"Viktigt att Micha kan spåra sitt ursprung"

Summary: Micha, fyra månader, har två mammor. Men ingen pappa. Michas mamma Kim och medmamma Hanna, båda med efternamnet Hultin, är oerhört tacksamma mot den tills vidare okände spermadonatorn. Men de vill inte träffa honom. Inte än på 18-20 år i alla fall.

- Att redan i dag träffa den person som står för hälften av Michas gener skulle nog kännas som något slags konkurrens för mig, säger Michas medmamma Hanna. Kim, som är Michas biologiska mamma, håller med. - Jag tror att det skulle kunna rucka på stabiliteten mellan Hanna och mig. I varje fall ett tag. Men 2026, när Micha fyller 18 år, får han enligt svensk lag rätt att ta reda på och kontakta "sin" donator. Om han vill. Det tycker både Kim och Hanna är bra. - Då har han levt så länge med oss båda att vår plats i hans liv är något oåterkalleligt och självklart, konstaterar Hanna. Men fram till dess är det enda som den lilla familjen Hultin vet om Michas donator att han har ett skandinaviskt utseende, i viss mån matchat mot Hannas långsmala kroppsbyggnad, mörka hårfärg och ögonfärg. Någonstans inom sig är dock både Hanna och Kim nyfikna på hur donatorn ser ut och är. Framför allt när Micha var alldeles nyfödd kunde de se sig omkring ute på stan och undra: Kan det vara han? Eller han? Eller killen i det där tv-programmet? De första veckorna letade Kim efter likheter med sin baby hos alla möjliga män. Hanna skrattar lite åt henne, och åt sina egna funderingar: - Den här gropen i hakan kan jag ibland få för mig att Micha måste ha ärvt från mig. Men det kan han ju bevisligen inte ha gjort. Att Hanna i praktiken lika mycket är Michas mamma som Kim råder det ingen tvekan om. När DN träffar familjen sitter Micha minst lika mycket i Hannas knä, och det är hon som går ifrån och byter blöja. Men när meteorologen Kim, 32, och sociologen Hanna, 31, träffades för sju år sedan var det framför allt Kim som var inställd på barn. För båda var det det första seriösa förhållandet med en annan kvinna. - Jag hade världens längsta komma ut-process, säger Kim. - Lite handlade det nog om en oro just för att det kunde bli svårare att skaffa barn. Barn har Kim nämligen velat ha ända sedan hon 14 år gammal opererade bort sin ena äggstock. Efter det blev det lite av en fix idé att lyckas bli gravid och föda barn, trots att hälften av äggen gått till spillo. Kim började tala om barn ganska snart efter det att hon och Hanna hade träffats, och efter en del diskussioner bestämde de sig för att försöka. Beslutet tog de innan lesbiska par i juli 2005 fick lagstadgad rätt till assisterad befruktning - insemination och ivf - i Sverige. Ett alternativ var därför från början att göra som många andra svenska lesbiska före dem: att åka till någon av de danska klinikerna. Men där erbjöds på den tiden bara anonyma donatorer, och de ville verkligen att deras barn så småningom skulle ha en möjlighet att söka sina genetiska rötter. En annan orsak var att barn som kommit till genom spermadonation i Danmark måste närståendeadopteras av den partner som inte själv är biologisk mor, medan föräldraskapet i Sverige automatiskt delas lika mellan de båda kvinnorna. Hösten 2005 ställde sig Kim och Hanna i kön till kliniken vid Huddinge sjukhus. Ett och ett halvt år senare var Kim gravid, på första försöket, trots farhågorna om att det skulle ta många försök innan det lyckades. Redan när de ställde sig i kön var de tvungna att avgöra vem av dem som skulle bära barnet. Och som i så fall också skulle komma att bära ett eventuellt syskon: den svenska lagen tillåter inte båda kvinnorna i ett lesbiskt förhållande att bli mamma, och då till exempel föda två halvsyskon. - Det hade ju annars varit den ultimata lösningen, om jag så småningom hade kunnat bli gravid med ett halvsyskon till Micha, säger Hanna, som hoppas att lagen på den punkten ska ändras. I dag väljer därför en hel del svenska lesbiska par ändå danska kliniker - just för att båda kvinnorna då kan få bli gravida med samma donator. Modellen med två mammor och halvsyskon kan bidra till större stabilitet och trygghet inom familjen, tror Hanna. Det som avgjorde att det blev just Kim som fick ställa sig i den svenska inseminationskön var att hon bara hade en äggstock, var ett år äldre, och länge hade längtat efter barn. Men Hanna hoppas att även hon ska kunna få bli gravid, och Kim bollar gärna över stafettpinnen. Förändras inte den svenska lagen så att även Hanna kan bli befruktad i Sverige så blir det en dansk klinik som får hjälpa till. Men nu erbjuder även Danmark öppna spermadonatorer, så det känns okej. Att även Hanna kan få en öppen donator är avgörande, fastslår de. - Det är en rättvisefråga. Det går ju inte att ha två syskon i en familj där den ena kan få reda på vem donatorn är men inte den andra, säger Hanna. Frågan om donatorn ska vara öppen eller anonym går igen under hela samtalet. En del kvinnor, både lesbiska och singlar, väljer medvetet en anonym donator. De anser att generna och det biologiska arvet inte spelar någon som helst roll. Men Kim och Hanna håller inte med. De tycker att Micha själv ska få avgöra. Därför är det viktigt att han så småningom, när han fyllt 18, har möjligheten att ta reda på mer om sin genetiska upphovsman. De hoppas att det ska bidra till att avdramatisera det faktum att han i egentlig mening inte har någon far. Frågan om huruvida donatorbarn far illa eller inte av att ha en anonym donator är svår, tycker de. Vissa kanske gör det. Medan andra inte alls lider av det. - Men det känns som att det måste vara bättre att själv kunna välja eller välja bort att spåra sitt biologiska ursprung än att inte alls kunna göra det, tycker Hanna. - Då riskerar man kanske inte på samma sätt att det blir en "hang up". De har pratat mycket om i vilka situationer de tror att Micha och de själva skulle vilja veta mer. Till exempel om han drabbades av en sjukdom som sannolikt är ärftlig, men inte kan spåras till Kims familjs sida. Eller när han själv ska skaffa barn, funderar Kim. - Jag vet ju hur jag själv reagerade när vi skulle göra den här inseminationen. Då tänkte jag jättemycket på varifrån jag kommer, vad jag har för anlag, hur jag ser ut, vad jag för vidare. Tonårstidens emotionella berg- och dalbanor kan vara en annan anledning, tror Hanna; när det uppstår problem i förhållandet till den förälder som finns till hands känner man som barn kanske ett behov av att ta reda på mer om sitt ursprung. - Vem har inte stundtals tyckt fruktansvärt illa om sina föräldrar och tänkt att "jag måste helt enkelt komma någon helt annanstans ifrån". - När han känner att "jag hör inte hemma hos de här jävla tokmorsorna" får man hoppas att man själv som förälder är i en fas då man kan hantera det. Är de rädda för att Micha ska bli ledsen och arg och på allvar anklaga dem för att ha berövat honom en far? - Det är klart att den tanken kommit upp då och då, säger Kim. - Man kan bara hoppas att Micha inte ska känna sig sviken och utsatt för någon form av experiment, säger Hanna. Att skaffa barn är över huvud taget en egoistisk handling, slår Kim fast. - Vad har man rätt att göra för att kunna få barn? Jag kan inte svara på det. Samtidigt måste man ju kunna ifrågasätta begrepp som föräldrar och familj. Är det helt nödvändigt att ha en pappa? Micha ska hur som helst inte behöva sakna män och manliga förbilder under sin uppväxt. Både Kim och Hanna har sin pappa i livet, och de har många manliga vänner, en av dem är fadder till Micha. - En tanke med det var just att Micha skulle ha någon man att prata med om känsliga saker när han blir lite äldre, säger Kim. Och vill Micha spela fotboll åtar sig Hanna gärna den uppgiften, lovar hon. Hur och när tänker de berätta för Micha om hans ovanliga tillblivelse? Kim säger att hon tror att det kommer att ge sig ganska fort. Dagiskompisarna har ju en pappa. Då kommer Micha att undra vad en pappa är, och varför inte han har någon. Historien får börja enkelt, säger Hanna, och sedan utvecklas i takt med Micha själv. - När han är så här liten får vi väl säga att vi så oerhört gärna ville ha honom, men inte kunde ordna det själva, så att vi fick åka till sjukhuset och få hjälp av en snäll farbror. Att Michas mammor inte vill träffa donatorn just nu betyder inte att de inte vill kännas vid honom. De är oerhört tacksamma mot den okände mannen. - Jag känner mig verkligen fylld av stor ödmjukhet inför den fantastiska tjänsten som han gjort oss, säger Hanna. När hon själv om ett par år förhoppningsvis också har blivit gravid och fött ett barn skulle hon vilja donera ägg, säger hon. - Jag skulle vilja ge något tillbaka till det system som gjort det här möjligt. Det här är ett så oerhört efterlängtat barn.


”Viktigt att Micha kan spåra sitt ursprung”

Summary: Micha, fyra månader, har två mammor. Men ingen pappa. Michas mamma Kim och medmamma Hanna, båda med efternamnet Hultin, är oerhört tacksamma mot den tills vidare okände spermadonatorn. Men de vill inte träffa honom. Inte än på 18–20 år i alla fall.

