Summary: DN DEBATT 20/5. Sedan 80-talet har antalet akutsjukhus i Sverige halverats. Det är sorgligt eftersom mindre sjukhus har viktiga funktioner att fylla. Dessutom är det onödigt – ifrågasättandet av de mindre sjukhusen har skett på oriktiga grunder. Sverige behöver både små och stora sjukhus för att klara de kommande stora utmaningarna i vården, skriver Poul C Kongstad.

Sverige behöver små sjukhus för att klara framtidens utmaningar. På 80-talet fanns ett hundratal akutsjukhus i Sverige, men antalet har i princip halverats. Detta har betydelse för sjukvården och skapar oro för människor utanför storstadsområden. I diskussionerna kring kvalitet har förespråkare för stordrift blandat ihop begreppen och exempelvis har regeringens utredare Måns Rosén felaktigt presenterat att minst 500 människoliv årligen står att rädda om man centraliserar sjukvården ytterligare. Även tidigare har andra sjukvårdsideologer, som till exempel Bert Levin med sin betydelsefulla bok ”Vårdens chans” fått oproportionellt stor betydelse i diskussionerna kring nedläggning av akutsjukhusen i Sverige, utan att ordentligt faktaunderlag har funnits. Den medicinska utvecklingen under samma tid har varit oerhört stark. 1982 bestod diagnostiken för hjärtinfarkt av typiska symtom, EKG-förändringar och utsläpp av hjärtenzymer i blodet. Behandlingen innehöll syrgas, smärtlindring och eventuellt blodtryckssänkande behandling. Detta kunde i princip alla sjukhus erbjuda. I dag är diagnostik och behandlingen omfattande med avancerade invasiva kateterbehandlingar som inte kan utföras på mindre sjukhus. Liknande förhållande gäller för stroke, förlossningsvård, infektion och traumasjukvård. Här har ofta ambulanssjukvården fått den ansvarsfulla uppgiften att välja vilka patienter som skall transporteras i längre och mer krävande ambulanstransporter till större sjukhus för mer specialiserad vård, så kallad triage. Men för den stora merparten av patienterna i Sverige har de mindre sjukhusen en mycket viktig uppgift att fylla – som tyvärr ifrågasatts, på oriktiga grunder under lång tid, till men för dessa sjukhus. På dessa mindre sjukhus bedrevs på 80-talet ofta god sjukvård dygnet runt. Det fanns flera avdelningar på sjukhuset där medarbetarna hade möjlighet till både meningsutbyte och stöd under arbete på kvällar och helger. Sjukhusen hade oftast stabil bemanning på alla nivåer. Sjukhusen var också populära för AT- och ST-läkare då klinisk utbildning ofta var mycket god jämfört med större sjukhus. Kostnaderna per sängplats, som tidigare var det rådande ekonomiska måttet, var oftast mycket lågt jämfört med större sjukhus. Det fanns en betydande stolthet och tradition på dessa sjukhus vilket gynnade patienterna. Överläkarna var ofta kända personer på orten och patienter sökte naturligt sjukvård på det lokala sjukhuset. Nedmonteringen av de små sjukhusen har pågått sedan 80-talet. Den egentliga orsaken är oklar. Ofta har man talat om medicinens ofrånkomliga subspecialisering, men lika ofta har industriella stordriftsfördelar använts för att motivera nedläggningarna av små akutsjukhus. Men man har då tyvärr inte förstått vad som ger kvalitet inom kirurgi och akutsjukvård. Man har inte heller kopplat den viktiga exponeringsgraden till de läkare och de team som arbetar med olika patientgrupper och operationer. Denna exponeringsgrad kan vara väl så hög på mindre sjukhus eftersom färre enskilda kirurger i vissa fall utför fler ingrepp än kirurger gör på större sjukhus. Men ibland har rena storebrorsfasoner på större sjukhus utarmat kringliggande mindre sjukhus. Det har egentligen aldrig varit brist på patienter eller höga kostnader som varit den verkliga orsaken. Ofta börjar förminskningsprocessen med att förlossningsavdelningen försvinner med hänvisning till otillräckligt antal förlossningar. Ett nedre mått som ofta har använts av de stora sjukhusen är krav på 400 förlossningar per år. Studier kring detta pekar dock snarare på betydelsen av tillgång till neonatalvård och vilken kompetensstruktur som finns på den aktuella förlossningsavdelningen. När förlossnings- och BB-avdelningar försvinner minskar de nattliga och riktigt akuta operativa ingreppen vilket direkt försämrar akutberedskapen på hela sjukhuset. Därefter brukar ortopedkliniken stå i tur och dra ner sin verksamhet till att man endast opererar dagtid och större sjukhus tar de akuta patienterna. Ibland utvecklar det lilla sjukhuset en effektiv men ensidig selektiv operativ verksamhet men den bidrar inte mycket till akutberedskapen. När akuta ortopediska skador försvinner så försämras akutberedskapen ytterligare på sjukhuset. När i princip endast enstaka inklämda bråck och tarmvred kvarstår jourtid brukar akutkirurgin helt avvecklas. När detta sker blir anestesiklinikens akuta verksamhet för liten och man får svårt att motivera jourlinjerna. När anestesiberedskapen minimerats kvarstår endast medicinklinikens jourlinje på sjukhuset. Denna jourlinje får svårigheter att hantera de patienter som tidigare vårdats på sjukhuset eftersom sjukhuset inte längre kan hantera akuta situationer som kräver ett multiprofessionellt omhändertagande med röntgen-, kirurgi-, laboratorie-, blod- eller anestesikompetens. Vid det här laget styr ambulanssjukvården ofta trauma, yngre patienter och svårare sjuka patienter till större sjukhus med längre och stundom riskabla ambulanstransporter som följd. Akutmottagningen får primärvårdkaraktär och reduceras till att vara öppen endast dagtid. Vid det här laget kvarstår en illa definierad grupp av ”närsjukvårdspatienter” som sjukhuset skall vårda. Nu är sjukhuset emellertid så anorektiskt på resurser att det ibland inte förmår att hantera de mest enkla kliniska situationer som till exempel chock, blodförgiftning eller allvarlig lunginflammation. Man har svårigheter med den medicinska dialogen eftersom tidigare läkar- och sjuksköterskekolleger försvunnit och ersatts av olika PM utfärdade av det större sjukhuset, dokument som talar om vad man får eller inte får göra på det mindre sjukhuset. Identiteten och stoltheten på sjukhuset har i allmänhet försvunnit när nedmonteringen kommit så här långt. Attraktionskraften har minskat och man har nu svårigheter att rekrytera kompetent personal, AT- och ST-läkare. Det tidigare överläkarkollektivet har skingrats och ersatts av vikarierande läkare med skiftande engagemang, kompetens, boende och bakgrund. När sjukhusets ledning inte längre finns lokalt kan inte sjukhuset påverka sin egen utveckling och blir nu försvarslöst mot fortsatta förändringar och nedskärningar. Sjukhuset släcks bokstavligen ned och det blir tyst nästan överallt. Ensamma sjuksköterskor ansvarar för många patienter i sjukhemsliknande atmosfär och medicinjouren vandrar ensam mellan olika avdelningar. Nu lämnar själen och engagemanget det lilla sjukhuset då det inte finns några förutsättningar att leva där. Det är nämligen människorna tillsammans som skapar ett välfungerande sjukhus. En ofta lång och levande berättelse om engagemang, kompetens, stolthet och utveckling för framtiden. Detta är sorgligt för Sverige och onödigt eftersom tillräckliga bakomliggande data för centralisering saknas. Om man satsar på både små och stora sjukhus med god bemanning och utökad samverkan, modern teknologi och telemedicin samt ett nationellt transportmedicinskt system med helikoptrar/flyg över hela landet, så har samhället avsevärt bättre möjligheter att kostnadseffektivt och patientsäkert klara kommande mycket stora utmaningar inom sjukvården. I dagens Sverige med allt större grupper av människor som känner sig marginaliserade är detta en mycket viktig rättvisefråga för framtiden – både politiskt och sjukvårdsmässigt. 20 maj 2018 Debattartikel Poul C Kongstad, tidigare chef för ambulanssjukvården i Region Skåne, specialist i neurokirurgi och intensivvård: ”De små akutsjukhusen har lagts ned på oriktiga grunder” Repliker Måns Rosén, tidigare utredare av högspecialiserad vård: ”Läs min utredning för en nyanserad bild av högspecialiserad vård” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Summary: DN DEBATT 19/5. Socialdemokraterna och Moderaterna sviker oss genom att välja populistisk främlingsfientlighet framför sina ideologier. Och läget är dramatiskt, bilden av Sverige som ett demokratiskt och solidariskt land är borta. I stället är vi i dag ett samhälle som ser hot i varje hörn. Svensk politik har tappat sin moraliska kompass, skriver åtta forskare i etik.

Främlingsfientligheten i Sverige antar nu sådana proportioner att vi anser det vara vår plikt att varna för utvecklingen. Partiledardebatten den 6 maj, liksom dess efterspel, visar tydligt att Socialdemokraterna och Moderaterna väljer populistisk främlingsfientlighet framför sina ideologier. Medan SD har främlingsfientlighet som en ideologi, har de stora traditionella partierna främlingsfientlighet som ett slags pragmatisk strategi. Detta är genuint omoraliskt och farligt. Utan tvekan finns det i Sverige i dag en främlingsfientlig opinion som ifrågasätter asylrätten och även ger uttryck åt islamofobi. Men att anpassa sina budskap efter den populistiska retoriken är fel. All politisk erfarenhet säger att sådan anpassning enbart främjar de populistiska krafterna. Sverigedemokrater kommer alltid att vara bättre på rasism, men när de etablerade partierna börjar efterlikna Sverigedemokrater, normaliseras främlingsfientligheten. När Stefan Löfven och Ulf Kristersson accepterar den främlingsfientliga logik som går ut på att människor ställs mot varandra och de mest utsatta börjar betraktas som ett slags ekonomisk belastning, agerar partiledarna djupt omoraliskt. Människor som flyr krig ska bemötas som människor som flyr krig – alltså med medmänsklighet och solidaritet. Partiernas ansvar är att visa hur deras ideologiska resurser kan utveckla våra samhällsinstitutioner för att klara av ett värdigt flyktingmottagande. Att stänga gränser, att röntga de ungas kroppar för att fastställa deras ålder, att utvisa till Afghanistan är både inhumant och politiskt impotent. Sverige har haft en självbild av att vara en moralisk stormakt. Vi har visat solidaritet med dem som drabbats av fattigdom och förtryck. Vi har arbetat för fred genom att kritisera alla stormakters krigföring. Inom landet har vi stått upp för rättvisa och välfärd. Detta har givit Sverige internationell respekt. Sverige har uppfattats av andra som ett demokratiskt och solidariskt land. Den bilden är nu borta. I stället är vi i dag ett samhälle som ser ett hot i varje hörn – medborgare antas fuska, flyktingar ljuga, andra länder vilja anfalla. Med en skärpt asylpolitik stänger vi våra gränser för dem som är mest utsatta. Denna bild framkallar en obehaglig déjà vu. Det har inte gått hundra år sedan andra världskrigets slut. Då, med färska erfarenheter av vad främlingsfientlig populism hade lett till, bestämde man sig – ”aldrig mer!” ”Aldrig mer ska vi tillåta att man tror sig kunna lösa samhällsproblem genom att diskriminera vissa grupper!” Socialdemokrater och moderater sviker oss nu och de sviker oss på ett djupt omoraliskt sätt. Risken att få ett sämre valresultat får inte medföra att de etablerade partierna sviker sitt ansvar för vårt samhälle. Det gemensamma ansvar som dessa partier har är att tydligt stå upp för människovärdet och respekten för de mänskliga rättigheterna. I en värld med en gigantisk flyktingkris, till följd av krigen i Syrien, Irak och Afghanistan, bör det då vara självklart att värna om asylrätten. Det bör också vara självklart att behandla de människor som flyr från krig på ett värdigt sätt. Ett samhälle som inte visar solidaritet med de svagaste är inte ett starkt samhälle. Inför valrörelsen finns det många viktiga samhällsfrågor där de politiska partierna behöver ge besked. Vi behöver utveckla och stärka institutioner, vi behöver tåg som går i tid och kirurgiska operationer som utförs när de ska utföras. Vi behöver komma till rätta med segregering och social orättvisa. Fler människor behöver få jobb och skolan behöver bli bättre. Varken järnvägar eller vården har dock med flyktingar att göra. Varför i hela friden väljer då Löfven och Kristersson att köpa Sverigedemokraternas logik och prata om flyktingar som om de skulle vara anledningen till alla problem i samhället? Har de inte längre någon respekt för dessa människors värdighet? Eller har de tappat tron på sina egna partiers program? Vi är forskare och lärare i etik. Vi menar att läget i Sverige är dramatiskt. Inte för att vi har unga människor som vill stanna hos oss utan för att det politiska Sverige har tappat sin moraliska kompass. Vi vill uppmana politiska partier att ta sitt ansvar för Sverige, demokrati och mänskliga rättigheter. Det är ännu inte för sent. Visst finns det i dagens Sverige en utbredd främlingsfientlighet och islamofobi. Men de politiska partierna har ett gemensamt ansvar för att motverka alla former av rasism och värna om respekten för människovärdet. Därför vänder vi oss nu direkt till Stefan Löfven och Ulf Kristersson: Ge oss politiska besked om vilket samhälle ni vill utveckla! Vill ni ha ett samhälle som präglas av öppenhet och solidaritet – eller ska vi låta främlingsfientligheten ta över? 19 maj 2018 Debattartikel Åtta forskare och lärare i etik: ”Svensk politik har förlorat sin moraliska kompass” Repliker Ann Heberlein, teol dr, etik, riksdagskandidat (M): ”Medborgares behov bör överordnas ickemedborgares” Anders Kristoffersson, fil dr i nationalekonomi och teol kand: ”Etikerna undviker etiska dilemman” Slutreplik från åtta forskare och lärare i etik: ”Partierna har ett större ansvar än att försöka vinna valet” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Välkommet med nya tongångar från S”

