremot har det gång på gång visat sig att livsmedelshandeln har en bristfällig kontroll av 18-årsgränsen för folköl, vilket inte är förvånande för butiker som arbetar under konkurrens. Även detta är ett starkt argument för Systembolagets monopol. Utöver att slå vakt om alkoholmonopolet som sådant, finns nu starka skäl att skärpa prissättningen. Det finns skäl att mer aktivt styra alkoholpriserna så att de åtminstone följer köpkraftsutvecklingen. Därutöver rekommenderar vi att regeringen inför ett system med minimipriser för alkohol, på samma sätt som skett i Skottland och som är på väg att införas på Irland. Med minimipriser begränsas framför allt alkoholskadorna bland socioekonomiskt utsatta grupper. Man ska också vara medveten om att alla former av ökad konkurrens inom alkoholområdet har en negativ effekt för folkhälsan genom att de driver ner minimipriserna. Det är också ytterst angeläget att skydda alkoholmonopolet mot till synes oskyldiga reformer som gårdsförsäljning och internetförsäljning. Problemet med gårdsförsäljning är att den strider mot EU-rätten genom att favorisera svenska produkter. Den utredning om gårdsförsäljning som nu föreslås i utkastet till sakpolitisk överenskommelse mellan Socialdemokraterna, Centerpartiet, Liberalerna och Miljöpartiet de gröna framstår som både oroande och onödig eftersom två tidigare statliga utredningar funnit att gårdsförsäljning inte är förenlig med Systembolagets monopol. Distanshandeln med alkohol från utlandet, med hjälp av internet, bedrivs nu i detaljhandelsliknande former och med stöd av reklam och annan marknadsföring. Även detta står i strid med EU-rätten. Lagstiftningen måste skärpas med bestämmelser som förbjuder främjande eller förmedling av försäljning av alkoholdrycker från utlandet och omfatta alla säljföretag, även utländska. Ett statligt alkoholmonopol är naturligtvis en utmaning mot den gängse marknadsekonomiska modellen där alkohol uppfattas som en vara som alla andra. Men kunskapen om alkoholbrukets risker för såväl de som dricker som för personer i deras omgivning har nu blivit mycket omfattande. Även kunskaperna om vilka motåtgärder som fungerar är nu betydligt större. Alkoholmonopol i den form som utvecklats i Norden framstår som utmärkta exempel på nudging, ett begrepp som myntades av ekonomipristagaren 2017, Richard Thaler, och som innebär åtgärder för att öka människors välfärd med små eller inga begränsningar i deras handlingsfrihet. Sammanfattningsvis kan Systembolaget ses som en intelligent avvägning mellan individuell frihet och behovet av att begränsa risken för alkoholskador. 24 januari 2019 Debattartikel Forskarna Sven Andréasson, Johanna Gripenberg, Thor Norström och Mats Ramstedt: ”Gårdsförsäljning kan leda till 1400 fler alkoholdöda per år” Repliker Pelle Brolin, Bredalens gårdsmusteri: ”Med gårdsförsäljning kan alkoholkonsumtionen minska” Anna-Karin Fondberg, vd för Sveriges bryggerier: ”Vi vill värna Systembolagets monopol” Slutreplik från fyra alkoholforskare: ”Systemets monopol viktigt instrument för alkoholpolitiken”


Summary: REPLIK DN DEBATT 20/1. Varför tar Vetenskap & Allmänhet inte upp någon av de många andra identitetsmarkörer som numera utgör en så central del av den politiska diskussionen? Man kan tänka sig etnicitet, ålder, religion, funktionshinder, sexuell läggning, geografi och social klass, skriver Bo Rothstein, professor i statsvetenskap vid Göteborgs universitet.

Det är lätt att instämma med företrädarna för organisationen Vetenskap & Allmänhet att fler forskare som är kvinnor och som arbetar vid de små och medelstora högskolorna borde förekomma i den offentliga debatten. Samtidigt reser deras artikel och den rapport som den bygger på några frågor. Den första är varför det enbart är kön och typ av lärosäte skall räknas som grund för vilka forskare som bör förekomma på DN Debatt och andra liknande forum. Varför tar de inte upp någon av de många andra identitetsmarkörer som numera utgör en så central del av den politiska diskussionen. Man kan tänka sig etnicitet, ålder, religion, funktionshinder, sexuell läggning, geografi och social klass? Jag vågar påstå att forskare med icke-svensk etnicitet, unga forskare, forskare med allvarligare funktionsnedsättningar, forskare som inte kommer från den lutherska kultursfären, forskare som inte är heterosexuella, forskare som har arbetarklassbakgrund och forskare som bor i landsorten också är svårt underrepresenterade i tyngre debattforum. Finns det någon logik i att bara ha med två av de många diskrimineringsgrunder som man kan tänka sig i den typ av undersökning som artikeln bygger på? En andra fråga är denna: En av de klassiska principer som anses utmärka universitet och vetenskaplig verksamhet är universalism, förstått som att det är vad man uträttar och åstadkommer, inte vem (vilken sort) man är, som skall räknas. När nu en organisation som Vetenskap & Allmänhet, som strävar efter att stärka forskningens ställning i samhället, bryter med denna grundprincip för vetenskaplig verksamhet så vore det intressant att veta vad organisationen anser att universalismen skall ersättas med. 20 januari 2019 Debattartikel Cissi Billgren Askwall, generalsekreterare Vetenskap & Allmänhet och Anna Maria Jönsson, docent i medie- och kommunikationsvetenskap, Södertörns högskola: ”För få kvinnliga forskare skriver på DN Debatt” Repliker Bo Rothstein, professor i statsvetenskap vid Göteborgs universitet: ”Varför bara se på kön och typ av lärosäte?” Slutreplik från Cissi Billgren Askwall och Anna Maria Jönsson: ”Vi vill uppmuntra fler att delta i debatten”


Summary: Vissa vuxna skrämmer upp barn mer än vad som är rimligt om klimatet. Det är dags att sluta med denna alarmism, skriver läsaren Erik Dahlen.

Wiltrud Daniels skriver i en insändare på DN Åsikt att det är tragiskt när barn vill rädda jorden och att vi vuxna borde bete oss mer vuxet. Det håller jag med om, men problemet är att det finns vuxna som du som skrämmer upp barnen mer än vad som är rimligt. Det finns precis som du beskriver det många barn och unga som är väldigt oroliga för klimatförändringar. Grundorsaken till deras oro är att ni vuxna skrämmer upp dem oproportionerligt mycket. Ni borde inte skrämma upp dem så mycket som ni gör. Ni borde helt enkelt sluta med er alarmistiska agenda. Det handlar inte om att jag förnekar klimatkrisen, men hur mycket skrämmer ni upp barnen om AI, kärnvapenkrig, antibiotikaresistens, mikroplaster, rymdskrot, radioaktivt avfall, hybridkrig och alla andra utmaningar mänskligheten står inför? Troligen inte så mycket. Det tycks som att vuxna i dag har bestämt sig för att skrämma upp sina och andras barn oproportionerligt mycket när det kommer till klimatkrisen. Vi borde sluta vara alarmistiska inför våra barn och unga och i stället informera dem om problemet – men samtidigt lyfta upp att mänskligheten faktiskt jobbar med problemet, exempelvis via Parisavtalet. Skulle man vara cynisk kan man tro att vissa vuxna skrämmer upp sina barn som en del i den egna klimataktivismen, eftersom det väcker mer känslor när barn är oroliga än när en vuxen säger samma sak. Om det är på det viset är det förkastligt. Att skrämma upp barn i onödan är inte försvarbart, och definitivt om syftet är att få politiskt inflytande. DN Åsikt 17 januari 2019 kl 17 Insändare Wiltrud Daniels: ”Inte gulligt när barn vill rädda jorden” Svar Erik Dahlén: ”Vuxna skrämmer upp barn för mycket om klimatet” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Fyra månaders regeringsbildning har gjort det lättare för väljarna att välja parti i nästa val. Nu vet alla var Liberalerna står: att vi är lösningsfokuserade och ibland går den svåra vägen, när andra partier beter sig som att ingenting har förändrats, skriver L-politikern Liane Blom.

