Respekt är läkarens bästa recept

Summary: I tv-program som "Supernanny" lär sig barn att göra som föräldrarna säger - utan att förstå varför. Barnläkaren Lars H Gustafsson anser att en sådan "svart pedagogik" går stick i stäv mot en humanistiskt präglad fostran.

Hot och straff är inte receptet för att få mer ordning i skolan och hemmen. Det menar läkaren Lars H Gustafsson som är kritisk till det han kallar den "nyakutoritära rörelsen". - Barn måste lära sig att lyssna till vuxna, att acceptera vissa spelregler och att utveckla ett eget tänkande. Men nu ser jag en trend där barnen ska lära sig lyda och följa de vuxnas order. I den nyutkomna boken "En läkares samvete" lyfter Lars H Gustafsson fram hur viktigt det är att barn och ungdomar respekteras som självständiga individer, och inte som "vilda växter" som vuxna måste tukta. Han berättar även om sin kamp för att få vapenfri tjänst, om arbetet i regeringens etiska råd efter "Estonia"-olyckan och om sitt engagemang för barns rättigheter. Lars H Gustafsson arbetar som läkare på fem stora skolor i uppmärksammade Rosengård i Malmö. Där möter han tusentals barn från hela världen. - Jag blir ofta förvånad över vilken mognad barn och ungdomar visar när de möts med respekt av vuxna som vill ha en dialog. Det gäller i Rosengård, i Västerbotten, där jag bodde tidigare och på olika orter jag besökt. - Därför är jag orolig för en återgång till gamla tider där barn och unga lärde sig att lyda för att slippa bestraffning. Det kan leda till att vi får "lydiga soldater" utan ett personligt samvete att luta sig mot i svåra situationer. Nyligen tog radioprogrammet "Barnen", som sänds i P1, upp att det blivit vanligare med skamvrår i Sverige. Fast de kallas "timeoutbänkar" eller "busmattor". Där får barnen sitta några minuter om de gjort något fel. Och i det brittiska tv-programmet "Supernanny", som även sänds i Sverige, lär sig föräldrarna att använda "nauhgty chair", en styggstol. Där placeras barnen om de inte gör som föräldrarna säger. Den här typen av program påverkar debatten i Sverige och hur vuxna beter sig mot barn, menar Lars H Gustafsson. Under senare tid har flera licensierade program för föräldrautbildning utifrån samma filosofi lanserats i Sverige. De bygger på samma tanke om stramare tyglar och en fast disciplin. - Dessa familjestödsprogram är utformade för att hjälpa föräldrar som har svåra problem med sina barn. Men jag har märkt att de också börjar användas i utbildning av föräldrar i största allmänhet. Det är olyckligt. Lars H Gustafsson minns när han själv var barn och vuxna ingrep med olika tillrättavisningar om han gjort något tokigt. Han kan ännu höra tonfallen och känna rodnaden: "Du borde skämmas!" - Samvetet skulle inympas i oss barn, konstaterar Lars H Gustafsson. Som en sorts vaccin, där de vuxna höll i sprutan. Ofta förstärkte fysiska straff, som aga, den verbala skambeläggningen. Barn stängdes också in i det egna rummet, i ett källarförråd eller en mörk garderob för att tänka över sina synder. - Mörkret skulle påminna oss om hur mörka vi var i våra själar. Även i mitt barndomshem, som ändå präglades av humanism, fanns en "gnällgarderob" där vi barn hamnade om vi betett oss illa, berättar Lars H Gustafsson. När han blivit vuxen berättade hans mamma hur illa hon och pappan hade mått av att bestraffa sina barn. Men att de ändå känt att de måste göra det - annars hade de ju varit "slappa föräldrar". En pionjär för en icke skambeläggande barnuppfostran var Martin Buber, professor i filosofi i Frankfurt. Strax före andra världskriget flyttade han till Palestina. I boken "Uppfostran" talar Martin Buber om det äkta mötet öga mot öga, det som också måste till mellan barn och vuxna. - De möten Buber talar om är fria från förtryck, beräkning och skambeläggning. Jag blir sorgsen när jag hör alla krav på mer ordning och reda i skola och hem, allt tal om att tuffare tag och straff löser problemen. Vi är på väg att flytta oss hundra år tillbaka i tiden, menar Lars H Gustafsson. I tonåren började han som många andra i samma ålder fundera över vad det innebär att vara människa. Hur ville han forma sitt liv? Hur skulle han förhålla sig till sina medmänniskor? Som vuxen stod det klart för honom att ett personligt samvete inte kan skapas genom krav på ordning och disciplin, genom order om att man ska känna empati och förståelse för andra människor. Det kan bara växa fram inifrån. - Exemplen på hur illa det kan gå med människors samveten genom en fostran byggd på hot och straff är många. Fram till andra världskriget präglades den tyska skolan av en kadaverdisciplin, där hot och straff var pedagogiska instrument för att skapa lydiga elever. Dessa elever försvarade sedan sin medverkan i förintelsen av miljontals judar i Tyskland med att de "bara" lydde order. Redan under utbildningen fick Lars H Gustafsson höra talas om den särskilda yrkesetik som läkare ska följa. Den innebär bland annat att läkaren i sin gärning ska " ha patientens hälsa som det främsta målet och om möjligt bota, ofta lindra, alltid trösta, följande människokärlekens och hederns bud". Liknande etiska yrkesregler finns för till exempel journalister och lärare. Enligt Lars H Gustafsson samlar de dock ofta damm i en pärm i en bokhylla. För vissa är de etiska reglerna i högsta grad levande. Under sin läkargärning har Lars H Gustafsson flera gånger ställts inför svåra etiska dilemman, och mött många barn som farit illa. - Jag kom tidigt att arbeta med barn som misshandlats fysiskt och psykiskt, som farit illa av en auktoritär våldsuppfostran. Det innebar att mitt personliga samvete hela tiden fick möta en tuff verklighet som krävde att jag tog ställning. Det utvecklade min empatiska förmåga. Men du är ändå uppfostrad med en "gnällgarderob"? - Jag nämnde att mina föräldrar, pappa och framför allt mamma, i grunden var humanistiska människor. När jag blev äldre sa mamma faktisk förlåt för att hon känt sig tvingad att använda en bestraffande pedagogik i bland. Redan som barn tror jag att jag märkte att de ville mig väl. De fick mig att växa som människa. Lars H Gustafsson menar att det personliga samvetet aldrig kan formas via hot och straff. Och därför tycker han att den nygamla synen på barnuppfostran som växer sig allt starkare i Sverige är mycket olycklig. "En läkares samvete" är utgiven av Norstedts förlag Namn: Lars H Gustafsson.Ålder: Namn: Lars H Gustafsson. Ålder: 64 år. Bor: Lund i Skåne. Yrke: Skolläkare och författare. Familj: Åtta barn och fem barnbarn. Hustrun Agneta omkom 2004 i en trafikolycka. Bakgrund: Välkänd debattör och försvarare av barns rättigheter. Har under många år engagerat sig för flyktingar, senast de apatiska flyktingbarnen. Aktuell: Nyligen utkom boken ”En läkares samvete”, där han tar upp vad som formar en personlig etik som bygger på empati och förståelse.


Respekt är läkarens bästa recept

Summary: I tv-program som ”Supernanny” lär sig barn att göra som föräldrarna säger – utan att förstå varför. Barnläkaren Lars H Gustafsson anser att en sådan ”svart pedagogik” går stick i stäv mot en humanistiskt präglad fostran.

Hot och straff är inte receptet för att få mer ordning i skolan och hemmen. Det menar läkaren Lars H Gustafsson som är kritisk till det han kallar den ”nyakutoritära rörelsen”. – Barn måste lära sig att lyssna till vuxna, att acceptera vissa spelregler och att utveckla ett eget tänkande. Men nu ser jag en trend där barnen ska lära sig lyda och följa de vuxnas order. I den nyutkomna boken ”En läkares samvete” lyfter Lars H Gustafsson fram hur viktigt det är att barn och ungdomar respekteras som självständiga individer, och inte som ”vilda växter” som vuxna måste tukta. Han berättar även om sin kamp för att få vapenfri tjänst, om arbetet i regeringens etiska råd efter ”Estonia”-olyckan och om sitt engagemang för barns rättigheter. Lars H Gustafsson arbetar som läkare på fem stora skolor i uppmärksammade Rosengård i Malmö. Där möter han tusentals barn från hela världen. – Jag blir ofta förvånad över vilken mognad barn och ungdomar visar när de möts med respekt av vuxna som vill ha en dialog. Det gäller i Rosengård, i Västerbotten, där jag bodde tidigare och på olika orter jag besökt. – Därför är jag orolig för en återgång till gamla tider där barn och unga lärde sig att lyda för att slippa bestraffning. Det kan leda till att vi får ”lydiga soldater” utan ett personligt samvete att luta sig mot i svåra situationer. Nyligen tog radioprogrammet ”Barnen”, som sänds i P1, upp att det blivit vanligare med skamvrår i Sverige. Fast de kallas ”timeoutbänkar” eller ”busmattor”. Där får barnen sitta några minuter om de gjort något fel. Och i det brittiska tv-programmet ”Supernanny”, som även sänds i Sverige, lär sig föräldrarna att använda ”nauhgty chair”, en styggstol. Där placeras barnen om de inte gör som föräldrarna säger. Den här typen av program påverkar debatten i Sverige och hur vuxna beter sig mot barn, menar Lars H Gustafsson. Under senare tid har flera licensierade program för föräldrautbildning utifrån samma filosofi lanserats i Sverige. De bygger på samma tanke om stramare tyglar och en fast disciplin. – Dessa familjestödsprogram är utformade för att hjälpa föräldrar som har svåra problem med sina barn. Men jag har märkt att de också börjar användas i utbildning av föräldrar i största allmänhet. Det är olyckligt. Lars H Gustafsson minns när han själv var barn och vuxna ingrep med olika tillrättavisningar om han gjort något tokigt. Han kan ännu höra tonfallen och känna rodnaden: ”Du borde skämmas!” – Samvetet skulle inympas i oss barn, konstaterar Lars H Gustafsson. Som en sorts vaccin, där de vuxna höll i sprutan. Ofta förstärkte fysiska straff, som aga, den verbala skambeläggningen. Barn stängdes också in i det egna rummet, i ett källarförråd eller en mörk garderob för att tänka över sina synder. – Mörkret skulle påminna oss om hur mörka vi var i våra själar. Även i mitt barndomshem, som ändå präglades av humanism, fanns en ”gnällgarderob” där vi barn hamnade om vi betett oss illa, berättar Lars H Gustafsson. När han blivit vuxen berättade hans mamma hur illa hon och pappan hade mått av att bestraffa sina barn. Men att de ändå känt att de måste göra det – annars hade de ju varit ”slappa föräldrar”. En pionjär för en icke skambeläggande barnuppfostran var Martin Buber, professor i filosofi i Frankfurt. Strax före andra världskriget flyttade han till Palestina. I boken ”Uppfostran” talar Martin Buber om det äkta mötet öga mot öga, det som också måste till mellan barn och vuxna. – De möten Buber talar om är fria från förtryck, beräkning och skambeläggning. Jag blir sorgsen när jag hör alla krav på mer ordning och reda i skola och hem, allt tal om att tuffare tag och straff löser problemen. Vi är på väg att flytta oss hundra år tillbaka i tiden, menar Lars H Gustafsson. I tonåren började han som många andra i samma ålder fundera över vad det innebär att vara människa. Hur ville han forma sitt liv? Hur skulle han förhålla sig till sina medmänniskor? Som vuxen stod det klart för honom att ett personligt samvete inte kan skapas genom krav på ordning och disciplin, genom order om att man ska känna empati och förståelse för andra människor. Det kan bara växa fram inifrån. – Exemplen på hur illa det kan gå med människors samveten genom en fostran byggd på hot och straff är många. Fram till andra världskriget präglades den tyska skolan av en kadaverdisciplin, där hot och straff var pedagogiska instrument för att skapa lydiga elever. Dessa elever försvarade sedan sin medverkan i förintelsen av miljontals judar i Tyskland med att de ”bara” lydde order. Redan under utbildningen fick Lars H Gustafsson höra talas om den särskilda yrkesetik som läkare ska följa. Den innebär bland annat att läkaren i sin gärning ska ”…ha patientens hälsa som det främsta målet och om möjligt bota, ofta lindra, alltid trösta, följande människokärlekens och hederns bud”. Liknande etiska yrkesregler finns för till exempel journalister och lärare. Enligt Lars H Gustafsson samlar de dock ofta damm i en pärm i en bokhylla. För vissa är de etiska reglerna i högsta grad levande. Under sin läkargärning har Lars H Gustafsson flera gånger ställts inför svåra etiska dilemman, och mött många barn som farit illa. – Jag kom tidigt att arbeta med barn som misshandlats fysiskt och psykiskt, som farit illa av en auktoritär våldsuppfostran. Det innebar att mitt personliga samvete hela tiden fick möta en tuff verklighet som krävde att jag tog ställning. Det utvecklade min empatiska förmåga. Men du är ändå uppfostrad med en ”gnällgarderob”? – Jag nämnde att mina föräldrar, pappa och framför allt mamma, i grunden var humanistiska människor. När jag blev äldre sa mamma faktisk förlåt för att hon känt sig tvingad att använda en bestraffande pedagogik i bland. Redan som barn tror jag att jag märkte att de ville mig väl. De fick mig att växa som människa. Lars H Gustafsson menar att det personliga samvetet aldrig kan formas via hot och straff. Och därför tycker han att den nygamla synen på barnuppfostran som växer sig allt starkare i Sverige är mycket olycklig. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34 ”En läkares samvete” är utgiven av Norstedts förlag


Slavhistoria i pastell

Summary: Ön Île de Gorée utanför Dakar i Senegal bär på en mörk historia som står i bjärt kontrast till dess skönhet. På öns museum berättas gripande om den västafrikanska slavhandeln.