Summary: REPLIK DN DEBATT 16/5. Sven Britton(S) skriver att barn- och äldreomsorg bör prövas inom samma verksamhet. Det är glädjande om (S) i Stockholms stad svängt i denna fråga. Det behövs fler möten mellan generationer och mer innovation i byggandet av äldreboenden. Men M i Stockholms stad vill gå längre, skriver Dennis Wedin (M).

För ett år sedan behandlades i Stockholms stads äldrenämnd ett förslag från Moderaterna om att införa generationsboende som boendeform. Det innebär att en förskoleverksamhet bedrivs i samma byggnad som ett vård- och omsorgsboende. Verksamheterna delar på en gemensam yta som möjliggör för frivilliga aktiviteter. Sven Britton deltog på nämndmötet, och röstade tillsammans med de rödgrönrosa partierna ner förslaget. Om tongångarna från Socialdemokraterna nu är annorlunda, är det välkommet. Vi vill införa generationsboenden för att förbättra möjligheten till umgänge över generationsgränserna. Vård- och omsorgsboenden är i dag en allt för enkelspårig miljö för sjuka äldre. Social gemenskap och mänsklig kontakt är viktigt för trivseln oavsett ålder och kan ge positiva hälsoeffekter. Jag har själv besökt "Kotoen" i Tokyo, den verksamhet där ursprungsmodellen sedan 1976 kommer ifrån, och som därefter spridits runt om i världen. Det finns exempelvis ”intergenerational centers” i Japan, Kanada och USA. Sverige har mycket att lära när det kommer till att möjliggöra för mer innovation i byggandet av verksamheter inom äldreomsorgen. Det är kring detta som Moderaterna i Stockholms stad vill gå längre än vad Sven Britton föreslår. Vi vill se en stadsbyggnadspolitik där det medvetet också ingår att bygga boenden och kvarter där äldre möter barnfamiljer och yngre. Vare sig det handlar om biståndsbedömt äldreboende eller inte, behöver vi uppmuntra möten mellan generationer när vi bygger stad. Det är magstarkt av Sven Britton att uppmuntra till kontakt mellan ”äldre och studenter och kanske möjlighet till extrajobb för de senare.” Moderaterna i Stockholms stad införde särskilda ungdomsbesök på vård- och omsorgsboenden, där unga via extrajobb kommer in som en resurs med syftet att förgylla dagen för de äldre. Men Sven Brittons egen stadshusmajoritet har halverat finansieringen. Moderaterna i Stockholm stad arbetar för fler frivilliga möten mellan generationer, mer innovation kring hur vi bygger välfärd, och en stadsplanering där vi uppmuntrar en blandning av olika åldersgrupper. Det är glädjande om det nu finns ett blocköverskridande stöd för detta. 16 maj 2018 Debattartikel Sven Britton, infektionsläkare och kommunpolitiker (S): ”Med dagisbarn och äldre i samma lokaler får generationerna mötas” Repliker Dennis Wedin (M), kommunfullmäktigeledamot, Stockholms stad, gruppledare i Stockholms stads äldrenämnd: ”Välkommet med nya tongångar från S” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Margit Silberstein: Stefan Löfven tog makten men löste inte socialdemokratins kris

Summary: Tiden innan Stefan Löfven övertalades att bli partiledare för sex år sedan beskrivs fortfarande som ett trauma i Socialdemokraterna. Hur mycket partiet egentligen har läkt kommer att visa sig efter höstens val.

Det är förstås inte så att socialdemokrater i allmänhet ställer sig på gator och torg och ropar ut sin oro för hur det ska gå i valet. Men nervositeten sänder kalla kårar genom partiet. Några, som Göran Greider, skriker ut sin smärta inför tanken att Socialdemokraterna ska bli ett parti med 20-25 procent. Vad sker med statsbärarna om de krymper och förlorar regeringsmakten? Vi regerar vidare, sa Göran Persson på valnatten 1998. Valet sågs inte som någon succé, men det var ändå på den gamla goda tiden för Socialdemokraterna med ett resultat på nästan 37 procent. Majoritet skaffade sig Persson genom samarbete med Vänstern och Miljöpartiet. Mandatperioden dessförinnan räckte det med budgetsamverkan med Centern för att politiken skulle passera riksdagen. I valet 2014, då Socialdemokraterna gick framåt med ett enda mandat, utropade sig Stefan Löfven till segrare. Svenska folket krävde förändring, sa han. Några partikamrater tyckte att det var överilat att kora sig till segrare så snabbt, men det skedde i ett slags rus efter åtta år i opposition. Om det var några som krävde förändring så var det Löfvens eget parti. I snart fyra år nu har Stefan Löfven gått till jobbet och varje dag mött en fientlig majoritet. Vad som händer efter årets val vet vi väldigt lite om. Men en sak är säker. Stefan Löfven kan inte inta Göran Perssons ganska sorglösa attityd att han regerar vidare. I enlighet med dagens grundlag blir det en omröstning om statsministerämbetet. Och en majoritet av allianspartierna och Sverigedemokraterna har bestämt sig. De tänker avsätta Stefan Löfven. Vilken regering som sedan tillträder är skrivet i stjärnorna. Utvecklingen ligger delvis utanför Socialdemokraternas kontroll eftersom den handlar om mandat, matematik och Sverigedemokraternas makt över regeringsbildningen. Men hur det går i valet, om det blir kollaps som Göran Greider befarar, är mer av egen förskyllan. Ska väljarna öppna sina hjärtan för de nya Socialdemokraterna med den hårdare retoriken och de tuffare förslagen? Inte ens bland de egna råder entusiasm. Många ogillar vokabulären, som de tycker låter sverigedemokratisk. De förundras över ett uppskruvat tonläge, att ny politik kommer plötsligt och i snabb takt. En pressträff så är politiken utstakad. Inga testballonger, inga kloka respekterade veteraner som går ut och initierar en diskussion kring politiken. Valarbetarna kan få ett styvt jobb med att förklara svängningarna och den mera råbarkade hållningen. En återkommande uppfattning är att Stefan Löfven avgår om Socialdemokraterna förlorar regeringsmakten. Löfvens meritlista klickar inte riktigt med kraven på en oppositionsledare, som saknar statsministerämbetets auktoritet att falla tillbaka på. Hen ska vara någon som tar för sig ofta och mycket. Det skadar inte att ha ett ”faxfinger”, som man sa om Jan Björklunds fingerfärdighet, när denne var skolborgarråd i Stockholm, ständigt redo att faxa ut pressmeddelanden. I dag är det väl ingen som använder fax, men metaforen kan få gälla ändå. Tiden innan Stefan Löfven övertalades att bli partiledare för sex år sedan beskrivs fortfarande som ett trauma. Knivhuggen i ryggen partikamrater emellan ger än i dag fantomsmärtor. Löfven har lyckats ena partiet. Hur djupt enigheten når och hur många som knutit näven i fickan lär visa sig om det går dåligt för Socialdemokraterna i valet. Då infinner sig striden om vägvalet. Vi är en stor kyrka och alla ska få plats, lär Göran Persson ha sagt. Men det kommer att rista till i kyrkans grundvalar. Vilka ska nu sprida evangeliet? Traditionalister och förnyare, höger och vänster kommer att inta scenen och peka ut syndabockar: Varför drev ni inte vinster i välfärden hårdare? Hur kunde Socialdemokraterna bli ett batongparti? Vart tog jämställdheten vägen? Och så dramat om vem som ska inta predikstolen framöver. Nya ledare framstår ofta som motsatsen till den som varit. Göran Persson pekade med hela handen, efterträdaren Mona Sahlin satte laget framför jaget. Om tesen stämmer kan möjligen väljargunstlingen Anders Ygeman ligga bra till som en ideologisk kontrast till Stefan Löfven. Ygeman ses fortfarande som vänster trots att det mera liknade höger när han var inrikesminister. Ardalan Shekarabi, en annan okrönt kandidat, betecknas som höger fastän han la fram förslaget om vinster i välfärden. Magdalena Andersson har blivit Stefan Löfvens parhäst när det gäller att skicka signaler om att Sverige har tagit emot för många flyktingar för att integrationen ska fungera. Om Socialdemokraterna transformeras till ett mjukare parti efter valet kan den hållningen vara en belastning. Det talas om Annika Strandhäll som ett partiledarämne, trots att hon saknar de andras djupa förankring i partiet. Strandhäll var visserligen hård mot Ann-Marie Begler, men syftet var att ge Försäkringskassan en snällare framtoning. Fast det enda vi egentligen vet är att partiledarval inte tar fram det bästa hos människan. De långa knivarnas natt väntar. Om det blir lika mycket på liv och död som på Håkan Juholts tid återstår att se.


Låt seniorboende vara öppet för alla äldre

Summary: Seniorboenden behöver anpassade lägenheter, gemensamhetslokaler och omtanke – inte ett övre ålderstak. Årsrika människor har också erfarenheter och ålder innebär inte automatiskt att man blir passiv.

Uta Brontén anser att det behövs ett övre ålderstak i seniorboenden. Hon bor i ett seniorboende som tydligen helt saknar anpassning för äldre. Jag kan ju undra varför det kallas för seniorboende och varför man inte vill ha äldre människor där. Är det möjligen så att man inte heller får vara handikappad? Jag kan förstå rädslan för att inte kunna rekrytera en aktiv styrelse eller intresserade att åta sig olika uppdrag. Det är en risk som finns i de flesta bostadsrättsföreningar oavsett ålder. Men årsrika människor har också erfarenheter och ålder innebär inte automatiskt att man blir passiv. Själv bor jag i ett seniorboende i Norrtälje med fantastiskt kunniga och aktiva människor och vi har en engagerad trivselgrupp. De allra flesta bryr sig om de andra boende och många ställer gärna upp när grannen behöver hjälp. Medelåldern är en bit över 70 år. Personer i den åldern skulle alltså inte få flytta i Uta Bronténs boende. Men en bogemenskap är också beroende av omtanke och inte bara aktiviteter och vi kan bidra med olika saker.


Kristendomen är demokratisk till skillnad från islam

Summary: Kristendomen har under årtusenden utvecklats till en demokratisk religion i motsats till islam. Islam är fortfarande ärkekonservativ och auktoritär. Därför är ett accepterande av böneutrop fel steg att gå. Det kan också leda till att parallellsamhällen utvecklas i Sverige.