Dagens Nyheters politiska kommentator Ewa Stenberg skriver i en artikel inför måndagens regeringsförklaring att hon tror att det blir svårare att gå till val nästa gång och att regeringen är en enda röra. Personligen tror jag att hon har fel. Blockpolitikens dagar är över, i alla fall just nu. Det betyder att samtliga partier måste lägga manken till inför nästa val och bli tydliga i sin politik. Ingen kan vara säker på att det blir det ena eller det andra blocket. Då måste varje parti gå tillbaka till sin ideologiska grund och fundera på vilka områden vi tar strid för och vilka som kan vara förhandlingsbara. För Liberalernas del har det varit en tung höst. Det finns både för- och nackdelar att företräda att parti där transparens är ett ledord. Vi har varit utsatta i samtliga medier och vi har debatterat högljutt internt. Nu vet vi vad vi har att förhålla oss till. Nu sluter vi upp inom partiet. Vi vet vad vi fått igenom och vi vet också vilka områden där det inte finns en överenskommelse. Väljarna behöver också ta sig en funderare till nästa val, och det behövs mer än någonsin. Om man nu vill ha en borgerlig regering, vilket L helst hade sett, bör man rösta på de borgerliga partierna. SD röstar inte alltid borgerligt i riksdagen och är således ett osäkert parti i den frågan. Jag välkomnar att det rör sig i det politiska landskapet. Som liberal ska man kunna lyssna till både höger och vänster om nu skalan finns kvar. Vi viker oss inte för några extrempartier, utan står kvar i mitten. Till nästa val vet alla var L står i politiken: att vi är lösningsfokuserade och ibland går den svåra vägen, när andra partier beter sig som att ingenting har förändrats. I en föränderlig värld har vi hämtat styrka i vår ideologi och i varandra. Vår identitet ligger fast. Nu har vi äntligen fått till en regering och överenskommelsen mellan S, MP, C och L kommer under hela mandatperioden vara under luppen och sträng mediebevakning. Själv är jag förvånad över att Socialdemokraterna - för första gången som jag kan minnas – kompromissar i för dem viktiga frågor. Det är upp till samtliga partier att hålla vad de lovat. Skulle felsteg ske, så kommer det att visa sig i nästa val. Jag tror tvärtom, Ewa Stenberg, att vad man ska rösta på nästa val kommer att bli lättare. Varje parti kommer att ha blivit avsevärt tydligare i konturerna. DN Åsikt 21 januari 2019 kl 09 Insändare Liane Blom: ”Nu vet alla var Liberalerna står inför valet 2022” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Vänsterpartiets ledare Jonas Sjöstedt lurar sina väljare när han hotar att kunna fälla den nya regeringen. I frågor som rör marknadshyror och förändringar i arbetsrätten kommer statsminister Stefan Löfven (S) att få stöd av M, KD och i vissa fall även SD, skriver läsaren Olle Ljungbeck.

V-ledaren Jonas Sjöstedt hotar med misstroende om regeringen Löfven lägger fram förslag om införande av marknadshyror och förändringar i arbetsrätten. Men här försöker Sjöstedt lura sina anhängare. Så länge det gällt att rösta mot Stefan Löfven som statsminister skulle han fått med sig M, KD och SD. Då hade han lyckats förhindra Löfven från att bilda regering. Men läget blir ett helt annat sedan han släppt fram Löfven som regeringschef. I de frågor som Sjöstedt har för avsikt att fälla regeringen kan Stefan Löfven räkna sitt eget partis röster, Miljöpartiets, Centerpartiets och Liberalernas. Löfven kan med högsta sannolikhet också räkna med Moderaternas, Kristdemoktaternas och i flera fall även Sverigedemoktaernas röster i de frågor som Sjöstedt inte vill acceptera. Hur i hela världen har Sjöstedt resonerat? Är det fegheten att inte våga hindra en sosse att fortsätta styra Sverige mot en katastrof? Eller är det feltänk? Men med sådant resonemang får Stefan Löfven vad hans önskar– en tandlös tiger i Vänsterpartiets och Jonas Sjöstedts skepnad. Och Sjöstedt har därmed lagt ut röda mattan för kanske alla Centerpartiets och Liberalernas nedmonteringar av stora delar av välfärden, med hjälp av sossarna och MP. DN Åsikt 21 januari 2019 kl 03 Insändare Olle Ljungbeck: ”Sjöstedt lurar väljarna med hot om att fälla regeringen” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Förtroendet för våra politiker är på upphällningen. Många känner sig bedragna när det visade sig att deras röst på Centerpartiet och Liberalerna gick till valets huvudmotståndare, Socialdemokraterna. Det skriver läsaren Sivert Aronsson.

En färsk SVT/Novus-mätning visar på ett illavarslande förtroenderas för de folkvalda. Så många som 70 procent av de svarande uppger att förtroendet minskat sedan valet i höstas. Det största förtroendetappet uppmättes bland sverigedemokratiska väljare, hela 93 procent. Mätningen gjordes dessutom innan Januariavtalet blev till, Mycket talar för att resultatet skulle blivit än mer nedslående om mätningen gjorts i dag. Siffrorna är oroväckande men överraskar inte. Allt fler där ute känner sig fjärmade och förbigångna av tondöva politiker långt bort från deras egen verklighet. En tilltagande skara, i höstens val drygt 1,2 miljoner väljare och i dag säkert ännu fler, noterar att allt oheligare koalitioner kan skapas enbart för att deras röst ska ignoreras. Demokratihotet är uppenbart och legitimerar tyvärr de proteströster som allt fler är benägna att avge. Ytterligare ett antal anser sig säkert bedragna när det visade sig att deras röst tydligen gick till huvudmotståndaren under valrörelsen, Socialdemokraterna. Det är som bekant inte lätt att vara människa, och våra politiker gör det för tillfället knappast lättare. Nu har Centerpartiet och Liberalerna gett statsminister Stefan Löfven (S) fyra år till att komma tillrätta med allt det som folk oroar och förbannar sig över. Låt oss hoppas att han lyckas med det, om inte annat för demokratins skull. DN Åsikt 20 januari 2019 kl 04 Insändare Sivert Aronsson: ”Förtroendet för våra politiker är på upphällningen” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: KD-politikern Sara Skyttedal som kallade C-ledaren Annie Lööf och Liberalernas Jan Björklund för ”quislingar” på Twitter gjorde sig inte skyldig till någon koppling till nazismen. Sedan andra världskriget är ordet en vanlig benämning på landsförrädare, skriver läsaren Urban Wigström.

Angående Nils-Åke Sandströms insändare på DN Åsikt med rubriken ”KD:s Sara Skyttedal har gjort självmål på Twitter” vill jag kommentera dessa meningar: ”Kristdemokraternas lista till EU-valet, beskyller C och L för att vara ’quislingar’. Hennes uttalande måste betecknas som ett ordentligt självmål. Känner hon verkligen inte till att Vidkun Quisling var nazist och den roll han spelade när Hitler angrep Norge 1939?” Har Nils-Åke Sandström, och för den delen också Liberalernas partiledare Jan Björklund, så dålig allmänbildning att de inte vet att när man säger att någon är en quisling menar man inte att den är nazist eller att det är någon direkt referens till nazisterna? För att referera Wikipedia: ”Quisling (uttal: ['kvisli?][1]) är sedan andra världskriget en vanlig internationell benämning på en landsförrädare”. Detta är inget stöd i övrigt för Sara Skyttedal eller Kristdemokraterna, utan en reflektion över hur dålig allmänbildning vissa av våra politiker har. Jag kan också tillägga att Sara Skyttedals användning av ett uttryck som betyder landsförrädare antingen visar på bristande förståelse för vad quisling betyder eller att hon grovt överskattar betydelsen av att Centerpartiet inte stödde en regering med Moderaterna och Kristdemokraterna. DN Åsikt 19 januari 2019 kl 04 Insändare Nils-Åke Sandström: ”KD:s Sara Skyttedal har gjort självmål på Twitter” Svar Urban Wigström: ”Ordet ’quisling’ har ingen direkt koppling till nazismen” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Det är skrämmande att se KD-ledaren Ebba Busch Thor vika sig för Sverigedemokraterna. Det är märkligt att ett parti som kallar sig kristet är så aningslöst inför de mörka strömningar som får västvärlden att skälva, skriver läsaren Lars Thulin.