Afrikas motsvarighet till Auschwitz heter Île de Gorée, en stillsam pärla utanför det stökiga Dakar som vårdar minnet av den brutala slavhandeln utanför Västafrikas kust. Den mytomspunna slavön Île de Gorée tronar som ett lågt, rosafärgat band ute i den disiga bukten utanför Senegals huvudstad. En pilgrimsfärd dit ut, knappt tjugo minuters båtresa från hamnen, hör till höjdpunkterna vid varje resa till det kaotiska och stökiga Dakar. Nelson Mandela, den gamle påven och George Bush är några av alla berömda besökare som vallfärdat till ön. Den avlånga Île de Gorée blev klassad som ett av Unescos världsarv för knappt tjugo år sedan. Dagens forskare är väl inte alla riktigt överens med Senegals turistråd om att ön var den mest centrala omlastningsplatsen för den västafrikanska slavhandeln. Men när man står inne på gården till 1700-talshuset Maison des esclaves - en gammal slavstation omvandlad till museum - och blickar ut genom den blånande soliga fyrkanten som vetter mot havet drar det ändå kallt längs ryggraden. Den engagerade guiden lyckas i ett par välartikulerade meningar visualisera de hungriga, torterade och kedjade slavar som stod här och väntade på att kliva på båten som skulle föra dem till en främmande värld - samtidigt som husets härskare, holländska handelsmän, levde trivsamt familjeliv i den vackra övervåningen. Runt den dammiga gården trängs mörka prång och guidens röst stockar sig trots att han förmodligen pekat ut männens, kvinnornas och barnens skilda celler många gånger förr. Det Jeff Koons-liknande kitschiga monumentet av två slavar som omfamnar varandra, som vaktar gatan utanför museet, bryter på ett ganska komiskt sätt den allvarliga känslan. Längst ut på udden finns ytterligare ett museum i form av ett stenkastell där salarna innehåller hela den afrikanska slavhandelns historia. Ett fint litet kvinnohistoriskt Musée de la femme öppnar med en häftig, satirisk målning av den afrikanska kvinnan som en mångarmad indisk gudinna. Musée de la mer (Havsmuseet) var stängt när vi besökte ön men ståtar med färggrann mosaik runt den typiskt "Gorée-gröna" ytterdörren. Jag hade gärna sett museets främsta försäljningsargument: en brutal jättefisk med en människofot i magen. Öns mörka historia står i bjärt kontrast till dess skönhet och lugn. Husen är låga och blekt pastellfärgade, de bilfria gränderna tysta och sandiga. Bakom fint målade trädörrar döljer sig harmoniska innegårdar med smårestauranger eller enkla pensionat. Konstnärer som alla tycks ha gått i samma skola - bjärt kolorerad naivism - och envetna halsbandsförsäljare ockuperar öns soliga höjder med en massa småstånd runt den lilla stan. Det doftar färsk, grillad fisk och nationalrätten "poulet yassa" (kyckling i löksås) från serveringarna runt hamnen. Efter lunchen smälter vi intrycken på den lilla stranden invid hamnen. Plötsligt kommer några barn springande och skriker "Akta er, mördarna från Casamance är här" och så drar de med fingarna över strupen som om de greppade osynliga machetes. Trummor dånar uppe från gränderna. Vi spritter upp skräckslagna ett ögonblick, ända tills vi ser hur barnen gapskrattar åt de lättlurade turisterna. Det är festival på Île de Gorée, Diaspora-festivalen. Traditionella dansare i galna gräskostymer, som ser ut som böljande minihyddor, blandar sig med vackra damer med indigoblå ansikten och smittande rörelser - och alla tränar inför kvällens fest ihop med de överförtjusta bybarnen. När de svettiga, kostymklädda potentaterna - som kommit med båten från Dakar - har hållit sina långa tal är det fest i byn. Byborna på Île de Gorée lever på förbannad mark men de kan konsten att partaja hela natten lång. Bästa utsikten: Baren högst upp Bästa utsikten: Baren högst upp på Hôtel de l’Independence. Sextiotalsbyggnaden tycks inte ha renoverats sedan Senegal blev sjävständigt, men vyn över Dakar är magnifik. Bästa badutflykten: Om man inte hinner resa söderut till badorter som Saly söderöver längs "la petite côte" kan man ta en taxi till N’gor, en söt snäckskalsdekorerad strandservering med fantastisk grillad fisk och en fin men ganska stenig strand, granne med Club Meds gigantiska lyxanläggning vid Point des Almadies. Bästa musikklubben: "Just4You", en vacker trädgård där man kan lyssna på senegalesisk live-musik. Bästa bion: La Kadjinol Station i hörnet rue Sarraut/rue Salva, en kombinerad filmklubb och restaurang där cineaster kan ligga i bekväma soffor och äta gott samtidigt som man tittar på film. Bästa marknaderna: Marché Kermel för lokalfärgen och Marché Soumbedioune för hantverksshoppingen. Världsarv: Gorée-ön är ett av Senegals fyra världsarv. Resa dit: Med början nästa vecka ordnar Go!International (www.gointernational.se) 14-dagars paketresor till Senegal och badorten Saly utanför Dakar. Priser från 8.700 kr per person i dubbelrum.


”Arbetarväljare trodde inte på socialdemokraternas budskap”

Summary: Skarp intern kritik från före detta s-minister: Vår politik drev väljarna mot Sverigedemokraterna. I den socialdemokratiska valrörelsen blev det för mycket av ”det går bra för Sverige” och för lite samhällskritik. Misslyckandet i arbetslöshetsfrågan grundlades redan 2003–2004. Det var då som valet i praktiken förlorades. Unga arbetare och pensionärer med arbetarbakgrund gick under valrörelsen till Sverigedemokraterna därför att de kände att socialdemokraterna inte tog samhälls- problemen på allvar. Om vi nu vänder arbetarna ryggen för att nå medelklassen drivs en stor del av löntagarna i armarna på Sverigedemokraterna. En högervridning skulle föra ned socialdemokraterna under 30 procent. Förmår vi inte att förstå vad som gjordes fel 2002–2006 återtar vi inte makten 2010, skriver den socialdemokratiske riksdagsledamoten och före detta folkhälso- och socialtjänstministern Morgan Johansson.

Valet 2006 blev en mardröm för socialdemokratin. Inte nog med att partiet förlorade regeringsmakten. Det blev det sämsta riksdagsvalet sedan 1914, och partiet tappade de allra flesta kommuner och en lång rad landsting. I hälften av landets kommuner och i tre landsting kom Sverigedemokraterna in i de beslutande församlingarna. De närmaste månaderna kommer socialdemokratins inre arbete att präglas av frågan om vem som ska bli ny partiledare. Det är förstås intressant, men det är inte det viktigaste. Oavsett vem som blir partiledare, kommer socialdemokratin inte att kunna återta makten 2010 om man inte förmår att förstå vad som gjordes fel 2002–2006. Därför måste en valanalys vara en öppen och rannsakande process. Vi ska vara ödmjuka inför väljarna: de har valt bort oss den här gången, och det är inte väljarna det är fel på. En del menar att det var valkampanjen som var fel och vill lägga skulden på Marita Ulvskog och Göran Persson. Det är en ytlig analys. Problemet är inte att vi inte nådde ut med vårt budskap. Problemet är att folk inte trodde på vårt budskap. För att kunna vinna valet 2010 måste socialdemokratin därför dra rätt slutsatser av valförlusten. Då kan man inte ha en ytlig massmedial syn på valförlusten, utan svaren måste sökas i människors sociala förhållanden. Jag arbetade under förra mandatperioden med socialpolitiken, framför allt med människor som lever i marginalen i stor utsatthet. Det är lätt att se hur ojämlikhet, arbetslöshet och klassklyftor trycker ner människor och i sin förlängning ställer svaga grupper emot varandra. Större delen av min valrörelse bedrev jag i Skåne, Blekinge och Halland, och kunde på nära håll följa hur Sverigedemokraterna ryckte fram. När jag nu hör en del en del socialdemokratiska debattörer, till exempel Stig-Björn Ljunggren i Göteborgs-Posten och Jan Andersson i DN, tala om att det socialdemokratiska partiet måste vridas åt höger, bli ett ”New Labour”, för att återta förlorade mittenväljare, blir jag starkt oroad. Det är en mycket farlig slutsats. Om inte socialdemokratin längre ska företräda de sämst ställda – vem kommer då att göra det Mitt svar är enkelt: en högervridning av socialdemokratin skulle inte bara minska partiets klassiska väljarbas och driva partiet under 30 procent, utan dessutom öppna upp ytterligare för Sverigedemokraterna. En preliminär analys av valresultatet på de orter där Sverigedemokraterna ökat mest tyder nämligen på att de tagit röster i de områden där socialdemokratin traditionellt sett är stark. Unga manliga arbetare och pensionärer med arbetarbakgrund har röstat på dem i stor utsträckning. De känner sig besvikna och frustrerade över utvecklingen i Sverige – de ser ökade klyftor, problem på arbetsmarknaden och ökad brottslighet. De har inte känt att deras parti, socialdemokratin, tagit tag i problemen eller ens erkänt dem. De flesta som röstat på Sverigedemokraterna betecknar sig säkerligen inte som rasister, men de tar ut sin frustration över samhällsproblemen på invandrarna. Om socialdemokratin nu skulle vända arbetarna ryggen i sin iver att nå medelklassen, då skulle partiet driva en stor del av löntagarna i armarna på Sverigedemokraterna. Än värre skulle det bli om en sådan högervridning av socialdemokratin skulle kombineras med den omfattande arbetskraftsinvandring, som alliansen nu föreslår. Då skulle vi få se en utbudschock på arbetsmarknaden, som skulle pressa ner reallönerna för löntagarna. Det blir lätt för Sverigedemokraterna att i ett sådant läge ytterligare spela ut svenska löntagare mot invandrarna, och i så fall har vi ett Sverigedemokratiskt parti på över 10 procent 2010. Nu är det lyckligtvis så att socialdemokratin inte behöver överge arbetarklassen för att vinna medelklassen. Det finns en annan väg, och det är att bygga på det som är gemensamt för de breda löntagargrupperna. Medelklassen har röstat på socialdemokratin för att partiet står för en generell välfärdsmodell som binder samman samhällsklasserna. De har valt socialdemokratin för att de inte vill leva i ett land med djupa klyftor mellan fattiga och rika, där en del lever i överflöd och andra bor i portuppgångar. De har trott på socialdemokratins solidaritetstanke. Varför röstade då denna medelklass i mindre utsträckning på socialdemokratin 2006 Ja, det berodde inte på att socialdemokratin vägrade att lova subventionerade hembiträden och avskaffad förmögenhetsskatt. Förklaringen är snarare att de borgerliga partierna lyckades slå socialdemokratin i vår bästa gren: förmågan att kunna bekämpa arbetslösheten. Detta säger oss två viktiga saker: för att vinna val i regeringsställning måste socialdemokratin för det första kunna kombinera sitt maktinnehav med en stark samhällskritik. Vi måste peka på de missförhållanden som finns, stå på de utsattas sida och på ett trovärdigt sätt berätta vad vi tänker göra åt det. Det misslyckades partiet med i valrörelsen 2006. Det blev för mycket av ”det går bra för Sverige” och ”vi lever i den bästa av världar”, och för lite av samhällskritik. För det andra måste socialdemokratin vinna arbetslöshetsfrågan. Det är en gammal sanning att det alternativ som har störst förtroende när det gäller att skapa jobb, vinner valet. Så blev det också denna gång. Grunden för socialdemokratins misslyckande i arbetslöshetsfrågan lades redan 2003–04. Efter att framgångsrikt ha fått ner arbetslösheten till under 4 procent år 2000, började den sakta stiga igen utan att regeringen ingrep. 2004 hade den nästan nått 6 procent. Den ekonomiska politiken förblev emellertid passiv och mötte inte den ökande arbetslösheten. Det var då partiet i praktiken förlorade valet. När den ekonomiska politiken väl lades om, på hösten 2005, var det för sent. Det tar ungefär ett år för politiken att verka, och då hade regeringen redan förlorat förtroendet i frågan och öppnat för kritik från borgerligheten. Tänk om socialdemokratin fått gå till val med en arbetslöshet på 3–3,5 procent. Då hade man kunnat promenera genom valrörelsen! Arbetslösheten är också förklaringen till Sverigedemokraternas framgångar. När arbetslöshet och utanförskap etableras, då kryper fascismen in. Då kan man ställa unga arbetare som har svårt att få jobb och pensionärer med för lite i pensionskuvertet mot invandrarna och exploatera det politiskt. Genom att skapa en bild av att hundratusentals invandrare lever på bidrag utan att jobba, samtidigt som svenska pensionärer och arbetare lever på fattigdomsgränsen, spelar man ut svenskar och invandrare mot varandra. När alliansens retorik dessutom utgick ifrån motsättningen mellan dem som ”jobbar” och dem som ”inte jobbar”, var det lätt för Sverigedemokraterna att ta den motsättningen ett steg längre och fråga: vem är det som inte jobbar Jo, invandrarna! Det finns nu två stora uppgifter för arbetarrörelsen: att trycka tillbaka de främlingsfientliga partierna och att vinna tillbaka den radikala delen av medelklassen. Det gör man inte genom att vända arbetarklassen ryggen, utan genom att tydligare formulera en politik för fler jobb och minskade klyftor. Vi kommer nu att få se hur de ekonomiska och sociala klyftorna ökar, och hur de mest utsatta människorna lämnas i sticket. I ett land där solidaritet och sammanhållning hålls så högt som i Sverige, kommer en sådan politik att väcka en folklig vrede som går långt utanför socialdemokratins väljarskara. Det finns en bred folklig uppslutning bakom en samhällsmodell som minimerar klassklyftorna. Socialdemokratins uppgift de kommande åren blir därför att obönhörligt påtala hur detta systemskifte skadar inte bara de svagaste – de som lever på marginalen, är arbetslösa, sjuka eller rent av utslagna – utan också hur detta drabbar såväl arbetare som tjänstemän. En socialdemokrati i opposition måste därför bli en stark röst i riksdagen för jämlikhet. MORGAN JOHANSSON


