Hillary Clinton

Summary: Chanel Silva är udda som demokrat i sydvästra Texas. Men när hon kommer in på sin idol Hillary Clintons gamla universitet finns det en som betraktas som coolare av unga radikala studenter: Bernie Sanders. Lördagsmagasinet publicerar ett utdrag ur Martin Gelins nya bok ”Den längsta kampen – Hillary Clintons väg till makten".

I januari 2015 har Chanel Silva precis börjat sista terminen på high school i El Paso, i sydvästra Texas. Hon är den duktigaste eleven i sin klass på Harmony Science Academy, en skola för särskilt begåvade elever. På eftermiddagarna är hon aktiv i en elevorganisation och två politiska klubbar. Hon har även skaffat sig en praktikplats hos kongressledamoten Beto O’Rourke, en stigande politisk stjärna och en av de få progressiva demokraterna här i hjärtat av det konservativa USA. Chanel Silva vill också bli politiker. Hennes förebild är Hillary Clinton. På sitt Instagram-konto lägger hon så gott som varje dag upp Hillary Clinton-bilder som hon hittat på nätet. Hon vet samtidigt att oddsen för att göra nationell politisk karriär inte är de bästa för en ung, latinamerikansk kvinna från El Paso. Chanel Silva har vuxit upp i en av USA:s fattigaste städer, där bara en av tio ungdomar går ut college. Snittinkomsten för kvinnor här är 18 000 dollar om året, mindre än hälften av det nationella genomsnittet. Socioekonomiskt påminner El Paso mer om en relativt välbärgad mexikansk stad än en modern amerikansk stad. El Paso ligger så nära den mexikanska gränsen att staden bokstavligen löper hela vägen längs det höga metallstaket som skiljer USA från Mexiko. På andra sidan staketet ligger Ciudad Juarez, som är en av världens mest våldsamma och brottshärjade städer och knytpunkt för mycket av drogindustrin i Mexiko. Det vanligaste språket i El Paso är spanska, vilket även är det språk man talar hemma hos familjen Silva. 13 procent av tonårstjejerna i El Paso blir gravida innan de fyllt 17. Var tionde kvinna har fått barn när de fyllt 19. Men Chanel Silva har andra planer. Hennes betyg är så bra att hon siktar på att gå på college utanför Texas, i någon av elitskolorna i New England, som hon dittills aldrig har besökt. Redan på vintern har hon fått brev från Bard College och Brandeis University, två anrika institutioner som erbjudit henne plats, med generöst subventionerade kostnader, eftersom hon kommer från en familj med låga inkomster. Men hon har redan bestämt sig för var hon vill gå på college: Wellesley i Massachussetts, där Hillary Clinton, eller Hillary Rodham som hon hette då, tog examen 1969. Chanel har aldrig varit i Massachusetts, eller någonstans i närheten av storstäderna och universiteten i nordöstra USA. Utöver en bilresa till granndelstaterna New Mexico och Arizona har hon knappt lämnat El Paso, där hon bor i ett litet trähus med sin pappa, som är polis, och mamma, som varit hemma och tagit hand om Chanel under större delen av uppväxten. På Harmony Science Academy är hon känd för två saker, utöver att hon är relativt kortväxt och oftast har ett exceptionellt muntert humör. Dels vet alla att hon är den smartaste eleven i sin årskurs. Men framför allt är hon känd som den mest politiskt aktiva studenten på skolan. I skolkorridorerna brukar de andra eleverna viska efter henne, ”Kolla, där går demokraten”. På eftermiddagarna, när skolan är slut och läxorna är gjorda, sätter hon sig vid familjens gemensamma dator och surfar politiska nyhetssajter. Huffington Post, Time, Politico, Washington Post. Hon följer demokrater på Twitter och Facebook och klickar på länkarna de delar med sig av. Hon ser politiska debatter och tal av Barack Obama och Hillary Clinton på Youtube. När hon får beskriva sin politiska ideologi säger hon: ”Sekulär. Liberal. Vänster”. Hon insåg tidigt att hon sympatiserade med den mest progressiva vingen av demokraterna, snarare än med de konservativa och ofta djupt religiösa republikaner som annars dominerade lokalpolitiken i Texas. – Republikanerna vill att allt ska vara som det brukade vara. Deras politik går ut på att de som alltid har haft makten ska behålla makten, säger hon. Hennes släkt har djupa rötter i det mexikanska Texas, sedan fyra–fem generationer tillbaka. Ingen i släkten har gått på college tidigare. – Min mamma var alltid hemma och tog hand om mig. Hon försökte jobba en gång, när jag gick i lågstadiet. Men det fanns inga fritidsprogram där vi bodde, så pappa fick hämta mig efter skolan, lämna mig hemma och sedan var jag ensam i flera timmar. Mamma fick dåligt samvete för det, så hon sade upp sig och tog hand om mig i stället. Föräldrarna insåg tidigt att Chanel var ovanligt begåvad. Bakom hennes timida personlighet döljer sig en skarp intelligens. Mer än 3 000 elever ansöker varje år för 700 platser på Wellesley college, så Chanel förstod att hon var tvungen att sticka ut för att ha en chans att komma in. Det hjälpte att hon redan hade perfekta betyg och att hon kom från enkla omständigheter, eftersom Wellesley har en särskild kvot för exceptionellt begåvade barn som vuxit upp i fattiga familjer. Det hjälpte också, för en av de första gångerna i livet, att hon var latinamerikansk och spansktalande, då Wellesley aktivt försöker öka andelen studenter som inte är vita. Hennes ansökan bestod även av en uppsats, där hon valde att skriva om Wellesley Colleges mest berömda student: Hillary Rodham. Chanel skriver: ”Som en kvinna som älskar politik blir jag djupt upprörd när jag får höra att enbart män ska få politiska ämbeten. Hillary Clinton har motbevisat den myten genom att visa sin mentala skärpa och politiska expertis som senator och utrikesminister. Hillary är min förebild, eftersom hon är en sann ledare och jag vill följa i hennes fotspår. Hon får mig att känna mig starkare och hon ger mig hopp om att amerikansk politik håller på att bli mer inkluderande för kvinnor. Att Hillary Clinton utbildades på Wellesley är ett av de skäl som ursprungligen fick mig att attraheras dit.” En ljummen våreftermiddag i början av 2015 loggar hon in på Wellesley Colleges hemsida tillsammans med sin mamma och går igenom listan över antagna studenter. – Det var den lyckligaste dagen i mitt liv, säger hon. ··· När vi ses ett halvår senare på ett studentkafé på Wellesleys vackra campus har hösten precis anlänt till Massachusetts. Chanel har börjat slå sig till ro, efter ett par månader då hon kände sig lite vilsen bland de mer världsvana klasskamraterna. Utanför de stora fönsterrutorna glittrar Lake Waban i höstsolen, den stillsamma sjön där Hillary Rodham brukade simma, trots att det var emot skolans regler. Så här års ser Wellesley ut som vykortsversionen av ett elitcollege i New England: gotiska torn som skymtar mellan gyllenbruna trädkronor; böljande kullar med gräsmattor där studenter i rutiga halsdukar sitter och läser i skuggan från höstsolen. På landsvägen ned till Wellesleys lilla huvudgata cyklar klungor av studenter som sjunger Adeles senaste hit. Wellesley College är en av USA:s sju anrika college för kvinnor, som en gång i tiden var kända som ”The seven sisters”. Det är en rad elitskolor i nordöstra USA, som var unga kvinnors motsvarighet till de anrika Ivy League-universiteten där bara män var välkomna till långt in på 1900-talet. Medan manliga college och universitet hade som ändamål att skapa nästa generationer av framstående forskare, jurister, bankdirektörer, politiska ledare, näringslivsmoguler, filantroper och uppfinnare, så hade dessa sju kvinnocollege långt in på 1900-talet en annan ambition: ”Det här var en fabrik för att skapa perfekta fruar”, säger Julie Matthei, som undervisat här sedan 1980. I dag är det nya tider på Wellesley. Vid bordet bakom Chanel i studentkaféet sitter tre andra studenter och diskuterar vem av de republikanska presidentkandidaterna de tycker är värst. Det enas till slut om att det är Ted Cruz. Nästan alla studenter här är demokrater, säger Chanel. Det är en viss kontrast till invånarna som bor längs oljefälten och den karga ökenterrängen i västra Texas, där Chanel växte upp. – Folk är definitivt lite annorlunda häruppe. Jag vill inte kalla dem snobbiga, men de är lite mer reserverade och tillbakadragna. Det är inget fel med det. Men det är stor skillnad mot Texas! Under första veckan här var jag väldigt blyg och hade lite svårt att hitta folk att umgås med men nu är jag med i ett par studentorganisationer där jag träffat bra människor. Jag trodde att jag var väldigt liberal i Texas, men här inser jag att många andra står långt till vänster om mig. Alla här är så smarta och politiskt engagerade. ··· Den resa som Chanel Silva nu påbörjat, från den fattiga ökenstaden El Paso till New Englands akademiska elit, brukar ses som en typiskt amerikansk resa. Men på 2000-talet har den sociala rörligheten, det vi starkast förknippar med den amerikanska drömmen som begrepp, stannat av i USA. Det sker färre klassresor här än i de flesta länder i Västeuropa och avsevärt färre än i skandinaviska länder. Chanels prestation är sällsynt i ett USA där de geografiska, kulturella och ekonomiska klyftorna växer sig allt större. Det är delvis därför hon är så mån om att använda sin talang, och de möjligheter som öppnar sig med tillträdet till ett prestigefullt college, till att arbeta med just politik. Vi pratar om hennes framtid vid två tillfällen, med ett halvårs mellanrum. Båda gångerna säger hon samma sak. Efter college ska hon studera juridik, precis som Hillary Clinton gjorde. Förhoppningsvis på University of Texas i Austin, eller på något av de bättre universiteten i New England. Sedan tänker hon flytta tillbaka till El Paso för att ”jobba med min community” och kanske ge sig in i lokalpolitiken. Sommaren innan Chanel började på Wellesley ägnade hon åt att praktisera hos Beto O’Rourke, en progressiv demokrat som är kongressledamot för ett distrikt som omfattar El Paso och västra Texas. Hennes dröm är att efterträda Beto O’Rourke som kongressledamot och sedan förhoppningsvis bli den första latinamerikanska kvinnliga senatorn från Texas, någonsin. Men att vinna politiska val i sig är inte det viktigaste, säger hon. Det väsentliga är att få hjälpa familjer och barn hemma i El Paso. Att se till att andra begåvade barn, som växer upp i radhus med hemmafrumamma och polispappa, kan få en chans att gå på college och verkställa sina högsta drömmar. – En av de frågor jag bryr mig allra mest om är aborträttigheterna och El Paso är en av de städer som drabbats hårdast av att republikanerna stängt så många abortkliniker i Texas. I ett land med skralt finansierad