Som vanligt när religionen/kristendomen debatteras i Sverige i dag går debattörerna ofta minst hundra år tillbaka i tiden. Ja, till och med tusen år! En av skribenterna kostar till och med på sig lyxen med att citera Moseboken. Ändå påstår han att han är ateist. Jag håller emellertid med skribenterna att kristendomen också en gång i tiden var en auktoritär religion. Men då får vi gå minst femtio till hundra år tillbaka i tiden. Numera, på 2000-talet, kan vi väl ändå inte påstå detta. Det är i dag en modern och fri religion. Kristendomen har under årtusenden utvecklats till en demokratisk religion i motsats till islam. Islam är fortfarande ärkekonservativ och auktoritär. Den är dessutom politisk. Kommer ett strikt uppdelat parallellsamhälle att fungera i Sverige? Kan det inte leda till besvärande spänningar? Vi riskerar att få ett sekulärt "oreligiöst" samhälle och ett djupt religiöst muslimskt samhälle. Genom att godkänna böneutrop, accepterar ni också samtidigt indirekt alla muslimska religiösa traditioner som exempelvis könsstympning på kvinnor, omskärelse på män och kvinnoförtryck (hijab/slöja, burkini eller burka)? Är det verkligen någonting att försvara? Det är väl klart att vi måste ha samma (samordnade) regler och lagar i hela landet. Därför måste regering/riksdag agera i denna fråga. Till slut: Undertecknad är varken intolerant, fördomsfull eller rasist. I alla fall är jag inte kulturrasist. Vad det nu är för någonting? Det var det mest fantastiska jag läst på länge. Nej, jag försöker alltid se verkligheten i dagens värld och i dagens svenska samhälle.


Omöjligt undvika hybrider när vargen kommer nära människor

Summary: Det hjälper inte att uppmana hundägare ska hålla reda på sina hundar för att undvika varghybrider. Inget land har lyckats undvika hybrider när man tillåter varg att vara i samhällets närhet.

När man sätter nytt staket har man inte får i hagen. Om ett staket ligger ner finns det heller inga får där. Det vet varenda djurägare. Det hjälper heller inte, som Thomas Alm hävdar i sitt inlägg, att hundägarna ska hålla reda på sina hundar. Nu har det skett ett antal hundkorsningar och det kommer att ske allt fler. Tesen om att hundägarna skall hålla koll på sina hundar och därmed hindra hybrider är redan spräckt. Vi har facit i hand. Inget land har lyckats undvika hybrider när man tillåter varg att vara i samhällets närhet. Men vi kan lugna oss och invänta Olof Libers svar om hur man undviker att det blir hybrider. Om en hund angriper tamdjur ligger hela ansvaret på hundägaren. Djurägares skyldighet enligt stängslingslagen är att hålla sina djur inne – inte att hålla grannens hund ute.


DN gratulerar: Monica Danielson, operasångerska

Summary: Inte ens på operahögskolan visste hon vad hon skulle bli när hon blev stor. Men Monica Danielson blev sångerska, med en stämma som prisades redan före examen.

Som vanligt är det full rulle i Monicas liv. Hon har varit frilansande mezzosopran i över 20 år, och det kombinerar hon numera med en halvtidstjänst på högskolans operaprogram. Det blir många arbetstimmar på en vecka. Men inte gör det något, om man får tro henne själv. – För mig är det roligt, för jag blir fort uttråkad, och jag får energi av att göra många olika saker. Monica Danielson har med sitt operakompani Musikteaterverket precis satt upp ”The medium” och ”Mr Emmet takes a walk” av britten Peter Maxwell Davies, en av de kompositörer hon brukar återvända till. Nutida musik är hennes specialitet och något som hon redan under studierna insåg att hon var bra på. Monica Danielson är inte den som bangar för att framföra krävande operastycken på scenen, inte ens när det görs a cappella med bara henne själv på scenen. – Man har fallenhet för olika saker, men jag har alltid haft lätt för att lära mig svåra saker och att läsa noter och jag har bra gehör. Dessutom insåg hon tidigt att här gäller det att hitta sin spets, ett område där man sticker ut från de andra. Och för Monica var det inte i den traditionella operarepertoaren utan i nutidsmusiken som hon kände att hon mest kom till sin rätt, med sin humor, experimentlust och tekniska skicklighet. Till sommaren håller hon på att förbereda en nutida musikfestival som heter Nytt och som hålls i augusti i småländska Glasriket, platsen där allt började. Hon växte upp ”bakom en gran utanför Lenhovda” och sjöng i kyrkokören. Kantorn var en eldsjäl som tyckte att Monicas sångröst borde få utvecklas. Han gav henne första puffen i riktning mot fortsatta sångstudier, och sedan blev det en snitslad bana vidare genom musikfolkhögskola, musikhögskolan och operahögskolan. ”En himla massa bananskal”, som hon säger. Hon kommer från en arbetarbakgrund utan kopplingar till professionellt musicerande. Däremot hade hon en uppmuntrande familj som ständigt var redo att skjutsa till körövningar och operakonserter. – De var säkert lika förvånade som jag över att jag flöt vidare, men de var otroligt stöttande. Annars hade det nog varit svårare, tror jag. Trots raksträckan genom musikutbildningen hade hon inga föreställningar om att sången skulle kunna bli ett yrke. – De flesta kommer ändå från någon sorts musikfamilj, så att tanken finns naturligt. Det tog jättelång tid innan jag blev medveten om att man ens kunde bli sångerska eller musiker. Det fanns inte som en yrkesoption. Det var först på operahögskolan som insikten kom, att nu blev hon ju faktiskt operasångerska. I slutet av utbildningen vann hon Svenska sångpedagogförbundets stipendium och självförtroendet fick en skjuts. Kort därefter kom genombrottet, med en roll i Maxwell Davies-operan ”Fröken D:s bröllop”. Hon har frilansat hela tiden, konstaterade tidigt att fast anställning inte passade ihop med lusten till variation. Dessutom älskar hon att jobba med egna projekt från ax till limpa. Nog har det blivit många arbetade timmar, och visst har det varit månader när det inte kommer in många kronor i kassan. Men fördelarna har övervägt. Och när barnen kom i tonåren blev också livspusslet enklare att få ihop. Tillsammans med dem kopplar Monica av på fritiden, och det är i deras sällskap hon reser bort efter 50-årsdagen. – Jag ska ta med mina ungdomar och åka till Cypern. Det blir min födelsedagspresent till mig själv. Monica Danielson Gratuleras till: Fyller 50 år den 16 maj 2018. Gör: Mezzosopran, regissör och producent. Driver operakompaniet Musikteaterverket och ingår i Duo Ego med slagverkaren Per Sjögren. Ansvarig för operaprogrammet på Högskolan för scen och musik i Göteborg. Utmärkelser i urval: Föreningen Svenska tonsättares interpretpris, Carin Malmlöf-Forsslings pris, ledamot av Kungliga Musikaliska akademien sedan 2014. Bor: Hisingen i Göteborg. Familj: Barnen Mauritz, 16 år, Tess, 13 år. Så firar jag födelsedagen: "Jag har tänkt att det ska bli massor av champagne och plockmat i trädgården och många goda vänner som kommer dit." Om att fylla 50: "Jag mår bra i den ålder jag är. Och jag funderar sällan över hur gamla folk är." Favorithemmasyssla: Laga mat. Så rensar jag tankarna: Går i skogen eller pysslar i trädgården. Senaste kulturupplevelse: Premiären på "Boris Godunov" på Göteborgsoperan.


Flyktingfrågan en fälla för palestinierna

Summary: DN 16/8 2018. Båda sidor visste vad som skulle hända. Israel lovade att skjuta dem som försökte forcera gränsbarriären mot Gaza. Hamas islamistiska agitatorer hetsade unga aktivister att göra just det. Måndagens förutsägbara blodbad krävde över 50 palestiniers liv medan hundratals skadades.

Båda sidor visste vad som skulle hända. Israel lovade att skjuta dem som försökte forcera gränsbarriären mot Gaza. Hamas islamistiska agitatorer hetsade unga aktivister att göra just det. Måndagens förutsägbara blodbad krävde över 50 palestiniers liv medan hundratals skadades. Det måste ifrågasättas om skarp ammunition verkligen var Israels enda möjlighet att värja sig. Men terrororganisationen Hamas, som styr Gaza som en enpartistat, var inte intresserad av fredliga demonstrationer utan av genomslag. Israel statuerade exempel, Hamas ville rikta folkets vrede mot en övermäktig fiende och bort från sin egen roll i misären. Förhållandena är svåra för de 2 miljoner invånarna i den 40 kilometer långa Gazaremsan. Arbetslösheten är skyhög. Israels – och Egyptens – blockad förvärrar situationen. Men påminnas bör om att den israeliska avspärrningen var ett svar på Hamas kupp för elva år sedan, när rivalen Fatah (som har makten på Västbanken) kastades ut. Hamas mål är fortfarande att utplåna staten Israel. Demonstrationerna i Gaza startade för två månader sedan som ett spontant initiativ, men kapades snart av Hamas. Kulmen skulle nås under måndagen, 70 år efter Israels självständighet, och tisdagen, lika långt efter det krig som skickade hundratusentals palestinier på flykt. Hamas har kallat sin aktion för den ”stora återvändandemarschen”. Detta har i sig ganska lite att göra med att USA samtidigt flyttade sin ambassad till Jerusalem, Donald Trumps födelsedagspresent till Israel. Beslutet, fattat i december, presenterades som en historisk realitet som den amerikanska kongressen har stått bakom sedan 1995. Symboliken är en annan. Jerusalems status har alltid varit en nyckel i varje tänkbar fredsuppgörelse mellan israeler och palestinier. Premiärminister Benjamin Netanyahu må hävda att Jerusalem är odelbart, men palestinierna ser östra delen som given huvudstad i en framtida egen stat. När Trump gav sitt besked försvann de sista resterna av palestiniernas förhandlingsvilja. USA framstod som part, inte medlare. Israel har å sin sida gått allt raskare i nationalistisk riktning, och intresset för samtal med motparten har blivit lika med noll. Netanyahu säger att det inte finns någon att tala med, men vill inte heller ha någon. Principerna för en tvåstatslösning har funnits länge. 1967 års gränser ska vara utgångspunkten, land måste bytas, en kompromiss om Jerusalem, säkerhet för båda. Men dessa grundsatser ser alltmer teoretiska ut. ”Fredsprocessen” tycks stendöd. De judiska bosättningarna har en stor skuld i detta. Men det har också det palestinska kravet på återvändande för 1948 års flyktingar, precis vad demonstrationerna i Gaza sägs handla om. Israel kan aldrig acceptera det, eftersom dess karaktär av judisk stat skulle gå förlorad. Och när ett stort fredsavtal har varit inom räckhåll, 2000 och 2008, vägrade presidenterna Yassir Arafat respektive Mahmoud Abbas att diskutera saken. Palestinierna befinner sig i ett omöjligt underläge. Abbas myndighet är korrupt och vågar inte hålla val. Större delen av Västbanken är i praktiken en del av Israel. Hamas härskar i Gaza. Omvärlden, inklusive arabländerna, är ointresserad. Men Israels framtid är också oviss. Om ockupationen permanentas och Västbanken annekteras uppstår inte bara internationella fördömanden utan snart nog en palestinsk majoritet utan rösträtt. Så kan landet överleva, men inte demokratin.


Kan 36 frågor leda till kärlek mellan främlingar?

Summary: När forskarparet Elaine och Arthur Aron vid Stony Brook-universitetet i New York 1997 i ett experiment designade 36 frågor som skulle skapa närhet mellan två främlingar hade de ingen aning om att frågorna 18 år senare skulle bli kända som de 36 frågorna som kan göra två främlingar blixtförälskade. – Saker ska gå snabbt och vi vill gärna ha metoder för att klara saker fort, säger psykologen och relationsexperten Anna Bennich Karlstedt om varför frågorna blivit så populära. Testa frågorna själv. Du hittar dem längst ner i artikeln.

