Summary: Det är fel att hävda att vi bara har en marginell inverkar på klimatförändringarna. Det råder överväldigande konsensus bland forskare om att den globala uppvärmningen orsakats av människan, skriver KTH-doktoranden Petter Ström.

Alf Ronnby argumenterar i en insändare i DN för att människan inte kan påverka det globala klimatet mer än marginellt, och att vi därför ej bör prioritera en minskad användning av fossila bränslen. Detta är grovt felaktigt. Det råder överväldigande konsensus bland forskare om att det senaste seklets globala uppvärmningstrend har orsakats av människan. Denna konsensus har till och med mätts och kvantifierats. John Cook och medförfattare från ett antal framstående universitet har sammanfattat det hela i artikeln "Consensus on consensus: a synthesis of consensus estimates on human-caused global warming" i tidskriften Environmental Research Letters. Artikeln finns tillgänglig gratis från brittiska Institute of Physics Publishing. Författarna kommer fram till att mellan 90 och 100 procent av alla forskare i ämnet är överens om att människor orsakat den hittills uppmätta globala uppvärmningen. I sin insändare framför Ronnby en rad påstådda orsaker till mänsklig klimatpåverkan, utöver utsläpp av växthusgaser, vilka han anser utgöra betydande bidrag. Två av dessa, nämligen uppvärmning av haven och förändringar av stora vädersystem, är konsekvenser av global uppvärmning, ej orsaker därtill. Förändringar i jordens bana nämns också, men dessa är av ytterst marginell betydelse för de snabba klimatförändringar vi nu upplever. Som framgår bland annat av rapporten "Global Climate Change Impacts in the United States", publicerad 2009 av det federala Amerikanska organet U.S Global Change Research Program, är det människans utsläpp av växthusgaser som är den dominerade orsaken till global uppvärmning. Europeiska miljöbyrån (EEA) och andra har fastslagit att de viktigaste gaserna är koldioxid (bidrar med i storleksordningen 60-80 procent av den totala uppvärmningseffekten), metan och dikväveoxid. Här räknas ej vattenånga med, då denna viktiga växthusgas snarast fungerar genom en ”feedback-effekt” som förstärker den uppvärmning som orsakas av de tidigare nämnda. I ovanstående finns inte utrymme för åsikter. Det är etablerade fakta kring vilka vetenskapssamhället är rörande överens. Vad gäller vår förmåga att uppnå det så kallade tvågradersmålet har Ronnby eventuellt en viss poäng i att det kommer att bli svårt. En viktig orsak till detta är att företag och privatpersoner är obenägna att ta till sig vetenskapliga fakta och slutsatser kring vad som behöver göras. Oavsett om vi kan uppnå målet eller ej så är det dock fullständigt absurt att dra slutsatsen att det från ett klimatperspektiv är poänglöst att begränsa våra koldioxidutsläpp. Även om vi spräcker målet så gör ytterligare utsläpp konsekvenserna mer problematiska. FN:s klimatpanel har rapporterat att förväntade konsekvenser innefattar bland annat förlust av unika ekosystem, utrotning av djurarter, ökad förekomst av extrema väderhändelser, förlust av färskvattenresurser, kusterosion och minskad jordbruksproduktion. Det handlar således inte bara om den magiska gränsen 2 grader, utan snarare om att minska våra utsläpp så långt det är möjligt för att bevara jorden så beboelig vi kan. Många av de åtgärder för klimatanpassning som Ronnby nämner i sin insändare är förvisso ganska rimliga, men sannolikt är det i slutändan billigare att låta så mycket fossila bränslen som möjligt ligga kvar i marken än att hantera de konsekvenser som förbränningen av desamma ger upphov till. DN Åsikt 4 januari 2019 kl 16 Insändare Alf Ronnby: ”Lika bra att vi anpassar oss till ett varmare klimat” Svar Petter Ström: ”Farligt förminska växthusgasers betydelse för klimatet” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Direktdemokrati av schweizisk modell bör införas i Sverige. Direktdemokrati är en grundsten som mångdubblar medborgarnas möjligheter till politiskt inflytande, skriver läsaren Nils Sjöqvist.

Lennart Mogren skriver i sin insändare om franska gula västarnas krav på direktdemokratiska reformer. Vi behöver direktdemokratiska reformer även i Sverige. Direktdemokrati är när folket ges makt till att avgöra sakfrågor genom omröstning. Man kan säga att Schweiz är världens mest demokratiska land och en inspirationskälla för många direktdemokratiska rörelser världen över. I Schweiz har man kontinuerligt folkomröstningar i olika sakfrågor. Ett initiativ som skrivs under av minst 100.000 röstberättigade leder till en folkomröstning. Det schweiziska systemet gör det möjligt att motsätta sig beslut som röstats fram av parlamentet genom att minst 50.000 personer stödjer en folkomröstning för att ändra beslutet. Ovanstående borde vara självklarheter i alla länder som kallar sig demokratier. När medborgare ges möjlighet att på fredlig väg korrigera politiska beslut som inte stöds av majoriteten skapas ett mer harmoniskt samhälle. I Sverige finns det precis som i andra länder en önskan om en modernare demokrati med mer folkligt inflytande i politiken. I fjol gjordes en Sifo-undersökning på uppdrag av Direktdemokraterna som visade att mer än varannan svensk (53 procent) vill ha omröstningar i sakpolitiska frågor mellan ordinarie val. Hur ska vi gå tillväga för att få igenom direktdemokratiska reformer i Sverige? Inget av de etablerade partierna har frågan på sin agenda. Det är snarare så att politiker tycks vilja ge sken av att direktdemokrati är något skadligt och att väljarna är för okunniga för att ges inflytande i politiken. När det kommer till att rösta på det jättepaket av sakfrågor som respektive parti erbjuder anses vi däremot dugliga. Partierna använder vissa hjärtefrågor som bete åt väljarna, medan andra frågor offras i den kohandel som uppstår när partierna söker varandras stöd i riksdagen. Att göra uppror och demonstrera likt gula västarna kan vara lockande. Det är dock ytterst tveksamt om den här typen av protester får någon politiker att verkligen vilja gå demonstranterna till mötes. Svaret på frågan hur vi ska gå mot mer folkligt inflytande är enligt mig både enklare och ganska självklart. Du har en chans att förändra demokratin och ge dig själv utökad rösträtt. Den chansen ges normalt vart fjärde år och med dagens representativa demokrati finns ingen ångerrätt. De som inte vill vänta fyra år mellan tillfällena att använda den dyrbara rösträtten ska ge ert förtroende till det parti som prioriterar demokrati framför alla andra frågor. Direktdemokrati är en grundsten som mångdubblar medborgarnas möjligheter till politiskt inflytande och beslut fattade av majoriteten. Är det inte så vi vill att vår demokrati ska fungera? DN Åsikt 3 januari 2019 kl 05 Insändare Lennart Mogren: ”Gula västarnas uppror handlar om demokrati” Svar Nils Sjöqvist: ”Även vi svenskar längtar efter mer direktdemokrati” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: REPLIK DN Debatt 22/12. Vad är motivet till att felaktigt peka ut snus som folkhälsohot och att utan undantag inkludera förbud mot e-cigaretter i våra rökfria miljöer, skriver Atakan Befrits, ordförande för New Nicotine Alliance Sweden.

Varken ånga från e-cigaretter eller snuskonsumtion är rökning, eller ens ”skadligt tobaksbruk” och har inga relevanta likheter med traditionell rökning, tvärtom. Det är nikotinanvändare – som skulle kunna sänka sina risker till nivåerna hos de som slutat helt eller aldrig börjat – som får ta smällen när anslagsberoende hälsoexperter bedriver kampanj mot dåliga livsstilsval och ekonomiska intressen. NNA Sweden samlade och publicerade som enda organisation i Sverige i december, pinfärska (2018) data från CAN och Folkhälsomyndigheten (FoHM), och påpekade allvarliga räknefel till FoHM som rättades till dagen efter. Alternativa nikotinprodukter avnormaliserar rökning och uppmuntrar till att sluta röka väsentligt mer effektivt och snabbare än andra metoder. Det gör inte andra insatser oviktiga, men vi måste kunna hålla flera tankar i huvudet samtidigt. De data som vi sammanställde hade CAN och Folkhälsomyndigheten tillgängliga i god tid för att kunna ge bästa beslutsunderlag för politikerna, men det gjordes inte. Detta och avsaknaden av analys även i denna debattartikel visar en acceptans för att låta politiska intressen styra vetenskap. Färsk och högkvalitativ svensk data visar tvärtemot artikelförfattarnas slutsatser att experimentering och användning av alternativa produkter ger lägre rökning, skyddar mot rökning och därmed innebär dramatiskt lägre skador av nikotinanvändning. Allvarliga negativa hälsoeffekter av alternativa nikotinprodukter som snus och e-cigaretter, även på lång sikt, är med 95 procents sannolikhet försumbar. Experimenterande med alternativa produkter ger dessutom en lägre användning, lägre daglig användning och lägre andel som blir beroende, än motsvarande för cigaretter. Alternativen fungerar både brett och effektivt som en skyddsbuffert mot traditionell rökning. En inte så vild gissning är att Sverige med ökad användning av e-cigaretter utöver det redan etablerade skyddet och effekten av snus snabbt nått ett självförstärkande ”flockskydd” mot rökning bland unga och vuxna. Alla vinner på skademinimering. Vad är motivet till att driva utvecklingen i motsatt riktning genom att felaktigt peka ut snus som folkhälsohot och att utan undantag inkludera förbud mot e-cigaretter i våra rökfria miljöer?" 22 december 2018 Debattartikel Forskarna Bengt Arnetz, Judy Arnetz , Maria Nilsson och Ywonne Wiklund: ”Reklam på sociala medier lockar unga att börja röka” Repliker Atakan Befrits, ordförande för New Nicotine Alliance Sweden ”Användning av alternativa produkter ger lägre rökning”


Summary: Engagemanget varierar och kommunerna har olika ekonomiska förutsättningar att driva skolor. Skolan är en nationell angelägenhet – och då borde också staten ha ansvaret, skriver lärarstudenten Jonas Swensson.

När jullovet är slut är det många elever runt om i landet som går till skolan med en osäkerhet över om de får en tillräckligt god utbildning och om de får en likvärdig utbildning i förhållande till elever i andra skolor. Sedan kommunerna övertog styret av skolan från staten i början av 90-talet har statusen sjunkit för läraryrket och likvärdigheten mellan skolorna i landet har minskat avsevärt. I skolförordningen står det tydligt att alla elever, oavsett var man bor, ska få en likvärdig utbildning. När staten styrde skolan tidigare var Sverige en av de nationer som hade mest likvärdig utbildning. I dag ligger Sverige under OECD-snittet. Problemet är att kommunerna har olika engagemang och ekonomiska förutsättningar för att driva skolor. Skolan är en nationell angelägenhet. Staten tvingar elever att gå till skolan, låt också staten då ta ansvaret. DN Åsikt 3 januari 2019 kl 16 Insändare Jonas Swensson: ”Låt staten ta över ansvaret för skolan igen” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Det är miljömässigt bättre att åka bil än pendelbåt. Inför en deklaration på fortskaffningsmedel som visar utsläpp och kostnad per personkilometer med hänsyn till verklig beläggning, skriver läsaren Björn Thyberger.

Vanligtvis miljöintresserade stockholmare älskar och försvarar pendelbåtar. Med tanke på att inget annat icke flygande fordon, drar mer bränsle per kilometer än en båt kan man ju undra över logiken. Jag föreslår en tydlig deklaration på våra fortskaffningsmedel som visar utsläpp och kostnad per personkilometer – med hänsyn till verklig beläggning. Det skulle ge ett bättre beslutsunderlag än urban egoism, nostalgi och skärgårdsromantik. Det är tyvärr miljömässigt bättre att ta sin egen bil runt våra vattenspeglar än en pendelbåt. Tunnelbana, buss eller cykel är förstås ännu bättre. Och väldigt mycket billigare. DN Åsikt 3 januari 2019 kl 10 Insändare Björn Thyberger: ”För miljön är det bättre att åka bil än pendelbåt” Svar Henric Gustafson: ”Pendelbåtarna avlastar biltrafiken i Stockholm” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Upproren i Frankrike är inte ännu en folkstorm mot pålagor och skatter. Kärnan har att göra med klyftor och synen på demokrati. De gula västarna vill ha makt att bestämma politiken genom direkt beslutanderätt, skriver läsaren Lennart Mogren.