barnomsorg sticker Texas ut som en av de delstater där det är allra svårast för föräldrar som tjänar dåligt att balansera arbete och familj. Hillary Clinton skulle kunna förändra det, hoppas Chanel Silva. Med hennes politiska förslag skulle Chanels mamma och pappa ha kunnat jobba båda två, med barnen på dagis eller fritids. När jag ber henne förklara vad hon gillar med Hillary Clinton räknar hon upp en lång lista på specifika, sakpolitiska förslag som Clinton föreslagit: betald föräldraledighet, avgiftsfri collegeutbildning, expansion av allmän sjukvård, höjd minimilön, starkare aborträttigheter, hårdare vapenlagar, en omfattande invandringspolitisk reform som skulle leda till medborgarskap för många av de miljontals papperslösa i USA, färre deporteringar och färre splittrade familjer och allt hon vill göra för rättsystemet och det fängelsesystem som drabbar så många svarta och latinamerikaner. För Chanel Silva är Hillary Clintons karriär som ett fyrtorn i fjärran som lyser upp en färdväg till ett liv av andra möjligheter än de som erbjöds för de flesta mexikansk-amerikanska tonårstjejer i El Paso. – För mig är det viktigt att Hillary vinner valet, eftersom det är så få kvinnor i kongressen och Washington överlag. Jag tror att det vore väldigt inspirerande för flickor och unga kvinnor att se henne som president. Kolla på Kanada, där de har 50 procent kvinnor i regeringen nu. Om USA ska tas på allvar i framtiden behöver vi steppa upp och visa att vi också bryr oss om kvinnor. ··· De berättelser som har kommit från USA de senaste åren har ofta handlat om landets mest reaktionära impulser. Donald Trumps högerpopulistiska massrörelse. Polisvåldet mot svarta. Den kristna högerns abortmotstånd och homofobi. Republikanerna i kongressen som envist stoppar president Obama från att göra någonting över huvud taget. Men samtidigt som den radikala högern skapar sina nyhetsrubriker har det pågått en smärre revolution bland unga amerikaner. Chanel Silva och hennes klasskamrater på Wellesley är en del av en generation amerikaner som är mer politiskt aktiva och mer progressiva än någon annan generation sedan just Hillary Clintons årskurs på Wellesley, i slutet av 1960-talet. Bland unga amerikaner i dag är det 72 procent som är för samkönade äktenskap, 80 procent som vill se kraftiga åtgärder mot klimatkrisen, 80 procent som vill bevara statliga välfärdsprogram som Social Security och två av tre som vill expandera Obamas sjukvårdsreform, snarare än att upphäva den. Till och med unga republikaner är liberala när det gäller livstilsfrågor: en majoritet av republikaner under 30 är för homoäktenskap. Inför presidentvalet i höst slits USA därmed mellan två motpoler. Å ena sidan Donald Trumps reaktionära högerpopulism. Å andra sidan en idealistisk, ung, vänsterrörelse, som tagit form just på universitet och college som Wellesley. När jag besöker amerikanska college och universitet inför valkampanjerna, från Massachusetts till Iowa och Kalifornien, möter jag ständigt samma ivriga politiska förändringsvilja. Överallt anordnas demonstrationer för svartas rättigheter och Black Lives Matter-rörelsen, för hbt-rättigheter och aborträtten, för en radikalt annorlunda klimatpolitik, för hårdare reglering av Wall Street, en mer rättvis fördelning av frukterna av den moderna ekonomin, och radikala reformer för att begränsa näringslivets makt över politiken. Progressiva ekonomer som Paul Krugman, Thomas Piketty och Joseph Stiglitz betrakatas som ett slags intellektuella rockstjärnor i de här miljöerna. Anslagstavlorna fylls av flygblad om radikala upprop och politiska möten. Det här är en generation som drivs av samma politiska otålighet som Hillary Rodhams generation på 1960-talet. Det är också möjligt att den period som USA går igenom just nu kan leda till de mest omfattande förändringarna här sedan just 1960-talets politiska turbulens. ··· När den 17-åriga Hillary Rodham anlände till Wellesley College sommaren 1965 förknippades skolan främst med den konservativa eliten i New England. Det var ett college där målet för de unga kvinnorna ”inte var att göra karriär, utan att gifta sig med en man som gjorde karriär”, som Wellesley-studenten Nora Ephron sammanfattade det långt senare. I filmen ”Mona Lisas leende” flyttar den frisinnade, bohemiska konstläraren Katherine (Julia Roberts) från Kalifornien till Wellesley för att lära de unga studenterna att det är okej för en ung kvinna att sträva efter en livsbejakande karriär och självständighet. Det är sent 1950-tal. När hon kliver av tåget i Wellesley säger filmens berättarröst dramatiskt: ”Hon hade anlänt till USA:s mest konservativa college. Wellesley.” På den tiden var ett av skolans inofficiella motton ”A ring before spring”. Studenterna förväntades hitta en man att gifta sig med, helst någon från Harvard, före den sista vårterminens examensceremoni. Men de här traditionella värderingarna skulle förändras under de fyra år då Hillary Rodham studerade där. Hon var själv en av de bidragande personerna bakom den förändringen. När Hillary tog examen från Wellesley College, 1969, arbetade bara 30 procent av amerikanska mammor. När hon flyttade in i Vita Huset som presidenthustru, 23 år senare, arbetade dubbelt så många: drygt 60 procent. Den enorma förändringen som ägde rum i det amerikanska samhället under de här decennierna påbörjades just under de fyra år då hon studerade vid Wellesley. Om Wellesley var USA:s mest konservativa college då, i mitten av 1960-talet, så är det i dag sannolikt USA:s mest progressiva och feministiska college. Vill man förstå vart USA:s unga och progressiva är på väg är det här en bra plats att börja på. ··· I slutet av maj är det examensceremoni på Wellesley. Det är en strålande försommardag, med solsken som strilar ner genom de pampiga ekarnas trädkronor. Redan hundratals meter från Wellesleys campus hör jag stråkarna, bastuborna och den återhållna trumpetorkestern som spelar den stillsamma barockmusik som förknippas med examensceremonier på amerikanska college. Det doftar som en försommarmorgon i New England. Fläder, kaprifol och sirenbuskar. Överallt bländvita leenden och optimism. Stolta föräldrar med selfie-pinnar som fotograferar sina döttrar i svarta kåpor och examenshattar som blänker i solskenet. Årets hedersgäst är den nigerianska författaren Chimamanda Ngozi Adichie. Det är ett val som signalerar ett större skifte som ägt rum här på Wellesley, och på många andra av USA:s anrika utbildningsinstitutioner de senaste decennierna: mot en mer inkluderande mångfald, där skolorna inte bara attraherar det gamla etablissemanget av protestantisk elit, utan de mest begåvade studenterna från hela världen, oavsett etnisk härkomst. På Hillary Clintons tid här på Wellesley gick det att räkna antalet svarta studenter på ena handens fingrar. I dag är etniska minoriteter 40 procent av eleverna. Chimamanda Ngozi Adichie har blivit globalt berömd för sina kritikerhyllade romaner, men hon har också etablerat sig som en samhällsdebattör och offentlig intellektuell som ofta uttrycker sig i jämställdhetfrågor. I boken ”Alla borde vara feminister” riktar hon sin kritik mot en gammaldags feminism som inte hade ambitioner att nå utanför en exkluderande akademisk elit av vit övre medelklass. Wellesleys collegeadministration har, som överraskning för Chimamanda, försett alla examensstudenterna med ett exemplar av boken, så när hon kliver upp på scenen för att hålla sitt tal möts hon av ett helt publikhav av unga examensstudenter som stolt viftar med varsitt ex av denna bok. På Wellesleys skolgård bildas det för en stund ett hav av små mörkblå böcker där man kan läsa den senapsgula rubriken flera hundra gånger om: ”Alla borde vara feminister”. Hennes tal är, precis som boken, en vädjan för en mer inkluderande feminism. – Det är strålande att feminism nu omfamnas av en ny generation, men jag är förvånad över hur många akademiker som påstår att det här är oroväckande, som vill att feminism ska fortsätta vara en hobby för en liten lärd elit. Feminismen måste vara för alla! Jag lärde mig mer om kvinnors rättigheter genom att studera gatumarknaden i Lagos än av att läsa alla den europeiska feminismens manifest. Hon avslutar med en hyllning till Wellesley Colleges mest berömda student: – Jag håller tummarna för att det här är det college som kommer att producera USA:s första kvinnliga president. ··· Under Hillary Rodhams fyra år som student här, i slutet av 1960-talet, gjorde hon gradvis uppror mot sin kristna, konservativa uppväxt. När hon tog examen hade hon förvandlats till en progressiv rebell som engagerade sig i medborgarrättsrörelsen, för nya feministiska frågor och ekonomisk ojämlikhet, samtidigt som hon behöll vad hon själv kallade ett ”konservativt temperament”. Men sedan dess har det varit en klyscha att Wellesley, och många andra anrika utbildningsinstitutionerna i New England, förvandlar konservativa studenter till progressiva radikaler. För Chanel Silva, som vuxit upp som den mest progressiva demokraten i El Paso, blev det också naturligt att söka sig längre ut till vänster här på Wellesley. Under hösten, hennes första termin här, blev hon aktiv i Hillary Clintons volontärorganisation på Wellesley, där ett hundratal studenter samlas ett par gånger i veckan för att hjälpa Clintons presidentkampanj. Men samtidigt märkte hon hur Bernie Sanders kampanj växte sig nästan lika stor som Clintons kampanj bland studenterna här. Alla de coola tjejerna på Wellesley verkade vara nere med Bernie. Hillary-volontärerna satte tappert upp sina ”I’m with her”-affischer på skolans anslagstavlor, men de blev snart övertapetserade av en kompakt pappersmassa av Bernie-affischer, som utropade: ”Feel the Bern!” Chanel funderade själv under en tid på att ansluta sig till den växande Bernie-rörelsen på skolan. Hon gick på Bernie-möten. Satt uppe på kvällarna och läste artiklar om kampanjfinanslagarna i USA, om Wall Street och finanskrisen och kände en växande avsky mot Washingtons korrupta elit. Under hösten inför primärvalet höll vi kontakt via mejl, där hon beskrev sina egna funderingar om det politiska läget i USA. Hon tvivlade aldrig på sitt stöd för Hillary Clinton, men under en tid grubblade hon över om inte Bernie Sanders ändå skulle kunna åstadkomma en mer omfattande förändring i Washington. När vi träffas på Wellesley, i slutet av oktober 2015, funderar hon seriöst på att rösta på Sanders. – Jag har faktiskt inte bestämt mig än. Jag gillar både Bernie och Hillary. Jag tror att många känner att Bernie tilltalar deras hjärtan, men