"Arbetarväljare trodde inte på socialdemokraternas budskap"

Summary: Skarp intern kritik från före detta s-minister: Vår politik drev väljarna mot Sverigedemokraterna.. I den socialdemokratiska valrörelsen blev det för mycket av "det går bra för Sverige" och för lite samhällskritik. Misslyckandet i arbetslöshetsfrågan grundlades redan 2003-2004. Det var då som valet i praktiken förlorades. Unga arbetare och pensionärer med arbetarbakgrund gick under valrörelsen till Sverigedemokraterna därför att de kände att socialdemokraterna inte tog samhälls- problemen på allvar. Om vi nu vänder arbetarna ryggen för att nå medelklassen drivs en stor del av löntagarna i armarna på Sverigedemokraterna. En högervridning skulle föra ned socialdemokraterna under 30 procent. Förmår vi inte att förstå vad som gjordes fel 2002-2006 återtar vi inte makten 2010, skriver den socialdemokratiske riksdagsledamoten och före detta folkhälso- och socialtjänstministern Morgan Johansson.

Valet 2006 blev en mardröm för socialdemokratin. Inte nog med att partiet förlorade regeringsmakten. Det blev det sämsta riksdagsvalet sedan 1914, och partiet tappade de allra flesta kommuner och en lång rad landsting. I hälften av landets kommuner och i tre landsting kom Sverigedemokraterna in i de beslutande församlingarna. De närmaste månaderna kommer socialdemokratins inre arbete att präglas av frågan om vem som ska bli ny partiledare. Det är förstås intressant, men det är inte det viktigaste. Oavsett vem som blir partiledare, kommer socialdemokratin inte att kunna återta makten 2010 om man inte förmår att förstå vad som gjordes fel 2002-2006. Därför måste en valanalys vara en öppen och rannsakande process. Vi ska vara ödmjuka inför väljarna: de har valt bort oss den här gången, och det är inte väljarna det är fel på. En del menar att det var valkampanjen som var fel och vill lägga skulden på Marita Ulvskog och Göran Persson. Det är en ytlig analys. Problemet är inte att vi inte nådde ut med vårt budskap. Problemet är att folk inte trodde på vårt budskap. För att kunna vinna valet 2010 måste socialdemokratin därför dra rätt slutsatser av valförlusten. Då kan man inte ha en ytlig massmedial syn på valförlusten, utan svaren måste sökas i människors sociala förhållanden. Jag arbetade under förra mandatperioden med socialpolitiken, framför allt med människor som lever i marginalen i stor utsatthet. Det är lätt att se hur ojämlikhet, arbetslöshet och klassklyftor trycker ner människor och i sin förlängning ställer svaga grupper emot varandra. Större delen av min valrörelse bedrev jag i Skåne, Blekinge och Halland, och kunde på nära håll följa hur Sverigedemokraterna ryckte fram. När jag nu hör en del en del socialdemokratiska debattörer, till exempel Stig-Björn Ljunggren i Göteborgs-Posten och Jan Andersson i DN, tala om att det socialdemokratiska partiet måste vridas åt höger, bli ett "New Labour", för att återta förlorade mittenväljare, blir jag starkt oroad. Det är en mycket farlig slutsats. Om inte socialdemokratin längre ska företräda de sämst ställda - vem kommer då att göra det? Mitt svar är enkelt: en högervridning av socialdemokratin skulle inte bara minska partiets klassiska väljarbas och driva partiet under 30 procent, utan dessutom öppna upp ytterligare för Sverigedemokraterna. En preliminär analys av valresultatet på de orter där Sverigedemokraterna ökat mest tyder nämligen på att de tagit röster i de områden där socialdemokratin traditionellt sett är stark. Unga manliga arbetare och pensionärer med arbetarbakgrund har röstat på dem i stor utsträckning. De känner sig besvikna och frustrerade över utvecklingen i Sverige - de ser ökade klyftor, problem på arbetsmarknaden och ökad brottslighet. De har inte känt att deras parti, socialdemokratin, tagit tag i problemen eller ens erkänt dem. De flesta som röstat på Sverigedemokraterna betecknar sig säkerligen inte som rasister, men de tar ut sin frustration över samhällsproblemen på invandrarna. Om socialdemokratin nu skulle vända arbetarna ryggen i sin iver att nå medelklassen, då skulle partiet driva en stor del av löntagarna i armarna på Sverigedemokraterna. Än värre skulle det bli om en sådan högervridning av socialdemokratin skulle kombineras med den omfattande arbetskraftsinvandring, som alliansen nu föreslår. Då skulle vi få se en utbudschock på arbetsmarknaden, som skulle pressa ner reallönerna för löntagarna. Det blir lätt för Sverigedemokraterna att i ett sådant läge ytterligare spela ut svenska löntagare mot invandrarna, och i så fall har vi ett Sverigedemokratiskt parti på över 10 procent 2010. Nu är det lyckligtvis så att socialdemokratin inte behöver överge arbetarklassen för att vinna medelklassen. Det finns en annan väg, och det är att bygga på det som är gemensamt för de breda löntagargrupperna. Medelklassen har röstat på socialdemokratin för att partiet står för en generell välfärdsmodell som binder samman samhällsklasserna. De har valt socialdemokratin för att de inte vill leva i ett land med djupa klyftor mellan fattiga och rika, där en del lever i överflöd och andra bor i portuppgångar. De har trott på socialdemokratins solidaritetstanke. Varför röstade då denna medelklass i mindre utsträckning på socialdemokratin 2006? Ja, det berodde inte på att socialdemokratin vägrade att lova subventionerade hembiträden och avskaffad förmögenhetsskatt. Förklaringen är snarare att de borgerliga partierna lyckades slå socialdemokratin i vår bästa gren: förmågan att kunna bekämpa arbetslösheten. Detta säger oss två viktiga saker: för att vinna val i regeringsställning måste socialdemokratin för det första kunna kombinera sitt maktinnehav med en stark samhällskritik. Vi måste peka på de missförhållanden som finns, stå på de utsattas sida och på ett trovärdigt sätt berätta vad vi tänker göra åt det. Det misslyckades partiet med i valrörelsen 2006. Det blev för mycket av "det går bra för Sverige" och "vi lever i den bästa av världar", och för lite av samhällskritik. För det andra måste socialdemokratin vinna arbetslöshetsfrågan. Det är en gammal sanning att det alternativ som har störst förtroende när det gäller att skapa jobb, vinner valet. Så blev det också denna gång. Grunden för socialdemokratins misslyckande i arbetslöshetsfrågan lades redan 2003-04. Efter att framgångsrikt ha fått ner arbetslösheten till under 4 procent år 2000, började den sakta stiga igen utan att regeringen ingrep. 2004 hade den nästan nått 6 procent. Den ekonomiska politiken förblev emellertid passiv och mötte inte den ökande arbetslösheten. Det var då partiet i praktiken förlorade valet. När den ekonomiska politiken väl lades om, på hösten 2005, var det för sent. Det tar ungefär ett år för politiken att verka, och då hade regeringen redan förlorat förtroendet i frågan och öppnat för kritik från borgerligheten. Tänk om socialdemokratin fått gå till val med en arbetslöshet på 3-3,5 procent. Då hade man kunnat promenera genom valrörelsen! Arbetslösheten är också förklaringen till Sverigedemokraternas framgångar. När arbetslöshet och utanförskap etableras, då kryper fascismen in. Då kan man ställa unga arbetare som har svårt att få jobb och pensionärer med för lite i pensionskuvertet mot invandrarna och exploatera det politiskt. Genom att skapa en bild av att hundratusentals invandrare lever på bidrag utan att jobba, samtidigt som svenska pensionärer och arbetare lever på fattigdomsgränsen, spelar man ut svenskar och invandrare mot varandra. När alliansens retorik dessutom utgick ifrån motsättningen mellan dem som "jobbar" och dem som "inte jobbar", var det lätt för Sverigedemokraterna att ta den motsättningen ett steg längre och fråga: vem är det som inte jobbar? Jo, invandrarna! Det finns nu två stora uppgifter för arbetarrörelsen: att trycka tillbaka de främlingsfientliga partierna och att vinna tillbaka den radikala delen av medelklassen. Det gör man inte genom att vända arbetarklassen ryggen, utan genom att tydligare formulera en politik för fler jobb och minskade klyftor. Vi kommer nu att få se hur de ekonomiska och sociala klyftorna ökar, och hur de mest utsatta människorna lämnas i sticket. I ett land där solidaritet och sammanhållning hålls så högt som i Sverige, kommer en sådan politik att väcka en folklig vrede som går långt utanför socialdemokratins väljarskara. Det finns en bred folklig uppslutning bakom en samhällsmodell som minimerar klassklyftorna. Socialdemokratins uppgift de kommande åren blir därför att obönhörligt påtala hur detta systemskifte skadar inte bara de svagaste - de som lever på marginalen, är arbetslösa, sjuka eller rent av utslagna - utan också hur detta drabbar såväl arbetare som tjänstemän. En socialdemokrati i opposition måste därför bli en stark röst i riksdagen för jämlikhet.