Franska revolutionen 1789 gav oss den första deklarationen om mänskliga rättigheter med 17 artiklar. Artikel 6 säger att varje medborgare personligen, eller via representant, har rätt att delta i utformningen av nationens lagar. De gula västarna i Frankrike har som främsta krav att direktdemokrati införs genom Réferendum d’initiative citoyenne – beslutande folkomröstning på medborgares initiativ. Representanter för gula västarna menar att artikel 6 sätter medborgarnas direkta medverkan i lagstiftningen i främsta rummet. Den representativa demokrati vi har i dag, menar de, är ett sätt att utesluta medborgarna från verklig demokrati. I de svenska medierna har gula västarna setts som ännu en fransk folkstorm mot skatter på drivmedel och andra pålagor och rapporteringen har fokuserat på sammanstötningar mellan ordningsmakten och demonstranter. Det är att missa kärnan i vad gula västarnas uppror handlar om, anser jag. Upproret 1968 i Frankrike, främst i Paris, hade också en helt annan bakgrund. Det var en ideologisk vänsterprotest med stöd av facket och som hade tydliga ledare. Gula västarna har mer likhet med den franska revolutionen. Wikipedia formulerar situationen: ”Skillnaderna mellan hovets och högadelns slösaktiga lyxliv och de stora massornas halvsvält gav upphov till missnöje.” Den formuleringen stämmer bra för dagens situation i Frankrike. Missnöjet har återuppstått till följd av den ekonomiska politik som förs av Emmanuel Macron och som förts av tidigare franska presidenter. Många fransmän lever under svåra ekonomiska omständigheter. De inser alltmer att det inte räcker att ställa detaljerade krav som ökade bidrag, skattelättnader, högre minimilön och liknande. De vill ha makt att bestämma politiken i stort genom direkt beslutanderätt. Det är nytt, samtidigt som direktdemokrati är en idé med djupa rötter. DN Åsikt 3 januari 2019 kl 05 Insändare Lennart Mogren: ”Gula västarnas uppror handlar om demokrati” Svar Nils Sjöqvist: ”Även vi svenskar längtar efter mer direktdemokrati” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: DN DEBATT 2/1. Under två oroliga år i världspolitiken har Sverige varit i händelsernas centrum i FN:s säkerhetsråd som träffats över 800 gånger och antagit fler än 100 resolutioner. Sverige har visat att det går att göra skillnad även i de svåraste konflikterna, skriver utrikesminister Margot Wallström (S) om det nu avslutade medlemskapet.

Den 28 juni 2016 låg två färdigskrivna artiklar på DN Debatt-redaktionens bord. Den ena inleddes ”I gårdagens omröstning i FN:s generalförsamling räckte inte stödet hela vägen”, den andra ”Sverige valdes in i FN:s säkerhetsråd”. Några månader tidigare hade Sverige ansetts uträknat mot de andra kandidaterna, Italien och Nederländerna. Lyckligtvis publicerades den sistnämnda artikeln. Konkurrensen till trots valdes Sverige med god majoritet in i säkerhetsrådet – världens högsta beslutsorgan för frågor om fred och säkerhet. En bekräftelse på omvärldens förtroende för svensk utrikespolitik och diplomati. Inför medlemskapet lovade vi att som rådsmedlem stå upp för värderingar och principer – för folkrätt, mänskliga rättigheter, jämställdhet och ett humanitärt perspektiv. Vi föresatte oss också att bli en brobyggare i rådet, samt att vara EU:s bästa vän i FN och FN:s bästa vän i EU. Vi hade inga illusioner om att det skulle bli enkelt. FN är i slutänden summan av dess medlemsstater, och vi ska inte blunda för FN:s brister och misslyckanden: sexuella övergrepp begångna av FN-personal, missbruk av vetot i säkerhetsrådet som har blockerat lösningar i Syrien, svårigheter att åstadkomma reformer, för att nämna några. Men dessa tillkortakommanden är knappast anledningar att inte försöka. Tvärtom. Nu är Sveriges medlemskap i säkerhetsrådet till ända. Under två turbulenta år i världspolitiken har rådet träffats över 800 gånger och antagit fler än 100 resolutioner. När jag ser tillbaka är det framför allt utmaningarna och kriserna som framträder: Krig har rasat i Syrien och Jemen. Nordkorea har utfört kärnvapentester. Spänningar mellan stormakterna har ökat. Brott mot mänskligheten har begåtts i Myanmar. Svenska FN-experten Zaida Catalan mördades i Kongo. Klimatförändringarna har blivit ett tydligare säkerhetshot. Demokrati och internationella samarbeten har attackerats och försvagats. Sveriges plats vid bordet har gett oss en möjlighet att påverka vår omvärld till det bättre. Allt vårt agerande har styrts av målet att skapa mer trygghet och säkerhet i världen, och därmed också i Sverige. Jag vill särskilt lyfta fram tre exempel: 1. Kriget i Jemen är inte längre en bortglömd konflikt. För drygt två veckor sedan avslutades de FN-ledda konsultationerna mellan krigets stridande parter i Rimbo norr om Stockholm. Det var första gången på över två år som de över huvud taget talade med varandra. Resultatet blev Stockholmsöverenskommelsen, som innehåller bland annat vapenvila och fångutväxling – mer än vad någon hade vågat hoppas på. Det var ingen slump att konsultationerna hölls i Sverige. Vi har kämpat för att öka det internationella engagemanget för Jemen och FN:s roll i fredsförhandlingarna. Nu kunde vi medverka till några första steg mot fred för Jemens folk, bort från krig, svält och kolerautbrott. Fredagen före jul antog säkerhetsrådet en resolution som bekräftar stödet för Stockholmsöverenskommelsen och fastslår FN:s roll i att upprätthålla vapenvilan i Hodeida. 2. Under 2017 orsakade Nordkoreas kärnvapen- och robottester stor oro i omvärlden och spänningarna mellan Nordkorea och USA nådde nya nivåer. I det läget kunde Sverige bidra till enighet i säkerhetsrådet, mycket tack vare vårt långvariga engagemang på koreanska halvön. Säkerhetsrådet införde FN:s hårdaste sanktioner någonsin och därmed ökade pressen på Nordkorea. Samtidigt använde vi vår särskilda roll för att försöka förmå parterna att mötas. Nordkoreas utrikesminister kom till Sverige för samtal, och under våren 2018 genomfördes toppmöten mellan Nordkorea och såväl Kina som Sydkorea och USA. Frågan om nedrustning är inte löst, men med diplomati på agendan snarare än vapenskrammel är läget bättre än på länge. 3. Sverige var bland de första att uppmärksamma övergreppen mot rohingyerna i Myanmar i säkerhetsrådet. Rapporter vittnade om våld så brutalt och utbrett att det kunde definieras som brott mot mänskligheten. FN hade misslyckats med att förebygga situationen och reagerade långsamt när våldet eskalerade. Ett FN-sändebud utsågs, och säkerhetsrådet satte press på Myanmar med ett uttalande i november 2017. Jag reste själv till Myanmar och flyktinglägren i Bangladesh för drygt ett år sedan, en resa som sedan även säkerhetsrådet gjorde. I oktober konstaterade FN:s rapportörer att krigsförbrytelser hade begåtts och att militära ledares ansvar för folkmord behöver utredas. Detta är inte tillräckligt, men det är steg på rätt väg. Ansvariga måste nu ställas till svars och på sikt ska rohingyerna kunna återvända i säkerhet. Merparten av arbetet i säkerhetsrådet handlar om specifika länder och konflikter, men det finns också övergripande frågor. Sverige har lagt mycket energi på två sådana: jämställdhet och klimatförändringar. • Vi har gjort kvinnor, fred och säkerhet till en central del av vår gärning i säkerhetsrådet. Prioriteringen kommer från insikten att det aldrig går att uppnå hållbar fred om hälften av världens befolkning, kvinnorna, lämnas utanför. Våra ansträngningar har lett till konkreta förändringar. Samtliga mandat för FN-insatser nämner nu kvinnor, fred och säkerhet. Det finns ett nytt sanktionskriterium för sexuellt och könsbaserat våld. Kvinnoorganisationer bjuds nu som praxis in att informera rådet om särskilda händelser – tidigare hände det nästan aldrig. Kvinnor omnämns nu i så gott som alla säkerhetsrådets uttalanden om krissituationer. • Världen har bara sett början av hur klimatförändringar orsakar säkerhetsrisker. Torka, missväxt och konkurrens om förtvinande naturresurser resulterar i spänningar och extremväder tvingar människor på flykt. Detta är problem som blir allt större, och som säkerhetsrådet blir tvunget att hantera. Genom svenskt ledarskap har säkerhetsrådet för första gången gjort kopplingen mellan klimatförändringar och säkerhet i ett antal uttalanden och resolutioner. Klimat och säkerhet är nu fast förankrat på säkerhetsrådets dagordning. Sverige har även gjort framsteg när det gäller bland annat barn i väpnade konflikter, humanitär hjälp till folket i Syrien, uppmärksammandet av Rysslands aggression mot Ukraina och fredsprocessen mellan Etiopien och Eritrea som ger nytt hopp för Afrikas horn. Listan kan göras mycket längre. Allt det här har varit möjligt tack vare utrikesförvaltningens skickliga och hårt arbetande tjänstemän. Även dialogen med civilsamhälle, myndigheter, tankesmedjor och akademi har varit värdefull. Med facit i hand vet vi att Sverige kan göra skillnad. Stor skillnad. Även om många utmaningar kvarstår finns det ljusglimtar, hopp och positiva rörelser i flera av världens svåraste konflikter. Fred, demokrati, mänskliga rättigheter och internationell samverkan är värden som aldrig kan tas för givna. Kampen för dessa värden måste ständigt vinnas på nytt. Sverige fortsätter den kampen – i EU, i FN, bilateralt. Så tar vi ansvar i en turbulent tid. I dag och i morgon, nästa vecka och nästa år. 2 januari 2019 Debattartikel Margot Wallström (S); utrikesminister: ”Sverige har gjort skillnad under åren i säkerhetsrådet”


Bygg med förnuft

Summary: Det har blivit dyrt att bo i Stockholm. Nya bostäder behövs. Men det kräver också en diskussion om vilken sorts stad vi vill bo i.

Bostadspriserna i Stockholm har under det gångna året fortsatt att stiga mot nya rekordnivåer. Allt fler vill bo i huvudstaden, eller tvingas att flytta hit för att få jobb. På DN Debatt, i tisdags, pekade Hyresgästföreningens ordförande Barbro Engman tillsammans med arkitekten Gert Wingårdh ut den bristande konkurrensen i byggsektorn som en orsak till att det byggs för lite, för fult och för dyrt. Något ligger det kanske i detta. Men orsakerna till de höga byggkostnaderna återfinns även i statliga byggnormer och Byggnads intensiva arbete med att pressa upp lönerna i branschen. Det är egentligen tveksamt om man kan tala om en bostadsbrist i Stockholm. Visst kan och bör det byggas mer. Men huvudstadens yta är begränsad och det finns också gränser för vad man kan åstadkomma med förtätning och påbyggnader utan att göra alltför stort våld på boendemiljön och stadsbilden. Byggkostnader är inte heller hela förklaringen. De stigande priserna återspeglar både en ökande betalningsvilja och betalningsförmåga. Om utvecklingen är hållbar i längden eller uttryck för en begynnande bostadsbubbla är en annan fråga. Klart är att alla som vill det aldrig kommer att kunna bo i centrala Stockholm så länge det anses attraktivt att bo där. Den pågående fördyringen har onekligen sina nackdelar. En stad med blandade prisnivåer på boendet blir mer levande och kreativ. Berlin har till exempel gynnats kulturellt av det stora utbudet av orenoverade och billiga lägenheter som uppstod efter murens fall. En dyr stad tenderar att bli mer segregerad och strömlinjeformad, både i sitt utbud och i sina invånares sammansättning. Dilemmat är att en attraktiv stad fördyras just för att den är attraktiv, och därmed på sikt blir mer likriktad, ängslig och steril. Det är en inneboende logik som är svår att komma runt. Hyresrätterna i innerstaden har knappast bidragit till att motverka den här tendensen. När kötiderna för en attraktiv hyresrätt överstiger tjugo år är det knappast människor i ”utanförskap” som gynnas utan snarare de med framsynta föräldrar – i regel redan väletablerade grupper. Den omfattande utförsäljningen av allmännyttan i Stockholm kan kritiseras för att gemensamt ägda tillgångar ofta sålts till på tok för låga priser. Men den förda politiken är inte orsak till bristen på hyresrätter. Under hela den förra mandatperioden ombildades 22 000 hyreslägenheter i Stockholm. Men bara mellan 2009 och 2010 förlängdes stadens bostadskö med 47.000 personer, från 270.000 till 317.000 personer. Bristen beror helt och hållet på att hyresrätterna är underprissatta. En ordnad avreglering – som inte orimligt gynnar befintliga hyresvärdar – är därför önskvärd. Både för att öka nyproduktionen av hyresrätter och minska orättvisorna och svarthandeln som följer med dagens decennielånga köer. Snabbt stigande bostadsrättspriser, orimligt billiga hyresrätter och en omfattande svart andrahandsuthyrning har alla varit jackpot för de redan lyckligt lottade. Det rör sig om en gigantisk omfördelning av resurser från fattiga till rika. Det är ett starkt skäl att öka nyproduktionen. Men det bör ske inom ramen för en större idé kring staden och dess utformning. En stad är mer än dess enskilda delar. Och det är inte fler monotona miljonprogramsområden eller enorma köpcenter Stockholm behöver. Ju tätare staden blir, desto mer eftertanke krävs kring husens placering och behovet av levande offentliga rum som parker, bibliotek, kaféer och kvartersbutiker. En god blandning av arbetsplatser, affärer och bostäder skapar trivsel. Fler hus behövs. Men en levande stad bygger inte sig själv.