att det vore mer praktiskt att rösta på Hillary. Bernie är verkligen en folkets kandidat. Han är så genuin. Medier framställer honom som en ilsken farbror, men det är ju befogat! Folk är extremt arga över att en procent av amerikaner har all makt och all förmögenhet. Bernie har varit väldigt bra på att mobilisera unga. Men jag kan fortfarande tänka mig att rösta på Hillary. För unga demokrater var Bernies budskap mer lockande. I nationella opinionsmätningar vid årsskiftet hade Bernie Sanders stöd av ungefär 70 procent av demokrater under 24, medan Hillary Clinton fick nöja sig med 30 procent. Men Chanel Silva var inte övertygad om att Bernie Sanders verkligen kunde åstadkomma alla de där förändringarna han utlovade. Ju närmare vi kom själva starten av primärvalet, med nomineringsmötet i Iowa den 1 februari 2016, desto mer övertygad blev hon om att Hillary Clinton trots allt var den bästa kandidaten. I ett mejl i början av januari skriver hon att hon, efter djupa grubblerier, har fattat sitt beslut. ”Jag har till slut bestämt mig för att rösta på Hillary Clinton, av många skäl. Jag gillar fortfarande Bernie Sanders och skulle hellre se honom som president än någon av republikanerna. Men jag känner att Hillary generellt är bättre lämpad att bli president.” Många av hennes jämnåriga var dock inte alls lika förtjusta i Hillary Clinton. Inför de första primärvalen hade Bernie Sanders ett gigantiskt stöd bland unga väljare i Iowa och New Hampshire, medan Clintons stöd var koncentrerat bland äldre. Åtta av tio collegestudenter i Iowa och New Hampshire röstade på Bernie i demokraternas val. Hillary vann däremot pensionärerna. Trots att Hillary-kampanjen så tydligt lärt sig av sina misstag från 2008 och nästan verkade överkompensera för att försöka få henne att nå ut till unga idealister, collegedemokrater och vänsterhipsters, så försvann en stor majoritet av unga progressiva till Bernies kampanj. Äldre politiska journalister gnuggade sig förvirrat i ögonen. Hur kan 23-åringar falla för en ilsken gammal farbror, med tovigt vitt hår, som kallar sig socialist? Det var lika häpnadsväckande som att unga väljare, åtta år tidigare, föredragit den oerfarne optimisten Obama framför etablerade Hillary Clinton. Ezra Klein, chefredaktör på nyhetssajten Vox, förklarade att en del av unga amerikaners entusiasm för Bernie beror på att de har en helt annan syn på vad ordet socialism betyder. För äldre amerikaner förknippas det med Kalla kriget, Sovjet, totalitära diktaturer och röda fanor. Men för unga förknippas det i stället med Danmark och Kanada, med harmoniska nordeuropeiska demokratier, gratis sjukvård, avgiftsfri collegeutbildning, pappaledighet och söta spårvagnar. I en opinionsmätning från 2015 svarade 64 procent av amerikaner under 30 att de kunde tänka sig att rösta på en socialistisk presidentkandidat. Det var en ny tid i USA. Hillary-kampanjen förstod det, och hade gjort sitt bästa för att anpassa sig till det, men Clinton fick ändå kämpa för att entusiasmera den här nya vänstern. Clinton var ingen självklar budbärare för dessa idéer. Under just de år då USA:s unga började mobilisera sig i en reaktion mot finanskrisen, genom att delta i Occupy Wall Street-möten, dela med sig av Elizabeth Warren-tal på Facebook, eller läsa Thomas Pikettys ”Kapitalet i tjugoförsta århundradet”, så var Hillary Clinton, som Bernie-kampanjen aldrig tröttnade på att påpeka, upptagen med att föreläsa hos Goldman Sachs, för 675 000 dollar per tal. Samtidigt verkar hennes presidentkampanj 2016 till stor del handla om att kompensera för just detta. Hon har omfamnat den mest progressiva sakpolitiska plattform hos en demokratisk presidentkandidat sedan 1970-talet. Om hon vill vinna unga väljare i november och om hon vill ha en chans att nå samma höga valdeltagande bland unga som Obama lyckades åstadkomma i de senaste två valen, då har hon inga andra alternativ än att helhjärtat ställa sig bakom hela den nya vänsterrörelse som har formats under de senaste åtta åren i USA. Den liberala skribenten Peter Beinart förklarar i en optimistisk essä i The Atlantic att USA:s unga står så tydligt på demokraternas sida att de oundvikligt kommer att flytta USA åt vänster under de kommande åren. ··· Under de snart åtta år då Obama varit president har vi nått en rad tydliga brytpunkter i det amerikanska samhällets utveckling. 2009 var det för första gången färre kvinnor i USA som var gifta än som var ogifta. 2011 föddes det för första gången fler barn i USA som inte är vita, än det föddes vita. 2012 var det för första gången fler som var för än emot samkönade äktenskap i USA. 2013 var det för första gången fler kvinnor än män som tog examen från college. 2014 blev amerikaner som kallar sig ”vita och kristna” för första gången mindre än 50 procent av befolkningen. I opinionsmätningar rör sig USA i en tydlig riktning mot ett mer liberalt, sekulärt, urbant samhälle, med mer etnisk mångfald, mer sexuell tolerans och mer progressiva värderingar i kulturella frågor. Gallup rapporterade sommaren 2015 att det amerikanska folket har rört sig till vänster i samtliga av de 16 viktigaste frågorna som rör livsstil och kultur. – Det mesta tyder på att republikanerna förlorat stora delar av det som brukade kallas kulturkriget. I synnerhet när det gäller synen på homosexuellas rättigheter. När det gäller abort har de inte förlorat kriget, men det har inte heller skett någon förändring i folkopinionen åt deras håll. De har bara varit mer politiskt effektiva än den andra sidan. Det väsentliga är att demokraterna brukade befinna sig på defensiven i de här frågorna, men nu gör de inte det längre. Och det beror uppenbarligen på att unga är på deras sida nu, säger historikern Michael Kazin. På 2010-talet går USA därmed igenom en fas av politisk och kulturell turbulens som saknar motstycke sedan 1960-talet. Internet har släppt lös nya demokratiska krafter och gjort det lättare för ytterlighetsrörelser att organiseras politiskt. Den ekonomiska krisen, som skapade en ny period av extrem otrygghet och växande klyftor. Dessutom har Barack Obama varit president, samtidigt som USA går igenom dessa enorma, kulturella förändringar. För de progressiva är det därmed inte konstigt att man känner medvind och optimism. Men det är dessutom bördig grogrund för en rejäl backlash från den upproriska högern och de reaktionära, främlingsfientliga och kvinnofientliga rösterna i den konservativa rörelsen. ··· Hillary Clintons presidentkampanj, som nu är på väg in i sin mest intensiva fas, kommer att bli ett prisma för att beskåda all denna politiska och kulturella turbulens; de progressiva förhoppningarna och de konservativa reaktionerna; ett episkt slag om rättigheterna och maktfördelningen i USA. Hennes politiska ideologi formades av den explosion av politiskt medvetande som ägde rum på 1960-talet. Ett uppvaknande då amerikaner insåg vilka djupa orättvisor som präglade landet. Efter det blev landet aldrig riktigt sig likt igen. Just nu går USA igenom en liknande period av politiska revolutioner. Men precis som då är det inget som tyder på att det kommer att sluta i en ensidig triumf för liberala och progressiva aktivister. Hillary Clinton har alltid speglat, snarare än format, samtidens värderingar i USA. Om rasismen har varit det stora öppna såret i amerikansk politik det senaste halvseklet, så är de konflikter som rör maktbalansen mellan män och kvinnor minst lika explosiva. På samma sätt som en ny debatt om rasism hamnat i fokus under Obamas år som president är det också sannolikt att en debatt om jämställdhet och feminism kommer att hamna i fokus om Hillary Clinton blir president. De stormiga protester vi sett kring exempelvis Black Lives Matter-rörelsen under Obama-åren kan då sannolikt få en motsvarighet när det gäller exempelvis striden om aborträtten, kampen för lika löner för män och kvinnor, rätten till föräldraledighet, bra dagis och skolor och rättsväsendets hantering av brott som rör sexuellt våld. Alla dessa politiska konflikter kommer att aktualiseras av Hillary Clintons presidentkampanj. De kommer också att utgöra slag i det större kriget om USA:s identitet och framtid. Omständigheterna har sällan varit bättre för en omfattande våg av progressiva förändringar på alla dessa områden. Men om man sneglar på den amerikanska historien inser man att vi lika gärna kan hamna i en enorm backlash mot feminism och kvinnors rättigheter. Till skillnad från i valkampanjen 2008 har Hillary Clinton den här gången gjort det tydligt att hon kommer att ge sig rakt ut på slagfältet när det gäller dessa frågor. Det här presidentvalet kommer att avgöras av hennes förmåga att navigera i denna snåriga terräng. ··· När jag återvänder till Wellesley en sista gång, mot slutet av höstterminen 2015, har Chanel Silva bestämt sig för att läsa statsvetenskap, precis som Hillary gjorde. Hon har klippt håret kortare sedan hon började här, men annars märks inga uppenbara tecken på att Wellesley förändrat henne. Veckan innan vi ses har hon precis röstats in till sitt första politiska ämbete, som ”college government senator”. Hon påpekar att titeln låter malligare än uppdraget. – Det innebär i praktiken att jag bestämmer över min studentkorridor. Vi har möte en gång i veckan här, med de andra senatorerna, och diskuterar frågor som rör den lokala skolmiljön. Det är ofta väldigt starka åsikter, men debatten är civiliserad och vi kan oftast hitta en kompromiss. Inte som i kongressen! Hon ser belåten ut och jag anar en glimt av ett nytt självförtroende, som inte riktigt fanns där första gången jag pratade med henne. Som om hon vet att allt kommer att ordna sig från och med nu. – Det är första gången jag vunnit ett politiskt val. Om man inte räknar när jag var elevrådsordförande i grundskolan. Martin Gelins bok ””Den längsta kampen – Hillary Clintons väg till makten" (Natur & kultur). ”Jag trodde att jag var väldigt liberal i Texas, men här inser jag att många andra står långt till vänster om mig. Alla här är så smarta och politiskt engagerade.” Chanel Silva om Hillary Clintons gamla college Wellesley ”Jag håller tummarna för att det här är det college som kommer att producera USA:s första kvinnliga president.” Den nigerianska författaren Chimamanda Ngozi Adichie i sitt tal på Wellesley college Fredag den 27 maj Martin Gelins nya bok ””Den längsta kampen – Hillary Clintons väg till makten"” finns i handeln. Reportaget är rättat. I en tidigare version angavs fel titel till Martin Gelins bok. Rätt är ”Den längsta kampen – Hillary Clintons väg till makten".