– Att redan i dag träffa den person som står för hälften av Michas gener skulle nog kännas som något slags konkurrens för mig, säger Michas medmamma Hanna. Kim, som är Michas biologiska mamma, håller med. – Jag tror att det skulle kunna rucka på stabiliteten mellan Hanna och mig. I varje fall ett tag. Men 2026, när Micha fyller 18 år, får han enligt svensk lag rätt att ta reda på och kontakta ”sin” donator. Om han vill. Det tycker både Kim och Hanna är bra. – Då har han levt så länge med oss båda att vår plats i hans liv är något oåterkalleligt och självklart, konstaterar Hanna. Men fram till dess är det enda som den lilla familjen Hultin vet om Michas donator att han har ett skandinaviskt utseende, i viss mån matchat mot Hannas långsmala kroppsbyggnad, mörka hårfärg och ögonfärg. Någonstans inom sig är dock både Hanna och Kim nyfikna på hur donatorn ser ut och är. Framför allt när Micha var alldeles nyfödd kunde de se sig omkring ute på stan och undra: Kan det vara han? Eller han? Eller killen i det där tv-programmet? De första veckorna letade Kim efter likheter med sin baby hos alla möjliga män. Hanna skrattar lite åt henne, och åt sina egna funderingar: – Den här gropen i hakan kan jag ibland få för mig att Micha måste ha ärvt från mig. Men det kan han ju bevisligen inte ha gjort. Att Hanna i praktiken lika mycket är Michas mamma som Kim råder det ingen tvekan om. När DN träffar familjen sitter Micha minst lika mycket i Hannas knä, och det är hon som går ifrån och byter blöja. Men när meteorologen Kim, 32, och sociologen Hanna, 31, träffades för sju år sedan var det framför allt Kim som var inställd på barn. För båda var det det första seriösa förhållandet med en annan kvinna. – Jag hade världens längsta komma ut-process, säger Kim. – Lite handlade det nog om en oro just för att det kunde bli svårare att skaffa barn. Barn har Kim nämligen velat ha ända sedan hon 14 år gammal opererade bort sin ena äggstock. Efter det blev det lite av en fix idé att lyckas bli gravid och föda barn, trots att hälften av äggen gått till spillo. Kim började tala om barn ganska snart efter det att hon och Hanna hade träffats, och efter en del diskussioner bestämde de sig för att försöka. Beslutet tog de innan lesbiska par i juli 2005 fick lagstadgad rätt till assisterad befruktning – insemination och ivf – i Sverige. Ett alternativ var därför från början att göra som många andra svenska lesbiska före dem: att åka till någon av de danska klinikerna. Men där erbjöds på den tiden bara anonyma donatorer, och de ville verkligen att deras barn så småningom skulle ha en möjlighet att söka sina genetiska rötter. En annan orsak var att barn som kommit till genom spermadonation i Danmark måste närståendeadopteras av den partner som inte själv är biologisk mor, medan föräldraskapet i Sverige automatiskt delas lika mellan de båda kvinnorna. Hösten 2005 ställde sig Kim och Hanna i kön till kliniken vid Huddinge sjukhus. Ett och ett halvt år senare var Kim gravid, på första försöket, trots farhågorna om att det skulle ta många försök innan det lyckades. Redan när de ställde sig i kön var de tvungna att avgöra vem av dem som skulle bära barnet. Och som i så fall också skulle komma att bära ett eventuellt syskon: den svenska lagen tillåter inte båda kvinnorna i ett lesbiskt förhållande att bli mamma, och då till exempel föda två halvsyskon. – Det hade ju annars varit den ultimata lösningen, om jag så småningom hade kunnat bli gravid med ett halvsyskon till Micha, säger Hanna, som hoppas att lagen på den punkten ska ändras. I dag väljer därför en hel del svenska lesbiska par ändå danska kliniker – just för att båda kvinnorna då kan få bli gravida med samma donator. Modellen med två mammor och halvsyskon kan bidra till större stabilitet och trygghet inom familjen, tror Hanna. Det som avgjorde att det blev just Kim som fick ställa sig i den svenska inseminationskön var att hon bara hade en äggstock, var ett år äldre, och länge hade längtat efter barn. Men Hanna hoppas att även hon ska kunna få bli gravid, och Kim bollar gärna över stafettpinnen. Förändras inte den svenska lagen så att även Hanna kan bli befruktad i Sverige så blir det en dansk klinik som får hjälpa till. Men nu erbjuder även Danmark öppna spermadonatorer, så det känns okej. Att även Hanna kan få en öppen donator är avgörande, fastslår de. – Det är en rättvisefråga. Det går ju inte att ha två syskon i en familj där den ena kan få reda på vem donatorn är men inte den andra, säger Hanna. Frågan om donatorn ska vara öppen eller anonym går igen under hela samtalet. En del kvinnor, både lesbiska och singlar, väljer medvetet en anonym donator. De anser att generna och det biologiska arvet inte spelar någon som helst roll. Men Kim och Hanna håller inte med. De tycker att Micha själv ska få avgöra. Därför är det viktigt att han så småningom, när han fyllt 18, har möjligheten att ta reda på mer om sin genetiska upphovsman. De hoppas att det ska bidra till att avdramatisera det faktum att han i egentlig mening inte har någon far. Frågan om huruvida donatorbarn far illa eller inte av att ha en anonym donator är svår, tycker de. Vissa kanske gör det. Medan andra inte alls lider av det. – Men det känns som att det måste vara bättre att själv kunna välja eller välja bort att spåra sitt biologiska ursprung än att inte alls kunna göra det, tycker Hanna. – Då riskerar man kanske inte på samma sätt att det blir en ”hang up”. De har pratat mycket om i vilka situationer de tror att Micha och de själva skulle vilja veta mer. Till exempel om han drabbades av en sjukdom som sannolikt är ärftlig, men inte kan spåras till Kims familjs sida. Eller när han själv ska skaffa barn, funderar Kim. – Jag vet ju hur jag själv reagerade när vi skulle göra den här inseminationen. Då tänkte jag jättemycket på varifrån jag kommer, vad jag har för anlag, hur jag ser ut, vad jag för vidare. Tonårstidens emotionella berg och dal-banor kan vara en annan anledning, tror Hanna; när det uppstår problem i förhållandet till den förälder som finns till hands känner man som barn kanske ett behov av att ta reda på mer om sitt ursprung. – Vem har inte stundtals tyckt fruktansvärt illa om sina föräldrar och tänkt att ”jag måste helt enkelt komma någon helt annanstans ifrån”. – När han känner att ”jag hör inte hemma hos de här jävla tokmorsorna” får man hoppas att man själv som förälder är i en fas då man kan hantera det. Är de rädda för att Micha ska bli ledsen och arg och på allvar anklaga dem för att ha berövat honom en far? – Det är klart att den tanken kommit upp då och då, säger Kim. – Man kan bara hoppas att Micha inte ska känna sig sviken och utsatt för någon form av experiment, säger Hanna. Att skaffa barn är över huvud taget en egoistisk handling, slår Kim fast. – Vad har man rätt att göra för att kunna få barn? Jag kan inte svara på det. Samtidigt måste man ju kunna ifrågasätta begrepp som föräldrar och familj. Är det helt nödvändigt att ha en pappa? Micha ska hur som helst inte behöva sakna män och manliga förbilder under sin uppväxt. Både Kim och Hanna har sin pappa i livet, och de har många manliga vänner, en av dem är fadder till Micha. – En tanke med det var just att Micha skulle ha någon man att prata med om känsliga saker när han blir lite äldre, säger Kim. Och vill Micha spela fotboll åtar sig Hanna gärna den uppgiften, lovar hon. Hur och när tänker de berätta för Micha om hans ovanliga tillblivelse? Kim säger att hon tror att det kommer att ge sig ganska fort. Dagiskompisarna har ju en pappa. Då kommer Micha att undra vad en pappa är, och varför inte han har någon. Historien får börja enkelt, säger Hanna, och sedan utvecklas i takt med Micha själv. – När han är så här liten får vi väl säga att vi så oerhört gärna ville ha honom, men inte kunde ordna det själva, så att vi fick åka till sjukhuset och få hjälp av en snäll farbror. Att Michas mammor inte vill träffa donatorn just nu betyder inte att de inte vill kännas vid honom. De är oerhört tacksamma mot den okände mannen. – Jag känner mig verkligen fylld av stor ödmjukhet inför den fantastiska tjänsten som han gjort oss, säger Hanna. När hon själv om ett par år förhoppningsvis också har blivit gravid och fött ett barn skulle hon vilja donera ägg, säger hon. – Jag skulle vilja ge något tillbaka till det system som gjort det här möjligt. Det här är ett så oerhört efterlängtat barn. TOVE NANDORF tove.nandorf@dn.se 08-738 21 11 I morgon: Johan, 35, donerar regelbundet sperma.


Vänner som väcker känslor

Summary: ”Sex and the city”-filmen spelade in 55 miljoner dollar den första helgen. Det är mer än någon annan romantisk komedi gjort tidigare. Varför är vi så fascinerade av berättelsen om de fyra vännerna i New York? DN Söndag har svaret.

Det går att skyllamånga saker på tv-serien ”Sex and the city”. Exempelvis att ett par Manolo Blahnik-skor gick för runt 400 dollar när serien började sändas 1998, och tio år senare länsar ditt bankkonto på åtminstone det dubbla. Eller att det var stört omöjligt att dricka en Cosmopolitan åren efter millennieskiftet utan att känna sig en aning fånig. Eller att fullständigt förståndiga amerikanska karriärkvinnor byter yrke och öppnar cupcakebagerier i stil med Magnolia bakery. En del kanske vill beskylla serien för att förvränga unga kvinnors syn på konsumtion, få dem att tro att det är helt normalt att som huvudpersonen Carrie Bradshaw lägga pengarna på skor istället för en bättre lägenhet. Eller förfasas över att de fyra väninnorna det kretsar kring ägnar sig åt att objektifiera män å det grövsta. Det är lätt att göra sig lustigöver de kvinnor som reser till New York för att betala dyra pengar för guidade ”Sex and the city”-turer, sitta på Carries trapp, äta en muffins med pastellrosa smörkrämstopping på nämnda Magnolia, och avsluta med en ”Cosmo” på någon fräck bar i Meatpacking district. Likaså har man de senaste veckorna kunnat ana en lätt förvånad von oben-attityd i amerikanska rapporter om hur kvinnor flockats kring filmen med samma namn, gjort biobesöket till ett event tillsammans med alla sina vänner – och, oops, knuffat ner ”Indiana Jones” från biljettförsäljningstoppen. ”Sex and the city”-filmen spelade in 55 miljoner dollar den första helgen, mer än någon annan romantisk komedi någonsin. Hollywood har plötsligt påmints om att det går att göra pengar på kvinnor också. Journalisten och författarenCandace Bushnell skrev kolumnen ”Sex and the city” i dagstidningen New York Observer under mitten av 90-talet, och baserade innehållet på sitt och sina bekantas liv på stadens klubbar, restauranger och under dyrbara egyptiska lakan. Kolumnen blev grunden till tv-serien där de fyra vännerna Carrie (Sarah Jessica Parker), Samantha (Kim Cattrall), Miranda (Cynthia Nixon) och Charlotte (Kristin Davis) under sex år och sex säsonger odlade vänskap, letade efter anständiga och oanständiga män, hade sex, drack drinkar och shoppade. Den femte huvudrollen innehades av staden och det går att dra en parallell mellan de skenande lägenhetspriserna och rikedomsansamlingarna där och Carries resa från en småskabbig pälskappa i de första avsnitten till sista säsongens ständiga byten mellan 70 000-kronorsklänningar. För det var faktiskt inte så sjukt mycket kläder i början, innan stylisten och kostymören Patricia Fields tilläts spåra ur fullständigt. Inte alls som i filmen, där Carrie syns i 81 olika outfits på 140 minuter (det är 1,7 minut per outfit!). Sen kanske mankan fråga sig hur en enkel journalist hade råd med allt det där och en tjusig lägenhet i West Village på köpet, men det går alltid att säga som Annaliese Griffin i New York Magazine: Carrie, Samantha, Miranda och Charlotte är inget annat än superhjältar. Att undra varifrån shoppingpengarna kommer är ungefär lika intressant som att ifrågasätta hur Edward Norton egentligen kan bli sådär stor och grön, och samtidigt aldrig tappa kalsongerna i ”The incredible hulk”. Ledsen, men ”Sex and the city” är inte socialrealism. Och tack så mycket för det. Agnes af Geijerstam är frilansjournalist. sondag@dn.se


”Goda kunskaper i svenska bör påskynda svenskt pass”

Summary: Ny rapport från Globaliseringsrådet rekommenderar genväg till integration: Med bra svenskakunskaper skulle invandrare kunna bli svenska medborgare redan efter två år.Normalt ska en invandrad person ha varit bosatt minst fem år i Sverige för att beviljas medborgarskap. Vi föreslår i stället att om invandraren kan uppvisa goda kunskaper i svenska så ska han eller hon kunna bli medborgare redan efter två år i Sverige. I rapporten ”Språk, krav och medborgarskap”, som publiceras i dag, skisserar vi en framtida modell för hur språkkunskaper kan kopplas till svenskt medborgarskap. Ingen ska möta strängare villkor för svenskt medborgarskap än de som råder i dag. Men för många invandrade skulle villkoren bli mer generösa. Det skriver integrationsforskarna Dan-Olof Rooth, docent i nationalekonomi, och Per Strömblad, fil dr i statsvetenskap.

