Champagnepuder i OS-backar

Summary: Till Whistler åker man som svensk först och främst för att få uppleva den för oss speciella snön. Torr och lätt. Det snöar mellan tio och fjorton meter per säsong.

Det har snöat nästan en meter över natten. Men nu skiner solen och Gustav Andersson, 19, och Axel Uhrus, 20, är uppe med tuppen. Allt för att vara bland de första, inte i pisten, utan offpist. Tre liftar senare ligger det orörda snöhavet i Whistler Bowl bokstavligen framför pjäxorna på dem. En sväng. Två svängar. Snön är lätt som bomull, det sprutar åt alla håll. Grabbarna närmast flyter fram, lyckligt leende. – Champagnepuder, säger Axel euforiskt efteråt. Det är ett sådat sällsamt tillfälle när den orörda snön räcker hela dagen. Någon trängsel i offpisten är det inte heller. Till Whistler åker man som svensk först och främst för att få uppleva den för oss speciella snön. Lätt och luftig. Det snöar mellan tio och fjorton meter per säsong, som mest under tiden november till januari. Den här säsongen har det hittills kommit 5,6 meter snö! Områdena för offpiståkning är i det närmaste oändliga. Ett åk i exempelvis Blackcomb Glacier kan bli mer än en mil långt. Chansen att få uppleva fantastisk lössnöåkning är därmed mycket god. I princip handlar det om ”powder” eller ”packed powder”. Även i pisterna känns det nästan alltid mjukt. Några veckor före champagnepuderdagen är förutsättningarna ändå väldigt annorlunda. Det har omväxlande regnat, snöat och varit soligt. Lavinfaran är ovanligt stor, all offpiståkning bannlyst och med olika avskräckande tillrop försöker liftpersonalen få oss att inse situationens allvar: ”Om du sätter värde på ditt liv, stanna i pisten.” ”Galet hög lavinfara.” Någon vecka tidigare har en av Whistlers verkliga skidprofiler omkommit i en lavin. Vi är dock fullt nöjda med skidåkningen ändå. Backarna ligger på två berg, Whistler Mountain och Blackcomb mountain. Märkningen är annorlunda än i Europa, här är det gröna, blå, svarta och dubbelsvarta nedfarter. De flesta gröna ligger lite längre ner, de flesta svarta högre upp på de båda bergen. Långt ifrån alla nedfarter pistas, vilket gör skidåkningen speciell. Även om det inte är lössnö känns snön ändå lös, och mot dagens slut växer pucklarna till sig. Den som vill åka nypistad manchestersnö får hänga på låset när liftarna öppnar, vilket passar bra för oss jetlaggade svenskar. Här finns även en blandning mellan vanlig pist och offpist som kallas ”gladed trail”, det är opistade nerfarter där skogen glesats ut så att det går lättare att åka. En dag prövar vi en av de dubbelsvarta värstingnedfarterna, ”Couloir extreme”, som är öppen trots lavinfaran. Det är galet brant och smalt, oroväckande många stenar sticker upp ur snön och det gäller verkligen att ha tungan rätt i mun. En missad sväng och ett förlorat fäste – och man skulle troligen ha slagit kullerbyttor hela vägen ner. Men det går bra, adrenalinhalten är på max även om vi till en början tar det väldigt lugnt, stannar, rekar och väljer väg för nästa sväng. Väl nere tar vi oss till Peak2Peak, Whistlers senaste stolthet som öppnade i fjol. Det är en 4,6 kilometer lång gondollift som går mellan de båda bergen, därav namnet. Det är med blandade känslor vi kliver in i gondolen. Inom några minuter kommer vi att dingla 436 meter över marken – så långt är det ner till bäcken i dalgången. Men Peak2Peak är verkligen ett lyft för systemet, på elva minuter tar man sig mellan de båda bergen och slipper massor av transportsträckor. Whistler ligger två timmars bilresa från Vancouver i västligaste Kanada. 1966 öppnade den första liften men det var först på 1980-talet som utbyggnaden tog fart. Whistler består i dag av två byar, Whistler Village och Creekside med 10 000 invånare. Village är större och tjusigare, med ett virrvarr av timrade hus, mysiga gågator, affärer, barer och restauranger. Men det var i det lite enklare Creekside det hela startade, faktum är att Whistler började byggas med tanken att en gång hysa ett OS, vilket ju om ett par månader blir verklighet. Som besökare slås man av den kosmopolitiska atmosfären. Det är mängder av ungdomar från Australien, Nya Zeeland, USA samt Storbritannien och andra europeiska länder som jobbar antingen i skidsystemet, i affärer eller på restaurang. Även ett hundratal svenska ungdomar brukar tillbringa en säsong i Whistler. Alla är ytterst vänliga. Nästan ingen tränger sig i liftköerna, liftpersonalen är väldigt hjälpsam och har alltid ett glatt hej på lut. Det är också snarast lag på att sitta och prata med den man åker upp i liften med. För en svensk är ishockey ett givet samtalsämne, alla känner till de svenska spelarna i Vancouver Canucks. Prisnivån på lunchen i backen blir också en glad överraskning. För 60–70 kronor per person får du en rejäl hamburgare, god gulasch eller till exempel tacos. Från favoritlunchstället ser vi säkerhetspersonalen träna med lavinhundar, vilket påtagligt höjer ens eget säkerhetstänk. Nästan alla skidåkare bär hjälm, och vid offpiståkning är lavinsändare ett måste, och det gäller att respektera avstängningarna. Den som ertappas med att åka i avstängda områden kan bli av med liftkortet. Längst ner vid liftstationen i dalen sitter en skylt som visar hur många som hittills denna säsong blivit avstängda. Strax där intill kommer målområdet för alpina OS att vara. Varje eftermiddag avslutar vi skidåkningen med att ta oss ned för den nya olympiastörtloppsbacken. Och vi är påtagligt glada för att vi slipper åka – just störtlopp. För oss är underlaget lika mjukt som överallt annars. Men när Anja Pärson och de andra störtloppsåkarna står på startlinjen kommer backen att vara stenhård. Så långt från champagnepuder man kan komma. Resfakta Whistler Resa dit: Langley Travel har paketresor till Whistler. Reguljärflyg med SAS till Vancouver. Från Vancouver till Whistler går det Greyhoundbuss. Man kan också flyga (billigare) till Seattle i USA och ta buss eller bil därifrån. Bo: Finns i olika prisklasser, men det är inte billigt. Vi hyrde en liten studio på cirka 30 kvadrat i nio dagar för runt 6 000 kronor. Sök eget boende på ortens hemsida, www.whistler.com, www.whistlerblackcomb.com. Äta: Bra och prisvärt i backen. Att äta middag ute är något billigare än i Sverige. Mycket bra asiatisk mat, samt fisk- och skaldjur. Take-away är också ett bra alternativ – liksom att handla i välsorterade mataffärerna. After ski kallas här après ski och är lugnare än i till exempel Åre. Aktiviteter: Längdskidspår finns på flera ställen, inte minst i nya OS-längdområdet, Whistler Olympic Park. Zipline, guidade turer mm. Helikopterskidåningen är berömd, men förstås väderberoende. Kostar flera tusen kronor för några lyft. Fun parks: För brädåkare och friski-åkare finns flera parker med halfpipes, hopp mm. Shopping: Om du ska köpa ny skidutrustning, skidkläder, skidglasögon – gör det i Whistler inte i Sverige. Priserna i Kanada ligger minst 30 procent lägre än i Sverige. Liftkort: Kostar cirka 600 kronor för en dag, 2 700 –3 400 för sex dagar. Men om du bokar i förväg på nätet kan det bli cirka 20 procent billigare. Lägre pris för barn och ungdom. Boka på www.whistlerblackcomb.com Skidområdet: Ungefär 200 nedfarter och ett 40-tal liftar. Plus all offpiståkning. Skidhyra: Runt 1 350 kr för komplett skidutrustning i en vecka. Vinter-OS: I Whistler går OS-tävlingarna i bob, rodel, skeleton, alpinskidåkning, längdskidåkning, skidskytte, nordisk kombination och backhoppning. Konståkning, ishockey, curling och short track sker i Vancouver, medan freestyle- och snowboardåkare tävlar i Cypress Mountains.


Svindlande svängar i OS-pist

Summary: Champagnepuder i OS-backar. Till Whistler åker man som svensk först och främst för att få uppleva den för oss speciella snön. Torr och lätt. Det snöar mellan tio och fjorton meter per säsong.

Det har snöat nästan en meter över natten. Men nu skiner solen och Gustav Andersson, 19, och Axel Uhrus, 20, är uppe med tuppen. Allt för att vara bland de första, inte i pisten, utan offpist. Tre liftar senare ligger det orörda snöhavet i Whistler Bowl bokstavligen framför pjäxorna på dem. En sväng. Två svängar. Snön är lätt som bomull, det sprutar åt alla håll. Grabbarna närmast flyter fram, lyckligt leende. – Champagnepuder, säger Axel euforiskt efteråt. Det är ett sådat sällsamt tillfälle när den orörda snön räcker hela dagen. Någon trängsel i offpisten är det inte heller. Till Whistler åker man som svensk först och främst för att få uppleva den för oss speciella snön. Lätt och luftig. Det snöar mellan tio och fjorton meter per säsong, som mest under tiden november till januari. Den här säsongen har det hittills kommit 5,6 meter snö! Områdena för offpiståkning är i det närmaste oändliga. Ett åk i exempelvis Blackcomb Glacier kan bli mer än en mil långt. Chansen att få uppleva fantastisk lössnöåkning är därmed mycket god. I princip handlar det om ”powder” eller ”packed powder” . Även i pisterna känns det nästan alltid mjukt. Några veckor före champagnepuderdagen är förutsättningarna ändå väldigt annorlunda. Det har omväxlande regnat, snöat och varit soligt. Lavinfaran är ovanligt stor, all offpiståkning bannlyst och med olika avskräckande tillrop försöker liftpersonalen få oss att inse situationens allvar: ”Om du sätter värde på ditt liv, stanna i pisten.” ”Galet hög lavinfara.” Någon vecka tidigare har en av Whistlers verkliga skidprofiler omkommit i en lavin. Vi är dock fullt nöjda med skidåkningen ändå. Backarna ligger på två berg, Whistler Mountain och Blackcomb mountain. Märkningen är annorlunda än i Europa, här är det gröna, blå, svarta och dubbelsvarta nedfarter. De flesta gröna ligger lite längre ner, de flesta svarta högre upp på de båda bergen. Långt ifrån alla nedfarter pistas, vilket gör skidåkningen speciell. Även om det inte är lössnö känns snön ändå lös, och mot dagens slut växer pucklarna till sig. Den som vill åka nypistad manchestersnö får hänga på låset när liftarna öppnar, vilket passar bra för oss jetlaggade svenskar. Här finns även en blandning mellan vanlig pist och offpist som kallas ”gladed trail” , det är opistade nerfarter där skogen glesats ut så att det går lättare att åka. En dag prövar vi en av de dubbelsvarta värstingnedfarterna, ”Couloir extreme” , som är öppen trots lavinfaran. Det är galet brant och smalt, oroväckande många stenar sticker upp ur snön och det gäller verkligen att ha tungan rätt i mun. En missad sväng och ett förlorat fäste – och man skulle troligen ha slagit kullerbyttor hela vägen ner. Men det går bra, adrenalinhalten är på max även om vi till en början tar det väldigt lugnt, stannar, rekar och väljer väg för nästa sväng. Väl nere tar vi oss till Peak2Peak, Whistlers senaste stolthet som öppnade i fjol. Det är en 4,6 kilometer lång gondollift som går mellan de båda bergen, därav namnet. Det är med blandade känslor vi kliver in i gondolen. Inom några minuter kommer vi att dingla 436 meter över marken – så långt är det ner till bäcken i dalgången. Men Peak2Peak är verkligen ett lyft för systemet, på elva minuter tar man sig mellan de båda bergen och slipper massor av transportsträckor. Whistler ligger två timmars bilresa från Vancouver i västligaste Kanada. 1966 öppnade den första liften men det var först på 1980-talet som utbyggnaden tog fart. Whistler består i dag av två byar, Whistler Village och Creekside med 10 000 invånare. Village är större och tjusigare, med ett virrvarr av timrade hus, mysiga gågator, affärer, barer och restauranger. Men det var i det lite enklare Creekside det hela startade, faktum är att Whistler började byggas med tanken att en gång hysa ett OS, vilket ju om ett par månader blir verklighet. Som besökare slås man av den kosmopolitiska atmosfären. Det är mängder av ungdomar från Australien, Nya Zeeland, USA samt Storbritannien och andra europeiska länder som jobbar antingen i skidsystemet, i affärer eller på restaurang. Även ett hundratal svenska ungdomar brukar tillbringa en säsong i Whistler. Alla är ytterst vänliga. Nästan ingen tränger sig i liftköerna, liftpersonalen är väldigt hjälpsam och har alltid ett glatt hej på lut. Det är också snarast lag på att sitta och prata med den man åker upp i liften med. För en svensk är ishockey ett givet samtalsämne, alla känner till de svenska spelarna i Vancouver Canucks. Prisnivån på lunchen i backen blir också en glad överraskning. För 60–70 kronor per person får du en rejäl hamburgare, god gulasch eller till exempel tacos. Från favoritlunchstället ser vi säkerhetspersonalen träna med lavinhundar, vilket påtagligt höjer ens eget säkerhetstänk. Nästan alla skidåkare bär hjälm, och vid offpiståkning är lavinsändare ett måste, och det gäller att respektera avstängningarna. Den som ertappas med att åka i avstängda områden kan bli av med liftkortet. Längst ner vid liftstationen i dalen sitter en skylt som visar hur många som hittills denna säsong blivit avstängda. Strax där intill kommer målområdet för alpina OS att vara. Varje eftermiddag avslutar vi skidåkningen med att ta oss ned för den nya olympiastörtloppsbacken. Och vi är påtagligt glada för att vi slipper åka – just störtlopp. För oss är underlaget lika mjukt som överallt annars. Men när Anja Pärson och de andra störtloppsåkarna står på startlinjen kommer backen att vara stenhård. Så långt från champagnepuder man kan komma. Elisabeth Sjökvist är journalist på DN.( elisabeth.sjokvist@dn.se


Fredspris i förskott

Summary: I tisdags tillkännagav USA:s president Barack Obama att ytterligare 30 000 amerikanska soldater ska sättas in i Afghanistan. På torsdag hämtar han Nobels fredspris i Oslo. Förväntningarna på många håll är stora på vad han ska åstadkomma. Inte minst gäller det kärnvapennedrustning.