”Stora subventioner för tjänstebilar skadar klimatet”

Summary: Förmånsbilarna ökar snabbt. Förmånsbilar är kraftigt subventionerade. Det leder till större bilar och högre bilanvändning och ger inte några incitament för förmånsbilister att byta till kollektivtrafik och cykel. Samtidigt försvåras utvecklingen av nya tjänster som bilpooler. Regeringen behöver reformera systemet, skriver tre miljöforskare.

Förmånsbilarna ökar mer än bilförsäljningen i övrigt. De senaste tio åren (2005 – 2015) har antalet förmånsbilar ökat med 30 procent jämfört med fordonsflottan som helhet som ökat med 13 procent. Eftersom förmånsbilssystemet är kraftigt subventionerat leder detta till större bilar och högre bilanvändning. Det ger inte heller några incitament för förmånsbilister att byta till kollektivtrafik och cykel samtidigt som nya mobilitetstjänsters tillväxt försvåras. Regeringen behöver nu reformera systemet. Nyligen presenterades ett bonus-malus system av regeringens utredare. Energisnåla bilar får en supermiljöbonus på upp till 60 000 kronor vid inköpet medan bilar som är bränsletörstiga i stället får en extra fordonskattekostnad under flera år. Bonus-malus systemet är en efterlängtad reform, men den kommer främst att ge effekt för privata bilinköp samtidigt som hälften av alla nya bilar köps av företag som så kallade förmånsbilar eller tjänstebilar. Och då gäller helt andra regler. Bedömningar som gjorts visar att förmånsbilssystemet är kraftigt subventionerat jämfört med privat bilägande. Subventionsgraden uppskattades 2013 till 40-68 procent jämfört med privat bilägande och sedan dess har det blivit ännu billigare. En anledning är att statslåneräntan sjunkit och därmed också förmånsvärdet som beror på räntan. För en bil som kostar 250 000 kronor innebär det ett minskat förmånsvärde med drygt 6 000 kronor per år. Nya beräkningar från tjänstebilskonsulten Ynnor visar nu att subventionsgraden har ökat ytterligare och kan gå över 70 procent för en vanlig bil i Stockholm. En bilist som bor i Täby och har en representativ dieselkombi och pendlar till centrala Stockholm betalar i dag cirka 8 250 kronor i månaden jämfört med förmånsbilisten som bara har en kostnad på cirka 2 400 kronor, det vill säga 3,4 gånger högre kostnad för privatbilisten. Om Täbybilisten i stället arbetar mindre centralt i Stockholm och inte behöver betala trängselskatt och parkering blir månadskostnaden i stället 5 300 kronor eller mer än den dubbla jämfört med en förmånsbilägare. En jämförelse som också är relevant på andra håll i landet där man inte har trängselskatt och parkeringsavgifter. Lägre kostnader för förmånsbilar jämfört med privat bilägande och bilkörande innebär miljömässiga problem. Enligt Copenhagen Economics beror detta både på att subventionen får folk att välja större och mer bränslekrävande bilar än nödvändigt, och dessutom kör dem mer än de skulle göra om skattesubventionerna saknades. Subventionerade förmånsbilar kan även bidra till en inlåsningseffekt, där förmånsbilägare med låga marginalkostnader för bilkörning har mycket små ekonomiska incitament att välja andra transportmedel som kollektivtrafik och cykel. Nuvarande förmånsbilsystem försvårar därför för introduktion av nya, innovativa mobilitetstjänster som till exempel bilpooler – ett område som är speciellt priorierat av EU-kommissionen. Subventioner av förmånsbilar är inte bara svenskt, utan ett fenomen som finns i flera länder. En studie av 27 OECD-länder inklusive Sydafrika visar att förmånsbilar generellt är subventionerade med i snitt cirka 15 000 kronor per år. Sämst i klassen är Belgien med en subvention på cirka 28 000 kronor. Det låga förmånsvärdet gör att förmånsbilägare i vissa länder har körsträckor upp till tre gånger längre jämfört med privat bilägande. Subventioneringen av förmånsbilar beräknas enligt OECD leda till ökade kostnader för klimat, hälsa, trängsel och olyckor på cirka 270 miljarder kronor per år. Enligt OECD har också flera länder för dålig eller ingen styrning gällande låga koldioxidutsläpp kopplade till förmånsbilbeskattningen. Ett vanligt argument för att behålla dagens system är att det underlättar introduktionen av miljöfordon. För el- och gasfordon är förmånsvärdet därför extra lågt, vilket för en laddhybrid innebär att det månatliga förmånsvärdet är drygt 1 000 kronor vilket är något mer än ett månadskort på SL. Men om vi i stor skala ska introducera miljöfordon kan vi inte enbart förlita oss på stora subventioner av bilägande och bilkörning som till synes enkel lösning. Vi måste i stället klara av att gynna ny teknik samtidigt som vi stimulerar cykling och kollektivtrafik. I Sverige har också en variant av förmånsbil blivit populärt. Upplägget kallas ibland för ”personalbil” för att skilja ut det från vanliga förmåns- och tjänstebilsupplägg. Upplägget med personalbil baseras på kostnadsneutralitet för arbetsgivaren och alla kostnader för leasing och service förs över till den anställde genom löneavdrag. Den anställde kan ändå dra nytta av förmånliga förmånsbilsskatteregler för olika bilmodeller genom att systemet i sig är subventionerat. Resultatet blir att även personalbilsupplägg kan leda till mer bilåkande och inköp av större bilar. Givetvis kommer inte alla att utnyttja det subventionerade bilägandet till att köra mer. En del väljer helt enkelt en nyare bil än de annars skulle ha gjort. Men nettoeffekten hos hela gruppen anställda kan medföra ett ökat bilägande och en ökad bilanvändning. Regeringen behöver därför se över förmånsskattesystemet och minska subventionsgraden. Det är motiverat att ha nedsatt förmånsvärde för att gynna försäljningen av de miljömässigt bästa fordonen som till exempel el- och energieffektiva gasfordon, förutsatt att mindre miljöbra förmånsbilar får ökade kostnader – ett bonus-malus system för förmånsbilar. Ett sådant system skulle också kunna utformas utifrån bilarnas koldioxidutsläpp som man gjort i England. Det finns dock mindre, men ur miljösynpunkt viktiga, förändringar som kan genomföras relativt skyndsamt. Ett sådant är att ta bort möjligheten för arbetsgivaren att betala drivmedlet för den anställde – den så kallade komplementregeln. En annan angelägen förändring är att värdet av fri parkering och trängselskatt inte ska få ingå i förmånsvärdet som i dag. Det är uppenbart att värdet av dessa förmåner är betydligt större för en förmånsbilförare i Stockholms innerstad jämfört med en mindre stad. Ändå är förmånsvärdet detsamma oavsett var i landet bilen används. Även företag och offentliga arbetsgivare bör ur miljösynpunkt se över bilförmåner som personalbil i de fall där de anställda har alternativ till bilkörning till och från arbete och i tjänsten, vilket är fallet för många arbetsgivare i större städer där de flesta förmånsbilar också används. Rasmus Parsmo, forskare, IVL Svenska Miljöinstitutet Anders Roth, mobilitetsexpert, IVL Svenska Miljöinstitutet Philip Thörn, chef politik/ekonomi IVL, Svenska Miljöinstitutet En bilist som bor i Täby och har en representativ dieselkombi och pendlar till centrala Stockholm betalar i dag cirka 8 250 kronor i månaden jämfört med förmånsbilisten som bara har en kostnad på cirka 2 400 kronor, det vill säga 3,4 gånger högre kostnad för privatbilisten.


Petra Mede: Jag behöver bekräftelsen mindre och mindre

Summary: Drygt 200 miljoner människor har sett henne ledaEurovision Song Contest i Stockholm när lördagensfinal är över. Men nu är Petra Mede trött på komiken. Hon vill bli en seriös skådespelare.

