Norrskenet hägrar för Laura

Summary: Tyska Laura Kochendörfer har länge varit lockad av Sverige och den här hösten gjorde hon slag i saken. Nu har hon just klarat av första kursen vid universitetet i Frescati.

22-åriga Laura Kochendörfer från tyska Mannheim gillar utmaningar. Det och hennes nyfikenhet har tagit henne till bland annat Australien innan hon kom till Stockholms universitet i augusti för att studera. – Jag åkte ensam till Australien direkt efter gymnasiet. En period hade jag ingen egen bostad och tvingades bland annat bo tio dagar i tält på stranden vid Gold Coast. Men det löste sig och jag hittade även jobb så jag blev kvar i ett år, berättar Laura Tillbaka i Tyskland började hon vid universitetet i Passau i södra Bayern på en ekonomisk, administrativ utbildning med inriktning på andra kulturer och den internationella marknaden. Hennes mål är att jobba som revisor någonstans i den engelskspråkiga världen. Men efter två års studier har hon nu tagit en paus därifrån och kom i stället, som Erasmusstudent, till Stockholms universitet för att lära sig mer om Sverige. Första kursen är avklarad, två månaders studier om Sverige och svenskhet med mera på etnologiska institutionen. Parallellt går hon också en universitetskurs i svensk geografi. – Jag har länge varit lockad av Skandinavien och Sverige, som i Tyskland framställs som ett idealsamhälle med bara blonda, vackra människor. Det sista stämmer inte, men samhället är, från vad jag lärde mig på föreläsningarna, nog bättre än många andra. Inte minst när det gäller jämställdhet, jag har aldrig sett så många pappor med barnvagnar som jag gjort här, säger Laura. Vad är skillnaden mellan att studera i Passau och på Stockholms universitet? – I Passau är nästan all undervisning online, och inget är obligatoriskt. Man kan, om man vill, slappa till slutet av terminen då sex sju tentor kommer under ett par veckor. Jag föredrar som det fungerar här, med obligatorisk närvaro och föreläsningar i sal och tentamen efter kursens slut. Jag har lärt mig så mycket på kort tid. Undervisningen på den nyss avslutade etnologikursen hölls på engelska, vilket inte är något problem för Laura. Hon talar perfekt engelska, och även franska, spanska och italienska, förutom tyska då förstås. – Jag tog en kurs i svenska när jag kom hit, så jag kan förstå en del. Men eftersom jag antagligen inte blir kvar här så länge och alla jag möter pratar engelska obehindrat, så har jag inte så höga ambitioner med svenskan. Svenskan kanske inte känns som en tillräckligt stor utmaning för henne. Laura, 48 kilo fördelade på 158 centimeter, säger nästan i förbigående att hon i somras sprang och klättrade sig igenom en nitton kilometer lång hinderbana i Tyskland. – Det var verkligen en stor utmaning att ta sig över, genom och förbi minst trettio svåra hinder. Det tog fem timmar. Jag hade ont i hela kroppen dagen efter. Men två veckor senare gjorde jag om det igen, säger hon och ler. Hösten i Stockholm är att se lite grand som en parentes, hon söker nu praktikplats på företag för jobb som exempelvis revisor, en praktik som ingår i hennes utbildning i Tyskland. – Jag har inte lyckats hitta någon praktikplats i Sverige, så jag åker hem till Tyskland över jul och nyår för att undersöka om det finns något för mig där. Men jag stannar gärna i Stockholm om jag får napp här, säger hon. Med sin organisatoriska begåvning har hon utnyttjat månaderna i Stockholm maximalt även för annat än studier. Hennes nyfikenhet har tagit henne till Oslo, Göteborg och S:t Petersburg på kortare utflykter. Och i början av december bär det av till Lappland för en vecka. – Jag åker på en paketresa för studenter, vi ska bland annat få träffa samer och besöka ishotellet i Jukkasjärvi. Framför allt hoppas jag få se norrskenet, aurora borealis. Det vore fantastiskt. – Och så har jag anmält mig till isklättring, säger hon och skrattar. Jag har aldrig sett så många pappor med barnvagnar som jag gjort här. Gratuleras till: Första kursen som utbytesstudent i Sverige, ”Sweden, society and everyday life”, på etnologiska institutionen vid Stockholms universitet, är avklarad Ålder: 22 år. Gör: Just nu Erasmusstudent vid Stockholms universitet. Bor: Inneboende i Trångsund, söder om Stockholm, annars i tyska Passau. Familj: Mamma, pappa, syster. Intressen: Träna, sy, vara i naturen, spela piano och fiol, lyssna på klassisk musik. Så firade hon att ha klarat kursen: ”Jag och de tre andra från min arbetsgrupp tog en barrunda på Södermalm.”


Summary: REPLIK DN Debatt 7/11. Tyvärr riktar utredningen enbart in sig på symptomen på den svarta marknaden, när det är hyresregleringen i sig som är det akuta, kvävande problemet för Sverige och Stockholm, skriver Gustav Hemming (C).

Svarthandel med hyreskontrakt är ett reellt problem för Stockholmsregionen och hela Sverige. Inte minst göder den organiserad brottslighet och tvingar vanliga laglydiga medborgare till samröre med kriminella. Jag delar helhjärtat ambitionen att få bort den svarta marknaden. Tyvärr riktar utredningen enbart in sig på symptomen på den svarta marknaden, när det är hyresregleringen i sig som är det akuta, kvävande problemet för Sverige och Stockholm. Att politiken misslyckats med att reformera bostadsmarknaden är ett underbetyg för många partier, men främst för Miljöpartiet och Socialdemokraterna som sitter i regeringsställning. Som landstingsråd med ansvar för regionplanering så ser jag behovet av nya bostäder och den växtkraft som finns i hela Stockholmsregionen. Stockholm är en av västvärldens snabbast växande storstadsregioner. En mer välfungerande bostadsmarknad är ett måste för att vi ska kunna behålla tillväxt, företag och drivna människor i regionen. Hyresrätten är helt central för detta. Utan möjlighet att snabbt få säkra förstahandskontrakt så tvingas svenska bolag att skapa arbetstillfällen i andra delar av världen, eller köpa egna bostäder för att anställda inte ska gå hemlösa. Båda sakerna ser vi exempel på, där Stockholmsbaserade företag som Scania och Spotify tvingas att lägga resurser på att anskaffa bostäder åt sina anställda i stället för att bygga sina verksamheter. Bostadsbristen och rörligheten på bostadsmarknaden är ett akut problem som måste lösas. Utan möjlighet att snabbt få säkra förstahandskontrakt så tvingas svenska bolag att skapa arbetstillfällen i andra delar av världen, eller köpa egna bostäder för att anställda inte ska gå hemlösa. Förslagen kan eventuellt tjäna till att komma åt den organiserade brottsligheten som handlar med svarta kontrakt. Det är ett måste. Inte bara har Stockholmspolisen konstaterat mord i samband med svarthandeln. Det är också ett moraliskt förfall att vanliga människor tvingas till lagbrott för att få en trygg och långsiktig bostad. Men att kriminalisera köp av hyreskontrakt med hot om fängelsestraff tar itu med problemen i helt fel ände. Den svarta marknaden finns enbart för att hyresregleringen över huvud taget inte fungerar. Då är det både fegt och fel att kriminalisera vanliga medborgare för vad som i grunden är ett politiskt misslyckande. Istället bör hyresmarknaden omregleras på ett ansvarsfullt sätt. Det finns många modeller, alltifrån Assar Lindbecks förslag från 1972 till det förslag på Hyresreglering 3.0 som nyligen lanserades av Emil Bustos och Elis Örjes från Socialdemokratiska Ekonomklubben. Huvudspåret är lika i alla, nämligen att marknadsmässiga hyror kan införas i nya hyresrätter och långsamt fasas in i det befintliga beståndet. Exakt hur det skulle göras är av mindre vikt, huvudsaken är att vi får en politisk enighet i att det ska göras. Om det av politiska skäl inte kan göras i hela systemet, så borde det åtminstone kunna öppnas betydligt fler vägar för att på ett lagligt sätt förvärva ett hyreskontrakt på marknadsmässiga villkor. Oavsett hyreslagstiftningen så behövs det politiska reformer för att ge resurssvaga grupper inträde till bostadsmarknaden. De olika förslag som har lyfts fram om det är intressanta, men förtjänar att lyftas för sig i en annan debattartikel. Förespråkarna för dagens hyresreglering har ingen lösning för det här växande problemet mer än högstämd retorik. Det är beklagligt. En mer välfungerande hyresmarknad skulle lösa stora delar av bostadsbristen, ta bort en allvarlig flaskhals för Stockholmsregionens och Sveriges tillväxt och komma tillrätta med svarthandeln. Så löser vi problemen på bostadsmarknaden på riktigt. Sveriges och Stockholms medborgare förtjänar det. 7 november 2017 Debattartikel Företrädare för Fastighetsägarna, Hyresgästföreningen och Sabo: ”Köp av svart hyreskontrakt ska kunna ge fängelse i fyra år” Repliker Gustav Hemming (C), regionplanelandstingsråd Stockholms län landsting: ”Hyresregleringen är det akuta problemet” Läs fler artiklar på DN Debatt.


DN gratulerar: Laura Kochendörfer, student

Summary: Tyska Laura Kochendörfer har länge varit lockad av Sverige och den här hösten gjorde hon slag i saken. Nu har hon just avklarat första kursen vid universitetet i Frescati.

22-åriga Laura Kochendörfer från tyska Mannheim gillar utmaningar. Det och hennes nyfikenhet har tagit henne till bland annat Australien innan hon kom till Stockholms universitet i augusti för att studera. – Jag åkte ensam till Australien direkt efter gymnasiet. En period hade jag ingen egen bostad och tvingades bland annat bo tio dagar i tält på stranden vid Gold Coast. Men det löste sig och jag hittade även jobb så jag blev kvar i ett år, berättar Laura Tillbaka i Tyskland började hon vid universitetet i Passau i södra Bayern på en ekonomisk, administrativ utbildning med inriktning på andra kulturer och den internationella marknaden. Hennes mål är att jobba som revisor någonstans i den engelskspråkiga världen. Men efter två års studier har hon nu tagit en paus därifrån och kom i stället, som Erasmusstudent, till Stockholms universitet för att lära sig mer om Sverige. Första kursen är avklarad, två månaders studier om Sverige och svenskhet med mera på etnologiska institutionen. Parallellt går hon också en universitetskurs i svensk geografi. – Jag har länge varit lockad av Skandinavien och Sverige, som i Tyskland framställs som ett idealsamhälle med bara blonda, vackra människor. Det sista stämmer inte, men samhället är, från vad jag lärde mig på föreläsningarna, nog bättre än många andra. Inte minst när det gäller jämställdhet, jag har aldrig sett så många pappor med barnvagnar som jag gjort här, säger Laura. Vad är skillnaden mellan att studera i Passau och på Stockholms universitet? – I Passau är nästan all undervisning online, och inget är obligatoriskt. Man kan, om man vill, slappa till slutet av terminen då sex sju tentor kommer under ett par veckor. Jag föredrar som det fungerar här, med obligatorisk närvaro och föreläsningar i sal och tentamen efter kursens slut. Jag har lärt mig så mycket på kort tid. Jag har aldrig sett så många pappor med barnvagnar som jag gjort här. Undervisningen på den nyss avslutade etnologikursen hölls på engelska, vilket inte är något problem för Laura. Hon talar perfekt engelska, och även franska, spanska och italienska, förutom tyska då förstås. – Jag tog en kurs i svenska när jag kom hit, så jag kan förstå en del. Men eftersom jag antagligen inte blir kvar här så länge och alla jag möter pratar engelska obehindrat, så har jag inte så höga ambitioner med svenskan. Svenskan kanske inte känns som en tillräckligt stor utmaning för henne. Laura, 48 kilo fördelade på 158 centimeter, säger nästan i förbigående att hon i somras sprang och klättrade sig igenom en nitton kilometer lång hinderbana i Tyskland. – Det var verkligen en stor utmaning att ta sig över, genom och förbi minst trettio svåra hinder. Det tog fem timmar. Jag hade ont i hela kroppen dagen efter. Men två veckor senare gjorde jag om det igen, säger hon och ler. Hösten i Stockholm är att se lite grand som en parentes, hon söker nu praktikplats på företag för jobb som exempelvis revisor, en praktik som ingår i hennes utbildning i Tyskland. – Jag har inte lyckats hitta någon praktikplats i Sverige, så jag åker hem till Tyskland över jul och nyår för att undersöka om det finns något för mig där. Men jag stannar gärna i Stockholm om jag får napp här, säger hon. Med sin organisatoriska begåvning har hon utnyttjat månaderna i Stockholm maximalt även för annat än studier. Hennes nyfikenhet har tagit henne till Oslo, Göteborg och S:t Petersburg på kortare utflykter. Och i början av december bär det av till Lappland för en vecka. – Jag åker på en paketresa för studenter, vi ska bland annat få träffa samer och besöka ishotellet i Jukkasjärvi. Framför allt hoppas jag få se norrskenet, aurora borealis. Det vore fantastiskt. – Och så har jag anmält mig till isklättring, säger hon och skrattar. Laura Kochendörfer Gratuleras till: Första kursen som utbytesstudent i Sverige, ”Sweden, society and everyday life”, på etnologiska institutionen vid Stockholms universitet, är avklarad Ålder: 22 år. Gör: Just nu Erasmusstudent vid Stockholms universitet. Bor: Inneboende i Trångsund, söder om Stockholm, annars i tyska Passau. Familj: Mamma, pappa, syster. Intressen: Träna, sy, vara i naturen, spela piano och fiol, lyssna på klassisk musik. Så firade hon att ha klarat kursen: ”Jag och de tre andra från min arbetsgrupp tog en barrunda på Södermalm.”