Få invänder mot att goda språkkunskaper främjar möjligheterna att på olika sätt bli delaktig i samhället. Språket är en väg till integrationens löfte om jämlika villkor för samhällets medlemmar. En rad undersökningar, från Sverige såväl som andra länder, visar att invandrade som lär sig det nya landets språk bra får avsevärt bättre förutsättningar att konkurrera om lediga jobb. Likaså öppnar språkkunskaper dörrar till demokratisk delaktighet. I Sverige satsas också betydande resurser på att ge nyanlända invandrade möjlighet att lära sig svenska. Den utbildning som ges via svenskundervisning för invandrare (sfi) har dock fått utstå skarp kritik. I en artikel på DN Debatt (18/2) hävdar de ansvariga ministrarna Jan Björklund och Nyamko Sabuni att sfi-utbildningen präglas av otydliga mål, bristande kvalitet och dåliga resultat. Ministrarna aviserar en rad åtgärder för att komma till rätta med dessa brister. I deras repertoar av politiska styrinstrument ryms både piskor och morötter. Till de förstnämnda hör granskningar och restriktioner av olika slag, såsom obligatoriska slutprov, ökade prestationskrav och skärpta tidsgränser för tillåten studietid. Men de tänker sig också att aktivitetsgraden kan främjas genom ekonomiska incitament. Som morot vill man införa en ”prestationsbaserad sfi-bonus”. Förhoppningen är att studiemotivationen generellt sett kan öka om framgångsrika elever – de som lär sig svenska i takt med kursplanen – får en extra ekonomisk ersättning. Hot om sanktioner fordrar en kostsam kontrollapparat och därtill ofta besvärliga överväganden av vad som ska räknas som rimlig grund för undantag från reglerna. Moroten kan därför i många fall vara ett mer effektivt styrmedel än piskan. Här finns emellertid också ett incitament att tillgå som inte skulle behöva belasta statskassan mer än marginellt. Inlärningen av svenska kan stimuleras genom möjligheten att förvärva ett svenskt medborgarskap tidigare än vad dagens regelverk medger. Vi publicerar i dag en rapport (”Språk, krav och medborgarskap”) författad på uppdrag av Globaliseringsrådet, där vi skisserar en framtida modell för hur språkkunskaper kan kopplas till medborgarskap. Olikt tidigare förslag om språkkrav, och i motsats till vad som gäller i andra (med Sverige jämförbara) länder, innebär denna modell att ingen skulle möta strängare villkor för svenskt medborgarskap än de som råder i dag. Tvärtom skulle villkoren för många invandrade bli mer generösa. Tanken är att kraven för medborgarskap kan mildras vad gäller antalet år som man måste ha varit bosatt i Sverige om den som söker svenskt medborgarskap skaffar sig goda kunskaper i svenska. Rent praktiskt kan detta arrangeras inom den befintliga sfi-utbildningens ramar. Beviset för goda kunskaper i svenska skulle kunna utgöras av resultatet från ett prov som administreras inom sfi. En person som efter exempelvis ett års studier vill testa sina kunskaper i svenska och då uppnår godkänt resultat får åberopa detta då hon eller han ansöker om att få bli svensk medborgare. Det normala villkoret är att man skall ha varit bosatt minst fem år i Sverige för att beviljas medborgarskap (en tidsgräns på fyra år gäller dock för statslösa och flyktingar). Men en invandrad person som på kortare tid än så kan uppvisa goda kunskaper i svenska skulle enligt den modell vi har skisserat kunna få bli medborgare redan efter två år i Sverige. Som vi ser det har en sådan modell flera fördelar. Den innebär ökade incitament såväl för att påbörja som för att slutföra sfi. Nyanlända invandrades kunskaper i svenska kan därmed generellt sett förväntas öka. Dessutom krävs ingen omfattande byråkrati – kunskaper om och erfarenheter av hur lämpliga språkprov bör utformas och administreras finns redan i dag inom sfi-utbildningen. Vårt förslag ska uppfattas som en principskiss. Vad som är den lämpligaste tidsgränsen för påskyndat medborgarskap, och vilken mer precis nivå av språkkunskaper som ska gälla, måste utredas närmare. Men i anslutning till detta bör man notera att även dagens regelverk innehåller differentierade villkor. För den som är medborgare i ett annat nordiskt land räcker det med just två års hemvist i Sverige. Förklaringen till att det finns en sådan gräddfil kan spåras i de nordiska ländernas mångåriga samverkan och i den koordinering av regelverk som skedde långt innan motsvarande blev aktuellt inom EU. Men den bakomliggande tanken är rimligen också att invandrade från nordiska länder har lättare att integrera sig i det svenska samhället, inte minst på grund av att språktröskeln normalt sett antas vara lägre. I en strävan mot ökad jämlikhet i förutsättningar borde dock en utomnordisk invandrad som kan uppvisa goda kunskaper i svenska inte behöva vänta längre än någon annan på att få fullvärdiga medborgerliga rättigheter. För att incitamenten ska fungera som vår modell förutsätter måste nyanlända immigranter uppleva ett svenskt medborgarskap som attraktivt – som ett värdefullt medlemskap, för vilket man är beredd att investera tid och kraft. Vissa forskare har varit skeptiska till att så är fallet, eftersom en betydande uppsättning rättigheter följer redan med ett permanent uppehållstillstånd. Det praktiska värdet av ett fullvärdigt medborgarskap skulle således vara begränsat. Analyser som vi har genomfört visar emellertid att ett svenskt medborgarskap upplevs som i högsta grad eftersträvansvärt. Särskilt gäller detta för dem som invandrat från länder utanför västvärlden. En klar majoritet av denna grupp av invandrade ansöker om, och blir beviljade, ett svenskt medborgarskap så snart som möjlighet ges. En stundtals infekterad debatt har tidigare förts om förslaget att språkkrav ska gälla för svenskt medborgarskap. De kritiska rösterna här har hävdat att ropen på ökade krav är missriktade – huruvida man är en god medborgare bestäms inte i första hand av hur väl man kan tala och skriva svenska. En politisk majoritet har också avvisat förslag om språkkrav med hänvisning till att konsekvenserna skulle bli orättvisa. Eftersom olika förutsättningar råder för språkinlärning kan i värsta fall den som har svårt att lära sig ett nytt språk aldrig bli medborgare. Utifrån språkkunskapernas centrala betydelse för delaktigheten i samhället har förespråkarna dock menat att språkkravet är ett befogat integrationspolitiskt instrument. Det antas stimulera invandrade att förvärva kunskaper som gynnar såväl den enskilde som samhället i stort. Sverige placerar sig i detta avseende också i en alltmer unik position bland västvärldens mogna demokratier. Frågan är förstås om detta är hållbart på längre sikt, i ljuset av den politiska viljan till samordning av migrations- och integrationspolitiken inom EU. Den modell vi har skisserat visar dock att det finns alternativ till ökad restriktivitet. En aktiv integrationspolitik kan förenas med regler för medborgarskap som är välkomnande snarare än uteslutande. DAN-OLOF ROOTH PER STRÖMBLAD


Tuff väg till en bättre självkänsla

Summary: Mia Törnblom är kvinnan som blivit berömd för sina böcker om självkänsla. Vägen dit var stenhård. I sin nya bok skriver hon om sina tio år som narkoman och hur kom ur sitt beroende genom att börja bygga upp sitt eget inre.

TEXT: CHRISTINA KELLBERG FOTO: LINUS MEYER ”I tonåren tappade jag självkänslan...jag var överviktig...åt bantningstabletter med amfetamin för att bli smal...blev heroinist...gjorde allt för att andra skulle tycka om mig... sökte bekräftelse utifrån...tyckte inte om mig själv.” Mia Törnblom är i Sandviken och Folkets Hus är knökfullt. Fyrahundra kvinnor och ett par män fyller bänkarna. De arbetar inom kommunen och har inspirationsdag. Under två timmar talar Mia Törnblom om hur man kan träna upp sin självkänsla och lärde sig tycka om sig själv. Hon gör det med kraft och humor och efteråt får hon en smultrontvål i present. Men inte bara det. Innan hon klev upp på scenen kom en tonårsmamma fram och pratade med henne om sin dotter. Dottern knarkade tidigare och Mia Törnblom var en tid kontaktperson åt henne. Nu mår flickan bra. När Mia klivit ner från scenen söker flickan själv upp henne och berättar att hon har flyttat hem till Sandviken igen. Det var också en present, ett gyllene ögonblick. Mia Törnblom är kvinnan som blivit framgångsrik genom sina böcker, kurser och föredrag om hur man kan öva upp sin självkänsla. Men som aldrig glömmer sitt tidigare liv, de tio åren som narkoman. Hon kommer gärna till en kickoff hos Telia, men det ideella arbetet är minst lika viktigt. Då föreläser hon på behandlingshem, i skolor, på fängelser och på häktet. Hon mår bra av det, känner sig tacksam över att det gamla livet ligger bakom henne. Och det ideella arbetet håller henne på jorden. Mia Törnblom har skrivit två böcker om hur man kan stärka sin självkänsla, böcker som många läste, men skämdes över att de ville läsa. De ville inte erkänna att de hade låg självkänsla, läste böckerna i smyg och tog bort omslaget när de satt på tunnelbanan. I dag har böckerna gått ut i en halv miljon exemplar och sålts till en rad länder, bland andra Brasilien och Korea. Nu kommer Mia Törnblom med en smärtsam skildring om sitt liv som narkoman och hur hon tog sig ur det. Den heter ”Så dumt!” och är en brutal berättelse inifrån. Om abstinensens avgrund med feberfrossa, spyor och svettningar. Om friden och lyckan när heroinet strömmar ut i blodomloppet. Om bedrägerier, förnedring, svek och sorg. Hennes kontakt med narkotika började med en viktnoja. Hon gick upp 20-25 kilo när hon började äta p-piller och en läkare i Spanien skrev ut bantningstabletter med amfetamin. Neonrosa lyckopiller som gjorde henne smal och energisk. Hon arbetade som nagelskulptris, gick på nattklubbar och fortsatte att ta amfetamin, ibland kokain. En partytjej på Café Opera som snortade kokain med tusenlappar. På några år hade fotbollstjejen från Skärholmen med Vecko-Revyn i ena handen och träningsväskan i den andra börjat leva ett liv som narkoman. Hon som alltid varit en sund tjej och kom från ett stabilt hem utan drogproblem. Tillsammans med Calle, de älskade verkligen varandra, började hon röka heroin. På Lanzarote injicerade de heroin för första gången. Och sedan: Varför skulle de göra på nåt annat sätt? Effekten, känslan var så otroligt skön. Det nya livet centrifugerade ut henne till en misär på Plattan och i förorternas knarkarkvartar, där hon kunde låsa in sig på en toalett i åtta timmar och skära sig i ansiktet med rakblad och pincett. Blodet rann som röda tårar ner i det vita handfatet. Hon skriver hur hon kände sig: ”Jag har ett ruttet svart hål inom mig som gör mig dödligt rädd. För att bli av med hålet slog jag i mig så mycket heroin som möjligt, så snabbt jag kunde.” Det kom en vändpunkt, en dag, som var början till slutet på Mia Törnbloms liv som narkoman. Det var den 14 september 1996. Hon sitter på tunnelbanan, på väg mot Bagarmossen. Hon är klädd i en röd dräkt och bär på en Louis Vuitton-portfölj. ”Jag vet att jag har mina verktyg och mina skruvmejslar i portföljen, men jag vet inte vilken jävla dag det är.” I portföljen ligger också smink, checkhäften, en kräm som tar bort blåmärken och en stilettkniv. En tjusig utsida och inuti ett kaos. Nu ska hon fixa ett leg ute i Bagarmossen och sedan försöka få ut pengar. Den dagen tar hon sin sista fix. Hon grips av polisen när hon står och sover mot ett elskåp. För första gången i sitt liv vill hon bli häktad, tända av, börja om. Så blir det. Hon döms till vård och kommer till ett behandlingshem. Där får hon så småningom ett slags uppenbarelse. Hon bottnar i en insikt som sakta leder henne mot drogfrihet. Men den är också början på hennes nya karriär, den som framgångsrik vägledare. Vi sitter på hennes kontor på Kungsholmen, stora ljusa vindslokaler, öppna ytor och vita möbler. Här finns hennes företag. Varför skrev du boken? -Mest för att mina anhöriga var redo att delta och att jag på det sättet kunde göra ett definitivt avslut med mitt forna liv. -Men också för att så många har frågat mig: ”Hur känns det att vara så framgångsrik?” Jag kommer aldrig att bli mer framgångsrik än jag var under mitt första drogfria år. Det kommer alltid att vara det största i mitt liv och det ville jag berätta om. Vägen in i beroendet förefaller så lömsk. Eller så är hennes livshistoria inte säregen, mer en naken skildring av hur försåtligt och snärjande knarket är. -Jag tyckte om effekten av bantningstabletterna. De gjorde mig smal och pigg, jag gick mycket och jag trivdes med mitt nya liv. Jag var ju egentligen en idrottstjej. Och jag var hundraprocentigt säker på att jag inte skulle fastna. Men hon fastnade, utvecklade ett beroende och hade inte längre ett val. Hon liknar det vid en allergi, en mental besatthet. Besattheten drev henne i famnen på en man som använde armarna för att misshandla henne. Hon berättar i boken hur han en gång slog sönder en glasflaska och tryckte upp den i hennes underliv. Varför hon valde att vara tillsammans med den mannen? Frågan faller platt till golvet. Vaddå varför? -Jag blev ihop med en påse knark, säger hon. Men relationen hade, hur konstig det än kan låta, en positiv sida. Den fick henne att snabbare nå sin botten, och därmed vändpunkten. Jag frågar henne vem hon var då, den 14 september 1996, när hon visade vit flagg och hade tagit sin sista fix. -Mia, samma person som nu. Men missbruket hade gjort mig rädd och förljugen och jag förstod inte hur låg min självkänsla var. Den stora skillnaden i dag är min insida. När Mia Törnblom kom till behandlingshemmet fick hon höra att bara fyra av de tolv missbrukarna skulle bli drogfria. Hon uppfattade det lite som Lotto, några skulle vinna. Men en bit in i behandlingen får Mia en insikt. En av terapeuterna säger till henne: ”Mia! Varför måste du alltid vara så duktig?” Och Mia svarar: ”För att ni ska kunna tycka om mig...” ”Mia, om du jobbar upp ditt egenvärde, din självkänsla, och förstår att vi tycker om dig som du är och inte för det du gör så kommer allt så mycket enklare.” Det svaret blir vändpunkten. Hon börjar sakta inse att hon alltid haft bra självförtroende, kunnat prata, ta för sig, göra nya saker, prestera. Men hon har aldrig känt att hon duger som hon är. Hon tror att hon är bra och värdefull bara när hon gör bra saker. Hennes självkänsla är i botten. Och hon börjar förstå skillnaden mellan självfötroende och självkänsla, mellan att göra och att vara. Frenetiskt börjar hon leta efter böcker om självkänsla, läser, tänker, lägger all sin lediga tid på att ”laga” sig själv. Och hon hade verkligen bestämt sig för att bli en av de fyra på behandlöingshemmet som skulle klara sig. De som bara blev två, skulle det visa sig. Hennes beslut var starkt, hennes ambition att följa behandlingsprogrammet var en pakt med ehnne själv. Hon klarade till och med av att behålla drogfriheten när hennes stora kärlek Calle tog livet av sig. -Jag insåg att om jag tog ett återfall skulle jag förmodligen dö. Och inte skulle Calle bli levande igen. -Mitt nya liv var blodigt allvar. Jag tog ansvar, gick på möten hos DAA varje dag de första tre åren. Och jag går faktiskt dit fortfarande. DAA, Drug Addicts Anonymous, är uppbyggd på samma vis som AA, Anonyma Alkoholister, alltså en gemenskap där deltagarna försöker lösa sitt gemensamma problem, drogberoendet, och hjälper andra att tillfriskna. Hon berättar, att hon skyddade sig själv från rösten som hon var så rädd för, den som kunde dra henne tillbaka till det gamla livet. -Jag bytte inte tunnelbana vid T-centralen för att slippa vara nära Plattan. Hon säger att hon efter tiden på behandlingshemmet inte har känt något sug efter droger. -Jag var så rädd för återfall att jag inte ens tänkte tanken. Om jag skulle tänka ”jag vill”, då är jag redan där. Men hon sörjde att inte längre vara kriminell. Hon var duktig på det och kunde en massa som hon inte längre hade nytta av. Och nu, vågade hon ha drömmar? Vågade hon hoppas på ett framtida jobb? Skulle hon hitta någon som kunde älska henne? Hon slet med sin självkänsla, gick kurser för att öva upp den, tränade dagligen, mycket handfast. Detta blev hennes stora hobby, och människor i hennes närhet ville veta hur gjorde. Hon samlade dem på kvällar och helger och blev ett slags privat coach för andra. Embryot till det som i dag är hennes företag hade bildats. Mia Törnblom hade, och har fortfarande, en bok som hon skriver i varje kväll. Vad hade hon kunnat göra annorlunda, vad hon behöver ställa till rätta? Bra saker om sig själv, egenskaper som hon är tacksam över. Några stolpar inför nästa dag. I vardagen försöker hon se sin del i det som händer, inte vara ett offer. Ber om ursäkt med en gång om hon är fel ute. Bokar inte in saker hon inte vill göra. Mediterar en stund före ett framträdande, ”tonar in” som hon säger. -Om jag själv får det jag behöver, då är det lättare att finnas till för andra. I sitt liv som narkoman och kriminell hade Mia Törnblom ställt till det, svikit människor, lurat dem. På pengar och känslor. I det nya livet blev det viktigt att ställa till rätta. Hon gjorde en lång lista över alla hon skadat och betade av en efter en, för nu skulle hon vara en schysst person. I tre års tid åkte hon varje månad till sin tidigare kompanjon på Schratch Nails och betalade av på sin skuld. Hon återknöt banden med sin familj, och när hon väl var tillbaka var hon tillbaka. Det var inte svårt, säger hon. Men det gjorde henne ont att de farit så illa av hennes missbruk. På behandlingshemmet hade de sagt att fyra av de tolv i gruppen skulle bli drogfria. De hade fel. Det blev bara två, Mia och Josefin. Josefin arbetar i dag som läkare. CHRISTINA KELLBERG är frilansreporter. sondag@dn.se LINUS MEYER är frilansfotograf. sondag@dn.se Mia Törnblom Ålder: 41 år Bor: På Kungsholmen i Stockholm. Familj: Maken Michael och en bonusson. Aktuell: Med den självbiografiska boken ”Så dumt!” Ditt liv nu? ”Lyckligt, men det låter så skitnödigt. Jag lever det liv jag vill leva.” Vad gör dig glad? ”Min man. Han är ett helt underhållningsprogram.” Vad gör dig rädd? ”fördomsfulla och rädda människor.” Din största dröm: ”Jag lever den.” Din största framgång? ”En är när jag vågade skriva min första bok.” Vad ser du i spegeln? ”En glad skit som tycker om sig själv.” Förebilder? ”Modiga människor som inte väljer den enkla vägen.” Laster? ”Jag är bra på att njuta, av god mat, av chokladtårta. Och jag unnar mig larvigt dyra hudkrämer. Men det är väl inga laster?”