Hon står mitt på ett pr-kontor i Stockholm och föreställningen är redan i gång. Petra Mede är lång även utan sina klackar, välklädd i en dräkt som för tankarna till en affärskvinna snarare än till en underhållare och talar med en stämma som ljuder av bildning och världsvana, den där rösten som otvetydigt är hennes. Är detta den autentiska Petra Mede? Nja, hennes scenpersona snarare. En tillskruvad Petra Mede, den offentliga versionen. Det är hon som i kväll programleder finalen av Eurovision Song Contest. Totalt, med semifinalerna, har omkring 200 miljoner tittare sett henne under veckan. I det lilla konferensrummet blir de första tjugo minuterna av samtalet ett sammelsurium av saknade glasögon, diskussioner med sminkösen om hon kan gå hem eller inte, funderingar kring kläder och därefter anklagelser om att undertecknad inte är särskilt förtjust i melodifestivaler. – Du är en sådan där vänsterintellektuell som koketterar med det och så har ni säkert någon samling där ni träffas – en antifestival, upplyser Petra Mede. Ja, ni förstår. Scen-Petra är snabb i skallen och ”associativ”, ordet hon själv använder för att beskriva sin hjärnas vindlingar och vrår, och slutar inte prata – i synnerhet inte om hon blir nervös. – Jag tror att det var Kerstin Ekman som sa det, att all form av självbeskrivning är självbedrägeri. Det tror jag också. Jag tror att jag är den som är sämst på att tala om hur jag är faktiskt, för jag tror att man omedvetet vill försköna. Så vem är du? – På riktigt? Okej. Om jag får välja skulle jag nog gärna vilja kalla mig stockholmare. Mitt förhållande till Göteborg är komplext. Jag har hela min barndom där och jag har pratat väldigt stark göteborgska, men jag blev liksom aldrig upptagen i den heliga Göteborgskretsen. Till exempel gick jag på en halvprivat skola som hette Göteborgs högre samskola där barnen var skeppsredare i fjärde generationen. Det var liksom ingen idé. Jag åkte till Stockholm på nästan alla lov och blev kallad ”stockholmaren”. Som ung vuxen fick du återvända till din hemstad? – Så kan man nästan säga. Jag hängde kvar i Göteborg lite från och till, för att jag gick på Balettakademien, och var inte riktigt tillbaka förrän jag var 20–21. Men det var som att komma hem, tycker jag. Jag har inte kontakt med en enda person från Göteborg nu. Men vem är du? – Ja, Gud – vad är en människa? Jag kan försöka. Då är jag väl en ganska typisk medelålders storstadsmänniska med hyfsat stort kontrollbehov och ganska mycket existentiell ångest. ··· Den unga Petra Mede, stockholmaren som växte upp i Göteborg för att hennes pappa startade upp Volvofinans, älskade att dansa och tränade nästan varje dag. Hon stod på randen till ett genombrott – när ryggen gick sönder och allt föll samman. Hon var 20 år gammal och hade ingen aning om vad hon skulle göra med sitt liv. De första åren var hon så påverkad av smärtan att hon inte var kapabel att göra någonting alls. Hon försöker beskriva de många år som följde: – Jag var sjukskriven och pluggade och lyckades till slut fullfölja min Komvuxutbildning. I den mån jag orkade gick jag och mamma på kurser på Folkuniversitetet. Jag gick bland annat en kurs om svenskt glas som var rolig. Med tiden skulle hon vid Stockholms universitet ta en kandidatexamen i konsthistoria, franska, historia och lingvistik – det sistnämnda var så roligt att hon kunde tänka sig att forska i det. Men det var tunga år. För att orka fick hon göra tentorna i två delar. Kompisar hjälpte henne att göra anteckningar. Ibland kunde hon inte ens sitta för att det gjorde så ont. Det skulle kräva mycket träning och terapi innan hon började hamna rätt. Frågan var dock vad hon eventuellt kunde arbeta med. Hon sökte sig till guideyrket, för det sociala och möjligheten att prata olika språk, men också mycket för att jobbet skulle ge henne en möjlighet att vila mellan passen. Hon har än i dag ont i ryggen. En lång process nådde i mål bland annat tack vare stöd från en handläggare på Försäkringskassan, Kerstin Wikström Falk. Petra var omkring 35 när hon blev auktoriserad guide. – Jag hade extremt lite pengar att röra mig med och fick hjälp av mina föräldrar. Nu lever jag i en värld där ingen som jag umgås med någonsin ifrågasätter om man har råd att gå ut och äta. Man vänjer sig ganska snabbt, konstaterar hon. Hur minns du den 15-åriga Petra, dansaren? – Hon var också en ganska ångestladdad person, men väldigt bestämd och visste precis vart hon skulle, var väldigt elitistisk, tävlingsinriktad och väldigt, väldigt högpresterande. Var hon lycklig? – Nja, fast ordet ”lycklig” tycker jag verkligen är överanvänt. Hur många går omkring och är lyckliga? Det är någon känsla som kommer då och då. Jag kan minnas att den absolut gladaste perioden i mitt liv var mellan nio och tolv ungefär och jag var medveten om det. Vi gjorde en flera dagars cykelutflykt till Kinnekulle och så satt vi där, min klasskompis Magnus och jag, och drack choklad och åt prickigkorvmacka. Och jag sa: ”Det här är nog den lyckligaste dagen i mitt liv.” Det var så mycket lek då. – Sedan blir man 13 och kommer in i puberteten – för vem är det en lycklig period? Jag var en så kallad tönt, men jag tyckte att det var en befrielse att ha dansen. I dag rör hon sig inte särskilt mycket alls, proklamerar hon: – Jag tog på mig en stegräknare och gissa hur många steg jag gick på en dag? Under 500. Det är nästan svårt. Jag har bil hela tiden och så sitter jag här och sedan sitter jag i sminket. Det är verkligen inte bra. ··· Fast det är inte som snabbtungad guide på Stockholms gator vi känner Petra Mede, utan som en ibland väldigt elak komiker som utan att darra på manschetten skämtar om att förre Centerledaren Maud Olofsson sväljer när man runkar henne i munnen och att komikerkollegan Soran Ismails kurdiska ansikte påminner henne om att hon behöver skaffa städhjälp. Att hon slog sig in på komikens bana var en halv slump, för att kompisen Madde bad henne följa med på en ståupptävling. En tisdagskväll 2005 befann de sig på Tre Remmares ljusfattiga undervåning på Vasagatan i Stockholm. I publiken satt ”åtta nio överförfriskade män i 75-årsåldern”. Hon hade satt på sig slips och kavaj, möjligen för att hon inte ville vara ”för behagfull med kvinnliga attribut”. I övrigt var hon ganska oförberedd. – Som jag minns det gick jag runt bland borden och pratade med gubbarna och det blev väldigt roligt. Jag kommer inte ihåg något skämt, bara vad jag slutade med. Jag ställde mig så här, säger hon och visar, sittande i soffan, med överkroppen och armarna: – Så sa jag, med en övertygelse som jag bara önskar att jag kunde ha nuförtiden: ”Jag heter Petra Mede. Glöm. Aldrig. Det.” Det gick jag ut på. Hon tystnar nöjt. Petra Mede kom tvåa i den deltävlingen men vann finalen och hastigt och lustigt var hon komiker – trots att hon inte var riktigt redo. När hon en tid senare uppträdde på Tivoli i Stockholm, vilket var förstapriset, garvade ingen. Även denna gång kom hon utan att ha förberett sig och tillbringade tjugo minuter med att prata om sig själv. – Det gick jättejättedåligt, konstaterar hon. Jag hade inte förstått vad humor handlar om. En karriär blev det ändå. Efterhand förstod hon att hon hade varit kul hela tiden utan att någonsin tänka tanken att det är något man kan livnära sig på. Har du blivit roligare sedan 2005? – Nej, jag var roligare då. Jag var fullkomligt anarkistisk. Det var när jag hade ett manus och släppte det. Jag sa precis vad som helst som föll mig in och jag var ofta ganska nedlåtande. Jag roastade publiken. Om man pratar om att gå över gränser och så – då gjorde jag det hela tiden. Det var också villkoret för att det ibland skulle kunna bli väldigt, väldigt roligt. Kan du komma tillbaka till det? – Nej. Man förändras av livet och allt sådant där och det hade kunnat uppfattas som omoget om jag inte hade förändrat mig på något sätt, men visst kan jag tycka att det är jobbigt att nu behöva väga vartenda ord på guldvåg. Censurerar du dig själv? – Ja och det är kontextuellt också. På en standupklubb kan man skämta om vad som helst, men det är skillnad om man leder Melodifestivalen, som nästan är ett barnprogram. Vid ett tillfälle hade jag något skämt om diabetes som jag tyckte var roligt men då fick jag ett brev från en mamma vars son har diabetes. Han hade inte förstått skämtet, bara hört ”diabetes” och så skrattade 10 000 människor på det. Hon kan känna en längtan efter ståuppscenen – efter den överenskommelse med publiken som innebär att gränserna för vad som är okej att skoja om upplöses. Hon tycker att hon fick för mycket uppmärksamhet för tidigt och hamnade på scener som var för stora. Folk förväntade sig att hon skulle dra ned skratt från start till mål, något som hon inte klarade. Det dödade hennes självförtroende. – Men sedan fick jag mycket tv-erbjudanden och har gjort mycket livesändningar och galor och där kan jag nog säga att jag är ganska trygg. Däremot är jag förberedd, att vara oförberedd var inte något jag höll fast vid. Är din självkänsla stabil? – Hyfsat. I början sket jag blankt i vad folk tyckte. När jag sedan blev mer känd kom det en period då jag blev mer ängslig och den försöker jag nog komma ifrån igen. När man är underdog kan man köra på hur som helst, men så fort man blir etablerad så har man ju någonting att förlora. ··· Någon vecka senare, på Urban Deli vid Nytorget i Stockholm, möter jag en mer återhållsam Petra Mede – vardags-Petra? Hon närmast smyger in. Hon funderar en stund innan hon beställer in råbiff och läsk. Vi diskuterar huruvida man får skoja om allt och hon hävdar att hon inte ångrar några skämt. Jag undrar specifikt om humor om kvinnor, som framför allt i en internationell kontext ofta handlar om att de är strippor, horor eller liknande. Är det verkligen roligt fortfarande? Hon tycker inte att ämnet i sig är problematiskt. – Egentligen är det bara en spegling av vårt ojämställda samhälle, säger hon. Man kan bli trött på att det är så könsstereotypt, men jag kan inte säga att det är något fel på skämten i sig. Jag är ganska liberal. I Sverige är det i dag mycket igenkänningshumor, som jag kanske inte tycker är det roligaste. Jag tyckte att det var roligare för ett par år sedan när det var mer bitskt och elakt. Vi får inte bli för rädda för att skämta om saker, det är inte bra om en komiker själv börjar moralisera över humorn. Kallar du dig feminist? – Ibland tänker jag att jag inte kan vara med i någon ism alls. Jag kanske inte ens är feminist längre. Allting går att vrida... Det kan jag tycka är lite svenskt. Man har en känsla av att man alltid har de rätta åsikterna och att man är en god människa. Jag är alltid så rädd för människor som tycker att de är goda eller ödmjuka. Hon ger sig ut i en utläggning om en P1-debatt hon lyssnade till, om rätten till kvinnokroppen. – Först var det en person som hade genomgått en könskorrigering och då frågade journalisten: ”Ja, hur är det nu att ha en kvinnokropp?” Då svarade den här personen: ”Men könet är bara en konstruktion”. Jaha? Men ändå var det viktigt att operera sig till den här konstruktionen? Sedan kom nästa person och sa: ”Kvinnokroppen blir bara objektifierad.” Sedan kom en tredje person: ”Vi måste älska våra kroppar, vi måste få sminka oss och smycka oss och dansa.” Det blev helt rörigt! – Så tycker jag att så många offentliga samtal är. Alla sådana diskussioner, det känns som att de bara havererar så fort vi försöker gruppera eller kategorisera saker. Vi är ute på väldigt djupt vatten hela tiden. Du som person, är du för sällan allvarlig? – Ja, det kan man nog säga. Mindre och mindre hoppas jag, men absolut. Lika klyschigt som jag tycker att allt som har med att bli mamma att göra är – att det är så fantastiskt och meningen med allt, lika klyschig är jag när det gäller uttrycket att clownen gråter bakom sminket. Jag har mött få komiker som är så där jätteharmoniska. Blir man verkligen komiker om man är harmonisk? – Nej, därför är det nog mycket ett förhållningssätt. Man håller på och skämtar ända tills tomheten kommer ikapp en. Det kan hända flera gånger per dygn. Är det den existentiella ångesten du pratade om förra gången vi sågs? – Ja, det är det. Den ligger och pockar hela tiden. Jag lyssnade på en intervju med underbara Barbro Lindgren, det är ju bara att se på livets uppbyggnad. Det går inte åt något annat håll än utför och sedan är det slut, själva upplägget är inte särskilt schyst och ganska ångestskapande tycker jag. Tycker hon att hon gör något viktigt? Verkligen inte, svarar hon. Är hon missnöjd med det? Ibland. – Jag pratade om skrattet med Aron Flam, en av mina närmaste vänner och en av Sveriges bästa komiker. Vi hade läst en text som handlade om hur Nietzsche och Kierkegaard såg på skrattet. Om jag förstod Nietzsche rätt så menade han att om man inser hur meningslöst allting är så kan man lika gärna gapskratta åt det som att sätta sig ned och gråta. Och då bör man i princip kunna skratta åt allting, eftersom ingenting har något värde. Jag har eventuellt den inställningen också. Hon tänker en del på det, att hon är otroligt lite engagerad i politik och nämner specifikt den flyktingtragedi som har utspelat sig i Europa det senaste året. Hon pratar om en bild av en familj med spädbarn som inte fick komma in i Ungern, som hade täppt till sina gränser. – Då stänger jag bara av, för jag klarar inte av att se det. Sedan agerar jag inte utan försöker tänka på något annat. Antingen är det för att jag bryr mig för mycket eller så är det för att jag tänker att allt är så meningslöst. Men jag kan inte säga att jag är så stolt över någon livsgärning. Vill du göra något annat? – Nej, jag kan inte säga att jag vill göra något ädlare. Det kan jag också skämmas för. ··· I framtiden är det i skådespeleriet Petra Mede vill lägga sin energi och det är inte i humorroller hon ser sin stjärna stiga, hon planerar att bli en seriös skådespelare. Redan som 10-åring sökte hon rollen som Ronja Rövardotter i Tage Danielssons filmatisering av Astrid Lindgrens bok med samma namn. Hon gick inte vidare, men fick åtminstone vara med i Aktuellt. – De valde ut mig bland alla hundra tjejer och frågade: ”Varför tror du att du ska få rollen?” Jag kommer ihåg att jag sa (med Göteborgsdialekt): ”För jag kan rida.” Hon skrattar. – Mina riktiga idoler är Lena Nyman och Margaretha Krook, de som var på tv på 70-talet. Det var regissören Colin Nutley som gav henne chansen att återbesöka drömmen om skådespelarkarriären när han erbjöd henne rollen som den homosexuella grannen i ”Medicinen” med bland andra Helena Bergström. Hon njöt av att laborera med andra sidor av sig själv. – Det är väldigt, väldigt roligt. Och nu får jag spela en stor roll i Felix Herngrens nya dramaserie ”Bonusfamiljen”. Jag kollade på ett avsnitt i går och det var verkligen inte fy skam kan jag säga. Jag var duktig. Var det i ”Medicinen” du för första gången inte spelade Petra Mede? – Exakt! Och det var väldigt roligt. Det negativa var att man fick mycket mindre bekräftelse. Man spelar in och så kanske det sänds ett år senare och i stunden blir det lite tomt. Med publik får man direktbekräftelse. Den här tomheten, behöver du fylla den på något sätt? – Jag behöver bekräftelsen mindre och mindre. Samtidigt leder du det mest sedda programmet i Europa. – Sant, sant. Jag är bortskämd med direktbekräftelsen. Om den skulle försvinna helt skulle jag säkert... Jag kanske känner att jag inte har något att berätta. Jag är så cynisk att jag tänker: det finns ingen åsikt att ha, det finns ingen slutsats att dra. Privat är det framför allt treåriga dottern Adeline som upptar hennes tid. Hon pratar gärna om vilken förändring i hennes liv detta älskade barn har varit – det roligaste ”någonsin”. – Om jag hade tillräckligt med pengar så skulle jag – jag vet inte om jag menar det men jag tror att jag menar det – nog sluta jobba och bara vara mamma. Jag blev mamma väldigt sent i livet och är en person som plötsligt blev medveten om vad jag höll på att missa. Den mest meningsfulla känsla jag har upplevt är i samband med min dotter. Hade jag vetat att det var så roligt hade jag börjat producera barn när jag var 20 och fått fem sex stycken. Då hade du suttit här och sagt ”jag ångrar att jag skaffade barn så tidigt”... – Så är det. Så är det. Det kom aldrig någon biologisk klocka till mig. Riktiga beslut behöver inte tas förrän det finns en deadline. Så kom det en deadline. Och då hade jag turen att kunna få barn när jag var så gammal. Det är jättesvårt, har jag förstått. Men det slår allt. Tycker Adeline att du är rolig? – Hon tycker att jag är jobbig. I morse stod jag och dansade framför henne och skrattade väldigt högt, men hon bara tittade på mig. Hon tycker att hon själv är väldigt rolig, det har hon ärvt efter mig. ”  Sedan blir man 13 och kommer in i puberteten – för vem är det en lycklig period? Jag var en så kallad tönt men jag tyckte att det var en befrielse att ha dansen.” ”Om man inser hur meningslöst allting är så kan man lika gärna gapskratta åt det som att sätta sig ned och gråta. Och då bör man i princip kunna skratta åt allting.” Född: 7 mars 1970 i Stockholm. Familj: Dottern Adeline, 3 år. Bor: Bromma. Bakgrund: Vann ståupptävling 2005 och kom på så sätt in på komiken. Har varit med i bland annat ”Parlamentet” i TV4 och ”Roast på Berns” i Kanal 5. Aktuell: Leder Eurovision Song Contest tillsammans med Måns Zelmerlöw, semifinalerna den 10 och 12 maj samt finalen den 14 maj. SVT räknar med att omkring 200 miljoner kommer att se programmen totalt. Sveriges bidrag heter ”If I were sorry” och sjungs av Frans. Lördag den 14 maj Petra Mede är tillsammans med Måns Zelmerlöw värd för finalen av Eurovision Song Contest i Globen i Stockholm.


Summary: Förmånsbilarna ökar snabbt. Förmånsbilar är kraftigt subventionerade. Det leder till större bilar och högre bilanvändning och ger inte några incitament för förmånsbilister att byta till kollektivtrafik och cykel. Samtidigt försvåras utvecklingen av nya tjänster som bilpooler. Regeringen behöver reformera systemet, skriver tre miljöexperter.