Det har varit intressant att följa de två högerpartierna under höstens regeringskaos. Jag delar inte moderaterledaren Ulf Kristerssons uppfattningar, men han förefaller vara en sympatisk man och alls ingen dumbom. Därför har man sett på honom att detta med mandatfördelningen i riksdagen och det obestridliga faktum att Sverigedemokraterna kan få stort inflytande har plågat honom, liksom det faktum att en falang av hans parti mer än gärna ger sig i lag med SD-ledaren Jimmie Åkesson. Däremot har det varit skrämmande att se Kristdemokraternas partiledare Ebba Busch Thor. Hon tycks inte ens ha insett problemet! Hon var helt blank när frågan kom på tal. Hennes svar på alla frågor, oavsett vad de handlade om, genererade i princip samma svar: att korta sjukvårdsköerna. Att vårdfrågor i första hand är en regional fråga, och att en stor del av landets regioner är borgerligt styrda, verkar vara ett faktum som gått henne förbi. Det är märkligt att ett parti som kallar sig kristet kan vara så aningslöst inför de mörka strömningar som får hela västvärlden att skälva. DN Åsikt 19 januari 2019 kl 05 Insändare Lars Thulin: ”Skrämmande att se Ebba Busch Thor vika sig för SD” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Sara Skyttedal, Kristdemokraternas toppnamn till EU-valet i maj, gjorde självmål när hon på Twitter kallade C-ledaren Annie Lööf och Liberalernas Jan Björklund för ”quislingar”. Det är viktigt att vi lär av historien, skriver centerpartisten Nils-Åke Sandström.

Före valet lovade Moderaternas Ulf Kristersson att han inte, såvida inte himlen ramlade ner, skulle bilda en regering, som skulle vara beroende av Sverigedemokraternas stöd. Han insåg naturligtvis att detta var viktigt eftersom det var många som i annat fall absolut inte skulle rösta på M. Men detta heliga vallöfte glömde han snabbt och beskyller nu i stället Centern och Liberalerna för svek när de står fast vid sitt löfte till väljarna. Inser han inte att Alliansen inte vann valet och att den därför i varje fråga var beroende av stöd från SD? Genom skickligt förda förhandlingar med Socialdemokraterna har Annie Lööf och Liberalernas Jan Björklund lyckat få en bra överenskommelse som tillgodoser väldigt många av Alliansens viktigaste frågor. Men M och KD är besvikna över att det inte blev några ministerposter. Sara Skyttedal, förstanamn på Kristdemokraternas lista till EU-valet, beskyller C och L för att vara ”quislingar”. Hennes uttalande måste betecknas som ett ordentligt självmål. Känner hon verkligen inte till att Vidkun Quisling var nazist och den roll han spelade när Hitler angrep Norge 1939? Hur tänkte hon egentligen och hur kan företrädare för ett parti som lånat beteckningen kristen till sin partibeteckning vara beredd att bli beroende av samarbete med ett rasistiskt parti? Det är oroande att se hur främlingsfientliga och nazistiska partier fått fotfäste och växer i Europa. Det är därför oerhört viktigt att vi vid valet till Europaparlamentet i maj väljer partier som ser alla människors lika värde oavsett hudfärg eller etnicitet. Det är också viktigt att vi lär av historien, i annat fall är det risk att vi tvingas uppleva den igen. DN Åsikt 19 januari 2019 kl 04 Insändare Nils-Åke Sandström: ”KD:s Sara Skyttedal har gjort självmål på Twitter” Svar Urban Wigström: ”Ordet ’quisling’ har ingen direkt koppling till nazismen” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”Inte gulligt utan tragiskt när barnen vill rädda jorden”

Summary: Det är inte ett dugg gulligt att barn och ungdomar engagerar sig för miljön. Det är tragiskt. De gör det för att de är rädda och för att de inte längre kan lita på oss vuxna, skriver läsaren Wiltrud Daniels.

När barn och ungdomar engagerar sig för miljön ses det ibland som gulligt, betraktas med ett lätt roat småleende, eller så uppmanas de att först ägna sig åt skolan. Men det är inte gulligt alls, det är tragiskt, för det visar att de inte längre kan lita på oss vuxna. Förra veckan grundade min son, 9 år, och två klasskompisar ”rädda-jorden-klubben”. Hela helgen ritade och skrev de plakat och flygblad som de nu ska sätta upp och dela ut i brevlådor. De ska även skriva en ”rädda-jorden-låt” och göra en hemsida där de ska ge tips till oss vuxna vad vi behöver göra för att rädda världen. Jättegulligt, eller? Nej! Det här är inte gulligt på något sätt, de gör inte det här för att de inte har något annat att göra en helg i januari. De gör det för att de är rädda. De gör det för att de ser att vi vuxna bara fortsätter livet som om det inte fanns en klimatförändring, som om det inte fanns några barn som vill växa upp och ha ett hyfsat liv. Våra barn och ungdomar har tappat tilliten till oss vuxna. Och det är tragiskt, inte gulligt! Det är tragiskt att det krävs sextonåriga modiga Greta Thunberg som försöker få oss att äntligen göra något och inte sätta den egna bekvämligheten framför alla barnens framtid. Tragiskt att det krävs att min nioårige son och hans kompis måste ge oss vuxna tips på vad vi ska göra. Får man barn, tar man samtidigt på sig ett ansvar för deras framtid! Och nu, när klimatförändringen redan är här och accelererar snabbare än väntat, innebär det här ett ansvar att ställa om sina egna nöjen, sin bekvämlighet, sitt liv. Är det inte dags att återerövra barnens och ungdomarnas tillit? Är det inte dags att ta barnen på allvar i stället för att lämpa över räddningen av jorden på dem? Är det inte dags att faktiskt agera vuxet? DN Åsikt 17 januari 2019 kl 17 Insändare Wiltrud Daniels: ”Inte gulligt när barn vill rädda jorden” Svar Erik Dahlén: ”Vuxna skrämmer upp barn för mycket om klimatet” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”En regering med S och MP blir lika instabil som M+KD”

Summary: Vänsterpartiets ledare Jonas Sjöstedt hotar med misstroendeförklaring mot en S/MP-regering som driver igenom vissa delar av överenskommelsen mellan S, MP, C och L. En S/MP-regering blir därmed lika instabil som en med Moderaterna och Kristdemokraterna, skriver läsaren Rickard Wall.