Fredagen den 9 oktober i år satt Jan Joel Andersson, USA-expert och programchef på Utrikespolitiska institutet, i ett möte. När han gick ut i korridoren fick han höra det av en kollega: Barack Obama får Nobels fredspris. Han trodde att det var ett skämt. Samtidigt var Siprichefen Bates Gill på sitt jobb på fredsforskningsinstitutet i Solna. När han fick nyheten blev han ”lika förvånad som alla andra” , berättar han. Men sedan skilde sig deras reaktioner åt. – Min spontana reaktion när jag läst motiveringen var att det snarare kan skada än stärka honom. Det ger bilden av naiva européer som ger USA:s president ett stort pris för att han ska skapa fred i världen! säger Jan Joel Andersson. Hos Bates Gill på Sipri gick däremot förvåningen över i gillande och förståelse. Enligt motiveringen från den norska Nobelkommittén får Barack Obama fredspriset för sina insatser för att ”stärka internationell diplomati och mellanfolkligt samarbete” . Dessutom framhåller kommittén Obamas ”vision om och arbete för en värld utan kärnvapen” . Bara var sjätte svensk tycker att det är rätt att ge fredspriset till Obama, enligt en opinionsmätning i veckan, och bara obetydligt fler är positiva i övriga nordiska länder. Jan Egeland är norsk stjärndiplomat och numera chef för Norsk utenrikspolitisk institutt. Han hade en annan favorit, men menar ändå att Obama är en värdig pristagare. – En del säger att Obama bara får priset för vackra ord. Men Al Gore fick det för att ha rest runt med en diashow som visar på en väg ur klimatkrisen. Det är ju också bara ord. I Nobels testamente står att priset ska gå till den som verkat för folkens förbrödrande och för nedrustning. Det stämmer ganska bra in på Obama, menar Egeland och nämner tre områden: • Som första amerikanska president har han tagit ställning för en kärnvapenfri värld. • I det uppmärksammade Kairotalet öppnade han för en dialog med den muslimska världen. • Han lade planerna på en missilsköld i östra Europa, som provocerat Ryssland, på is. Det viktiga med priset är att det kan hjälpa Obama att fortsätta prioritera nedrustning, menar Egeland. – När han kämpar mot kris och arbetslöshet så kan en sådan sak lätt rasa ner på agendan. Enligt Bates Gill på Sipri väcker priset förväntningar på att Barack Obama nu ska gå vidare med kärnvapennedrustningen och dra tillbaka de amerikanska trupperna från Irak. – Han får inte bara priset för vad han åstadkommit, utan lika mycket för vad man hoppas att han ska uppnå, säger han. Redan nu i december förväntas Obama kunna visa resultat i arbetet för kärnvapennedrustning. I går, lördag, löpte Start 1-avtalet ut, det nedrustningsavtal mellan USA och Ryssland som reglerar ländernas innehav av kärnvapen. Diskussionerna pågår om ett Start 2-avtal som ytterligare ska minska amerikanska och ryska kärnvapen. ) Fortsättning på nästa sida Forts från förra sidan Ett sådant kan väntas före årsskiftet. – Världen tittar på de två supermakterna som kontrollerar 90–95 procent av världens alla kärnvapen, säger Bates Gill. Ett nytt avtal blir en milsten i Barack Obamas arbete mot kärnvapen, menar han, även om målet att helt avskaffa dem är mycket avlägset. – Barack Obama har själv sagt att det inte kommer att uppnås under hans livstid. Och han är ännu relativt ung. Jan Joel Andersson på Utrikespolitiska institutet påminner om vem som tjänar mest på en kärnvapenfri värld: – Det är länder med stora konventionella styrkor. Och vem har den största Det har USA. I en helt konventionell värld skulle USA bli totalt dominerande militärstrategiskt. Kärnvapnen är alltså relativt sett viktigare för Ryssland och andra kärnvapenstater än för USA. IRAN OCH NORDKOREA Ett lika viktigt uppdrag för Barack Obama är att stoppa spridningen av kärnvapen till nya länder. Framför allt handlar det om att hindra Iran och Nordkorea från att skaffa sig ”Bomben” . När han tillträdde som president i januari i år valde Obama att bryta med sin företrädare George W Bushs retorik om ”ondskans axelmakter” (vilka inbegrep Iran, Irak och Nordkorea). I stället sträckte han ut handen till Iran och föreslog en dialog. Tillsammans med fem andra stormakter har USA förhandlat med Iran om att landet ska skicka sitt uran utomlands och få tillbaka det anrikat, och i gengäld lägga ned sina anrikningsanläggningar. Till en början var Irans president Mahmoud Ahmadinejad försiktigt positiv. Sedan avvisade han förslaget. Då skärpte också Ryssland och Kina tonen mot Iran. Förra helgen trappades ordkriget upp. Ahmadinejad sade att Iran skulle bygga tio nya anrikningsanläggningar och att Israel och USA inte kan göra ett enda dugg för att stoppa Irans kärnprogram. ”Varje finger som sätts på avtryckaren kommer att skäras av” , sade han i ett tal där han varnade FN och omvärlden för att införa nya sanktioner mot Iran. President Obama har onekligen misslyckats med dialogen med Iran, men han har uppnått något annat, menar Jan Joel Andersson. – Han har lyckats ena det internationella samfundet i kritiken mot Iran. Det är en seger för honom att Kina och Ryssland inte håller Iran om ryggen på samma sätt som förut. I Israel diskuteras nu öppet möjligheten att angripa Iran militärt och förstöra kärnanläggningarna. Bates Gill avfärdar inte risken men tror att en sådan aktion är osannolik på kort sikt, eller inom ett år. – Trycket mot Israel, särskilt från USA men säkert också från andra vänligt sinnade länder, är starkt när det gäller att övertyga om att ett militärt anfall skulle vara kontraproduktivt. Samtidigt pågår det kontakter mellan USA och Nordkorea för att få landet att avbryta sitt arbete på ett kärnvapenprogram, efter landets demonstrativa kärnvapentest och missiluppskjutningar i år. På tisdag anländer Obamas sändebud till huvudstaden Pyongyang. AFGHANISTAN Barack Obama har redan ett långvarigt och komplicerat krig han måste lösa. I Afghanistan hopar sig problemen. Presidenten ökar antalet soldater med 30 000 och hoppas att de allierade också skickar mer trupp. Samtidigt säger han redan nu att USA ska börja dra sig tillbaka efter arton månader och låta Afghanistans regering och armé successivt ta över ansvaret för säkerheten. Men det finns flera hakar. • Den afghanske presidenten Hamid Karzais legitimitet har ifrågasatts efter avslöjandena om valfusk i höstas. • Afghanistans nationella armé drabbas av massavhopp. Var fjärde soldat deserterar eller låter bli att förnya sitt kontrakt. • USA:s allierade sviktar. Kanada, Danmark och Nederländerna planerar att avsluta eller minska sina insatser i Afghanistan. Att Obama veckan före fredsprisceremonin i Oslo beslutar att skicka 30 000 fler soldater till Afghanistan stärker dem som tyckte att det var fel att han fick priset, menar Jan Egeland vid Norsk utenrikspolitisk institutt. – Många som var kritiska från början blir ännu mer kritiska nu, säger han. Men andra kan säga att fler soldater faktiskt kan betyda färre civila dödsoffer. Bristen på soldater har lett till ett helt omoraliskt luftkrig, smått och stort har bombats och en massa civila har dött. Så det kommer an på vilken utgångspunkt man har. IRAK Den militära förstärkningen i Afghanistan – The Surge kallas den – underlättas av att USA inlett sitt tillbakadragande från Irak, precis som Barack Obama lovade redan i sin valkampanj. Antalet civila dödsoffer har minskat i Irak, men trots det skakades Bagdad i oktober av de blodigaste terrorattackerna på två år med 155 döda. President Obamas plan på tillbakadragande följs dock. – USA tvår nu sina händer, säger Jan Joel Andersson på Utrikespolitiska institutet. Nu får man respektera denna suveräna nations rätt att fatta beslut. Uttåget kommer inte att ses som en segermarsch, även om Saddam Hussein är borta och man har hållit några val. Därför blir Afghanistan så avgörande, menar han. – Obama avslutar närvaron i Irak utan någon stor seger. Om han därtill förlorar Afghanistan blir han ”förlorarpresidenten” . Men får han något som kan kallas seger i Afghanistan, då har han lämnat Irak för att göra det möjligt. MELLANÖSTERN Den hägrande trumfen för alla fredsprisaspiranter finns i Mellanöstern. Ett fredsavtal mellan Israel och den palestinska myndigheten står förstås på Barack Obamas dagordning – men hittills har han inte skördat några framgångar. – Jag vill inte kalla det ett misslyckande, men stjärnorna har inte stått rätt, säger Bates Gill på Sipri. Det har inte varit rätt läge och inte rätt motparter för diplomatin att nå framgång. Barack Obama har mycket lågt förtroende i Israel efter att bland annat skarpt ha kritiserat bosättningspolitiken. Också förtroendet för honom i arabiska länder har minskat. – De som hoppades att Obama skulle pressa israelerna till medgivanden ser nu att han inte har gjort det. Mellanöstern har halkat ned på hans agenda, säger Jan Egeland. – Det är synd. Obamas ursprungliga analys var ju att det är svårt att nå framgångar i Pakistan, Afghanistan och Irak om det inte är fred runt Jerusalem. Och det blir inte fred där om inte USA ger det högsta prioritet. Geir Lundestad, sekreterare i den norska Nobelkommittén, har kunnat notera starka reaktioner efter årets val av fredspristagare. Men trots kritiken har fredspriset fått en starkare ställning, menar han. – Paradoxalt nog svarar tio procent fler amerikaner i år än i fjol att Nobels fredspris är det mest prestigefyllda priset i världen, enligt opinionsmätningar i USA, berättar han i telefon från Oslo. Att ge fredspriset till aktiva politiker ger nästan alltid starka reaktioner. Geir Lundestad ger flera exempel: israelerna Shimon Perez och Yitzhak Rabin samt PLO-ledaren Yassir Arafat 1994, USA:s Henry Kissinger och Nordvietnams Le Duc Tho 1973. Men de högsta protestskriken kom redan 1935, då den tyske pacifisten Carl von Ossietzky utsågs till pristagare. Hitler var rasande, två ledamöter av Nobelkommittén avgick, inklusive den norske utrikesministern, och kungen valde att inte närvara vid Nobelceremonin, berättar Geir Lundestad. – Det är nog det allra mest kontroversiella Nobelpriset. Men kanske också det mest lyckade. mats.carlbom@dn.se 08-738 24 21 ewa.stenberg@dn.se 08-738 12 06


”Dolda motiv kan ligga bakom Obamas fredspris”

Summary: Experter på Nobels fredspris: Utländska ledamöter bör släppas in i norska Nobelkommittén. Det skulle ge priset större internationell legitimitet.Att belöna världens mäktigaste man är problematiskt. Det kan på sikt försvaga Nobelkommitténs internationella prestige. Obamas pris måste ses mot bakgrund av Norges roll i världen och den norska självbilden, som kännetecknas av en idealistisk uppfattning om att landet är en moralisk förebild. Troligen är det Geir Lundestad, sekreterare i Nobelkommittén, som är arkitekten bakom årets pris. Han beundrar presidenten och kan ha haft dolda motiv. De dubbla roller som kommitténs ordförande Thorbjørn Jagland har är olyckliga och begränsar kommitténs handlingsutrymme, skriver historikerna Øivind Stenersen, Asle Sveen och Ivar Libæk.