Det var när kolumnisten Mandy Len Catron i en krönika i New York Times 2015 berättade hur hon använt forskarna Elaine och Arthur Arons 36 frågor för ökad intimitet vid en första dejt som paret Arons studie plötsligt blev viral. Mandy Len Catron beskrev användningen av frågorna som en succé. I sin krönika förklarade hon känslan hon och hennes dejt fått efter att de använt de 36 utvalda frågorna som skapats för att bygga intimitet mellan främlingar i en laboratoriemiljö. ”Det var den typen av accelererad intimitet jag mindes från sommarläger, när man var uppe hela natten tillsammans med en ny vän, och utbytte detaljer om sina korta liv. Vid tretton års ålder, för första gången hemifrån, kändes det naturligt att lära känna någon fort. Men det är sällan vuxenlivet ger oss sådana möjligheter,” skriver hon i kolumnen om frågorna. Läs mer: Guide: Allt du behöver veta om kärlek Kvällen avslutades med att Mandy Len Catron och hennes dejt, precis som i Arons ursprungsexperiment, tittade varandra djupt i ögonen i flera minuter. Trots att Catron kände skräck inför tanken på övningen, upplevde hon att hon fick ännu starkare närhet till sin dejt när den var färdig. Och hur gick det sedan? ”Ni undrar säkert om han och jag blev kära. Ja, det blev vi. Även om det är svårt att säga om studien var hela anledningen (det kanske hade hänt ändå), så gav den oss en väg in i en relation som känns avsiktlig. Vi tillbringade veckor i den intima sfär som vi skapat den kvällen, väntande på vad som skulle kunna hända.” Krönikan fick genomslag. I hela världen skrev man om de 36 frågorna som skulle kunna leda till blixtförälskelse. Kort senare skrev Elaine Aron, mest känd för sin forskning kring högkänsliga personer, i Psychology Today om hur hon och hennes make Arthur Aron faktiskt kommit fram till frågorna från början. Och de hade egentligen ingenting att göra med kärlek. ”Forskare behövde ett sätt att studera närhet utan att det förväxlades med faktorer som vem som väljer att vara med vem, eller ett förhållandes historia. Det som behövdes var en metod för att skapa närhet i ett laboratorium tillsammans med främlingar,” skrev Elaine Aron. Därför designade hon, hennes man och deras forskarkolleger ett upplägg med 36 frågor som skulle besvaras under 45 minuter. Grunden var att frågorna långsamt skulle leda till ömsesidigt självutlämnande och intimitet mellan de två parterna. Två faktorer som forskning tidigare visat kan kopplas till att man lär sig tycka om en person. ”Vi bara systematiserade metoden så att den kunde användas i en labbmiljö,” skrev Aron. Det första experimentet ledde till en studie som publicerades i tidskriften Personality and Social Psychology Bulletin. Deltagarna var forskarassistenter i labbet vid Stony Brook-universitetet i New York där Arthur Aron arbetade som forskare i socialpsykologi. Ett antal heterosexuella män parades ihop med heterosexuella kvinnor för att utföra testet, och ställa de 36 frågorna till varandra. En kontrollgrupp fick i stället under lika lång tid ägna sig åt vanligt småprat. Och experimentet föll väl ut. Några månader senare gifte sig till och med ett av de slumpmässigt utvalda paren med varandra, och bjöd in alla medarbetare på labbet till bröllopet. Läs mer: Därför blir vi förälskade i varandra De 36 frågorna är utformade i tre sektioner, och dess intensitet ökar över tid. Från enkla frågor som ”vilken person i världen skulle du helst bjuda på middag?” i början av testet genom frågor som ”vad är dina bästa och värsta minnen?” till långt mer personliga frågor mot slutet. Den avslutande uppgiften i formuläret är att deltagaren ska berätta ett personligt problem och be om partnerns råd för hur problemet kan hanteras. Därefter ska partnern berätta hur den upplever att man känner sig när man berättar om problemet. Dr. Arthur Aron förklarar i en intervju med den australiensiska tv-kanalen ABC om intensiteten som sakta byggs upp. – Om man säger för mycket för snabbt kan det avskräcka den andra personen. Men om man börjar med något som inte är alltför personligt och sedan gradvis förflyttar sig till något mer personligt känner sig båda mer bekväma och utvecklar en hög grad av närhet, berättar Arthur Aron. Anna Bennich Karlstedt är relationsexpert och legitimerad psykolog. Till DN säger hon att idén om att frågorna skulle leda till kärlek nog blev lite upphaussad av det faktum att krönikören i New York Times och de två labbassistenterna faktiskt blev förälskade efter att ha använt dem. – Då blev det väldigt uppblossat i olika medier, vilket man kan förstå. Men riktigt så enkelt är det förstås inte, säger hon. Däremot menar hon att frågorna verkligen kan hjälpa till att skapa en relation eftersom de leder till ökad förståelse och intimitet. – Man skapar ju inte en djupare relation genom att enbart rabbla upp sitt cv eller berätta om sin bil. För vad kännetecknar en nära relation? Jo, att man kan dela med sig av sig själv, sina tankar och känslor. När någon berättar intimare saker så väcker det känslor som förtroende, empati och medkänsla och det skapar en trygghet i att man själv kan berätta om sina erfarenheter. Då plötsligt finns där något starkare, säger Anna Bennich Karlstedt, och tillägger att det här delvis går att träna upp. Hon menar att det är viktigt just att frågorna är uppbyggda med en ökande intimitetsgrad, där man går från att dela enklare tankar till att man delar med sig av mer personliga frågeställningar. – Ibland på Facebook får man ju ont i magen när någon lägger upp på tok för utlämnade saker om sig själv, inför 250 människor. Det krävs ju en sorts fingertoppskänsla i det där. Att dela djupare material behöver ofta komma stegvis, vi tycker inte om att få någons hela innanmäte uppkräkt i knät. Hon poängterar vikten av det ömsesidiga utbytet, och att visa nyfikenhet och ge gensvar till det någon annan berättar. – För långvarig, sund vänskap eller kärlek behöver man vara bekräftande, och gärna nyfiken. Det handlar inte bara om att man ska berätta något från sitt inre, utan också att det sker i ett samspel. Även om Anna Bennich Karlstedt poängterar att det inte är så lätt som att använda de 36 frågorna för att bli kär tycker hon att det kan vara värt att testa på en dejt, eller med en partner om man känner att man tappat nyfikenheten på varandra. – Det kan man absolut göra, även om man redan känner varandra så kan sådana här frågor göra att man tvingar sig själv att bli mer nyfiken och väcker upp en ömhet. Ibland kan det hjälpa att man beter sig som att man är nyfiken, så blir det mer spänning och man får förhoppningsvis nyuppväckt nyfikenhet på köpet. Varför tror du att människor letar efter sådana här snabba sätt att få kärlek? – Vi lever i ett samhälle som premierar effektivitet. Saker ska gå snabbt och vi vill gärna ha metoder för att klara saker snabbt. Dessutom finns en utbredd ensamhet och en stor längtan hos människor att träffa någon, vilket ibland är svårt. Båda de faktorerna gör att en sådan här möjlig snabb lösning kan uppfattas som väldigt attraktiv, säger Anna Bennich Karlstedt. Hon menar att det också kan handla om en fascination för varför vi blir förälskade. – I dag vet vi hur vi ska åka till månen, men vi har inte svaret på vad som händer när eller varför vi blir förälskade. Så det finns en fascination över det här, vilket syns i många format som att man vill titta på program som ”Gift vid första ögonkastet” eller ”Kärlekskoden”. Finns det någon fara med att testa de här frågorna för att hitta kärleken? – Inte om man inte lägger för mycket tro på det, och därför blir väldigt besviken om det inte fungerar. För det är klart att det här inte kommer att fungera på alla. Men om man kan känna att man lär känna någon bättre, eller får en trevlig kväll och så får allt utöver det ses som en bonus så finns det ingen fara i att testa, säger Anna Bennich Karlstedt. 36 frågor som kan skapa närhet mellan två främlingar. 1. Om du fick välja en person i världen att bjuda på middag, vem skulle du välja? 2. Skulle du vilja vara känd? På vilket sätt? 3. Repeterar du någonsin vad du ska säga innan ett telefonsamtal? Varför? 4. Vad skulle vara en ”perfekt” dag för dig? 5. När sjöng du senast för dig själv? Och för någon annan? 6. Om du skulle kunna leva till du var 90 år och antingen ha kvar en 30-årings kropp eller sinne de sista 60 åren av ditt liv, vilket skulle du välja? 7. Har du någon hemlig tanke om hur du kommer att dö? 8. Nämn tre saker som du och din partner verkar ha gemensamt. 9. Vad i livet är du mest tacksam för? 10. Om du kunde ändra någonting i hur du uppfostrades, vad skulle du ändra? 11. Ta fyra minuter till att så detaljrikt som möjligt berätta din livshistoria för din partner. 12. Om du kunde vakna imorgon med en ny kvalité eller förmåga, vilken skulle det vara? 13. Om en kristallkula kunde tala om sanningen om dig, ditt liv, framtiden eller något annat, vad skulle du då vilja veta? 14. Finns det något du länge drömt om att göra? Varför har du inte gjort det? 15. Vad är din största prestation i livet? 16. Vad värdesätter du mest i en vänskapsrelation? 17. Vad är ditt bästa minne? 18. Vad är ditt sämsta minne? 19. Om du visste att du skulle dö inom ett år, skulle du förändra något i hur du lever? Varför? 20. Vad betyder vänskap för dig? 21. Vilken roll spelar kärlek och närhet i ditt liv? 22.Turas om att dela med dig av några av din partners positiva karaktärsdrag. Dela totalt fem saker. 23. Hur nära och varm är din familj? Känner du att din barndom var lyckligare än de flestas? 24. Hur ser du på din relation till din mamma? 25. Säg tre sanna ”vi”-uttalanden var. Till exempel ”Vi är båda i det här rummet och känner...” 26. Avsluta denna mening: "Jag önskar att jag hade någon jag kunde dela... med”. 27. Om du skulle bli nära vän med din partner, dela med dig av vad som skulle vara viktigt för honom eller henne att veta. 28. Säg till din partner vad du gillar med dem; var väldigt ärlig denna gång, säg saker du kanske inte skulle säga till någon du precis träffat. 29.Dela med dig av det mest pinsamma ögonblicket i ditt liv. 30. När grät du senast framför någon annan? Och själv? 31. Säg något som du redan gillar med din partner. 32. Vad, om något, är för allvarligt för att skämta om? 33. Om du skulle dö ikväll utan möjlighet att kommunicera med någon annan, vad skulle du mest ångra att du inte berättat? Varför har du inte sagt det än? 34. Ditt hus, som innehåller allt du äger, börjar brinna. Efter att du räddat din familj och dina husdjur har du möjlighet att springa in och ta en sista sak. Vad skulle du ta med dig? Och varför? 35. Av alla medlemmar i din familj, vems död skulle du sörja mest? Varför? 36. Dela ett personligt problem och be din partner om råd om hur han eller hon skulle hantera problemet? Be också din partner att reflektera kring hur du verkar känna dig när du berättar om det problem du valt.


Absurt att föräldrars oro för sina barn kan leda till anmälan

Summary: Skolan behöver ändra attityd till föräldrar som oroas av att sitt barn drabbats av psykisk ohälsa på grund av skolmiljön. Den föräldraoron är både sund och adekvat och borde delas av skolan. I stället utsätts ofta föräldrar för press från skolan att se till att deras barn kommer dit, trots att de far illa.

Barn är olika varandra, precis som vi vuxna. Men vi vuxna kan, i bästa fall, välja den miljö som bäst passar oss. Barn med neuropsykiatriska funktionsnedsättningar (NPF) har ofta speciella och individuella behov, olika andra barns. Skollagen betonar visserligen att elever ska få utbildning utifrån sina olika förutsättningar, men praktiken ser annorlunda ut. Vårt skolsystem har ett mål som man försöker hålla fast vid med krampaktighet mer än förnuft: Alla barn ska gå i vanlig klass. De få, avvikande insatser som kan göras för en elev, som till exempel att få sin undervisning i specialgrupp, syftar till att snarast återgå till vanlig klass. Vanligt är därför att en elev med NPF som börjat må bra och börjat kunna tillgodogöra sig undervisning i specialgrupp rycks därifrån till vanlig klass. Motiveringen är då att det går så bra att hen inte behöver specialgrupp längre. Som om NPF läker ut! Som om NPF kan tränas bort! Men man kan dämpa symtomen väsentligt i en miljö som är så lite stressande som möjligt som till exempel en väl fungerande specialgrupp. En vanlig skolmiljö kan vara så stressande att den stjälper all möjlighet till inlärning för en elev med NPF. För att ge bästa förutsättningar för inlärning behöver ett barn vara i psykisk balans och må bra. Att skapa miljöer som möjliggör det – det bör vara skolans mål. Skolan behöver också byta attityd till den förälder som oroas av att se sitt barn drabbas av psykisk ohälsa på grund av skolmiljön. Den föräldraoron är både sund och adekvat och borde delas av skolan. I stället utsätts ofta föräldrar för en press från skolan att se till att deras barn kommer dit trots att de far illa där. Sker inte det ifrågasätts föräldrarnas lämplighet och en så kallad orosanmälan görs till socialtjänsten. Barn såväl som föräldrar får underkasta sig en utredning. För ett barn med NPF, som redan har en hög stressnivå, är det en stor och onödig påfrestning. Föräldrar i den här situationen har även hotats med och ibland tvingats betala vite. Det är ett absurt bemötande från skolan och visar på en bristande kunskap om de faktiska orsakerna till de stressreaktioner som ett barn med NPF kan uppvisa. Det är också åtgärder som på intet sätt löser barnets möjlighet till undervisning. Jag har mött och möter mängder med föräldrar över hela landet som sitter i liknande förtvivlad situation som mamman beskriver i sin insändare. Snälla, gör något!