Preparandutbildning bra innan yrkesprogram

Summary: Eleverna måste vara duktiga i svenska språket. Gå på preparandutbildning i gymnasiet innan ett nationellt program påbörjas.

Jag har varit god man åt ensamkommande ungdomar sedan 2011. Inlägget om fantasilös undervisning sammanfattar väldigt bra hur skolan fungerar. För några år sedan efterlyste jag hur många nya ord eleverna skulle lära sig i veckan. Svaret jag fick var att undervisningen inte bedrevs på det sättet. Det är dock oundvikligt att eleverna måste kunna den terminologi som behövs för sina studier. Det är ett stort steg från den talade svenskan till att kunna läsa och förstå en text. Några av mina ungdomar har först gått på språkintroduktion och sedan innan de börjat gymnasiet gått ett år på preparandutbildning för att framför allt lära sig den svenska som behövs i respektive ämne. Från Skolverkets hemsida citerar jag: Preparandutbildning ska ge eleven behörighet till ett yrkesprogram eller till ett högskoleförberedande program. Utbildningen är anpassad för en elev som är studiemotiverad och snabbt vill bli behörig. Utbildningen utformas för varje enskild elev och ska pågå i högst ett år. Det ska också vara möjligt för en elev att göra mindre ämneskompletteringar för att bli antagen till ett nationellt program efter kort tid. Kommunen är skyldig att erbjuda preparandutbildning. Gymnasieskolan erbjuder, rätt utnyttjat, goda möjligheter att lära sig den svenska som behövs för studierna. Det är bättre att ha ett år extra för språkstudier och sedan lyckas med gymnasieutbildningen.


Summary: REPLIK DN Debatt 6/11. Gör inte kortsiktig partipolitik av planer på nya stambanor i Sverige. Det är bättre att avvakta möjligheter att lånefinansiera hela bygget till omkring 2020 och därefter bygga snabbt. Tiden kan användas till en utredning som innefattar lågprisalternativen och magnettågsalternativet, skriver företagsekonomen Rune Wigblad.

Centerpartiet menar att Sverige bör lånefinansiera en snabb utbyggnad av höghastighetståget. Detta är anmärkningsvärt av två skäl. Centerpartiet kom sommaren 2016 tillsammans med de andra etablerade partierna, inom båda blocken, överens om ett skuldankare för att skapa en grundläggande stabilitet i det finanspolitiska ramverket. Detta innebär att Sverige just nu inte bör låna upp pengar i stället för att amortera av på statsskulden. Om en bred politisk enighet inte uppnås i Riksdagen kommer den politiska retoriken att ödelägga alla långsiktiga framtidsplaner. Sverige behöver skapa långsiktighet i stora infrastruktursatsningar. Det krävs breda partiöverskridande uppgörelser och kvalificerad majoritet i Riksdagen, för att politiken ska bli stabil över flera mandatperioder. Finansdepartementets prognos är att skuldkvoten (Maastricht-skulden) enligt plan kommer att vara nedamorterad under 35 procent år 2019/2020, vilket är det så kallade ”skuldankaret”. Maastricht-skulden är ett mått på ett lands skuldkvot, det vill säga ett lands konsoliderade bruttoskuld i förhållande till BNP. Det är därför lämpligt att bygga nya stambanor snabbt med lånefinansiering först efter år 2020. Centerpartiet hänvisar också till den politiska enighet som fanns när Alliansregeringen 2014 initierade satsningen på höghastighetståg. Då lovade Alliansregeringen att satsa på den största utbyggnaden av järnvägssystemet sedan 1800-talet som kallades ”Sverigebygget”. Då förelåg bred politisk enighet över blockgränserna om satsningen. Den rödgröna regeringen övertog under hösten 2014 satsningen och döpte om den till ”Sverigeförhandlingen”. Sverigeförhandlingen har utrett ett enda alternativ, höghastighetståg för topphastigheten 320 km/h, men nu är Trafikverkets förslag 250 km/h. Trafikverket kostnadsberäknade 2014 höghastighetståget och investeringen låg då på max cirka 180 miljarder (2015 års prisnivå), vilket var grunden för den politiska enigheten. Sommaren 2016 reviderade Trafikverket denna summa till cirka 230 miljarder. När vi nu ser kostnaderna för Ostlänken (Linköping – Järna) är summan enligt min uppskattning cirka 290 miljarder - men då är linjesträckningen in till de stora städerna inte inkluderad. Enligt en aktuell rapport från Trafikverket rör detta sig om ”betydande investeringar”. Betyder Centerpartiets hänvisning till den politiska enigheten 2014 att det är summan 180 miljarder som är rimlig? Det enda alternativ som kan skapa ett tåg med mycket höga hastigheter för summan 180 miljarder är den i egentlig mening moderna infrastrukturen magnettåg. Magnettåg är ett hållbart alternativ. Sverige har dock inte tittat seriöst på detta alternativ, som nu har ett genombrott i Asien. Magnettågets investeringskostnad inkluderar en sträckning hela vägen in till storstädernas centralstationer. Magnettåget kan dessutom byggas dubbelt så snabbt som höghastighetståget, vilket skapar möjligheter till en verkligt snabb utbyggnad. Snabb utbyggnad ger snabbare nytta för investerade medel. Det är ett misstag att starta den största satsningen i modern tid på infrastruktur i Sverige, utan att noga och förutsättningslöst granska alternativen som finns. På senare tid har det i debatten kommit upp två lågprisalternativ, med oklara uppgifter om nyttan som dessa ger. De är ännu inte ordentligt och opartiskt granskade men anger att de ligger på kostnadsnivån cirka 180 miljarder. Möjligen är det ett sådant lågprisalternativ som ”ett separat bolag” innebär och som Centerpartiet förespråkar? Gör inte kortsiktig partipolitik av planer på nya stambanor i Sverige. Det är bättre att avvakta möjligheter att lånefinansiera hela bygget till omkring 2020 och därefter bygga snabbt. Tiden kan användas till en utredning som innefattar lågprisalternativen och magnettågsalternativet. Jag föreslår att Transportsstyrelsen som opartisk aktör får i uppdrag att förutsättningslöst och sakligt utreda möjligheter och begränsningar under perioden 2018-2020. 6 november 2017 Debattartikel Annie Lööf (C), Emil Källström (C) och Anders Åkesson (C): ”Lånefinansiera stambanor för svenska höghastighetståg” Repliker Rune Wigblad, professor i företagsekonomi vid Strömstad akademi: ”Utred lågprisalternativ och magnettågsalternativ” Karin Svensson Smith (MP), riksdagsledamot och trafikpolitisk talesperson: ”Hur ska C bygga höghastighetsbanor med M?” Slutreplik från Anders Åkesson (C): "Regeringens järnvägsbygge är en halvmesyr" Läs fler artiklar på DN Debatt.


Carl Johan von Seth: Klimathopp trots Trump

Summary: USA:s planerade utträde ur Parisavtalet har inte orsakat någon global punktering. Tvärtom har klimatarbetet tagit ny fart.

Parisavtalet hann knappt lyfta innan det började pysa oroande ur det internationella klimatarbetet. USA, en pådrivande kraft inför FN-mötet 2015, har förkastat uppgörelsen. Och som om Trump inte var nog har FN:s meteorologer för det första noterat ett oväntat skutt i atmosfärens koldioxidkurvor. För det andra har man konstaterat att ländernas klimatlöften från Paris inte alls räcker för att klara målen. Visst tickar klockan. Men när klimatministrarna i veckan träffas i Bonn för att fullfölja arbetet och fylla i luckorna från Paris är läget ändå mer hoppfullt än för två år sedan. USA:s planerade utträde har inte orsakat någon global punktering. Tvärtom håller länder, regioner och städer fast vid avtalet. De ser inget val. Dessutom finns starka ljuspunkter inte minst på energimarknaderna. Sedan Parisavtalet skrevs under har till exempel priset halverats på upphandlad solel i Indien. Stora projekt har i år redovisat kostnader som ligger ordentligt under priset för kolkraft. Samma trend har för övrigt haft genomslag i flera stora vindkraftprojekt i Storbritannien och Tyskland. För kolet – den värsta klimatskurken – ser det alltså mörkt ut. Inte så mycket tack vare något toppmöte som på grund av snabb teknisk utveckling på flera områden. Fler goda nyheter: Sedan Parisavtalet undertecknades verkar det som att de globala koldioxidutsläppen faktiskt har legat still. Det är inte tillräckligt. Men det är hoppingivande eftersom oljepriset har varit lågt, samtidigt som tillväxten i världen varit stabil och positiv. Förra året växte Kinas ekonomi med nästan 7 procent, men de nationella utsläppen ökade inte. Förra året växte Kinas ekonomi med nästan 7 procent, men de nationella utsläppen ökade inte. Landet har samtidigt avslöjat nya planer för att fasa ut bensin- och dieseltransporterna. Peking verkar mena allvar. Nästa år ska dessutom ett system för utsläppshandel införas. Inför Parisförhandlingarna sades det att de kinesiska klimatutsläppen skulle vända år 2030. Då lät det som ett ganska ambitiöst löfte, nu känns det redan överspelat. Hoten mot denna utveckling behöver avvärjas. Flera länder vill till exempel höja tullarna på solceller – det är dumheter. Att elda kol, olja och gas är fortfarande alldeles för enkelt och billigt på de flesta platser, även inom EU. Det krävs egentligen inga överenskommelser i FN för att slå fast att det är dårskap. Men om mötet i Bonn kan påskynda sådana insikter finns fortfarande hopp.


”Livsavgörande beslut på tvivelaktiga grunder”

Summary: REPLIK DN Debatt 29/10. Efter att ha tjänstgjort som nämndeman vid ett antal Migrationsärenden, som nästan uteslutande handlat om överklaganden av Migrationsverkets asylbeslut rörande afghanska ungdomar så delar jag det primära budskapet i Liva Johanssons inlägg, nämligen att livsavgörande beslut för dessa ungdomar många gånger fattas på tvivelaktiga grunder, skriver Lars Wiklund, nämndeman i Stockholms migrationsdomstol.