Få val av fredspristagare har sluppit kritik. Då norska stortinget accepterade Alfred Nobels testamente från 1895 försattes Sveriges unionspartner i en unik situation. En oberoende kommitté tillsatt av Norges lagstiftande församling skulle få dela ut priset till den som det senaste året hade ”verkat mest eller bäst för folkens förbrödrande och afskaffande eller minskning af stående arméer samt bildande och spridande af fredskongresser”. Hittills har endast norrmän suttit i den norska Nobelkommittén, även om utlänningar också är valbara. Den norska Nobelkommittén motiverade fredspriset till Barack Obama med att han hade gjort en extraordinär insats för att stärka internationell diplomati och mellanfolkligt samarbete. Dessutom framhölls pristagarens vision om en kärnvapenfri värld och att han hade skapat ett nytt klimat i internationell politik. Multilateral diplomati har återigen en central ställning med tonvikt på den roll FN och andra internationella institutioner kan spela. Detta ligger i linje med Alfred Nobels testamente. Priset har skapat förväntningar på presidenten, men han kan misslyckas. Obama behöver stöd från andra statschefer, och Nobelkommitténs försök att bidra till att lösa konflikter har sällan gett önskvärda resultat. Prisen till USA:s utrikesminister Henry Kissinger och den nordvietnamesiske diplomaten Le Duc Tho för att de fått slut på Vietnamkriget 1973 var mycket olyckliga. Ett annat föga motiverat fredspris tilldelades Sydkoreas president Kim Dae Jung för den så kallade solskenspolitiken. Den bidrog inte till något genombrott i konflikten mellan de båda koreanska staterna. Några har ändå bidragit till konfliktlösning. År 1996 satte priset till biskop Carlos Belo och upprorsledaren José Ramos-Horta befrielsekampen på Östtimor på den internationella dagordningen. Därmed hjälpte det till att driva ut Indonesien ur landet. Mycket tyder också på att prisen till katoliken John Hume och protestanten David Trimble förbättrade förhandlingsklimatet under fredsprocessen i Nordirland i slutet av 1990-talet. Vem fattar besluten? Årets fredspris måste ses mot bakgrund av Norges internationella roll. Den norska självbilden kännetecknas av en idealistisk uppfattning om att landet bör vara en moralisk förebild för andra stater. Många norska politiker vill att landet ska profilera sig som ett fyrtorn för fred, demokrati, mänskliga rättigheter, fattigdomsbekämpning och hållbar utveckling. De flesta av dessa mål har sina rötter i mellankrigstidens neutralitetspolitik, det humanitära arvet efter 1922 års fredspristagare Fridtjof Nansen och den kristna missionstradition som tog sin början vid 1800-talets mitt. Denna nationella profil är också en reflex av att Norge står utanför EU och behöver markera sig som en oberoende brobyggare i världssamfundet. I år kan Nobelkommittén ha fattat sitt beslut på andra grunder än de som kommer fram i den officiella motiveringen för att priset ska ges till president Obama. Dessa okända motiv kan troligen knytas till professor Geir Lundestad, som är kommitténs sekreterare och chef för Det norske Nobelinstitutt. Han är sannolikt arkitekten och den pådrivande kraften bakom beslutet – inte den nyvalde kommittéordföranden Thorbjørn Jagland, före detta statsminister, utrikesminister och stortingspresident. Lundestad är Norges främste USA-expert. Han beundrar presidenten och har troligen argumenterat med stor kraft för Obama i kommittén. Sekreteraren har inte rösträtt men representerar tradition och sakkunskap. Det kan vara mycket svårt för nya, oerfarna medlemmar att stå emot hans kombination av erfarenhet, sakkunskap och övertygande retorik. Läckor från Nobelkommittén till pressen tyder på att Jagland och den andre företrädaren för Arbeiderpartiet stödde Obama under hela beslutsprocessen. De tre övriga medlemmarna protesterade ända fram till den 2 oktober. Det förefaller som om de då övertygades av fredsbudskapet i Obamas FN-tal den 23 september. Nobelkommitténs motivering låter som ett eko av det talet. Lundestad kan också ha haft mer dolda motiv för att propagera för Obama. Först och främst anser han att kommittén med jämna mellanrum bör välja kontroversiella personer. Sådana val ökar intresset för priset och ger det högre dignitet som internationellt varumärke. 2009 års pris stärker marknadsföringen både av Nobels fredspriskonsert och av Nobels Fredssenter i Oslo, som hittills har dragit färre besökare än väntat. Då fredscentret inrättades år 2001 var Lundestad engagerad i att göra Norge och fredspriset mer kända ute i världen och särskilt i att få fram att ”the world’s most prestigeous prize” inte delas ut i Stockholm men väl i Oslo. Genom att kombinera det ideella och det kommersiella har Lundestad åstadkommit en profilering av Norge och ett nationsbyggande av bästa märke, och från Oslos synpunkt är det inget tvivel om att han sedan 1990 har höjt fredsprisets internationella anseende. Samtidigt har han sett till att Nobelkommittén har fått större ambitioner. I dag vill den agera, skapa förutsättningar för liberala, västerländska idéer och driva dem i den internationella politiken. Så som det har varit sedan 1900-talets början anser kommittén även i dag att USA är en avgörande faktor för världsfreden. Från 2002 har kommittén tydligt tagit parti för det demokratiska partiet. Fredspriset till Jimmy Carter var en indirekt kritik av George W Bushs unilateralism, Al Gores pris syftade till att bekämpa republikanernas reaktionära klimatpolitik i kongressen och priset till Obama är en insats för att stärka den nye presidentens politik såväl i USA som globalt. Det är problematiskt att belöna världens mäktigaste man med Nobels fredspris. På kort sikt kommer det säkerligen att förstärka banden mellan Norge och USA, men om Obamas fredsvisioner inte blir verklighet kan priset försvaga Nobelkommitténs internationella prestige. Bör Jagland avgå ur Nobelkommittén? Den norska Nobelkommittén har från 1901 strävat efter att stå självständig från den verkställande och lagstiftande makten. I dag kan varken regeringsmedlemmar eller stortingsrepresentanter väljas in. Därför är det olyckligt att kommitténs ordförande Thorbjørn Jagland har fått en dubbelroll sedan han valts till generalsekreterare i Europarådet. Det har begränsat kommitténs handlingsutrymme och gjort det svårare att ge priset till EU eller personer knutna till unionen. Och hur blir det för dissidenter i Europarådets medlemsländer? Vägen framåt är full av utmaningar, men det har den varit i fredsprisets hela historia, och den norska Nobelkommittén har inte begått många fel. Ändå bör stortinget överväga att välja in utländska medborgare. Det skulle ge kommitténs beslut ny kraft och bredare internationell legitimitet. Frågan har flera gånger dryftats i stortinget, men slutsatsen har än så länge varit den som den förre ordföranden i Den norske Nobelkommitté, professor Francis Sejersted, formulerade i Aftenposten den 8 december 2002: ”Det finns många fördelar med en rent norsk kommitté, och som sagt, den har fungerat bra i hundra år.” Øivind Stenersen Asle Sveen Ivar Libæk historiker och tidigare gästforskare vid Det norske Nobelinstitutt, Oslo. Författare av boken ”Nobels fredspris: 100 år för fred” (Cappelen, 2001).


Fredspris i förskott

Summary: I tisdags tillkännagav USA:s president Barack Obama att ytterligare 30 000 amerikanska soldater ska sättas in i Afghanistan. På torsdag hämtar han Nobels fredspris i Oslo. Förväntningarna på många håll är stora på vad han ska åstadkomma. Inte minst gäller det kärnvapennedrustning. IRAN OCH NORDKOREA AFGHANISTAN IRAK MELLANÖSTERN