Frivilligt barnlösa känner att de blir ifrågasatta

Summary: Udda, själviska, olyckliga barnhatare. Det är några av de fördomar som omgärdar de människor som väljer att inte skaffa barn. Även om kärnfamiljsnormen i Sverige har luckrats upp så omgärdas fortfarande valet att inte skaffa barn av tabun. – Kanske skulle andelen frivilligt barnlösa vara högre om det var mer accepterat i samhället att välja att inte ha barn, säger Helen Peterson, lektor vid Göteborgs universitet, som forskat kring frivilligt barnlösa i Sverige.

För en del är det tidigt självklart att de inte har något intresse för att skaffa barn. Hos andra växer valet att inte ha barn fram under livet, och ibland är det livsomständigheterna som gör att man inte får barn. Men att frivilligt välja att inte skaffa barn gör att man möts av idéer om hur man är baserade på hur man valt att leva sitt liv. Det menar Helen Peterson, forskare vid institutionen för sociologi och arbetsvetenskap på Göteborgs universitet. 2010 var hon tillsammans med kollegan Kristina Engwall redaktör för en antologi om frivillig barnlöshet i en svensk kontext. I antologin har de intervjuat människor som valt att inte skaffa barn. Och gemensamt för många av dem var att människor i deras omgivning hade uppfattningar om hur de var som personer baserat på deras livsval. – De möter negativa attityder och känner att de blir ifrågasatta. Kanske inte dagligen, men det finns ett tryck från vänner och bekanta att man förväntas skaffa barn. Det finns inte alltid en förståelse för att alla inte vill ha barn, säger Helen Peterson Området frivillig barnlöshet, eller barnfrihet, är omskrivet och beforskat i bland annat USA och Storbritannien. Där finns flera forum och grupper där barnfria samlas för att diskutera och mötas kring sin barnfrihet. Helen Peterson menar att de frivilligt barnlösa i USA är mer synliga politiskt och att polariseringen mellan de som väljer att leva utan barn och de som väljer att skaffa barn är större där än den är i Sverige. I USA finns intresseorganisationer från frivilligt barnlösa där man diskuterar statens roll och upplever att föräldrar tar för stor plats i samhället. – Där känner de frivilligt barnlösa att de måste försvara sin position, både gällande normer och politiskt och menar att de fördelar som föräldrar får i samhället och på arbetsplatser är orättvisa. I Sverige finns inte den debatten, och man hör sällan om frivilligt barnlösa som inte vill betala skatt som till exempel går till skolor. I Sverige har barnfrihet i stället varit relativt osynliggjort, både i samhället och inom forskningen. – Det handlar om en ganska liten grupp, men det finns en stor nyfikenhet kring den. De frågor som vi ställt i vår forskning handlar bland annat om ifall meningen med livet verkligen är att skaffa barn. Tankar kring sådana frågor är något som berör alla, och därför blir det intressant även utanför den här gruppen. Hur många i Sverige som är frivilligt barnlösa är svårt att veta exakt. Men enligt en studie från Statistiska centralbyrån från 2009 uppskattades ungefär fem procent av de barnlösa vuxna i Sverige vara frivilligt barnlösa. Även om det är svårt att föra statistik kring frivilligt barnlösa menar Helen Peterson att det i de flesta studier beskrivs som en ökande trend. – Det har skett stora demografiska förändringar, där frivillig barnlöshet anses vara en trend. En anledning skulle kunna vara att framför allt kvinnor väljer bort att skaffa barn när det blir mindre av en norm, säger Helen Peterson. I de intervjuer som Helen Peterson har gjort med personer som valt att inte skaffa barn har flera svarat att de upplever att det finns en press och ett ifrågasättande kring valet att inte skaffa barn. – Man förväntas skaffa barn, och man förväntas vilja ha barn och kan därför uppleva ett tryck på att man ska skaffa barn. Det finns inte så mycket förståelse för att man inte vill ha barn. Framför allt kvinnor kan uppleva att det finns fördomar om dem på grund av deras livsval. – Kvinnorna jag intervjuade upplevde att omgivningen tycker att de är lite udda. I en del fall internaliserar kvinnorna omgivningens ifrågasättande och börjar ifrågasätta sig själva. Någon berättade att hon börjat tänka att det nog var något fel på henne, att hon kanske skulle söka hjälp för att hon upplevde att det var någonting som inte stod rätt till. En annan person menade att omgivningen upplevde en som knäpp och konstig för att man gjort det här valet, säger Helen Peterson. Kvinnorna menade även att pressen i samhället kan bli så stark att vissa kanske skaffar barn för att man inte ser något alternativ. – Det finns en föreställning om att barn behövs för ett lyckligt liv. Så du är inte bara konstig om du inte skaffar barn, du går också på något vis miste om meningen med livet. Kanske skulle andelen barnlösa vara högre om det var mer accepterat, säger Helen Peterson. Så vad ligger då till grund för beslutet att inte skaffa barn? Helen Peterson menar att det i deras studie blev relativt tydligt att det ofta handlade om avsaknaden av en känsla, alltså saknaden av en barnlängtan. – Man hade helt enkelt inte viljan att ha barn. Någon kvinna beskrev det som att hon saknade en moderskapsgen. Flera beskriver hur jämnåriga vänner kanske redan från tidig ålder pratat om längtan efter barn, men att de själva känt att de inte har den längtan. Helen Peterson menar att det är problematiskt när man tillskriver de som väljer att inte skaffa barn negativa attribut; som att de skulle vara barnhatare, självcentrerade eller själviska. – När ett val blir stigmatiserat och tabu, och man inte kan prata om det kan det leda till en social problematik där man upplever att man inte blir fullt accepterad i samhället i stort eller i den närmaste kretsen av vänner och familj, vilket kan leda till känslor av social isolering eller utanförskap. I stället borde det inte vara något konstigt, och ingenting man behöver vara rädd för att prata om, säger hon.


Det behövs ord för allas identitet – även den som varken är hon eller han

Summary: Det finns i dag inget uttryck i svenska språket som betyder att endast vara sexuellt attraherad av ett kön, oavsett könstillhörighet. Ordet hen omfamnar alla – men det finns inget pronomen som beskriver personer som är varken är hon eller han. Behovet av nya ord lär till slut bli så pass stort att uttryck kommer att uppstå.

I vilken grad påverkar samhället språket och hur mycket påverkar språket samhället? Det är en omtvistad fråga, men ord uppstår först när det finns ett behov för att benämna ett nytt fenomen. Det är bara att titta på alla ord som tillkommer på grund av tekniska prylar för att förstå fenomenet. Ett lite mer komplicerat område där samhället på senare år har fått ett större behov för fler ord är sexualitet. Pansexualitet (att en kan bli sexuellt attraherad av någon oavsett dennes könsidentitet), asexualitet (en blir inte sexuellt attraherad av någon) och demisexualitet (en måste tycka om någon innan sexuell attraktion uppstår) är exempel på ord som växer alltmer i användning i takt med att fler känner sig tillhöra någon av dessa grupper. För det är ju så: ord är viktigt. Att kunna ha ett ord, eller flera ord för den delen, att beskriva sin sexualitet med är viktigt för ens personliga identitet. Så vad händer när en känner att ens ord eller identitet håller på att bli kapat av andra? Eller, kanske ännu värre, när det inte finns ett ord som beskriver ens sexualitet? Jag läste nyligen på Twitter om en upprörd lesbisk kvinna som reagerade på att ”lesbisk” numer inte i alla lägen betyder ”homosexuell kvinna”. Det händer nämligen att ickebinära personer som bara är attraherade av kvinnor använder det för att beskriva sin sexualitet. Det är inte svårt att förstå upprördheten; här kommer en annan grupp och lånar ett ord som beskriver ens identitet. ”Inget ont om dig eller din grupp, men stjäl inte min identitet!” Det är däremot inte heller svårt att förstå den ickebinära personen som förmodligen känner att det är viktigt att kunna beskriva sin sexualitet. Vad ska hen använda för ord? Varken hetero- eller homosexuell funkar, och inte heller lesbisk, gay eller bög. Det som har hänt är alltså att samhället har utvecklats i snabbare takt än vad språket har. Det finns i dag inget vedertaget svenskt uttryck som exempelvis betyder att endast vara sexuellt attraherad av kvinnor oavsett ens könstillhörighet, eller dito för att endast vara attraherad av män. En motsvarande invändning mot ordet hen är att det omfamnar alla – men det finns fortfarande inget pronomen som beskriver dem som är varken hon eller han. Men behovet av nya ord för de här sakerna lär till slut bli så pass stort att uttryck kommer att uppstå – eller lånas av andra språk. Men tills vidare kan det räcka att ha överseende med hur viktigt ord och identitet kan vara för den enskilda individen.


Inför gratis babylåda till alla nyfödda

Summary: Sverige borde ta efter Finland och införa en gratis babylåda till alla nyfödda. Den innehåller allt en baby kan behöva under de sex första månaderna. Detta skulle kunna vara årets reform av regeringen.

Barnen är vår framtid. Därför förtjänar också alla barn en god och jämlik start i livet. I Finland demonstreras detta genom att alla nyfödda får en babylåda (baby box) som gåva bekostad av staten. En slags ”startlåda” av grundprodukter som man kan tänka sig behöva som nybliven förälder de första sex månaderna. Babylådan innehåller alltifrån själva lådan (som även kan förvandlas till en bäddplats) till kläder och hygienartiklar. Det fina med babylådan är att den inte bara utgör en symbol för jämlikhet, utan även representerar ett jämställdhetstänkande kring könsneutrala kläder och klädfärger. Babylådan symboliserar essensen av alla barns lika värde och rätt oavsett bakgrund. I snart 80 år har finska staten gett alla barn samma jämlika start i livet. Babylådans har sin uppkomst i 1930-talets svåra ekonomiska förhållanden i landet. Babylådan fungerade då som morot för att få mödrar att besöka läkare i fjärde månaden av graviditeten med målet var att få ner barnadödligheten. Det lyckades man med. Det är finsk social ingenjörskonst när den är som bäst och i grunden inte så dyr reform som stärker samhällsgemenskapen. Sverige borde ha tagit efter Finland och infört babylådan för länge sedan. Det är det minsta vi kan göra för våra minsta medborgare. Regeringen bör verkligen överväga om inte detta skulle kunna vara årets reform.


Evelyn Schreiber: Hell vilket brakfiasko, NMR

Summary: ”Lyckat”, skriver NMR om sina demonstrationer i Ludvika och Boden 1 maj. Men sett till att det är en sajt som skulle kalla tre sura nazister på ett tomt torg för en kraftuppvisning, säger det inte så värst mycket.

En braksuccé. Det är vad Nordiska motståndsrörelsen (NMR) glatt kallar de två nazistdemonstrationerna i Boden och Ludvika 1 maj. ”Lyckat”, skriver de på hemsidan, följt av Hitler-hyllningen ”hell seger”. Men sett till att det är en sajt som skulle kalla tre sura nazister på ett tomt torg för en kraftuppvisning, säger det inte så värst mycket. Det betyder inte heller att nazisternas närvaro under 1 maj på något sätt ska förminskas. Säpo vill ogärna kalla de högerextrema grupperna för hot mot rikets säkerhet, utan menar att det är enskilda personer som drabbas. Det är delvis rätt, om man räknar bort bomberna i Göteborg, attackerna mot asylboenden, hoten mot synagogor och moskéer liksom mot politiker och journalister. Det krävs mer än en liten militant grupp för att våra demokratiska institutioner ska skaka i grunden, det är riktigt, men samtidigt bedömer Expo att dessa krafter nu mobiliserar. Det som Säpo kanske mest verkar bortse från när våldet kommer att handla om individer, är hur terrorism fungerar. Den livnär sig på vår rädsla. För det är en sak att lyfta fram ett enskilt fall. Och det är en annan när nazisterna sprider skräck i en hel skola i Ludvika, som DN nyligen skrev om. När människor med en viss religion inte längre vågar gå ut, när lärare bär överfallslarm och föräldrar ber sina barn att dölja sin judiska identitet, då är det någonting större. Rädslan har spridit sig som ett gift. Daniel Poohl från Expo sammanfattade det bra i samband med organisationens senaste rapport (26/4): ”Ett klistermärke gör inget nazistfäste. Men det spelar roll”. Visst är det så. För dem som tvingas möta hoten sprejade på husväggar, utan att kunna bedöma allvaret bakom symbolerna, spelar det roll. Det är därför som motdemonstrationerna i Ludvika och Boden är så viktiga. Inte för att omvända några arga nazister, för det krävs mer än så, eller för att ditresta ministrar och popkändisar ska kunna skörda likes. Motdemonstrationernas förenande, hoppfulla krafter är viktiga för dem som är kvar i Ludvika och Boden även den 2 maj, när hatet ska mötas och bekämpas inte bara på gatan utan i skolkorridoren, på fotbollsplanen och i lunchrummet. Nationella strategier mot extremism i all ära: för att bekämpa våldsideologier krävs både ihärdighet och bättre samarbete mellan beslutsfattare, Säpo, rättsväsende och andra myndigheter. Men vi bör också lyssna på någon som Hédi Fried, som har överlevt ett tyskt koncentrationsläger och nu demonstrerade mot samma krafter i Ludvika. Så som vi möter nazismen måste vi också bekämpa den: ansikte mot ansikte, varje dag.