”Så blir åldersdiabetiker friska utan medicinering”

Summary: Åtta forskare: En diet med få kolhydrater och mycket fett – så kallad LCHF-kost – normaliserar blodsockret och insulinhalten på några veckor. Att det skulle vara den feta maten som ligger bakom den oroväckande ökningen av typ 2-diabetes – så kallad åldersdiabetes – stämmer inte. Den förklaringen är i själva verket ett av den moderna medicinens allvarligaste misstag. Tvärtom är det mycket som tyder på att de som har anlag för åldersdiabetes äter för mycket kolhydratrika födoämnen. Som tur är har talrika diabetiker själva upptäckt att de blir friska utan medicin om de minskar radikalt på bröd, ris, pasta, potatis, sötsaker med mera och i stället äter sig mätta på kött, fisk, ägg och hederliga mejeriprodukter, skriver de åtta forskarna.

Diabetessjukdomarna ökar oroväckande överallt i världen och det är den feta matens fel. Det kunde man läsa i många tidningar på internationella diabetesdagen den 14 november. Det är sant att typ 2-diabetes har blivit ett av de största problemen inom sjukvården. I Sverige finns det minst 300.000 diabetiker och ännu fler i dess förstadium, det metabola syndromet. Inte nog med att livet förkortas; de sista åren i livet förpestas av infektioner, kallbrand, andra kärlsjukdomar, blindhet eller dialyskrävande njursvikt. Att den feta maten är boven är emellertid ett av de allvarligaste misstagen inom modern medicin. Det finns flera slags diabetes, men symtomen är likartade. Blodsockret stiger till höga höjder och utsöndras i urinen när maten innehåller för mycket kolhydrater. Två typer dominerar: ungdomsdiabetes, också kallad typ 1, och åldersdiabetes, kallad typ 2. Trots namnlikheten handlar det om två olika sjukdomar. Vid typ 1 producerar bukspottkörteln för lite insulin, och före insulinets upptäckt dog alla som drabbades. Att fett inte är orsaken visade lundaprofessorn Karl Petrén, när han lyckades hålla liv i sina patienter utan insulin genom att ta bort matens kolhydrater helt och hållet och ersätta dem med fett och protein. Vid typ 2, den allra vanligaste, stiger blodsockret därför att insulinet inte fungerar optimalt. Att kalla sjukdomen för åldersdiabetes är emellertid vilseledande; i dag drabbar denna diabetestyp även unga. Att det också är kolhydraterna och inte fettet som är boven vid typ 2-diabetes är solklart. Redan 1963 rapporterade läkaren George Campbell att en tredjedel av de indier som emigrerat till Sydafrika för att arbeta inom sockerindustrin fick typ 2-diabetes, medan frekvensen i hemlandet endast var 1 procent. Kolhydraterna är dock inte själva orsaken; annars borde de flesta av oss drabbas. Sannolikt finns det en ärftlig faktor. Men att sjukdomen ger sig till känna när maten innehåller för mycket socker och kolhydrater är gammal kunskap. Varningarna mot det mättade fettet tog fart på 80-talet när kolesterolkampanjen startade. Amerikanska experter beslöt då att även diabetespatienter borde undvika det och föreslog därför en kost där kolhydraterna skulle täcka det mesta av kaloribehovet. Sedan dess har kolhydratkonsumtionen ökad kraftigt, medan konsumtionen av det mättade fettet har avtagit. Det är just under denna period vi sett den explosionsartade ökningen av övervikt och typ 2-diabetes! Hur kan man påstå att orsaken är det mättade fettet? Är det inte mera sannolikt att de som har anlag för åldersdiabetes äter för mycket bröd, ris, potatis, sötsaker och andra kolhydratrika födoämnen? Det finns mycket som tyder på just det. Förra året ombads en av oss (UR) att fungera som extern granskare av ”Mat vid diabetes”, en ny rapport från Statens beredning för medicinsk utvärdering (SBU). Det visade sig att man i den preliminära rapporten hade uteslutit nästan ett tjugotal väl utförda koststudier på människor med åldersdiabetes eller dess förstadium, det metabola syndromet. Anledningen var att de ansågs vara för korta eller haft för få försökspersoner. I dessa experiment har man jämfört en kolhydratfattig, fettrik diet, också kallad LCHF (LowCarb/HighFat) med den gängse kolhydratrika. I stort sett alla experiment visade att samtliga riskfaktorer för typ 2-diabetes hade förbättrats med LCHF-kosten, och många av patienterna kunde lägga diabetesmedicinen på hyllan. De större experimenten visade däremot ingen väsentlig skillnad mellan en kolhydratfattig och en kolhydratrik kost. Förklaringen är att ingen har använt en kost där mindre än 40 procent av kaloribehovet hade täckts av kolhydrater. Vad de små studierna visar är nämligen att nyttan endast blir tydlig under denna gräns. Ju färre kolhydrater, desto bättre effekt. I den externa granskningsrapporten (www.ravnskov.nu/SBU) påpekas att det inte fanns skäl att varna för det mättade fettet. Åtta vetenskapliga översiktsartiklar har visat att mättat fett är ofarligt, vilket också framgår av WHO:s och FAO:s senaste rapport ”Fats and Fatty Acids in Human Nutrition” Ingen av dessa synpunkter togs med i den färdiga rapporten. Inte heller nämndes de fina resultaten från de små studierna. SBU menar att ingen av de studerade kosttyperna kan förebygga diabetes, och att det saknas ett säkert samband mellan fettintag och kranskärlsjukdom. Men, tillägger de, det vetenskapliga underlaget för att lågfettkost minskar risken för hjärtkärlsjukdom hos andra anses vara tillräckligt för att också rekommendera den vid typ 2-diabetes. Därför följer svensk diabetesvård riktlinjerna från den europeiska Diabetes and Nutrition Study Group. Huvudinvändningen mot LCHF-kosten är att det saknas långtidsstudier. Det är emellertid föga sannolikt att en diet som redan efter några veckor kan normalisera blodsockret och blodets insulinhalt, sänka blodtrycket, öka insulinkänsligheten och minska kroppsvikten utan negativa effekter på blodets kolesterol, inte skulle vara gynnsam på längre sikt. Det bör också nämnas att det inte finns något kostexperiment som visat att de nuvarande kostråden gör nytta, vare sig på kort eller långt sikt. Råden bygger på spekulationer; ingen har testat om de fungerar. En korrektion: Det har publicerats två korta, positiva studier finansierade av sockerindustrin, men ingen har kunnat bekräfta deras resultat. Ett annat SBU-argument är att många patienter har svårt att acceptera LCHF-kosten. Att somliga inte tycker om den är emellertid en utmaning för våra kockar och dietister och inget skäl att avvisa den. Med samma argument borde vi även sluta använda penicillin, därför att vissa inte tål det eller tycker att det smakar illa. Nyligen togs ämnet upp i Läkartidningen. Inte ett ord nämndes om de många positiva resultaten från LCHF-experimenten. Flera författare, alla med ekonomiska bindningar till läkemedelsindustrin, underströk i stället vikten av att sänka blodsockret effektivt med hjälp av medicin. Det påpekades dock att inga långtidsstudier har lyckats minska dödligheten med medicin; i den senaste ökade den till och med. Att insulinbehandling ökar vikten och risken för allvarliga komplikationer nämndes också, men det ansågs inte vara något hinder. Som tur är har talrika diabetiker själva upptäckt att de blir friska utan medicin om de minskar radikalt på bröd, ris, pasta, potatis, sötsaker och sockerdrycker och i stället äter sig mätta på kött, fisk, ägg och hederliga mejeriprodukter. Uffe Ravnskov med dr, docent, oberoende forskare, Lund Karl E Arfors professor emeritus, tidigare explorativ forskningschef Pharmacia AB Christer Enkvist f d landstingsöverläkare, tidigare medlem av SBU Björn Hammarskjöld överläkare Tore Persson läkare Tore Scherstén professor emeritus, tidigare huvudsekreterare i Statens medicinska forskningsråd Ralf Sundberg docent Jørgen Vesti Nielsen överläkare Kolhydrater Kolhydrater är det gemensamma namnet för stärkelse, kostfiber och olika sockerarter. Kolhydrater är vår viktigaste energikälla och kommer i stort sett bara från växtriket. Men det finns enstaka kolhydrater även från djurriket, till exempel mjölksocker, alltså laktos. Kolhydrater från livsmedel som innehåller mycket socker, till exempel söta drycker, godis och bakverk, är inte nyttiga. Källa: Livsmedelsverket


Summary: Åtta forskare: En diet med få kolhydrater och mycket fett – så kallad LCHF-kost - normaliserar blodsockret och insulinhalten på några veckor.Att det skulle vara den feta maten som ligger bakom den oroväckande ökningen av typ 2-diabetes – så kallad åldersdiabetes – stämmer inte. Den förklaringen är i själva verket ett av den moderna medicinens allvarligaste misstag. Tvärtom är det mycket som tyder på att de som har anlag för åldersdiabetes äter för mycket kolhydratrika födoämnen. Som tur är har talrika diabetiker själva upptäckt att de blir friska utan medicin om de minskar radikalt på bröd, ris, pasta, potatis, sötsaker med mera och i stället äter sig mätta på kött, fisk, ägg och hederliga mejeriprodukter, skriver de åtta forskarna.