Fredagen den 9 oktober i år satt Jan Joel Andersson, USA-expert och programchef på Utrikespolitiska institutet, i ett möte. När han gick ut i korridoren fick han höra det av en kollega: Barack Obama får Nobels fredspris. Han trodde att det var ett skämt. Samtidigt var Siprichefen Bates Gill på sitt jobb på fredsforskningsinstitutet i Solna. När han fick nyheten blev han ”lika förvånad som alla andra”, berättar han. Men sedan skilde sig deras reaktioner åt. – Min spontana reaktion när jag läst motiveringen var att det snarare kan skada än stärka honom. Det ger bilden av naiva européer som ger USA:s president ett stort pris för att han ska skapa fred i världen! säger Jan Joel Andersson. Hos Bates Gill på Sipri gick däremot förvåningen över i gillande och förståelse. Enligt motiveringen från den norska Nobelkommittén får Barack Obama fredspriset för sina insatser för att ”stärka internationell diplomati och mellanfolkligt samarbete”. Dessutom framhåller kommittén Obamas ”vision om och arbete för en värld utan kärnvapen”. Bara var sjätte svensk tycker att det är rätt att ge fredspriset till Obama, enligt en opinionsmätning i veckan, och bara obetydligt fler är positiva i övriga nordiska länder. Jan Egeland är norsk stjärndiplomat och numera chef för Norsk utenrikspolitisk institutt. Han hade en annan favorit, men menar ändå att Obama är en värdig pristagare. – En del säger att Obama bara får priset för vackra ord. Men Al Gore fick det för att ha rest runt med en diashow som visar på en väg ur klimatkrisen. Det är ju också bara ord. I Nobels testamente står att priset ska gå till den som verkat för folkens förbrödrande och för nedrustning. Det stämmer ganska bra in på Obama, menar Egeland och nämner tre områden: • Som första amerikanska president har han tagit ställning för en kärnvapenfri värld. • I det uppmärksammade Kairotalet öppnade han för en dialog med den muslimska världen. • Han lade planerna på en missilsköld i östra Europa, som provocerat Ryssland, på is. Det viktiga med priset är att det kan hjälpa Obama att fortsätta prioritera nedrustning, menar Egeland. – När han kämpar mot kris och arbetslöshet så kan en sådan sak lätt rasa ner på agendan. Enligt Bates Gill på Sipri väcker priset förväntningar på att Barack Obama nu ska gå vidare med kärnvapennedrustningen och dra tillbaka de amerikanska trupperna från Irak. – Han får inte bara priset för vad han åstadkommit, utan lika mycket för vad man hoppas att han ska uppnå, säger han. Redan nu i december förväntas Obama kunna visa resultat i arbetet för kärnvapennedrustning. I går, lördag, löpte Start 1-avtalet ut, det nedrustningsavtal mellan USA och Ryssland som reglerar ländernas innehav av kärnvapen. Diskussionerna pågår om ett Start 2-avtal som ytterligare ska minska amerikanska och ryska kärnvapen. Fortsättning på nästa sida Forts från förra sidan Ett sådant kan väntas före årsskiftet. – Världen tittar på de två supermakterna som kontrollerar 90–95 procent av världens alla kärnvapen, säger Bates Gill. Ett nytt avtal blir en milsten i Barack Obamas arbete mot kärnvapen, menar han, även om målet att helt avskaffa dem är mycket avlägset. – Barack Obama har själv sagt att det inte kommer att uppnås under hans livstid. Och han är ännu relativt ung. Jan Joel Andersson på Utrikespolitiska institutet påminner om vem som tjänar mest på en kärnvapenfri värld: – Det är länder med stora konventionella styrkor. Och vem har den största? Det har USA. I en helt konventionell värld skulle USA bli totalt dominerande militärstrategiskt. Kärnvapnen är alltså relativt sett viktigare för Ryssland och andra kärnvapenstater än för USA. Ett lika viktigt uppdrag för Barack Obama är att stoppa spridningen av kärnvapen till nya länder. Framför allt handlar det om att hindra Iran och Nordkorea från att skaffa sig ”Bomben”. När han tillträdde som president i januari i år valde Obama att bryta med sin företrädare George W Bushs retorik om ”ondskans axelmakter” (vilka inbegrep Iran, Irak och Nordkorea). I stället sträckte han ut handen till Iran och föreslog en dialog. Tillsammans med fem andra stormakter har USA förhandlat med Iran om att landet ska skicka sitt uran utomlands och få tillbaka det anrikat, och i gengäld lägga ned sina anrikningsanläggningar. Till en början var Irans president Mahmoud Ahmadinejad försiktigt positiv. Sedan avvisade han förslaget. Då skärpte också Ryssland och Kina tonen mot Iran. Förra helgen trappades ordkriget upp. Ahmadinejad sade att Iran skulle bygga tio nya anrikningsanläggningar och att Israel och USA inte kan göra ett enda dugg för att stoppa Irans kärnprogram. ”Varje finger som sätts på avtryckaren kommer att skäras av”, sade han i ett tal där han varnade FN och omvärlden för att införa nya sanktioner mot Iran. President Obama har onekligen misslyckats med dialogen med Iran, men han har uppnått något annat, menar Jan Joel Andersson. – Han har lyckats ena det internationella samfundet i kritiken mot Iran. Det är en seger för honom att Kina och Ryssland inte håller Iran om ryggen på samma sätt som förut. I Israel diskuteras nu öppet möjligheten att angripa Iran militärt och förstöra kärnanläggningarna. Bates Gill avfärdar inte risken men tror att en sådan aktion är osannolik på kort sikt, eller inom ett år. – Trycket mot Israel, särskilt från USA men säkert också från andra vänligt sinnade länder, är starkt när det gäller att övertyga om att ett militärt anfall skulle vara kontraproduktivt. Samtidigt pågår det kontakter mellan USA och Nordkorea för att få landet att avbryta sitt arbete på ett kärnvapenprogram, efter landets demonstrativa kärnvapentest och missiluppskjutningar i år. På tisdag anländer Obamas sändebud till huvudstaden Pyongyang. Barack Obama har redan ett långvarigt och komplicerat krig han måste lösa. I Afghanistan hopar sig problemen. Presidenten ökar antalet soldater med 30 000 och hoppas att de allierade också skickar mer trupp. Samtidigt säger han redan nu att USA ska börja dra sig tillbaka efter arton månader och låta Afghanistans regering och armé successivt ta över ansvaret för säkerheten. Men det finns flera hakar. • Den afghanske presidenten Hamid Karzais legitimitet har ifrågasatts efter avslöjandena om valfusk i höstas. • Afghanistans nationella armé drabbas av massavhopp. Var fjärde soldat deserterar eller låter bli att förnya sitt kontrakt. • USA:s allierade sviktar. Kanada, Danmark och Nederländerna planerar att avsluta eller minska sina insatser i Afghanistan. Att Obama veckan före fredsprisceremonin i Oslo beslutar att skicka 30 000 fler soldater till Afghanistan stärker dem som tyckte att det var fel att han fick priset, menar Jan Egeland vid Norsk utenrikspolitisk institutt. – Många som var kritiska från början blir ännu mer kritiska nu, säger han. Men andra kan säga att fler soldater faktiskt kan betyda färre civila dödsoffer. Bristen på soldater har lett till ett helt omoraliskt luftkrig, smått och stort har bombats och en massa civila har dött. Så det kommer an på vilken utgångspunkt man har. Den militära förstärkningen i Afghanistan – The Surge kallas den – underlättas av att USA inlett sitt tillbakadragande från Irak, precis som Barack Obama lovade redan i sin valkampanj. Antalet civila dödsoffer har minskat i Irak, men trots det skakades Bagdad i oktober av de blodigaste terrorattackerna på två år med 155 döda. President Obamas plan på tillbakadragande följs dock. – USA tvår nu sina händer, säger Jan Joel Andersson på Utrikespolitiska institutet. Nu får man respektera denna suveräna nations rätt att fatta beslut. Uttåget kommer inte att ses som en segermarsch, även om Saddam Hussein är borta och man har hållit några val. Därför blir Afghanistan så avgörande, menar han. – Obama avslutar närvaron i Irak utan någon stor seger. Om han därtill förlorar Afghanistan blir han ”förlorarpresidenten”. Men får han något som kan kallas seger i Afghanistan, då har han lämnat Irak för att göra det möjligt. Den hägrande trumfen för alla fredsprisaspiranter finns i Mellanöstern. Ett fredsavtal mellan Israel och den palestinska myndigheten står förstås på Barack Obamas dagordning – men hittills har han inte skördat några framgångar. – Jag vill inte kalla det ett misslyckande, men stjärnorna har inte stått rätt, säger Bates Gill på Sipri. Det har inte varit rätt läge och inte rätt motparter för diplomatin att nå framgång. Barack Obama har mycket lågt förtroende i Israel efter att bland annat skarpt ha kritiserat bosättningspolitiken. Också förtroendet för honom i arabiska länder har minskat. – De som hoppades att Obama skulle pressa israelerna till medgivanden ser nu att han inte har gjort det. Mellanöstern har halkat ned på hans agenda, säger Jan Egeland. – Det är synd. Obamas ursprungliga analys var ju att det är svårt att nå framgångar i Pakistan, Afghanistan och Irak om det inte är fred runt Jerusalem. Och det blir inte fred där om inte USA ger det högsta prioritet. Geir Lundestad, sekreterare i den norska Nobelkommittén, har kunnat notera starka reaktioner efter årets val av fredspristagare. Men trots kritiken har fredspriset fått en starkare ställning, menar han. – Paradoxalt nog svarar tio procent fler amerikaner i år än i fjol att Nobels fredspris är det mest prestigefyllda priset i världen, enligt opinionsmätningar i USA, berättar han i telefon från Oslo. Att ge fredspriset till aktiva politiker ger nästan alltid starka reaktioner. Geir Lundestad ger flera exempel: israelerna Shimon Perez och Yitzhak Rabin samt PLO-ledaren Yassir Arafat 1994, USA:s Henry Kissinger och Nordvietnams Le Duc Tho 1973. Men de högsta protestskriken kom redan 1935, då den tyske pacifisten Carl von Ossietzky utsågs till pristagare. Hitler var rasande, två ledamöter av Nobelkommittén avgick, inklusive den norske utrikesministern, och kungen valde att inte närvara vid Nobelceremonin, berättar Geir Lundestad. – Det är nog det allra mest kontroversiella Nobelpriset. Men kanske också det mest lyckade. mats.carlbom@dn.se 08-738 24 21 ewa.stenberg@dn.se 08-738 12 06


Summary: Experter på Nobels fredspris: Utländska ledamöter bör släppas in i norska Nobelkommittén. Det skulle ge priset större internationell legitimitet. Att belöna världens mäktigaste man är problematiskt. Det kan på sikt försvaga Nobelkommitténs internationella prestige. Obamas pris måste ses mot bakgrund av Norges roll i världen och den norska självbilden, som kännetecknas av en idealistisk uppfattning om att landet är en moralisk förebild. Troligen är det Geir Lundestad, sekreterare i Nobelkommittén, som är arkitekten bakom årets pris. Han beundrar presidenten och kan ha haft dolda motiv. De dubbla roller som kommitténs ordförande Thorbjørn Jagland har är olyckliga och begränsar kommitténs handlingsutrymme, skriver historikerna Øivind Stenersen, Asle Sveen och Ivar Libæk.

Få val av fredspristagare har sluppit kritik. Då norska stortinget accepterade Alfred Nobels testamente från 1895 försattes Sveriges unionspartner i en unik situation. En oberoende kommitté tillsatt av Norges lagstiftande församling skulle få dela ut priset till den som det senaste året hade ”verkat mest eller bäst för folkens förbrödrande och afskaffande eller minskning af stående arméer samt bildande och spridande af fredskongresser” . Hittills har endast norrmän suttit i den norska Nobelkommittén, även om utlänningar också är valbara. Den norska Nobelkommittén motiverade fredspriset till Barack Obama med att han hade gjort en extraordinär insats för att stärka internationell diplomati och mellanfolkligt samarbete. Dessutom framhölls pristagarens vision om en kärnvapenfri värld och att han hade skapat ett nytt klimat i internationell politik. Multilateral diplomati har återigen en central ställning med tonvikt på den roll FN och andra internationella institutioner kan spela. Detta ligger i linje med Alfred Nobels testamente. Priset har skapat förväntningar på presidenten, men han kan misslyckas. Obama behöver stöd från andra statschefer, och Nobelkommitténs försök att bidra till att lösa konflikter har sällan gett önskvärda resultat. Prisen till USA:s utrikesminister Henry Kissinger och den nordvietnamesiske diplomaten Le Duc Tho för att de fått slut på Vietnamkriget 1973 var mycket olyckliga. Ett annat föga motiverat fredspris tilldelades Sydkoreas president Kim Dae Jung för den så kallade solskenspolitiken. Den bidrog inte till något genombrott i konflikten mellan de båda koreanska staterna. Några har ändå bidragit till konfliktlösning. År 1996 satte priset till biskop Carlos Belo och upprorsledaren José Ramos-Horta befrielsekampen på Östtimor på den internationella dagordningen. Därmed hjälpte det till att driva ut Indonesien ur landet. Mycket tyder också på att prisen till katoliken John Hume och protestanten David Trimble förbättrade förhandlingsklimatet under fredsprocessen i Nordirland i slutet av 1990-talet. Vem fattar besluten Årets fredspris måste ses mot bakgrund av Norges internationella roll. Den norska självbilden kännetecknas av en idealistisk uppfattning om att landet bör vara en moralisk förebild för andra stater. Många norska politiker vill att landet ska profilera sig som ett fyrtorn för fred, demokrati, mänskliga rättigheter, fattigdomsbekämpning och hållbar utveckling. De flesta av dessa mål har sina rötter i mellankrigstidens neutralitetspolitik, det humanitära arvet efter 1922 års fredspristagare Fridtjof Nansen och den kristna missionstradition som tog sin början vid 1800-talets mitt. Denna nationella profil är också en reflex av att Norge står utanför EU och behöver markera sig som en oberoende brobyggare i världssamfundet. I år kan Nobelkommittén ha fattat sitt beslut på andra grunder än de som kommer fram i den officiella motiveringen för att priset ska ges till president Obama. Dessa okända motiv kan troligen knytas till professor Geir Lundestad, som är kommitténs sekreterare och chef för Det norske Nobelinstitutt. Han är sannolikt arkitekten och den pådrivande kraften bakom beslutet – inte den nyvalde kommittéordföranden Thorbjørn Jagland, före detta statsminister, utrikesminister och stortingspresident. Lundestad är Norges främste USA-expert. Han beundrar presidenten och har troligen argumenterat med stor kraft för Obama i kommittén. Sekreteraren har inte rösträtt men representerar tradition och sakkunskap. Det kan vara mycket svårt för nya, oerfarna medlemmar att stå emot hans kombination av erfarenhet, sakkunskap och övertygande retorik. Läckor från Nobelkommittén till pressen tyder på att Jagland och den andre företrädaren för Arbeiderpartiet stödde Obama under hela beslutsprocessen. De tre övriga medlemmarna protesterade ända fram till den 2 oktober. Det förefaller som om de då övertygades av fredsbudskapet i Obamas FN-tal den 23 september. Nobelkommitténs motivering låter som ett eko av det talet. Lundestad kan också ha haft mer dolda motiv för att propagera för Obama. Först och främst anser han att kommittén med jämna mellanrum bör välja kontroversiella personer. Sådana val ökar intresset för priset och ger det högre dignitet som internationellt varumärke. 2009 års pris stärker marknadsföringen både av Nobels fredspriskonsert och av Nobels Fredssenter i Oslo, som hittills har dragit färre besökare än väntat. Då fredscentret inrättades år 2001 var Lundestad engagerad i att göra Norge och fredspriset mer kända ute i världen och särskilt i att få fram att ”the world’ s most prestigeous prize” inte delas ut i Stockholm men väl i Oslo. Genom att kombinera det ideella och det kommersiella har Lundestad åstadkommit en profilering av Norge och ett nationsbyggande av bästa märke, och från Oslos synpunkt är det inget tvivel om att han sedan 1990 har höjt fredsprisets internationella anseende. Samtidigt har han sett till att Nobelkommittén har fått större ambitioner. I dag vill den agera, skapa förutsättningar för liberala, västerländska idéer och driva dem i den internationella politiken. Så som det har varit sedan 1900-talets början anser kommittén även i dag att USA är en avgörande faktor för världsfreden. Från 2002 har kommittén tydligt tagit parti för det demokratiska partiet. Fredspriset till Jimmy Carter var en indirekt kritik av George W Bushs unilateralism, Al Gores pris syftade till att bekämpa republikanernas reaktionära klimatpolitik i kongressen och priset till Obama är en insats för att stärka den nye presidentens politik såväl i USA som globalt. Det är problematiskt att belöna världens mäktigaste man med Nobels fredspris. På kort sikt kommer det säkerligen att förstärka banden mellan Norge och USA, men om Obamas fredsvisioner inte blir verklighet kan priset försvaga Nobelkommitténs internationella prestige. Bör Jagland avgå ur Nobelkommittén Den norska Nobelkommittén har från 1901 strävat efter att stå självständig från den verkställande och lagstiftande makten. I dag kan varken regeringsmedlemmar eller stortingsrepresentanter väljas in. Därför är det olyckligt att kommitténs ordförande Thorbjørn Jagland har fått en dubbelroll sedan han valts till generalsekreterare i Europarådet. Det har begränsat kommitténs handlingsutrymme och gjort det svårare att ge priset till EU eller personer knutna till unionen. Och hur blir det för dissidenter i Europarådets medlemsländer Vägen framåt är full av utmaningar, men det har den varit i fredsprisets hela historia, och den norska Nobelkommittén har inte begått många fel. Ändå bör stortinget överväga att välja in utländska medborgare. Det skulle ge kommitténs beslut ny kraft och bredare internationell legitimitet. Frågan har flera gånger dryftats i stortinget, men slutsatsen har än så länge varit den som den förre ordföranden i Den norske Nobelkommitté, professor Francis Sejersted, formulerade i Aftenposten den 8 december 2002: ”Det finns många fördelar med en rent norsk kommitté, och som sagt, den har fungerat bra i hundra år.” Øivind Stenersen Asle Sveen Ivar Libæk historiker och tidigare gästforskare vid Det norske Nobelinstitutt, Oslo. Författare av boken ”Nobels fredspris: 100 år för fred” (Cappelen, 2001).