"Goda kunskaper i svenska bör påskynda svenskt pass"

Summary: Ny rapport från Globaliseringsrådet rekommenderar genväg till integration: Med bra svenskakunskaper skulle invandrare kunna bli svenska medborgare redan efter två år. Normalt ska en invandrad person ha varit bosatt minst fem år i Sverige för att beviljas medborgarskap. Vi föreslår i stället att om invandraren kan uppvisa goda kunskaper i svenska så ska han eller hon kunna bli medborgare redan efter två år i Sverige. I rapporten "Språk, krav och medborgarskap", som publiceras i dag, skisserar vi en framtida modell för hur språkkunskaper kan kopplas till svenskt medborgarskap. Ingen ska möta strängare villkor för svenskt medborgarskap än de som råder i dag. Men för många invandrade skulle villkoren bli mer generösa. Det skriver integrationsforskarna Dan-Olof Rooth, docent i nationalekonomi, och Per Strömblad, fil dr i statsvetenskap.

Få invänder mot att goda språkkunskaper främjar möjligheterna att på olika sätt bli delaktig i samhället. Språket är en väg till integrationens löfte om jämlika villkor för samhällets medlemmar. En rad undersökningar, från Sverige såväl som andra länder, visar att invandrade som lär sig det nya landets språk bra får avsevärt bättre förutsättningar att konkurrera om lediga jobb. Likaså öppnar språkkunskaper dörrar till demokratisk delaktighet. I Sverige satsas också betydande resurser på att ge nyanlända invandrade möjlighet att lära sig svenska. Den utbildning som ges via svenskundervisning för invandrare (sfi) har dock fått utstå skarp kritik. I en artikel på DN Debatt (18/2) hävdar de ansvariga ministrarna Jan Björklund och Nyamko Sabuni att sfi-utbildningen präglas av otydliga mål, bristande kvalitet och dåliga resultat. Ministrarna aviserar en rad åtgärder för att komma till rätta med dessa brister. I deras repertoar av politiska styrinstrument ryms både piskor och morötter. Till de förstnämnda hör granskningar och restriktioner av olika slag, såsom obligatoriska slutprov, ökade prestationskrav och skärpta tidsgränser för tillåten studietid. Men de tänker sig också att aktivitetsgraden kan främjas genom ekonomiska incitament. Som morot vill man införa en "prestationsbaserad sfi-bonus". Förhoppningen är att studiemotivationen generellt sett kan öka om framgångsrika elever - de som lär sig svenska i takt med kursplanen - får en extra ekonomisk ersättning. Hot om sanktioner fordrar en kostsam kontrollapparat och därtill ofta besvärliga överväganden av vad som ska räknas som rimlig grund för undantag från reglerna. Moroten kan därför i många fall vara ett mer effektivt styrmedel än piskan. Här finns emellertid också ett incitament att tillgå som inte skulle behöva belasta statskassan mer än marginellt. Inlärningen av svenska kan stimuleras genom möjligheten att förvärva ett svenskt medborgarskap tidigare än vad dagens regelverk medger. Vi publicerar i dag en rapport ("Språk, krav och medborgarskap") författad på uppdrag av Globaliseringsrådet, där vi skisserar en framtida modell för hur språkkunskaper kan kopplas till medborgarskap. Olikt tidigare förslag om språkkrav, och i motsats till vad som gäller i andra (med Sverige jämförbara) länder, innebär denna modell att ingen skulle möta strängare villkor för svenskt medborgarskap än de som råder i dag. Tvärtom skulle villkoren för många invandrade bli mer generösa. Tanken är att kraven för medborgarskap kan mildras vad gäller antalet år som man måste ha varit bosatt i Sverige om den som söker svenskt medborgarskap skaffar sig goda kunskaper i svenska. Rent praktiskt kan detta arrangeras inom den befintliga sfi-utbildningens ramar. Beviset för goda kunskaper i svenska skulle kunna utgöras av resultatet från ett prov som administreras inom sfi. En person som efter exempelvis ett års studier vill testa sina kunskaper i svenska och då uppnår godkänt resultat får åberopa detta då hon eller han ansöker om att få bli svensk medborgare. Det normala villkoret är att man skall ha varit bosatt minst fem år i Sverige för att beviljas medborgarskap (en tidsgräns på fyra år gäller dock för statslösa och flyktingar). Men en invandrad person som på kortare tid än så kan uppvisa goda kunskaper i svenska skulle enligt den modell vi har skisserat kunna få bli medborgare redan efter två år i Sverige. Som vi ser det har en sådan modell flera fördelar. Den innebär ökade incitament såväl för att påbörja som för att slutföra sfi. Nyanlända invandrades kunskaper i svenska kan därmed generellt sett förväntas öka. Dessutom krävs ingen omfattande byråkrati - kunskaper om och erfarenheter av hur lämpliga språkprov bör utformas och administreras finns redan i dag inom sfi-utbildningen. Vårt förslag ska uppfattas som en principskiss. Vad som är den lämpligaste tidsgränsen för påskyndat medborgarskap, och vilken mer precis nivå av språkkunskaper som ska gälla, måste utredas närmare. Men i anslutning till detta bör man notera att även dagens regelverk innehåller differentierade villkor. För den som är medborgare i ett annat nordiskt land räcker det med just två års hemvist i Sverige. Förklaringen till att det finns en sådan gräddfil kan spåras i de nordiska ländernas mångåriga samverkan och i den koordinering av regelverk som skedde långt innan motsvarande blev aktuellt inom EU. Men den bakomliggande tanken är rimligen också att invandrade från nordiska länder har lättare att integrera sig i det svenska samhället, inte minst på grund av att språktröskeln normalt sett antas vara lägre. I en strävan mot ökad jämlikhet i förutsättningar borde dock en utomnordisk invandrad som kan uppvisa goda kunskaper i svenska inte behöva vänta längre än någon annan på att få fullvärdiga medborgerliga rättigheter. För att incitamenten ska fungera som vår modell förutsätter måste nyanlända immigranter uppleva ett svenskt medborgarskap som attraktivt - som ett värdefullt medlemskap, för vilket man är beredd att investera tid och kraft. Vissa forskare har varit skeptiska till att så är fallet, eftersom en betydande uppsättning rättigheter följer redan med ett permanent uppehållstillstånd. Det praktiska värdet av ett fullvärdigt medborgarskap skulle således vara begränsat. Analyser som vi har genomfört visar emellertid att ett svenskt medborgarskap upplevs som i högsta grad eftersträvansvärt. Särskilt gäller detta för dem som invandrat från länder utanför västvärlden. En klar majoritet av denna grupp av invandrade ansöker om, och blir beviljade, ett svenskt medborgarskap så snart som möjlighet ges. En stundtals infekterad debatt har tidigare förts om förslaget att språkkrav ska gälla för svenskt medborgarskap. De kritiska rösterna här har hävdat att ropen på ökade krav är missriktade - huruvida man är en god medborgare bestäms inte i första hand av hur väl man kan tala och skriva svenska. En politisk majoritet har också avvisat förslag om språkkrav med hänvisning till att konsekvenserna skulle bli orättvisa. Eftersom olika förutsättningar råder för språkinlärning kan i värsta fall den som har svårt att lära sig ett nytt språk aldrig bli medborgare. Utifrån språkkunskapernas centrala betydelse för delaktigheten i samhället har förespråkarna dock menat att språkkravet är ett befogat integrationspolitiskt instrument. Det antas stimulera invandrade att förvärva kunskaper som gynnar såväl den enskilde som samhället i stort. Sverige placerar sig i detta avseende också i en alltmer unik position bland västvärldens mogna demokratier. Frågan är förstås om detta är hållbart på längre sikt, i ljuset av den politiska viljan till samordning av migrations- och integrationspolitiken inom EU. Den modell vi har skisserat visar dock att det finns alternativ till ökad restriktivitet. En aktiv integrationspolitik kan förenas med regler för medborgarskap som är välkomnande snarare än uteslutande. dan-olof rooth per strömblad