Förmånsbilarna ökar mer än bilförsäljningen i övrigt. De senaste tio åren (2005–2015) har antalet förmånsbilar ökat med 30 procent jämfört med fordonsflottan som helhet som ökat med 13 procent. Eftersom förmånsbilssystemet är kraftigt subventionerat leder detta till större bilar och högre bilanvändning. Det ger inte heller några incitament för förmånsbilister att byta till kollektivtrafik och cykel samtidigt som nya mobilitetstjänsters tillväxt försvåras. Regeringen behöver nu reformera systemet. Nyligen presenterades ett bonus-malussystem av regeringens utredare. Energisnåla bilar får en supermiljöbonus på upp till 60 000 kronor vid inköpet medan bilar som är bränsletörstiga i stället får en extra fordonskattekostnad under flera år. Bonus-malussystemet är en efterlängtad reform, men den kommer främst att ge effekt för privata bilinköp samtidigt som hälften av alla nya bilar köps av företag som så kallade förmånsbilar eller tjänstebilar. Och då gäller helt andra regler. Bedömningar som gjorts visar att förmånsbilssystemet är kraftigt subventionerat jämfört med privat bilägande. Subventionsgraden uppskattades 2013 till 40-68 procent jämfört med privat bilägande och sedan dess har det blivit ännu billigare. En anledning är att statslåneräntan sjunkit och därmed också förmånsvärdet som beror på räntan. För en bil som kostar 250 000 kronor innebär det ett minskat förmånsvärde med drygt 6 000 kronor per år. Nya beräkningar från tjänstebilskonsulten Ynnor visar nu att subventionsgraden har ökat ytterligare och kan gå över 70 procent för en vanlig bil i Stockholm. En bilist som bor i Täby och har en representativ dieselkombi och pendlar till centrala Stockholm betalar i dag cirka 8 250 kronor i månaden jämfört med förmånsbilisten som bara har en kostnad på cirka 2 400 kronor, det vill säga 3,4 gånger högre kostnad för privatbilisten. Om Täbybilisten i stället arbetar mindre centralt i Stockholm och inte behöver betala trängselskatt och parkering blir månadskostnaden i stället 5 300 kronor eller mer än den dubbla jämfört med en förmånsbilägare. En jämförelse som också är relevant på andra håll i landet där man inte har trängselskatt och parkeringsavgifter. Lägre kostnader för förmånsbilar jämfört med privat bilägande och bilkörande innebär miljömässiga problem. Enligt Copenhagen Economics beror detta både på att subventionen får folk att välja större och mer bränslekrävande bilar än nödvändigt, och dessutom kör dem mer än de skulle göra om skattesubventionerna saknades. Subventionerade förmånsbilar kan även bidra till en inlåsningseffekt, där förmånsbilägare med låga marginalkostnader för bilkörning har mycket små ekonomiska incitament att välja andra transportmedel som kollektivtrafik och cykel. Nuvarande förmånsbilsystem försvårar därför för introduktion av nya, innovativa mobilitetstjänster som till exempel bilpooler – ett område som är speciellt priorierat av EU-kommissionen. Subventioner av förmånsbilar är inte bara svenskt, utan ett fenomen som finns i flera länder. En studie av 27 OECD-länder inklusive Sydafrika visar att förmånsbilar generellt är subventionerade med i snitt cirka 15 000 kronor per år. Sämst i klassen är Belgien med en subvention på cirka 28 000 kronor. Det låga förmånsvärdet gör att förmånsbilägare i vissa länder har körsträckor upp till tre gånger längre jämfört med privat bilägande. Subventioneringen av förmånsbilar beräknas enligt OECD leda till ökade kostnader för klimat, hälsa, trängsel och olyckor på cirka 270 miljarder kronor per år. Enligt OECD har också flera länder för dålig eller ingen styrning gällande låga koldioxidutsläpp kopplade till förmånsbilbeskattningen. Ett vanligt argument för att behålla dagens system är att det underlättar introduktionen av miljöfordon. För el- och gasfordon är förmånsvärdet därför extra lågt, vilket för en laddhybrid innebär att det månatliga förmånsvärdet är drygt 1 000 kronor vilket är något mer än ett månadskort på SL. Men om vi i stor skala ska introducera miljöfordon kan vi inte enbart förlita oss på stora subventioner av bilägande och bilkörning som till synes enkel lösning. Vi måste i stället klara av att gynna ny teknik samtidigt som vi stimulerar cykling och kollektivtrafik. I Sverige har också en variant av förmånsbil blivit populärt. Upplägget kallas ibland för ”personalbil” för att skilja ut det från vanliga förmåns- och tjänstebilsupplägg. Upplägget med personalbil baseras på kostnadsneutralitet för arbetsgivaren och alla kostnader för leasing och service förs över till den anställde genom löneavdrag. Den anställde kan ändå dra nytta av förmånliga förmånsbilsskatteregler för olika bilmodeller genom att systemet i sig är subventionerat. Resultatet blir att även personalbilsupplägg kan leda till mer bilåkande och inköp av större bilar. Givetvis kommer inte alla att utnyttja det subventionerade bilägandet till att köra mer. En del väljer helt enkelt en nyare bil än de annars skulle ha gjort. Men nettoeffekten hos hela gruppen anställda kan medföra ett ökat bilägande och en ökad bilanvändning. Regeringen behöver därför se över förmånsskattesystemet och minska subventionsgraden. Det är motiverat att ha nedsatt förmånsvärde för att gynna försäljningen av de miljömässigt bästa fordonen som till exempel el- och energieffektiva gasfordon, förutsatt att mindre miljöbra förmånsbilar får ökade kostnader – ett bonus-malussystem för förmånsbilar. Ett sådant system skulle också kunna utformas utifrån bilarnas koldioxidutsläpp som man gjort i England. Det finns dock mindre, men ur miljösynpunkt viktiga, förändringar som kan genomföras relativt skyndsamt. Ett sådant är att ta bort möjligheten för arbetsgivaren att betala drivmedlet för den anställde – den så kallade komplementregeln. En annan angelägen förändring är att värdet av fri parkering och trängselskatt inte ska få ingå i förmånsvärdet som i dag. Det är uppenbart att värdet av dessa förmåner är betydligt större för en förmånsbilförare i Stockholms innerstad jämfört med en mindre stad. Ändå är förmånsvärdet detsamma oavsett var i landet bilen används. Även företag och offentliga arbetsgivare bör ur miljösynpunkt se över bilförmåner som personalbil i de fall där de anställda har alternativ till bilkörning till och från arbete och i tjänsten, vilket är fallet för många arbetsgivare i större städer där de flesta förmånsbilar också används. Rasmus Parsmo, forskare, IVL Svenska Miljöinstitutet Anders Roth, mobilitetsexpert, IVL Svenska Miljöinstitutet Philip Thörn, chef politik/ekonomi IVL, Svenska Miljöinstitutet 14 maj 2016 Läs fler artiklar på DN Debatt


Experternas bästa tips: Så får du ditt barn att sova

Summary: Tiotusenkronorsfrågan för trötta föräldrar – hur får man barnen att sova hela natten? DN har frågat en barnpsykolog, en barnläkare och en BVC-sköterska.