Ända sedan valet i september har Liberalernas partiledare Jan Björklund återkommande avvisat varje regeringskonstellation som gör sig beroende av Sverigedemokraternas aktiva stöd, i huvudsak av två skäl. Först och främst det mest kända argumentet – att SD företräder värderingar och en politik som liberaler vägrar befatta sig med. Det andra argumentet följer av det första. När L inte kan stödja en regering som samtalar med SD skulle en sådan regering, till exempel bestående av Moderaterna och Kristdemokraterna, bli väldigt instabil. Inför varje omröstning under mandatperioden skulle denna regering riskera att SD röstar emot, med regeringskris som följd. Som en politiker som tar ansvar för Sverige vill Björklund verka för att en stabil regering kommer till stånd. Med ansvaret för Sverige som ledstjärna har därför Jan Björklund lotsat fram Liberalerna till att stödja en S/MP-regering med en överenskommelse om att den regeringen ska driva liberal politik i ett antal frågor. S-ledaren Stefan Löfven kan bara bli statsminister om inte Vänsterpartiet röstar emot i statsministeromröstningen på fredag. På onsdagen meddelade Jonas Sjöstedt på en presskonferens i riksdagen att Vänsterpartiet förvisso tänker lägga ner sina röster i omröstningen, men han markerade samtidigt att partiet ska göra allt för att stoppa flera förslag i överenskommelsen mellan S, MP, C och L. Han hotar med misstroendeförklaringar om för V oacceptabla beslut fattas i riksdagen. Säg att Socialdemokraterna, Miljöpartiet, Centerpartiet och Liberalerna får igenom förändringar inom hyressättningen eller arbetsrätten därför att Moderaterna, Kristdemokraterna och Sverigedemokraterna inte samtidigt röstar emot. Då ska V enligt Jonas Sjöstedt väcka en misstroendeförklaring mot Löfven-regeringen. Min bedömning är att V då kommer att ha goda möjligheter att få med sig M, KD och SD och skapa majoritet i riksdagen. Därmed skulle regeringen falla. KD-ledaren Ebba Busch Thors uttalande under sin pressträff efter sitt möte med talmannen, där hon ställer sig öppen för att avsätta en S/MP-regering, styrker min uppfattning. Även moderatledaren Ulf Kristersson uttalade sig i liknande termer. Att SD stödjer ett misstroende mot Löfven, även om det kommer från V, är väl en riktig lågoddsare? Dessutom – om M, KD och SD röstar nej till Löfven på fredag, varför skulle de inte göra det lite längre fram under mandatperioden vid en misstroendeomröstning? Min fråga till Liberalernas ledare Jan Björklund blir därför: Kommer en S/MP-regering som är beroende av V verkligen att bli mer stabil än en regering med M och KD som är beroende av SD? DN Åsikt 16 januari 2019 kl 18 Insändare Rickard Wall: ”En regering med S och MP lika instabil som M och KD” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”Sjöstedt rullar ut röda mattan för en slakt av välfärden”

Summary: Vänsterpartiets ledare Jonas Sjöstedt rullar med beslutet att släppa fram Stefan Löfven (S) som statsminister ut röda mattan för en slakt av den svenska välfärden, skriver läsaren Olle Ljungbeck.

Jonas Sjöstedt tror han är smart. Han hotar med misstroende om regeringen Löfven lägger fram förslag om bl a marknadshyror och förändringar i arbetsrätten. Men här försöker Sjöstedt lura sina anhängare. Så länge det gällt att rösta mot Löfven som statsminister skulle han fått med sig Moderaterna, Kristdemoktaterna och Sverigedemokraterna. Då hade han lyckats förhindra Löfven från att bilda regering. Men läget blir ett helt annat sedan han bestämt sig för att släppa fram Löfven som regeringschef. I de frågor som Sjöstedt hotar att framöver fälla Löfven kan S-ledaren med största sannolikhet också räkna med Moderaternas, Kristdemokraternas och i flera fall även Sverigedemoktaternas röster i de frågor som Sjöstedt inte vill acceptera. Hur i hela världen har Sjöstedt resonerat? Är det fegheten att inte våga hindra en sosse att fortsätta styra Sverige mot en katastrof? Eller är det feltänk? Med sådant resonemang får Stefan Löfven vad hans önskar: en tandlös tiger i Vänsterpartiets och Jonas Sjöstedts skepnad. Sjöstedt har därmed rullat ut röda mattan för Centerpartiets och Liberalernas nedmonteringar av stora delar av välfärden – med hjälp av sossarna och Miljöpartiet. DN Åsikt 16 januari 2019 kl 17 Insändare Olle Ljungbeck: a”Sjöstedt rullar ut röda mattn för en slakt av välfärden” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: På 80-talet gick barn från alla samhällsklasser i samma skola. Sedan dess har utvecklingen gått åt helt fel håll. Problemen beror framför allt på två katastrofer: kommunaliseringen och det fria skolvalet, skriver läsaren Hans Fjellman.

Jag delar helt och hållet uppfattningen om utvecklingen från slutet på 80-talet till dagens situation. Hanteringen av skolan förtjänar en särskild kommentar. Skolan har drabbats av två katastrofer – kommunaliseringen som Göran Persson (S) bär ansvaret för och det fria skolvalet som genomfördes av Alliansen – och som lett fram till den segregation och bristande integration som vi så tydligt kan se i dag. Jag slapp tack och lov att uppleva detta under min egen skoltid. På den tiden gick barn från alla samhällsklasser i samma skola och umgicks också naturligt över klassgränserna. Man valde inte kompis efter socialgrupp utan efter vem man helst ville leka med. ”Bättre mans barn” umgicks med arbetarbarn och fick på så sätt också en inblick i hur dessa hade det hemma. På köpet fick man en social kompetens som man säkert hade glädje av senare i livet. De särskilt begåvade och resursstarka barn som på den tiden gick i samma skolor som vi andra hade inga problem att utvecklas och nå de positioner som deras begåvning tillät. Dessvärre finns det i dag inga politiker från något parti vad jag vet som vill ändra på detta. Vi lär därför gå mot en ökad segregation i skolan och därmed i hela samhället. DN Åsikt 8 december 2019 kl 15 Insändare Ingrid Eckerman: ”På 80-talet var vi på rätt väg innan nyliberalismen kom” Svar Hans Fjellman: ”Kommunaliseringen och fria skolvalet bakom skolans problem” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: C-ledaren Annie Lööf och Liberalernas Jan Björklund är de enda rakryggade i den pågående processen att bilda regering. De har konsekvent stått emot populism och nationalism, skriver läsaren Sigge Friberg.

Vidkun Quisling var en norrman som förrådde sitt land till de tyska nazisterna för att få makt och inflytande. Nazisterna startade det andra världskriget. Nazisterna avlivade miljoner människor som de tyckte var misshagliga och inte passade in i deras världsbild. Nazismen började med slagskämpar som slog ner, i deras tycke, misshagliga personer med järnrör. Många tyckte detta var bra och trodde på fejkade nyheter om att nästan alla bekymmer i landet berodde på de misshagliga personerna. Rörelsen växte och blev så småningom ett parti. Det blev större och större men de etablerade partierna var inte oroliga eftersom de trodde sig kunna kontrollera och styra ”järnrörspartiet”, nazistiska NSDAP. Denna naivism och blindhet inför verkligheten ledde till sist att de etablerade partierna i stället själva utplånades och NSDAP tog över regeringsmakten, med senare fasansfulla påföljder. Därför anser jag att Annie Lööf och Jan Björklund är de enda rakryggade i den nuvarande processen att bilda regering. De har konsekvent stått emot påhopp och glåpord. De har konsekvent stått emot populism och nationalism, vars förödande konsekvenser vi kan se i både Europa och Amerika. Och de verkar inte heller så naiva och sugna på makten att de tror att de kan kontrollera ett järnrörsparti, som i verkligheten har så många mandat att det kan blockera alla för dem misshagliga förslag. Det är inte Annie Lööf och Jan Björklund som är ”quislingar”, utan det är de blåögda och godtrogna som gått i fällan och sålt sin själ och som trott sig se möjliga framtida maktpositioner utan att vilja se verklighetens mandatfördelning i vitögat och är villiga att följa råttfångarens lockrop ner i avgrunden. DN Åsikt 15 januari kl 17 Insändare Sigge Friberg: ”Lööf och Björklund står rakryggade mot nationalismen” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: DN DEBATT 15/1. Vi ser i dag flera exempel på försök att klassa olika politiska frågor som säkerhetshot – i syfte att säkra ökade resurser eller ökad politisk prioritet utan demokratisk prövning och budgetmässiga avvägningar. Sådana försök kan dock i sig vara ett hot mot demokratin, och därmed paradoxalt nog utgöra ett säkerhetshot, skriver Daniel Färm, tankesmedjan Tiden.