”Dra in ekonomiska stödet till olympiska kommittén”

Summary: Stockholms idrottsborgarråd Madeleine Sjöstedt (fp) och folkpartiets idrottspolitiske talesman i riksdagen Hans Backman kräver: Ta tillbaka de pengar som öronmärkts för SOK i statsbudgeten. Sveriges olympiska kommitté ägnar sig konsekvent åt att ducka i debatten om kinesiska idrottares mänskliga rättigheter. I stället för att engagera sig för de kinesiska idrottsutövarna har Sveriges olympiska kommitté ställt sig på det kinesiska kommunistpartiets sida. Det faktum att kinesiska idrottare inte har rätt att bilda idrottsföreningar som de vill och inte kan uttala sig fritt tycks vara helt ointressant för SOK. Svenska journalister, fackföreningar, kyrkan eller politiska partier skulle inte ha någon trovärdighet kvar om de intog samma ställning till Kina som SOK gör. SOK har visat att organisationen inte nått den demokratiska mognad som ska krävas för att få stöd av samhället och rätt att företräda Sverige internationellt, skriver Madeleine Sjöstedt och Hans Backman.

Debatten om OS i Peking och spelens relation till idrottsrörelsen borde vara en av de viktigaste idrottspolitiska debatterna på decennier. Men trots att idrottsrörelsen är demokratiskt uppbyggd och vilar på att människor har rätt att organisera sig fritt i ideella föreningar, så har Sveriges olympiska kommitté (SOK) – konsekvent duckat i debatten om kinesiska idrottares mänskliga rättigheter. Denna brist på solidaritet riskerar i förlängningen att undergräva idrottsrörelsens trovärdighet som demokratifrämjare i Sverige. Det offentliga stödet till idrotten i Sverige är och ska vara stort från såväl kommuner som stat. En färsk rapport från riksdagens utredningstjänst visar att folkpartiet liberalerna och alliansregeringen har ökat statens totala stöd till idrotten med nästan 400 miljoner kronor sedan maktskiftet 2006. Det innebär en ökning med 26 procent. I Stockholms stad där folkpartiet styr idrottspolitiken gör vi i år dessutom den största investeringen i idrottslivet någonsin. Dessutom kommer staden att bygga en ny idrotts- och evenemangsarena med målet att fler idrottsevenemang i världsklass ska placeras i Stockholm, exempelvis EM i fotboll 2016. I folkpartiet pågår dessutom ett arbete med att ta fram en ny heltäckande idrottspolitik. I det arbetet är folkhälsan och folkrörelserna i fokus. Folkhälsoarbetet i Sverige är beroende av att människor rör på sig mer, särskilt tonåringar. Detta är ett extra viktigt problem i Sveriges utanförskapsområden. Dålig folkhälsa hänger nära samman med hög arbetslöshet och stor social problematik. Ett annat viktigt område i politiken är att stärka det svenska civila samhället. Demokratin är beroende att människor går samman för gemensamma intressen och för att man vill förändra samhället i enlighet med vissa värderingar. Det är i idrottsrörelsen och i andra folkrörelser som vi lär oss att samarbeta, bygger förtroenden, tar ansvar för våra gemenskaper och protesterar när samhällsutvecklingen går åt fel håll. På Riksidrottsförbundets hemsida förklarar organisationen också att: ”I en tid då i princip alla organisationer utom idrottsrörelsen tappar medlemmar blir idrottens del i den demokratiska skolningen extra viktig.” Även den olympiska rörelsen tar tydligt ställning för mänskliga rättigheter och ett fritt civilt samhälle. I stadgarna hävdas att idrott är en mänsklig rättighet, att idrottslivet ”måste vara kontrollerat av självständiga idrottsorganisationer” och att ”all form av diskriminering vad gäller såväl land som person, på basis av ras, religion, politik, kön eller något annat, är oförenligt med att vara en del av den olympiska rörelsen”. Men om den olympiska rörelsen stod bakom sina stolta ord till fullo och verkligen hade demokrati och mänskliga rättigheter för ögonen, skulle den ta de olympiska spelen i Kina som exempel för att berätta för svenska unga idrottare om hur idrott och mänskliga rättigheter hänger ihop, och hur idrottsrörelsen förtrycks i Kina. På SOK:s hemsida finns dock inte en stavelse om bristen på mänskliga rättigheter för idrottsrörelsen eller några andra i Kina. SOK visar inte något engagemang för kinesiska idrottares rättigheter. Idrottare i Kina har inte rätt att bilda idrottsföreningar som de vill. De kan inte gå till en fri press om administrationen av en idrottsplats eller om att uttagningsprocessen till en internationell tävling präglas av korruption. Inte heller kan de rösta bort en borgmästare som negligerar idrottslivets behov eller gå till en oberoende domstol om någon drabbas av övergrepp i en idrottsförening. De kan inte uttala sina politiska åsikter fritt och samtidigt delta i OS. Allt detta tycks vara helt ointressant för SOK. I stället för att engagera sig för kinesiska idrottare har SOK ställt sig på det kinesiska kommunistpartiets sida som motarbetar just den olympiska rörelsens ideal. Allt av rädsla för att något ska gå fel i organisationen av idrottens flaggskepp, de olympiska spelen. Det är här som idrottsrörelsen riskerar att förlora sin trovärdighet som folkbildare för demokrati och mänskliga rättigheter. Trovärdigheten är beroende av att man ställer samma krav på idrottsrörelsens organisations- och yttrandefrihet i andra länder som man ställer i Sverige. Vilken trovärdighet skulle svenska journalister ha om de inte engagerade sig för yttrandefrihet i Kina eller fackföreningsrörelsen om den inte engagerade sig för fackliga rättigheter i Kina? Eller hur stor vore trovärdigheten för Svenska kyrkan om den inte engagerade sig för religionsfrihet i Kina, eller svenska politiska partier om de inte engagerade sig för demokrati? Ingen alls förstås. Om svenska skattebetalare ska kunna lita på att idrottsrörelsen är den demokratifrämjande kraft som man säger sig vara, måste rörelsen visa att man lever upp till sina egna värderingar. Vi menar att SOK inte har gjort detta på sistone. Genom avsaknaden av agerande för mänskliga rättigheter i Kina i samband med OS i Peking, har SOK dessutom visat att organisationen inte har nått den demokratiska mognad som ska krävas av en organisation som får direkt stöd från samhället för att företräda Sverige internationellt. Vi anser därför att SOK:s öronmärkta medel i statsbudgeten ska återföras till det generella anslaget till idrotten. Det innebär att idrottsrörelsen får ett större ansvar för prioriteringen mellan ordinarie verksamhet och satsningen på de olympiska spelen. Riksidrottsförbundet får också ett tydligare uppdrag att inom idrottsrörelsen stärka medvetandet om betydelsen av demokrati och mänskliga rättigheter för ett levande idrottsliv i Sverige och internationellt. Madeleine Sjöstedt Hans Backman


"Jag önskar att det fanns ett alternativ till slutenvården"

Summary: Senaste gången som Sofia såg att hennes syster började må allt sämre, ringde Sofia till det psykiatriska akutteamet.

- Min syster var jättedålig. Men de sa att om hon inte själv vill ha kontakt så kan de inget göra. För mig är det obegripligt. Ju sämre min syster blir, desto mer drar hon sig undan, hon vill inte ha kontakt med någon. Så fungerar sjukdomen, säger Sofia. Sofia och hennes syster är båda mitt i fyrtioåren. Systern insjuknade stegvis i unga år, berättar Sofia. I början av 1990-talet blev hon för första gången så akut dålig att hon fick åka till psykakuten och sedan läggas in på sjukhus. - Det var hemskt att se henne bli sämre och få vanföreställningar, säger Sofia. Men då kunde man inte föreställa sig den helvetesvandring som skulle följa. Hon åkte ut och in på sjukhus, hon skrevs ut i dåligt skick, det fanns ingen uppföljning efteråt och snart måste hon in igen. Bland det svåraste genom alla år har varit att Sofia och föräldrarna har kunnat se tecknen på återinsjuknande, men ändå inte har kunnat få hjälp för sin syster och dotter, säger Sofia. - Vården har haft attityden att anhöriga inte skulle lägga sig i. De säger sig vilja värna om patientens integritet, men det blir fullständigt absurt när det handlar om människor med akut psykos som inte kan söka hjälp själva. En så svårt sjuk person är så ensam, utlämnad och utsatt. Många gånger var det kaos, man ringde runt, satt och grät i telefon och bad att hon skulle få hjälp. I början när Sofias syster blev sjuk trodde familjen att det var en självklarhet att vården skulle samarbeta med de anhöriga. - Jag blev chockad när jag förstod att de inte ville veta av oss, att vi snarast sågs som något slags motståndare. Det är fasansfullt att se sin älskade syster så sjuk, och själv behandlas som en fiende av psykiatrin. Under de perioder då hon åkte in och ut med täta mellanrum var det ändå vi som skulle ta hand om henne då hon blev utskriven - utan att ha haft någon som helst dialog med vården. På senare år har det blivit lite bättre, säger Sofia. En vistelse på ett behandlingshem i slutet av 1990-talet blev lite av en vändning. Där tog de för första gången reda på hur systerns tillvaro utanför sjukhuset såg ut, och hon slussades ut långsamt. Nu har systern, som bor i en kranskommun till Stockholm, en kontaktperson i öppenvården, och boendestöd som har betytt väldigt mycket för hur hon kan klara sin vardag. Sofia kan också ringa till kontaktpersonen när hon är orolig för sin syster. Nu var det länge sedan systern behövde läggas in, men det beror delvis på att det är mycket svårare att bli inlagd nu, säger Sofia. - Jag önskar att det fanns ett alternativ till slutenvården, ett mellanting där patienterna kunde komma in några dagar när de har det jobbigt, få stöd och möjlighet att återhämta sig innan de blir riktigt dåliga.


"Allt färre män satsar på högre utbildningar"

Summary: Ny rapport från Högskoleverket avslöjar märklig samhällsutveckling: Vi går mot ett lågutbildat manligt proletariat, ett högutbildat kvinnligt proletariat och en manlig maktelit på toppen. Obalansen mellan könen på högskolor och universitet ökar. Betydligt fler kvinnor än män påbörjar högre utbildning i Sverige. Ännu större är den kvinnliga dominansen bland dem som också tar ut examen från högskolan. Det avslöjar en ny rapport som Högskoleverket presenterar i dag. Vi får ett allt större lågutbildat mansproletariat, även om män genomgående har högre lön än kvinnor, oavsett utbildningsnivå. Men samhället visar inte något engagemang för att stimulera pojkar och män att välja högre utbildningar. Sådana riktade insatser som flickor och kvinnor varit föremål för finns inte för manliga elever. Det skriver Anders Flodström, universitetskansler vid Högskoleverket. Lars Jalmert, professor i pedagogik och ordförande i Högskoleverkets jämställdhetsråd, samt Gunilla Jacobsson, utredare vid Högskoleverket.

