”Positiv särbehandling på högskolan avskaffas”

Summary: Högskole- och forskningsminister Tobias Krantz: Positiv särbehandling ingen väg att komma åt problemet med ojämlikhet i högskolan. De flesta universitet och högskolor i Sverige tillämpar i dag principen om positiv särbehandling. Könet blir utslagsgivande eftersom antagningssystemet hittills strävat efter att anta lika många kvinnor som män. Då en absolut majoritet av alla sökande med toppbetyg till flera populära utbildningar är kvinnor har det inneburit att män fått förtur eller kraftigt förbättrade chanser att komma in. Nu tar vi bort den form av kvotering som positiv särbehandling utgör ur högskoleregleringen. Utbildningssystemet ska öppna dörrar – inte slå igen dem i ansiktet på studiemotiverade unga kvinnor, skriver Tobias Krantz

Under en tid har debattens vågor gått höga sedan en rad rättsliga processer inletts mot högskolor och universitet som har tillämpat positiv särbehandling i sina antagningar. Bakgrunden är att det i dag finns bestämmelser som pekar ut för universitet och högskolor att tillämpa ett skiljekriterium om underrepresenterat kön vid antagningen om flera sökande har lika meriter. Möjligheten att ta hänsyn till kön är långt ifrån ny. För alliansregeringen är det viktigt att bryta med den syn som dessa bestämmelser ger uttryck för. Den högre utbildningen ska vara stark, oberoende och i allt väsentligt styras av ett renodlat kunskapsideal. Som ett led i detta skickar regeringen inom kort ut ett förslag på remiss om att stryka bestämmelsen i sjunde kapitlet, tolfte paragrafen i högskoleförordningen. Det innebär att den form av kvotering som positiv särbehandling utgör tas bort ur högskoleregleringen. En majoritet av Sveriges universitet och högskolor tillämpar i dag principen om positiv särbehandling, om än på olika sätt. I normala fall spelar könstillhörigheten roll endast för den sist antagna om det finns två sökande av olika kön med samma jämförelsetal. Vid några utbildningar vid olika lärosäten – framför allt läkarutbildningen, veterinärutbildningen, tandläkarutbildningen och psykologutbildningen – har dock fler högsta betyg i alla ämnen än det finns platser. Det är nu kön kan bli utslagsgivande, eftersom antagningssystemet strävar efter att anta lika många kvinnor som män. Då en absolut majoritet av alla sökande med toppbetyg är kvinnor innebär detta att män får förtur eller kraftigt förbättrade chanser att komma in. Gällande regelverk slår därmed helt ojämlikt. Förra året var det i princip uteslutande kvinnor, 95 procent av det totala antalet, som arbetat hårt för att komma in på sina drömutbildningar som utestängdes på grund av sin könstillhörighet. På andra utbildningar där underrepresentationen är den motsatta – det vill säga där männen dominerar stort – fungerar inte systemet på samma sätt, eftersom söktrycket är mindre. Att diskutera vad som är proportionerligt eller inte är alltid problematiskt men det torde vara svårt att hävda att jämställdheten i samhället tar något massivt kliv framåt för att en handfull män får förtur på fyra populära utbildningar i Sverige. Konsekvenserna visar att ideologi spelar roll. Ett socialistiskt system som ställer grupp mot grupp tenderar att leda till oförutsedda resultat. Våra principer är andra. I det liberala synsättet går fokuseringen på kunskap hand i hand med ett jämlikhetsideal. Det måste löna sig för alla att anstränga sig – också inom utbildningsväsendet. För regeringen är det fortsatta arbetet för en mer jämställd högskola prioriterat. Insikten om att vi har ett dubbelt jämställdhetsproblem – att män presterar allt sämre på grundskolan men ändå dominerar på de högsta posterna inom akademin – resulterade i att Delegationen för jämställdhet i högskolan inrättades i början av 2009. Delegationen har redan utvärderat om de kvantitativa mål som sätts för universiteten avseende könsfördelning är relevanta. Slutsatsen var positiv; förekomsten av mål och kravet på redovisning har bidragit till att jämställdhet har blivit ett område som kontinuerligt beaktas av lärosätenas styrelser och rekryteringskommittéer. Kvantitativa mål fyller en fortsatt viktig funktion för att synliggöra problemen. Statistiken visar tydligt att könstillhörigheten spelar en allt större roll för studenters studieprestationer. Men också att denna tendens börjar långt före inträdet till högre studier. Det är ett faktum att män i allt mindre grad söker sig till högre studier och presterar sämre än unga kvinnor på både högstadium och gymnasium. I grundskolan 2008 hade flickorna högre betyg än pojkar i alla ämnen utom idrott och hälsa. Det mönster som framträder före inträdet till högre studier fortsätter även efter; kvinnorna presterar generellt bättre, med högre snittbetyg på sina kurser och snabbare väg till examen. Ändå är andelen kvinnor bland Sveriges professorer inte mer än 18 procent, trots att kvinnor utgör en majoritet av alla studenter på grundutbildningen. I ljuset av denna dystra bild kan det verka lockande att förlita sig på positiv särbehandling. Det låter naturligtvis mera slagkraftigt att ge underrepresenterade grupper företräde i jämförelse med att belöna individuella program eller universitet för lyckade, riktade satsningar. Den senare typen av arbete är tids- och resurskrävande, komplicerat och ger inga enkla politiska poänger. Men för den som är intresserad av långsiktiga resultat är det den rimliga, framkomliga vägen. Risken med att ha ett system med positiv särbehandling är också att det lätt blir en förevändning för att inte vidta åtgärder med reell påverkan på jämställdheten mellan kvinnor och män. Jämställdhetspolitiken inom akademin behöver präglas mindre av plakat och mer av resultat. I stället bör en rad andra mer resultatinriktade åtgärder vidtas. Genom det historiskt stora resurslyft på fem miljarder kronor som regeringen genomför genom forskningspropositionen 2008 tillförs medel som kan användas till att tillsätta fler fasta tjänster, exempelvis på postdoktoral nivå, men också till aktiva satsningar för att bredda rekryteringsbasen. Forskning visar att kvinnor är mer obenägna att söka osäkra tjänster, som förekommer i relativt stor omfattning inom akademin. Den generella resursförstärkningen kan därför, beroende på hur resurserna utnyttjas, spela en inte obetydlig roll för jämställdheten. Men pengar öronmärks också för särskilda jämställdhetsprojekt. Delegationen för jämställdhet i högskolan delade förra året ut 25 miljoner kronor till 14 lärosäten samt Sveriges förenade studentkårer (SFS) för projekt som syftar till att bryta dagens mönster. Den nytillsatta Teknikdelegationen har ett särskilt uppdrag att öka flickors intresse för matematik och teknik. Genom regleringsbrev kräver regeringen att universitetens och högskolornas jämställdhetsarbete ska få ett ökat genomslag i verksamheten. Anledningen till vårt engagemang är enkel: jämställdhet inom utbildningssystemet är inte bara en rättighetsfråga utan handlar också om kvalitet. Att inte rekrytera de bästa av båda könen till landets lärosäten är ett resursslöseri för hela samhället. För mig, och för regeringen, är det angeläget att säkerställa att positiv särbehandling, som på goda grunder starkt kan ifrågasättas, inte blir en huvudväg för att komma åt problemet med ojämlikhet i högskolan. Utbildningssystemet ska öppna dörrar – inte slå igen dem i ansiktet på studiemotiverade unga kvinnor. Tobias Krantz högskole- och forskningsminister (FP) Könsdiskriminering Nyligen slog Svea hovrätt fast att det var olagligt av Sveriges lantbruksuniversitet att ”positivt särbehandla” män som sökt veterinärutbildningen. 44 kvinnor tilldömdes ett skadestånd på 35 000 kronor vardera. Men SLU-fallet är inte det enda. Den 14 oktober förra året – se DN Debatt samma dag – stämde Centrum för rättvisa Lunds universitet i en grupptalan för en liknande diskriminering av 31 kvinnor som sökt till psykologutbildningen. Enligt Centrum för rättvisa diskriminerades 5 400 sökande bara under 2009 – 95 procent var kvinnor.