Diabetessjukdomarna ökar oroväckande överallt i världen och det är den feta matens fel. Det kunde man läsa i många tidningar på internationella diabetesdagen den 14 november. Det är sant att typ 2-diabetes har blivit ett av de största problemen inom sjukvården. I Sverige finns det minst 300 000 diabetiker och ännu fler i dess förstadium, det metabola syndromet. Inte nog med att livet förkortas; de sista åren i livet förpestas av infektioner, kallbrand, andra kärlsjukdomar, blindhet eller dialyskrävande njursvikt. Att den feta maten är boven är emellertid ett av de allvarligaste misstagen inom modern medicin. Det finns flera slags diabetes, men symtomen är likartade. Blodsockret stiger till höga höjder och utsöndras i urinen när maten innehåller för mycket kolhydrater. Två typer dominerar: ungdomsdiabetes, också kallad typ 1, och åldersdiabetes, kallad typ 2. Trots namnlikheten handlar det om två olika sjukdomar. Vid typ 1 producerar bukspottkörteln för lite insulin, och före insulinets upptäckt dog alla som drabbades. Att fett inte är orsaken visade lundaprofessorn Karl Petrén, när han lyckades hålla liv i sina patienter utan insulin genom att ta bort matens kolhydrater helt och hållet och ersätta dem med fett och protein. Vid typ 2, den allra vanligaste, stiger blodsockret därför att insulinet inte fungerar optimalt. Att kalla sjukdomen för åldersdiabetes är emellertid vilseledande; i dag drabbar denna diabetestyp även unga. Att det också är kolhydraterna och inte fettet som är boven vid typ 2-diabetes är solklart. Redan 1963 rapporterade läkaren George Campbell att en tredjedel av de indier som emigrerat till Sydafrika för att arbeta inom sockerindustrin fick typ 2-diabetes, medan frekvensen i hemlandet endast var 1 procent. Kolhydraterna är dock inte själva orsaken; annars borde de flesta av oss drabbas. Sannolikt finns det en ärftlig faktor. Men att sjukdomen ger sig till känna när maten innehåller för mycket socker och kolhydrater är gammal kunskap. Varningarna mot det mättade fettet tog fart på 80-talet när kolesterolkampanjen startade. Amerikanska experter beslöt då att även diabetespatienter borde undvika det och föreslog därför en kost där kolhydraterna skulle täcka det mesta av kaloribehovet. Sedan dess har kolhydratkonsumtionen ökad kraftigt, medan konsumtionen av det mättade fettet har avtagit. Det är just under denna period vi sett den explosionsartade ökningen av övervikt och typ 2-diabetes! Hur kan man påstå att orsaken är det mättade fettet? Är det inte mera sannolikt att de som har anlag för åldersdiabetes äter för mycket bröd, ris, potatis, sötsaker och andra kolhydratrika födoämnen? Det finns mycket som tyder på just det. Förra året ombads en av oss (UR) att fungera som extern granskare av ”Mat vid diabetes”, en ny rapport från Statens beredning för medicinsk utvärdering (SBU). Det visade sig att man i den preliminära rapporten hade uteslutit nästan ett tjugotal väl utförda koststudier på människor med åldersdiabetes eller dess förstadium, det metabola syndromet. Anledningen var att de ansågs vara för korta eller haft för få försökspersoner. I dessa experiment har man jämfört en kolhydratfattig, fettrik diet, också kallad LCHF (LowCarb/HighFat) med den gängse kolhydratrika. I stort sett alla experiment visade att samtliga riskfaktorer för typ 2-diabetes hade förbättrats med LCHF-kosten, och många av patienterna kunde lägga diabetesmedicinen på hyllan. De större experimenten visade däremot ingen väsentlig skillnad mellan en kolhydratfattig och en kolhydratrik kost. Förklaringen är att ingen har använt en kost där mindre än 40 procent av kaloribehovet hade täckts av kolhydrater. Vad de små studierna visar är nämligen att nyttan endast blir tydlig under denna gräns. Ju färre kolhydrater, desto bättre effekt. I den externa granskningsrapporten (www.ravnskov.nu/SBU) påpekas att det inte fanns skäl att varna för det mättade fettet. Åtta vetenskapliga översiktsartiklar har visat att mättat fett är ofarligt, vilket också framgår av WHO:s och FAO:ssenaste rapport ”Fats and Fatty Acids in Human Nutrition” Ingen av dessa synpunkter togs med i den färdiga rapporten. Inte heller nämndes de fina resultaten från de små studierna. SBU menar att ingen av de studerade kosttyperna kan förebygga diabetes, och att det saknas ett säkert samband mellan fettintag och kranskärlsjukdom. Men, tillägger de, det vetenskapliga underlaget för att lågfettkost minskar risken för hjärtkärlsjukdom hos andra anses vara tillräckligt för att också rekommendera den vid typ 2-diabetes. Därför följer svensk diabetesvård riktlinjerna från den europeiska Diabetes and Nutrition Study Group. Huvudinvändningen mot LCHF-kosten är att det saknas långtidsstudier. Det är emellertid föga sannolikt att en diet som redan efter några veckor kan normalisera blodsockret och blodets insulinhalt, sänka blodtrycket, öka insulinkänsligheten och minska kroppsvikten utan negativa effekter på blodets kolesterol, inte skulle vara gynnsam på längre sikt. Det bör också nämnas att det inte finns något kostexperiment som visat att de nuvarande kostråden gör nytta, vare sig på kort eller långt sikt. Råden bygger på spekulationer; ingen har testat om de fungerar. En korrektion: Det har publicerats två korta, positiva studier finansierade av sockerindustrin, men ingen har kunnat bekräfta deras resultat. Ett annat SBU-argument är att många patienter har svårt att acceptera LCHF-kosten. Att somliga inte tycker om den är emellertid en utmaning för våra kockar och dietister och inget skäl att avvisa den. Med samma argument borde vi även sluta använda penicillin, därför att vissa inte tål det eller tycker att det smakar illa. Nyligen togs ämnet upp i Läkartidningen. Inte ett ord nämndes om de många positiva resultaten från LCHF-experimenten. Flera författare, alla med ekonomiska bindningar till läkemedelsindustrin, underströk i stället vikten av att sänka blodsockret effektivt med hjälp av medicin. Det påpekades dock att inga långtidsstudier har lyckats minska dödligheten med medicin; i den senaste ökade den till och med. Att insulinbehandling ökar vikten och risken för allvarliga komplikationer nämndes också, men det ansågs inte vara något hinder. Som tur är har talrika diabetiker själva upptäckt att de blir friska utan medicin om de minskar radikalt på bröd, ris, pasta, potatis, sötsaker och sockerdrycker och i stället äter sig mätta på kött, fisk, ägg och hederliga mejeriprodukter. Uffe Ravnskov med dr, docent, oberoende forskare, Lund Karl E Arfors professor emeritus, tidigare explorativ forskningschef Pharmacia AB Christer Enkvist f d landstingsöverläkare, tidigare medlem av SBU Björn Hammarskjöld överläkare Tore Persson läkare Tore Scherstén professor emeritus, tidigare huvudsekreterare i Statens medicinska forskningsråd Ralf Sundberg docent Jørgen Vesti Nielsen överläkare


”Med mindre salt i maten blir vi mycket friskare”

Summary: Experter på saltets hälsorisker: Flera tusen människor i Sverige dör varje år av för hög saltkonsumtion.Världshälsoorganisationen WHO rekommenderar att vi äter 5–6 gram salt om dagen. Svensken äter 2–3 gånger så mycket. Det höga saltintaget i Sverige leder till förhöjt blodtryck och som en följd av det till hjärtinfarkt, stroke och njursvikt. Om vi sänker vårt saltintag med bara 3 gram per dag, kan dödligheten i dessa sjukdomar minska med så mycket som 20–30 procent. Det här känner våra myndigheter väl till, men viljan att göra något åt det är mycket begränsad. Nyckeln till detta folkhälsoproblem har livsmedelsindustrin som genom den industriproducerade maten står för 80 procent av det salt vi äter, skriver Mattias Aurell och A Erik G Persson.

Det finns överväldigande stöd för att dagens höga saltintag med kosten leder till högt blodtryck och som en följd av det till hjärtinfarkt, stroke och njursvikt. Det höga saltintaget i Sverige är 2–3 gånger det som WHO, myndigheter och internationella vetenskapliga samfund rekommenderar och som är högst 5–6 gram dagligen. Det är ett allvarligt förhållande som är allmänt känt och som inte betvivlas av någon. Däremot är viljan att göra något åt det myckna saltet i den svenska maten mycket begränsad. Livsmedelsverket arbetar visserligen med problemet, men deras frivilliga nyckelhålsmärkning av hälsosam mat undantar kött och fiskprodukter som är stora saltkällor i de flesta hushåll. Socialstyrelsen har överhuvudtaget inte avhörts i debatten trots frågans uppenbara sjukvårdsanknytning. Läkarsällskap i Sverige ligger mycket lågt. De tar inte ställning för att ”saltfrågan är kontroversiell”, effekt av mindre salt kan finnas men är betraktad som ”liten” i förhållande till läkemedelseffekter och saltreduktion anses vara ”ett för stort ingrepp” i livsföringen. Kunskapscentrum för hälso- och sjukvården, SBU, avfärdade i sin stora utredning ”Måttligt förhöjt blodtryck” från 2004 hela saltfrågan som en livsstilsfråga av mindre betydelse. I raden av artiklar i ansedda vetenskapliga tidskrifter under senare år adderas nu en stort upplagd studie av Bibbins-Domingo och medarbetare i New England Journal of Medicine i höstas. Artikeln hade den talande titeln ”Förväntade effekter av minskat salt i maten på hjärt-kärlsjukom i framtiden” (vår översättning). Artikeln redogör för en analys av de stora amerikanska databaserna med fokus på salt, blodtryck och insjuknande i hjärt-kärlsjukdom och stroke. Resultatet är att ett minskat saltintag av bara 3 gram per dag har en dramatisk effekt på död i dessa sjukdomar som kan minska med upp till 20–30 procent. De undersökte också effekten av mindre sänkningar av saltintaget och fann att 1 gram per dag i ekonomiska termer kunde förväntas vara så effektivt att det betalade all blodtrycksbehandling med läkemedel i USA. Det finns ingen anledning att anta att utfallet av minskat salt i kosten för sjuklighet och ekonomi skulle vara annorlunda i Sverige. Minskat saltintag sänker blodtrycket hos alla – inte bara de med högt blodtryck. En sänkning av intaget med 3–6 gram per dag – ner till rekommenderad nivå – kan förväntas sänka blodtrycket med upp till 10 procent. Det har alla nytta av för risken för hjärtinfarkt och stroke minskar med lägre blodtryck genom hela blodtrycksregistret. Uppemot hälften av alla med högt blodtryck i befolkningen kan förväntas normalisera sitt blodtryck och således inte behöva läkemedelsbehandling. Eftersom de allra flesta inte känner till att de har högt blodtryck och därför inte heller har någon behandling alls är detta förhållande självklart av största betydelse för folkhälsan. Endast 20 procent av det salt vi får i oss kommer från det vi själva sätter till vid matlagning och måltider och från råvaror. Resterande 80 procent kommer från industriproducerad mat. De främsta saltkällorna i dagens kost är bröd, ost, kött och fiskprodukter, konserver och frukostflingor. Därtill kommer att lunchmat, snabbmat och färdigmat ofta är mycket saltad. Vi konsumenter har därför liten möjlighet att själva styra vårt saltintag eftersom saltinnehållet sällan anges i industrins produkter. Vårt östra grannland Finland har varit ett föregångsland för minskat saltintag. Där utfärdade myndigheterna redan i början av 1990-talet – före EU inträdet – bestämmelser om saltinnehåll i industriproducerade livsmedel. Åtgärderna som innebar cirka 20 procents reduktion av saltet infördes med kort varsel, men några klagomål från industri eller från allmänheten över försämrad hållbarhet eller smaklösa produkter avhördes inte. Det är de två huvudsakliga argument som industrin brukar åberopa för att få behålla översaltningen av sina produkter. De argumenten kan således avfärdas. Saltintaget i Finland har sedan bestämmelserna infördes gått ner från 14 till 8 gram per dag. Under samma tid har dödligheten i i hjärtattacker och stroke minskat med uppemot 80 procent i åldrarna under 64 år. Forskarna anser att det minskade saltintaget står för hälften av den betydande nedgången av hjärtinfarkter och 75–80 procent av nedgången av stroke. Uppmuntrade av framgången har gränserna för salt i industriproducerade livsmedel nyligen sänkts med ytterligare drygt 5 procent. Internationellt röner saltfrågan stor uppmärksamhet. EU har nyligen utfärdat rekommendationer till medlemsländerna att aktivt gripa sig an saltfrågan men tvekar att utfärda bestämmelser av finländsk modell. Institute of Medicine vid amerikanska vetenskapsakademin har i år utfärdat en skarp uppmaning till åtgärder för minskat saltintag i USA. Storbritannien och Irland har startat program för att minska saltintaget. Sverige är klart på efterkälken i denna viktiga folkhälsofråga. Det är nödvändigt att driva en nationell informationskampanj om salt i vår mat. En konsumentopinion är ett starkt påtryckningsmedel på industrin som översaltar sina produkter. Kraftfulla uttalanden från Livsmedelsverket, Socialstyrelsen och medicinska samfund är starkt önskvärda men har hittills saknats. Många åtgärder är viktiga men särskilt viktigt är att förmå livsmedelsindustrin att minska på saltet i vår mat. Det är livsmedelsindustrin som har nyckeln till detta centrala folkhälsoproblem. Vi finner det helt oacceptabelt att flera tusen människor i Sverige dör varje år av för hög saltkonsumtion. Vi måste reducera saltet i industrimaten – livsmedlens hållbarhet och smak blir inte sämre av det – och folkhälsan är vinnaren! Mattias Aurell professor emeritus, Göteborgs universitet A Erik G Persson professor emeritus, Uppsala universitet


Hon fastar i väntan på Jesu födelse

Summary: Diana Guirguis är en av några tusen kopter som bor i Sverige. I dag, när många andra njuter av julmaten så fastar hon. Kopternas julafton infaller först om två veckor. ”Det ska vara fint bäddat i magen när jag tar nattvarden på julmässan”, säger hon.