Sverige uppfattas ofta som ett föregångsland när det gäller jämställdhet. Men jämställdheten inom utbildningsområdet är varken särskilt svensk eller jämställd. Högskoleverket presenterar i dag en rapport om kvinnor och män i högskolan som visar på ett tydligt könssegregerat utbildningssystem på alla nivåer. Arbetsmarknaden, både inom och utom akademin, visar på olika villkor för kvinnor och män när det gäller karriär och löneutveckling. De tydliga maktstrukturerna i samhället har inte luckrats upp av att vi fått allt fler högutbildade kvinnor. Det är också en tydlig tendens att unga män väljer bort högre utbildning. Jämställdhet handlar om att ge kvinnor och män lika villkor och samma frihet att välja utbildning och yrke. Jämställdhet handlar också om kvalitet. Det vill säga att ta till vara både kvinnors och mäns värderingar, erfarenheter och livsvillkor när verksamheten och organisationen av utbildning och forskning utformas. Kvalitet handlar också om att ta till vara kompetensen hos båda könen för en god samhällsutveckling och för att nå högsta möjliga kvalitet på forskning. Sverige har länge fört en ambitiös politik för jämställdhet inom utbildningsområdet. Men hur långt har vi egentligen kommit? Då och då kommer samhällets oro över ungdomars bristande intresse för högre utbildning inom naturvetenskap och teknik till uttryck i debatten. Inte minst har flickorna och kvinnorna varit föremål för riktade insatser som ska stimulera deras intresse. Men man finner inte samma engagemang för att stimulera pojkar och män att göra otraditionella studieval. Lärarutbildningen till exempel är en mycket kvinnodominerad utbildning och försörjningen av utbildade lärare är av stor betydelse för den framtida samhällsutvecklingen. Ändå syns inga satsningar på att få männen att söka sig till lärarutbildningarna. Dagens programgymnasium lanserades i början av 1990-talet med syfte att bland annat minska könsuppdelningen mellan män och kvinnor på olika utbildningar. Trots det är gymnasieskolan i dag fortfarande starkt könsuppdelad. Mycket lite har alltså hänt under de senaste tio åren. De yrkesförberedande programmen är kraftigt könsuppdelade efter ett traditionellt mönster. Generellt sett presterar kvinnor bättre än män i gymnasieskolan både sett till genomströmning och betyg. Kvinnor har också i större utsträckning grundläggande behörighet till högskolestudier efter avslutade gymnasiestudier. Sedan högskolereformen i slutet av 70-talet har det varit fler kvinnor än män som påbörjat högre utbildning. De senaste tio åren har obalansen mellan könen ökat inom grundutbildningen - det vill säga kvinnorna dominerar inom fler utbildningar än tidigare. Samtidigt har antalet internationella studenter ökat starkt. Bland de utländska studenterna är förhållandet det motsatta - männen är i majoritet. Räknar man bort de internationella studenterna skulle alltså kvinnodominansen vara ännu större. Betydligt fler kvinnor än män - ännu fler än i den redan skeva fördelningen på utbildningarna - tar också ut en examen från högskolan. Det enda området män oftare examineras inom är teknik. Är det ett problem att en större andel kvinnor än män går vidare till och utexamineras från högre utbildning? Avstår männen från högre utbildning för att det finns en lockande arbetsmarknad för dem efter gymnasieskolan, som inte finns för kvinnorna i samma utsträckning? För trots att allt fler kvinnor väljer högskolestudier består de traditionella förhållandena på arbetsmarknaden. Skillnaderna mellan kvinnors och mäns val av utbildning är betydande, och dessa val förebådar ett framtida arbetsliv som i många stycken kommer att förbli lika könsuppdelat som dagens, om inget görs. Av de 30 största yrkesgrupperna på arbetsmarknaden, som tillsammans svarar för omkring 60 procent av de dryga fyra miljoner som förvärvsarbetar, är det bara fyra yrkesgrupper som har en jämn könsfördelning. Ju högre utbildningsnivån är, desto högre är den genomsnittliga lönen. Det gäller både kvinnor och män. Men oavsett utbildningsnivå har män högre lön än kvinnor. Störst är löneskillnaderna i gruppen med minst treårig eftergymnasial utbildning. När det gäller forskarstudier råder inte samma könsobalans som i högskolans grundutbildning - kvinnorna utgör nu ungefär hälften av alla studenter. Tidigare dominerade männen. Men eftersom tre av fem studenter i grundutbildningen är kvinnor innebär att män påbörjar forskarutbildning i högre grad än kvinnor. Högskoleverket har just genomfört en stor enkätundersökning bland landets doktorander. I den framkommer bland annat att de kvinnliga doktoranderna inte känt sig uppmuntrade av sina lärare att studera vidare i samma utsträckning som männen. Ju högre upp i den akademiska hierarkin man kommer desto snedare är könsfördelningen. I toppen av den akademiska karriären, bland professorerna, är bara 18 procent kvinnor. Utvecklingen mot jämn könsfördelning går långsamt. Bland de nyrekryterade professorerna, lektorerna och forskarassistenterna är könsfördelningen jämn bara bland lektorer. Om andelen kvinnor bland nyanställda professorer fortsätter att öka i samma takt som under de senaste tio åren, beräknas 31 procent av professorerna vara kvinnor år 2030. Inom humanistiskt-samhällsvetenskapligt vetenskapsområde skulle 43 procent vara kvinnor. Inom det naturvetenskapliga vetenskapsområdet däremot skulle andelen kvinnliga professorer sjunka de närmaste åren för att sedan ligga på ungefär 5 procent. En liknande utveckling förutspås för det tekniska vetenskapsområdet. En internationell jämförelse av statistik över könsmönster inom högskolan, både inom utbildningen och bland personalen, visar att de könsmönster som vi ser i Sverige är internationella. Det könssegregerade "valet" upprepas genom hela utbildningssystemet. Arbetsmarknaden, både inom och utom akademin, visar på olika villkor för kvinnor och män när det gäller karriär och löneutveckling. De tydliga maktstrukturerna i samhället har inte luckrats upp av att vi fått allt fler högutbildade kvinnor. Här finns sega kultur- och maktstrukturer som vi alla medvetet eller omedvetet bidrar till att upprätthålla. Den högre utbildningen är en stor gemensam samhällelig satsning till vilken det knyts stora förhoppningar om bidrag till nyskapande och tillväxt. Det är också en individuell kunskapsresa. Samhällets behov av att ta tillvara kompetens hos båda könen för att nå högsta möjliga kvalitet på forskning gynnas inte heller av den starka segregeringen inom den högre utbildningen. Vid horisonten tonar en märklig samhällsutveckling fram, ett lågutbildat manligt proletariat, ett högutbildat kvinnligt proletariat och en manlig maktelit på toppen. anders flodström lars jalmert gunilla jacobsson


"Högsta domstolen måste ge besked om skadestånd"

Summary: Justitiekansler Göran Lambertz menar att HD:s praxis är förlegad i och med att Europadomstolen omprövat sin hållning i skadeståndsfrågor. Det finns anledning att önska sig ett klargörande från Högsta domstolen när det gäller skadeståndsbelopp till personer som drabbats av felaktig myndighetsutövning. Om HD då säger att JK:s skadeståndsbelopp har varit för små kommer vi självfallet att rätta oss efter det. Att lägga fast rättspraxis i viktiga frågor är HD:s sak. Eftersom Europadomstolen frångått sin tidigare praxis i skadeståndsfrågor är det rimligen dags att även HD tydligt förhåller sig till detta. Det skriver JK Göran Lambertz som svar på att Centrum för rättvisas Clarence Craaford och Gunnar Strömmer förra veckan anklagade JK för att missköta hanteringen av skadeståndskrav.

Clarence Crafoord och Gunnar Strömmer på Centrum för rättvisa skriver (DN Debatt 21/5) att jag som justitiekansler missköter en av mina viktiga uppgifter. Det handlar om JK:s åliggande att för statens räkning reglera skadeståndsanspråk från personer som har drabbats av dröjsmål i domstolarna. Och det handlar om JK:s roll som statens advokat i domstolstvister. I själva verket har Crafoord och Strömmer missförstått såväl JK:s roll som rättsläget. Om jag hade handlat på det sätt som de tydligen önskar skulle jag sannerligen ha misskött min uppgift. Crafoord och Strömmer har framför allt två invändningar mot JK:s agerande. Den första gäller ett mål som avgjordes av Högsta domstolen år 2005 där en person hade utsatts för en alltför långvarig brottsutredning (Lundgrenmålet). De skriver: "JK vägrade utge ersättning för denna kränkning, trots att konsekvenserna för den drabbade blivit förödande. Målet drogs hela vägen upp till HD, som underkände JK:s argumentation rakt av." Den andra invändningen gäller nivån på skadeståndsbeloppen. Enligt Crafoord och Strömmer är JK:s belopp alldeles för låga, ibland en tiondel av vad de borde vara. Vi hos JK borde inte bygga på Europadomstolens praxis. "JK borde känna till att det inte går att urholka HD:s praxis så att enskilda får ett sämre utfall genom att hänvisa till Europadomstolens praxis." Låt oss bortse från att Clarence Crafoord och jag har haft en dialog de senaste veckorna om JK:s tre senaste skadeståndsbeslut. Vi har varit överens om tågordningen, nämligen att vi gemensamt ska försöka få beloppsfrågan prövad av Högsta domstolen så snart som möjligt om vi inte dessförinnan blir överens genom den skriftliga och kanske muntliga diskussion som vi ska ha. Justitiekanslerns roll och ansvar i mål och ärenden om skadestånd är att företräda staten men därvid också ta hänsyn till den person som är statens motpart. Som det står i de instruktioner som lämnas i regeringens så kallade regleringsbrev: "ta till vara statens intresse i rättsliga angelägenheter" och "se till att den enskilde kommer till sin rätt utan att det allmännas intresse sätts åt sidan". JK ska alltså, så gott det låter sig göra, inta en balanserad ståndpunkt. Däri ligger bland annat att bidra till utvecklingen av rättspraxis, det vill säga se till att viktiga frågor där rättsläget är osäkert förs upp till Högsta domstolen för avgörande. I rättsliga frågor av stor betydelse ska JK inte själv leka domare och tro sig om att kunna lägga fast ett rättsläge som sedan ska bli praxisbildande. Att lägga fast rättspraxis i viktiga frågor är Högsta domstolens sak. Därför är Crafoords och Strömmers första invändning obegriplig för den som har kännedom om JK:s roll och ansvar. Lundgrenmålet handlade om en mycket viktig rättsfråga, en av de allra viktigaste de senaste åren: Kan en svensk domstol döma ut skadestånd på grundval av Europakonventionen om mänskliga rättigheter trots att konventionen inte anses innehålla några regler om skadestånd som kan tillämpas direkt i de nationella domstolarna? HD svarade ja på denna fråga. Det mycket ovanliga hände att HD lade fast ett skadeståndsansvar utan direkt stöd i lag. Detta var ett banbrytande avgörande, och enligt min uppfattning ett mycket bra sådant. Det innebär att enskilda skadelidande kan vända sig till JK och svensk domstol med sina anspråk i stället för den överbelastade domstolen i Strasbourg. Alla initierade inser att det hade varit otänkbart för JK att ge ut skadestånd i sådana fall, eller att medge en talan i domstol, innan HD hade avgjort saken. JK måste driva saken till HD oavsett sin egen uppfattning om vad som vore rätt och rimligt. Den som hörde eller läste mina inlägg i saken före HD:s dom insåg nog för övrigt att jag skulle komma att ha sympati för den utgång som HD sedan valde, även om jag trodde att man skulle välja en mer konservativ linje. Så här skrev jag i en artikel i Juridisk Tidskrift cirka ett år före domen: "Förr eller senare bör sannolikt svensk skadeståndsrätt anpassas helt eller nästan helt till Europakonventionen. Om ett visst myndighetsagerande leder till skadestånd för staten vid en prövning i Europadomstolen i Strasbourg, bör nog också svensk domstol i princip kunna döma ut skadestånd för motsvarande agerande." Den andra invändningen gäller skadeståndsbeloppen. I den delen hävdar Crafoord och Strömmer att det belopp som HD fastställde i Lundgrenmålet ska vara praxisbildande. HD bestämde skadeståndet till 100 000 kr för sju års brottsutredning. Men HD:s avgörande utgick från en dom i Europadomstolen som inte blev slutlig utan ersattes av en dom som den domstolen meddelade i plenum. I den slutliga domen frångick Europadomstolen det sätt att beräkna skadeståndet som hade använts i den första domen och uttalade bland annat att skadeståndsbeloppen ska relateras till de förhållanden som råder i de olika konventionsstaterna. I praktiken innebär detta att beloppen genomgående blir betydligt lägre än i Lundgrenmålet. JK försöker fastställa skadeståndsbeloppen med utgångspunkt i Europadomstolens nuvarande praxis. HD har i en dom år 2007 resonerat ungefär så och sagt bland annat att hänsyn bör tas till hur allvarlig en överträdelse av Europakonventionen är. Om överträdelsen är obetydlig kan det räcka med ett symboliskt skadestånd eller inget skadestånd alls. I våra senaste beslut har vi därför bestämt skadeståndsbeloppen till 10 000 respektive 5 000 kr. Den totala handläggningstiden var i ärendena inte särskilt lång, men det hade tagit mer än två år för Regeringsrätten att besluta att målen inte skulle prövas där. Att beloppen är lägre än i Lundgrenmålet beror inte bara på Europadomstolens klargörande av sättet att beräkna skadeståndet och den kortare handläggningstiden. Det beror också på att det anses värre om en person får vänta länge på en brottsutredning mot honom själv än om han - nog så illa - får vänta länge på ett besked om till exempel ett bygglov. Det finns anledning att önska sig ett klargörande från Högsta domstolen när det gäller skadeståndsbeloppen. I avvaktan på ett sådant avgörande måste JK - helt enligt sin roll och sitt ansvar - bestämma beloppen i enlighet med sin tolkning av praxis. Varken Crafoord och Strömmer eller jag kan säkert säga hur HD kommer att döma. Men om Högsta domstolen säger att JK:s skadeståndsbelopp har varit för små kommer vi självfallet att rätta oss efter det. JK "blockerar" inte utvecklingen som Crafoord och Strömmer skriver. Vi försöker följa praxis. Det är för övrigt inte möjligt för JK att blockera något, för det är inte JK som bestämmer slutligt. Det gör domstolarna. Centrum för rättvisa gör ett gott och viktigt arbete till försvar för mänskliga rättigheter. Men den här gången tycks frestelsen att alltid framstå som den enskildes ädla riddare ha blivit för stor. Crafoord och Strömmer blundar för det mesta som de borde - och sannolikt kunde - ha öppnat sina ögon för. göran lambertz