Livia Johannesson hävdar bland annat att Migrationsverkets representant i Migrationsdomstolen sitter på dubbla stolar, att subjektiva intryck omvandlas till objektiva bedömningar och att rättssäkerheten vid asylbedömningar inte har ökat genom att asylärenden nu behandlas av domstolar i stället för av Utlänningsnämnden. Som nämndeman hos Migrationsdomstolen i Stockholm delar jag de första ståndpunkterna. Den senare har jag inga synpunkter på eftersom jag inte känner till hur Utlänningsnämnden fungerade när den uppfyllde domstolens funktion. Efter att ha tjänstgjort som nämndeman vid ett antal Migrationsärenden, som nästan uteslutande handlat om överklaganden av Migrationsverkets asylbeslut rörande afghanska ungdomar så delar jag det primära budskapet i Liva Johanssons inlägg, nämligen att livsavgörande beslut för dessa ungdomar många gånger fattas på tvivelaktiga grunder. Livia Johansson skriver att muntliga förhandlingar ska hållas i domstol ”om Migrationsverket ifrågasätter den asylsökandes trovärdighet”, som om de vore en del av Migrationsverkets utredning. Så är emellertid inte fallet. Muntliga förhandlingar hålls i domstolen efter ett överklagande av Migrationsverkets avvisningsbeslut. Hon menar även att de asylsökande ”tystas” under de muntliga förhandlingarna i rätten. Jag tycker att denna formulering är tveksam men kan hålla med om att förhandlingarna är hårt uppstyrda. Det ges inte mycket utrymme för den asylsökande att själv formulera sina asylskäl. Förhandlingen består praktiskt taget endast av utfrågningar från Migrationsverkets representant och från den asylsökandes biträde. Och det förväntas tydliga svar på frågeställningarna, något som är nog så knepigt, bland annat på grund av språkproblem. Alla frågor och svar översätts av en tolk. Det är för mig tydligt att frågorna nästan alltid utgår ifrån en ifrågasättande attityd, att Migrationsverkets uppgift verkar vara att sticka hål på och ifrågasätta trovärdigheten i den asylsökandes berättelse. Jag har många gånger ställt mig undrande inför hur och på vilken grund speciellt frågorna från Migrationsverkets representant ställs till den asylsökande i rätten. Det är för mig tydligt att frågorna nästan alltid utgår ifrån en ifrågasättande attityd, att Migrationsverkets uppgift verkar vara att sticka hål på och ifrågasätta trovärdigheten i den asylsökandes berättelse. När svaren blir otydliga saknar jag ofta kompletterande frågeställningar som skulle kunna klargöra svaret. Migrationsverkets representant medverkar inte, eller underlättar inte för den svarande att göra sin berättelse trovärdig. Hen intar inte en objektiv och opartisk inställning som på något vis är behjälplig för den asylsökande att säkerställa sin berättelse. Och den asylsökande har hela bevisbördan. Det är svåra beslut med stora personliga konsekvenser som ska tas av rätten. Och eftersom bevis ofta saknas i form av intyg, dokument eller annat handlar det nästan alltid om trovärdighetsbedömningar som rätten ska göra. Den asylsökande ska göra det tillförlitligt att han riskerar förföljelse eller sitt liv vid ett återvändande till sitt hemland. Och detta ska ske objektivt utan hänsyn till känslomässiga eller personliga attityder hos de närvarande i rättssalen. Det säger sig självt att detta är mycket knepigt. Det finns de som håller sina känslor stången, kanske till och med visar upp en lättsam attityd och de som visar upp en oroad ja, till och med skräckslagen attityd. Min erfarenhet är att dessa våra personliga egenskaper får en inte oviktig betydelse för domstolens slutliga ställningstagande. Jag har varit med om såväl mera inkännande/engagerade som mera avståndstagande/oengagerade attityder hos rättens olika ledamöter men också hos Migrationsverkets representant och hos den asylsökandes biträde. Och detsamma gäller givetvis för den asylsökande. Det finns de som håller sina känslor stången, kanske till och med visar upp en lättsam attityd och de som visar upp en oroad ja, till och med skräckslagen attityd. Utifrån mina erfarenheter är det uppenbart att dessa mänskliga egenskaper och attityder får betydelse för det slutliga domstolsutslaget. Jag vill avsluta med ett konkret exempel: I Afghanistan utgör risken för förföljelse eller till och med döden en konkret fara för personer som lämnat den muslimska tron och vid ett eventuellt återvändande vill leva som kristna i hemlandet. Därför utgör djupet av den kristna religiösa övertygelsen här i Sverige en asylgrund. Men vem besitter förmågan att på ett objektivt sätt bedöma djupet av religiös övertygelse? Detta är något som rättens medlemmar förväntas klara av. Utan att blanda in sina egna preferenser. Jag menar att detta är svårt, för att inte säga i det närmaste ogörligt. Åtminstone efter ett antal frågeställningar till den asylsökande om detta som kanske pågått under någon timma. Och där frågorna inte ställts av rätten utan av parternas representanter. Före anstormningen av asylärenden rörande Afghanska ungdomar till Migrationsdomstolen förhöll jag mig tveksam till kraven på amnesti och uppehållstillstånd i Sverige för dessa ungdomar. Utifrån mina erfarenheter i domstolen har jag ändrat ståndpunkt. Domstolens beslutsgrunder är vanligen alltför svävande och får alltför stora konsekvenser för att detta bör fortgå. 29 oktober 2017 Debattartikel Livia Johannesson, forskare i statsvetenskap, Stockholms universitet: ”Migrationsdomstolarna har ökat rättsosäkerheten” Repliker Lagmännen vid migrationsdomstolarna: ”Migrationsdomstolarna har lett till ökad rättssäkerhet” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Kan man lära barn att ”ta för sig” utan att det går ut över andra?

Summary: Tvååringen är ”försiktig” med andra barn, och det händer ofta att andra barn tar ifrån honom leksaker. Då blir han frustrerad och ledsen. Föräldrarna har lärt honom att man ska dela med sig, men borde de också lära honom säga stopp? Och hur säger man till andras barn utan att deras föräldrar blir förorättade?

Ställ frågor till Insidans experter – mejla till fragainsidan@dn.se Läs fler frågor här Fråga: Hej! Vi har en son som är två och ett halvt år. Vi har varit hemma hittills, men nu ska han börja på förskolan. Han är jättebusig och glad hemma, helt orädd, kan klättra på allt och är nyfiken som få. Men han är också försiktig med andra barn. Då gillar han allra mest att sitta ensam och leka med bilar, rita eller läsa böcker med vuxna. Nu till vår fundering. Vår son har aldrig tagit någon leksak ur handen från ett annat barn. Andra barn tar de leksaker som han leker med hela tiden. Han blir väldigt frustrerad, ledsen och vill till slut bara sitta i vårt knä. Vi vet inte riktigt hur vi ska hantera detta. De andra barnens föräldrar skrattar och säger, ”du tar då för dig”. Eller säger ”det där gör barnen upp själva” och låter sina barn hållas. Hur ska vi hjälpa vår son i detta? Hur säger man till andras barn utan att barnen eller föräldrarna känner sig förorättade? Jag har aldrig förstått när andra vuxna säger att ”mina barn tar då för sig”. Vad innebär det? På bekostnad av andra barn? Jag och min man har varit tydliga med att man ska dela med sig och vara snäll. Tacka och så vidare. Men borde vi lära honom att säga stopp? Hur ska vi lära honom att ta för sig utan att sno andras saker och knuffas, till exempel? Eva Svar: Tack för ditt brev och för att du tar upp ett ämne som många föräldrar brottas med. Det uppstår ofta mönster av det slag du beskriver, där vissa barn tar för sig medan andra står tillbaka. Även om sådana händelser kan verka oskyldiga och ofta skojas bort, är det jobbigt för den förälder som ständigt ser sitt barn bli ”överkört” av andra. Någon kanske påstår att ni oroar er i onödan, eftersom sonen fortfarande är så liten. Kanske er son snabbt kommer att börja ta för sig när han väl kommer till förskolan och ständigt får samsas med andra barn. Samtidigt förstår jag att ni vill vara förberedda om det inte blir så. Jag vill börja med att ta upp hur ni kan göra när andra barn tar saker från er son. Först vill jag påstå att det är helt rimligt att man som förälder reagerar i sådana situationer. Med så små barn måste vuxna hjälpa till och lotsa barnen genom konflikter. Påståenden som att ”barn reder ut det bäst själva” bygger ofta på föreställningen att det bara blir värre om vuxna lägger sig i. Tanken är att barnen kommer att lära sig att kompromissa och samarbeta om de inte ständigt får hjälp av curlande vuxna. Forskning visar tvärtom att barn sällan löser konflikter på ett konstruktivt sätt på egen hand. I regel slutar konflikten med att den starkaste/argaste får som den vill. Givetvis kan föräldrar också bli alltför klåfingriga och snabba med att lägga sig i, men i regel behöver alltså små barn hjälp med konflikthantering. Sedan spelar det förstås roll hur man som förälder griper in. Utgångspunkten bör vara att lotsa och vägleda barnen, snarare än att gå in som domare och genast fastslå vem som gör fel. Om ett annat barn tar något från din son kan du lugnt gå fram och vänligt säga ”Pelle hade dockan, du kan få den när han är klar – eller ska vi se om det finns fler dockor här?”. Prata som om det har skett ett missförstånd, snarare än som om någon har varit dum. Försök att bara lugnt stå på dig om barnet vägrar ge tillbaka saken. Om du ingriper på detta sätt finns det ingen anledning att säga något direkt till det andra barnets föräldrar. Du visar genom ditt sätt att handla vad du tycker är rätt, utan att söka konflikt eller ifrågasätta. Här kanske någon invänder att din son behöver lära sig att stå upp för sig själv, snarare än att ni ska lösa problemen åt honom. Jag instämmer i det. Barn måste både lära sig att hävda sina behov och att vara generösa mot andra. Att bestämt och lugnt kunna hävda sin rätt är generellt viktigt för barns utveckling och välmående. Hur lär man en tvååring det? Barn i den åldern lär sig bäst genom imitation – de ser hur föräldrarna agerar och tar efter. Om du lotsar, medlar och ibland själv tar tillbaka en leksak, visar du rent konkret för din son hur man kan lösa konflikter. Om andra barn eller föräldrar reagerar negativt får du dessutom tillfälle att visa sonen hur man kan stå på sig på ett schyst sätt. Även om ni alltså löser problemen åt honom får han en god förebild, givet att ni håller ert humör i schack. Med tiden kan ni låta er son börja lösa konflikter alltmer självständigt, vilket förstås är målet. Jag anar av dina frågor att du är lite besviken på delar av er omgivning – att föräldrar inte tar sitt ansvar och att andra barn roffar åt sig. Jag vill därför avsluta med ett förtydligande. Jag har hittills betonat att det är viktigt för din son att lära sig att hävda sin rätt. Samtidigt finns det förstås sammanhang som passar mer eller mindre bra för ett barn. Det kan hända att er son hittills har råkat möta många barn med vassa armbågar. Ska han lära sig att stå på sig och uttrycka sina behov måste någon också vara beredd att lyssna. Jag håller tummarna för att det är så på nya förskolan! Martin På www.forster.se/referenser171103 finns hänvisningar till forskning som rör svaret. Fråga Insidans experter Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Legitimerade psykologen och forskaren Martin Forster, Karolinska Institutet, svarar på frågor om familjeliv, barn och ungdomars utveckling, föräldraskap, skola och förskola. Du kan vara anonym. Utvalda frågor och svar publiceras här och eventuellt i papperstidningen. Mejla till: fragainsidan@dn.se


Summary: Tvååringen är ”försiktig” med andra barn, och det händer ofta att andra barn tar ifrån honom leksaker. Då blir han frustrerad och ledsen. Hur säger man till andras barn utan att deras föräldrar blir förorättade?