Dotter dömdes för bedrägeri efter budgivning

Summary: En dotter till ett par som sålde sin bostadsrätt lade fejkade bud för att trissa upp priset på bostaden. Hon dömdes i tingsrätten för bedrägeri, friades i hovrätten och dömdes slutligen för bedrägeri i Högsta domstolen.

En vuxen dotter lade flera fejkade bud under falskt namn för att trissa upp priset när hennes föräldrar skulle sälja sin bostadsrätt i Solna. Det var köparna av lägenheten som blev misstänksamma och undersökte vilka som varit med och lagt bud. De kunde då avslöja att en av budgivarna var dotter till säljarna, men hon hade agerat under falskt namn. Både paret och dottern åtalades för bedrägeri. Köparna krävde också skadestånd för det överpris de ansåg sig ha betalat. Dottern nekade till att hon haft något att göra med den mobiltelefon som kopplades till buden. Solna tingsrätt menade dock att det var ställt utom varje rimligt tvivel att det var dottern som lämnat de fejkade buden. Tingsrätten konstaterade att köparna lidit skada eftersom slutpriset blivit högre genom de falska buden. Dottern dömdes för bedrägeri och förpliktigades att betala ett skadestånd på 60.000 kronor till köparna. Säljarna friades eftersom det inte gick att styrka att de känt till dotterns agerande. Både dottern och köparna överklagade domen till hovrätten. Även hovrätten fann det ställt utom rimligt tvivel att dottern lämnat fejkade bud med syftet att driva upp priset. Hovrätten gjorde också bedömningen att slutpriset hade blivit lägre utan de falska buden. Hovrätten gjorde dock bedömningen att det avtalade priset trots detta inte översteg lägenhetens marknadsvärde och att köparna därmed inte lidit skada. Därför friades dottern. Riksåklagaren överklagade domen till Högsta domstolen, HD, och fick prövningstillstånd beviljat. HD dömde kvinnan till villkorlig dom och dagsböter för bedrägeri. Hon dömdes även att betala ett skadestånd till köparna på 200000 kronor plus ränta. Rätten ansåg att dottern genom de falska buden satte den ordnade budgivningsprocessen ur spel. HD skriver i domen att en budgivningsprocess ”ska präglas av öppenhet och att korrekta uppgifter ska ligga till grund för budgivarnas överväganden”. ”Att inom ramen för ett sådant budgivningsförfarande avge falska bud i syfte att driva upp priset utgör ett handlande som klart ligger utanför gränsen för vad som är acceptabelt”.


”Någonstans är jag fortfarande det där ensamma lilla barnet”

Summary: För 75 år sedan kom över 70.000 finska barn till Sverige. Många kunde inte språket, och evakuerades från det krigsdrabbade Finland utan sina föräldrar för att hamna i fosterhem. Ett 20-tal av dem träffas varje månad i Göteborg. – Någonstans är jag fortfarande det där lilla barnet, ensam på en järnvägsstation, säger 80-årige Immo Marttinen.

– Jag har aldrig brytt mig om det här med att vara krigsbarn. Och ändå har det haft sådana sabla konsekvenser för mitt själsliv. Immo Marttinen står upp framför ett tjugotal personer i en föreningslokal i Haga i centrala Göteborg. Varje månad träffas här Göteborgs lokalförening för finska krigsbarn i Sverige. Föreningen är en av få som finns kvar, många har lagt ner på grund av medlemmarnas ålder. Alla på plats i lokalen har en sak gemensam: De var några av de över 70.000 barn som evakuerades från Finland till Sverige under andra världskriget. Immo Marttinen är en av de nyaste medlemmarna i gruppen, och har hittills bara varit med på några möten. Andra har engagerat sig för de finska krigsbarnens sak i över tjugo år. Immo Marttinen berättar om hur det var pjäsen ”Fosterlandet” på Göteborgs Stadsteater, där en av karaktärerna är ett tidigare finskt krigsbarn, som fick honom att börja tänka på hur evakueringen till Sverige påverkat honom. – Jag tänkte ”perkele!" varför har de gjort en teaterpjäs om mig? Jag har ju alltid tyckt att jag var normal. Det är intressant hur en teaterpjäs kan sätta igång tankarna på en gammal gubbe, säger han. Och när han fick kontakt med föreningen för finska krigsbarn kände han sig genast hemma. – Jag behövde aldrig säga någonting här. För vi är ute i samma ärende. Har ni tänkt på det? De övriga medlemmarna hummar jakande när Immo Marttinen med yviga gester berättar om sin historia. – Jag märkte att det vaknade till liv att jag varit krigsbarn. De här skavankerna dyker upp så småningom. Immo Marttinen kom till Sverige som litet barn 1944, och hamnade hos en fosterfamilj i Skåne. Han menar att han förträngt, eller glömt bort, alla minnen av tiden i Sverige. De flesta av sina barndomsminnen har han fått tillbaka i vuxen ålder – i samtal med sin bror. Men han minns hur han efter något år återvände från Sverige till Finland, och hur en bekant kvinna plockade upp honom i hamnen i Helsingfors. Det var hans mamma. – Det var min fina mamma. Hon kom fram och ville krama mig, men det fick hon inte. I efterhand har min bror berättat om hur det första jag sade när jag kom hem var ”varför har ni flyttat på sängen?” Det är viktiga saker. Krig och sådant är lite nonsens för ett litet barn. Som femtonåring lämnade Immo Marttinen hemmet i Finland för att gå till sjöss. Och långt senare återvände han i vuxen ålder till Sverige - egentligen bara för att stanna i några år. Men han har blivit kvar. I dag tror han att evakueringen till Sverige är en av anledningarna till att han under hela sitt vuxna liv känt sig rotlös. – Jag har hört att det är vanligt att vi känner att vi måste förflytta oss. Och jag känner fortfarande att jag är på väg hem. Och vet du var hemmet är? Det är med den lilla sexåriga jag. Någonstans är jag fortfarande det där barnet. Och jag undrar hur livet hade blivit om den person jag är nu hade varit med honom där på järnvägsstationen, säger Immo Marttinen. Flera andra medlemmar vittnar också om att gemenskapen i föreningen varit viktig, eftersom de delar erfarenheter och egentligen inte behöver prata om vad som för de samman. För vissa har föreningen blivit ett första forum för att prata om upplevelserna under kriget, eftersom många familjer inte pratade alls om evakueringen efter att barnen kommit tillbaka till Finland. – Jag började prata om det en gång med min mamma i köket. Men vi blev avbrutna, och så pratade vi aldrig mer om det, säger Immo Marttinen. Förutom månadsmötena arrangerar finska krigsbarnsföreningen visaftnar, vänträffar med krigsbarn i Finland och informerar om krigsbarnens berättelser i olika sammanhang. Föreningens ordförande Kielo Bengtsson menar att deras berättelser fått allt större uppmärksamhet under de senaste åren. Mycket av mötet går ut på att umgås. Pentti Käppi, som varit aktiv i föreningen sedan den startade på 90-talet, tipsar om att man nu kan köpa billiga karelska piroger på lösvikt i en matvarubutik i centrala Göteborg – och någon annan kontrar med att det redan finns att köpa i en av förorterna. Det nyaste på dagordningen är att styrelsen beslutat om ett vinlotteri, och ordförande Kielo Bengtsson förklarar reglerna för gruppen. Stämningen är uppsluppen och Kielo Bengtsson försöker få gruppens uppmärksamhet med vänliga tillsägelser. – Nu får ni vara tysta! ropar hon. – Jag är tystare än jag någonsin brukar vara, muttrar en skrattande medlem. Leila Bistroff är en av dem som samlats för dagens möte. Hon flydde kriget första gången när hon var två år. När finska vinterkriget bröt ut hösten 1939 fick familjen lämna hemmet i Karelen och ta sig till Helsingfors. Hon visar upp en handgjord skål som hon som tvååring åt ur under den första flykten. – Jag kommer ihåg att min farmor sa att vi måste äta, för man vet aldrig när man får mat nästa gång, berättar hon. Strax innan hon och hennes två syskon evakuerades till Sverige 1944 åkte familjen till en fotograf för att ta familjebilder med hennes farmor. Hon visar upp bilden som är en av många från den tiden i ett fotoalbum med titeln "Minnen från Sverige”. – Farmor visste inte om hon skulle hinna dö innan vi kom tillbaka, om vi kom tillbaka. Så hon ville ta den där bilden. Efter tågresan till Sverige hamnade hon och syskonen hos varsin familj i Sunnansjö i Ångermanland. – Vi hade det bara bra. Alla tre hamnade i fina familjer. Fina på det sättet att de älskade oss, säger Leila Bistroff. Hon minns hur hon under de första veckorna i Sverige tränade på svenskan i sängen på kvällarna. Hon försökte lista ut vad de olika orden hon hört betydde. Och när hon återvände till Finland efter kriget kunde hon inte längre finska och fick svårt att ställa om till livet i hennes krigsdrabbade hemland. – Det värsta med resan var att komma tillbaka. Det var den enda nackdelen. Det var fattigt. Det var trångt. Jag kunde inte språket. Leila Bistroff säger att hon är glad att hon evakuerades till Sverige, och hon har goda minnen från tiden här. – Det har stärkt mig. På något sätt trivdes jag aldrig i Finland. Vi var flyktingar även i Finland, och jag kände mig aldrig hemma där. I dag bor hon utanför Göteborg, men tar sig in till centrum för att kunna vara med på föreningens medlemsmöten. Här har hon hittat ett sammanhang som hon trivs att vara i. – Det är roligt att vara här. Man känner sig inte ensam. Vi har alltid roligt här, och vi har inga hemligheter för varann, säger Leila Bistroff med ett skratt. Läs mer: Sinikka var ett av 70.000 finska barn som evakuerades till Sverige  Finska krigsbarn Cirka 70 000 barn upp till 14 år evakuerades från Finland till i första hand Sverige under andra världskriget. Nära 4000 barn placerades i Danmark. Det har kallats den största barnomflyttningen i världshistorien. De flesta barnen kom till helt främmande personer över hela Sverige, men de bättre bemedlade barnen kunde ofta placeras hos släkt och vänner här. Efter kriget återvände de flesta barnen till Finland, men drygt 15 000 stannade kvar i Sverige för gott. Enligt en avhandling av Cecilia Heilala från Helsingfors universitet 2016 har inte krigsbarnen större problem med psykisk ohälsa jämfört med de barn som blev kvar i Finland, men deras socioekonomiska ställning och utbildningsnivå påverkades negativt. 80 procent av barnen glömde finskan under vistelsen i Sverige, och när de började i finskspråkiga skolor igen fick de inlärningssvårigheter eller avbröt skolgången, enligt avhandlingen. Källa: NE, Helsingfors universitet  Finska vinterkriget och fortsättningskriget I november 1939 krävde Stalin fler landområden i öster från Finland. Sovjet invaderade och Finland tvingades skriva på ett fredsavtal och lämna ifrån sig bland annat Karelska näset. Nära en halv miljon finländare tvingades lämna sina hembygder. I juni 1941 intog Sovjet Estland, Lettland och Litauen och ställde allt högre anspråk på Finland, som befarade en invasion. Finland sökte förgäves stöd från andra länder och slöt till slut en allians med Tyskland. När Hitler angrep Sovjetunionen bombade Sovjet en rad städer i Finland. Det så kallade fortsättningskriget pågick till september 1944. Källa: Finlands krigsinvaliders Sverigedistrikt


Gårdsförsäljning i storstäder hotar Systembolagets monopol

Summary: Att tillåta gårdsförsäljning av alkohol skulle innebära ett hot mot Systembolagets omtyckta försäljningsmonopol. Det skulle öppna upp för alkoholförsäljning även från mikrobryggerier i städerna. Det är en dumdristig politik som kraftigt skulle förvärra alkoholproblemen i Sverige.