Så festar Södran i kväll

Summary: Södra teatern firar 150 år som byggnad med en jubileumsfest. Däremot är pjäsen om teaterns historia nedlagd för gott, menar teaterchefen Nadia Izzat.

Den 4:e december 1859var det nypremiär för Södra teatern på Mosebacke torg, efter att en stor brand ödelagt hela huset. Det firas i dag på Södra teatern med en jubileumsfest med punsch, ballonguppsläpp, popcorn och en kör som sjunger ”Ja må hon leva” på Mosebacke torg. Dessutom blir det konsert med balkanbandet Östblocket. Södrans teaterchef Nadia Izzat ser fram emot firandet: – Det blir en härlig glittrande fest nu i mörkret. Vi firar det helt enkelt med att engagera en massa människor som får vara med och skapa en stor fest. Några skolklasser i årskurs 4 och 5 har fått fantisera ihop sina drömtårtor och de ska nu bakas under dagen. Och så blir det en stor kör med 120 personer som ska sjunga på torget. Varför firar man årtalet 1859 och inte när Södran hade sin riktiga premiär 1853? – Vi känner att det är det här huset som är det som blev, säger Nadia Izzat. – Det är ett sånt fantastiskt hus, det har varit ett centrum för folkets kultur i 150 år. Det är inte alla stockholmare som vet det. I samband med firandetskulle Södran sätta upp en egenproducerad pjäs om Södrans historia, men den ställdes in i sista stund. Pjäsen, med namnet ”Kärlek och pistoler – eller Kapten Rollas sista färd”, hade en ensemble med bland andra Robert Fux, Frida Hyvönen och Lena Nylén. Dessutom skulle kvällarna gästas av bland andra Stefan Sundström, Anna Maria Espinosa, Lars Demian och Kajsa Grytt. När På stan besökte repetitionerna en vecka före premiär fanns det fortfarande en förhoppning att få ihop föreställningen, även om uttrycket ”kreativt kaos” gång på gång upprepades bland de olika skådespelarna, och manuset ständigt var under revision. I tisdags beslöt så ensemblen att man skulle ställa in. – Det gjordes ett fantastiskt hårt jobb och vi nådde inte riktigt ända fram. Det var ett tufft kollektivt beslut men den håller inte, säger Nadia Izzat. I dagsläget finns ingaplaner på att göra ett nytt försök att sätta upp föreställningen. Däremot berättar Nadia Izzat att man kommer att fortsätta satsa på varieté parallellt med det internationella fokuset: – Vi kommer att fortsätta titta på Latinamerika och Mexico city, som varit en stor inspirationskälla för oss, både Chile och Mexiko har jubileum nästa år. Sen kommer vi fortsätta utveckla ett intresse mot varieté och inleda samarbete med flera varietéartister under åren. Dessutom är humorn vårat signum och det ska vi fortsätta utveckla. Sebastian Suarez-Golborne sebastian@pastan.nu Södra teatern 150 år, Södra teatern, Mosebacke torg,tSlussen, kl 18.30.


Bara förlorare

Summary: Det börjar aldrig där det slutar. Det gör schweizarnas folkomröstning om minareter än mer oroande.

I går folkomröstade schweizarna om minareternas vara eller icke-vara. Tvärtemot opinionsinstitutens profetior – blev det ja till ett förbud att bygga minareter. Det kommer att få konsekvenser. Det finns flera saker man kan säga om söndagens folkomröstning. En är att den för det stora flertalet av dem som röstade ja inte handlade om minareter. Snarare var det en folkomröstning för eller emot islam, för eller emot invandring, för eller emot det som är ”icke-schweiziskt”. En av initiativtagarna till folkomröstningen, Willy Schönenberger, säger sig inte ha något emot muslimer men menar att minareten är symbol för militant islamism (DN 29/11). Men det är taget ur luften. Det är ungefär som att säga att kyrkliga klocktorn skapade Knutby församling och andra mer sekteristiska rörelser inom kristendomen. Och att om vi bara förbjuder den så ska nog människorna hålla sig sådär lagom religiösa. Men sambandet torde vara det omvända. När människor får sin religionsfrihet kränkt riskerar man att de vänder sig från samhället och mot den egna gruppen och Gud. Militant islamism ska bekämpas. Men det gör man inte genom att förbjuda minareter. Den som tror att det främlingsfientliga Schweiziska folkpartiet, SVP, nu lutar sig tillbaka tror fel. Historien lär oss att det aldrig slutar med det ”problemet” eller med den grupp där det började. Intolerans botas inte av nya, hårda lagar – de får den i stället att växa. Nästa gång kan det vara moskébyggen som måste förbjudas eller att be på offentlig plats och vänd mot Mecka. Vi kan vänta oss en inflation i intolerans. Och vi kan vänta oss en expansion. Främlingsfientlighet smittar. Det är ingen slump att det ena högerextrema partiet efter det andra spritt sig från land till land i Europa. Civilisationens och anständighetens fernissa är tunn och när den skrapats bort finns nästan inga gränser längre för vad människor kan säga och göra. Det är därför man måste kämpa för varenda tum när främlingsfientliga försöker flytta fram sina positioner. Ett litet steg följs ofta av ett längre. Därför gäller det att se till att de inte får det där första. En fråga man kan ställa sig är hur SVP kommer att ställa sig till de fyra minareter som redan finns. Ska de rivas? Hur mycket våld kan ett samhälle tåla innan det slår tillbaka? Förbudet mot minareter ska främst fördömas för att det strider mot religionsfriheten, och för att det diskriminerar en minoritetsgrupp. Men majoritetssamhället tar också för egen del en stor risk. När klyftorna mellan människor ökar, ökar också risken för upplopp och motstånd. Schweiz riskerar att bli ett våldsammare samhälle för alla parter. Regeringen har kämpat emot söndagens omröstning. Den har påpekat att ett förbud strider mot landets egna lagar och Schweiz anseende i världen står på spel. Ingalunda några oviktiga aspekter. Relationen till den muslimska världen kommer säkert att kompliceras. Vissa menar att Schweiz riskerar att utsättas för en handelsbojkott. I förhållande till sekulära, liberala stater som Sverige är det mer status som står på spel. Och möjligen också turism. Hur man än vänder och vrider på det så var det ett olycksaligt resultat. För allt och för alla. Söndagen blev i Schweiz en förlorarnas dag.


”150 miljarder sparas om AP-fonderna slås samman”

Summary: Ny rapport från ESO: Svenskarnas pensionspengar bör samlas i en enda fond. En ny myndighet med ansvar för förvaltningen bör inrättas – på armlängds avstånd från regeringen.Tio år efter den stora AP-fondsreformen är det dags att göra om regelverket. Buffertkapitalet på mer än 750 miljarder kronor bör samlas och förvaltas i en enda fond. Över en 75-årsperiod skulle det innebära en besparing på ofattbara 150 miljarder kronor. För att styrningen av den nya fonden ska ske utifrån vad som är bäst för pensionssystemet och medborgarna bör en myndighet skapas under riksdagen. Dessutom bör styrelsearvodena höjas och kapitalförvaltningskompetensen stärkas. Stora pengar står på spel och det handlar om allas våra pengar, skriver Finansinspektionens Malin Björkmo som utrett AP-fonderna på ESO:s uppdrag.

Tio år har förflutit sedan den stora AP-fondsreformen. Det är en anledning till att se över regelverket. Ett annat skäl är den kritik mot kostnader och avkastningar som förekommit de senaste åren. Det finns många lärdomar att dra, både från akademisk forskning och från praktiska erfarenheter. I den ESO-rapport som offentliggörs i dag presenteras en rad förslag som alla syftar till att skapa bättre förutsättningar för en god utveckling av medborgarnas pensionskapital. Rapporten rekommenderar att stordriftsfördelarna i förvaltningen utnyttjas fullt ut framöver. Kapitalet bör därför samlas och förvaltas i en enda fond. De skäl som angavs vid reformen för att skapa flera olika fonder är inte längre giltiga, eller kan hanteras på bättre sätt. Marknaderna har utvecklats, och fonderna har inte agerat som förväntat. Konkurrensen mellan fonderna har möjligen drivit fram lägre kostnader, men har inte medfört ett bättre förvaltningsresultat. Fram till årsskiftet hade den så kallade aktiva förvaltningen haft ett negativt resultat på 8,5 miljarder kronor före kostnader. Någon tydlig riskspridning har inte kunnat iakttas. I stället förefaller den inbördes konkurrensen ha drivit fram ett ”flockbeteende”, med likartade portföljsammansättningar och förvaltningsresultat som följd. Det enda skäl för en uppdelning som fortfarande har samma giltighet som för tio år sedan är att förekomsten av flera AP-fonder reducerar möjligheten till statlig inblandning i förvaltningen och därmed i svenskt näringsliv. Detta kan dock enkelt förhindras genom att investeringar i svenska aktier sker via derivat eller investeringsfonder. Rösträtten får då utnyttjas av den institution som fått i uppdrag att förvalta fonden. Ett alternativ skulle kunna vara att – i likhet med den norska så kallade oljefonden – helt förbjuda inhemska investeringar. Det är dock onödigt begränsande. Fem AP-fonder förvaltar i dag mer än 750 miljarder kronor i buffertkapital. En sammanslagning av fonderna beräknas minska förvaltningskostnaderna med nära 0,05 procentenheter, vilket motsvarar cirka 330 miljoner kronor per år. Över en 75-årsperiod skulle det innebära ofattbara 150 miljarder kronor i besparingar. Dessutom visar studier att större fonder har bättre förutsättningar att skapa god avkastning. Så den positiva effekten på buffertkapitalet är förmodligen ännu större. På senare tid har en samordning av vissa funktioner inom fonderna diskuterats. Detta innebär att stordriftsfördelarna inte tas till vara fullt ut. Vid förvaltning av stora kapital finns ofta många intressekonflikter, som måste hanteras i regelverken. När det gäller statlig pensionsfondsförvaltning är vi alla huvudmän. Det är därför viktigt att styrstrukturen är ändamålsenlig och tar sin utgångspunkt i vad som är bäst för nuvarande och blivande pensionärer. I ett statligt pensionssystem kan det vara ett problem att en regering har en kortare horisont än de försäkrade – kanske till nästa val – och dessutom har många andra arbetsuppgifter utöver pensionsfondsförvaltningen som måste prioriteras. Även om regelverket skyddar väl mot olämplig politisk styrning kan det finnas en oro för sådan och för att politiker indirekt kan komma att påverka fondernas förvaltning. Detta visar inte minst de kraftiga reaktioner som uppstod i våras när regeringen införde nya skrivningar rörande bonusar i sina riktlinjer till fonderna. För att ytterligare betona att styrningen endast ska ske utifrån vad som är bäst för pensionssystemet och medborgarna rekommenderar ESO-rapporten att en ny myndighet med ansvar för pensionsfondsförvaltningen inrättas under riksdagen. Myndigheten skulle i likhet med Riksbanken styras av ett fullmäktige med en bred politisk sammansättning. Fullmäktiges uppgifter skulle vara att utvärdera och utse styrelse, precisera mål, följa upp regelverkens ändamålsenlighet och verka för att bygga upp förtroendet för förvaltningen. Att inrätta en myndighet under riksdagen kräver en ändring av grundlagen och tar tid. Det finns dock en mängd förändringar av styrningen som kan genomföras omgående, och som skulle bidra till ökad effektivitet och till att skapa armlängds avstånd till regeringen. Målen för förvaltningen behöver förtydligas. Storleken på styrelsen bör minskas, från nio till sju ledamöter. Systemet med ledamöter som nomineras av arbetsmarknadens parter bör upphöra. Kapitalförvaltningskompetensen i styrelserna måste förbättras, liksom integriteten och förmågan att kommunicera och skapa förtroende för förvaltningen. I dag finns en kunskapsmässig obalans mellan styrelse och den verkställande ledningen. En särskild nomineringskommitté bör ta fram kandidater till styrelsen. Styrelsearvodena måste höjas för att återspegla att uppdragen är betydelsefulla och att det finns förväntningar på engagemang och nedlagd tid. Krav bör ställas på att styrelseledamöterna rapporterar om de utsätts för politiska påtryckningar. Det nuvarande regelverket innehåller också kvantitativa regler som förhindrar en effektiv portföljsammansättning. Onödiga begränsningar finns för investeringar i onoterade tillgångar och råvaror. Detta bör också ändras. Att förvaltning av huvudsakligen svenska onoterade aktier sker i en särskild fond, Sjätte AP-fonden, är inte lämpligt ur ett allokerings- eller styrningsperspektiv. Sjätte AP-fonden bör därför avvecklas och tillgångarna läggas samman med det övriga buffertkapitalet. Det finns ingen anledning att förbjuda aktiv förvaltning, även om den hittills inte varit framgångsrik. Förutsättningarna att skapa avkastning beror på kompetensen i organisationen, förutsättningarna på marknaden och varierar över tiden. Om förutsättningarna är goda bör de utnyttjas. Styrelsen måste ha kompetens för att kunna fastställa lämplig förvaltningsmodell. Sammanfattningsvis finns många goda möjligheter att förbättra förutsättningar för förvaltningen av det gemensamma pensionskapitalet. Stora pengar står på spel och det handlar om allas våra pensioner. Malin Björkmo ekon lic i finansiell ekonomi, tidigare ledamot av Första AP-fondens styrelse