Fråga: Hej! Vi har en son som är två och ett halvt år. Vi har varit hemma hittills, men nu ska han börja på förskolan. Han är jättebusig och glad hemma, helt orädd, kan klättra på allt och är nyfiken som få. Men han är också försiktig med andra barn. Då gillar han allra mest att sitta ensam och leka med bilar, rita eller läsa böcker med vuxna. Nu till vår fundering. Vår son har aldrig tagit någon leksak ur handen från ett annat barn. Andra barn tar de leksaker som han leker med hela tiden. Han blir väldigt frustrerad, ledsen och vill till slut bara sitta i vårt knä. Vi vet inte riktigt hur vi ska hantera detta. De andra barnens föräldrar skrattar och säger, ”du tar då för dig”. Eller säger ”det där gör barnen upp själva” och låter sina barn hållas. Hur ska vi hjälpa vår son i detta? Hur säger man till andras barn utan att barnen eller föräldrarna känner sig förorättade? Jag har aldrig förstått när andra vuxna säger att ”mina barn tar då för sig”. Vad innebär det? På bekostnad av andra barn? Jag och min man har varit tydliga med att man ska dela med sig och vara snäll. Tacka och så vidare. Men borde vi lära honom att säga stopp? Hur ska vi lära honom att ta för sig utan att sno andras saker och knuffas, till exempel? Eva Svar: Tack för ditt brev och för att du tar upp ett ämne som många föräldrar brottas med. Det uppstår ofta mönster av det slag du beskriver, där vissa barn tar för sig medan andra står tillbaka. Även om sådana händelser kan verka oskyldiga och ofta skojas bort, är det jobbigt för den förälder som ständigt ser sitt barn bli ”överkört” av andra. Någon kanske påstår att ni oroar er i onödan, eftersom sonen fortfarande är så liten. Kanske er son snabbt kommer att börja ta för sig när han väl kommer till förskolan och ständigt får samsas med andra barn. Samtidigt förstår jag att ni vill vara förberedda om det inte blir så. Jag vill börja med att ta upp hur ni kan göra när andra barn tar saker från er son. Först vill jag påstå att det är helt rimligt att man som förälder reagerar i sådana situationer. Med så små barn måste vuxna hjälpa till och lotsa barnen genom konflikter. Påståenden som att ”barn reder ut det bäst själva” bygger ofta på föreställningen att det bara blir värre om vuxna lägger sig i. Tanken är att barnen kommer att lära sig att kompromissa och samarbeta om de inte ständigt får hjälp av curlande vuxna. Forskning visar tvärtom att barn sällan löser konflikter på ett konstruktivt sätt på egen hand. I regel slutar konflikten med att den starkaste/argaste får som den vill. Givetvis kan föräldrar också bli alltför klåfingriga och snabba med att lägga sig i, men i regel behöver alltså små barn hjälp med konflikthantering. Sedan spelar det förstås roll hur man som förälder griper in. Utgångspunkten bör vara att lotsa och vägleda barnen, snarare än att gå in som domare och genast fastslå vem som gör fel. Om ett annat barn tar något från din son kan du lugnt gå fram och vänligt säga ”Pelle hade dockan, du kan få den när han är klar – eller ska vi se om det finns fler dockor här?”. Prata som om det har skett ett missförstånd, snarare än som om någon har varit dum. Försök att bara lugnt stå på dig om barnet vägrar ge tillbaka saken. Om du ingriper på detta sätt finns det ingen anledning att säga något direkt till det andra barnets föräldrar. Du visar genom ditt sätt att handla vad du tycker är rätt, utan att söka konflikt eller ifrågasätta. Här kanske någon invänder att din son behöver lära sig att stå upp för sig själv, snarare än att ni ska lösa problemen åt honom. Jag instämmer i det. Barn måste både lära sig att hävda sina behov och att vara generösa mot andra. Att bestämt och lugnt kunna hävda sin rätt är generellt viktigt för barns utveckling och välmående. Hur lär man en tvååring det? Barn i den åldern lär sig bäst genom imitation – de ser hur föräldrarna agerar och tar efter. Om du lotsar, medlar och ibland själv tar tillbaka en leksak, visar du rent konkret för din son hur man kan lösa konflikter. Om andra barn eller föräldrar reagerar negativt får du dessutom tillfälle att visa sonen hur man kan stå på sig på ett schyst sätt. Även om ni alltså löser problemen åt honom får han en god förebild, givet att ni håller ert humör i schack. Med tiden kan ni låta er son börja lösa konflikter alltmer självständigt, vilket förstås är målet. Jag anar av dina frågor att du är lite besviken på delar av er omgivning – att föräldrar inte tar sitt ansvar och att andra barn roffar åt sig. Jag vill därför avsluta med ett förtydligande. Jag har hittills betonat att det är viktigt för din son att lära sig att hävda sin rätt. Samtidigt finns det förstås sammanhang som passar mer eller mindre bra för ett barn. Det kan hända att er son hittills har råkat möta många barn med vassa armbågar. Ska han lära sig att stå på sig och uttrycka sina behov måste någon också vara beredd att lyssna. Jag håller tummarna för att det är så på nya förskolan! Martin På www.forster.se/referenser171103 finns hänvisningar till forskning som rör svaret. Forskning visar tvärtom att barn sällan löser konflikter på ett konstruktivt sätt på egen hand.


Polisen filmar ingripanden – och blir också själv filmad

Summary: För polisen är det vardag att filmas av allmänheten. Men polisen filmar också själva sina ingripanden. Forskare vid Göteborgs universitet ska nu studera vad filmandet innebär för poliser och enskilda människor.

Aldrig har risken att ovetandes hamna på bild eller film varit större. Och aldrig har heller risken varit större att dessa bilder med blixtens hastighet sprids ut i omvärlden genom internet. Utan att vi vet ordet av kan vi finnas för beskådan på tusentals telefoner, surfplattor eller datorer. För polisen har det blivit vardag att bli filmad av allmänheten i tjänsten. Men det är inte heller ovanligt att poliserna själva filmar sina ingripanden med så kallade kroppsburna kameror. Kamerorna bärs fullt synliga och spelar in ljud och bild. De används i dag i nästan hela landet. Det har hittills varit den lokala polisen som bestämmer när och hur kamerorna ska användas. De kroppsburna kamerorna används i polisens brottsbekämpande verksamhet, framför allt vid särskilda händelser som fotbollsderbyn, där det finns risk för störning av den allmänna ordningen och säkerheten. Kamerorna kan också användas för att dokumentera en brottsplats. I Göteborg genomfördes under något år ett projekt i lokaldistrikt city där vissa poliser bar en kamera fastsatt på jackan när de jobbade. Dessa poliser fick också en särskild utbildning. – Vi gjorde en kortare uppföljning av projektet och sedan lät vi verksamheten gå i skarp drift. Numera finns kamerorna i samtliga lokalpolisdistrikt i Göteborg. Jag tror vi har inalles 20 till 30 kameror, säger Erik Nord, polisområdeschef i Storgöteborg. Hans erfarenhet är att de fungerar bra. Framför allt ger de polisen ett skydd mot otillåten påverkan i form av subtila hot. – Man förstår att det man säger till polismännen kan spelas in i kamerorna. Och då lugnar det i dialogen man har med personer ute på gatan. Framför allt i förorten, där vi upplever att det finns mycket tråkningar. – Vi har också kunnat ta en del uppgifter ur de där kamerorna i rena brottsutredningar. Så sent som i helgen var man på plats i samband med ett brott i nära relation där det skedde filmning. Då fick man uppgifter av målsäganden som gick att använda i brottsutredningen, säger Erik Nord. Senast uppmärksammades kroppskamerorna i samband med nazistdemonstrationen i Göteborg i anslutning till bokmässan den 30 september. – Där fick vi bilder från frontlinjen, från polismän som stod längst fram när man med händerna försökte mota bort NMR som försökte bryta igenom våra kedjor. Så vår bild är att kamerorna är ett bra verktyg som också kan bevisa brott i enskilda sammanhang, säger Erik Nord. Polisen i region Stockholm har inom projektet Mareld nyligen köpt in 75 kameror att i ett pilotprojekt användas i särskilt utsatta områden som Rinkeby, Botkyrka och Södertälje. – Anledningen till vi tog beslutet är att engelska och amerikanska erfarenheter som vi tagit del av visar att våld och hot mot polisanställda minskar kraftigt och även anmälan mot polis minskar när man använder kroppsburna kameror. Vi har ju problem med arbetsmiljön i framför allt Rinkeby med angrepp mot poliser, säger Gunnar Appelgren, projektledare för Mareld. – Sedan hoppas vi på att det blir en massa bieffekter som vi tror på, att vi lyckas bevissäkra mycket runt olika former av ingripanden och att vi får möjligheter att utveckla vår taktik. Men det är ett senare mål. Förhoppningen är att komma i gång med kamerorna före julledigheterna. Therese Lindberg är gruppchef vid rytteriet i Stockholm och har både erfarenhet av att bli filmad av allmänheten och av att hennes grupp själv filmar vid ingripanden. – Vi använder nästan alltid kameror när vi jobbar. Eftersom vi sitter till häst brukar vi få bra bilder som kan bli bra bevismaterial, säger hon. Efter varje ingripande kollas filmerna igenom. Om det har begåtts något brott skickas filmerna till utredningen. Övriga filmer raderas. Rytteriet kallas ofta in i samband med stora fotbollsmatcher eller andra folksamlingar där det förväntas bli stökigt, men även för att eskortera högvakten. – I samband med fotbollsmatcher brukar vi få bra feedback från supporterpolisen. De har stor användning för våra filmer. Forskare vid Göteborgs universitet har nu fått pengar för att studera vad de kroppsburna kamerorna innebär för enskilda människors integritet och polisernas arbetssituation. – Det vi tar fasta på är vad som händer när man introducerar ett nytt digitalt verktyg som kroppsburna kameror i polisers arbete, säger Marie Eneman, forskare i informatik och ledare för projektet ”Kameraövervakad yrkesutövning och ansvarsutkrävande – en studie om svenska polisen”. Tidigare internationell forskning har visat att sådana teknikförändringar alltid ger upphov till både möjligheter, utmaningar och dilemman som man behöver hantera inom en organisation. – Vårt avstamp är hur de enskilda poliserna förhåller sig till de här kamerorna i sin yrkesutövning, hur de upplever det. Enligt Marie Eneman beskrivs kameraanvändningen i tidigare studier (främst från USA och England) som ett verktyg som kommer att förbättra rättssäkerheten och allmänhetens förtroende för polisen. Samtidigt finns en oro för vad filmandet innebär i fråga om övervakning och integritet. – Hur kommer organisationen att hantera det material som samlas in? Det blir ju en hel del data som måste tas om hand på ett korrekt sätt, säger Marie Eneman. Hon understryker att forskarguppen inte på något sätt är ute efter att utvärdera om införandet av kroppsburna kameror är bra eller dåligt. – Det primära målet för oss är att lämna ett värdefullt bidrag till forskningen. För den här typen av kvalitativ studie som tar sikte på hur den nya tekniken påverkar polisen i yrkesutövningen har inte gjorts tidigare. Vi lämnar en väldigt viktig pusselbit till den internationella forskningen inom det här området, säger Marie Eneman. Hon betonar att det även är viktigt att deras resultat återförs till polisen. Datainspektionen gjorde tidigare i år en granskning av polisens användning av kroppsnära kameror. I sitt beslut konstaterar Datainspektionen att polisen kan använda kroppsnära kameror, men att nationella riktlinjer och rutiner för hur de får användas saknas. Till exempel hur materialet gallras och lagras och vem som ska ha tillgång till det. Inom polisen pågår nu en nationell samordning av hur kroppsburna kameror ska användas i framtiden. En annan sida av polisernas arbete är allmänhetens filmande och fotograferande i samband med polisinsatser. I juli 2013 filmades en polis som gav sig på en berusad man i centrala Stockholm av ett vittne med mobilkamera. I klippet, som fick stor spridning, hörs polisen skrika åt mannen att lägga sig ned. När han inte lyder bussar hon hunden på mannen och slår honom med batongen upprepade gånger. Filmen väckte starka reaktioner och en debatt om övervåld bland poliser. Klippet ledde till att polisen åtalades och dömdes i tingsrätten till villkorlig dom och böter. I hovrätten friades polisen. Allmänheten som filmar poliser och vilka dilemman det kan ge upphov till är det andra benet i Göteborgsforskarnas projekt. – I dag har alla människor en smart telefon med kamera nära till hands. Det kan vara problematiskt för vem som helst att bli fotograferad eller filmad utan att veta om det för att sedan exponeras i sociala medier. Vi vill ta reda på hur man som enskild polis förhåller sig till att hela tiden utsätta sig för en risk att bli filmad eller fotad av allmänheten när man utövar sitt yrke, säger Marie Eneman. För Therese Lindberg och många andra poliser har det blivit så vanligt att själva bli filmade av allmänheten att de knappt tänker på det längre. I samband med högvakten har Therese Lindgren uppmärksammat en konsekvens av filmningen. – Då åker alla kameror upp vilket gör att de som filmar tappar fokus och går rakt ut i gatan eller inte ser hur de kör med bilen. Folk tänker sig inte för och det kan bli köer eller olyckor, säger hon. Hans Olsson, ombudsman på Polisförbundet, bekräftar bilden av att en filmande allmänhet har blivit vardag i arbetet för många poliser. – Den brutala sanningen är att det bara är något att förhålla sig till att det ser ut så, men det är inte någon särskilt het fråga bland poliser. Det som är viktigt är att de som tar del av filmerna ska tänka på att det ofta bara är en liten del av skeendet som visas, säger Hans Olsson, ombudsman på Polisförbundet. Han menar att våldsutövning av poliser alltid har en förhistoria, som inte alltid finns med på filmerna. Läs mer om polisen Fotografering på allmän plats Att fotografera och filma på allmän plats är i de allra flesta fall tillåtet, även om människor kommer med på bilden utan att veta om det. Men det handlar om en ständig gränsdragning mellan yttrandefrihet och rätten till ett privatliv. Det finns också några undantag. Det är till exempel i domstolar, på privat mark eller vid skyddsobjekt med förbudsskyltar. Däremot är det tillåtet att stå på allmän plats och fotografera in mot privat mark. Den 1 juli 2013 fick vi en ny lagstiftning om kränkande fotografering. Enligt den nya lagen kan fotografering vara kränkande och därmed olaglig om den sker utan att den fotograferade vet om den och om fotograferingen sker i ett område av privat karaktär. Det kan vara i ett hem, i ett provrum eller i ett omklädningsrum. Enligt Datainspektionen är publicering av fotografier på internet tillåtet så länge man inte kränker den personliga integriteten hos den som syns på bilderna. Kroppsburna kameror Kroppsburna kameror används i dag i alla polisregioner utom i region nord. Enligt ett beslut från Datainspektionen i april får kamerorna användas, men nationella riktlinjer för hur kamerorna används och hur det filmade materialet hanteras måste tas fram. Detta arbete pågår nu inom polisen. Forskning om poliskameror Forskningsprojektet ”Kameraövervakad yrkesutövning och ansvarsutkrävande – en studie om svenska polisen” är tänkt att pågå i tre år med start 2018. Arbetet kommer främst att ske genom intervjuer med enskilda poliser, fokusgrupper och dokumentstudier. Forskningsrådet Forte har beviljat drygt 3,3 miljoner kronor för projektet. Projektledare är Marie Eneman vid institutionen för tillämpad it, Göteborgs universitet.