Diana Guirguis får vänta två veckor till innan hon får fira riktig julafton. Hon bekänner sig till den koptisk ortodoxa kyrkan och enligt kopternas tideräkning är det julafton den 6 januari. – Men jag är född här, så min familj tittar på Kalle Anka och öppnar julklappar som alla andra den 24, säger hon. Diana Guirguis är maskiningenjör och läser sista året på masterprogrammet i industriell ekonomi på KTH i Stockholm. Hon är 23 år och började studera direkt efter gymnasiet. Det gör att hon längtar intensivt efter att börja jobba. – Jag vill absolut inte plugga mer eller forska, säger hon. För en månad sedan började hon fasta genom att bara äta veganmat. Det gör kopterna för att förbereda sig fysiskt och andligt för att ta emot Gud vid nattvarden på julmässan den 6 januari. – Det ska vara fint bäddat i magen. Det är därför vi fastar, säger hon när hon visar oss runt i Jungfru Maria och Sankt Paulus kyrka i Hägersten, Stockholm. Den har dubbel takhöjd och är rikt utsmyckad med ikoner som illustrerar olika händelser i den koptiska historien. Framför altaret hänger tre strutsägg från taket. – De symboliserar Guds vakande öga. Precis som strutsmamman alltid håller ett vakande öga över sina ägg, håller Gud hela tiden ögonen på oss. Att fasta på veganmat är inget som helst problem när man bor i Stockholm, tycker Diana Guirguis. – Allt finns ju, veganostar eller veganburgare om man nu vill äta det. Fastan gör att hon blir mer medveten om vad hon stoppar i sig. – I stället för att bara öppna kylen och ta något när man blir sugen, tänker man till och närmar sig Gud när man fastar. När kopterna köpte kyrkan i Hägersten 1993 fanns ett tjugotal koptiska familjer i Sverige. I dag är de omkring fem hundra, gissar Diana. Hennes far kom till Stockholm som arbetskraftsinvandrande tekniker i slutet av sjuttiotalet. 1987 föddes Diana som har två äldre syskon. Oron hos kopterna så här års är stor. Förra året sköts sex kopter ihjäl och dubbelt så många skadades i staden Nag Hamid i södra Egypten. En förbipasserande bil öppnade eld när de var på väg ut ur kyrkan efter att ha firat julmässan. Diana och kopter över hela världen fastade och bad för dem som dött. – Man tycker ju att det borde vara en mänsklig rättighet att ha den tro man vill. Det känns hemskt att man inte ens kan gå till kyrkan och fira julafton. När det sedan närmade sig påsk revs minnet av attentatet upp igen. – Vi ringde släkt och vänner i Egypten med jämna mellanrum för att försäkra oss om att de kommit hem helskinnade efter påskmässan. Diana Guirguis berättar osentimentalt om de förföljelser och attacker kopterna utsatts för genom historien. På Facebook finns en hatsida med tusentals anhängare där kopternas påve Shenouda III fått sitt huvud utklippt och placerat på en gris. Det är inget Diana vill kommentera. – Det enda jag vill säga är att attackerna på sätt och vis gör oss ännu starkare i vår tro. Det här är min religion, ingen ska ta den ifrån mig. De som dött för sin tro blir martyrer eller helgon i den koptiska kyrkan. Kvarlevor eller föremål från dem som helgonförklarats förvaras i små montrar i kyrkan. Diana öppnar en för att visa en av de små helgonreliker som ligger där, insvepta i vinröda påsar. De som dog i det senaste attentatet har blivit martyrer. De kommer att få sina namn upplästa under julmässan på årsdagen av händelsen. – Vi har spelat in en tröstande hymn som ska visas på en internationell tv-kanal. För att de omkomnas föräldrar och anhöriga ska känna att vi har medkänsla. Vad gör ni för att minska motsättningarna? – Vi samlas i kyrkan och ber och vänder oss till Gud, den allsmäktige, och litar på att han bevarar den kristna tron. På insidan av höger handled har Diana ett intatuerat kors. – För mig är det ett löfte till Gud. Eftersom jag gör allt med min högra hand blir jag ständigt påmind om min tro. Utan religionen kan inte Diana se att hennes liv skulle ha någon mening. – Jag skulle antagligen hänga upp mig för mycket på materiella saker som pengar. Jag vill känna att jag gör något meningsfullt med mitt liv. Diana vill inte att vi skriver att hon inte bryr sig om världsliga saker. – Då kan man ju få intrycket av att jag inte bryr mig om karriären. För det gör jag. Även om religionen är nummer ett. Diana Guirguis tror på livet efter döden och att den som är god kommer till himmelriket. När jag frågar om det finns ett helvete vill inte Diana uttrycka sig så ”drastiskt”. – Vi ser Gud som en väldigt förlåtande fadersgestalt som känner den mänskliga naturen. Jag tror inte någon människa är perfekt, men jag tror ändå att många kommer till himmelriket. Vad är din bild av helvetet? – Om himmelriket är där Gud, Jungru Maria och änglarna finns, så föredrar jag att vara där. Hur sedan helvetet ser ut vet jag inte. – Men varje gång vi tar nattvarden blir vi renade från våra synder, om man vill och tar sin tro på allvar. Den som har begått någon synd eller grubblar över något, biktar sig. – Var och en har sin biktfader som känner dig väl. Om du kommer till honom med något problem känner han till bakgrunden. Man håller inte på och rabblar upp en massa synder. Det är mer som att man pratar om något som inte känns bra. Prästerna är förstående och inte alls dömande. Bikten får Diana att stanna upp och reflektera. – Man får hela tiden en tankeställare. Det behöver inte handla om någon dramatisk ”synd”. Till exempel kanske man säger till biktfadern att man inte känner något när man ber och att man frågar hur man kan återuppta sin relation med Gud. Ett sätt kan vara att läsa i Gamla testamentet, till exempel om hur profeten David gjorde i en liknande situation. – Har man ett problem kan man alltid gå till Bibeln och hitta en lösning. Kan det inte vara svårt att relatera till en sådan gammal skrift? – Nej, man läser den utifrån sin egen tid och situation. Men man kan känna igen en känsla. Kopterna är kända för sin ortodoxa tro. Om du var gift och ville skilja dig, vad hade hänt då? – Rent juridiskt får jag ju det eftersom jag är svensk medborgare. Men som jag ser det är äktenskapet grundat på ett livslångt kärlekslöfte. Det Gud har fogat samman får människan inte skilja åt. Och jag tror på det. Så skilsmässa är otänkbart för dig? – Ja, jag tror i stället på försoning och förlåtelse. Peter Letmark peter.letmark@dn.se 08-738 16 68


”Idrottspraktik – inte idrottspolitik”

Summary: Det är Sveriges Olympiska Kommitté , SOK, som tar ut och skickar den svenska truppen till de olympiska spelen, inte Riksidrottsförbundet, RF. Det är ministerstyre när idrottsministern lierar sig med RF i idrottens interna mellanhavanden, skriver SOK:s vice ordförande Björn Rosengren i en slutreplik.

I sin replik på DN.se/debatt tillämpar vår idrottsminister den politiskt etablerade Palmemetoden, det vill säga, utsätts du för kritik, svara inte på den, utan predika ditt eget budskap. Jag har velat belysa och dra en lans för idrottspraktiken, inte idrottspolitiken. Jag talar naturligtvis för döva öron, men vill ändå i sak påpeka följande. 1. Sveriges OS-deltagande är inte i fara, men genom att Sveriges Olympiska Kommitté, SOK, inte får 1 kr av regeringen kommer framgångarna i de olympiska spelen för Sverige med största sannolikhet att dramatiskt minska. 2. Riksidrottsförbundet omfattar inte hela idrotten i Sverige. Det är SOK som är medlem i Internationella Olympiska Kommittén och det är SOK som tar ut och skickar den svenska idrottstruppen till de olympiska spelen, inte Riksidrottsförbundet, RF. 3. Lena Adelsohn Liljeroth förlitar sig helt på ”besked från RF”, väl medveten om Riksidrottsstyrelsens uttalade målsättning att eliminera SOK som självständig ideell förening inom idrottsrörelsen. 4. Att regeringen gör en särskild elitsatsning är alls inte något ”helt nytt”. Regeringen har alltid, innan Lena Adelsohn Liljeroth klev in på arenan, betalat för SOK:s självkostnader för deltagande i de olympiska spelen och regeringen har också på initiativ av dåvarande idrottsministern Leif Blomberg bidragit direkt till SOK:s Topp- och Talangprogram. Tvisten mellan RF och SOK (som alla är så trötta på) gäller bara en fråga: RF vill eliminera SOK som självständig organisation. SOK:s ledamöter säger nej till detta, ett nej som varken Riksidrottsstyrelsen eller idrottsministern accepterar. Idrottsministern lierar sig med Riksidrottsstyrelsen i idrottens interna mellanhavanden. Det är ministerstyre. Ärade idrottsminister, olika uppfattningar inom idrotten och andra delar av samhället är en styrka, inte en svaghet. Bra beslut kan aldrig fattas om man, som Du, väljer att lyssna bara på en part. Visa nu lite konstruktiv positiv opartisk ledartalang och övertyga Din regering om nödvändigheten av att stödja den organisationsform som idrotten själv har valt. Björn Rosengren vice ordförande i Sveriges Olympiska Kommitté


”Jag förstår inte de som är elaka och onda”

Summary: Sofia Isaksson har Downs syndrom. Hon skriver ofta dikter om hur det är att vara annorlunda. ”När man längtar” är hennes favorit. I en ny bok får vi ta del av Sofias tankar om kärlek.