”Kulturministerns nyliberala syn på public service oroar oss”

Summary: Kända kulturpersonligheter i upprop: Cecila Stegö Chilòs inställning till SR och SVT en kärnfråga för oss.Vi befarar att den nya moderata kulturministern vill snäva in begreppet public service. Att så inte sker är en kärnfråga för alla oss som arbetar inom kultursektorn. En annan fråga rör vad som kommit att kallas ”bidragsträsket” i den svenska kulturpolitiken. Hur drar hon gränsen mellan ersättning och arbete? Konstnärerna måste kunna försörja sig på sitt eget arbete. Vi förutsätter att kulturministern ser till att ett heltäckande trygghetssystem för konstnärskollektivet snarast kommer till stånd, skriver 52 kända kulturarbetare.

Sverige har fått en ny kulturminister. Vad kommer det att betyda för den svenska kulturpolitiken? Ryktet säger att Cecilia Stegö Chilò är en nyliberal moderat som med hårda nypor vill rensa upp i det som numera kommit att kallas ”bidragsträsket”. Vilka bidragsträsk avses? Är biblioteksersättningen, som nu hotas av EU:sregler, ett sådant träsk som ska rensas? Nyligen hotade moderaternas talesman i riksdagens kulturutskott att riva upp den svenska bibliotekslagen och även Fredrik Reinfeldt svävade på målet när han fick frågan i en lördagsintervju i radion men därefter har alliansen samfällt försäkrat att bibliotekslagen och de fria bibliotekslånen ska förbli fredade, om än inte outredda. Men vad kommer att hända med public service i SR och SVT? Moderaterna har ju förordat en betydligt smalare definition än den nu gängse. För alla oss som arbetar inom kultursektorn är detta en kärnfråga eftersom etermedier är en av våra viktigaste arbetsgivare. Men tillbaka till ”bidragens” träskmarker. Hör det måttliga men ofta helt avgörande stödet till de fria teatergrupperna dit? Eller de konstnärsgarantier, som fördelas till förtjänta kulturutövare av Konstnärsnämnden? Författarfondens rese- och långtidsstipendier? Hur drar kulturministern gränsen mellan ersättningar och bidrag? Ägnar sig kulturrådet åt ersättningar eller bidragsverksamhet? Är det ens önskvärt att kräva att kulturen ska vara lönsam? Hur ser till exempel den lönsamma poesin ut? Vore den ens läsvärd? Vad är börsvärdet på Svenska Akademien? Inget skulle i och för sig glädja oss mer än att få rejält betalt för vårt arbete! Därför förutsätter vi att vår nya kulturminister helhjärtat kommer att stödja konstnärsorganisationernas pågående kamp för en förstärkt upphovsrätt också i Sverige! Konstnärernas ställning som avtalsslutande part måste förbättras på avtalsmarknaden. För det är ju just upphovsrätten som är själva grundbulten för konstnärskollektivets möjligheter att kunna försörja sig på sitt eget arbete. Vi förutsätter också att vår nya kulturminister i likhet med sin föregångare ser till att de konstnärer, musiker och författare som uppbär stipendier och inkomstgarantier för sina livslånga konstnärliga insatser får behålla dessa samt att ett heltäckande trygghetssystem för det stora konstnärskollektivet snarast kommer till stånd. Det är också allas vår förhoppning att kulturministern kommer att fortsätta internationaliseringen av det svenska kulturlivet, bland annat genom att ge de olika konstnärsgrupperna resurser att utveckla sina kontakter och samarbetsprojekt med sina kolleger i andra delar av världen. Svensk litteratur, film, konst och teater har jämte svenskt musikliv rönt stora framgångar utomlands och nya internationella arenor för svensk kultur har vuxit fram i såväl vårt närområde som ute i världen. Nya kulturcentrum på Gotland, Rhodos, Kavalla, Aten, Rom, Istanbul och Alexandria är exempel på mötesplatser där svenska konstnärer kan möta kolleger från vitt skilda länder och samverka med varandra. Det är vår övertygelse att kulturkontakterna måste fritt få utvecklas oberoende av geografiska eller politiska gränser. En stersjögemenskap utan Rysslands och Kaliningrads medverkan vore för oss en orimlighet. Det svenska medlemskapet i EU får på inget sätt begränsa det svenska kulturlivets möjligheter till en global gemenskap grundad på ömsesidig respekt och förståelse. EU:s ministerråd beslutade i våras om att ansluta sig till UNESCO:s nyligen antagna konvention till skydd för den kulturella mångfalden i världen. För närvarande pågår en process där Sverige och de andra medlemsstaterna i EU förbereder ratificeringen av konventionen. Vi förväntar oss därför att den framtida svenska kulturpolitiken kommer att präglas av respekt för konventionens grundtankar. För svensk del betyder det bland annat att de samiska konstnärernas livs- och arbetsvillkor uppmärksammas och att de görs delaktiga i svensk kulturpolitik. Vi som undertecknat detta upprop förväntar oss att vår nya kulturminister delar vår tilltro till den skapande och självständiga kraft som vårt svenska kulturliv kan utveckla såväl nationellt som internationellt. Peter Curman, Författare Lars Ardelius, Författare Jan Myrdal, Författare Carin Svensson Ardelius, Författare Jan Gelin, Författare Per Gunnar Evander, Författare Anders Ehnmark, Författare Barbro Lindgren, Författare Claes Engström, Författare Lars Kleberg,Professor i ryska Rikard Borggård, Producent Teater Giljotin Kia Berglund, Regissör Teater Giljotin P C Jersild, Författare Ana-Yrsa Falenius, Skådespelare Pernilla Björnsdotter, Skådespelare Dag Norgård, Konstnärlig ledare, Scen Österlen Thora L Norgård, Producent, Scen Österlen Staffan Söderblom, Författare Bunny Ragnerstam, Författare Gunnel Linde, Författare Inger Brattström, Författare Siv Widerberg, Författare Marie Feldtman, Regissör Kjell Cladin, Ordf, SIF-klubben, Sveriges Radio Bernt Lindberg, Tecknare och frilansjournalist Göran Gunér, Filmare Sten Melin, Tonsättare Tomas Bolme, Skådespelare Mats Söderlund, Författare Stig Edling, Författare Lars Ekenborn,Fotograf Mathias Lafolie, Regissör Stefan Moberg, Regissör Jon Lindström, Regissör P O Enquist, Författare Bror Tommy Borgström, Teaterman Lars Rudolfsson, Skådespelare och regissör, Ronny Ambjörnsson, Professor Sven Wollter, Skådespelare Göran Börge, Översättare Ingrid Börge, Översättare Björn Håkanson, Författare Ulla Roseen, Översättare Lars-Olof Loeld, Konstnär Inger Alfvén, Författare Inger Edelfeldt, Författare Gunilla Larsson, Skådespelerska Lennart Hagerfors, Författare Åke Edwardson, Författare Peter Engman, Skådespelare Gunnar Edander, Kompositör Lütfi Özkök, Fotograf


"Samma kvinnosyn i Sverige som bland talibanerna"

Summary: Jämställdhetsombudsmannen Claes Borgström: Ett samhälle där det finns prostitution når aldrig jämställda löner. Lika lön för lika arbete kan inte uppnås så länge vi har ett samhälle som säger att män har rätt till kvinnors kroppar. Grundläggande strukturer gör att vi i Sverige regelmässigt värderar kvinnor lägre än män. Det är en idé som vi har gemensamt med talibanerna. Normen är att mannen är överordnad kvinnan. Frågor om lönesättning och prostitution kan inte isoleras från varandra, skriver jämställdhetsombudsmannen Claes Borgström.

Genomsnittslönen för män är 20 procent högre än för kvinnor. En liten del handlar om ren lönediskriminering. En betydligt större del beror på att vi regelmässigt värderar kvinnor lägre än män. Det är samma strukturer som säger att män har rätt till kvinnors kroppar. Ett samhälle där det finns prostitution når aldrig jämställda löner. Idag går 4,2 miljoner svenskar till jobbet. Efter åtta timmar är det dags att gå hem. För männen alltså, inte för kvinnorna. I alla fall inte om de vill tjäna lika mycket som männen. Då får de lov att jobba ytterligare en och en halv timme. Varför? Jo, för att mäns genomsnittslön är 20 procent högre än kvinnors. Löneskillnaden mellan kvinnor och män är ett av de starkaste uttrycken för ett ojämställt samhälle. Mätt i reda pengar, i kronor och ören, ges kvinnor ett lägre värde än män. Det är ovärdigt ett samhälle som gör anspråk på att vara civiliserat och demokratiskt. Från FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna 1948 och framåt har det upprättats en mängd konventioner och överenskommelser som slår fast principen om lika lön för lika och likvärdigt arbete. Sedan 1992 finns ett uttryckligt förbud i den svenska jämställdhetslagen mot lönediskriminering. Om man frågar kvinnor om de vill ha sämre betalt än män för lika eller likvärdigt arbete svarar de alltid nej. Om man frågar män om de vill har mer betalt än kvinnor för lika eller likvärdigt arbete svarar de också alltid nej. Det förbryllande är att vi, trots internationella konventioner, trots svensk lagstiftning och en kompakt opinion inte har lyckats få bort de könsrelaterade löneskillnaderna mellan kvinnor och män. Lönegapet mellan kvinnor och män består, år efter år. I inledningen till FN:s snart 30 år gamla kvinnokonvention är de fördragsslutande staterna lösningen på spåret. De är bland annat ense om att "en ändring av mannens traditionella roll liksom av kvinnans roll inom samhället och familjen är nödvändig för att full jämställdhet mellan kvinnor och män skall uppnås". Även om begreppet "roll" känns gammaldags så pekar ändå konventionen på att det krävs en revolutionerande förändring av de grundläggande strukturerna för att likalöneprincipen skall realiseras. Vilka strukturer är det då vi talar om? Jo, det faktum att vi, här i Sverige, regelmässigt värderar kvinnor lägre än män. Att vårt samhälle vilar på idén att mannen är överordnad kvinnan, och att mannen är normen, kvinnan avvikelsen. Det är en idé som vi har gemensam med talibanerna, och för den delen med större delen av världens befolkning. I våras uppmanade jag det svenska fotbollslandslaget att stanna hemma från VM i Tyskland, som en manifestation mot den människohandel som befarades öka i samband med turneringen. En återkommande invändning var att detta var ett område som jag som jämställdhetsombudsman inte skulle lägga mig i. Det är, menar jag, ett alltför begränsat sätt att uppfatta jämställdhetsarbetet. Det finns en väl omhuldad föreställning om att prostitution är en frivillig transaktion mellan två jämbördiga parter. Forskning och erfarenheter ger belägg för motsatsen: få kvinnor väljer att prostituera sig om de har andra alternativ. Det finns män som prostituerar sig, det finns kvinnor som köper sex, det finns samkönad prostitution. Men den övervägande delen av prostitutionen utgörs av att män köper sex av kvinnor. I dessa könsköp återskapas den rådande maktordningen mellan könen, den norm som säger att det manliga är mer värt än det kvinnliga. Denna maktordning är oförenlig med jämställdhet. I ett jämställt samhälle värderas kvinnors och mäns väsen, förmågor och arbeten likvärdigt. I ett jämställt samhälle får kvinnor och män lika lön för lika arbete. I ett jämställt samhälle betraktar inte män kvinnor som handelsvara. Kön är en bärande organisationsprincip för vårt samhälle. Vad vi än gör, inom vilket område vi än verkar, kan vi ställa relevanta frågor om jämställdhet, om förhållandet mellan kvinnor och män. Frågor om lönesättning och prostitution kan inte isoleras från varandra. I ett jämställt samhälle har kvinnor och män samma möjligheter till ekonomisk självständighet. Sverige 2006 befinner sig långt från det målet: kvinnors sammanlagda inkomster uppgår i genomsnitt till 70 procent av männens. Det beror delvis på att kvinnor arbetar deltid i större utsträckning än män, men också på att kvinnor får mindre betalt för sitt arbete än män får. Denna löneskillnad förklaras med att kvinnor arbetar inom andra sektorer och andra yrken än vad män gör. Det borde i sig inte leda till att kvinnor har lägre löner än män. Men det gör det, eftersom arbeten som kvinnor utför värderas lägre än arbeten som utförs av män. Om man räknar bort skillnader i lön som beror på utbildning, sektor, yrke och frånvaro från arbetet, krymper männens löneövertag till 7-8 procent. En del av den resterande skillnaden beror på att män oftare än kvinnor har arbetsledande befattningar. Men här ingår även direkt lönediskriminering, alltså att en kvinna får mindre betalt än en man, trots att de utför arbete som är lika svårt. Jämställdhetslagen förbjuder lönediskriminering som beror på kön. Den ställer också krav på att arbetsgivaren ska verka aktivt för jämställda löner. I höst har jämställdhetsombudsmannen inlett sin största granskningsinsats någonsin. Drygt 1 200 arbetsgivare med sammanlagt omkring en miljon arbetstagare ska visa att de lever upp till lagens krav. Men jämställdhetslagen träffar bara en mindre del av de könsrelaterade löneskillnaderna mellan kvinnor och män. Det faktum att män har 20 procent högre lön än kvinnor beror till stor del på förhållanden som ligger utanför lagens räckvidd. Det innebär inte att lagens krav på lönekartläggningar och korrigeringar av ojämställda löner är meningslös, tusentals människor, mestadels kvinnor, har fått sina löner korrigerade sedan lagen skärptes 2001. Men mer måste göras. En underliggande tanke bakom jämställdhetslagen är att om vi kan nå jämställdhet i arbetslivet, så kommer det att påverka alla andra områden i samhället. Vi ser att det omvända förhållandet också råder. Det går inte att uppnå jämställda löner i ett i övrigt ojämställt samhälle. Slutsatsen är given. För att förverkliga den självklara principen om lika lön för lika och likvärdigt arbete, krävs ett brett anlagt jämställdhetsarbete, som omfattar alla områden av samhället. CLAES BORGSTRÖM