Inför Folk och Förvars årliga rikskonferens i Sälen finns det anledning att varna för tendenser till avdemokratiserad ”säkerhetisering”. Vi ser i dag flera exempel på politiska försök att klassa olika politiska frågor som säkerhetshot i syfte att säkra ökade resurser eller ökad politisk prioritet utan demokratisk prövning och budgetmässiga avvägningar. Det är både bra och viktigt att vidga säkerhetsbegreppet. Klimatförändringar, digitala påverkansoperationer och livsmedelsförsörjning är exempel på icke-militära säkerhetshot som behöver lyftas. Men en systemkritisk motreaktion pekar på riskerna med så kallad säkerhetisering (securitization): att vissa frågor anses vara så viktiga nationella säkerhetsintressen att de bör lyftas bort från ordinarie demokratiska processer och politiska avvägningar. Statsvetarna Ole Wæver, Barry Buzan och Jaap de Wilde visade redan på 1990-talet hur vissa statliga aktörer var framgångsrika i att ge vissa frågor – ofta militära – en säkerhetsstatus som tillförsäkrade dem oproportionerligt mycket resurser. Sådana försök till säkerhetisering kan dock i sig vara ett hot mot demokratin, och därmed paradoxalt nog utgöra ett potentiellt säkerhetshot. Många politiker, experter och bedömare brukar – inte minst under Folk och Försvars rikskonferens i Sälen – vara duktiga på att peka på olika säkerhetshot. Det är inte orimligt i sig. Men det är farligt om och när detta leder till försök att sätta frågorna ”över” demokratin. För vem pekar på och skyddar oss mot dessa avdemokratiserande krafter? Vem väktar – för att göra en blinkning till Platon och Juvenalis – väktarna? Det finns flera historiska exempel på detta synsätt: I det antika Rom kunde senaten i krigstider utse en av konsulerna till diktator, som under en begränsad tid kunde styra som han ville utan inflytande från de representativa organen. Och när Chile gick från diktatur till demokrati i början av 1990-talet fanns ett förbehåll: att anslagen till krigsmakten skulle uppgå till summor som inte var förhandlingsbara i de begynnande demokratiska budgetprocesserna. Men det finns också flera aktuella svenska och internationella exempel på säkerhetisering: • Uttalanden från Pär Holmgren, Miljöpartiets toppkandidat till Europaparlamentet, om att det kunde vara nödvändigt att avskaffa demokratin för att kunna lösa klimatkrisen. (Detta är – trots vissa inte orimliga förklaringar från Holmgren – dubbelt olyckligt eftersom det har gett klimatskeptiska högerdebattörer en möjlighet att vrida fokus från just den viktiga klimatfrågan.) • Trumps uttalande om att utlysa ett nationellt nödläge med anledning av de migranter som är på väg till USA:s gräns från Centralamerika – för att få loss resurser till muren mot Mexiko. På motsvarande sätt visar uttalanden från Sverigedemokraternas chefsideolog Mattias Karlsson, om att Sverige befinner sig i en existentiell kamp om överlevnad, på försök att göra invandring och mångkultur till säkerhetshot – mot den egna idén om en homogen och enhetlig nationell kulturell identitet. Denna säkerhetisering av flyktingar har gått längst i Orbáns Ungern, där frågan har förlorat all sans och balans. • Högerkrav på svenskt Natomedlemskap, vilket skulle innebära ett kraftigt minskat svenskt demokratiskt inflytande över storleken på försvarsanslagen och de egna säkerhetspolitiska vägvalen. Det finns både för- och nackdelar med ett svenskt Natomedlemskap. Rysslands aggressiva uppförande accentuerar behovet av en god svensk försvarsberedskap, som är svår för oss att upprätthålla helt själva. Men ett svenskt Natomedlemskap skulle också – utöver risken för ökad subregional instabilitet och att dras in i Trumps eller Erdogans påhitt – innebära krav på kraftigt höjda militärutgifter, på bekostnad av skola, sjukvård, trygghetssystem, etcetera. Samtidigt finns det gott om exempel på frågor som inte har säkerhetiserats trots att de bidrar till omfattande död, skada och ohälsa. Antalet döda i trafikolyckor är mångdubbelt fler än de som dör i terroristattacker. Ändå är trafiksäkerhetsfrågorna (till skillnad från terroristbekämpning) inte säkerhetiserade i bemärkelsen att de är undantagna från vanliga budgetöverväganden. Samma sak gäller rökning, industrifetter eller stillasittande, som trots allt utgör allvarliga hot mot jordens befolkning. Tvärtom är de föremål för en öppen och sund folkhälsopolitisk diskussion som vi aldrig skulle drömma om att ”lyfta bort från det partipolitiska käbblet”. Säkerhetisering handlar inte enbart om resurser, utan också om huruvida det finns en öppenhet för att diskutera frågorna inom ramen för ett öppet, tillåtande och kritiskt politiskt samtal. När president George W Bush inledde Irakkriget och ”the War on Terror” försökte ett antal oberoende journalister ställa ett antal kritiska frågor till ansvariga politiker och militära befälhavare. De bemöttes inte sällan av barska kommentarer att vakta sig väldigt noga, så att de inte agerade på ett sätt som kunde göra att de gjorde sig skyldiga till att understödja fienden. Så här i efterhand kan nog de flesta bedömare vara överens om att det hade varit bra med fler kritiska frågor innan detta snart två årtionden långa och utdragna krig eskalerade utom all kontroll. ”Sanningen är krigets första offer”, brukar det heta. Men behöver det vara så? Det vore välkommet om den säkerhetspolitiska debatten även inkluderade tankar och skarpa förslag kring hur vi ska upprätthålla ett så öppet demokratiskt samtal som möjligt – även i samband med svåra säkerhetshot. Demokrati är svårt. Den ställer krav på politiker att både ha rätt och få rätt. Det är lätt att uppleva frustration över att andra inte inser hur viktiga ens egna prioriteringar är. Vissa frustreras av att motarbetas av ”etablissemanget” eller ”eliten”. Andra över att väljare röstar på politiker som driver en på många sätt skadlig politik. För miljön. För sammanhållningen i ett samhälle. För internationell stabilitet. För jobb och ekonomi. Men att utifrån det vilja undanta dessa frågor från demokratisk prövning blir ändå helt fel. Även om det handlar om säkerhetshot. Eller ”säkerhetshot”. För vem ska avgöra vilka frågor som ska ”undantas”, och hur ska det gå till att ”ta tillbaka dem” in i de demokratiska processerna igen? Och vem ska avgöra om, hur mycket och på vilket sätt dessa viktiga insatser ska göras om det inte finns någon demokratisk insyn eller kontroll? Finns det något exempel från historien där avdemokratisering inte har lett till maktmissbruk, utan genomförts på ett ansvarsfullt, måttligt och hänsynstagande sätt? Till syvende och sist är det svårt att se något annan legitim lösning än den som anges i vår grundlag: ”All offentlig makt i Sverige utgår från folket”. Det gäller även i försvars- och säkerhetspolitiken. 15 januari 2019 Debattartikel Daniel Färm, chef Tankesmedjan Tiden: ”Politiska ’säkerhetshot’ undergräver demokratin”


”Sociala medier är inte så sociala”

Summary: Snabba digitala meddelanden har ersatt fysiska möten mellan människor – men är plattformar som Facebook, Instagram och Twitter verkligen så sociala? Nej, svarar forskaren Christoffel Kuenen som menar att det fortfarande pågår en ”smekmånad” i synen på den nya tekniken.