Ibland brukar folk titta på Sofia Isaksson, kanske snarare glo eller stirra. Då känner hon att de hon möter dömer henne, fast de inte har en aning om vem hon är. Fördomar gör att hennes svårighet, ordet hon själv använder, är det folk ser – inte människan bakom. Sofia har Downs syndrom, en utvecklingsstörning som varierar från lindrig till grav. För en tid sedan fick jag en liten bok med posten hit till DN. Den har titeln ”Sofias Längtan” och innehåller dikter av Sofia. Temat är ensamhet, utanförskap och kärlek. Jag åker till Helsingborg, där Sofia bor, för att höra henne berätta om sina dikter. Jag undrar om hon har någon favoritförfattare – och fastnar i fördomsfällan när Sofia svarar ”Astrid Lindgren”. Jaha, en barnboksförfattare … När jag frågar om hon har någon mer favorit förväntar jag mig att hon ska nämna en annan känd barnboksförfattare, typ Gunilla Bergström, Alfons Åbergs ”mamma”. – Hjalmar Gullberg, svarar hon i stället snabbt. Han skriver bra om kärlek. Han, Hjalmar Gullberg, som i mitten av förra seklet diktade vackert om kärlek, andlighet, frihet och sorg. Han som under andra världskriget blev en av landets mest lästa och älskade poeter. Sofia nämner inte Alfons eller någon annan barnbokshjälte utan Hjalmar Gullberg. Jag träffar Sofia i kaféet på Dunkers kulturhus i Helsingborg. Snön yr utanför fönstret. Hon har tagit med sig vännen Linda Fastén, som hjälpte till så att Sofias dikter nu finns i bokform. När Sofia var nio år började hon skriva dikter, då hade hon fått reda på att hon var annorlunda än jämnåriga barn. – Jag skrev för att jag ville ge mer information om min situation, berätta om hur jag känner och tänker. Andra människor förstod inte mig. Jag var ju annorlunda och människor tittade så konstigt på mig. Hur kändes det? – Pirrigt och otäckt. En del kanske bara var nyfikna och det är kul, men en del retades och det är otäckt. Hur fick du reda på att du är ”annorlunda”? – Mamma och pappa berättade att jag är speciell. De sa att jag har en kromosom för mycket och det gör att jag är dålig på matte, men jag kan läsa och skriva. Sofia har en tre år yngre syster, Ellen. När hon började växa blev Sofia lite avundsjuk på henne och då kom funderingarna: Varför är jag annorlunda. Hur kommer det sig att jag är så kort? Och varför låter rösten konstigt jämfört med andra? I skolan fick inte Sofia göra några mer krävande saker, som andra barn. I stället lagade hon ofta mat och gick runt till de andra elevernas klassrum för att ta hand om deras sopor. Läsa och skriva, det hon längtade så hett efter, blev det inte så mycket av. Dina dikter handlar om ensamhet, utanförskap och kärlek. Varför då? – Många barn och unga har det svårt och är ensamma. De kan ha föräldrar som är farliga och slår dem. Faktiskt händer det hemska saker med barn i dag. I Sverige finns gamla människor och människor som inte har något jobb. De kan känna sig utanför och vara ensamma. Att vara ensam är tungt, mycket tungt. Sofia säger att hon har tur med många vänner att tycka om. Hon slipper känna sig ensam. En av dem heter Maria och målar på tyg. De har känt varandra länge och bryr sig mycket om varandra. Sofia tycker att det är så skönt att ha en riktigt nära vän. Ofta följer Sofia med sin mormor för att handla eller bara gå runt på stan. Hon hjälper till att bära tunga saker. Hon bäddar också mormors säng. Många gamla skulle behöva mer hjälp, tycker Sofia. Ibland känner mormor sig ensam. Då brukar de prata om olika minnen, om kärlek och om hur mormodern känner sig när hon är själv i lägenheten. Kärleken, vad tänker du om den? – Jag vill visa kärlek till andra och jag bor sedan en tid ihop med min pojkvän Benny. Ja, det är bra att ha någon att älska? – Hördu, jag älskar inte bara Benny. Jag älskar mina föräldrar, min syster, Gud och mina vänner. Och jag försöker faktiskt älska hela världen. Det är för lite kärlek mellan människor, känns det som. När jag skriver blir det därför ofta dikter om kärleken. Sofia har tre böcker fulla med dikter. Innerst inne hade hon tidigt en längtan om att fler skulle få läsa dem, men först efter att ha träffat Linda, som då arbetade på Sofias mammas jobb, blev det verklighet av drömmen. – Linda fick i gång mig och så blev det en bok. Jag är jätteglad för det. Vad tycker folk om dina dikter? – De som läst dem är jätterörda. På stan kommer många fram och säger hej. Några berättar att de gråtit över mina dikter. Det känns bra att de uppskattas. Jag läste bland annat upp dem en gång här i kulturhuset. Det blev väldigt lyckat. Så här långt in i vårt samtal frågar jag om Sofias favoritförfattare, och det är då jag får reda på att hon tycker om Hjalmar Gullberg och har hans dikter på ett bord vid sängkanten. Jag undrar också vilken av Astrid Lindgrens böcker hon tycker bäst om. – ”Bröderna Lejonhjärta”. Den handlar om rättvisa och om kampen mot det onda. Många människor säger dumma saker och är elaka mot varandra och det är väldigt onödigt. Hur försöker du själv vara? – Jag vill vara en medmänniska. Jag förstår inte de som är elaka och onda. Det är ju bara att välja att vara glad och snäll. Att ta fram den kärlek som finns i allas hjärtan, alla har kärleken i sig. Sofia tror på Gud. Hon ber en bön nästan varje kväll. Ibland handlar den om att dumma människor borde bli snälla, att ingen ska behöva bli retad och att ingen ska behöva känna sig utanför. Sofia vill veta mer om Gud. Hon undrar varför hon har ett handikapp. Hon märker det när hon ser sig själv på film eller hör sin röst. Kanske kan Gud hjälpa henne med handikappet, tänker hon. Hur skulle du vilja beskriva dig själv? – Jag är en positiv människa. Mycket positiv – och glad. Ofta väldigt glad. Sofia arbetar på Trumslagaren, en daglig verksamhet där hon är med i ett band. Det blir schlager och lugna favoriter. Annars är hennes idoler Carola, Eric Clapton och Peter Jöback. I framtiden vill hon prata på skolor om sitt handikapp. – Människor behöver veta mer om hur det är att vara annorlunda. Som jag är. Vi behövs vi också. dikter Här står jag Här står jag för att hitta mig själv och andra som behöver kärlek Här står jag för att visa vem jag är och hur jag kom till Jag står för en sanning som leder fram till en väg där jag ska gå Vägen till kärlek hos andra När man längtar Jag har vandrat från natt till dag Natten var kall och trist men jag vandrade länge och sökte dig när du inte var med mig Och jag tänkte när kärleken skulle komma, när man längtar så mycket och inte vill vänta mer Och jag fann dig Vi ska gå genom mörkret tillsammans och det svåra som vi varit med om några dumma saker ska vi glömma när vi går I mörkret ser jag dina ögon som lyser upp Vi håller varandra i hand Vi var ett par som blev rädda men vi håller varandra i hand Jag längtar tills vi har varandra (Sofias favoritdikt) Lyssna till en vårvind Man lyssnar och tänker i stillhet I tystnaden Om jag blundar så hör jag en vårvind som susar i mitt hår som flyger omkring mig Om jag var en vind, då lyfter jag med vinden Det blåser i min själ Ur ”Sofias Längtan” av Sofia Isaksson Sofia Isaksson Ålder: 25 år. Bor: Lägenhet i Helsingborg. Familj: Mamma Anna, pappa Hans, syster Ellen, pojkvännen Benny och vänner. Bakgrund: Har Downs syndrom, det vill säga en extra av kromosom 21. Arbetar på Trumslagaren, en daglig verksamhet för personer med funktionshinder. Där är hon med i ett musikband. Aktuell: Med ”Sofias Längtan”. I boken finns flera av de dikter hon skrivit. Dikterna varvas med en berättelse om Sofia som är författad av Linda Fastén. Finns på www.sklkommentus.se och i nätbokhandlar.


Rätt till abort

Summary: Irlands abortlagar har fått underkänt i Europadomstolen, men motståndet är på frammarsch. Europas kvinnor borde ha rätt till fri abort.

Inställningen till abort splittrar Europa. För till exempel svenska, brittiska och danska kvinnor är rätten till fri abort självklar. Men i flera länder – Irland, Polen och Malta – råder i princip totalt förbud. Tyvärr verkar det dessutom som om abortmotståndarna är på frammarsch i Europa. I Ungern vill regeringschefen Viktor Orban ändra landets grundlag och införa ett ”skydd för livet” ända från befruktningsögonblicket. Påven sägs vara mycket nöjd med de ungerska planerna. I en artikel i Wall Street Journal citeras Benedictus XVI under Orbans besök i Rom i början av december. Där förklarar påven att han tycker att det vore mycket välkommet om den nya ungerska konstitutionen ”genomsyras av kristna värden”, framför allt när det gäller synen på äktenskap, familjens roll i samhället – och abort. Det är inte bara i Ungern som abortmotståndarna tar sig ton. I till exempel Lettland, Litauen och Slovakien har de också blivit alltmer högljudda. Varför hörs så få protester i EU mot denna utveckling? Den beklagliga tystnad som råder beror på att de flesta inser att det inte går att införa gemensamma lagar inom detta känsliga område. Inställningen till abort präglas av ländernas historia och olika erfarenheter. Motståndet i Polen och andra tidigare kommunistdiktaturer kan till exempel delvis förklaras av att aborter före murens fall användes som ett slags brutal födelsekontroll. Det är begripligt att det blev en reaktion mot det. Gemensamma EU-lagar skulle därför krocka med ländernas olika synsätt och leda till folklig vrede. I rådande opinionsläge är det dessutom oklart hur resultatet av en eventuell förhandling skulle bli. Det vore förfärligt om en konservativ majoritet i Europa skulle få möjlighet att tvinga Sverige att införa en mer restriktiv abortpolitik. Men alternativet till gemensamma lagar är inte tystnad. De stränga abortlagarna tvingar hundratusentals europeiska kvinnor till illegala och hälsofarliga ingrepp varje år. Det behövs en starkare opinion för rätten till abort. Abortmotståndarnas argument bygger ofta på fördomar och okunnighet och bör bemötas. Regeringen i Ungern sägs till exempel på allvar tro att ett abortförbud skulle leda till höjd nativitet – och därmed rädda landets pensionssystem. Viktor Orban borde i så fall bjudas in på studiebesök till Sverige, ett land som har fri abort och bland Europas högsta födelsetal. Men utvecklingen är inte enbart dyster. I en dom förra veckan fick Irlands extremt stränga abortlagar underkänt av Europadomstolen. Fallet gällde en kvinna som led av en ovanlig form av cancer och som blev gravid. Fortsatt behandling av sjukdomen skulle skada fostret – och en fullföljd graviditet skulle förvärra hennes cancer. Eftersom graviditeten utsatte kvinnan för en allvarlig hälsorisk borde hon, enligt den irländska konstitutionen, ha haft rätt till abort. Men hon hittade inte en enda läkare som var beredd att hjälpa henne – och tvingades därför åka till Storbritannien för att få aborten utförd. Domstolen i Strasbourg anser att Irland därmed bröt mot artikel 8 i Europakonventionen, som gäller rätten till skydd för privat- och familjeliv. Beslutet innebär att regeringen i Dublin måste se till att irländska kvinnor i framtiden får möjlighet att utnyttja den ytterst begränsade rätt till abort som trots allt finns. Det är en välkommen dom. Men det handlar inte enbart om juridik. Det behövs en starkare opinion för alla kvinnors rätt till säkra och legala aborter i Europa.


”Oliver på julbordet – varför inte?”

Summary: Är den svenska julen verkligen svensk? Ja och nej, svarar julexperten Lena Kättström Höök. Julen är svensk, tysk, amerikansk, hednisk, katolsk … Men vi har stöpt om traditionerna så att de nu är ”svenska”.

Levande traditioner reser runt i världen, förnyas och anpassas ständigt. Det berättar etnologen Lena Kättström Höök på Nordiska museet i Stockholm. Hon är en av landets främsta experter på traditioner – och har koll på hur vi firar och har firat jul i Sverige. – Ännu är tiden kanske inte mogen för kebab på julbordet, men varför inte oliver? Svarta och gröna juloliver tror jag de flesta skulle se som ett naturligt inslag på julbordet. Vi har ju redan torkade fikon och dadlar som speciella julfrukter. Julen är den helg som troligen betyder mest för oss som bor i Sverige. Och det är inte bara julklappar och mat och dryck som lockar. Att umgås med släkt och vänner i ljus och glädje är det många ser fram emot. – Ja, det handlar om en stark längtan och stora förväntningar på att julen ska fyllas av gamla traditioner som påminner om familjens och släktens historia. Mormors inlagda sill, det egna glöggreceptet och så vidare. Men samtidigt förnyas sättet att fira över tid. DN Söndag berättade i början av december om några personers olika sätt att fira jul. En familj firar julafton på krogen, en annan tar flyget till Thailand medan en tredje familj har släktjul där svenska och tyska traditioner blandas. En ung kvinna berättade i reportaget att hon firar jul i Immanuelskyrkan i Stockholm tillsammans med hemlösa och ensamma. – Det är ett tidens tecken att människor vill sätta sin individuella prägel på julen. Men gemensamt är att de ändå vill markera att just julfirandet är något de lägger extra vikt vid, säger Lena Kättström Höök. Att stänga in traditioner bakom höga staket fungerar inte, fortsätter hon. En tradition måste alltid förnyas i samspel med andra kulturer och kanske också andra religioner för ett överleva. I dag finns ju redan hedniska, katolska och protestantiska inslag i julfirandet. En ”lag” om att exempelvis julen för all framtid måste firas på exakt samma sätt skulle aldrig fungera. När Nordiska museet för tio år sedan gjorde en utställning om svenska traditioner hade Lena Kättström Höök huvudansvaret för hur tomtarna, granarna, glöggen och maten skulle förevisas i olika montrar. Sedan dess har intresset för julen bara ökat. Den svenska julen är ett hopkok av ingredienser från olika tider och kulturer: ölet har anor sedan hednatidens mjöd, Lucia var ett sicilianskt helgon, julgranen kommer ursprungligen från Tyskland och så vidare. Hon säger att många svenskar, trots nya inslag i firandet, fortfarande drömmer om en traditionell jul – men där vissa inslag visar att man har en unik prägel. Julen ansågs hotad två gånger under förra seklet. På 1920-talet var modernitet högsta mode. Bondesamhället låg nära i tiden och många ville ta avstånd från gamla mossiga traditioner. Flera bedömare trodde att julfirandet skulle försvinna på sikt. Under 1970-talet var parollen ”skit i traditionerna”. Studentmössorna kastades i papperskorgen, färre gifte sig och många firade alternativ jul. – Bondejulen har kommit tillbaka med full styrka. Idealet är ett julfirande med hela släkten och ett dignande julbord som i Bergmans storfilm ”Fanny och Alexander”. I det senaste valet kom Sverigedemokraterna in i riksdagen. En viktig punkt i partiets program är att bevara det svenska och våra traditioner. Men finns det några unikt svenska traditioner? Lena Kättström Höök svarar både ja och nej. – Vi har traditioner som betyder mycket för människor här i landet. Men det behöver inte betyda att traditionerna enbart har ett svenskt ursprung, och säkert kommer de att förändras i framtiden. Levande traditioner är just levande; de skapas och förändras i mötet människor emellan. Kultur är alltid en levande process. Hundratusentals människor som bor i Sverige i dag har sitt ursprung i andra länder. Många av dem anammar delar av våra ”svenska” traditioner. Även familjer med muslimsk tro kan ha julgran, köpa julklappar, äta extra god mat och titta på Kalle Anka på teve. – Ofta är det barn som genom sina kamrater i skolan tar med sig dessa traditioner hem. Så möts kulturer och nya sedvänjor uppstår. Lena Kättström Höök har skrivit boken ”God Jul” (Från midvinterblot till Kalle Anka) som är utgiven av Nordiska museets förlag. Jultraditioner i Sverige Våra julseder är ofta inspirerade från Tyskland. Som granen, tomten och julkrubban. Att kyssas under misteln och några julrätter är från anglosaxiska länder. Julklappar började delas ut på 1600-talet. En givare smög fram till dörren, klappade hårt på den, slängde in gåvan och sprang därifrån. Det är ursprunget till ordet ”julklapp”. På 1700-talet började vi rimma till paketen, en tradition hämtad från antikens Rom. Julbocken delade ut julklapparna under 1700-talet. Han var bland annat följeslagare till helgonet Sankt Nikolaus. Bocken lever kvar som julsymbol. Jultomten tog över julklappsutdelningen i slutet av 1800-talet. Han förenar Sankt Nikolaus, julbocken och den svenska gårdstomten. Julgranen började bli vanlig i de borgerliga hemmen på 1800-talet. Pepparkakor, glögg och röd färg blev en del av den svenska jultraditionen under 1800-talet. Adventsljusstakens fyra ljus började tändas på Ersta diakonissanstalt i Stockholm på 1920-talet. Adventsljusstaken har spritts i världen genom möbelföretaget Ikea. Midnattsmässa på julafton, som i katolska länder, har börjat firas i Sverige på senare år. Teve, med Kalle Anka, skapade nya jultraditioner. Källa: NE, Lena Kättström Höök