”Det rödgröna samarbetet är ett experiment för MP”

Summary: Miljöpartiets grundare Per Gahrton: Visst kan MP bli ett parti för småföretagare, men produktionen måste ske inom ekologiska ramar. Är det socialism? Är det liberalism? Under många år vägrade Miljöpartiet att acceptera blockpolitiken och eftersträvade att bli vågmästare. Men omgivningen har varit starkare och därför förbereder sig partiet nu för att bilda regering med S och V. Det går dock inte att dra några slutsatser om MP:s ideologiska hemvist utifrån den rödgröna alliansen. Det är ett pragmatiskt experiment som ska utvärderas 2014. Det finns mycket socialistisk jämlikhetssträvan, liberal frihetslängtan och till och med konservativt bevarandeansvar i grön politik, skriver Per Gahrton med anledning av diskussionen om MP som alternativt parti för liberala väljare.

Trots att det i år är trettio år sedan jag lanserade idén om ett nytt, grönt framtidsparti och tjugoåtta år sedan partiet bildades, utbryter gång på gång debatt om Miljöpartiets ideologiska hemvist. Än avfärdas partiet som småborgerligt, än som vänsterextremt, ibland betecknas det som ett liberalt mittenparti. Förvirringen beror mindre på oklarheter i MP:s politik än på fördomar om hur en ideologisk hemvist bör se ut. Projektet baserades på sex grundbultar: 1. Vi ville ifrågasätta om det bästa botemedlet mot miljö- och resurskrisen var obegränsad BNP-tillväxt av samma slag som orsakat problemen. Detta ledde till att vi fick våra hätskaste fiender bland socialdemokrater och folkpartister, som tillsammans etablerade linje 2 i kärnkraftsomröstningen 1980 med det ökända och lögnaktiga slagordet: ”Avveckla, men med förnuft.” Miljöpartiets påstådda avsaknad av förnuft blev det vanligaste argumentet mot oss under lång tid. I dag, i ljuset av klimatkrisen, tycks däremot allt fler inse att det är vi som står för det pålitligaste förnuftet. 2. Vi ville förhålla oss pragmatiskt till politikens metoder, men ideologiskt till målen. Om miljökrisen bekämpades genom förstatligande eller privatisering, planering eller marknadsmekanismer, var för oss en praktisk fråga. Därför är vi öppna för experiment i marginalen på offentliga system, till exempel möjlighet att starta friskolor för att genomföra alternativ pedagogik eller vårdinrättningar med alternativmedicinska metoder eller att låta de minsta företagen avskeda två anställda utan att följa turordningen. Men det har aldrig handlat om att av doktrinära skäl sälja ut hela skol- och vårdsektorn till kommersiella intressen, inte heller om att avskaffa lagfäst anställningstrygghet. 3. Vi vägrade acceptera den endimensionella höger-vänsterskalan. En gång i Miljöpartiets barndom mötte jag Olof Palme i en ”Kvällsöppet”-panel. ”Ni är ju bara småborgerliga utbrytare från Folkpartiet”, påstod han. ”Annat är det med tyska Die Grünen, det är ett rejält vänsterparti, dem skulle man kunna samarbeta med.” Trettio år senare hävdar ett antal centerpartister i Stockholm att ”MP (står) långt till vänster om S” (DN Debatt 24/11-09). Skulle MP ha förvandlats från ett småborgerligt utbrytarparti till en vänsterytter i riksdagen? Inte alls. Det är bara om man betraktar partipolitik som en endimensionell ekonomisk-materialistisk skala som man kan få ett sådant intryck. Det finns fler dimensioner, mest tydligt i form av en ekologisk dimension. Andra dimensioner kan handla om genusperspektivet eller främlingsfientlighet eller integritetsaspekter i det nya teknifierade storebrorssamhället. Utifrån alla dessa tre nya dimensioner pågår som bekant partibildningsförsök. 4. Vi ville inte fastna i de gamla ideologierna. Själv har jag läst hyllmeter med socialistiska och liberala ideologer, vid sidan om alla de ekologiska tänkarna. Och visst finns det mycket i socialistisk jämlikhetssträvan, liberal frihetslängtan och till och med konservativt bevarandeansvar som passar väl i en grön politik. Men det räcker inte. När jag i fjol inför den andra globala gröna kongressen i São Paulo analyserade ett femtiotal gröna partiprogram från hela världen, kunde jag vaska fram en prioritetsordning som inte skulle kunna finnas i någon annan politisk-ideologisk familj: 1. hållbar utveckling/kretsloppsekonomi, 2. könsjämställdhet/feminism 3. icke-våld, 4. ekologisk vishet, 5. social rättvisa, 6.deltagande/gräsrotsdemokrati, 7. internationellt samarbete, 8. global solidaritet, 9. livskvalitet, inte kvantitet, 10. mänskliga rättigheter/frihet, 11. biologisk mångfald, 12. kulturell mångfald, 13. rättvis handel, 14. självtillit. (Behövs det en grön ideologi, Cogito 2008). Den dominerande verklighetsbilden i gröna program är att det råder en allvarlig ekologisk kris, inte minst en klimatkris. Vems fel är det? De italienska gröna svarar fränt: ”Grön är den som i ekonomisk tillväxt ser den ursprungliga orsaken till vår planets förfall.” Det betyder inte att de vill avskaffa marknadsekonomin. Visst ska det finnas utrymme för privata initiativ, visst kan MP bli ett parti för småföretagare – men produktionen måste ske inom ekologiska ramar. Är det socialism? Är det liberalism? 5. Vi ville etablera en ny politikerroll. Vårt förbud mot livstidspolitik och mångsyssleri och, inte minst, tillämpningen av strikt könsbalans på alla nivåer, möttes med en blandning av nyfikenhet och hån. En del anpassningar har gjorts, men det väsentliga finns kvar och garanterar att MP:s ansikte utåt är annorlunda, mest synligt genom de två språkrören. 6. Vi vägrade acceptera blockpolitiken. Vi eftersträvade att bli ”vågmästare” i ett levande parlament, utan blockbildningar. Vi ansåg – och anser i princip fortfarande – att i mångpartidemokratier bör regeringsbildningen ske efter ett val, inte före. Så är det i många EU-länder, till exempel Danmark, Finland, Nederländerna, Belgien. Men i Sverige pressas partierna att ”ge besked” före valet. Under många år vägrade MP spela med i detta spel, men omgivningen har varit starkare. Därför förbereder vi nu regeringsbildning tillsammans med S och V. Det betyder inte att vi ingår i ett cementerat block av evig karaktär. Vi är absolut motståndare till en utveckling i riktning mot tvåpartisystem, eftersom det urholkar demokratin och förhindrar förnyelse. Hur skulle det ha uppfattats om de ekonomiska systemen i USA och Storbritannien hade varit organiserade som på 1700-talet? Men att dessa länders politiska system är 1700-talssystem framhålls ofta som ett föredöme! Beror det på att inget av dem, på grund av valsystemet, har några gröna parlamentsledamöter? Det går inte att dra några slutsatser om MP:s ”ideologiska hemvist” på grund av det rödgröna samarbetet, som är ett pragmatiskt samarbete i syfte att skapa den regering vi gemensamt tror skulle bli den bästa för Sverige. Det handlar om ett experiment eftersom det är första gången något sådan äger rum. 2014 ska inte bara väljarna utan också partierna utvärdera om det ger mersmak. Slutsatsen är att MP:s ideologiska hemvist är grön, vilket är en lika tydlig – eller otydlig – beteckning som konservativ, liberal eller socialistisk. Grön är dock ett begrepp av vår egen tid, medan de klassiska ideologierna snarare tillhör 1800-talet. Per Gahrton ordförande i Cogito, grön idéverkstad Miljöpartiet de gröna Miljöpartiet (med rötter i miljörörelsen, kärnkraftsmotståndet, kvinnorörelsen och fredsrörelsen) bildades 1981 och tog in beteckningen ”de gröna” i sitt namn 1985. 1988 kom Miljöpartiet in i riksdagen, men slogs ut vid valet 1991 för att återkomma vid valet hösten 1994. I dag har partiet 19 riksdagsledamöter. Språkrör är Maria Wetterstrand och Peter Eriksson, båda sedan 2002. Agneta Börjesson är partisekreterare och Ulf Holm och Mikaela Valtersson gruppledare. Källa: riksdagen


”MP kan få nyckelposition i ett kaotiskt läge efter valet”

Summary: Expert på regeringsbildningar: Den olyckliga fastlåsningen i två block i svensk politik svarar illa mot vårt proportionella valsystem.I en tilltrasslad parlamentarisk situation efter valet 2010 – där ingetdera av de politiska blocken fått egen majoritet – finns olika lösningar. Ett alternativ vore att blocken enar sig om att temporärt låta Miljöpartiet ensamt bilda regering och regera med hoppande majoriteter. Mönstret från 1978 med Folkpartiet i regeringsställning skulle därmed upprepas. Den rimligaste lösningen är dock att respektive block på förhand deklarerar att man efter valet accepterar det block som visat sig vara störst. Men detta fungerar endast om alla partier före valet bestämt tar avstånd från Sverigedemokraterna, skriver Olof Ruin.