Sociala medier har blivit en allt viktigare plattform för sociala relationer och upplevelser. Den digitala tekniken påverkar inte bara förhållandet mellan människa och ting, utan i än högre grad även våra relationer till andra. Forskaren Christoffel Kuenen tycker att olika plattformar för sociala medier måste utformas så att mötet med medmänniskor får en högre kvalitet – och inte bara handlar om ”likes” och ogenomtänkta delningar. Då måste designen av plattformarna förändras, säger han. – När du lägger ut ett foto på Instagram eller planerar ett event på Facebook så socialiserar du egentligen inte med den grupp du riktar dig till. I stället handlar det om att du utför en uppgift och då blir själva kommunikationen bara en biprodukt, menar Christoffel Kuenen. Tänk dig att du står på läktaren under en fotbollsmatch tillsammans med 35.000 andra åskådare. Eller att du tar tunnelbanan mitt i rusningstrafiken och känner de andra passagerarnas kroppar tätt tryckta mot dig. Sedan tänker du dig att du sitter och lyssnar på en klassisk pianosonat i en konserthall. Det handlar om tre sociala situationer som ändå är helt olika varandra. Alltifrån den uppslukande känslan av att vara en del i en böljande våg runt fotbollsstadion, till att tränga sig fram mot dörren i den fullsatta tunnelbanevagnen eller att uppleva den totala tystnaden bland publiken under den där pianokonserten. – De här tre sociala situationerna påverkar alla på sitt sätt hur vi agerar tillsammans med andra och hur vi upplever varandra. Kanske skulle sociala medier kunna skapa samma känslor av att vara tillsammans. Men verkligheten är snarare den motsatta, menar Christoffel Kuenen. I sin aktuella doktorsavhandling ”Aesthetics of being together” diskuterar han hur sociala medier är utformade. Arbetet med avhandlingen har skett vid Umeå universitet där Kuenen är knuten till Designhögskolan. Tidigare har han studerat i Nederländerna och i USA. – När jag inledde min egen forskning insåg jag inte att det finns en vit fläck när det gäller att skapa en design som syftar till att vi ska vara tillsammans och socialisera på internet. I dag ses människor mer som resurser och varor i den digitala världen. Mycket handlar också om effektivitet och prestanda. Christoffel Kuenen har i många år varit fascinerad av vad som sker i större grupper och även av hur traditionella former för att vara tillsammans kan översättas till den digitala världen. Samtidigt känner han frustration över att det moderna samhället är alltför rationellt. – Jag tänker ofta på bilden av en flock fåglar. Varje enskild individ följer enkla regler, men den gemensamma effekten av deras aktioner blir vacker, vacker i en skala som är svår att greppa. Går det att skapa samma upplevelse på nätet? – Jag ser det som en viktig uppgift för designer att skapa produkter på nätet som lägger större vikt vid den sociala upplevelsen och vad det innebär att vara en del av en grupp. Sociala medier utgör i dag stora delar av våra mänskliga relationer. Snabba digitala meddelanden sända från den smarta telefonen eller datorn har ersatt möten öga mot öga och telefonsamtal. Men är Facebook och liknande designade för att vi verkligen ska umgås? – Tjänster som erbjuds av företag som exempelvis Linkedin och Facebook är i huvudsak designade för att lösa konkreta uppgifter – inte för att vi ska vara tillsammans. Vi bockar av olika uppgifter och erbjuds egentligen inte en digital gemenskap, säger Christoffel Kuenen . – Under de senaste två–tre åren har insikten ökat om hur stora datadrivna plattformar som Facebook, Google och Apple påverkar oss som individer och samhället i stort. Christoffel Kuenen pratar om att den nya digitala tekniken upplever en ”smekmånad” och menar att de som designar den surfar på en ”hippiedröm” om en bättre värld. Men vi måste börja titta på baksidan, på teknikens mörka sidor. – Vi drömmer om att sociala medier är just sociala, men de utvecklas mer och mer till att vi ska bli måltavlor för olika former av information. Användarna ses som produkter där de mänskliga sociala behoven får mindre och mindre utrymme. Google, Facebook och liknande skulle kunna hjälpa oss att fatta välgrundade beslut, menar Christoffel Kuenen, men enligt honom handlar det mer och mer om att sprida kommersiella eller politiska budskap. Han tycker att vi måste börja reflektera över vad som krävs för att medvetna designer ska kunna börja utforma digitala motsvarigheter till alla de sociala situationer vi möter i det vardagliga livet. Som att gå nedför en gata eller vara på en konsert. – Ännu finns det inte någon digital motsvarighet till detta. I min avhandling försöker jag inte presentera en färdig social app för mobiltelefoner eller något liknande. Snarare vill jag inleda en debatt så att sociala medier verkligen blir sociala i sann mening. Men folk är ju väldigt aktiva på sociala medier i dag? – Dagens plattformar för sociala medier är som sagt främst skapade för att vi ska utföra en rad konkreta uppgifter och inte primärt för att utveckla sociala relationer. När vi dessutom hela tiden förskönar vår tillvaro på Facebook och Instagram med läckra bilder och uppdateringar om hur bra vi lever våra liv – ja, då sker den sociala samvaron sällan i ögonblicket. – Det blir inte äkta möten och upplevelser. Christoffel Kuenen vill fortsätta att undersöka hur digitala produkter och tjänster närvarar i våra liv, hur de påverkar våra relationer till andra människor och hur de som designar påverkas när de formar vår digitala framtid. Interaktionsdesign Interaktionsdesign handlar om att forma digitala produkter, tjänster och miljöer med särskilt fokus på hur de ska vara att använda. Begreppet har använts sedan slutet av 1990-talet. I dag, med mobiltelefoner och alltmer avancerad informationsteknik, ökar behovet av en bra användbarhet. Begreppet interaktionsdesign brukar tolkas på två sätt: • Det ena är inriktat på nytta och användbarhet. Där talas om att digitala produkter ska passa in i sina sammanhang, vara lätta att använda och stödja människor i deras uppgifter. • Det andra sättet är att se interaktionsdesign som en designdisciplin. Det medför fokus på produkternas estetiska kvalitéer och användarnas upplevelser. Det påverkar även branscher som underhållning och medieproduktion.  Christoffel Kuenen Ålder: 43. Bor: Holmsund nära Umeå. Familj: Hustrun Ambra (född i Italien), son (5 år) och dotter (8 år). Bakgrund: Född i Tanzania. Uppvuxen i Nederländerna. Studerade industriell design i Delft och vid MIT Media Lab in Boston. Har arbetat som strategisk och teknisk designer, och utvecklat olika projekt för interaktion och kommunikation. Har undervisat studenter och yrkesverksamma i Nederländerna, Norge, Italien, Braslien och Sverige. Gör: Ansvarar för mastersprogrammet i interaktionsdesign vid Designhögskolan vid Umeå universitet. Aktuell: Med avhandlingen ”Aesthetics of Being Together” eller ”Samvarons estetik” (Umeå universitet). Läs mer: ”Sociala medier stjäl vårt fokus” Läs mer om sociala medier


Summary: DN DEBATT 14/1. Vi varslar i dag om riksomfattande stridsåtgärder som bland annat stoppar arbetet i Umeå, Karlshamn, Helsingborg och Halmstad. Vi vill ha ett rikstäckande kollektivavtal med arbetsgivarorganisationen Sveriges Hamnar. Ett hängavtal till Transport räcker inte, det är bara en ordfattig papperslapp, skriver Eskil Rönér, Svenska Hamnarbetarförbundet.