”Globala lösningar måste växa fram stegvis och regionalt”

Summary: Klimatet och jorden har inte tid med fler diskussionsklubbar. Vägen till en global lösning på klimatfrågan måste ske stegvis. Och definitivt inte via någon global koldioxidskatt, skriver Global Utmanings Allan Larsson i en replik.

”Nu krävs realistiska ekonomiska mekanismer och institutioner.” Det skriver tankesmedjan Fores i en kommentar till klimatförhandlingarna i Cancún på DN.se/debatt 15/12 och hävdar att vi från Global Utmaning skulle föreslå ”en slags global koldioxidskatt”. Vi vill bara förtydliga att idén och syftet med vårt förslag om att bilda Climate Investment Communities absolut inte handlar om någon global skatt. Tvärtom. Vårt förslag tar sin utgångspunkt i att beskattningen av CO2 skall vara nationell – och dessutom ingå i bredare skattereformer. Då blir det både realistiskt och konkret. Vår modell bygger sedan på, vilket vi också skrev på DN.se/debatt 14/12, att grupper av länder, eller regioner, går samman och bildar gemenskaper för klimatinvesteringar: ”Alla EU-länder behöver inte vara med från början. Enligt det nya fördraget räcker det med nio länder...USA och Kina skulle kunna bilda sina egna Climate Investment Communities”. Koldioxidpriset behöver inte ens vara detsamma i alla gemenskaper. Det viktiga är att industrin i dessa länder ges tydliga spelregler för sina mycket långsiktiga investeringar. Vi delar helt Fores uppfattning om att det nu behövs parallella spår till FN:s klimatförhandlingar och att det behövs mekanismer för att sätta pris på koldioxid. Ett teknikneutralt koldioxidpris är också en av grundbultarna i vårt förslag. I den ”post Cancún agenda” som vi och andra tankesmedjor runt om i Europa nu tillsammans utvecklar, handlar det om, precis som Fores efterlyser, att ytterligare konkretisera idéerna. Klimatet och jorden har inte tid med fler diskussionsklubbar. Samtidigt har FN:s klimatförhandlingar med önskvärd tydlighet visat att vi inte kan hoppas på någon ”big bang”. Vägen till en global lösning på klimatfrågan måste ske stegvis. Och definitivt inte via någon global koldioxidskatt. Allan Larsson Global Utmanings klimatråd


”Kvinnliga forskare ratas i nya forskningspolitiken”

Summary: Ny rapport från Delegationen för jämställdhet i högskolan: Toppkvalificerade kvinnliga forskare sorteras bort i miljardsatsningen på starka forskningsmiljöer. I Thomas Östros forskningsproposition 2001 lanserades idén om ”excellenta” forskare. Det resulterade i en satsning som fram till 2014 fördelar minst 10 miljarder kronor till speciella excellensprogram. Vi har utrett vad det betytt för jämställdheten. Våra analyser visar att kvinnor, som utgör 20–30 procent av forskarna inom medicin och naturvetenskap, endast fått 12,7 procent av excellensmedlen inom dessa områden. Det är dessutom männen som omtalas som ”excellenta” och ”strategiska” med ”starka” forskarnätverk. De senaste 10 årens forskningspolitik har omintetgjort de framgångar för jämställdheten som uppnåtts de senaste 20 åren, skriver Agnes Wold, Ulf Sandström och Birgitta Jordansson.

Det behövs en tjänst och forskningsanslag för att göra akademisk karriär. Fram till mitten av 1990-talet fick kvinnor liten tillgång till båda delarna. Avslöjandet att dåvarande Medicinska Forskningsrådet diskriminerade kvinnliga forskare vid sina bedömningar – kvinnor måste ha publicerat dubbelt så många artiklar som män för att anses lika kompetenta (DN Debatt 22/1 1995, Nature 1997) – ledde till en översyn av bedömningsprocessen och till att vi fick fler kvinnliga bedömare. I dag får kvinnor 25–30 procent av Vetenskapsrådets anslag inom medicin, vilket i stort sett motsvarar deras andel bland docenterna och professorerna inom detta område. Men i Thomas Östros forskningsproposition 2001 lanserades nya tankegångar. ”Excellenta” forskare borde få större anslag än tidigare och genom att ge dem tiotals miljoner per år i 6–10 år skulle svensk konkurrenskraft stärkas. Från 2003 till 2014 fördelas minst 10 miljarder kronor genom sådana excellensprogram (se bakgrunden ovan). På uppdrag av Delegationen för Jämställdhet i Högskolan har vi utrett vad detta betytt för jämställdheten. Resultaten presenteras i rapporten ”Hans Excellens – om miljardsatsningarna på starka forskningsmiljöer”. Våra analyser visar att kvinnor, som utgör 20–30 procent av forskarna inom medicin och naturvetenskap, endast fått 12,7 procent av excellensmedlen inom dessa områden. Bara 15 procent av de sökande är kvinnor, långt mindre än vid utlysningar inom samma områden vid Vetenskapsrådet och andra finansiärer. Ofta efterfrågas nätverk av starka forskare, något som kanske färre kvinnor än män har tillgång till. Kanske signalerar utlysningstexter om ”directors” med ”strong leadership skills” och ”strong entrepreneurial achievements”, ”kraftsamling” och ”starka miljöer” att det är män som man är ute efter. Vad som än är orsaken har inga försök gjorts att rätta till problemet. Toppkvalificerade kvinnor har sedan i flera fall sorterats bort av de internationella bedömarna. Om en kvinnlig sökande gavs följande dystra profetia: ”Det är emellertid inte uppenbart att den föreslagna direktören (sic!) har förmågan att leda ett stort centrum och rekrytera enastående forskare till det” (vår översättning). Hon fick inget centrum, trots att hon hade bäst publikationer. Hur bedömarna rekryterats är ofta oklart; vissa utgörs av internationella ledamöter i Kungliga Vetenskapsakademin. Medelåldern i denna församling är 75 år och 91 procent är män, vilket är tveksamma meriter för dem som skall bedöma framtidens forskning och garantera jämställdheten. I dag minskar de forskningsmedel som delas ut i fri och öppen konkurrens eftersom en allt större del låses i excellenssatsningar. Yngre forskare och kvinnor får mindre pengar att tävla om. Om man beräknar att kvinnor skulle erhållit ungefär 25 procent av fritt sökbara forskningsmedel inom medicin/naturvetenskap, så innebär excellenssatsningarna att 100 miljoner per år omfördelas från kvinnor till män, totalt en miljard över perioden. Men kvinnor får betala mer än så. Genom en omvänd Robin Hood-skatt som benämns ”motfinansiering”, tvingas universiteten skjuta till ytterligare pengar till forskargrupper som tilldelats excellensmedel, i regel 50–100 procent av summan. Dessa pengar kan bara tas från en källa – andra forskargrupper, vars resurser dräneras genom ökade skatteuttag. Likt gökungar äter excellensgrupperna sina syskon ur boet. Slutligen göder satsningen fördomar om kvinnor och män. Kvinnliga forskares artiklar citeras minst lika ofta som manligas. Men om i stort sett bara män utvalts som ”excellenta”, deras frågeställningar som ”strategiska” och deras forskarnätverk som ”starka”, tror naturligtvis allmänheten och forskarsamhället att endast män är förmögna till topprestationer. Ett uttalat syfte med excellenssatsningarna var att gynna svensk innovationskraft. Men våra analyser visar att patent och kontakter med näringslivet ofta varit en negativ merit vid bedömningen. Bättre och billigare vore att hjälpa alla forskare med patentering och kommersialisering av deras upptäckter. Ett annat syfte var att ge framgångsrika forskare ro att forska i stället för att jaga forskningsmedel. Men mycket vill ha mer och vissa har sökt och fått den ena mångmiljonsatsningen efter den andra. Gigantiska belopp (100 miljoner och mer) har samlats på enstaka händer, summor som inte hinner omsättas i aktiv forskning. Därför samlas nu oanvända forskningsmedel vid universiteten, vilket kritiserats av Riksrevisionen. Har då excellenssatsningarna varit effektiva? Har mångmiljonanslagen lett till explosivt ökad produktivitet? För att svara på detta har vi jämfört den vetenskapliga produktiviteten under en femårsperiod före, respektive efter att en grupp fått excellensanslag. Analysen visar att produktiviteten nästan alltid sjunker. Denna paradoxala effekt kan tänkas ha tre förklaringar: Att de som får excellenspengar redan passerat sin vetenskapliga kulmen och nu befinner sig i en fas av minskad produktivitet, att administrationen av ett excellenscentrum tar så mycket tid att forskningen blir lidande, eller att en ständig jakt på forskningsmedel i själva verket befrämjar vetenskaplig produktivitet (utan produktion – inga anslag). I vilket fall kan man konstatera att satsningen på starka och framgångsrika forskargrupper inte lett till vad man hoppats på. Kanske borde man ha tänkt sig för innan man lät miljarderna rulla. Något belägg för teorin att högklassig forskning kräver ”kraftsamling” finns inte. Forskning som leder till Nobelpris har tvärtom ofta bedrivits av små och medelstora forskargrupper. De misslyckade excellenssatsningarna har skadat svenska kvinnliga forskare trefaldigt: genom att de endast fått en skärv av medlen, att de tvingas dra åt svångremmen för att betala motfinansieringen, och genom att de fått veta att ”excellenta” forskare är liktydigt med män. De senaste 10 årens forskningspolitik har alltså omintetgjort de framgångar för jämställdheten som uppnåtts de senaste 20 åren. Agnes Wold professor i klinisk bakteriologi, Göteborgs Universitet Ulf Sandström professor i teknik- och vetenskapsstudier, Kungliga Tekniska Högskolan, Stockholm Birgitta Jordansson fil dr i historia, Göteborgs universitet Excellensprogrammen Under 2000-talet har excellensprogrammen blivit ett nytt fenomen i svensk forskningspolitik. Några gemensamma drag finns: Det handlar om mycket stora forskningsanslag till ”starka miljöer” med de allra bästa forskarna. Bidragen ges under lång tid för att skapa nya forskningsfronter och för att forskarna ska ha möjlighet att ta sig an nya problem under stor frihet. Excellensprogrammen bedöms av nordiska och internationella ämnesexperter – inte genom det vanliga kommittésystemet. Finansiärer är bl a Stiftelsen för strategisk forskning, Vetenskapsrådet, Formas, Vinnova.