Kvinnliga akademiker mår sämre på jobbet än männen

Summary: Arbetsmiljön för akademiker har försämrats de senaste 25 åren, och utvecklingen är sämre för kvinnor än för män, visar en ny studie. Skillnaden tros bero på att kvinnor får andra arbetsuppgifter än män och känner hårdare krav på sig.

Kvinnliga akademiker mår generellt sämre än manliga akademiker på jobbet, och medan männen mår bättre med tiden förändras inte kvinnornas välmående. Det visar en undersökning som gjorts av Jusek, fackförbundet för akademiker. Enligt undersökningen har var fjärde kvinna svårt att sova på grund av jobbtankar, och mer än tre av tio tycker att arbetet kräver så mycket energi att det påverkar livet negativt. Juseks samhällspolitiska chef Daniel Lind tror att kvinnor och män både får och själva tar på sig olika typer av arbetsuppgifter. Han tror också att kvinnor i allmänhet känner att de har hårdare krav på sig än män i samma position. Det brukar sägas att förvärvsarbetande kvinnor känner större stress än män till stor del på grund av att de tar ett större ansvar även för barn och familj. Men Juseks genomgång visar att det inte räcker som förklaring, eftersom akademikerkvinnor utan barn ofta mår sämre än män med barn. Männen i det akademiska arbetslivet upplever att de mår bättre ju äldre de blir, men det gäller inte för kvinnorna. – Kvinnor upplever kanske längre fram i arbetslivet att de inte har fått samma möjligheter och stagnerar lite, medan män kanske rider på den där vågen, säger Juseks Daniel Lind i en intervju med SR. Enligt undersökningen, som uppges vara den första stora i sitt slag för akademiker, har arbetsmiljön försämrats för alla akademiker sedan början av 1990-talet, men utvecklingen är sämst för kvinnor. Samtidigt vittnar kvinnorna i studien om ett ljusare förhållningssätt till övriga delar av livet. När det gäller bland annat familj, hälsa, socialt liv och ekonomi är kvinnorna i allmänhet mer positivt inställda än män. Det är bara synen på arbetslivet som går åt andra hållet. För att vända den dystra trenden riktar Jusek ett antal förslag till staten. Bland annat vill akademikerförbundet att den nya arbetsmiljömyndigheten fokuserar på välbefinnande i arbetslivet och att regeringen utreder möjligheten att ställa samma krav på arbetsgivare. I rapporten identifieras vilka faktorer som är viktigast för att förbättra välbefinnandet på jobbet för akademikerna. Några av de viktigaste faktorerna är att kompetensen tas till vara, att kreativiteten får utlopp och att nivåerna av negativ stress är rimliga (se faktaruta). I den senaste så kallade Jobbhälsobarometern, som presenterades i förra veckan av Sveriges företagshälsor, framträder också en skillnad mellan könen när det gäller välmående på jobbet. Yngre kvinnor känner psykiskt obehag över att gå till jobbet minst några gånger i månaden. Det är en dubbelt så hög andel som för äldre män. Jobbhälsobarometern bygger på drygt 10 000 intervjuer med ett representativt urval av svenskar i åldern 20–65 år som arbetar minst halvtid. 7 viktiga faktorer för välbefinnande på jobbet 1. Att kompetensen tas till vara. 2. Att kreativiteten får utlopp. 3. Att nivåerna av negativ stress är rimliga. 4. Att arbetet inte kräver så mycket att övriga livet påverkas negativt. 5. Att det är högt i tak när det gäller att ifrågasätta hur verksamheten drivs och leds. 6. Att man har stort inflytande över arbetsuppgifterna. 7.  Att man har bra relationer med kolleger.


Summary: REPLIK DN Debatt 31/10. Även när den enskilde vinner målet i en förvaltningsdomstol får han eller hon inte ersättning för sina rättegångskostnader, till exempel advokathjälp. Det enda rimliga och rättvisa är att den som vinner en rättegång ska kunna göra det utan att dra på sig några kostnader, skriver förra justitierådet Anna-Karin Lundin.

Clarence Crafoord och Fredrik Bergman tar upp en viktig fråga när de pekar på att våra regler om vem som ska betala rättegångskostnader kan leda till att enskilda inte kan få sin rätt prövad i domstol. De diskuterar rättegångar om fri- och rättigheter. Jag menar att perspektivet måste breddas. Förvaltningsdomstolarna prövar många olika slags tvister mellan enskilda och det allmänna. Men även när den enskilde vinner målet i en förvaltningsdomstol får han eller hon inte ersättning för sina rättegångskostnader, till exempel advokathjälp. Med andra ord, det händer att enskilda måste betala för att får rätt. I allmänna domstolar är det en grundprincip att den som vinner en process också får ersättning för sina rättegångskostnader av den som har förlorat processen. Alla skulle säkert uppleva det som orimligt om den som vann ett mål om till exempel köp av en fastighet skulle vara tvungen att själv stå för de rättegångskostnader som var nödvändiga för att vinna processen. Det främsta motivet för att det gäller en annan ordning i förvaltningsdomstolarna är att de har en så kallad utredningsplikt. Tanken är att en enskild som inte kan processa själv ska få hjälp av domstolen. Alltså ska det inte behöva uppstå några kostnader för den enskilde. Men domstolen kan inte varken av principiella eller praktiska skäl lämna den hjälp som en advokat eller annan oberoende jurist kan lämna. För skattemål gäller särskilda regler som innebär att enskilda kan får ersättning för sina rättegångskostnader. Sådana regler bör givetvis finnas för alla slags mål i förvaltningsdomstolarna. En stor målgrupp i förvaltningsdomstolarna är socialförsäkringsmål. Avgöranden i sådana mål kan gälla frågor som påverkar det enskildes livssituation på ett oerhört ingripande sätt. De kan till exempel gälla rätt till sjukpenning, sjukersättning, vårdbidrag, assistansersättning. Det är svårt att finna några bärande motiv för att de som måste processa om sådana saker ska ha en sämre ställning än de som processar om skatt. Det enda rimliga och rättvisa är att den som vinner en rättegång ska kunna göra det utan att dra på sig några kostnader, oavsett om motparten är stat/kommun eller en enskild. 31 oktober 2017 Debattartikel Clarence Crafoord och Fredrik Bergman, Centrum för rättvisa: ”Våra framgångar visar att vanligt folk är rättslösa” Repliker Förra justitierådet Anna-Karin Lundin: ”Orimligt att enskilda måste betala för att få rätt” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Summary: SLUTREPLIK DN Debatt 26/10. Sverige behöver en Europadebatt som inte bara tvingar var och en att sortera sina argument utan som också gör att vi kan vara något mer än passiva ja-sägare., skriver Gunnar Hökmark (M), Europaparlamentariker.

Vi behöver en svensk Europadebatt som handlar om det Europa vi vill ha, inte om hur svensk partipolitik transformeras in på EU-nivå. Cecilia Wikströms svar på min artikel om hur Sverige bör ta ledningen i debatten om det framtida EU – för att undvika att det handlar om institutionella förändringar – baseras på föreställningen att mer makt till Bryssel löser Europas problem. Så är det inte, de stora gemensamma utmaningar vi i dag möter är av arten att vi redan i dag kan forma den politik som behövs, om modet och viljan finns. Därför sa jag i min artikel nej till ett antal av dessa förslag som nu är utgångspunkten för den debatt som förs med anledning av EU-kommissionens många olika förslag om unionens framtid. I sitt svar till mig slår Wikström i sin iver att framstå som mer Europavän än andra tre knutar på sig själv. För det första tycker Wikström inte att man ska diskutera de förslag om förändrad struktur och maktbalans som EU-kommissionen har fört fram och som kommer att diskuteras i både parlament och i Europeiska rådet. För det andra tycker hon att det är fel att jag säga nej till dem eftersom hon tycker att man inte är riktig EU-vän då. För det tredje säger hon ja till en lång rad av dessa förändringar – som jag säger nej till – när hon bejakar EU-skatter, Europeisk åklagare, en Europaarmé och en ordförande för kommissionen som väljs i samband med EU-valen. Trots att det sista innebär en underminering av maktbalansen till nackdel för inte minst små stater som Sverige och med det EU i sin helhet. I sitt svar säger hon dessutom nej till lagstiftning i den sociala pelare som Liberalerna nu driver på för att få fram och som leder till lagstiftning. Sverige behöver en Europadebatt som inte bara tvingar var och en att sortera sina argument utan som också gör att vi kan vara något mer än passiva ja-sägare. Inflytande kräver att man vet vad man ska säga ja och nej till. 26 oktober 2017 Debattartikel Gunnar Hökmark (M), Europaparlamentariker: ”Under Löfven har Sverige tappat inflytande i EU” Repliker Cecilia Wikström (L), Europaparlamentariker: ”Diskutera de praktiska lösningar i stället” Slutreplik från Gunnar Hökmark (M): ”Mer makt till Bryssel löser inte Europas problem” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Västeråsskotten är ett angrepp på den svenska rättsordningen”

Summary: Skotten mot polisbostaden i Västerås visar att brottsligheten i Sverige är på väg över en farlig gräns. Regeringen klarar inte att gå från ord till handling, utan stannar vid fördömanden och löften. Det räcker inte. Vi moderater vill nu få brett stöd i riksdagen för fem åtgärder för en stärkt rättsstat, skriver Ulf Kristersson (M) och Tomas Tobé (M).