”Våra länder fördjupar samarbetet om försvaret”

Summary: Sveriges och Finlands försvarsministrar i gemensamt utspel: Vi förbättrar nu vår militära samverkansförmåga för att kunna agera gemensamt såväl i närområdet som internationellt.Sverige och Finland kommer att fördjupa sitt försvars- och säkerhetspolitiska samarbete. Vi gör det i ett läge där Ryssland höjt sina utrikespolitiska ambitioner. För Sverige och Finland handlar det om att förbättra vår förmåga att agera gemensamt. Vi satsar på fördjupat samarbete kring militär utbildning, övning och materielanskaffning. Våra länder ska också söka samarbete med Nato för att få del av dessa länders samlade militära bild av luftläget. Vi kommer också att finansiera vissa internationella insatser tillsammans, exempelvis i Afghanistan. Förutom detta samarbete mellan våra båda länder fortsätter vår satsning på en utveckling av hela det nordiska försvarssamarbetet. Det skriver Sveriges och Finlands försvarsministrar, Sten Tolgfors och Jyri Häkämies.

Sverige och Finland har en lång tradition av samråd och nära samarbete kring säkerhets- och försvarspolitiska frågor. I samband med Östersjö-områdets omvandling, de baltiska ländernas EU- och Natomedlemskap och omställning av våra länders respektive försvarsmakter har detta samarbete fördjupats och kommer fortsätta att öka i omfattning. Våra länder har så långt valt olika vägar för försvarets utformning, men samråder om omställning och framtida inriktning. Sverige och Finland har grundmurat förtroende för varandras förmåga att värna eget territorium. Just nu genomför våra länder en studie där ytterligare möjligheter till fördjupat försvarssamarbete analyseras. Sverige har genomfört en liknande studie med Norge och möjligheten står öppen också för Danmark. Det finns betydande möjligheter att effektivisera resursanvändningen och bredda den militära förmågan i våra länder genom att fördjupa samarbetet kring militär utbildning, övning och materielanskaffning. Dessutom förbättras vår samverkansförmåga, vilket bland annat ger oss bättre möjligheter att agera gemensamt i närområdet och internationellt. Den säkerhetspolitiska miljön i vårt närområde är stabil och säker. Det finns ingen aktör som har förmåga och ambition att utgöra ett invasionshot av den gamla typen mot våra länder. Detta hindrar inte att det finns nya utmaningar. Östersjön har förvandlats till ett energins innanhav, med fördubblade oljetrans-porter och 50 000 fartygsrörelser varje år. En betydande del av den ryska exporten går över detta hav. Frakten lär fortsätta att öka eftersom Ryssland fortlöpande bygger ut hamnkapaciteten i Östersjön. Vi vill även se en utveckling mot ökat civilt samarbete där övriga Östersjöstater skulle kunna ingå. Finlands och Sveriges försvarsförvaltningar är i detta avseende pionjärer. Det skulle kunna handla om alltifrån utbyte av civila sjölägesbilder, annan civil information och teknik till utbildning och erfarenhetsutbyte. En bättre bild av rörelserna på Östersjön ger bättre möjligheter att förebygga olyckor, miljöproblem och brottslighet. Här är det svensk-finska samarbetet SUCFIS särskilt viktigt. Genom tillgång till varandras militära radarbilder får vi en gemensam sjölägesbild över Östersjön. I dag gäller samarbetet en begränsad del av Östersjön, men vi vill utvidga det geografiska tillämpningsområdet. Utvecklingen i de norra områdena är viktiga för både Sverige och Finland. Barentsområdet står inför stora förändringar. Sannolikt kommer Nordpassagen att nyttjas som transportled i betydligt högre grad än i dag. För Ryssland är Barentsområdet intressant både för oljeutvinning, transporter och för basering av strategiska styrkor. Nu öppnas nya möjligheter till energiutvinning i regionen. Finland och Sverige ser över möjligheten att samarbeta för att ta del av Natoländernas gemensamma luftlägesbild, inte minst för överblicken av närområdet. Ryssland har höjt sitt utrikespolitiska tonläge. Sverige och Finland vill satsa på samarbete med Ryssland. Vägen att möta Ryssland är genom EU:s arbete för fördjupad politisk och ekonomisk samverkan. Det svenska ordförandeskapet i EU hösten 2009 kommer här att spela en viktig roll och är av stort intresse för Finland. Samarbetet mellan Sverige och Finland omfattar också internationella insatser. Bland annat den nordis-ka stridsgruppen (Nordic Battle Group, NBG), som Sverige leder och där Finland bidrar med cirka 200 soldater. NBG utgör i dag kärnan i EU:s snabbinsatsförmåga och ska med tio dagars varsel kunna sättas in var som helst i världen och klara alla konfliktnivåer. NBG bidrar till ökad utrikes-, säkerhetspolitisk- och försvarspolitisk trovärdighet för EU. Vi är stolta över att NBG av kolleger beskrivs som den hittills bästa stridgruppen och vi tar nu vara på erfarenheterna inför NBG 2011 i båda länderna. Vi samverkar också i Afghanistan, där Finland senaste året flyttat sin närvaro till Sveriges PRT i Masar-e-Sharif. Hundra finska soldater arbetar jämte 370 svenska. I Kosovo finns våra länder i den centrala regionen där gemensam basering på Camp Victoria kan vara en framtida möjlighet. I Tchad deltar 60 finska soldater tillsammans med de 200 svenska. Båda länderna är villiga att satsa på civil-militära samarbeten och har lagt fram flera förslag om det. Krishantering och utvecklingsstöd blir alltmer sammankopplat. Det är nödvändigt att gå vidare och utöka den gemensamma materielanskaffningen. Det är centralt att de nordiska länderna inte fortsätter att ha olika specifikationer för försvarsmateriel. Det försvårar gemensam utbildning, effektiv logistikhantering och upprättande av gemensamma förband eller gemensam användning av materiel i internationella insatser. Sverige kommer snart att ha ambulanshelikoptrar, men saknar kortsiktigt tillräckligt antal besättningar för att uthålligt operera dem i Afghanistan. Nordisk samverkan om utveckling, anskaffning och utbildning kan ge utökad uthållighet och tillgänglighet. Långsiktigt vill vi nå en situation där ett land kan bidra med personal och ett annat med materiel till ett gemensamt bidrag i en specifik insats. Om materielen skiljer sig åt kommer de nordiska länderna däremot att vara för små för att upprätthålla tillräcklig förmågebredd och uthållighet. Som ett led i detta undersöker vi möjligheten till gemensam finansiering av specifika funktioner för internationella insatser, som medicinsk evakuering med helikopter i Afghanistan. Vi talar om funktioner som kommer flera länder till nytta, men innebär betydande åtaganden för ett enskilt land. Arbetet med att skapa kapacitet för en gemensam nordisk internationell insats i Afrika och bidrag till stärkande av afrikansk kapacitetsuppbyggnad för egna fredsinsatser är andra pågående initiativ. Vårt samarbete sker dels bilateralt, men i hög grad också tillsammans med övriga nordiska länder. Fördjupad nordisk samverkan ger betydligt mervärde till utvecklingen av våra länders försvar. Det ger bättre ekonomisk effektivitet, men också ökad förmåga. Få länder har så naturliga förutsättningar för fördjupat samarbete som våra. STEN TOLGFORS JYRI HÄKÄMIES


"Våra länder fördjupar samarbetet om försvaret"

Summary: Sveriges och Finlands försvarsministrar i gemensamt utspel: Vi förbättrar nu vår militära samverkansförmåga för att kunna agera gemensamt såväl i närområdet som internationellt. Sverige och Finland kommer att fördjupa sitt försvars- och säkerhetspolitiska samarbete. Vi gör det i ett läge där Ryssland höjt sina utrikespolitiska ambitioner. För Sverige och Finland handlar det om att förbättra vår förmåga att agera gemensamt. Vi satsar på fördjupat samarbete kring militär utbildning, övning och materielanskaffning. Våra länder ska också söka samarbete med Nato för att få del av dessa länders samlade militära bild av luftläget. Vi kommer också att finansiera vissa internationella insatser tillsammans, exempelvis i Afghanistan. Förutom detta samarbete mellan våra båda länder fortsätter vår satsning på en utveckling av hela det nordiska försvarssamarbetet. Det skriver Sveriges och Finlands försvarsministrar, Sten Tolgfors och Jyri Häkämies.