”Skolinspektionen ska ha rätt att förbjuda vinstuttag”

Summary: S och MP inför dagens samtal med regeringen om friskolorna: En tydlig lag behövs för att stoppa utförsäljningar av kommunala skolor till underpris.Friskolorna har tillfört mycket positivt och är en naturlig del av vårt skolväsende. Men möjligheten att ta ut vinst måste regleras tydligare. Det visar återkommande exempel där huvudmän tar ut vinster samtidigt som undervisningskvalitet och elevstöd brister. Vi vill bland annat att ägare som tar ut vinst ska anmäla det till Skolinspektionen. Uppfyller inte skolan kvalitetskraven ska myndigheten ha rätt att utfärda vinstutdelningsförbud. Vid ägarbyten ska inte friskolornas tillstånd automatiskt följa med. Då ska Skolinspektionen vid behov kunna göra en ny prövning, skriver Mikael Damberg och Jabar Amin.

I dag träffar Socialdemokraterna och Miljöpartiet regeringen för samtal om friskolornas vinster. Våra två partier har under flera års tid drivit på för en tydligare reglering, ibland gemensamt och ibland med olika förslag. De senaste åren har vi vid upprepade tillfällen pekat på behovet av blocköverskridande överenskommelser om skolans regelverk. När regeringspartierna vände i valrörelsens slutskede och började ta upp problem med reglerna för friskolorna var det positivt, och vi välkomnar att regeringen tagit initiativ till dessa samtal. Vi menar att friskolorna tillfört mycket positivt och betraktar dem som en naturlig del av vårt skolväsende. Vi vet också att många föräldrar och elever vill ha möjligheten att välja skola, oavsett om man själv har barn i skolåldern eller inte. Debatten om friskolornas vara eller icke vara är överspelad. De återkommande exemplen på hur en del huvudmän tar ut vinster samtidigt som kvaliteten i undervisningen och stödet till eleverna brister på deras skolor visar dock att möjligheten att ta ut vinst måste regleras tydligare. Även här är vi övertygade om att de flesta medborgare delar vår uppfattning. Det finns flera alternativa förslag för att komma till rätta med problemen och säkra kvaliteten i de fristående skolorna. Följande förslag avser vi att föra fram gemensamt under samtalen med regeringen: En utgångspunkt är attkvalitetskraven för både befintliga skolor och nya skolor bör skärpas. För att få starta en skola ska skolan uppfylla tydliga och konkreta kvalitetskrav som har stöd i skollagen. Det kan också handla om att skolan inte får minska lärartäthet, lärarkompetens eller undervisningstid och systematiskt tvinga över ansvaret på den enskilda eleven eller dennas familj för att kunna göra större vinst. Samma insyn och granskning ska gälla för alla skolor.Även friskolor ska vara skyldiga att årligen göra kvalitetsredovisningar som visar hur man nått upp till kvalitetskraven, och alla skolor ska vara skyldiga att delta i öppna jämförelser. Redovisningarna ska vara tillgängliga för medborgarna. Når man inte kvalitetskraven kan en skola läggas ner, oavsett om det är en fristående eller kommunal skola. Ett tredje förslag är atten friskola eller dess ägare som delar ut vinst ska anmäla det till Skolinspektionen. Om Skolinspektionen då misstänker att vinsten har skapats genom att verksamheten bedrivits med en undermålig kvalitet ska det granskas. Uppfyller inte skolan kvalitetskraven eller visar tydliga brister ska myndigheten ha laglig rätt att utfärda vinstutdelningsförbud till dess att skolan uppfyller kraven. En ytterligare fråga är attskoltillståndet inte automatiskt ska följa med vid ägarbytet; man måste kunna veta vem den nya ägaren är för att kunna utkräva ansvar. Överlåtelser av skolor, bolag och skolkoncerner ska alltid anmälas till Skolinspektionen. Skolinspektionen kan därefter avgöra om man behöver få in mera information i ärendet och om det behöver göras en ny prövning av tillståndet att driva skolan. All offentligt finansierad utbildning oavsett huvudman ska omfattas av en offentlighetsprincip.Lärare och annan personal i friskolor ska kunna ha meddelarskydd.Man ska inte bli av med jobbet för att man avslöjar brister i skolan, och hur skattemedel används får inte vara en företagshemlighet. Försäljning av skolor till underpris och de fällande domar som följde på detta visar på behovet aven tydlig lag för att stoppa utförsäljningar av kommunala skolor till underpris. Marknadsmässiga värderingar ska gälla vid eventuella avknoppningar eller utförsäljningar. I en uppriktigt konstruktiv diskussion kan man inte förvänta sig att man får gehör för alla sina åsikter, och vi är öppna för att regeringen kan ha fler eller bättre förslag än de som nämnts här. Det är viktigt att påpeka att det inte är några särlösningar vi föreslår för friskolorna. Kvalitetskraven och uppföljningen av dessa bör bli tydligare och hårdare, men de kommer att gälla alla skolor, oavsett om de är kommunala eller fristående. Den internationellt ansedda PISA-undersökningen som presenterades för några dagar sedan visar att svensk skola är väldigt illa ute. Förutom de mycket allvarliga nedgångarna i kunskapsresultaten, visade den dessutom att Sverige gått från att vara ett föregångsland till att vara en medelmåtta – och i vissa avseenden bland de sämsta när det gäller skolans likvärdighet och förmåga att stödja elever från studieovana hem och elever med utländsk bakgrund. Det regeringen nu vill samtala om är mer avgränsat och kommer inte att lösa alla de stora problem som PISA tar upp – det skulle kräva en större förändring av svensk skolpolitik. Vår uppriktiga förhoppning är ändå att de stundande samtalen kommer att leda till mer likvärdiga villkor för alla skolor, och att de resurser vi gemensamt avsätter till skolan i än större utsträckning går till sådant som höjer undervisningens kvalitet. Mikael Damberg utbildningspolitisk talesperson (S) Jabar Amin utbildningspolitisk talesperson (MP)


”Dags för EU att lämna FN:s klimatförhandlingar”

Summary: Ny expertrapport slår fast: Tjugo års FN-förhandlingar har inte hjälpt. Nu måste EU lämna FN:s klimatarbete. För att bryta dödläget efter klimatmötena i Köpenhamn och Cancún bör EU koncentrera sina krafter på att skapa en process som främjar konkreta åtgärder för utsläppsminskningar. Den strävan efter rättsligt bindande överenskommelser som hittills väglett EU bör överges till förmån för en mer pragmatisk hållning. EU måste därför lämna FN-förhandlingarna och söka andra former för klimatsamarbete, skriver Joakim Sonnegård.

FN:s klimatarbete befinner sig i en återvändsgränd. Vid förra årets toppmöte i Köpenhamn blev det chockerande tydligt. Det nu avslutade klimatmötet i Cancún pekar inte heller ut någon hållbar väg framåt, tvärtom; handlingsförlamningen och oförmågan att fatta beslut är plågsam att bevittna. I dag finns det ingen som i FN driver på för att en lösning av klimatproblemet ska kunna nås. EU har förlorat den rollen och famlar efter svar på frågan hur man ska kunna återta initiativet. Det kommer inte att bli lätt. En stor del av världens länder avvisade i Köpenhamn EU:s modell för klimatpolitik. Den bärande principen i EU:s tänkande är att ett globalt pris på växthusgaser stimulerar innovationer och energieffektivisering och utgör en katalysator för en omvandling av världsekonomin bort från fossilberoende. Hittills har EU strävat efter att uppnå ett rättsligt bindande avtal baserat på den principen. Men ett sådant klimatsamarbete accepteras inte av nyckelländer som Kina och Indien. Inte heller USA, Australien, Japan, Ryssland eller Kanada ställer sig bakom centrala delar av EU:s modell; i alla fall inte om de ska vara bundna av ett juridiskt förpliktigande avtal. I stället förefaller de flesta länder betrakta kollektivt agerande, baserat på ett globalt pris på växthusgaser, uteslutande som en begräsning av deras ekonomiska utvecklingsmöjligheter. EU, däremot, ser det som ett sätt att gemensamt skapa förutsättningar för en förändring av världsekonomin i syfte att undvika framtida klimatproblem. Snart tjugo års FN-förhandlingar har inte kunnat rubba denna skillnad i grundsyn. EU måste nu ta ställning till vad det betyder för det fortsatta arbetet. Om EU är övertygat om att utsläppstrenderna måste vändas inom de närmsta åren står man inför ett strategiskt vägval: ska man fortsätta att sätta sitt hopp till att FN-förhandlingarna någon gång resulterar i en hållbar lösning? Eller är det dags att tänka om? Även om tiden är knapp finns det fortfarande en liten möjlighet att undvika en global uppvärmning om mer än 2°C. Men då måste kraftfulla och koordinerade åtgärder mycket snart vidtas i en betydligt större omfattning än vad som sker i dag. För det är inte så att ingenting görs. Det pågår arbete i flera länder med att minska utsläppen av växthusgaser. Skatter eller system för handel med utsläppsrätter sätter i dag ett pris på växthusgaser i delar av världen. Teknologiska standarder och gränsvärden för utsläpp tillämpas i allt högre utsträckning. Subventioner till teknologier med låga utsläpp av växthusgaser finns i ett stort antal länder. Och i de flesta utvecklade länder satsas resurser på forskning och utveckling av klimatsmarta teknologier, samt på program för teknologiöverföring till utvecklingsländer. Problemet är att detta inte görs i tillräckligt stor omfattning och att FN-processen hittills blockerat möjligheterna till koordinerat samarbete. Båda dessa låsningar måste undanröjas för att växthusgasutsläppen ska kunna dämpas i den omfattning som krävs. En svaghet med FN-processen är att enskilda länder kan blockera beslut, även sådana som en majoritet av världens länder är överens om. Och det har också skett vid samtliga FN-möten sedan 1995. Ett annat problem är att förhandlingarna ensidigt är inriktade på att åstadkomma ett rättsligt bindande globalt avtal, inte på att komma överens om att genomföra åtgärder som minskar utsläppen av växthusgaser. Den juridiska formen var en kritisk stötesten vid Köpenhamnsmötet. Fixeringen vid den rättsliga formen gör att dyrbar tid går förlorad, tid som skulle kunna användas till att utveckla samarbeten där konkreta åtgärder står i fokus. För att bryta dödläget bör EU koncentrera sina krafter på att skapa en process som främjar konkreta utsläppsminskningsåtgärder. Den strävan efter rättsligt bindande överenskommelser som hittills väglett EU bör överges till förmån för en mer pragmatisk hållning: det är viktigare att ta vara på de möjligheter till klimatsamarbete som dyker upp än att ensidigt sträva efter att klimatfrågan löses inom ramen för FN:s arbete. EU bör därför lämna FN-förhandlingarna och söka andra former för klimatsamarbete. Ett sådant initiativ kan paradoxalt nog innebära en impuls till ökat samarbete. En kris är många gånger vad som krävs för att en förändring ska vara möjlig. Det skulle därför vara välgörande om EU högt säger att kejsaren är naken. EU bör dock vara öppen för fortsatta FN-samtal om reformer av förhandlingsprocessen genomförs, och kräva att beslut om förändringar ska tas senast vid klimattoppmötet i Rio de Janeiro 2012. Det finns flera skäl till att ställa det kravet. Det viktigaste är att FN-sanktionerat klimatarbete på sikt är att föredra framför ett internationellt system utan FN:s aktiva stöd. Givetvis är det ett risktagande att lämna förhandlingarna. Det är svårt att överblicka konsekvenserna av ett sådant beslut. Handlingsalternativet ska dock ställas mot fortsatta FN-samtal, som med stor sannolikhet inte resulterar i att insatser vidtas för att bromsa den globala uppvärmningen. Åtminstone inte tillräckligt snabbt. De risker som är förknippade med fortsatta utsläpp av växthusgaser ska därför ställas mot de politiska risker avbrutna FN-samtal bär med sig. Joakim Sonnegård fil dr och utredare åt Expertgruppen för miljöstudier. Tidigare bl a planeringschef på Statsrådsberedningen och Finansdepartementet samt chef för Statsrådsberedningens klimatpolitiska sekretariat under Köpenhamnsförhandlingarna.