Skottlossningen mot en polismans bostad i Västerås är det senaste exemplet på hur brottsligheten i Sverige är på väg att gå över en farlig gräns. Den enskilda polismannen och hans familj ska naturligtvis få allt stöd som de behöver och alla tillgängliga resurser ska sättas in för att spåra, gripa och döma gärningsmännen. Men dådet i Västerås är också ett angrepp mot vår rättsordning och mot statens allra mest grundläggande funktioner. Detta är utomordentligt allvarligt. Det är heller inte en enstaka händelse. För lite mer än en vecka sedan detonerade en bomb utanför polishuset i Helsingborg och tidigare i höst utsattes hustrun till en polis i Stockholm för något som utreds som ett kidnappningsförsök. Enligt Polisförbundet uppger sju av tio poliser att utsattheten för hot och våld ökat under de senaste två åren. De kriminella försöker skada och skrämma dem som bär den yttersta uppgiften att upprätthålla lag och ordning i vårt land. Den utvecklingen måste stoppas. Alternativet är en rättsstat som retirerar från sitt grundläggande uppdrag. De långsiktiga konsekvenserna för vårt samhälle är otänkbara. Enligt polisen finns det 5 000 kriminella individer och 200 kriminella nätverk i våra mest utsatta områden. Denna kriminalitet skapar en otrygghet för alla människor som bor där, men den undergräver också tilltron till vår förmåga att hävda rättsväsendes auktoritet. Det drabbar hela vårt samhälle. Kärnstaten kan inte svikta här. Den måste slå tillbaka. Genom att stärka polisen, skärpa lagarna och på allvar angripa brottslighetens sociala och andra orsaker. Alla konstruktiva krafter måste mobiliseras för att bryta denna utveckling. Problemen är stora, men de går att lösa. Det är därför bra att också regeringen nu säger att det är en huvuduppgift att bekämpa den systemhotande organiserade brottsligheten. Problemet är att regeringen – med några undantag – inte klarar att gå från ord till handling, utan stannar vid fördömanden och löften. Det räcker inte. Hela den svenska rättsstaten behöver stärkas. Från det brottsförebyggande arbetet, över polisen till åklagare, domstolar och kriminalvård. Politiken får inte stå handfallen. Vår förhoppning är att nu kunna samla brett stöd i riksdagen för ett antal skarpa moderata förslag: 1 Ge polis och domstolar verktyg att knäcka de organiserade gängen. Den systemhotande organiserade brottsligheten utgör ett hot över hela landet – inte minst mot poliser. En särskild straffskärpningsgrund som fördubblar straffen för brott som har ett samband med uppgörelser i kriminella grupperingar bör därför införas. En sådan så kallad gängbestämmelse finns redan i Danmark och skulle bland annat innebära att personer med stor våldsbenägenhet sitter i fängelse betydligt längre än idag. 2 Fler vapenbrott bör rubriceras som grova. Den ökade tillgången till vapen i kriminella kretsar utgör en akut fara för poliser som jobbar just mot dessa personer. Den 1 januari 2018 höjs minimistraffet för grova vapenbrott till fängelse två år – det är alla partier i riksdagen redan överens om. Tyvärr kommer ändå många fall av innehav av livsfarliga vapen som sker i en kriminell kontext inte omfattas av straffskärpningen. Det gäller bland annat situationer när ett illegalt vapen påträffas hemma hos en kriminell person. Därför föreslog Alliansen i förra veckan att fler vapenbrott ska rubriceras som grova. Om regeringen menar allvar bör regeringspartierna stödja Alliansen och ta nya lagstiftningsinitiativ. 3 Straffen för våld mot tjänsteman måste skärpas. Minimistraffet ligger i dag på bötesnivå. I praktiken döms den som misshandlar en polis i många fall till en eller två månaders fängelse, eller så stannar påföljden vid villkorlig dom eller skyddstillsyn i kombination med samhällstjänst. Minimistraffet för våld mot tjänsteman borde höjas till minst sex månaders fängelse. Detta ska vara ett brott lagen ser utomordentligt allvarligt på. 4Poliser bör få skadestånd i fler fall. I dag ställs högre krav för att skadestånd i form av kränkningsersättning ska utgå när poliser är brottsoffer. Det bygger på en uppfattning om att det delvis ligger i polisens jobb att utsättas för vissa typer av angrepp. Vi anser dock att praxis uppställer alltför höga krav för att kränkningsersättning ska utgå. Att till exempel spotta en polis i ansiktet bör alltid leda till att ersättning utgår. Samma sak ska gälla när poliser utsätts för våld som är att jämföra med misshandel av normalgraden. Den pågående så kallade Blåljusutredningen har inte fått i uppdrag att lämna några förslag i denna del. Men utredningens direktiv bör snarast kompletteras så denna fråga ingår. 5 Stärk polisyrket. Sverige måste både förhindra att många lämnar yrket på grund av dålig arbetsmiljö, och samtidigt attrahera fler att söka sig till polisen. Alla tomma utbildningsplatser måste fyllas med kompetenta och engagerade studenter. Det kommer kräva bättre politiskt stöd för polisens arbete, men också att polislönerna höjs. Det är naivt att tro att Sverige ska nå målet om 10 000 fler polisanställda på några år, utan att också göra en riktad lönesatsning. Moderaterna kommer göra allt vi kan för att bekämpa den grova organiserade brottsligheten, och för att stå upp för landets poliser. Behovet av stora förändringar är uppenbart och mycket kommer att behöva göras under lång tid. Vi hoppas att regeringen ser det nationella intresset i att göra gemensamma insatser för att få skarpare lagstiftning på plats. Vi är då redo att hjälpa till. Ulf Kristersson (M), partiledare Tomas Tobé (M), rättspolitisk talesperson En särskild straffskärpningsgrund som fördubblar straffen för brott som har ett samband med uppgörelser i kriminella grupperingar bör därför införas.


”Ibland behövs det en tuff avtändning”

Summary: Går det att vara vän med sin före detta partner? För en del är det den mest naturliga saken i världen. För andra är det helt otänkbart. I vissa fall, om man fortfarande har starka känslor, kan man behöva ”tända av” och bryta helt, säger psykologen Anna Bennich Karlstedt.

Kompis med exet Del 2 Kan man fortsätta som nära vänner när man gjort slut? Och vad händer då när man träffar nya partner? I några artiklar skriver Insidan om hur det kan vara att vara kompis med sin före detta. Den första artikeln publicerades 24/10. Ditt ex. Vad väcker det för tankar att läsa de orden? Det kanske är preskriberat för längesedan. Det kan väcka ilska, smärta och sorg. För vissa har exet blivit en nära vän. Men hur får man en bra relation med sitt ex? En viktig fråga att ställa sig är varför man vill fortsätta att ha kontakt, menar psykologen Anna Bennich Karlstedt. – Det kan handla om att man tycker att det tidigare förhållandet inte känns riktigt avslutat. ”Tänk om jag hade gjort så här i stället.” Men det kan ju också handla om att man delat väldigt mycket ihop och värdesätter själva vänskapen man hade, säger Anna Bennich Karlstedt. I sin bok ”Du och ditt ex” skriver folklivsforskaren och författaren Nicolas Jacquemot om hur vänskapen måste få växa fram successivt. ”Är du fortfarande den som är färdig med det ni hade? Har den andra känslor kvar? Respektera det i så fall. Det går inte att forcera fram vänskap.” Fundera över vilken nivå du skulle önska att relationen var på, skriver han vidare, och radar upp några tänkbara alternativ för hur relationen skulle kunna se ut – att man inte är ovänner, att man är vänner, att man hörs då och då, att man umgås ibland, eller att man umgås ofta. ”Det är inte säkert att det blir just på det sättet, men att du själv har lite mer insikt om hur du skulle önska att relationen var är ett bra första steg.” När nya partner kommer in i bilden kan de vara misstänksamma och känna sig hotade av vänskapen. – Om det finns känslor kvar för exet så brukar ens nuvarande partner kunna känna det och bli väldigt orolig, med rätta. För att det ska fungera är det viktigt att vara ärlig och transparent. Den partner som känner sig hotad måste få vara inkluderad. Ni kanske till exempel kan umgås allihop ibland, säger Anna Bennich Karlstedt. För den partner som blir svartsjuk kan det vara viktigt att sätta ord på känslorna och försöka hantera dem, i stället för att sätta upp förbud, menar hon. – Om någon har en fin och bra vänskapsrelation med någon som den också låg med 1987 så kanske partnern får lära sig att hantera det, snarare än att försöka förbjuda det. Kan det vara rimligt att bryta helt och hållet med sitt ex? Det finns förstås inget som är rätt eller fel, men om man fortfarande har känslor för den man tidigare var tillsammans med kan det ibland vara bra. – Har man svårt att släppa personen känslomässigt kan det vara ett skäl att bryta helt. För att kunna komma vidare när man blivit lämnad behövs tid. Tid, och att man inte fyller på bränslet till den tidigare relationen genom kontakt. Det gäller att försöka fokusera på, och fylla livet och tiden med, annat, säger Anna Bennich Karlstedt. Förälskelsen kan vara så stark att det enda alternativet när det tar slut, menar hon, är att ”tända av”. – Jag tror att det många gånger är svårt att hitta det där mellantinget. Då är det ofta bättre att köra en tuff avtändning, total avhållsamhet på en gång. I en mindre studie gjord av forskare från fyra amerikanska universitet, publicerad i tidsskriften Personal Relationships, fick 260 amerikanska studenter som haft ett förhållande i minst tre månader svara på om de fortfarande höll kontakten med sitt ex. 40 procent av de svarande uppgav att de hade kontakt med sin före detta partner. I den andra delen av studien svarade 169 studenter på varför de håller kontakten med sitt ex. Forskarna kristalliserade ut de fyra vanligaste orsakerna: En var att parterna fortfarande var vänner, uppskattade varandras vänskap eller mådde bra av varandras sällskap. En annan var att de behöll kontakten med sitt ex som en reservplan för att de inte visste om det nuvarande förhållandet skulle hålla. Den tredje vanligaste orsaken var att de fortsatte hålla kontakten för att de hade samma sociala nätverk och gemensamma vänner. Den fjärde var att de hade investerat mycket i förhållandet och gått igenom mycket tillsammans. Nicolas Jacquemot tror att det har blivit vanligare att vi försöker ha en fungerande relation till vår tidigare partner. Han menar att förändringen hör ihop med att ett nytt vänskapsmönster håller på att växa fram där det blivit vanligare att killar och tjejer umgås med varandra. Dessutom anser Jacquemot att när pappor nu tar större ansvar för barnen och inte kan sticka från sitt ansvar så ställs det större krav på att separationer sker på ett moget sätt. Frågan om det går att fortsätta vara vän med sitt ex kanske ställs allra mest på sin spets för dem som har barn ihop. Barn mår generellt sämre när deras föräldrar skiljer sig, berättar Anna Bennich Karlstedt. Men det ger sällan bestående problem. Forskning visar att vuxna barn till skilda föräldrar mår lika bra som andra, åtminstone de som bott växelvis med båda föräldrarna. Det absolut viktigaste för barnens välmående är om föräldrarna lyckas hålla någorlunda sams. – Barn som har föräldrar som bråkar mycket med varandra och är ovänner, riskerar att få besvär. Det måste föräldrarna verkligen försöka undvika, säger Anna Bennich Karlstedt. Det är naturligtvis lättare sagt än gjort. Anledningen till separationen kan ju vara smärtsam och båda parterna kan känna sig sårade och arga. – I vissa fall går det att växla om till en vänskap eftersom man levt ihop i många år. Men det är inte alltid det går, och jag tycker inte att det är något man alltid behöver kämpa för heller. Man kan ha andra vänner som man gör roliga saker med och delar minnen med, säger Anna Bennich Karlstedt. Hon menar att föräldrarna i stället kan försöka tänka på sig själva mer som kollegor som ska få verksamheten att fungera. – Om det går att hitta det mer kollegiala samarbetet, att man har ett bra samarbetsklimat och en respektfull ton mot varandra, så är det otroligt eftersträvansvärt. Omgivningens åsikter kan vara jobbiga för de expartner som lyckas förbli vänner, menar Nicolas Jacquemot. Han anser att normen är att vi ska ta avstånd från våra före detta. Många av dem han intervjuat vittnar om att de ex som umgås och trivs bra med varandra som vänner brukar få mycket gliringar och kommentarer. Även Anna Bennich Karlstedt tycker att det finns många myter och föreställningar kring en separation. Till exempel att det är viktigt att bli ”färdig” med sorgeprocessen innan det går att träffa någon ny. – De här låsta reglerna kan ställa till det mycket för många, vi är alla olika och tar oss igenom svårigheter på olika sätt. Det är viktigt att resonera kring, och försöka luckra upp, de allmängiltiga reglerna om vad man bör och inte bör göra i relationen till sina ex, menar Anna Bennich Karlstedt. Det måste finnas en tolerans för dem som vill fortsätta vara vänner även efter att förhållandet tagit slut. Kanske var det just vänskapen som var det som var bra i relationen. – Många som kommer till mig efter en separation har fått rådet från sina vänner att bryta helt. Men den typen av råd behöver verkligen inte stämma för alla.


”Under Löfven har Sverige tappat inflytande i EU”

Summary: Sveriges inflytande rinner bort genom att viktiga frågor paketeras som ”EU-frågor” som anses hanteras någon annanstans – alltid någon annanstans än där man är. Sverige bör nu i stället gå i täten för att tillsammans med andra länder forma en agenda som utgår från att EU ska vara en union, inte en nationalstat, skriver Gunnar Hökmark.