”Samma kvinnosyn i Sverige som bland talibanerna”

Summary: Jämställdhetsombudsmannen Claes Borgström: Ett samhälle där det finns prostitution når aldrig jämställda löner.Lika lön för lika arbete kan inte uppnås så länge vi har ett samhälle som säger att män har rätt till kvinnors kroppar. Grundläggande strukturer gör att vi i Sverige regelmässigt värderar kvinnor lägre än män. Det är en idé som vi har gemensamt med talibanerna. Normen är att mannen är överordnad kvinnan. Frågor om lönesättning och prostitution kan inte isoleras från varandra, skriver jämställdhetsombudsmannen Claes Borgström.

Genomsnittslönen för män är 20 procent högre än för kvinnor. En liten del handlar om ren lönediskriminering. En betydligt större del beror på att vi regelmässigt värderar kvinnor lägre än män. Det är samma strukturer som säger att män har rätt till kvinnors kroppar. Ett samhälle där det finns prostitution når aldrig jämställda löner. Idag går 4,2 miljoner svenskar till jobbet. Efter åtta timmar är det dags att gå hem. För männen alltså, inte för kvinnorna. I alla fall inte om de vill tjäna lika mycket som männen. Då får de lov att jobba ytterligare en och en halv timme. Varför? Jo, för att mäns genomsnittslön är 20 procent högre än kvinnors. Löneskillnaden mellan kvinnor och män är ett av de starkaste uttrycken för ett ojämställt samhälle. Mätt i reda pengar, i kronor och ören, ges kvinnor ett lägre värde än män. Det är ovärdigt ett samhälle som gör anspråk på att vara civiliserat och demokratiskt. Från FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna 1948 och framåt har det upprättats en mängd konventioner och överenskommelser som slår fast principen om lika lön för lika och likvärdigt arbete. Sedan 1992 finns ett uttryckligt förbud i den svenska jämställdhetslagen mot lönediskriminering. Om man frågar kvinnor om de vill ha sämre betalt än män för lika eller likvärdigt arbete svarar de alltid nej. Om man frågar män om de vill har mer betalt än kvinnor för lika eller likvärdigt arbete svarar de också alltid nej. Det förbryllande är att vi, trots internationella konventioner, trots svensk lagstiftning och en kompakt opinion inte har lyckats få bort de könsrelaterade löneskillnaderna mellan kvinnor och män. Lönegapet mellan kvinnor och män består, år efter år. I inledningen till FN:s snart 30 år gamla kvinnokonvention är de fördragsslutande staterna lösningen på spåret. De är bland annat ense om att ”en ändring av mannens traditionella roll liksom av kvinnans roll inom samhället och familjen är nödvändig för att full jämställdhet mellan kvinnor och män skall uppnås”. Även om begreppet ”roll” känns gammaldags så pekar ändå konventionen på att det krävs en revolutionerande förändring av de grundläggande strukturerna för att likalöneprincipen skall realiseras. Vilka strukturer är det då vi talar om? Jo, det faktum att vi, här i Sverige, regelmässigt värderar kvinnor lägre än män. Att vårt samhälle vilar på idén att mannen är överordnad kvinnan, och att mannen är normen, kvinnan avvikelsen. Det är en idé som vi har gemensam med talibanerna, och för den delen med större delen av världens befolkning. I våras uppmanade jag det svenska fotbollslandslaget att stanna hemma från VM i Tyskland, som en manifestation mot den människohandel som befarades öka i samband med turneringen. En återkommande invändning var att detta var ett område som jag som jämställdhetsombudsman inte skulle lägga mig i. Det är, menar jag, ett alltför begränsat sätt att uppfatta jämställdhetsarbetet. Det finns en väl omhuldad föreställning om att prostitution är en frivillig transaktion mellan två jämbördiga parter. Forskning och erfarenheter ger belägg för motsatsen: få kvinnor väljer att prostituera sig om de har andra alternativ. Det finns män som prostituerar sig, det finns kvinnor som köper sex, det finns samkönad prostitution. Men den övervägande delen av prostitutionen utgörs av att män köper sex av kvinnor. I dessa könsköp återskapas den rådande maktordningen mellan könen, den norm som säger att det manliga är mer värt än det kvinnliga. Denna maktordning är oförenlig med jämställdhet. I ett jämställt samhälle värderas kvinnors och mäns väsen, förmågor och arbeten likvärdigt. I ett jämställt samhälle får kvinnor och män lika lön för lika arbete. I ett jämställt samhälle betraktar inte män kvinnor som handelsvara. Kön är en bärande organisationsprincip för vårt samhälle. Vad vi än gör, inom vilket område vi än verkar, kan vi ställa relevanta frågor om jämställdhet, om förhållandet mellan kvinnor och män. Frågor om lönesättning och prostitution kan inte isoleras från varandra. I ett jämställt samhälle har kvinnor och män samma möjligheter till ekonomisk självständighet. Sverige 2006 befinner sig långt från det målet: kvinnors sammanlagda inkomster uppgår i genomsnitt till 70 procent av männens. Det beror delvis på att kvinnor arbetar deltid i större utsträckning än män, men också på att kvinnor får mindre betalt för sitt arbete än män får. Denna löneskillnad förklaras med att kvinnor arbetar inom andra sektorer och andra yrken än vad män gör. Det borde i sig inte leda till att kvinnor har lägre löner än män. Men det gör det, eftersom arbeten som kvinnor utför värderas lägre än arbeten som utförs av män. Om man räknar bort skillnader i lön som beror på utbildning, sektor, yrke och frånvaro från arbetet, krymper männens löneövertag till 7–8 procent. En del av den resterande skillnaden beror på att män oftare än kvinnor har arbetsledande befattningar. Men här ingår även direkt lönediskriminering, alltså att en kvinna får mindre betalt än en man, trots att de utför arbete som är lika svårt. Jämställdhetslagen förbjuder lönediskriminering som beror på kön. Den ställer också krav på att arbetsgivaren ska verka aktivt för jämställda löner. I höst har jämställdhetsombudsmannen inlett sin största granskningsinsats någonsin. Drygt 1 200 arbetsgivare med sammanlagt omkring en miljon arbetstagare ska visa att de lever upp till lagens krav. Men jämställdhetslagen träffar bara en mindre del av de könsrelaterade löneskillnaderna mellan kvinnor och män. Det faktum att män har 20 procent högre lön än kvinnor beror till stor del på förhållanden som ligger utanför lagens räckvidd. Det innebär inte att lagens krav på lönekartläggningar och korrigeringar av ojämställda löner är meningslös, tusentals människor, mestadels kvinnor, har fått sina löner korrigerade sedan lagen skärptes 2001. Men mer måste göras. En underliggande tanke bakom jämställdhetslagen är att om vi kan nå jämställdhet i arbetslivet, så kommer det att påverka alla andra områden i samhället. Vi ser att det omvända förhållandet också råder. Det går inte att uppnå jämställda löner i ett i övrigt ojämställt samhälle. Slutsatsen är given. För att förverkliga den självklara principen om lika lön för lika och likvärdigt arbete, krävs ett brett anlagt jämställdhetsarbete, som omfattar alla områden av samhället. Claes Borgström


"Journalister måste utveckla sin moral"

Summary: Skrota journalisternas etiska regler - för etikens skull! kräver teologen Susanne Wigorts Yngvesson. Hon föreslår i stället åtta påbud som ska få journalisterna att samtala mer om jobbet och trimma sin moraliska kompass.