Första åren som förälder upplevs ofta genom ett brus av ständig sömnbrist. Därför är det föga överraskande att de vanligaste frågorna föräldrar ställer till BVC handlar om sömn: hur ska den uppnås och framför allt bibehållas hela natten? På detta finns lika många svar som det finns föräldrar, men en sak är DN:s experter i alla fall överens om: i de allra flesta fall så börjar barnen sova lugnt, det är bara vägen dit som kan se annorlunda ut. DN tog hjälp av ett antal föräldrar till barn mellan tre månader och tre år och ställde deras frågor till en barnläkare, en barnpsykolog och en barnhälsovårdsutvecklare samt tidigare BVC-sköterska. Svaren visade sig i flera fall vara väldigt olika – så det gäller helt enkelt att välja vems råd man vill ta till sig. Malin Bergström, barnpsykolog på barnhälsovården i Stockholm: ”Det är ingen idé att vara sträng mot bebisar” Hur tycker du att man ska tänka när det gäller bebisar och sömn? – I dag tänker jag att tjafset barn håller på med på natten, att de behöver äta eller krångla, det är ett sätt för dem att bli trygga på sina relationer och på något vis erövra självständighet. Även om man som förälder är less på det är det för barnen en nödvändighet att processen ska pågå, vilket kan vara bra att tänka på. Vad finns det för knep för att få bebisar att sova bättre? – Visste man det skulle man ha varit miljonär. Man ska skita i metoderna som lanseras och göra sin egen metod. Vad tycker du om de olika sömnmetoder som brukar förespråkas, som femminutersmetoden? – Femminutersmetoden tycker jag är helt fel. Man ska absolut avstå från sådant tills barn är i alla fall 1-1,5 år. Inte ens då ska man göra det om man inte är helt uttröttad. Det är inte bara för att det är taskigt mot barn, men också för att det finns otroligt få föräldrar som fixar att låta barn skrika utan att trösta. Varför tror du många svenska BVC fortfarande tipsar om femminutersmetoden? – Jag förstår inte det. Att det skulle vara önskvärt att barn lär sig sova genom att gråta, det är inhumant. Jag jobbar för barnhälsovården och för något år sedan fick vi nya riktlinjer från Socialstyrelsen för att minska risken för plötslig spädbarnsdöd. Av någon anledning var det som sipprade ut att barnen inte ska ligga i samma säng som föräldrarna under de första tre månaderna, men att barn enligt riktlinjerna ska sova i samma rum som föräldrarna, det glömde vi informera om. Jag tror det handlar om någon medicinsk tradition om att uppfostra lite. Foto: Alamy När kan man börja samsova riskfritt och hur går man tillväga? – I dag diskuterar man det vetenskapliga underlaget för att man inte ska samsova, den rekommendationen är under diskussion. Barnen får inte hamna under tjocka bolster eller utsättas för att man själv rullar på dem, men i övrigt är det inte farligt att samsova. Behöver barn lära sig att somna ensamma? – Varför skulle det vara bra för barn att lära sig somna om själva, ur barnets perspektiv? Det är ingen idé att vara sträng mot bebisar, det kommer nya utvecklingsfaser hela tiden. Det är mycket bättre att göra det som passar här och nu. Om man är förälder i Sverige kan man ställa in sig på att ungen kommer fortsätta komma tassande på natten även under lågstadiet. Det ser jag som ett gott betyg, att barnen är tillgivna. Från ett anknytningsperspektiv är man som mest sårbar på natten. Det är viktigt att veta att någon finns där för en om man haft en mardröm och är rädd. Vad gör man när barnet bara vill ha den ena föräldern om det vaknar på natten? – Man måste på något sätt tänka ”är det värt att ta fighten?” Om man orkar bara acceptera läget, så byter de flesta barn från mammig till pappig efter ett tag, eller så går perioden över. Alternativt så får man vara tydlig. I det fallet är det enklast om nummer ett, favoriten, håller sig borta. Problemet brukar ofta vända när man byter föräldraledighet. Hur slutar man med välling eller annan mat på natten? – Det är enklare för en själv att sluta i perioder när det är lugnare. Att exempelvis sluta med välling när trotsåldern blommar känns inte som ett bra läge. Det är som att sluta med napp när man har fått syskon precis. Bättre att lägga ner och vänta med att ta sådana konflikter. Hur ska man göra när det väl är läge då? – Jag tycker man ska göra en egen metod där man tar små, små steg. Det kan handla om att gradvis vänja barnet vid att sova själv. Sitta hos dem på kvällen, men sluta ligga bredvid och krama. Kanske sitta på en stol intill sängen som ett första steg. Så tänker jag mig med välling också, ta det piano. Minska mängden successivt. Lena Frenzel, tidigare BVC-sköterska, nu vårdutvecklare för barnhälsovården: ”Barnet kanske behöver få lära sig att sova av egen kraft.” Hur tycker du att man ska tänka när det gäller bebisar och sömn? – Man kan ha väldigt mycket förväntningar och idéer om hur det ska vara att bli förälder och om hur den första tiden ska vara. Sitter man fast i dem tror jag att det kan bli rätt tufft med tanke på hur situationen kan utvecklas. Är man däremot som person lite mer lugn och tänker att man får ta det som det kommer och har inställningen att försöka sova när barnet sover, då tror jag att man har en stor fördel som förälder. Varför får BVC så många frågor om sömn? – Jag jobbade på BVC för sju år sedan och då i ett mångkulturellt område. Där var det inte så mycket frågor om sömn. Det är mer frågor om det i innerstan, från väletablerade föräldrar som är vana att styra sina liv själva. Sömn är ett viktigt frågeområde på BVC och vi har fått indikationer på att det är ett område vi behöver utbilda om. Femminutersmetoden är inte riktigt fungerande längre. Vad finns det för knep för att få bebisar att sova bättre? – Barnet kanske behöver få lära sig att sova av egen kraft. Somnar barnet vid bröstet är det vanligt att det blir ledset när det vaknar till och ligger någon annanstans. Det är viktigt med en egen plats att sova, det kan vara ett babynest eller en spjälsäng intill föräldrarnas säng, men man kan störa varandra om man sover i samma säng. Vad tycker du om de olika sömnmetoder som brukar förespråkas, som femminutersmetoden? – Om det handlar om lite äldre barn, 7-8 månader, då måste man kunna visa barnet att nu är det sömn som gäller. Där kommer varianter av femminutersmetoden in. Men det rådet kan man inte ge generellt om inte föräldern är där mentalt än. Först måste man ha en allmän diskussion om barnets grundrutiner för att kunna rusta barnet att sova hela natten och vara mätt och nöjd. Att inte rutinmässigt ta upp barnet, utan klappa den på baken och se till att det är mörkt i rummet. Foto: Alamy Varför tror du många svenska BVC fortfarande tipsar om femminutersmetoden? – Generellt sett står barnhälsovården inte bakom femminutersmetoden som en allena saliggörande metod. Det handlar om familjen. Hur vill föräldrarna ha det och hur ska vi komma dit. Jag vet av erfarenhet att när vi på BVC har diskuterat olika förhållningssätt så brukar sömnen bli bättre efter några veckor, om föräldrarna gemensamt hittar sätt att få barnet att somna av egen kraft och lyckas låta bli att barnet lyfts upp varje gång det gråter. Hur slutar man med välling eller annan mat på natten? – Grundregeln är att barn inte ska behöva äta på natten annat än första halvåret. Man bör ta den fighten. Det blir lätt en ond cirkel, det är mycket näring i välling och på natten förbrukar man inte så mycket energi, därför behöver maten komma på dagen. Jag skulle åtminstone råda att låta bli att ge välling, utan i stället möjligen ge vatten i en liten nappflaska. Om föräldrarna är tydliga mot barnet blir det mycket lättare för barnet att bryta vanan. När brukar barn börja sova hela natten? – Det går inte att säga någon ålder, men för de flesta löser det sig när barnen börjar förskolan. När de är invanda och bekväma där är det mycket som löser sig. Lars H Gustafsson, barnläkare, författare och åttabarnspappa: ”Det är kontraproduktivt att göra sömn till en konfliktfråga” Hur tycker du att man ska tänka när det gäller bebisar och sömn? – Det jag brukar säga är att ett barn som ligger i magen ligger i mörker och har svårt att uppfatta dygnsrytm. Sen kommer det ut dit där det är mörkt halva dygnet och ljust halva dygnet. Det kommer då att ta ett tag för barnet att hitta sin dygnsrytm. Börja med att ge barnet tre månader, under den tiden kommer de allra flesta att hitta rätt. Fram till dess får man ha tålamod och vara vaken när barnet är vaken och tvärtom. Det blir upp- och nervänt ett tag, men det är därför man är föräldraledig. Vad finns det för knep för att få bebisar att sova bättre? – Min grundinställning är att de allra flesta hittar det här av sig själva, man behöver inte ha så mycket knep för sig. Det handlar mer om tolerans och tålamod, om att vänta in barnet och inte stressa upp sig. Risken om man börjar försöka styra och ställa är att det bara resulterar i oro och stress och så känner man sig misslyckad. Det är bättre med lugn och ro, acceptans, att hjälpas åt och att följa bebisen. Vad tycker du om de olika sömnmetoder som brukar förespråkas, som femminutersmetoden? – Den tycker jag inte alls om. Jag är en barnläkare som har varit med länge och det är ett nytt fenomen att man söker hjälp för sömnproblem hos barnen eller vill ha en sömnmetod. Jag har funderat över metodtänkandet och vad det egentligen står för. En del av det handlar väl om föräldrastress, att man måste få sova själv och inte klarar av att barnen vaknar. Sedan tror jag det handlar om idéer om barns självständighet. Varför tror du många svenska BVC fortfarande tipsar om femminutersmetoden? – Det är svårt för mig att förstå. Det finns ny stressforskning som visar att man kan få barn att sluta skrika, men stressnivåerna är höga fastän de har tystnat. För mig är det här ett sätt att disciplinera barn som utifrån barnets perspektiv inte är okej. Sömn är alltid en förhandlingsfråga när barn blir äldre, det finns gränser när man måste säga ifrån. Men att tro att man gör barnet något gott när man tvingar det att sova i egen säng eller eget rum, det tror jag inte på. Det finns bara en regel som gäller i småbarnsfamiljer och det är att alla ska få sova så mycket som möjligt. Foto: Alamy Och om alla inte får det, måste man ta fighten då? – Det är kontraproduktivt att göra sömn till en konfliktfråga, sömn är precis som mat ett grundläggande behov. Jag tror att sömnbehovet grundläggs under dagen och gynnas av att barnet får vara ute mycket, av att man lugnar ner tempot fram emot kvällen och hittar en bra kvällsritual som ser likadan ut varje dag. Det gäller att hitta en rytm för det här som är naturlig och positiv. Vissa barn sover bäst i egen säng intill föräldrarnas, andra i stor familjebädd på golvet. Är man öppen för att samsova och inte så fast i olika principer så brukar det ordna sig. När kan man börja samsova riskfritt och hur går man tillväga? – Om barnet ligger i ett babynest är risken väldigt liten att det ska hända något. Det enda man behöver tänka på är risken för plötslig spädbarnsdöd och följa rekommendationerna som finns; att inte låta barnet ligga oskyddad i sängen under de första månaderna. I övrigt ser jag inga problem med samsovning. Vad ska man göra om barn vill äta på natten? – En vanlig anledning till att lägga ner amningen är att barnet vill ha mat jämt, även på natten. Ofta är det lika mycket närheten som barnet är sugen på, som på själva maten. Sedan finns det större barn som vaknar mitt i natten och vill ha mat. Då finns det anledning att tala med barnet och bestämma tillsammans att ”vi kan inte hålla på och äta på natten”. Där får man så småningom ta en konflikt, annars kan det bli en vana. Det finns ju även vuxna med vana att vakna på natten och söka sig till kylskåpet. Du har själv åtta barn. Hur har de sovit? – Många barn kommer in i perioder när de sover dåligt. De är rädda för att somna, rädda för mörkret, vill att föräldern ska vara där. Det har jag upplevt själv. Det ingår i föräldraskapet att ha marginal för sådant här. Att man förstår att det handlar om en period som nästan alltid är övergående. Man får försöka förstå varför det händer och inte se det som att barnet jäklas, för det är aldrig så, utan det finns förklaringar. Förstår man förklaringarna kan man hitta lösningar, som förstås blir individuella. Så mycket sömn behöver ditt barn 0–3 månader: 15–18 timmar per dygn, men i den här åldern är det väldigt stor skillnad mellan olika barn. Sömnen styrs framför allt av hunger och mättnad. 3–12 månader: Upp till 17 timmar per dygn (9–12 på natten, 2–5 på dagen). 1–3 år: 12–13 timmar per dygn. 3–6 år: 11–12 timmar per dygn. 6–12 år: 10–11 timmar per dygn. 12 år och uppåt: 8–9 timmar per dygn, men vissa barn behöver mer sömn i puberteten. Källa: Vårdguiden ”Femminutersmetoden” Femminutersmetoden utvecklades av barnläkaren Berndt Eckerberg och barnpsykologen Britta Eckerberg under 1970- och 80-talet. Metoden går ut på att man lägger barnet, som ska vara minst fem månader gammalt, i sängen och lämnar rummet. Om barnet protesterar går man in till barnet ungefär var femte minut och visar att man inte har övergett det. Man ska ”vara stödjande och uppmuntrande, men bör undvika mycket kroppskontakt och ett alltför tröstande beteende”. Syftet är att visa att det inte är farligt att somna själv, och att barnet inte är övergivet. Enligt förespråkarna gråter barnet mindre och mindre för varje natt och somnar sedan utan problem. Enligt kritikerna till metoden beror detta på att barnet ”ger upp” och lär sig att ingen förälder kommer att komma. Studier har visat att en situation där det lilla barnet lämnas att gråta skapar ett påslag av stresshormoner i barnets hjärna. Vad återkommande påslag som dessa kan leda till på längre sikt är ännu outforskat.


Svårt inse att ens barn mobbar

Summary: Ett stort problem med mobbning är föräldrar som vägrar inse sina egna barns roll i trakasserierna. Myten om att barn som mobbar är barn med stora problem kan var en orsak. – Men föräldrarna måste vara lyhörda för att vara med och bryta beteendet, säger psykologen Zelma Fors.

En brittisk studie som publicerades i den vetenskapliga tidskriften Lancet Psychiatry förra året visar att personer som blivit mobbade under skoltiden löper mycket högre risk att lida av psykiska problem som ångest, depression och självmordstankar, jämfört med andra. Enligt studien får mobbning till och med större långsiktiga konsekvenser än om en person blivit misshandlad under barndomen. För föräldrar kan det komma som en chock när de inser att deras egna barn utsätter andra för mobbning. Barn som i hemmet kan vara välfungerande och snälla men som av skolpersonalen beskrivs som klasskamraternas skräck. Insikten kan leda till skamkänslor, ilska och vanmakt enligt experter som DN pratat med. Men det går att bryta barnets destruktiva beteende. – Det viktigaste är att först och främst skilja mellan barnet och det som barnet gör. Det destruktiva beteendet får man inte acceptera, men den villkorslösa kärleken till barnet måste fortfarande finnas där, säger psykologen Christer Olsson som arbetat med mobbning i över 30 år. Föräldrar till både barn som mobbar och som blir mobbade kan ofta vilja lösa situationen genom att själva ta kontakt med de andra barnen och deras föräldrar. Men det avråder experterna unisont ifrån. Lars Arrhenius, tidigare Barn- och elevombud på Skolinspektionen och nu generalsekreterare på Friends, säger att det kan leda till fler problem. – Det är nog ofta den spontana reaktionen att man vill lösa det själv. Men jag har sett hur det kan leda till konflikter mellan de olika föräldrarna. I stället bör man sträva efter att få en bra relation till skolan som kan ordna ett möte. Har inte skolan signalerat att det finns problem är det föräldern som måste ta upp det med skolpersonalen, även om det innebär att ”ange” sitt eget barn. – Det är klart att det är svårt att göra. Men barnet får inte fastna i rollen som mobbare. Det vill man inte som förälder, och det är inget som barnet mår bra av långsiktigt. Enligt Brottsförebyggande rådets rapport från 2009 hade 60 procent av de före detta mobbarna dömts för minst en kriminell handling vid 24 års ålder. Statistiken bygger på psykologiprofessorn Dan Olweus forskning och avser endast pojkar. Psykologen Zelma Fors har skrivit flera böcker och artiklar om mobbning och maktstrukturer i skolan. Enligt henne kan det vara svårt för föräldrar att se hur deras egna barn agerar. – Ett barn som är en driven maktspelare kan vara hur ”enkel” som helst i förhållande till sina föräldrar. Det är skolans uppgift att se hur maktspelet ser ut och vilka elever som är involverade. Föräldrarna måste vara lyhörda inför det för att kunna hjälpa till att bryta beteendet. Även Christer Olsson och Lars Arrhenius känner igen problemet med föräldrar som inte vill inse sitt egna barns roll i trakasserierna. Ofta beror det på att de vuxna inte förstår att även barn med trygg uppväxt och gott självförtroende kan bli mobbare. – Det är en myt att barnet som utsätter andra är ett barn med stora problem. Så behöver det inte alls vara. Även barn som inte har visat några tendenser till det tidigare kan begå oacceptabla handlingar mot andra, säger Lars Arrhenius. Det kan därför vara svårt för föräldrar att förstå varför deras barn mobbar andra. På det finns inga enkla svar, men forskningen har gått från att fokusera på egenskaperna hos en enskild individ till att se hur en grupp barn samspelar. Zelma Fors säger att det är svårt att bryta det destruktiva beteende om barnet får bekräftelse från sina kamrater, men att det går. – Det måste finnas tillit mellan föräldern, skolpersonalen och barnet. Tillsammans kan man ge barnet verktyg att hantera destruktiva situationer, eller när kamraterna försöker få med det på något. Föräldrar som får höra att deras barn antingen mobbar eller blir mobbade blir ofta frustrerade och förbannade. Zelma Fors säger att det är viktigt att inte låta den ilskan ta överhanden. – Om barnet äntligen börjar berätta om situationen så kan det skrämma ungen om man blir förbannad och börja prata om vad man ska säga till skolan. Det viktiga är att lyssna lugnt och bygga den tilliten så att barnet vågar fortsätta berätta. För många kan det vara svårt att hantera den vreden? – Ja, absolut. Jag skulle bli mer rädd för en förälder som inte reagerar med ilska än en som gör det. Men för att få utlopp för det får man vända sig till sitt eget närmsta nätverk och inte till barnet. Det kanske finns någon annan man kan snacka med, och ”ladda av” sin ilska. Ett barn som är en driven maktspelare kan vara hur ”enkel” som helst i förhållande till sina föräldrar. Var en god förebild Ha kontinuerliga samtal med barnen om allas lika värde och vikten av att bete sig snällt mot andra. Var en god förebild i vardagen, tänk på vad du skriker på fotbollsmatchen, muttrar bakom ratten eller skriver på internet. Larma skolan Skolan ska omedelbart få vetskap om situationen, även om det är mot barnets vilja. Försök inte lösa situationen själv. Om inte barnets lärare agerar tillräckligt snabbt ska du gå till rektor, eller hela vägen till skolans huvudman. Lyssna på skolpersonalen Lärarna träffar barnet flera timmar om dagen och har större kännedom om resten av barngruppen och hur den fungerar. Det är skolpersonalen som är utbildad att upptäcka och förhindra att barnen far illa. Skilj på handling och individ Var tydlig med att även om en del handlingar är helt oacceptabla så är barnet fortfarande älskat. Om barnet inte känner sig tryggt kan det stänga ute föräldrarna och sluta berätta om situationen. Då blir den mycket svår att lösa. Hantera dina egna negativa känslor Föräldrar till barn som blir utsatta eller som utsätter andra kan uppleva det som att de själva misslyckats skydda eller uppfostra barnet. Men det är viktigt att inte ta ut de negativa känslorna på, eller inför, barnet. För att få utlopp för känslorna, prata med partner, vänner eller professionell personal.