Europeiska unionen befinner sig i sin mest formativa fas sedan Lissabonfördraget. EU-kommissionen har presenterat fem vitböcker om unionens framtid där fem vitt skilda vägar presenteras. De har alla den svagheten att de definierar politiska problem som en brist på gemensam makt i tron att överstatlighet i sig gör Europa mer europeiskt och bättre. I stället för att utveckla och stärka den maktbalans som lagt grunden för Europeiska unionens framsteg handlar förslagen till stor del om att skapa en parlamentarisk struktur med en europeisk regering som slutmål, som om EU är en nationalstat och inte en union. När Stefan Löfven i dag talar i Uppsala om Europeiska unionens framtid är det välbehövligt men efter en lång svensk tystnad där diskussionen har förts på de stora staternas villkor. Tyvärr har Sverige under Stefan Löfvens ledarskap hamnat vid sidan om i frågan om EU efter Brexit. Ett exempel är att Löfven inte deltog när likasinnade länder som Danmark, Nederländerna och Irland träffades för att diskutera en handelsvänlig och konstruktiv väg efter Brexit. Ett annat är att Stefan Löfven utan en tanke om EU:s framtida struktur för makt bjudit in till ett toppmöte i Göteborg om en gemensam social pelare där social politik liksom arbetsmarknadsfrågor ska likformas på EU-nivå. Därmed har Sverige på grund av symbolpolitik tagit initiativet till en union som mindre möter de stora utmaningarna och mer inriktar sig på att EU ska reglera anställningsvillkor, minilöner, familjepolitik, skatter och välfärd. Det är en centralisering som föder medborgarnas motstånd, driver medlemsstater i konflikt med varandra och försvagar sammanhållningen. Sverige bör nu gå i täten för att tillsammans med andra små och medelstora länder forma en agenda för utvecklingen av EU som utgår från att vi är en union och inte en nationalstat. Annars riskerar vi att få en utveckling av EU:s struktur som bottnar i den entusiastiska tron att Europa blir bättre ju mer som bestäms i Bryssel och som styrs av de stora staternas maktintressen. Föreställningen att den politiska utvecklingen i EU handlar om en internationell politik bortom Sveriges gränser har under lång tid hållit tillbaka vårt eget inflytande. Det är som att en halva av svensk politik ständigt fattas i svensk politisk debatt. Verkligheten är att Europaparlamentet är ett av Sveriges två parlament, med en lagstiftning som går rakt in i det svenska samhället, liksom i det danska, spanska eller estniska. EU-lagstiftningen blir inte mindre svensk för att den även påverkar danskars, spanjorers och esters liv. Detta beror inte på något maktövertagande från någon mystisk EU-kraft utan på att vår gemensamma verklighet kräver gemensamma beslut. Den inre marknaden, klimatpolitiken, Östersjön, vår gemensamma säkerhet, den finansiella stabiliteten och handelspolitiken är bara några exempel där nationellt beslutsfattande i verkligheten bara ger marginell påverkan medan gemensamt beslutsfattande ger gemensam suveränitet och inflytande som tryggas i en union av lagar. Därför har medlemsstaterna överlåtit till EU att forma politiken inom dessa områden. Det sker genom en maktdelning där Europaparlamentet och ministerrådet båda är lagstiftande, kommissionen verkställande och EU-domstolen dömande. Det ger en beslutsprocess som utgår från medborgarnas rättigheter och en balans mellan stora och små medlemsländer liksom mellan många och få. Det är till fördel för Sverige som ett litet land att det är så. Tyvärr rinner svenskt inflytande bort genom att viktiga frågor paketeras som ”EU-frågor” som anses hanteras någon annanstans, där annanstans alltid är någon annanstans än där man är. I den diskussion som nu pågår måste Sverige värna den balans som är avgörande för små och medelstora länders inflytande och makt både över sina egna samhällen och över det gemensamma. EU behöver utvecklas och förändras. Omvärldens förändringar ställer stora krav på oss att kunna forma vår egen framtid. Rysslands aggression, rustningar, energipolitik och krigföring är en utmaning. Vi ser en auktoritär kartells växande inflytande över världspolitiken hota fundamentala euroepiska värden, inte minst genom Kinas växande roll och USA:s underminerade roll som västvärldens ledare. Klimatfrågan och den globala ekonomins växande krav på europeisk konkurrenskraft är andra. Vi behöver en stark sammanhållning och en stark europeisk förmåga att möta dessa utmaningar. Det är ett strategiskt intresse att Sverige tar ledningen för en grupp av likatänkande i den konstitutionella diskussion som behövs för ett starkare Europa byggt på en fördelning av makt som säkerställer vårt och andras inflytande. Vi kan forma ett block som blir en självklar del i en uppgörelse om framtiden: 1 Vi ska säga nej till förslaget om att Europeiska rådet ska ledas av EU-kommissionens ordförande. Det underminerar just den maktdelning som är särskilt viktig för små medlemsstater och balansen mellan lagstiftare och kommissionen. 2 Vi ska säga nej till transnationella listor till Europaparlamentsvalen. Det skulle stärka de stora staternas inflytande, öka avståndet mellan väljare och valda samt motverka att Sverige nu liksom andra medelstora länder får ett extra mandat, vilket ger oss och denna grupp av länder ökad makt. 3 Vi ska säga nej till EU-skatter, en europeisk finansminister, gemensam finanspolitik samt en finansiell budgetkapacitet på EU-nivå. Den skulle underminera medlemsstaternas finansiella och budgetpolitiska ansvar, leda till oprioriterade utgifter samt innebära ett otydligt ansvar mellan medlemsstaterna och unionens centrala institutioner för den ekonomiska politiken. Den skulle innebära en finansiell maktöverföring från medlemsstaterna till EU utan gräns och därmed underminera reglerna för stabila offentliga finanser. Vi bör däremot vara beredda på att under stabilare tider ansluta oss till euron och framtill dess också hålla dörren öppen för bankunionen. 4 Försvars- och säkerhetspolitiken måste stärkas genom ökat samarbete, inte genom centralisering av makt. Försvaret av Europa ska bygga på Nato och dess solidaritet medlemsländerna emellan, inte genom en militär överstatlighet i EU med försvarsminister, EU-arme eller ny försvarsstruktur. EU bör däremot institutionalisera samarbete om forskning, materiel och vapensystem, gemensamma insatsförband och ledningsförmåga. Vi måste tillsammans möta cyberattacker, desinformation och ekonomisk krigföring. I solidaritet med varandra måste alla nå upp till 2 procent av BNP i försvarsanslag. 5 Vi bör säga nej till lagstiftning i en social pelare som underminerar medlemsstaternas suveränitet över social lagstiftning och bortser från de prioriteringar som följer av skilda traditioner, värderingar och förutsättningar. EU ska ägna sig åt gemensamma utmaningar, inte reglera enskilda människors välfärd på central nivå. De utmaningar vi står inför präglas av politiska konflikter som kräver vägval i dag, oavsett hur och var besluten fattas i morgon. Europa blir inte mer europeiskt för att vi centraliserar fler beslut till Bryssel och EU blir inte mer populärt bland medborgarna för att man styr en större del av deras vardag. Europa blir heller inte starkare om vi underminerar maktbalansen, skapar nya motsättningar mellan länder och försvagar medlemsstaternas sammanhållning. Den svenska politikens förutsättningar att vara en tongivande del av den europeiska förutsätter den idé om maktbalans som format EU och lagt grund för våra framsteg. Gunnar Hökmark (M), Europaparlamentariker När Stefan Löfven i dag talar i Uppsala om Europeiska unionens framtid är det välbehövligt men efter en lång svensk tystnad där diskussionen har förts på de stora staternas villkor.


Summary: Sveriges inflytande rinner bort genom att viktiga frågor paketeras som ”EU-frågor” som anses hanteras någon annanstans – alltid någon annanstans än där man är. Sverige bör nu i stället gå i täten för att tillsammans med andra länder forma en agenda som utgår från att EU ska vara en union, inte en nationalstat, skriver Gunnar Hökmark (M).

Europeiska unionen befinner sig i sin mest formativa fas sedan Lissabonfördraget. EU-kommissionen har presenterat fem vitböcker om unionens framtid där fem vitt skilda vägar presenteras. De har alla den svagheten att de definierar politiska problem som en brist på gemensam makt i tron att överstatlighet i sig gör Europa mer europeiskt och bättre. I stället för att utveckla och stärka den maktbalans som lagt grunden för Europeiska unionens framsteg handlar förslagen till stor del om att skapa en parlamentarisk struktur med en europeisk regering som slutmål, som om EU är en nationalstat och inte en union. När Stefan Löfven i dag talar i Uppsala om Europeiska unionens framtid är det välbehövligt men efter en lång svensk tystnad där diskussionen har förts på de stora staternas villkor. Tyvärr har Sverige under Stefan Löfvens ledarskap hamnat vid sidan om i frågan om EU efter Brexit. Ett exempel är att Löfven inte deltog när likasinnade länder som Danmark, Nederländerna och Irland träffades för att diskutera en handelsvänlig och konstruktiv väg efter Brexit. Ett annat är att Stefan Löfven utan en tanke om EU:s framtida struktur för makt bjudit in till ett toppmöte i Göteborg om en gemensam social pelare där social politik liksom arbetsmarknadsfrågor ska likformas på EU-nivå. När Stefan Löfven i dag talar i Uppsala om Europeiska unionens framtid är det välbehövligt men efter en lång svensk tystnad där diskussionen har förts på de stora staternas villkor. Därmed har Sverige på grund av symbolpolitik tagit initiativet till en union som mindre möter de stora utmaningarna och mer inriktar sig på att EU ska reglera anställningsvillkor, minilöner, familjepolitik, skatter och välfärd. Det är en centralisering som föder medborgarnas motstånd, driver medlemsstater i konflikt med varandra och försvagar sammanhållningen. Sverige bör nu gå i täten för att tillsammans med andra små och medelstora länder forma en agenda för utvecklingen av EU som utgår från att vi är en union och inte en nationalstat. Annars riskerar vi att få en utveckling av EU:s struktur som bottnar i den entusiastiska tron att Europa blir bättre ju mer som bestäms i Bryssel och som styrs av de stora staternas maktintressen. Föreställningen att den politiska utvecklingen i EU handlar om en internationell politik bortom Sveriges gränser har under lång tid hållit tillbaka vårt eget inflytande. Det är som att en halva av svensk politik ständigt fattas i svensk politisk debatt. Verkligheten är att Europaparlamentet är ett av Sveriges två parlament, med en lagstiftning som går rakt in i det svenska samhället, liksom i det danska, spanska eller estniska. EU-lagstiftningen blir inte mindre svensk för att den även påverkar danskars, spanjorers och esters liv. Detta beror inte på något maktövertagande från någon mystisk EU-kraft utan på att vår gemensamma verklighet kräver gemensamma beslut. Den inre marknaden, klimatpolitiken, Östersjön, vår gemensamma säkerhet, den finansiella stabiliteten och handelspolitiken är bara några exempel där nationellt beslutsfattande i verkligheten bara ger marginell påverkan medan gemensamt beslutsfattande ger gemensam suveränitet och inflytande som tryggas i en union av lagar. Därför har medlemsstaterna överlåtit till EU att forma politiken inom dessa områden. Det sker genom en maktdelning där Europaparlamentet och ministerrådet båda är lagstiftande, kommissionen verkställande och EU-domstolen dömande. Det ger en beslutsprocess som utgår från medborgarnas rättigheter och en balans mellan stora och små medlemsländer liksom mellan många och få. Det är till fördel för Sverige som ett litet land att det är så. Tyvärr rinner svenskt inflytande bort genom att viktiga frågor paketeras som ”EU-frågor” som anses hanteras någon annanstans, där annanstans alltid är någon annanstans än där man är. I den diskussion som nu pågår måste Sverige värna den balans som är avgörande för små och medelstora länders inflytande och makt både över sina egna samhällen och över det gemensamma. EU behöver utvecklas och förändras. Omvärldens förändringar ställer stora krav på oss att kunna forma vår egen framtid. Rysslands aggression, rustningar, energipolitik och krigföring är en utmaning. Vi ser en auktoritär kartells växande inflytande över världspolitiken hota fundamentala euroepiska värden, inte minst genom Kinas växande roll och USA:s underminerade roll som västvärldens ledare. Klimatfrågan och den globala ekonomins växande krav på europeisk konkurrenskraft är andra. Vi behöver en stark sammanhållning och en stark europeisk förmåga att möta dessa utmaningar. Det är ett strategiskt intresse att Sverige tar ledningen för en grupp av likatänkande i den konstitutionella diskussion som behövs för ett starkare Europa byggt på en fördelning av makt som säkerställer vårt och andras inflytande. Vi kan forma ett block som blir en självklar del i en uppgörelse om framtiden: 1. Vi ska säga nej till förslaget om att Europeiska rådet ska ledas av EU-kommissionens ordförande. Det underminerar just den maktdelning som är särskilt viktig för små medlemsstater och balansen mellan lagstiftare och kommissionen. 2. Vi ska säga nej till transnationella listor till Europaparlamentsvalen. Det skulle stärka de stora staternas inflytande, öka avståndet mellan väljare och valda samt motverka att Sverige nu liksom andra medelstora länder får ett extra mandat, vilket ger oss och denna grupp av länder ökad makt. 3. Vi ska säga nej till EU-skatter, en europeisk finansminister, gemensam finanspolitik samt en finansiell budgetkapacitet på EU-nivå. Den skulle underminera medlemsstaternas finansiella och budgetpolitiska ansvar, leda till oprioriterade utgifter samt innebära ett otydligt ansvar mellan medlemsstaterna och unionens centrala institutioner för den ekonomiska politiken. Den skulle innebära en finansiell maktöverföring från medlemsstaterna till EU utan gräns och därmed underminera reglerna för stabila offentliga finanser. Vi bör däremot vara beredda på att under stabilare tider ansluta oss till euron och framtill dess också hålla dörren öppen för bankunionen. 4. Försvars- och säkerhetspolitiken måste stärkas genom ökat samarbete, inte genom centralisering av makt. Försvaret av Europa ska bygga på Nato och dess solidaritet medlemsländerna emellan, inte genom en militär överstatlighet i EU med försvarsminister, EU-arme eller ny försvarsstruktur. EU bör däremot institutionalisera samarbete om forskning, materiel och vapensystem, gemensamma insatsförband och ledningsförmåga. Vi måste tillsammans möta cyberattacker, desinformation och ekonomisk krigföring. I solidaritet med varandra måste alla nå upp till 2 procent av BNP i försvarsanslag. 5. Vi bör säga nej till lagstiftning i en social pelare som underminerar medlemsstaternas suveränitet över social lagstiftning och bortser från de prioriteringar som följer av skilda traditioner, värderingar och förutsättningar. EU ska ägna sig åt gemensamma utmaningar, inte reglera enskilda människors välfärd på central nivå. De utmaningar vi står inför präglas av politiska konflikter som kräver vägval i dag, oavsett hur och var besluten fattas i morgon. Europa blir inte mer europeiskt för att vi centraliserar fler beslut till Bryssel och EU blir inte mer populärt bland medborgarna för att man styr en större del av deras vardag. Europa blir heller inte starkare om vi underminerar maktbalansen, skapar nya motsättningar mellan länder och försvagar medlemsstaternas sammanhållning. Den svenska politikens förutsättningar att vara en tongivande del av den europeiska förutsätter den idé om maktbalans som format EU och lagt grund för våra framsteg. 26 oktober 2017 Debattartikel Gunnar Hökmark (M), Europaparlamentariker: ”Under Löfven har Sverige tappat inflytande i EU” Repliker Cecilia Wikström (L), Europaparlamentariker: ”Diskutera de praktiska lösningar i stället” Slutreplik från Gunnar Hökmark (M): ”Mer makt till Bryssel löser inte Europas problem” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Hur bra är du på engelska? Gör DN:s quiz

Summary: Det engelska språket finns runt omkring oss från att vi är små. Det uppges vara en av förklaringarna till att Sverige ofta hamnar i toppgruppen när man mäter invånares engelskkunskaper i länder där engelska inte är huvudspråk. Hur bra är du på engelska ord och läsförståelse? Testa dina kunskaper i DN:s quiz längst ned i artikeln.