Sanning, hänsyn och rättvisa ska vara viktiga ideal för oss journalister. Men yrkeskulturen kräver ibland att vi hänger undan vår personliga moral, ungefär som man hänger av sig rocken på rockhängaren. Det har bland andra massmedieforskarna Dan Kärreman och Mats Alvesson tidigare visat. - Det händer alltför ofta att etiken kortsluts på nyhetsredaktionerna. Journalisterna uppför sig inte omoraliskt med avsikt. Men de hamnar ständigt i situationer där etiken mer eller mindre automatiskt kopplas bort, sade Dan Kärreman i Insidans artikelserie om journalisternas yrkeskultur som publicerades i fjol. Nu har teologen Susanne Wigorts Yngvesson doktorerat i samma ämne. - Journalisterna dras med av konkurrensen, tidspressen och av det de kallar instinkten eller ryggmärgsreflexerna, säger hon. När drevet går agerar de ofta vid sidan av sig själva, utan förnuft och ideal, som om de satte parentes kring ansvarskänslan. Det gäller att till varje pris vara först med nyheten, helst med en egen, dramatisk vinkel. Hon tänker till exempel på den trettonåriga flickan i Västerhaninge som i slutet av maj såg sin kompis bli mördad och som själv blev knivskuren och våldtagen - och exponerad med namn och bild i Aftonbladet. Den så kallade Hagamannen som våldtog kvinnor i Umeå visades upp både i kvälls- och morgontidningar - även i DN. Det var också fel, enligt Susanne Wigorts Yngvesson. Det allmänintresse redaktionerna som hänvisade till var inte tillräckligt stort jämfört med den skada hans familj drabbades av. Men varför fungerar inte den moraliska självsanering som journalistskrået har tagit på sig? Det började Susanne Wigorts Yngvesson fundera på när hon arbetade som Smålandspostens lokalredaktör i Älmhult i mitten av 1990-talet. - Det var alltid bråttom. Yrkeskulturen styrde mig till att beskriva verkligheten i svart och vitt. Jag bortsåg från det komplexa och nyanserade, sökte bara efter endimensionella och raka budskap som kunde passa in i nyhetsjournalistikens förenklade dramaturgi. Och jag kände att jag fick en stereotyp och allt mer cynisk människosyn. Hon övergav journalistjobbet och blev teologisk rådgivare åt biskopen i Karlstad. Men hennes intresse för etiken bakom journalistiken växte till den grad att hon började som doktorand vid Uppsala universitet. Nu, åtta år senare, är hennes avhandling färdig. Titeln är "Den moraliska journalisten", och Susanne Wigorts Yngvesson utgår från två huvudteorier som ryms inom den liberala tradition som dominerar bland publicister i västvärlden. Den ena säger att journalisterna ska vara konsekvensneutrala. De ska skriva och publicera sådant som är sant och relevant, utan tanke på följderna. Reportrar ska vara opartiska; det är inte deras sak att ta ställning och försöka förändra samhället. Och det är viktigare att de berättar den nakna sanningen än att de tar hänsyn till de människor som kan drabbas av publiciteten, för det fria flödet av information behövs om demokratin ska fungera. Den andra teorin betonar journalisternas sociala ansvar. De behöver inte till varje pris vara neutrala i sin rapportering; en av deras främsta uppgifter är att skriva sådant som bidrar till ett bättre samhälle. Och de ska ta ansvar för konsekvenserna av vad de gör. Om människor kan ta stor skada av en artikel ska den inte publiceras. Mellan och inom journalister pågår en ständig kamp mellan dessa två synsätt. Susanne Wigorts Yngvesson ligger för din del mest åt det socialt ansvarstagande hållet: - Jag tycker att journalister har ett personligt ansvar för vad de gör mot sina medmänniskor. Samtidigt ligger det något bra i konsekvensneutralitetens demokratisyn. Folk måste få veta vad som sker för att kunna fatta välgrundade beslut. Hon har inför avhandlingen bland annat intervjuat tio nyhetsreportrar inom dagspressen. Flera av dem erkänner att de ofta tvingas vara mer hänsynslösa mot människor än vad de vill vara. De skäms och ångrar sig när de tänker på hur de har utnyttjat och exponerat människor i kris. En av reportrarna skrev en gång om en pappa som hade övergivit spriten: "När jag kom tillbaka så stod det på förstasidan 'Slutsupet'. Där stod far och son och såg allmänt... Ja, det var en jättefin bild, men rubriken var 'Slutsupet' och då föll jag i 90 kilometer i timmen, för att det var så kränkande mot dem." Flera av de intervjuade journalisterna tycker att det är obehagligt att vara en del av det så kallade drevet. En av dem beskriver saken så här: "Det är ett maskineri som är i gång där inte bara jag är stressad och pressad, nyhetschefen är det, nattchefen är det, redigerarna är det och då är det allt som oftast lättast att hålla sig till de givna mallarna. När alla går åt ett håll, marscherar i takt, i sådana lägen är det väldigt svårt att försöka vara originell." Vi journalister ska "noga överväga publicitet som kan kränka privatlivets helgd" och "avstå från sådan publicitet om inte ett uppenbart allmänintresse kräver offentlig belysning". Vi ska "alltid visa offren för brott och olyckor största möjliga hänsyn" och "noga pröva publicering av namn och bild med hänsyn tagen till offren och deras anhöriga". Så lyder några av de etiska bestämmelser som Svenska Journalistförbundet, Publicistklubben och Tidningsutgivarna har kommit överens om. Reglerna säger också att nyhetsförmedlingen ska vara "korrekt och allsidig". Varje journalist ska vara "kritisk mot nyhetskällorna" och "kontrollera sakuppgifter så noggrant som omständigheterna medger". Men de där reglerna fungerar inte, hävdar Susanne Wigorts Yngvesson. De tillåter dubbelmoral, anser hon, och de fångar inte livets komplexitet; alltför ofta leder de till ett ytligt och passivt regeltänkande. - Moral är ju så mycket mer än att följa regler. En bra journalist är en mogen och hel människa som ständigt reflekterar över sitt arbete och har samma moraliskt ansvariga hållning i jobbet som på fritiden. Yrkesrollen får inte vara ett pansar som tillåter reportern att gå över lik. Susanne Wigorts Yngvesson har tagit hjälp av filosofer, bland andra Aristoteles. Det var han som lade grunden för dygdetiken, läran som betonar att tillvaron är alldeles för komplicerad för att människor ska kunna vägledas av enkla moralregler. De ska i stället utveckla en god karaktär för att kunna göra rätt. Hon har också sökt inspiration hos moderna dygdetiker som Alasdair MacIntyre och Martha Nussbaum och studerat ansvarsmoralister som Emmanuel Levinas och Zygmunt Bauman. Hon har till och med undersökt vad 1500-talsteologen Martin Luther och hans sentida uttolkare har att komma med. Själv ansluter hon sig till holismen, en filosofisk teori som säger att helheten är större än summan av beståndsdelarna och att varje del främst ska förstås utifrån helheten. Med detta som grund har hon formulerat följande kravspecifikation för den goda journalisten. Han eller hon ska: Ha en välgrundad livsåskådning. Arbeta för sanning, hänsyn och rättvisa. Låta yrkesmoralen harmoniera med den personliga moralen. Eftersträva goda egenskaper och goda handlingar. Respektera människors värde och integritet. Tjäna sina medmänniskor på ett godtagbart sätt. Erkänna brister och vara öppen för försoning. Eftersträva mångfald i tolkning och uttryckssätt. Denna önskelista skulle alltså ersätta de yrkesetiska reglerna. Men måste den inte vara mer precis för att fungera som vägledning? - Nej! svarar Susanne Wigorts Yngvesson bestämt. Man kan inte i förväg detaljreglera vad människor ska göra. Varje situation är unik och kräver samtal och mogen reflektion. Det är så moralen fördjupas och blir konstruktiv. Det är det dagliga samtalet som är poängen, menar hon. Den ständiga diskussionen är en god kraft i sig: - De som deltar ser både sig själva och yrkeskulturen i bättre belysning, blir medvetna om sina brister och sina drivkrafter, utvecklar i längden ett djupare tänkande och en mer ödmjuk och ansvarig hållning. Och man får aldrig tro att man är färdig - så fort man har dragit en slutsats måste den ifrågasättas och granskas. Susanne Wigorts Yngvesson är ett salt i debatten, tycker Stig Fredrikson, utrikeskommentator på Aktuellt och ordförande i Publicistklubben. - Hennes idéer är både provocerande och spännande, säger han. Hon har lovat att vara med som en av Publicistklubbens representanter när vi i höst diskuterar med Journalistförbundet och Tidningsutgivarna om hur de etiska reglerna kan moderniseras. Stig Fredrikson håller med om att särskilt kvällstidningarna gör sig skyldiga till oacceptabla övertramp. Han anser att de lagar som förbjuder ärekränkning och förtal borde användas oftare. - Jag vet att tröskeln är hög, säger han. Den som stämmer en ansvarig utgivare och förlorar kan drabbas av väldigt höga kostnader, och det är inte bra. Det borde vara mindre riskabelt för privatpersoner att gå till domstol. Under alla förhållanden anser han att det vore fel att skrota de press- och yrkesetiska reglerna. - Ja, det skulle bara leda till att riksdagen stiftar nya lagar som inskränker både meddelarfriheten och yttrandefriheten. Och jag kommer aldrig att stödja lagar som minskar journalisters frihet. Susanne Wigorts Yngvessons åtta påbud bör alltså inte ersätta de etiska reglerna, enligt Stig Fredrikson, utan komplettera dem: - De borde hänga på väggen på varje redaktion, även hos oss på Aktuellt. De skulle hjälpa journalisterna att hålla den egna moraliska kompassen i trim.


”Svenska städer riskerar att läggas under vatten”

Summary: Generaldirektören för Statens geotekniska institut varnar: Klimatförändringar kan leda till katastrofala konsekvenser.Flera stora svenska städer kring Vänern lever farligt. Vid en framtida klimatförändring riskerar Karlstad, Kristinehamn, Mariestad, Lidköping och Vänersborg att läggas under vatten. Stora skred kan komma att skada byggnader, infrastruktur och människor. Miljö och hälsa påverkas av förorenad mark. Hela Göteborgsregionens vattenförsörjning är utsatt. Det visar den utredning vi utfört på uppdrag av Klimat- och sårbarhets-utredningen. Åtgärder för mellan en och sex miljarder kronor är nödvändiga för att minimera riskerna för ras och erosion, skriver generaldirektören för Statens geotekniska institut Birgitta Boström.