Alkohol är inte vilken vara som helst. För att skydda oss mot dess negativa effekter har vi en särskild alkohollag och sedan hundra år tillbaka Systembolagets monopol. En grundläggande princip är att ingen ska tjäna pengar på andras alkoholproblem. Det är förvånande att olika politiska partier vill ”rädda landsbygden” genom att tillåta gårdsförsäljning mitt i stan och på så vis släppa loss lokal försäljning av öl och vin hos ett stort antal tillverkare. De flesta är ölbryggerier i eller runt våra tre storstäder. Utöver att det inte kommer att rädda någon landsbygd, är det ett verkligt hot mot Systembolagets monopol. Ett lokalt försäljningsställe måste enligt EU rätten sälja andras alkoholvaror. Tillåtelse av gårdsförsäljning kommer innebära att vi får fler än 100 lokala butiker med starka privatekonomiska intressen. Enligt Systembolagets undersökningar uppskattar mer än 85 procent av den vuxna befolkningen alkoholmonopolet. Forskning visar att försäljningsmonopolet bidrar till att alkoholproblemen i Sverige är mindre än i motsvarande länder i Europa. Politiska partier som öppnat upp för gårdsförsäljning samtidigt som de hävdar att vi ska behålla alkoholmonopolet har inte gjort sin hemläxa. Två av varandra oberoende statliga utredningar visar att tillåtelse av gårdsförsäljning kommer att underminera Systembolagets monopol. Det är tydligt utifrån de EU-regler vi är bundna att följa. Att tillåta gårdsförsäljning skulle dessutom möjliggöra för mikrobryggerier i storstäderna att bedriva direktförsäljning. Bara i Göteborg handlar det om ett 30-tal mikrobryggerier som kommer att kunna sälja alkohol bredvid Systembolaget med privat vinstintresse. Om partier önskar rekrytera väljare med denna metod, rekryterar de dem särskilt bland den femtedel av befolkningen som redan har riskbruk eller missbruk. Det sker med liberala argument som allas rätt att köpa och dricka alkohol var som helst. Det är både dålig politik, kanske till och med dumdristig, och långt från den samsyn som är grunden för svensk alkoholpolitik. Alkoholen ligget bakom bland annat sex av tio fall av psykisk sjukdom och en rad olika cancerdiagnoser. Dessutom är alkohol den största enskilda orsaken till våld i nära relationer samt det oprovocerade våldet i våra offentliga miljöer.


Mobilt bank-ID är en trygg och säker lösning

Summary: Bank-ID är en säker lösning som är framtagen på myndigheters och bankers krav på säkerhet. Men det finns tyvärr ”socialt skickliga” bedragare på internet som utnyttjar människor. Då är bank-ID-tekniken intakt, men användaren blir lurad.

Bank-ID är en viktig samhällsinfrastruktur med 7,6 miljoner användare. Det används brett i samhället, tre miljarder gånger i år, i banker, myndigheter och andra privata tjänster. Bank-ID är en mycket trygg och säker lösning som är framtagen på myndigheters och bankers krav på säkerhet. Det har vi levererat i 15 års tid nu. Särskilt mobilt bank-ID är omtyckt, smidig och enkel och är den dominerande e-legitimationen med 95 procent av all användning. Samtidigt har vi sett är att bedrägerier och id-stölder i samhället ökar. Det är tyvärr ett fenomen som finns och som dessvärre också drabbar Bank-ID. Förslagna bedragare går där vi finns – och det är på internet. Och ett Bank-ID har ett stort värde i det att man kan komma åt dina pengar. Att kunna upptäcka och stoppa bedragare innan ett brott har begåtts är viktigt, och det görs också. Tyvärr är den här typen av ”socialt skickliga” bedragare som utnyttjar människor där Bank-ID-tekniken är intakt, men användaren blir lurad. Säkerhet och kontroller är något vi utvecklar och ser över hela tiden. Vi arbetar hårt med information och tekniska lösningar som ska skydda våra användare. Det är viktigt att komma ihåg att Bank-ID är en e-legitimation, en värdehandling, och ska skyddas som en sådan. • Det bästa sättet att skydda sig mot bedragare idag är att inte starta eller använda BankID på uppmaning av någon. Blir du kontaktad på det här sättet, lägg på luren. Även om det är någon som utger sig från att vara från polisen eller banken. • Skydda dina koder. • Kontrollera alltid var du loggar in och vad du skriver under, det står högst upp i appen Följer du de här råden så är du och ska känna dig trygg med ditt Bank-ID.


Dags att se över skolplikten

Summary: Slopa skolplikten. Det skulle stoppa stökiga killar från att förstöra en hel klass. Gör om formuleringarna till rättigheter. Alla i Sverige ska ha rätt att gå i skolan, men slopa tvånget.

Hur kan vi tillåta ett litet gäng killar få förstöra för en hel klass? Det kan vi så klart inte och det måste bli ett stopp. Men hur? Jag har bara ett politiskt förslag. Slopa skolplikten. Gör om formuleringarna till rättigheter. Alla i Sverige ska ha rätt att gå i skolan. Slopa tvånget. I dag har vi helt andra möjligheter att inhämta kunskaper än när skolplikten infördes. Skolplikt ska tillgripas i nödfall tex när barn driver omkring utan tillsyn och sysselsättning och verkar må psykiskt dåligt. Förslaget kan naturligtvis innebära en del nackdelar men också fördelar. Framför allt minskar kostnaderna och lärare tvingas motivera sina elever för att behålla sina jobb. Det kanske inte alla som gillar tanken, men läget i dag är sämre och att skaka fram ett bättre förslag kan bli svårt.


Lisa Magnusson: Mordet på Kim Wall var ett politiskt mord

Så föll domen mot Peter Madsen: Livstids fängelse för att ha bundit Kim Wall, utsatt henne för tortyr med sexuella inslag, mördat henne och styckat kroppen. I det rättsmedicinska utlåtandet beskrivs han som sexuellt avvikande. Men det är en sak att ha udda preferenser, och en annan att ta sig rätten över en kvinnas kropp, över hennes liv. För honom var hennes skräck och lidande själva målet. Han ville ha den makten. Hela sommaren försökte han bjuda in olika kvinnor till den där ubåten, utan att lyckas. Det handlade alltså inte om Kim Wall personligen, utan om att hon var den första kvinna han fick med sig. Han satt hemma innan och kollade på en film där en kvinna får halsen avskuren. Sedan tog han alla verktyg han behövde, och gick. Samtidigt som Peter Madsens straff utmättes kom uppgifter om att Alek Minassian, den man som körde ihjäl tio personer i Toronto häromdagen, medvetet siktade på kvinnor. I sociala medier skrev han strax före dådet att ”incel-upproret har börjat”. Incel är kod för män i ofrivilligt celibat. Det är en subkultur som går ut på att kvinnor dels är mindervärdiga, dels ska straffas för att de inte ställer sina kroppar till incels förfogande. Det rör sig om en total känsla av berättigande. Den här sortens män tror sig verkligen vara överlägsna. Peter Madsen satt exempelvis och skröt för en bekant om att han tänkt ut det perfekta mordet. Han var säker på att komma undan. I själva verket finns förstås inget överlägset över sådana som han. Snarare är han synnerligen liten och sorglig. Livstids fängelse är inte hårt nog för den grymhet han är skyldig till, vedergällning är omöjlig. Allt vi kan göra är att försöka ge Kim Wall den upprättelse som består i att förstå vad Peter Madsen gjorde mot henne. Så låt oss då vara tydliga med att vi talar om rent kvinnohat. Mordet på Kim Wall var ett politiskt mord.


Vi klarar elförsörjningen även utan kärnkraft

Summary: Vindkraften går i framtiden att ersätta utan kärnkraft, även kalla vinterdagar när det inte blåser. Bakgrunden till att det byggs relativt mycket vindkraft i Sverige är framför allt att detta är ett ekonomiskt attraktivt energislag.

I ett inlägg på DN Åsikt den 23 april skriver Rolf Nilsson under rubriken ”Vi behöver inte vindkraften” bland annat att det ”finns ingen garanti för att det blåser tillräckligt mycket vind över landet Sverige just då när el som mest behövs kalla vinterdagar”. Rolf Nilsson tar här upp en mycket viktig fråga som självfallet också beaktas i de analyser som finns för det framtida elsystemet i Sverige och i andra länder. Det är klart att man behöver el även när det inte blåser. På samma sätt som att man behöver el även om några kärnkraftverk är avstängda och/eller om några ledningar är ur drift vid stark kyla. Så, ja, man behöver ha tillräckligt med marginaler när man dimensionerar ett elsystem. Bakgrunden till att det byggs relativt mycket vindkraft i Sverige är framför allt att detta är ett ekonomiskt attraktivt energislag. Redan 2014 kom svensk kraftindustri fram till att ny vindkraft har lägre kostnad än ny kärnkraft. Samma slutsats finns i underlaget till Energikommissionen från 2016. Detta är ett faktum som ännu inte är tillräckligt spritt i Sverige. Men vad gör man då en kall vinterdag då det inte blåser så mycket, om all kärnkraft är avvecklad och det har byggts mycket sol- och vindkraft? Först måste man förstås beakta att vi i Sverige, även utan kärnkraft, har mycket väder-oberoende kraftverk: vattenkraft, elproduktion i vissa industrier, elproduktion i kraftvärmen kopplad till fjärrvärmen, gasturbiner. Men om inte denna räcker finns flera lösningar, där det troligen mest effektiva är en kombination av dessa: a) flexibla kunder som flyttar sin elvärme/värmepumps-användning eller annan användning till andra timmar, b) mer import från till exempel Norge, c) mer elproduktion i kraftvärmen (biobränsle), d) minskad elbilsladdning just dessa timmar, e) mer produktion från existerande vattenkraftdammar med nya parallella turbiner och f) gasturbinkraftverk som drivs med biogas. I min rapport ”På väg mot en elförsörjning baserad på enbart förnybar el i Sverige” finns detaljer till hur detta kan hanteras beskrivet. Tekniska lösningar finns. Frågan om ”vad gör vi om det inte blåser när det är kallt” är självfallet relevant och ska beaktas. Och detta kan hanteras. Om man enbart använder en lösning till detta, gasturbinkraftverk (vilket inte är den billigaste lösningen), blir kostnaden ca 1-2 öre/kWh vilket kan jämföras med att vanliga hushållskonsumenter har elkostnader som överstiger 120 öre/kWh.


”Snabbutbildning av mäklare kan ligga bakom ökade anmälningar”

Summary: Snabbutbildningar av fastighetsmäklare kan ligga bakom det ökande antalet anmälningar mot mäklarna. Det menar Per Henning Grauers, lärare vid fastighetsmäklarutbildningarna vid Malmö universitet.

I en tidigare artikel berättade DN att anmälningarna mot fastighetsmäklare ökar för varje år. Förra året handlade de flesta anmälningarna till Fastighetsmäklarinpektionen om ”lockpris”, budgivning, god fastighetsmäklarsed, mäklarens agerande samt förtroende för mäklaren. Per Henning Grauers har som lektor i juridik sedan början av 2000-talet varit engagerad i fastighetsmäklarutbildningarna vid nuvarande Malmö universitet. Han ser privata snabbutbildningar av fastighetsmäklare som en möjlig förklaring till det ökande antalet anmälningar. – Att anmälningarna ökar tyder på ett ökat missnöje med fastighetsmäklarna. Jag tror att snabbutbildningarna riskerar att leda till en utarmning av yrkeskunskapen, säger han. Läs mer: Jens kände sig lurad i budgivningen – anmälde mäklaren I dag ska en fastighetsmäklare ha en akademisk utbildning på minst 120 poäng för att bli registrerad hos Fastighetsmäklarinspektionen. Per Henning Grauers menar att även om snabbutbildningarna har samma formella krav så finns risken att utbildningen blir ytligare eftersom tvåårsutbildningen kan genomföras på endast ett år. – Jag tror inte de får en lika solid utbildning. Jag har fått samtal från studenter som vittnat om att de till exempel inte fått tillräcklig utbildning i skatterätt, säger han. Mäklarföretagen köper platser på snabbutbildningarna till anställda, exempelvis mäklarassistenter som vill vidareutbilda sig till mäklare men där många saknar högskolebehörighet. Examination sker på högskolor som har avtal med utbildningsföretagen. Även universiteten, till exempel i Malmö, ger uppdragsutbildningar. – Vid Malmö universitet är kraven vid tentamina precis desamma som för studenterna på förmedlingsprogrammet. Per Henning Grauers skrev i början av april en debattartikel i DN om snabbutbildningarna till fastighetsmäklare. – Jag har inte fått en enda reaktion från branschen. Det verkar vara en känslig fråga, säger han. Fastighetsmäklarutbildningar Kandidatutbildning till fastighetsmäklare ges på högskolor och universitet i Malmö, Gävle, Karlstad, Trollhättan, Halmstad samt på KTH i Stockholm, SLU i Uppsala samt Luleå tekniska universitet.