Dagens täta opinionsmätningar om partisympatier följs numera också av täta spekulationer om hur en regering kan komma att se ut efter valet om knappt ett år och hur den kan komma att fungera. Man är rädd för att Sverigedemokraterna skall komma över fyraprocentsgränsen och kanske få ställning som vågmästare mellan de två blocken. Denna helt befogade oro hänger samman med att vi fått en blockuppdelning. Att ha en sådan svarar illa mot det proportionella valsystem som vi samtidigt har. Vill man verkligen ha ett tvåpartisystem, som dagens blockuppdelning närmar sig, borde man ha ett system med majoritetsval i enmansvalkretsar. Av erfarenhet vet vi att sådana valsystem inte bara befordrar uppkomsten av två stora partier utan också försvårar för små att etablera sig i den vågmästarposition som det nu finns risk för att Sverigedemokraterna kan komma att inta. Men någon sådan vilja till förändring av valsystemet har inte visats. I ett läge där ingetdera blocket fått egen majoritet finns i och för sig tre olika lösningar på en tilltrasslad parlamentarisk situation. Men därtill finns också en konstitutionell komplexitet som kan locka respektive block till inkonsekvent handlande. 1.En knappast sannolik lösning vore att ett av blocken bildar regering men samtidigt räknar med att i någon form få regelbundet stöd i sin politik av ett parti som tidigare varit en del av den andra sidan. Spekulationerna kring en sådan lösning har hitintills framför allt kretsat kring Miljöpartiet och alliansen, om denna efter valet förlorar sin majoritet men fortfarande är större än det andra blocket. Men varför skulle Miljöpartiet vilja göra ett sådant fribrytningsförsök och bli utsatt för anklagelser om hållningslöshet? Framför allt skulle det i sådant läge kunna bli ännu svårare att finna något att samla sig kring än det redan visat sig vara för fyra att komma överens. 2.En annan inte heller sannolik lösning av ett besvärligt parlamentariskt läge vore en direkt upplösning av dagens partistruktur genom att antingen bilda en koalitionsregering över blockgränsen eller enas om att släppa fram ett enda parti i regeringsställning. Vilka partier skulle kunna samarbeta med varandra och framför allt bli tolererade av de övriga? En koalition mellan de två stora – mellan Moderaterna och Socialdemokraterna – är i dagens läge utesluten. En sådan skulle verkligen bereda mark för protestpartier. De nuvarande små har i och för sig större möjlighet att röra sig över det politiska fältet än de två stora. Men Vänsterpartiet kan inte vinna gehör hos någon på den borgerliga sidan. Och Centerpartiet och Folkpartiet, som historiskt hade en ställning i den parlamentariska mitten, har inte längre en sådan i och med att de har förändrat sin identitet och dragit sig mot höger. Miljöpartiet, accepterat som det är inom bägge blocken, har en nyckelposition. Ett alternativ vore att det bildar regering med något borgerligt parti. Kristdemokraternas ledare Göran Hägglund har, om jag förstått honom rätt, i tidningen Kristdemokraten den 30 oktober antytt beredvillighet – kanske i vilja att profilera sig – att just slå ihop sig med Miljöpartiet även om han tillägger att han i första hand söker en fortsättning av alliansen. Men ett annat alternativ vore att blocken enar sig om att temporärt låta Miljöpartiet ensamt bilda regering och försöka regera med hoppande majoriteter. Mönstret från 1978 med Folkpartiet ensamt i regeringsställning skulle därmed upprepas. Självfallet vore detta inte någon lycklig lösning, men åtminstone skulle den utgöra ett steg bort från dagens olyckliga fastlåsning vid två block. 3.En tredje lösning, förordad av bland andra DN:s Peter Wolodarski, är att respektive block på förhand deklarerar att man efter valet kommer att acceptera det block i regeringsställning som visat sig vara störst. Denna lösning verkar i och för sig vara den rimligaste, men endast under en förutsättning. Alla partier i respektive block måste före valet vara lika bestämda i sitt avståndsstagande från Sverigedemokraterna för att en sådan lösning skall uppnå trovärdighet över blockgränsen. Sverigedemokraterna appellerar nu till väljare inom bägge blocken. Partiet självt däremot förefaller, även om man måste vara ytterst försiktig med att placera det parlamentariskt, att känna större främlingskap inför vänsterblocket än inför alliansen. I denna situation framstår det som särskilt viktigt just för alla alliansens partier, inte minst mot bakgrund av händelserna i Vellinge, att vara minst lika starka i sitt avståndstagande från Sverigedemokraterna som partierna inom det andra blocket. Slutligen: den konstitutionella ordning som kan locka respektive block till ett inkonsekvent handlande hänger samman med nuvarande regler för tillsättning av statsminister och de som förväntas gälla i en framtid. På borgerligt håll har man länge uttalat stöd för uppfattningen att efter ett val bör alltid någon form av uttryckligt godkännande ske i riksdagen av den som skall vara statsminister. Nu finns förslag i denna riktning, avgivet av Grundlagsutredningen, som den nyvalda riksdagen om ett år skall ta definitiv ställning till. Enligt de regler som alltjämt gäller nästa höst kan regeringen dock sitta kvar om den inte självmant bestämmer sig för att avgå eller fälls av en riksdagsmajoritet efter förslag om misstroendeförklaring. Reinfeldt har antytt att han efter valet är beredd att fortsätta som statsminister även om alliansen inte längre förfogar över ett flertal i riksdagen. Men om han gör detta överger han samtidigt en konstitutionell princip som borgerliga partier pläderat för och som den parlamentariskt sammansatta Grundlagsutredningen också varit enig om att förorda. På socialdemokratiskt håll motsatte man sig å sin sida länge den ordning som man nu accepterat och som kommer att bli den framtida. Om Mona Sahlin nästa höst, i en situation när alliansen förlorat sin majoritet, skulle känna sig frestad att försöka tvinga bort den borgerliga statsministern skulle hon i sin tur göra sig skyldig till ett trohetsbrott. Dels skulle hon överge en tidigare deklarerad socialdemokratisk ståndpunkt, dels och framför allt skulle hon för att nå framgång bli beroende av medverkan av Sverigedemokraterna, vilka hon hitintills i alla sammanhang tagit avstånd ifrån. Sverige riskerar onekligen att om ett år hamna i en tilltrasslad och nästan kaotisk situation genom att vara fastlåst i en uppdelning i två block och samtidigt ha ett valsystem som kan bereda väg för ett protestparti i vågmästarposition. Olof Ruin professor i statsvetenskap


Komedi om lärare på Klara

Summary: Dramaturgen Sofia Fredén har skrivit en komedi om lärare för Stockholms stadsteater. "Lärare för livet" har urpremiär den 4 december.

”Kerstin älskar sitt jobb som lärare men får skolstartsångest redan vid midsommar. Biträdande rektorn Kjell ägnar sommaren åt en ny verksamhetsplan för att få tiden att gå. Kerstin och Kjell vet allt om varandra och tillbringar mer tid tillsammans än med Ingemar och Marianne - som de egentligen är gifta med. Så blir en officer ny rektor på skolan. Nu ska det bli ordning och reda.” Så låter storyn som ska spelas upp på Klarascenen i december. Kollegiet består av bland andra Pia Johansson,Kajsa Ernst, Niklas Falk och Andreas Kundler. Sofia Fredéns nyskrivna pjäs är en komedi om dem som aldrig lämnar skolan. Insidan hade en serie om passionerade lärare tidigt i höstas. Den hette just "Lärare för livet". "Lärare för livet" av Sofia Fredén, regi av Måns Lagerlöf Urpremiär 4 december på Klarascenen, Stadsteatern


När vi litar på andra mår vi bra

Summary: Svenskarna litar ovanligt mycket på varandra, internationellt sett. ”I länder där var och en kan räkna med hjälp av samhället i svåra situationer känner invånarna större tillit – och de mår bättre och lever längre”, säger sociologen och forskaren Mikael Rostila.

Personer som har upplevt orättfärdigheter och svek och därför tvivlar på sina medmänniskors goda vilja – de mår i allmänhet inte så bra, enligt Mikael Rostilas forskning. – Bland dem är det dubbelt så många som skattar sin egen hälsa som dålig, jämfört med dem som har hög tillit till andra människor, förklarar han. Misstro och ohälsa hänger alltså ihop, liksom tillit och hälsa. Och de villkor människor lever under spelar en viktig roll: – De som lever i ett samhälle med stora orättvisor utvecklar lätt en mörk människosyn. Men de som känner förtroende för staten och välfärdssystemen tenderar att även lita mer på sina medmänniskor – och tilliten är viktig eftersom den förbättrar vår hälsa. Mikael Rostila arbetar på Centrum för forskning om ojämlikhet och hälsa (Chess) vid Stockholms universitet. Han har analyserat nationellt representativa intervjuundersökningar från tjugo länder i Europa, och i den doktorsavhandling han lade fram i fjol visade han att Sverige och Danmark, Finland och Norge hör till de länder där invånarna litar ovanligt mycket på varandra. – De högsta nivåerna av tillit mellan medborgarna finner man i länder där socialdemokrater under lång tid har haft makten och utvecklat ett välfärdssamhälle som bygger på begrepp som rättvisa, jämlikhet och solidariet – alltså den sortens samhälle som vi har haft och delvis har kvar i Sverige, säger han. Mer marknadsliberala länder som Storbritannien och Irland intar en mellanställning i Europa när det gäller tilliten mellan invånarna, enligt Mikael Rostilas analys. Där är alltså invånarna i allmänhet mer misstänksamma mot varandra än i Sverige och övriga Norden. – Det hänger samman med att inkomstklyftorna är större och att staten i mindre grad har lagt sig i vad som sker på marknaden, säger Mikael Rostila. Dessutom används inte skattesystemet lika aktivt för att överföra resurser från de välbärgade till de socialt utsatta och fattiga. I dessa avseenden finns det likheter mellan Storbritannien och USA, påpekar Mikael Rostila. Och där har både umgänget och tilliten mellan invånarna minskat stadigt under efterkrigstiden, det har bland andra den världsberömde statsvetaren Robert Putnam vid Harvarduniversitetet visat vetenskapligt och skrivit om i boken ”Bowling alone”. Den moderne amerikanen träffar sällan sina vänner och deltar i samhällslivet genom datorn och teven – han till och med spelar bowling ensam, påpekar Robert Putnam. Här i Sverige har utvecklingen gått åt andra hållet. När välfärdsstaten mognade under 1970- och 1980-talet umgicks svenskarna mer och mer med sina släktingar och vänner, enligt Mikael Rostilas avhandling. Och under samma period ökade medellivslängden samtidigt som tilliten mellan invånarna förbättrades. Det visar flera studier, bland andra de årliga intervjuundersökningar som har gjorts inom ramen för det internationella forskningssamarbetet World values survey. – Men under 1990-talet när den ekonomiska krisen ledde till kraftiga nedskärningar i den offentliga sektorn – då bröts trenden, då ökade inte längre tilliten mellan svenskarna, den snarast minskade. Man kan ju gissa att det hade med krisen och de ökande inkomstklyftorna att göra. När människor upplever orättvisor och känner sig svikna av samhället blir de också mer misstänksamma mot sina medmänniskor, säger Mikael Rostila. Under de senaste tio åren har den mellanmänskliga tilliten hos svenskarna i stort sett varken ökat eller minskat, enligt den enkätundersökning som Som-institutet (Samhälle opinion massmedia) vid Göteborgs universitet gör varje år. På ungefär samma nivå som Storbritannien när det gäller tilliten mellan invånarna finner man länder som Frankrike, Österrike och Tyskland där kyrkan är stark och familjen av tradition framhålls som samhällets fundament. – Där förväntas samhällets olycksbarn söka hjälp och skydd hos föräldrar, släktingar och vänner, säger Mikael Rostila. Det allmänna griper bara in om familjen helt och hållet har misslyckats med att ge sina medlemmar social och ekonomisk trygghet. Och det är inte alltid positivt att vara så beroende av sina nära och kära – om de brister i sitt stöd kan man lätt känna sig väldigt sviken. Ännu mer misstänksamma mot varandra är invånarna i Grekland, Spanien, Portugal och andra sydeuropeiska länder där marknaden är ännu svagare reglerad och staten i ännu högre grad har lagt över ansvaret för individens välfärd på familjen och vännerna. Även där står kyrkan stark, och de offentliga välfärdssystemen är inte särskilt utvecklade; den som spårar ur socialt eller ekonomiskt och saknar starka band till någorlunda välbärgade släktingar hamnar lätt på samhällets bakgård. Tilliten mellan medborgarna är lika dålig eller ännu sämre i flera av de före detta socialistländerna i Östeuropa, till exempel Ungern, Polen och Slovenien. Människor minns förtryckets och angiveriets dagar, och den marknad som har vuxit fram är i stort sett helt oreglerad. Dessutom är de skattefinansierade skyddsnäten mycket glest vävda. – Inkomstklyftorna är enorma, stora folkgrupper lever i rå fattigdom och korruptionen är ett allvarligt problem. En stor andel av invånarna tvivlar starkt på politikernas vilja att minska gapet mellan rika och fattiga, och många är dessutom väldigt misstänksamma mot sina medmänniskor – var och en får klara sig själv, säger Mikael Rostila. Sverige ligger alltså i topp i Europa när det gäller mellanmänsklig tillit, enligt Mikael Rostilas avhandling. Och ju större tillit hos befolkningen, desto bättre folkhälsa; detta samband har en lång rad forskarlag i världen funnit. Men när Statens folkhälsoinstitut i våras genomförde den årliga nationella folkhälsoenkäten svarade 26 procent av kvinnorna och 27 procent av männen nej på följande fråga: ”Tycker du att man i allmänhet kan lita på de flesta människor?” Mest misstänksam verkar befolkningen i Skåne vara, enligt enkäten; var tredje skåning svarade nej på samma fråga. Och den största tilliten tycks västerbottningarna ha; en av fem svarade nej. Det finns forskare som hävdar att det snarast är de människor som lever i modernt individualiserade välfärdssamhällen av nordisk modell som blir ensamma och förlorar sina relationer, sin tillit och sin känsla av ansvar inför släktingar, vänner och medmänniskor – där ska ju samhället ta hand om dem som råkar illa ut. Men de flesta studier på området ger ändå stöd åt Mikael Rostilas tes: att solidaritet genom skattesystemet inom ramen för ett välfärdssamhälle av svenskt snitt leder till mer umgänge, högre tillit och bättre hälsa hos befolkningen. – När samhället griper in och hjälper de arbetslösa och de gamla, de fattiga och de sjuka – då minskar ju belastningen på dessa människors privata nätverk. De behöver inte be om hjälp och kan umgås med släktingar och vänner under positiva former, utan att behöva känna sig underlägsna och beroende, säger Mikael Rostila.


”Boliden måste ta ansvar för giftskandalen i Chile”

Summary: Hög miljöjurist gör upp med det förflutna: Jag är besviken över Bolidens och den svenska statens passiva hållning. För 25 år sedan rekommenderade jag gruvföretaget Boliden att exportera 20 000 ton våtverksslam till staden Arica i norra Chile. Meningen var att ett chilenskt företag skulle utvinna mineraler ur slammet. Men det skedde aldrig och i stället har många hundra chilenare fått allvarliga skador av bly-, kvicksilver- och arsenikexponering. Så sent som i september i år evakuerade Chiles regering 7 000 invånare från området. Jag anser att Boliden och svenska staten måste bistå de drabbade. Det är det enda mänskligt och moraliskt rätta, skriver förre miljöchefen vid Boliden Rönnskärsverken Rolf Svedberg.