Sverige hamnar i toppgruppen när språkutbildningsföretaget EF Education undersöker icke-engelskspråkiga länders invånares kunskaper i engelska. I förra årets resultat ingick testsvar från 950.000 vuxna personer i 72 länder. På första plats hamnade Nederländerna, följt av Danmark, Sverige, Norge, och Finland. Året innan, 2015, var Sverige nummer ett. I rapporten poängteras dock att de som deltar i testen som ligger till grund för rankningen inte nödvändigtvis utgör ett tvärsnitt av befolkningen, eftersom de själva har sökt sig till testen. Likväl har Sverige hamnat i toppgruppen sedan 2011. Liss Kerstin Sylvén, språkvetare i engelska och professor vid institutionen för pedagogik och specialpedagogik vid Göteborgs universitet, ser flera förklaringar till varför invånarna i Sverige över lag är bra på engelska. – En förklaring är att vi är ett litet land långt upp i Norden, och vi behöver därför kunskaper i andra språk. Engelskan blir det naturliga språket, och det finns runt omkring oss från att vi föds i princip, säger Liss Kerstin Sylvén. Vi hör engelska på tv och film från en väldigt tidig ålder, och vi möter engelskan i text genom till exempel reklam, berättar hon vidare. – Ungdomar använder också engelskan väldigt mycket på sin fritid. Ett exempel är digitala, interaktiva spel, där man kan lära sig mycket engelska eftersom man använder alla sina förmågor när man spelar: man måste tala, lyssna, skriva och läsa engelska, säger Liss Kerstin Sylvén, som också studerat just relationen mellan unga individers datorspelande och deras engelskkunskaper. Andra mindre studier har också antytt att ungdomar som spelar datorspel har ett större engelskt ordförråd än de som inte spelar. Men hur effekterna av att många ungdomar är duktiga på det som kallas för ”fritidsengelska” kan användas i skolans undervisning är en annan fråga, poängterar Liss Kerstin Sylvén. Den här hösten hade nästan 56.000 personer runt om i landet anmält sig till högskoleprovet. I högskoleprovet finns en provdel med engelsk läsförståelse som kallas ELF-delen, och det är Liss Kerstin Sylvén som är ansvarig för den. ELF-provet innehåller två långa texter och fem korta texter där provtagaren ska svara på frågor om innehållet i texterna. Sedan finns ett så kallat luckprov, där ett ord har tagits bort ur en mening och den som gör provet ska välja rätt ord bland flera alternativ. – De mäter i viss mån lite olika saker. I de långa texterna är det främst läsförståelse som krävs. I lucktexten ställs oftare större krav på att se hela sammanhanget, och att kunna dra slutsatser. Något som sägs i början kan motsägas mot slutet. Då måste man förstå hela texten för att kunna se vilket ord som är rätt och som passar in i luckan.


”Vi har alltid haft något mer än kärlek”

Summary: De är före detta partner – men också så bra vänner att de nästan ser varandra som syskon. Emilies och Joes kompisrelation väcker uppmärksamhet. Många undrar hur de kan vara så bra vänner, trots att de en gång varit ihop.

Kompis med exet Del 1 Kan man fortsätta som nära vänner när man gjort slut? Och vad händer då när man träffar nya partner? I några artiklar skriver Insidan om hur det kan vara att vara kompis med sin före detta. Emilie Calais och Joe Cridland pratar nästan varje dag, firar jular och midsommar tillsammans, umgås med varandras barn – de gör egentligen det mesta som riktigt bra vänner brukar göra ihop. Vad som brukar förvåna omgivningen är att de också var ett par för ungefär tio år sedan. Bara drygt ett halvår efter uppbrottet träffades de igen och började bygga upp en mycket nära vänskap. – Hade jag haft en bror, så skulle det vara han som satt här bredvid mig nu, så pass nära känner vi oss varandra, säger Emilie. Joe berättar om hur Emilie, långt efter att de gjort slut, kunde ringa efter att ha varit ute en kväll och fråga om hon fick komma över. Och så sov hon på soffan eller i hans barns rum och de pratade hela kvällen och hela dagen under frukosten. De säger det flera gånger rakt ut: – Vi är verkligen bästa vänner. När vi pratar oss bakåt i tiden så beskriver de båda hur det fanns någonting djupare mellan dem, något som är svårt att sätta fingret på. – Vi har alltid haft någonting mer än kärlek mellan oss, någonting mycket starkare än det här med att ha ett förhållande, leva ihop, ha sex, äta middag. Vi hade någonting annat, men jag vet inte hur jag ska förklara det, säger Emilie. Det var inte meningen att de skulle bli ihop, menar Emilie, men det blev så eftersom deras band blev så starkt. Joe var Emilies första manliga kund när hon som 17–18-åring gick som lärling på en frisersalong. Joe är drygt 20 år äldre, och deras relation började med att de klickade bra som kund och frisör. Joe, men även hans barn och hans ex, fortsatte att klippa sig hos Emilie under åren. – En gång sa jag med glimten i ögat att vi borde gå och ta en öl ihop. Hon sa ”varför inte”. Vi tog ett par glas och det var väldigt avslappnat, vi bara pratade och pratade, vi slutade egentligen aldrig att prata efter det. Efter det sågs vi varje dag, säger Joe. Eftersom Emilie hade umgåtts med Joes barn och klippt dem under flera års tid, blev det en ganska smidig övergång till att bli en slags ”låtsasmamma” för dem. – När jag berättade för dem att jag hade börjat träffa Emilie så blev de så glada, hon var så bra med barnen, säger Joe. De berättar hur de kunde sitta på Emilies uteplats till klockan fyra på morgonen och bara prata. Två personer som var på samma våglängd. Ungefär två och ett halvt år in i förhållandet kände Emilie att hon behövde stanna upp. Ålderskillnaden på 22 år gjorde sig påmind. – Jag insåg att jag inte skulle komma att kunna behålla honom i mitt liv om jag inte gjorde slut. Jag började fundera på hur det skulle gå när jag ville skaffa egna barn, det var som att verkligheten kom ifatt mig. Så jag sa att jag måste stanna detta nu. Men jag ville att vi skulle vara vänner för resten av livet, bästa vänner. Emilie säger att hon förstod att de skulle behöva vara ifrån varandra ett tag, innan vänskap var att tänka på. – Jag tänkte att han behövde slicka sina sår och jag behövde se till att jag inte trillade tillbaka i någonting igen. Det gav sig in en skakig och osäker situation där de skulle ha en paus under obestämd tid. – Jag förstod så klart på något plan att det var över. Men jag älskade Emilie som människa och jag ville verkligen inte att hon skulle försvinna ur mitt liv. Jag var rädd för att vi skulle glida isär om den här pausen drog ut på tiden, säger Joe. Till slut så började de prata om att ses och Emilie bjöd ut Joe till stugan som tidigare varit deras gemensamma lantställe. De började umgås igen, fast den här gången som vänner. Det låter ju enkelt, men det var det inte till att börja med. – Det är klart att jag var förbannad och sur under vissa perioder i början och fick svälja en hel del. Men jag visste att vår vänskap skulle växa och bli bättre, säger Joe. – Jag var kanske inte så finkänslig heller alla gånger med vad jag berättade för Joe, om andra relationer och så. Det var ju lite för att testa hur långt han hade kommit, hur mycket jag kunde slappna av. Vi testade oss fram. Men när jag berättade om andra så fick jag ingen reaktion, säger Emilie. Ett ämne som inte går att komma ifrån är hur nya partner har reagerat på deras relation. – Vissa av Emelies pojkvänner har kanske tyckt att vi var lite väl tajta, skrattar Joe, men lägger till: – Men när du träffat någon har jag alltid fungerat bra med dem, åtminstone kommit överens okej. Emilie nickar och säger att hon förstår att folk kan ha många olika funderingar och tankar kring att hon umgås så tajt med Joe. Ett tydligt exempel var när Joe hade varit med om en svår olycka och skadat ryggen. Han kunde knappt röra sig utan kryckor och starka smärtstillande mediciner. Joe fick bo i Emilies hus och hon tog i princip hand om honom hela dagarna. Under samma period var de båda i var sitt förhållande. – Min dåvarande flickvän menade att hon och jag inte kunde få en nära relation, för att det inte gick att tävla med Emilie. Trots att jag sa att vi bara var vänner så kunde min flickvän helt enkelt inte tro på det, säger Joe. Emilie har i sin tur haft pojkvänner som ”blivit helt galna” över att hon då och då gått hem till Joe bara för att hänga och prata. Det är nog rimligt att påstå att de genom åren blivit någon sorts experter på hur man klarar av att vara bästa vän med sitt ex, samtidigt som man ger sig in i nya förhållanden. – Det är viktigt att den nya personen snabbt får träffa min bästa kompis. Joe är ju min bästa kompis. Ju längre tid det går innan de träffas desto mer blir Joe som en fantasifigur för den här nya personen, det kan komma svartsjuka och han kan målas upp som ett hot. Det är bara att ge sig i väg så snart som möjligt och träffas allihop, säger Emilie. När någon ny pojkvän till Emelie kommer in i bilden så är det viktigt att gå in i det hela med öppenhet, menar Joe. – När jag träffar dem första gången så är jag inget ex, jag sätter inget ex i pannan så att säga. Jag är bara Joe. Om där finns någon spänning så tittar jag bara på Emilie och känner av stämningen. Vis av den erfarenheten så tog Emilie med Joe för att han skulle träffa Jocke som hon nu är gift med, bara en vecka efter det att hon och Jocke hade träffats första gången. Det slutade med en lång kväll av drinkar och trevligt häng. – Det är viktigt att köra med öppna kort från början, säger hon. Deras kompisrelation väcker uppmärksamhet. Kompisar och bekanta kan vara både förvånade, överraskade, väldigt imponerade eller till och med avundsjuka. Många frågar hur det ens kan vara möjligt att vara så bra vän med sitt ex. – Folk frågar sig, hur får ni det att fungera? Vad är grejen? Men det är ju så enkelt egentligen. Det är inte många man träffar i livet som man fastnar med så starkt, säger Emilie. Joe fyller i med att det är märkligt att det även i Sverige, som på många sätt är ett tolerant land, finns vissa som har problem med att folk är vänner med sina före detta partner. – De verkar glömma den där kärleken som fanns där i början. Livet är för kort för att man ska gå runt och ha en massa hat mot sitt ex, det finns redan tillräckligt mycket hat i världen. anton.kasurinen@dn.se Livet är för kort för att man ska gå runt och ha en massa hat mot sitt ex. Joe Cridland Emelie Calais Ålder: 32. Bor: Stockholm. Familj: Gift, ett barn. Yrke: Frisör. Joe Cridland Ålder: 53. Bor: Stockholm. Familj: Skild, en son och en dotter. Yrke: Kock. Bakgrund: Kommer ursprungligen från Storbritannien. Kom till Sverige 1997. Är det bra att vara nära vän med sitt ex, eller är det mest problematiskt? Har du egna erfarenheter? Skriv till insidan@dn.se och berätta!