Onsdagen den 23 januari inleder Svenska Hamnarbetarförbundet riksomfattande stridsåtgärder som bland annat stoppar arbetet i Umeå, Karlshamn, Helsingborg och Halmstad. Fler aktioner kommer följa runtom i landet de efterföljande dagarna. Syftet är att få till stånd ett rikstäckande kollektivavtal med arbetsgivarorganisationen Sveriges Hamnar. Varslet läggs i dag 14 januari. Konflikten är ett resultat av Sveriges Hamnars utestängningspolicy. Under 2018 har Svenska Hamnarbetarförbundet och Sveriges Hamnar vid sju tillfällen suttit i förhandlingar om just detta. Slutresultatet blev tyvärr att arbetsgivarorganisationen avvisade Hamnarbetarförbundets förslag om att teckna ett innehållsmässigt likalydande avtal jämte det som Sveriges Hamnar redan har med Svenska Transportarbetareförbundet. Därmed tvingas vi nu ut i en strid som riskerar att bli utdragen, infekterad och kostsam för alla berörda. Varför är då kollektivavtalsfrågan så viktig? Hälften av landets hamnarbetare har ju stått utan avtal i snart fem decennier? Svaret är att i april i fjol införde Sveriges Hamnar och dess medlemsföretag en nationell utestängningspolicy. Den innebär att Hamnarbetarförbundets 1300 medlemmar och företrädare utestängs från all information, alla förhandlingar och all samverkan i hamnarna. Våra avdelningar har kastats ut från sina facklokaler. Allt med hänvisning till att vi saknar kollektivavtal. Det påstås ofta att Hamnarbetarförbundet inte är intresserade av att teckna ett kollektivavtal och därmed skulle stå utanför den svenska modellen. Det är nonsens. Förbundet har strävat efter att teckna kollektivavtal sedan det bildades 1972. Den senaste stora nationella avtalskonflikten 1980 utmynnade inte i något eget avtal men grundlade i stället en praxis, där Hamnarbetarförbundet har deltagit i förhandlingar och skyddsarbete ute i hamnarna. Transport har dock ensamt undertecknat det centrala avtalet. Sveriges Hamnars nya utestängningsbeslut innebar alltså att etablerade pragmatiska kompromisser plötsligt kastades över bord. Den främsta anledningen till att frågan om inflytande är så akut är de uppkomna bristerna i arbetsmiljöarbetet. Sveriges Hamnars policy innebär att över hundra valda skyddsombud runtom i landet har fråntagits sina mandat för att de tillhör ”fel” fackförbund. När det sker en olycka i hamnarna blir det ofta dramatiskt. Så när skyddsronder och riskanalyser slarvas bort eller genomförs i hemlighet av någon som inte känner till den aktuella verksamheten, är det våra medlemmar och kollegor som betalar priset. Om ingen på golvet har mandatet att stoppa akuta faror eller säkerställa att liv och hälsa går före produktionshets riskerar vi att förlora kroppsdelar eller, i värsta fall, mista livet. Konfliktvapnet ska inte brukas lättvindigt, men allt eftersom tiden gått har oron växt för att någon av våra arbetskamrater ska dö ute på kajen. ”Varför kan ni inte bara gå med i Transport?” är en fråga vi ofta får. Svaret på den är enkel: därför att vårt förbund är en basdemokratisk fackförening. I praktiken innebär detta att det alltid är de berörda medlemmarna som bestämmer hur fackföreningen ska agera i olika frågor. Det gäller allt från lokala schemaförhandlingar i vardagen till centrala beslut. I höstas hölls en nationell medlemsomröstning som med 84 procents majoritet gav förbundsstyrelsen mandat att varsla om den nu aktuella avtalskonflikten. Den pampfria organisationsmodellen, interndemokratin och närheten mellan valda företrädare och medlemmar har skapat en krävande men effektiv facklig kultur som lett till att hamnarbetare fortsatt att välja Hamnarbetarförbundet. Vi vet att alla inte delar vår fackliga filosofi men kräver respekt för vår rätt att som arbetstagare i ett demokratiskt land bli företrädda på det sätt vi själva valt. Ett hängavtal ger oss inte det inflytande vi behöver. Sveriges Hamnar har alltså avvisat Hamnarbetarförbundets förslag till ett likalydande centralt kollektivavtal. Vårt förstahandsalternativ – att ingå ett avtalssamarbete tillsammans med Transport – verkar i dag ännu mer avlägset. I stället återkommer branschens övriga parter till att vi ska teckna ett så kallat hängavtal. Eftersom det ofta hävdas att Hamnarbetarförbundet har tackat nej till kollektivavtal så är det viktigt att en gång för alla klargöra detta: ett hängavtal är inget kollektivavtal. Det innehåller inga lönenivåer, arbetstider eller ordningsregler. I stället är det en ordfattig papperslapp som fastslår att Hamnarbetarförbundet underordnas alla nuvarande och framtida uppgörelser mellan Sveriges Hamnar och en annan facklig organisation. Med oss skulle arbetsgivarna alltså inte behöva förhandla och komma överens, även om vi åtagit oss fredsplikt. Vilken poäng finns det då med ett medlemsstyrt fackförbund, om vi inte ens har en plats vid förhandlingsbordet? Stuveribranschen behöver samarbete och långsiktig arbetsro. Dit når man inte genom att i praktiken försöka tvinga hälften av landets hamnarbetare att avveckla sin fackliga organisation, utan genom att släppa in oss som en fullvärdig avtalspart. Hamnarbetarkonflikten • 1972 utesluts 800 norrländska hamnarbetare ur LO-förbundet Transport. De har protesterat mot ökad toppstyrning och ett växande avstånd mellan funktionärer och medlemmar. Tillsammans med likasinnade runtom i landet bildar man Hamnarbetarförbundet. • Efter ett årtionde av avtalskonflikter utan segrare, etableras en informell kompromiss. Transport behåller sin monopolställning som avtalsbärande part i branschens kollektivavtal, men Hamn tillåts utse skyddsombud och deltar i lokala förhandlingar. • 2018 lanserar arbetsgivarorganisationen Sveriges Hamnar en ny policy som utestänger Hamn från förhandlingar och arbetsmiljöarbete. Förbundet organiserar i dag ungefär hälften av Sveriges hamnarbetare. Källa: Hamnarbetarförbundet. 14 januari 2019 Debattartikel Eskil Rönér, ordförande Svenska Hamnarbetarförbundet: ”Hamnarbetarna varslar om strejk i flera svenska hamnar”


”Den regionala innovationspolitiken är den mest misslyckade”

Summary: SLUTREPLIK DN DEBATT 29/12. När det gäller den regionala innovationspolitiken, som i princip alla studier och utredningar ser som den mest misslyckade, kan man fråga sig varför miljarder ska läggas på satsningar som inte ger märkbara resultat när exempelvis infrastruktur och annan samhällsservice utanför Sveriges stadskärnor är i stort behov av förbättring, skriver tre forskare på forskningsinstitutet Ratio.

Det är glädjande att vårt inlägg om den svenska innovationspolitiken – specifikt de selektiva företagsstöd som inte har några positiva effekter – vållar debatt. Bengt Johannisson riktar dock i sin replik in sig dels på frågor som vi inte diskuterar, dels på punkter som vi håller med honom om. Vi ber honom därför läsa vad vi skriver mer noggrant. Peter A Jörgensen däremot hävdar i sin replik att kapitalbrist är ett problem och att företagsstöd är effektiva. Våra studier – liksom den internationella litteraturen – visar att innovationsklimatet främst styrs av ekonomiska fundamenta såsom gynnsamma skatter, lagar och regler, samt utbildnings- och forskningssatsningar. Här har politiken en viktig roll. Men utan fungerande marknader som ger utrymme till entreprenörer och företagare som kommersialiserar ny kunskap, får vi inga innovationer och heller ingen tillväxt. Att beskatta företag för att sedan låta myndigheter dela ut riktade stöd för att gynna specifika företag har inga eller negativa effekter och skapar olika typer av snedvridningar och politikmisslyckanden. Att, som Jörgensen, hänvisa till enskilda lyckade exempel duger inte. I stället krävs systematiska analyser där man jämför med andra likartade företag som inte fått stöd, vilket vi inom ramen för vårt forskningsprogram gjort i flera vetenskapliga artiklar och i en doktorsavhandling. Det stämmer heller inte att vi i vår forskning sökt ”avfärda behovet av en politik som ser till annat än marknadens intresse” vilket Johannisson påstår. När det gäller den regionala innovationspolitiken, som i princip alla studier och utredningar ser som den mest misslyckade, kan man fråga sig varför miljarder ska läggas på satsningar som inte ger märkbara resultat när exempelvis infrastruktur och annan samhällsservice utanför Sveriges stadskärnor är i stort behov av förbättring. Inte heller har vi förbisett "den generella svenska välfärden som en plattform för bland annat företagande". Det vi kritiserade är en missriktad innovationspolitik. Att företagande har blivit vanligare på välfärdsområdet de senaste decennierna har varit en stark motor för ett mer mångfacetterat och jämställt småföretagande, vilket vi skrivit om i andra sammanhang, men som alltså inte är relaterat till frågan om selektiva företagsstöd. Det stämmer inte heller att vi ser näringslivet som "samhällets enda närande sektor". Johannisson är välkommen att läsa vår rapport eller några av underlagsrapporterna där det framgår att vi är helt överens med honom: Högskolornas främsta uppgift är att främja generell kunskapsutveckling och föra ut den i samhället via examinerade studenter. Precis som han föreslår har vi argumenterat för lärlingsutbildningar. För att det arbetsplatsförlagda lärandet ska komma till stånd behövs även medverkan från näringslivet. Till sist bekräftar Johannisson vårt påstående att tillgång till rätt kompetenser är viktigare för småföretagstillväxt än finansiellt kapital. Det är bra. Kapitalmarknaderna fungerar också väsentligt bättre i dag jämfört med den tid då de företag Jörgensen lyfter fram startades. Detta förtjänar att upprepas om beslutsfattare fortsätter att stirra sig blinda på ett påstått finansieringsgap i stället för ett mer svårgreppbart kunskapsgap. Johannissons och andras forskning är viktig att framhålla i detta hänseende.