Särbegåvade barn behöver stimulans från första skoldagen

Summary: Kommentar. I Sverige finns inte särskilda klasser för särbegåvade barn på samma sätt som det gör i Danmark och på andra håll i Europa.

Trots att forskning visar att de utvecklas bättre känslomässigt och socialt om de går tillsammans med andra barn som också har en högre intellektuell kapacitet. Det beror på att vi i Sverige har ett djupt motstånd mot tanken att vissa barn skulle behandlas på ett annat sätt i så kallade ”elitskolor”. I Danmark finns det skolor som först testar eleverna för att se hur de presterar intellektuellt. För att sedan låta dem som får högst resultat gå i samma klass. På så vis får de en undervisning som breddas, fördjupas och skrider fram i en snabbare takt än den gör i en vanlig klass. I Sverige är det bara tillåtet att göra så när det handlar om konstnärliga och idrottsliga ämnen. Adolf Fredriks musikklasser i Stockholm är ett exempel. Däremot finns det svenska skolor som jobbar aktivt för att anpassa den ordinarie undervisningen så att även de intellektuellt särbegåvade eleverna ska utvecklas. En av dem är Skuru skola i Nacka som vi skrev om i går. Men trots att det står i skollagen att alla elever har rätt att utvecklas och att nå sin fulla potential i skolan, varierar kunskaperna om hur man hjälper särbegåvade barn att utvecklas stort mellan olika kommuner. En del har ingen beredskap alls, säger en bedömare som vi har talat med. Den förra regeringen gjorde ett halvhjärtat försök att ändra på detta genom att inleda en försöksverksamhet. Ett tjugotal spetsutbildningar i teoretiska ämnen som matte och naturvetenskap startades på olika håll i landet. Men de första utvärderingarna har visat att det inte har gått särskilt bra. Läs även: Hon vill visa att det är okej att vara annorlunda Det största problemet är att de har startat först i sjunde klass och uppåt. Särbegåvade barn behöver stimuleras redan från första skoldagen. Annars är risken stor att de börjar tycka illa om skolan. Att de slutar bry sig och börjar underprestera. Att räkna med att de ska försöka stå ut i sex eller nio år innan de – kanske – får börja på en spetsutbildning har inte fungerat särskilt bra. Att intagningen sedan har baserats på prestation och betyg har inte gjort saken bättre, eftersom de som tidigt har förlorat intresset för skolan inte har så stora chanser att komma in. Utvärderingar visar också att bara hälften av de sammanlagt 1.800 platserna har varit tillsatta. Och av dem som ändå började har en av fyra valt att senare hoppa av. En del föräldrar har hört av sig till Sten Collander på Mensa. Han är verksamhetsansvarig för föreningens ”Gifted children program” och berättar att de har sagt att spetsutbildningarna inte har varit tillräckligt utmanande för deras barn. Man har alltså bara gått med på att anpassa undervisningen till en viss gräns, och inte haft någon beredskap för att vissa elever behöver ännu mer utmaningar. Flexibiliteten har med andra ord inte varit tillräckligt stor inom programmet. När vi intervjuade den amerikanska psykologen Linda Silverman tidigare i den här serien, berättade hon att forskning visar att den absolut bästa åtgärden är att låta särbegåvade barn gå i särskilda klasser tillsammans med andra särbegåvade redan från början, när de är små och börjar skolan. Det har hon sett under de trettio år som hon har arbetat med och följt särbegåvade barn vid Gifted development center i Denver, Colorado. Då har de störst chanser att utvecklas på samma villkor som andra barn i skolan. Men hon vet att det inte är möjligt i Sverige. Hennes råd till svenska föräldrar som har särbegåvade barn är därför att låta dem vara tillsammans med andra särbegåvade i särskilda eftermiddags- eller sommarprogram. Även om det sker utanför den ordinarie skoltiden. Då klarar sig barnen bättre, har hon sett, både i skolan och senare i livet. Om särbegåvning Begåvade människor har alltid fascinerat och de lyfts ofta fram som föredömen. Här följer artiklar publicerade på Insidan, den 26 april–23 maj 2016: Johan svarade läraren med att rabbla 70 decimaler Tonårstiden särskilt utmanande Treårig flicka ritade en clown Linda Silverman: Nätet nya skolan för begåvade ”Socialt svårt att vara sig själv” Här får särbegåvade elever lov att utvecklas Rektor: De behöver en anpassad undervisning Särbegåvade behöver stimulans från första skoldagen Hon skrev barnbok om att vara annorlunda ”Intelligens hjälper ofta barn att klara av svårigheter” IQ och intelligens: Vad är ”begåvning” egentligen?


Kvinnorna V glömde

Summary: DN 10/5 2016. Vänsterpartiet relativiserar inte förtryck och kompromissar inte när det kommer till feminism, sade Jonas Sjöstedt (V) på söndagen. Det är inte sant.

Miljöpartiet har fått förödande kritik efter att ha avslöjats med att knappt ha reflekterat över olika värderingskrockar. En så enkel sak som att en person med hänvisning till sin religion inte vill ta en person av det andra könet i hand har skapat tumult. Men om Miljöpartiet inte har tänkt klart, är Vänsterpartiets problem snarare vilka slutsatser man har kommit fram till. ”Vi kompromissar inte om feminismen”, sade Jonas Sjöstedt (V) i söndagens ”Agenda”: ”Vi ska aldrig relativisera kvinnoförtryck”. Ändå är det just vad partiledningen har gjort. Sjöstedt låtsas inte om den infekterade konflikt som funnits i partiet det senaste året. Förra sommaren väcktes en debatt av vänsterkvinnor som bor i olika förorter om det tilltagande problemet med sedlighetspoliser som begränsar flickors och kvinnors liv. En av dem var Vänsterpartiets riksdagsledamot Amineh Kakabaveh. I Expressen (22/6) skrev hon att ”kvinnoförtrycket i Husby och många stadsdelar i Järvaområdet är alltmer kvävande, det finns ingen frihet här längre”. Hon pekade ut fler förorter med samma typ av problem, och precis som de andra kvinnorna som hade höjt rösten beskrev hon ett vardagsförtryck: ”Kvinnor är inte längre välkomna på en del kaféer. Unga tjejer kan inte vistas ute efter middagstid på vissa platser. Kvinnor kan inte klä sig hur de vill.” En patriarkal kultur begränsar kvinnor mer och mer, löd alltså budskapet. Man skulle kunna tro att ett parti som gärna talar om patriarkala strukturer i teorin också agerade – eller åtminstone reagerade – när kvinnor i praktiken drabbades av dem. Men Vänsterpartiets ledning tänkte annorlunda. Några dagar efter att V-ledamotens debattartikel hade publicerats tog man högljutt avstånd från hennes budskap.   Christina Höj Larsen, Aron Etzler och Rossana Dinamarca gick i Aftonbladet (3/7) till angrepp mot ”vänsterdebattörer som anammar” högerns budskap. Trion meddelade att den inte var ”beredd att genom generaliseringar och ryktesspridning låtsas som att kvinnoförtryck, homofobi och fundamentalism är förbehållet en enskild religion eller endast finns i förorten”. Det hade ingen heller påstått. Men uttala bara den magiska ordkombinationen ”förtryck” och ”förort” och du får en lång harang av V-ledningen – om andra problem. Jonas Sjöstedt upprepade förutsägbart samma visa i ”Agenda”. Han ser andra typer av dilemman. Det finns rasism inbakat i en del av det påstådda engagemanget, konstaterade han.  Och det är sant. Men rasisters plötsliga feministiska patos gör inte de faktiska problemen för förortens kvinnor mindre viktiga. Vilka andra förtryck tror vänsterpartisterna att man bäst bekämpar genom att tala om andra saker? Och vilka andra vittnesmål från kvinnor är de beredda att avfärda som ”ryktesspridning”? V utger sig för att stå upp för de förtryckta, men när kvinnor höjer rösten och ber om politikers hjälp blir de misstänkliggjorda. Kakabaveh har sedan dess tyvärr gjort det lättare för partiledningen att ta avstånd från hennes budskap om hedersförtryck. Expo kunde nyligen berätta att hon visat det dåliga omdömet att dela en rasistisk film i sociala medier. Hennes ursäkt tycks inte ha räckt, och hon har nu tvingats till timeout. V-ledningen måste se misstaget som en skänk från ovan: ett praktiskt sätt att göra sig av med en obekväm röst. Men oavsett hur partiledningen väljer att behandla den enskilda ledamoten kvarstår problemet. Kvinnor förtrycks i svenska förorter. Kakabaveh är också ordförande för organisationen Varken hora eller kuvad, som har presenterat en undersökning som satte siffror på förtrycket. Av de 1 100 ungdomar som tillfrågades uppgav nästan var tredje flicka att hon kontrolleras ”mycket hårt” av sina föräldrar och manliga släktingar. För åtta av tio är killkompisar inte ett alternativ. Miljöpartiets kris är en påminnelse om att olika typer av tolerans kan kollidera. Det finns många, ibland svåra, avvägningar att göra för den som strävar efter jämställdhet. Men om man ska lyssna på förtryckta individer – även om de bor i landets förorter – är inte en av dem. Det borde inte ens vara en fråga för ett parti som säger sig värna de utsatta. 10 maj 2016 Signerat. Carl Johan von Seth: MP slösar bort sin kris Isabella Lövin kan bli en starkare företrädare för Miljöpartiet än Åsa Romson. Men partiets bekymmer handlade aldrig om personfrågan. Signerat. Erik Helmerson: SVT borde visa terrorfilmen SVT har medfinansierat "Watching the moon at night" men vill inte visa den. Är det för att den kopplar ihop antisemitism, jihadism och terror? undrar Erik Helmerson. Signerat. Gunnar Jonsson: Elände utan ände i Grekland Greklands långivare är inte överens om hur de fortsatta krisåtgärderna ska se ut. Ännu en halvmesyr ser mer sannolik än ett alexanderhugg. Alla ledare. Till DN:s ledarsida