Det finns ett uttryck i Chile som lyder ”Hacerse el Sueco” (”spela svensk”). Innebörden är att låtsas som att man inte förstår, att hålla sig undan när det bränner till. Så anser man i Chile att Boliden och den svenska staten agerar i förhållande till den giftskandal som drabbat hundratals barn i Chile och som jag varit med om att orsaka. För 25 år sedan rekommenderade jag som miljöchef på gruvföretaget Boliden min företagsledning att exportera 20 000 ton våtverksslam till staden Arica i norra Chile. Meningen var att ett chilenskt företag skulle utvinna mineraler ur materialet. Det skedde aldrig och i stället ledde en rad omständigheter till att många tusen människor exponerades för de giftiga restprodukterna. Många hundra drabbades av allvarliga skador till följd av bly-, kvicksilver- och arsenikpåverkan. Värst drabbade är de barn som använde avfallshögen som lekplats. Utan att ha någon som helst kännedom om farorna åkte de kana i och formade dockor av den svarta leran med bland annat missbildningar, missfall, nerv-, hjärn- och skelettskador som följd. Jag fick kännedom om dessa konsekvenser för ungefär tio år sedan, i samband med att de boende själva blivit medvetna om riskerna med avfallet. Sedan dess har jag funderat mycket på mitt ansvar för det som hänt. Jag är medveten om att utan min rekommendation 1984 till Bolidens ledning så hade skadan aldrig skett. Men jag kan inte säga att jag begick något tydligt fel eller inte tog frågan på det allvar den krävde. Boliden tog sig an de skärpta miljökrav som svenska myndigheter ställde i början av 1980-talet på ett mycket seriöst sätt. Jag kände att jag hade företagsledningens stöd för att finna den bästa lösningen för det restmaterial som sedan ett halvt sekel hade lagrats på Rönnskärsverkens område och som innebar risker för omgivande människor och miljö. De alternativ vi då diskuterade var att deponera, alltså att gräva ner materialet på ett miljösäkert sätt, eller att finna en partner med intresse att utvinna någon eller några av de mineraler som fortfarande fanns kvar. När det chilenska företaget Promel visade intresse för materialet, uppfattade vi det som ett seriöst förslag. Chile betraktades vid den tiden som en stormakt inom såväl gruvnäring som arsenikproduktion och de svensk-chilenska affärsförbindelserna var omfattande. Jag reste till Chile för att försäkra mig om att Promel hade kapacitet och kompetens att genomföra en upparbetning. Vi tyckte att vi fick tillfredsställande besked. Jag rekommenderade alltså Bolidens ledning, med dåvarande vd:n i spetsen, att välja detta alternativ trots att det var nästan dubbelt så dyrt som deponi. Företaget fick också stöd av Naturvårdsverket, som förordade alternativet av miljöskäl. Övertygelsen att återvinning är bättre än deponi var stark redan då. Tanken att Promel skulle ta emot pengarna och lämna materialet i öppen dager föresvävade mig inte. Inte heller att chilenska myndigheter skulle låta uppföra ett bostadsområde i absolut närhet till det material vi exporterat. Det är alltså flera samverkande beslut, missgrepp och missförstånd som till slut lett till en omfattande katastrof. De drabbade i Arica är i dag i stort behov av hjälpinsatser. I september i år tog den chilenska regeringen ett beslut om att evakuera drygt 7 000 invånare. Beslutet är naturligtvis riktigt men kommer alldeles för sent. Tio år har gått till spillo sedan det stod klart vad som hänt. Under den tid som chilenska myndigheter, Promel och Boliden valt att lägga ansvaret på varandra har fler människor exponerats för gifterna och skadorna förvärrats. Min medverkan i filmen ”Blybarnen” (SVT i kväll kl 20.00) är ett försök att själv ta ansvar för mina beslut och möjliga misstag. Jag träffade under inspelningarna flera familjer vars barn drabbats hårt. Jag kommer aldrig att glömma Patricio som inte kan spela fotboll mer eller Yocelyn som fått veta att hon kan bli förlamad för livet. Dessa möten var svåra, men nödvändiga för mig som människa. Jag kan i dag inte befria mig från en känsla av besvikelse över Bolidens passiva hållning. Under flera år har jag väntat på att min tidigare arbetsgivare ska kontakta mig för att skaffa sig en klar bild av vad som hänt och vad som är möjligt att göra. Jag har också själv utan framgång försökt få kontakt med Bolidens nuvarande ledning i frågan. Jag upplever faktiskt att de ”spelar svenskt” och försöker undvika en seriös diskussion. De beslut som jag och Boliden fattade 1984 upplevde vi som riktiga då. Vi skaffade alla de tillstånd som krävdes och affären genomfördes i enlighet med den tidens regelverk. Myndigheterna både i Sverige och Chile gav affären sitt godkännande innan den blev av. Ändå blev det fel och vi som tog dessa beslut har ett ansvar. Därför menar jag att Boliden bör engagera sig för att hjälpa de drabbade. Uppenbarligen har de chilenska myndigheterna svårigheter att handskas med den uppkomna situationen. Det saknas både ekonomiska resurser och kunskap. Dessa resurser kan och bör Boliden erbjuda. Det samma gäller också den svenska staten som genom Naturvårdsverket godkände och ställde sig bakom exporten till Chile. Formen för ett konkret ekonomiskt engagemang kan naturligtvis diskuteras. Ett förslag är att medlen tillförs en fond som förvaltas av en större svensk organisation med förankring i Chile. En första insats skulle vara att klargöra omfattningen av skadorna och kartlägga vårdbehovet hos de drabbade. Frågan om en påskyndad evakuering är också av stor vikt. Fondens storlek bör förslagsvis vara av samma omfattning som den upparbetningsersättning vi en gång betalade till Promel; tio miljoner kronor. Det är fortfarande avsevärt mindre än vad chilenska myndigheter hittills förbundit sig att betala. Det är viktigt att trycka på statens ansvar eftersom Naturvårdsverkets dåvarande enhetschef, Hans Roland Lindgren, bortser från detta när han framträder i dokumentärfilmen. Jag anser att Naturvårdsverket och svenska staten bör göra ett åtagande som motsvarar Bolidens för att bistå de drabbade i Chile. Konsekvenserna av tungmetallexponering visar sig på sikt. Nervpåverkan och lättare hjärnskador skapar långvarigt lidande. Cancer och skador på fortplantningsorgan kan dyka upp efter tjugo, trettio år. En insats i den storleksordning jag föreslår skulle innebära en skillnad för många människor, främst barn, som helt utan egen förskyllan drabbats av förgiftning och lidande. Ett juridiskt tvingande ansvar för Boliden och den svenska staten existerar inte så vitt jag vet. Ändå bör ansvaret tas. Det är det enda mänskligt och moraliskt rätta. Rolf Svedberg f d miljöchef vid Boliden Rönnskärsverken numera miljöråd i Miljööverdomstolen


Summary: Hög miljöjurist gör upp med det förflutna: Jag är besviken över Bolidens och den svenska statens passiva hållning.För 25 år sedan rekommenderade jag gruvföretaget Boliden att exportera 20 000 ton våtverksslam till staden Arica i norra Chile. Meningen var att ett chilenskt företag skulle utvinna mineraler ur slammet. Men det skedde aldrig och i stället har många hundra chilenare fått allvarliga skador av bly-, kvicksilver- och arsenikexponering. Så sent som i september i år evakuerade Chiles regering 7 000 invånare från området. Jag anser att Boliden och svenska staten måste bistå de drabbade. Det är det enda mänskligt och moraliskt rätta, skriver förre miljöchefen vid Boliden Rönnskärsverken Rolf Svedberg.


”Jag har aldrig blivit vuxen”

Summary: I nationalskaldsfamiljen Taube var sonen Sven-Bertil Taube den yngste. I sitt umgänge har han också ofta varit junioren. Nu fyller han 75 och trots att åldern börjar ta ut sin rätt känner han sig fortfarande varken vuxen eller märkvärdig. Sven-Bertil Taube

Sven-Bertil Taubetar emot i en vacker lägenhet på Bastugatan på Söder. Fotograferna Mia och Linda ställer upp honom ute på den lilla balkongen, från vilken man har fri sikt mot Stockholms alla landmärken av betydelse, Globen möjligen undantagen. – Här bodde jag själv för länge sen, det var väl på 60-talet. Nu har min son Jesper lägenheten; när jag kommer över från London brukar jag bo här, berättar Sven-Bertil. Hemma i konstnärsparet Astri och Evert Taubes hem på Grev Turegatan var han lillpojken: 45 år yngre än sin berömde far. – Jag var alltid den yngste, såväl i familjen under uppväxten som i umgängeskretsen. Och det har väl på något sätt kommit att prägla mitt liv. Jag har aldrig blivit riktigt vuxen, tror Sven-Bertil Taube. Många av hans gamla vänner och kolleger är borta, som till exempel Ulf Björlin, Olle Adolphson och Lars Forssell. – Leden tunnas ut, konstaterar han kort. Samtidigt ringer mobilen med en signal som är överraskande bullrig och svängig för att tillhöra en skönsångare som Sven-Bertil Taube. Samtalet gäller kvällens konsert: ”... Jag tänkte ha en rosa skjorta på mig, vad tror du om det?” Nu ska den unge Tauben fylla 75. Det är svårt att se honom som en gammal man, i grunden ser han på något sätt fortfarande lika ungdomlig ut som förr. Men åldern börjar trots allt ta ut sin rätt. Den svåra ögonsjukdom han drabbades av för några år sedan gör livet lite besvärligt. Läsa kan han inte göra längre och spela teater är uteslutet. Men sjunga går fortfarande bra. Liksom att göra filmroller. Hans insats nyligen som Henrik Vanger i ”Män som hatar kvinnor” har lovordats. – Jag hoppas att jag får möjlighet att göra fler filmjobb, säger han. Om han känner sig frustrerad över att inte längre kunna se och jobba som förr så visar han det inte. Sven-Bertil Taube är vid 75 lika vänlig och naturligt förekommande och artig som man kan anta att han var i ungdomen när han arbetade som smörgåsnisse på ”Dollartåget”, ett chartertåg som gick Sverige runt med främst amerikanska turister. – Jag kommer aldrig att bli märkvärdig. Däremot ser jag fortfarande upp till dem som faktiskt var stora och märkvärdiga. Sådana som Holger Löwenadler och Georg Rydeberg, koryféer vars likar inte finns längre, konstaterar Sven- Bertil. De där två är i någon mening fortfarande mina förebilder. Att Sven-Bertil Taube är en skolad skådespelare med en lång Dramatenkarriär på 1960-talet är det många både yngre och äldre som inte vet eller minns i dag. Oftast förknippas han som framförare av sin fars musik och för roller på film då och då. Men i mer än tio år var först elevskolan och sedan ensemblen på Dramaten hans liv. Med bland andra Erland Josephson och Bibi Andersson som arbetskamrater. – Tidigare i dag gjorde jag ett ärende vid Nybroplan och passerade då min gamla arbetsplats. Och då var det som om tiden inte fanns, som om jag hade bråttom till en repetition och att min mentor Ulf Palme väntade på mig med något manus. Om Sven-Bertil Taube ofta varit den yngste i olika sammanhang så är han klart äldst i sin nuvarande familj. Hustru Mikaela är 25 år yngre och sonen Felix har fyllt 15. Familjen håller honom ung, samtidigt som den gör att han fortfarande behöver jobba en hel del. – Felix satsar hårt på tennis, och för att han ska ha så bra förutsättningar som möjligt att träna får han all skolundervisning av privata informatorer hemma, berättar Sven-Bertil. Även om Sven-Bertil gjorde sin första skiva med pappa Everts sånger redan 1960 var det först på 1970-talet som Sven-Bertil främst började förknippas med faderns musik. Hans förhållande till sin berömde far har ibland beskrivits som lite bittert och komplicerat, men Sven-Bertil tycker att det mesta i den vägen är mediekonstruktioner. – Jag har alltid djupt beundrat min far och gör det fortfarande. Däremot tycker han att det är synd att mor Astri kommit i skuggan av fader Evert. Astri Bergman-Taube var förutom en framstående skulptris även målarinna. – Mot slutet av sitt liv gjorde hon många fina akvareller. Det vore väldigt roligt om även den delen av hennes skapande kunde uppmärksammas. Så nu jobbar jag med ett projekt som går ut på att använda en del av hennes bilder som grund för tryck på kuddar, gardiner och sånt där, berättar Sven-Bertil Taube. – Jag tror och hoppas på att det där kan bli något riktigt bra. Mats Carlsson Lénart familj@dn.se Fyller: 75 år den 24 november. Firar: ”Ingen aning än men det blir inget storslaget.” Familj: hustrun Mikaela, 50, och sonen Felix, 15. Från tidigare äktenskap och relationer finns barnen Jesper, 49, Lotta, 44, och Sascha, 30. Bor: Hus i Fulham, London.