”Jordbruket behöver forskning och klok förvaltning, inte drömmar och utopier”

Summary: SLUTREPLIK DN DEBATT 28/12. Det är inte realistiskt att tro att hela värdens befolkning kan övergå till en vegetarisk diet till 2050. Inte heller att tro att all världens mat ska fördelas rättvist så att hela jordens befolkning får sig tilldelat en rättvis del och inte mer. Tankar om en sådan drömvärld bör inte styra jordbrukets utveckling, skriver Torbjörn Fagerström och Jens Sundström.

Den rapport som vi refererade i vår debattartikel visar på möjligheten att producera tillräckligt med mat och minska på jordbrukets bidrag till utsläpp av växthusgaser, utan att behöva ta ytterligare landutrymme i anspråk. Målet är att sluta det man kallar matklyftan, landklyftan och växthusgasklyftan fram till 2050. Baserat på offentlig jordbruksstatistik visar rapportförfattarna att jordbruket under perioden 1961–2010 har ökat sin produktivitet med cirka 2 procent per år. Baserat på de modeller som ligger till grund för rapporten visar man också att den enskilt viktigaste åtgärden för att uppnå målen är att bibehålla och helst ytterligare öka produktivitetsökningen. Om inte det sker så kommer inte målen att kunna uppnås. Alla reformer av jordbruket måste därför utvärderas inte bara mot eventuell lokal miljönytta utan också mot ett produktivitetskrav. Om inte så sker, riskerar vi att offra stora delar av världens återstående urskogar, våtmarker och savanner. Vi håller med rapportförfattarna i denna slutsats. Det finns två randvillkor i rapporten, och det är där som vi uppfattar att David van der Spoel (DvdS) har reagerat. Det är inte realistiskt att tro att hela värdens befolkning kan övergå till en vegetarisk diet till 2050, delvis på grund av att en ökad andel av världsbefolkningen då lyfts upp ur absolut fattigdom och rätteligen kommer att efterfråga en mer diversifierad diet. Det är inte heller realistiskt att tro att all världens mat ska fördelas rättvist så att hela jordens befolkning får sig tilldelat en rättvis del och inte mer. Även om det motsatta skulle kunna vara en önskvärd utopi, bör tankar om en sådan drömvärld inte styra jordbrukets utveckling. Som forskare är vår uppgift i stället att mäta och utvärdera med hjälp av vetenskapens verktyg, och därefter välja de jordbruksmetoder som ger bäst resultat, vilket är precis vad rapportförfattarna faktiskt gör. Då kan det till exempel hända att de monokulturer, som DvdS utifrån sitt ”systemkritiska” perspektiv anser sig veta är förkastliga, visar sig vara den bästa kombinationen av produktivitet, hållbarhet och effektivt markutnyttjande. På liknande sätt kan det visa sig att både pesticider, gentekniskt förädlade grödor, och andra vederstyggligheter som systemkritikerna brukar kasta ut med badvattnet, hjälper oss att uppnå ett hållbart jordbruk. Rent allmänt är vi förvånade över att så många av våra forskarkollegor inom jordbrukssektorn inte själva tycks lita på befintlig kunskap eller på den utvecklingskraft och förändringspotential som vetenskapen erbjuder. I stället får slagord och aktivism ersätta kunskap och reflektion. I den kritik av intensiva produktionsmetoder som tycks ligga i aktivismens DNA förtigs till exempel alltid den forskning som visar att intensiv produktion på viss areal kombinerat med skydd av angränsande områden totalt sett kan ge det bästa skyddet för biologisk mångfald. Ett liv som systemkritisk aktivist på miljösidan kan säkert vara nog så intressant, men det levs kanske bättre i miljörörelsens hägn än på universiteten. Här kommer därför avslutningsvis tre exempel på hur forskningen kan bidra till ett hållbart jordbruk – utan revolution, eller ens särskilt omstörtande systemförändringar: 1. Med hjälp av modern genteknik kan vi minska på utsläppen av växthusgaser från jordbruket. Detta har forskare vid SLU visat genom att ta fram en variant av ris som inte läcker så mycket kolföreningar till de mikroorganismer som trivs i risodlingarnas syrefattiga markmiljö. I fältförsök har det visats att detta ris kan reducera avgången av växthusgasen metan från risodlingarna med 90 procent. 2. Helt nyligen kom det en rapport som visar att det går att öka effektiviteten i växternas fotosyntes. Genom att skapa en alternativ väg i kloroplasten (den del i cellen där fotosyntesen sker) för de överblivna kolföreningar som frisläpps om växterna utsätts för alltför mycket värme och torka, kan dessa nyttiggöras i stället för att gå förlorade. I fältförsök har det visats kunna ge upp emot 40 procent högre avkastning. 3. Det finns också forskningsgenombrott på djursidan. De mikroorganismer som idisslare har i matsmältningssystemet producerar stora mängder metan som djuren sedan släpper ut. Man har länge sökt olika metoder (bland annat vaccinering av djuren) för att påverka mikroorganismerna. Helt nyligen har man funnit en substans – kallad 3-NOP – som reducerar metanproduktionen med 30 procent och samtidigt ökar tillväxten hos djuren. Detta tycks vara en mycket löftesrik möjlighet att minska utsläppen av växthusgaser från djurbesättningar. WRI:s rapport pekar på en möjlighet till lösningar på jordbrukets globala utmaningar genom klokt förvaltarskap, forskning och företagande – utan blinkningar till upplyst despotism eller andra mer eller mindre totalitära idéer som börjat visa sina fula trynen på sistone. Det tycker vi är värt all respekt. Referenser Rapporten från WRI Searchinger, T., Waite, R., Hanson, C., Ranganathan, J., and Dumas, P. (2018). "Creating a Sustainable Food Future", in: World Resources Report. (ed.) E. Matthews. (Washington, DC, USA: World Resources Institute). Artikel om “land sharing” vs “land sparing” Balmford, A., Green, R., and Phalan, B. (2015). Land for Food & Land for Nature? Daedalus 144, 57-75. Artikel om mer effektiv fotosyntes South, P.F., Cavanagh, A.P., Liu, H.W., and Ort, D.R. (2019). Synthetic glycolate metabolism pathways stimulate crop growth and productivity in the field. Science 363. Artikel om ris som kan ge lägre utsläpp av metan Su, J., Hu, C., Yan, X., Jin, Y., Chen, Z., Guan, Q., Wang, Y., Zhong, D., Jansson, C., Wang, F., Schnürer, A., and Sun, C. (2015). Expression of barley SUSIBA2 transcription factor yields high-starch low-methane rice. Nature 523, 602. Artikel om hur man kan minska på utsläppen av metan från kor Hristov, A.N., Oh, J., Giallongo, F., Frederick, T.W., Harper, M.T., Weeks, H.L., Branco, A.F., Moate, P.J., Deighton, M.H., Williams, S.R.O., Kindermann, M., and Duval, S. (2015). An inhibitor persistently decreased enteric methane emission from dairy cows with no negative effect on milk production. Proceedings of the National Academy of Sciences 112, 10663-10668.