Anmälningarna mot mäklarna ökar kraftigt

Summary: Anmälningarna till Fastighetsmäklarinspektionen var rekordmånga 2017. Förtroendet för mäklaren och mäklarens agerande står för den procentuellt största ökningen. Men även anmälningar som gäller budgivning har ökat mycket. – Många är besvikna över att inte ha fått köpa den bostad de hoppats på, säger Anders Astonsson, på FMI.

Under 2017 fick Fastighetsmäklarinspektionen, FMI in 528 anmälningar mot fastighetsmäklare. Det var en höjning med 27 procent från året innan då 416 anmälningar kom in. Under de första tre månaderna 2018 har ytterligare 141 anmälningar kommit in. Anders Astonsson, kommunikatör på FMI, tror att de senaste årens låga utbud av bostäder med skenande budgivningar som följd är en förklaring till att anmälningarna mot fastighetsmäklare ökat kraftigt på senare år. Läs mer: Fem fall där mäklaren fälldes för brister vid budgivning – Det leder till besvikna spekulanter som inte fått köpa den bostad som de siktat in sig på. Då kan de tycka att budgivningen inte skötts på ett bra sätt, vilket även gör att man inte känner ett stort förtroende för mäklaren. Allting hänger ihop, säger han. Joakim Lusensky, analys- och kommunikationschef på Mäklarsamfundet, är inne på samma linje. Det handlar nog till en del av försmådda budgivare, tror han. – Bostadsköpet är livets största affär vilket naturligtvis rör upp mycket känslor. Vi i branschen har inte lyckats förmedla kunskap om vad som gäller kring budgivning på ett tillräckligt bra sätt. Fast ibland är det också mäklare som har gjort fel, säger han. Anmälningarna som gäller budgivningar har ökat med 36 procent jämfört med året innan och är nu den näst vanligaste anledningen till att man anmäler en fastighetsmäklare. På tre år har antalet anmälningar om budgivning nästan fördubblats. När det gäller de fem vanligaste orsakerna till anmälningar 2017 (se tabell här intill) har det skett kraftiga ökningar i samtliga fall under de senaste åren. Anmälningar som handlar om förtroende för mäklaren har ökat med hela 370 procent mellan 2016 och 2017 om än från en låg nivå. Läs mer: Jens kände sig lurad i budgivningen – anmälde mäklaren Flest anmälningar – 147 stycken 2017 – gäller ”Pris i marknadsföring”. Det brukar i vanligt språkbruk kallas för lockpriser, därför att utgångspriset sätts för lågt i relation till slutpriset. Ofta som ett sätt att locka fler spekulanter till visningen. Joakim Lusensky vill understryka att även om anmälningarna mot mäklare ökat, så är de mycket få i relation till de i snitt 150.000 bostadsaffärer som görs varje år. Han tar dock frågan om oro, stress och missnöje kring till exempel budgivningar på allvar, men betonar att detta är ett storstadsfenomen. – Vi såg denna utveckling väldigt tidigt och har haft mycket diskussioner i branschen om vad vi kan göra för att skapa mer trygghet kring budgivningarna och bostadsaffärerna i stort, säger Joakim Lusensky. Men åsikterna om lösningar är ganska delade. Vissa talar sig varma för bindande bud och menar att de kan sålla fram budgivare som mäklarna vet har en intention att köpa och har sin finansiering klar. Det skapar en lugnare tillvaro för mäklare och säljare. Samtidigt kan det upplevas som mer osäkert för spekulanterna att binda upp sig redan i budgivningen. – Det är en viktig diskussion, men vi i Mäklarsamfundet har inte tagit ställning i frågan. Det är inte självklart att bindande bud skulle öka konsumentskyddet och en sådan ändring skulle vara juridiskt väldigt komplicerad, säger Joakim Lusensky. Under 2017 meddelade FMI totalt 81 varningar eller erinran till mäklare. Flest varningar – 17 stycken – handlade om brister i anbudsförteckningen. Det är den lista med samtliga budgivare som varje mäklare är skyldig att upprätta. Fällningarna på det här området var en ökning med 70 procent jämfört med året innan. Anmälningarna om budgivning leder sällan till någon påföljd för de inblandade mäklarna – fem varningar förra året, av totalt varningar eller erinran under året. En stor del av dessa anmälningar sållas bort redan på tjänstemannanivå. Oftast för att det är uppenbart att mäklaren inte har gjort något fel, men det kan också bero på att anmälan inkommit anonymt eller för att händelsen ligger för långt tillbaka i tiden. Det kan också vara svårt att visa att budgivningen inte gått rätt till. – Anbudsförteckning och budgivning är ju två sidor av samma mynt. Anbudsförteckningen är lättare för oss att kontrollera, eftersom mäklarna är skyldiga att spara anbudsförteckningarna i flera år, säger han. Enligt Anders Astonsson är det ovanligt att mäklare får upprepade varningar. – De flesta lär sig av en varning. I stort sett alla vill ju göra ett bra jobb.


”Liberalerna sviker elever och lärare”

Summary: REPLIK DN DEBATT 21/4. Det finns inget stöd i forskningen för att en generaliserande lösning som särskild undervisningsgrupp är adekvat stöd för elever. Tvärtom vet vi att det riskerar att påbörja ett utanförskap, en annan typ av exkludering än den som Liberalerna nu vill komma åt, skriver sex specialpedagoger.

Alla söker lösningar på skolans problem, nu senast Liberalerna som i sitt förslag förklarar att lösningen är att gå tillbaka till specialundervisning och utöka antalet särskilda undervisningsgrupper. Orsaken till detta menar de är att elever som ska inkluderas i själva verket exkluderas inom ordinarie skolverksamheten. Vi delar problembilden att många elever inte når sin fulla potential i tillräckligt stor utsträckning inom den ordinarie skolverksamheten. Vi delar däremot inte Liberalernas syn på inkludering som tydligt hamnar i en placeringsorienterad definition. Vi befarar att detta förslag bara kommer att åstadkomma en debatt om för eller emot inkludering, för eller emot särskilda undervisningsgrupper. Problemet är inte huruvida det ska finnas utan hur vi kommer fram till vilka elever som ska placeras i dessa särskilda undervisningsgrupper. Vem avgör det och på vilka grunder? Forskning visar att en stor riskfaktor är när lärare gör behovsbedömningar på egen hand och delegerar elever till andra professioner. Det är en riskfaktor därför att det ställer stora krav på lärarnas förmåga att göra dessa bedömningar utifrån medicinska, psykologiska, psykosociala eller specialpedagogiska perspektiv. Vi som dagligen befinner oss i skolrelaterade verksamheter på olika sätt ser att det är just behovsbedömningen som brister. Skolan är inte tillräckligt bra på att identifiera stödbehov utan hamnar i generaliserade lösningar som inte leder till att eleven får den ledning och stimulans som den enligt skollag har rätt till. Därför är förslaget om att utöka specialundervisningen ett slag i luften. Den börjar i fel ände. Det handlar inte om att organisera för fler särskilda undervisningsgrupper utan det handlar om att organisera för fler tvärprofessionella evidensbaserade samtal i skolverksamheten så att välgrundade och nyanserade analyser kan göras kring elevers hela skolsituation. Det är inte viljan att stödja som saknas, utan det är analysen av orsaker till varför man anser att elever har stödbehov eller orsaker till varför elever hamnar i skolsvårigheter. Det är där skolan behöver mycket stöd från hela styrkedjan. När orsaken endast förklaras med elevens inneboende svårigheter, svårigheter som eleven själv är bärare av oavsett lärmiljön, då avstannar skolutvecklingen. Det finns inget stöd i forskningen för att en generaliserande lösning som särskild undervisningsgrupp är adekvat stöd för elever. Tvärtom vet vi att det riskerar att påbörja ett utanförskap, en annan typ av exkludering än den som Liberalerna nu vill komma åt. Lösningen är inte att flytta exkluderingen till annan ort. Liberalernas förslag till lösning ger upphov till fler frågor än svar för oss som dagligen arbetar med analyser kring elevers stödbehov utifrån alla de faktorer som påverkar elevens förutsättningar att lära och utvecklas. Att förenkla komplexiteten till att handla om för eller emot särskilda undervisningsgrupper eller för eller emot inkludering är att svika de elever som befinner sig i stora skolsvårigheter. Det är också ett svek mot alla de lärare, speciallärare, specialpedagoger, rektorer och elevhälsopersonal som arbetar hårt med att utveckla inkluderande lärmiljöer i dag. Vi förväntar oss mer av dem som ger oss förutsättningar att arbeta för skolutveckling. 21 april 2018 Debattartikel Jan Björklund, partiledare för Liberalerna: ”Skrota idén om lika för alla – ge fler extra skolår” Repliker Sex specialpedagoger: ”Liberalerna sviker elever och lärare” Simo Vehmas, professor i specialpedagogik, Stockholm Universitet och Markku Jahnukainen, professor i specialpedagogik, Helsingfors Universitet: ”Häpnadsväckande okunnigt av Jan Björklund” Läs fler artiklar på DN Debatt


Nationellt producerad energi en förutsättning för exporten

Summary: En mindre kostnad i form av nybyggnation av förnybar energi som vindkraft är försumbart sett till fördelarna med ett lågt elpris. Givetvis ska denna utbyggnad ske utan nedläggning av kärnkraften. Vinsten ligger inte i att elkraft ska vara lönsam – det är industrin som ska vara lönsam!

En civilingenjör är vanligen en hyfsat smart och bildad person. Att då blanda in känslor i en viktig debatt underminerar civilingenjör som kvalitetsstämpel. Jag anser mig som hyfsat allmänbildad och teknikintresserad och med 240 högskolepoäng i energiteknik och 60 högskolepoäng i elkraft och matematik har jag en vetenskaplig grund inom detta spännande område. Jag har åtta års arbete inom kärnkraften och producerar min egen el (solvärme, solel, bergvärme och vindkraftsandelar). Varför ska man då bygga vindkraftverk? Det finns en rad skäl. Ett är pålitlighet. Vindkraftverk har normalt en tillgänglighet på 97-99 procent (de ger alltså el när det blåser). På årsbasis vet man med samma noggrannhet som vatten- och solkraft att man har en pålitlig energikälla. Ett annat skäl är ekonomi. Med en produktionskostnad motsvarande cirka 40–50 öre/kWh är det svårt att hitta billigare alternativ, dessutom med 20 års ekonomisk livslängd. De håller ännu längre om man underhåller maskinparken, men nya verk är så mycket bättre att det är är lönsammare att ersätta med ny teknik. Om man jämför med befintlig kärnkraft kostar den 27 –35 öre/kWh eller 20–25 öre/kWh utan skatter och avgifter. Ett tredje skäl är subventioner för vindkraft finns i form av elcertifikat och kostar ca 3 öre/kWh. Ett elöverskott på 10 procent har dock sänkt elpriset temporärt (innan fler kärnkraftsreaktorer läggs ner). Ett fjärde skäl är självständighet. Att producera egen el nationellt, helst lokalt, bidrar till nationalekonomiska framsteg genom minskad import av fossila bränslen och även uran på sikt samt hög industriell konkurrenskraft. Med en export som överstiger 2000 miljarder kronor kan vi vara stolta. En mindre kostnad i form av nybyggnation av förnybar energi är försumbart i proportion till fördelarna med ett lågt elpris. Men givetvis ska det ske utan en nedläggning av kärnkraften. Låt den även i fortsättningen producera baskraft till ett lågt pris, även om elpriset understiger produktionskostnaden. Vinsten ligger inte i att elkraft ska vara lönsam – det är industrin som ska vara lönsam!