De strandnära, låglänta och relativt tätbefolkade områdena kring Vänern lever farligt vid en framtida klimatförändring. En stigande havsyta och ökad nederbörd under stora delar av året ökar risken för översvämningar i Värmland och västra Götaland. Betydande delar av stora städer vid Vänerns stränder som Karlstad – som är sårbart uppbyggt kring Klarälvsdeltats mynning i Vänern – Kristinehamn, Mariestad, Lidköping och Vänersborg riskerar att läggas under vatten vid klimatrelaterade översvämningar i framtiden. Det räcker med att påminna oss om vad som hände i västra Värmland hösten 2000. Då låg stora delar av centrala Arvika under vatten när Vänerns biflöde Byälven och Glafsfjorden/Kyrkviken fick sitt högsta vattenstånd sedan 1937 på grund av ihållande skyfall. När så dramatiska väderfenomen inträffar är våra samhällen sårbara. Stadsplanering, infrastruktur, jordbruk, miljö och friluftsliv kan drabbas på ett dramatiskt sätt. Ekonomiska värden för hundratals miljoner kronor går till spillo. Enskilda människor drabbas hårt när de tvingas lämna sina hem. De regionala klimatscenarier som SMHI:s Rossby Centre genomfört visar att Vänerbäckenet kommer att påverkas dramatiskt av en framtida ökad nederbörd. En ökad vattentillströmning under framför allt höst, vinter och vår kan komma att innebära ett starkt behov av en ökad tappning av vattennivån i Vänern till Göta älv. Statens geotekniska institut (SGI) har på uppdrag av Klimat- och sårbarhetsutredningen utrett de geotekniska förutsättningarna längs Göta älv vid en ökad tappning från Vänern. Vår utredning innehåller en översiktlig geoteknisk bedömning av stabilitetsförhållanden samt erosions- och skredrisker. I utredningen har vi också bedömt kostnaderna för de stabilitetsförbättrande åtgärder, erosionsskydd, invallningar, utredningar, övervakning och underhåll som krävs vid en sådan tappning. Inom ramen för vår utredning har SMHI studerat två scenarier när det gäller en förändring av Göta älvs flöde och vattennivå. Scenarierna motsvarar dels dagens maximala flöde (1 030 m3/sek) vid Vargöns kraftverk, dels ett förhöjt flöde (1 400m3/sek), i båda fallen kombinerat med en halv meters höjning av havsnivån. Det ska genast sägas att flödes- och nivåhöjningar av Göta älv är förenat med betydande problem och risker. Göta älvdalen är en av de mest skredfrekventa dalgångarna i Sverige. Årligen inträffar ett flertal skred orsakade av erosion, de flesta dock små och relativt ytliga. Men större skred som inträffat i modern tid har orsakat såväl dödsfall som personskador och stora materiella skador. Surteskredet i september 1950 omfattade ett 400 meter brett gånger 600 meter stort område i Surte samhälle. 31 bostadshus drabbades, en person omkom och två skadades allvarligt. Götaskredet i juni 1957 omfattade ett 1 500 meter stort område. Tre personer omkom och tre skadades. Agnesbergskredet i april 1993 och Ballaboskredet i april 1996 är exempel på andra skred i Göta älvdalen under senare tid. Hotbilden var särskilt allvarlig i Agnesberg och först efter omfattande utrednings- och förstärkningsarbeten kunde stabiliteten säkras. En orsak till den höga skredfrekvensen i Göta älvdalen är dess geologiska historia med mäktiga lerlager som avsatts i vattenmiljön. Vanligt förekommande är så kallad kvicklera som vid omrörning och vibrationer snabbt förlorar sin hållfasthet och blir flytande. Inom ett område med kvicklera kan skredets omfattning bli mycket stort och skredförloppet ske mycket snabbt. Från Trollhättans sluss till Lilla Edet är de topografiska skillnaderna stora ned mot Göta älv. Kvicklera är också vanligt förekommande. Inom denna sträcka finns, förutom Lilla Edet, inga större samhällen. Ett större skred inom detta område innebär – på grund av de stora höjdskillnaderna – sannolikt att en stor jordmassa täpper till Göta älv och stoppar all sjötrafik. Tilltäppningen av älven kan också innebära att en hög våg bildas med översvämningar som följd. En dämning av älven kan även innebära att vattennivån nedströms sjunker snabbt med risk för nya skred. Området söder om Lilla Edet är mer låglänt. Ett skred inom de tätbebyggda områdena kan innebära stora konsekvenser. Byggnader, infrastruktur och människor kan komma att skadas. I vattenområdet påverkas sjöfarten och Göteborgs vattenintag. Förekommer kvicklera kan ett mindre skred vid älvkanten sprida sig och beröra större områden som kan ge upphov till katastrofala konsekvenser. Det lärde oss erfarenheterna från Surte- och Götaskreden på 1950-talet. Här finns också industriområden som vuxit upp i anslutning till älven. Inom många av dessa områden förekommer förorenad mark som vid ett skred kan glida ut i älven och orsaka skadliga miljö- och hälsoeffekter. Vid ett ökat flöde kommer det att krävas en rad åtgärder i Göta älvdalen för att i möjligaste mån minimera riskerna för erosion och skred. Behovet av muddring av sediment kommer att öka. Med de scenarier som SMHI presenterat kan erosionen komma att öka med 50 procent. För Sjöfartsverket och Göteborgs hamn innebär detta större underhållskostnader. Både Sjöfartsverket och Göteborgs hamn ser ett ökat problem med att höga flöden kan leda till att mer förorenade sediment når hamnen. Ett förändrat klimat kan också innebära att behovet av nya deponiplatser uppstår betydligt tidigare än vad man kalkylerat med. Situationen längs Göta älv är extra känslig, eftersom älven utgör dricksvattentäkt för cirka 700 000 personer i Göteborgsregionen. Råvattenintaget ligger nedströms ett flertal förorenade områden. Dessa områden bedöms utgöra den största enskilda risken för Göteborgsregionens vattenförsörjning. Längs Göta älv finns ett flertal förorenade områden som har klassats som mycket stor risk för människors hälsa. Då har hänsyn i regel inte tagits till risken för ökad spridning av markföroreningar genom översvämning, erosion och skred. Framtidsscenarierna medför ökade vattenflöden, ökad erosion, höjd vattennivå samt ökad sannolikhet för skred. Detta medför i sin tur att sannolikheten ökar för att föroreningar sprids i älven. Konsekvenserna av detta är dock inte utredda. Den verkliga risken är därmed inte klarlagd. De områden i älvdalen som bedöms kunna bli påverkade av översvämningar är framför allt låglänta områden i Vänersborg och Trollhättan samt framför allt låglänta områden söder om Lilla Edet. För att skydda sig mot översvämningar kan det därför bli aktuellt att göra omfattande invallningar på skredkänsliga sträckor. Totalt bedöms det röra sig om cirka 25 km inom bebyggda områden. Det är viktigt att påpeka att det i dag saknas en heltäckande översyn av skredrisken för hela Göta älv. Endast cirka 47 km av totalt cirka 186 km strandlinje på ömse sidor av älven har utretts översiktligt med skredriskanalyser. I detta ingår inte Nordre älv som i dag leder ut cirka 75 procent av vattenmängden i havet. På motsvarande sätt gäller att kunskapen om erosionen i Göta älv är för liten. För att kunna möta de klimatförändringar som visas i de globala och regionala klimatscenarierna krävs ökad kunskap om stabilitets- och erosionsförhållandena längs Göta älv. Det krävs bland annat ökad kunskap om den pågående erosionen i älven, utredningar om erosionens omfattning, sedimenttransport från Vänern med biflöden och påverkan från fartygstrafik för att kunna göra prognoser om framtida effekter av olika klimatscenarier. SGI bedömer att kostnaderna för dessa utredningar kan uppgå till cirka 60–110 miljoner kronor. SGI har också räknat på kostnaderna för stabilitetsförbättrande åtgärder, erosionsskydd, invallningar, årligt underhåll och övervakning. Vår bedömning är att de studerade flödesscenarierna kan godtas ur stabilitetssynpunkt. Men det förutsätter att alla de åtgärder vi föreslår vidtas och att dagens lägsta lågvattennivå inte sänks. En sänkning av lågvattennivån i älven försämrar stabilitetsförhållandena generellt. Om en sådan sänkning sker krävs betydligt mer omfattande åtgärder än de som bedömts nödvändiga på grund av den ökade vattentappningen från Vänern. SGI bedömer att de föreslagna åtgärdskostnaderna i älvdalen kan komma att uppgå till mellan en och sex miljarder kronor. Åtgärder och kostnader för Nordre älv, skydd av Göteborgs stad och invallning av jordbruksmark ingår inte i vår utredning. Birgitta Boström


"Svenska städer riskerar att läggas under vatten"

Summary: Generaldirektören för Statens geotekniska institut varnar: Klimatförändringar kan leda till katastrofala konsekvenser. Flera stora svenska städer kring Vänern lever farligt. Vid en framtida klimatförändring riskerar Karlstad, Kristinehamn, Mariestad, Lidköping och Vänersborg att läggas under vatten. Stora skred kan komma att skada byggnader, infrastruktur och människor. Miljö och hälsa påverkas av förorenad mark. Hela Göteborgsregionens vattenförsörjning är utsatt. Det visar den utredning vi utfört på uppdrag av Klimat- och sårbarhets- utredningen. Åtgärder för mellan en och sex miljarder kronor är nödvändiga för att minimera riskerna för ras och erosion, skriver generaldirektören för Statens geotekniska institut Birgitta Boström.

De strandnära, låglänta och relativt tätbefolkade områdena kring Vänern lever farligt vid en framtida klimatförändring. En stigande havsyta och ökad nederbörd under stora delar av året ökar risken för översvämningar i Värmland och västra Götaland. Betydande delar av stora städer vid Vänerns stränder som Karlstad - som är sårbart uppbyggt kring Klarälvsdeltats mynning i Vänern - Kristinehamn, Mariestad, Lidköping och Vänersborg riskerar att läggas under vatten vid klimatrelaterade översvämningar i framtiden. Det räcker med att påminna oss om vad som hände i västra Värmland hösten 2000. Då låg stora delar av centrala Arvika under vatten när Vänerns biflöde Byälven och Glafsfjorden/Kyrkviken fick sitt högsta vattenstånd sedan 1937 på grund av ihållande skyfall. När så dramatiska väderfenomen inträffar är våra samhällen sårbara. Stadsplanering, infrastruktur, jordbruk, miljö och friluftsliv kan drabbas på ett dramatiskt sätt. Ekonomiska värden för hundratals miljoner kronor går till spillo. Enskilda människor drabbas hårt när de tvingas lämna sina hem. De regionala klimatscenarier som SMHI:s Rossby Centre genomfört visar att Vänerbäckenet kommer att påverkas dramatiskt av en framtida ökad nederbörd. En ökad vattentillströmning under framför allt höst, vinter och vår kan komma att innebära ett starkt behov av en ökad tappning av vattennivån i Vänern till Göta älv. Statens geotekniska institut (SGI) har på uppdrag av Klimat- och sårbarhetsutredningen utrett de geotekniska förutsättningarna längs Göta älv vid en ökad tappning från Vänern. Vår utredning innehåller en översiktlig geoteknisk bedömning av stabilitetsförhållanden samt erosions- och skredrisker. I utredningen har vi också bedömt kostnaderna för de stabilitetsförbättrande åtgärder, erosionsskydd, invallningar, utredningar, övervakning och underhåll som krävs vid en sådan tappning. Inom ramen för vår utredning har SMHI studerat två scenarier när det gäller en förändring av Göta älvs flöde och vattennivå. Scenarierna motsvarar dels dagens maximala flöde (1 030 m3/sek) vid Vargöns kraftverk, dels ett förhöjt flöde (1 400m3/sek), i båda fallen kombinerat med en halv meters höjning av havsnivån. Det ska genast sägas att flödes- och nivåhöjningar av Göta älv är förenat med betydande problem och risker. Göta älvdalen är en av de mest skredfrekventa dalgångarna i Sverige. Årligen inträffar ett flertal skred orsakade av erosion, de flesta dock små och relativt ytliga. Men större skred som inträffat i modern tid har orsakat såväl dödsfall som personskador och stora materiella skador. Surteskredet i september 1950 omfattade ett 400 meter brett gånger 600 meter stort område i Surte samhälle. 31 bostadshus drabbades, en person omkom och två skadades allvarligt. Götaskredet i juni 1957 omfattade ett 1 500 meter stort område. Tre personer omkom och tre skadades. Agnesbergskredet i april 1993 och Ballaboskredet i april 1996 är exempel på andra skred i Göta älvdalen under senare tid. Hotbilden var särskilt allvarlig i Agnesberg och först efter omfattande utrednings- och förstärkningsarbeten kunde stabiliteten säkras. En orsak till den höga skredfrekvensen i Göta älvdalen är dess geologiska historia med mäktiga lerlager som avsatts i vattenmiljön. Vanligt förekommande är så kallad kvicklera som vid omrörning och vibrationer snabbt förlorar sin hållfasthet och blir flytande. Inom ett område med kvicklera kan skredets omfattning bli mycket stort och skredförloppet ske mycket snabbt. Från Trollhättans sluss till Lilla Edet är de topografiska skillnaderna stora ned mot Göta älv. Kvicklera är också vanligt förekommande. Inom denna sträcka finns, förutom Lilla Edet, inga större samhällen. Ett större skred inom detta område innebär - på grund av de stora höjdskillnaderna - sannolikt att en stor jordmassa täpper till Göta älv och stoppar all sjötrafik. Tilltäppningen av älven kan också innebära att en hög våg bildas med översvämningar som följd. En dämning av älven kan även innebära att vattennivån nedströms sjunker snabbt med risk för nya skred. Området söder om Lilla Edet är mer låglänt. Ett skred inom de tätbebyggda områdena kan innebära stora konsekvenser. Byggnader, infrastruktur och människor kan komma att skadas. I vattenområdet påverkas sjöfarten och Göteborgs vattenintag. Förekommer kvicklera kan ett mindre skred vid älvkanten sprida sig och beröra större områden som kan ge upphov till katastrofala konsekvenser. Det lärde oss erfarenheterna från Surte- och Götaskreden på 1950-talet. Här finns också industriområden som vuxit upp i anslutning till älven. Inom många av dessa områden förekommer förorenad mark som vid ett skred kan glida ut i älven och orsaka skadliga miljö- och hälsoeffekter. Vid ett ökat flöde kommer det att krävas en rad åtgärder i Göta älvdalen för att i möjligaste mån minimera riskerna för erosion och skred. Behovet av muddring av sediment kommer att öka. Med de scenarier som SMHI presenterat kan erosionen komma att öka med 50 procent. För Sjöfartsverket och Göteborgs hamn innebär detta större underhållskostnader. Både Sjöfartsverket och Göteborgs hamn ser ett ökat problem med att höga flöden kan leda till att mer förorenade sediment når hamnen. Ett förändrat klimat kan också innebära att behovet av nya deponiplatser uppstår betydligt tidigare än vad man kalkylerat med. Situationen längs Göta älv är extra känslig, eftersom älven utgör dricksvattentäkt för cirka 700 000 personer i Göteborgsregionen. Råvattenintaget ligger nedströms ett flertal förorenade områden. Dessa områden bedöms utgöra den största enskilda risken för Göteborgsregionens vattenförsörjning. Längs Göta älv finns ett flertal förorenade områden som har klassats som mycket stor risk för människors hälsa. Då har hänsyn i regel inte tagits till risken för ökad spridning av markföroreningar genom översvämning, erosion och skred. Framtidsscenarierna medför ökade vattenflöden, ökad erosion, höjd vattennivå samt ökad sannolikhet för skred. Detta medför i sin tur att sannolikheten ökar för att föroreningar sprids i älven. Konsekvenserna av detta är dock inte utredda. Den verkliga risken är därmed inte klarlagd. De områden i älvdalen som bedöms kunna bli påverkade av översvämningar är framför allt låglänta områden i Vänersborg och Trollhättan samt framför allt låglänta områden söder om Lilla Edet. För att skydda sig mot översvämningar kan det därför bli aktuellt att göra omfattande invallningar på skredkänsliga sträckor. Totalt bedöms det röra sig om cirka 25 km inom bebyggda områden. Det är viktigt att påpeka att det i dag saknas en heltäckande översyn av skredrisken för hela Göta älv. Endast cirka 47 km av totalt cirka 186 km strandlinje på ömse sidor av älven har utretts översiktligt med skredriskanalyser. I detta ingår inte Nordre älv som i dag leder ut cirka 75 procent av vattenmängden i havet. På motsvarande sätt gäller att kunskapen om erosionen i Göta älv är för liten. För att kunna möta de klimatförändringar som visas i de globala och regionala klimatscenarierna krävs ökad kunskap om stabilitets- och erosionsförhållandena längs Göta älv. Det krävs bland annat ökad kunskap om den pågående erosionen i älven, utredningar om erosionens omfattning, sedimenttransport från Vänern med biflöden och påverkan från fartygstrafik för att kunna göra prognoser om framtida effekter av olika klimatscenarier. SGI bedömer att kostnaderna för dessa utredningar kan uppgå till cirka 60-110 miljoner kronor. SGI har också räknat på kostnaderna för stabilitetsförbättrande åtgärder, erosionsskydd, invallningar, årligt underhåll och övervakning. Vår bedömning är att de studerade flödesscenarierna kan godtas ur stabilitetssynpunkt. Men det förutsätter att alla de åtgärder vi föreslår vidtas och att dagens lägsta lågvattennivå inte sänks. En sänkning av lågvattennivån i älven försämrar stabilitetsförhållandena generellt. Om en sådan sänkning sker krävs betydligt mer omfattande åtgärder än de som bedömts nödvändiga på grund av den ökade vattentappningen från Vänern. SGI bedömer att de föreslagna åtgärdskostnaderna i älvdalen kan komma att uppgå till mellan en och sex miljarder kronor. Åtgärder och kostnader för Nordre älv, skydd av Göteborgs stad och invallning av jordbruksmark ingår inte i vår utredning. BIRGITTA BOSTRÖM