Sverige och Finland har en lång tradition av samråd och nära samarbete kring säkerhets- och försvarspolitiska frågor. I samband med Östersjöområdets omvandling, de baltiska ländernas EU- och Nato-medlemskap och omställning av våra länders respektive försvarsmakter har detta samarbete fördjupats och kommer fortsätta att öka i omfattning. Våra länder har så långt valt olika vägar för försvarets utformning, men samråder om omställning och framtida inriktning. Sverige och Finland har grundmurat förtroende för varandras förmåga att värna eget territorium. Just nu genomför våra länder en studie där ytterligare möjligheter till fördjupat försvarssamarbete analyseras. Sverige har genomfört en liknande studie med Norge och möjligheten står öppen också för Danmark. Det finns betydande möjligheter att effektivisera resursanvändningen och bredda den militära förmågan i våra länder genom att fördjupa samarbetet kring militär utbildning, övning och materielanskaffning. Dessutom förbättras vår samverkansförmåga, vilket bland annat ger oss bättre möjligheter att agera gemensamt i närområdet och internationellt. Den säkerhetspolitiska miljön i vårt närområde är stabil och säker. Det finns ingen aktör som har förmåga och ambition att utgöra ett invasionshot av den gamla typen mot våra länder. Detta hindrar inte att det finns nya utmaningar. Östersjön har förvandlats till ett energins innanhav, med fördubblade oljetransporter och 50.000 fartygsrörelser varje år. En betydande del av den ryska exporten går över detta hav. Frakten lär fortsätta att öka eftersom Ryssland fortlöpande bygger ut hamnkapaciteten i Östersjön. Vi vill även se en utveckling mot ökat civilt samarbete där övriga Östersjösstater skulle kunna ingå. Finlands och Sveriges försvarsförvaltningar är i detta avseende pionjärer. Det skulle kunna handla om alltifrån utbyte av civila sjölägesbilder, annan civil information och teknik till utbildning och erfarenhetsutbyte. En bättre bild av rörelserna på Östersjön ger bättre möjligheter att förebygga olyckor, miljöproblem och brottslighet. Här är det svensk-finska samarbetet SUCFIS särskilt viktigt. Genom tillgång till varandras militära radarbilder får vi en gemensam sjölägesbild över Östersjön. Idag gäller samarbetet en begränsad del av Östersjön, men vi vill utvidga det geografiska tillämpningsområdet. Utvecklingen i de norra områdena är viktiga för både Sverige och Finland. Barentsområdet står inför stora förändringar. Sannolikt kommer Nordpassagen att nyttjas som transportled i betydligt högre grad än idag. För Ryssland är Barentsområdet intressant både för oljeutvinning, transporter och för basering av strategiska styrkor. Nu öppnas nya möjligheter till energiutvinning i regionen. Finland och Sverige ser över möjligheten att samarbeta för att ta del av Nato-ländernas gemensamma luftlägesbild, inte minst för överblicken av närområdet. Ryssland har höjt sitt utrikespolitiska tonläge. Sverige och Finland vill satsa på samarbetet med Ryssland. Vägen att möta Ryssland är genom EU:s arbete för fördjupad politisk och ekonomisk samverkan. Det svenska ordförandeskapet i EU hösten 2009 kommer här spela en viktig roll och är av stort intresse för Finland. Samarbetet mellan Sverige och Finland omfattar också internationella insatser. Bland annat den nordiska stridsgruppen (Nordic Battle Group, NBG), som Sverige leder och där Finland bidrar med cirka 200 soldater. NBG utgör idag kärnan i EU:s snabbinsatsförmåga och ska med 10 dagars varsel kunna sättas in var som helst i världen och klara alla konfliktnivåer. NBG bidrar till ökad utrikes-, säkerhetspolitisk- och försvarspolitisk trovärdighet för EU. Vi är stolta över att NBG av kollegor beskrivs som den hittills bästa stridgruppen och vi tar nu vara på erfarenheterna inför NBG 2011 i båda länderna. Vi samverkar också i Afghanistan där Finland senaste året flyttat sin närvaro till Sveriges PRT i Masar-e-Sharif. Hundra finska soldater arbetar jämte 370 svenska. I Kosovo finns våra länder i den centrala regionen där gemensam basering på Camp Victoria kan vara en framtida möjlighet. I Tchad deltar 60 finska soldater tillsammans med de 200 svenska. Båda länder är villiga att satsa på civil-militära samarbeten och har lagt fram flera förslag om det. Krishantering och utvecklingsstöd blir alltmer sammankopplat. Det är nödvändigt att gå vidare och utöka den gemensamma materielanskaffningen. Det är centralt att de nordiska länderna inte fortsätter att ha olika specifikationer för försvarsmateriel. Det försvårar gemensam utbildning, effektiv logistikhantering och upprättande av gemensamma förband eller gemensam användning av materiel i internationella insatser. Sverige kommer snart ha ambulanshelikoptrar, men saknar kortsiktigt tillräckligt antal besättningar för att uthålligt operera dem i Afghanistan. Nordisk samverkan om utveckling, anskaffning och utbildning kan ge utökad uthållighet och tillgänglighet. Långsiktigt vill vi nå en situation där ett land kan bidra med personal och ett annat med materiel, till ett gemensamt bidrag i en specifik insats. Om materielen skiljer sig åt kommer de nordiska länderna däremot att vara för små för att upprätthålla tillräcklig förmågebredd och uthållighet. Som ett led i detta undersöker vi möjligheten till gemensam finansiering av specifika funktioner för internationella insatser, som medicinsk evakuering med helikopter i Afghanistan. Vi talar om funktioner som kommer flera länder till nytta, men innebär betydande åtaganden för ett enskilt land. Arbetet med att skapa kapacitet för en gemensam nordisk internationell insats i Afrika och bidrag till stärkande av afrikansk kapacitetsuppbyggnad för egna fredsinsatser är andra pågående initiativ. Vårt samarbete sker dels bilateralt, men i hög grad också tillsammans med övriga nordiska länder. Fördjupad nordisk samverkan ger betydligt mervärde till utvecklingen av våra länders försvar. Det ger bättre ekonomisk effektivitet, men också ökad förmåga. Få länder har så naturliga förutsättningar för fördjupat samarbete som våra. STEN TOLGFORS JYRI HÄKÄMIES


"Du ignorerar kvinnorna i allt du gör, Carl Bildt"

Summary: Unik mätning av organisationen Kvinna till Kvinna avslöjar att utrikesministern helt ignorerar kvinnor i sina tal, pressutskick, bloggar och framträdanden. Av de 25 tal av Carl Bildt som finns utlagda på UD:s hemsida nämns kvinnors roll i fredsbyggande blott en gång. Av 276 pressmeddelanden om fred och säkerhet finns inte ett enda som berör kvinnor. Inte heller Bildts blogg "Alla dessa dagar" nämner någon gång kvinnors rättigheter eller kvinnors roll för fred och säkerhet. Och under sina täta resor till konfliktregioner har Bildt aldrig träffat representanter för kvinnoorganisationer. Det framgår av en granskning som vi gjort av utrikesministerns registrerade verksamhet sedan hans tillträde. Resultatet är att Bildt får en ofullständig bild av verkligheten, skriver Lena Ag, generalsekreterare i organisationen Kvinna till Kvinna.

Carl Bildt är en framstående internationell politiker. Som utrikesminister har han ansvar för fred, säkerhet och mänskliga rättigheter. FN:s säkerhetsrådsresolution 1325 från år 2000 om kvinnor, fred och säkerhet framhåller vikten av kvinnors deltagande på alla nivåer i konflikthantering, fredsförhandlingar och återuppbyggnad i krigsområden. Resolutionen pekar på att kvinnors deltagande är en förutsättning för en hållbar fred. I sin andra utrikesdeklaration sedan han tillträdde anger Carl Bildt att Sverige ska arbeta för att resolutionen ska bli verklighet. Regeringen har en konkret handlingsplan för att genomföra resolutionen där det framhålls att Sverige ska driva på utvecklingen internationellt, att svenska delegationer som besöker konfliktområden bör träffa kvinnoorganisationer, och att samtal med regeringar, konfliktparter och internationella organisationer ska omfatta frågor om kvinnors deltagande, mänskliga rättigheter och säkerhet. En granskning som Kvinna till Kvinna har gjort av Carl Bildts tal, pressmeddelanden, blogg och resor till vissa konfliktregioner, sedan han tillträdde som utrikesminister 2006 fram till 20 april 2008 visar följande: 1. Tal: Av de 25 tal som finns utlagda på UD:s hemsida tar Carl Bildt upp kvinnors konstruktiva medverkan i fredsbyggande vid endast ett tillfälle. 2. Pressmeddelanden: I de 276 pressmeddelanden som har publicerats sedan tillträdet finns inget som tar upp kopplingen kvinnor, fred och säkerhet. 3. Resor: Efter kontakter med tjänstemän på UD och ambassader i Mellanöstern, södra Kaukasus och på Balkan visar det sig att Carl Bildt inte har träffat en enda representant från kvinnoorganisationer under sina resor till dessa länder. Han har träffat ministrar och andra högt uppsatta personer, varav omkring 90 procent har varit män. 4. Bloggen "Alla dessa dagar": Inte ett enda av Carl Bildts inlägg handlar om kvinnors rättigheter eller kvinnors roll för fred och säkerhet. Det enda inlägg där kvinnor nämns handlar om att fler kvinnor utnämnts till höga positioner inom UD. Vad har hänt med utrikesministerns högtidliga åtagande att verka för att kvinnor ska delta i konflikthantering och fredsförhandlingar? Hur ska utrikesministern kunna genomföra sin egen handlingsplan om han inte ens träffar och lyssnar till några kvinnoorganisationer när han är ute på sina resor i konfliktregioner? Våld mot kvinnor används systematiskt i krigsföring. Det leder till en destabilisering av hela samhällen och höjer våldsnivån i stort. Det sexualiserade våldet riktat mot kvinnor ingår inte i den gängse säkerhetspolitiska analysen om vad som utgör ett hot mot internationell fred och säkerhet. Det finns en ovilja att ta till sig jämställdhet och kvinnors perspektiv i den säkerhetspolitiska analysen. Det kan bero på att området traditionellt dominerats av en exklusiv skara av främst män. Män saknar ofta insikt om betydelsen av det civila samhället, om kvinnors villkor och de viktiga roller kvinnor spelar i alla faser av väpnade konflikter. Därmed saknas också kunskap om kvinnors betydelse för det civila samhället och i byggandet av demokrati. Kvinnor är ofta marginaliserade från beslutsfattande och makthierarkier i stora delar av världen och väljer därför andra vägar för politisk påverkan. Många framstående MR-, demokrati - och fredsaktivister återfinns inom just kvinnorörelserna, exempelvis i Irak, Iran, Georgien och på Balkan. Kvinna till Kvinnas erfarenheter från södra Kaukasus, Balkan och Mellanöstern visar också att mäns våld mot kvinnor ökar efter en konflikt, liksom stödet för traditioner som förtrycker kvinnor och minskar deras rörelsefrihet och möjlighet att delta i samhället. Utrikesministern får en ofullständig bild av verkligheten genom att inte ta dessa samband på allvar. Han går miste om viktig information som kan ha betydelse för en politisk händelseutveckling på marken när han inte möter och samtalar med kvinnor. De är inte del av den manliga makteliten men har perspektiv, erfarenheter och nätverk som är viktiga för möjligheterna att skapa hållbar fred och säkerhet. Kvinna till Kvinna har 15 års erfarenhet av att stödja kvinnoorganisationer och det civila samhället i konfliktdrabbade områden. Vi har lärt oss att: Det civila samhället spelar en avgörande roll för att skapa fred. Efter krig är samhällsstrukturer raserade och de som sitter vid makten är ofta de krigförande parterna. I det civila samhället skapas mötesplatser där människor kan agera för att förändra sitt eget och sitt lands framtid i en fredligare riktning. Hinder för kvinnor att delta i freds- och återuppbyggnadsprocesser, mäns våld mot kvinnor och diskriminerande normer som minskar kvinnors livsutrymme utgör de största säkerhetshoten för kvinnor och i förlängningen påverkar detta hela samhällsutvecklingen negativt. Vad alla säkerhetspolitiska analytiker måste se är att kvinnoorganisationer i konfliktdrabbade länder är centrala fredsaktörer. I Bosnien och Hercegovina var de till exempel först med att ordna möten över etniska konfliktgränser och formulera en gemensam plattform för hur landet skulle gå vidare. I Georgien, liksom i Israel och de palestinska områdena, samarbetar organisationer över gränser - såväl etniska, religiösa som politiska - och försöker se möjliga lösningar på konflikten. I Irak kämpar kvinnor mot extremism och religiös fundamentalism. Problemet är att deras arbete osynliggörs och marginaliseras från de storpolitiska arenorna. Vad Carl Bildt säger i sina tal och vem han träffar på sina resor spelar roll. Sverige är en del av EU och det internationella samfundet och har därmed makt att påverka. Det är av betydelse vad Sveriges utrikesminister väljer att lyfta fram som nyckelfaktorer för att bygga fred och demokrati. Och det gör skillnad för kvinnor i konfliktdrabbade områden som kämpar för fred och sina rättigheter. Att utrikesminister Carl Bildt träffar dem ger kvinnor status inför sina ledare. Att synliggöra dem är att ge dem bekräftelse och makt. Låt oss ge utrikesministern tre förslag på hur han kan leva upp till utrikesdeklarationens intentioner när det gäller kvinnor, fred och säkerhet: Träffa och lyssna själv till de irakiska kvinnoorganisationerna som inte bjudits in till den internationella Irakkonferensen som Sverige står värd för. Ta initiativ till en fredskonferens mellan politiker från utbrytarrepubliken Abchasien och Georgien med utgångspunkt i det fredsarbete som kvinnoorganisationerna på de båda sidorna bedrivit i flera år. Skapa en plattform för dem att föra fram budskap till sina ledare. Inom EU kretsen: Synliggör de ansträngningar till försoning som görs mellan kosovoalbanska och serbiska kvinnor. Diskutera deras initiativ med ledarna i Kosovo och Serbien. Dessa organisationer gör det som deras ledare borde göra. "Peace is my profession", så uttryckte Carl Bildt sig i ett tal inför EU:s 50 årsdag i mars 2007. Det är ett uppfordrande uttalande och vi förväntar oss därför att utrikesministern går från ord till handling. LENA AG