”Kostnaderna ökar om viåterinför museiavgifterna”

Summary: Museichefer till nya regeringen: Behåll den fria entrén på de nationella museerna.Efter införandet av fri entré har de nationella museerna fått en både ny och större publik. Antalet besök har ökat med 2,9 miljoner. Fri entré har blivit en viktig del i förändringen av museerna till levande mötesplatser. Återinförs entréavgifterna kommer vår ekonomi att försämras. Museerna blir tvungna att avveckla personal och kanske minska öppettiderna. Vi hoppas därför att den nya borgerliga regeringen inser värdet av att behålla den fria entrén för alla på landets nationella museer, skriver 21 museichefer.

Den borgerliga alliansen har segrat i årets val. Som chefer för alla de nationella museer som infört fri entré ser vi fram emot att få utveckla våra museer i en aktiv och engagerande kulturpolitik. I detta sammanhang vill vi ta upp en viktig fråga. Vi har förstått att man inom en ny borgerlig regering nu inom kort skall avgöra vad som skall ske med den fria entré för alla som införts vid 19 nationella museer. Effekterna av den fria entrén måste beskrivas som häpnadsväckande. Antalet besök till museerna med fri entré har ökat med 2,9 miljoner eller 159 procent. Nya besökare har upptäckt museerna och besökarna kommer från hela landet. Undanträngningseffekter, det vill säga att museer som inte omfattas av reformen skulle få minskad publik, verkar i stort ha uteblivit. Stora museer som Vasamuseet och Tekniska museet som fortsatt att ta betalt har till och med ökat antalet besök. Museikakan har alltså växt, inte bara fördelats på ett annat sätt, och den fria entrén har inte inneburit någon ny form av otillbörlig konkurrens museer emellan. I samband med införandet av fri entré har vi också förmått höja kvaliteten för besökarna; ombyggnader på flera museer har skapat mer välkomnande och bättre fungerande miljöer, skyltning har förbättrats, ny information tagits fram och en mer utvecklad pedagogisk verksamhet införts. Bara för att nämna några exempel. Museerna är på god väg att svara upp mot kraven från en större och delvis ny publik. Kostnaderna för reformen uppgår till c:a 96 miljoner kronor, vilket motsvarar mind-re än tio procent av de befintliga anslagen till museerna. En tioprocentig anslagsökning har alltså lett till en 159-procentig besöksökning. Att avskaffa den fria entrén skulle innebära ökade kostnader för att återanpassa lokaler, återinföra kassahantering med mera. En indragning av den ekonomiska kompensation som museerna fått i samband med reformen skulle leda till att museer tvingas avveckla personal och kanske minska på öppettiderna. Svenska folket älskar sina museer. Få andra länder torde kunna uppvisa så många museer och så många museibesök per invånare som Sverige. Sedan länge har flera av landets länsmuseer insett värdet av att erbjuda fri entré. Av en undersökning i Svenska Dagbladet framgår att det finns ett stort stöd från människor i hela landet för att behålla den fria entrén på de nationella museerna. Fri entré är på väg att bli en viktig del i ett förändringsrecept för 2000-talets nationella museum: ett museum som är mer av en levande mötesplats kring historia, naturhistoria och konst och mindre av vördnadsbjudande, tomt ekande salar. Ett museum är en viktig bildningsresurs i samhället med ansvar för att samla och visa vårt materiella kulturarv. Som en sådan bildningsresurs kan museet liknas vid offentliga arkiv och bibliotek, som samhället inte tar ut entréavgift till. Det är svenska folket som äger de värdefulla samlingar och konstskatter som finns i våra statliga museer – låt dem också få maximal tillgång till dem! Vår förhoppning är att en ny regering och en ny kulturminister skall inse värdet av att behålla den fria entrén för alla på 19 av landets nationella museer. Lars Amréus, överintendent och chef för Statens historiska museer Ian Wiséhn, museichef, Kungl. Myntkabinettet – Sveriges ekonomiska museum Solfrid Söderlind, överintendent och chef för Nationalmuseum med Prins Eugens Waldemarsudde Christina Hallman, överintendent och chef för Naturhistoriska riksmuseet Robert Olsson, överintendent och chef för Statens maritima museer Ingrid Hall-Roth, museichef, Marinmuseum Klas Helmersson, museichef, Sjöhistoriska museet Eva Gesang-Karlström, överintendent och chef för Statens museer för världskultur Anders Björklund, museichef, Etnografiska museet Sanne Houby-Nielsen, museichef, Medelhavsmuseet och Östasiatiska museet Jette Sandahl, museichef, Världskulturmuseet Barbro Bursell, överintendent Livrustkammaren och Skoklosters slott med Stiftelsen Hallwylska museet Carin Bergström, museichef, Skoklosters slott Magnus Hagberg, museichef, Hallwylska museet Bitte Nygren, museichef, Arkitekturmuseet Stefan Bohman, museichef, Musikmuseet Christina von Arbin, överintendent och chef för Statens försvarshistoriska museer Staffan Forssell, museichef, Armémuseum Mikael Parr, museichef, Flygvapenmuseum Lars Nittve, överintendent och chef för Moderna museet Christina Mattsson, styresman, Stiftelsen Nordiska museet


"Kostnaderna ökar om vi återinför museiavgifterna"

Summary: Museichefer till nya regeringen: Behåll den fria entrén på de nationella museerna. Efter införandet av fri entré har de nationella museerna fått en både ny och större publik. Antalet besök har ökat med 2,9 miljoner. Fri entré har blivit en viktig del i förändringen av museerna till levande mötesplatser. Återinförs entréavgifterna kommer vår ekonomi att försämras. Museerna blir tvungna att avveckla personal och kanske minska öppettiderna. Vi hoppas därför att den nya borgerliga regeringen inser värdet av att behålla den fria entrén för alla på landets nationella museer, skriver 21 museichefer.

Den borgerliga alliansen har segrat i årets val. Som chefer för alla de nationella museer som infört fri entré ser vi fram emot att få utveckla våra museer i en aktiv och engagerande kulturpolitik. I detta sammanhang vill vi ta upp en viktig fråga. Vi har förstått att man inom en ny borgerlig regering nu inom kort skall avgöra vad som skall ske med den fria entré för alla som införts vid 19 nationella museer. Effekterna av den fria entrén måste beskrivas som häpnadsväckande. Antalet besök till museerna med fri entré har ökat med 2,9 miljoner eller 159 procent. Nya besökare har upptäckt museerna och besökarna kommer från hela landet. Undanträngningseffekter, det vill säga att museer som inte omfattas av reformen skulle få minskad publik, verkar i stort ha uteblivit. Stora museer som Vasamuseet och Tekniska museet som fortsatt att ta betalt har till och med ökat antalet besök. Museikakan har alltså växt, inte bara fördelats på ett annat sätt, och den fria entrén har inte inneburit någon ny form av otillbörlig konkurrens museer emellan. I samband med införandet av fri entré har vi också förmått höja kvaliteten för besökarna; ombyggnader på flera museer har skapat mer välkomnande och bättre fungerande miljöer, skyltning har förbättrats, ny information tagits fram och en mer utvecklad pedagogisk verksamhet införts. Bara för att nämna några exempel. Museerna är på god väg att svara upp mot kraven från en större och delvis ny publik. Kostnaderna för reformen uppgår till c:a 96 miljoner kronor, vilket motsvarar mind-re än tio procent av de befintliga anslagen till museerna. En tioprocentig anslagsökning har alltså lett till en 159-procentig besöksökning. Att avskaffa den fria entrén skulle innebära ökade kostnader för att återanpassa lokaler, återinföra kassahantering med mera. En indragning av den ekonomiska kompensation som museerna fått i samband med reformen skulle leda till att museer tvingas avveckla personal och kanske minska på öppettiderna. Svenska folket älskar sina museer. Få andra länder torde kunna uppvisa så många museer och så många museibesök per invånare som Sverige. Sedan länge har flera av landets länsmuseer insett värdet av att erbjuda fri entré. Av en undersökning i Svenska Dagbladet framgår att det finns ett stort stöd från människor i hela landet för att behålla den fria entrén på de nationella museerna. Fri entré är på väg att bli en viktig del i ett förändringsrecept för 2000-talets nationella museum: ett museum som är mer av en levande mötesplats kring historia, naturhistoria och konst och mindre av vördnadsbjudande, tomt ekande salar. Ett museum är en viktig bildningsresurs i samhället med ansvar för att samla och visa vårt materiella kulturarv. Som en sådan bildningsresurs kan museet liknas vid offentliga arkiv och bibliotek, som samhället inte tar ut entréavgift till. Det är svenska folket som äger de värdefulla samlingar och konstskatter som finns i våra statliga museer - låt dem också få maximal tillgång till dem! Vår förhoppning är att en ny regering och en ny kulturminister skall inse värdet av att behålla den fria entrén för alla på 19 av landets nationella museer. Lars Amréus, överintendent och chef för Statens historiska museer Ian Wiséhn, museichef, Kungl. Myntkabinettet Sveriges ekonomiska museum Solfrid Söderlind, överintendent och chef för Nationalmuseum med Prins Eugens Waldemarsudde Christina Hallman, överintendent och chef för Naturhistoriska riksmuseet Robert Olsson, överintendent och chef för Statens maritima museer Ingrid Hall-Roth, museichef, Marinmuseum Klas Helmersson, museichef, Sjöhistoriska museet Eva Gesang-Karlström, överintendent och chef för Statens museer för världskultur Anders Björklund, museichef, Etnografiska museet Sanne Houby-Nielsen, museichef, Medelhavsmuseet och Östasiatiska museet Jette Sandahl, museichef, Världskulturmuseet Barbro Bursell, överintendent Livrustkammaren och Skoklosters slott med Stiftelsen Hallwylska museet Carin Bergström, museichef, Skoklosters slott Magnus Hagberg, museichef, Hallwylska museet Bitte Nygren, museichef, Arkitekturmuseet Stefan Bohman, museichef, Musikmuseet Christina von Arbin, överintendent och chef för Statens försvarshistoriska museer Staffan Forssell, museichef, Armémuseum Mikael Parr, museichef, Flygvapenmuseum Lars Nittve, överintendent och chef för Moderna museet Christina Mattsson, styresman, Stiftelsen Nordiska museet