”Vår bild av muslimerna är präglad av skäggiga män”

Summary: Dilsa Demirbag-Sten: Islamister – en minoritet bland Europas muslimer – har fått tolkningsföreträde i det politiska och offentliga rummet.För att kompensera för rasism och diskriminering går politikerna högljudda islamistiska grupper till mötes och beviljar pengar och resurser. Politikerna – liksom medierna – talar inte direkt till muslimerna utan går via självutnämnda företrädare för religionen. Samma kollektivisering är ett verktyg för de främlingsfientliga krafterna att skuldbelägga alla muslimer för allt ont som händer i landet. Förlorare på den här retoriken – att definiera samtliga muslimer genom religionen – är alla som tror på demokratins grundprincip om individens suveränitet. Oavsett om vi är kristna, muslimska, judiska, kurdiska eller ateistiska svenskar, skriver Dilsa Demirbag-Sten.

I en demokrati är det individer som har rättigheter – inte religioner eller ideologier. Friheter, exempelvis yttrande- och föreningsfrihet, utgår från individen. Kollektiv existerar knappast oberoende av sina enskilda medlemmar och är inga självständiga subjekt med egna rättigheter. Detta garanterar förstås enskildas rätt, men ger också kollektiv den legitimitet som ligger i att samhörigheten byggs på frivillighetens grund. Det borde vara självklart i dagens Europa, en kontinent som återuppbyggdes ur ruiner och folkmord – och där detta sorgliga arv alltid haft förtryck av individer som sin orsak, lika självklart som att vår världsdels triumfer förknippas med demokratiska reformer eller åtminstone en liberal praxis. I många europeiska länder har främlingsfientliga partier, med goda marginaler, tagit sig in i parlamenten. Även politisk islam stärker sina positioner. Antidemokratiska krafter värvar allt fler anhängare och verkar dessutom numera i symbios med varandra. Sedan den iranska teokratins fatwa mot Salman Rushdie har skäggiga islamistiska män – som bränner böcker och hatar individuell frihet – blivit representanter för alla muslimer. Islam befästes i den fria världens medvetande som ett mäktigt hot mot yttrandefriheten, demokratins stolthet och de dödligas möjlighet att kräva sina rättigheter. Men som alla andra svenskar har de flesta muslimer en högst demokratisk relation till islam och sin omgivning. För några rastlösa, vilsna och trängda har däremot religionen blivit en politisk kraft och ett medel. Dessa är tillräckligt många och högljudda för att bevara den bilden av islam som intolerant, och också för att ibland erbjuda konkreta säkerhetshot. Banden mellan politisk islam och en grupp unga européer knyts ihop av samma krafter som förespråkar stening av kvinnor, fängslar och mördar oppositionella, är homofobiska och antisemitiska. Fortfarande är anhängare av islamistiska organisationer och rörelser en minoritet bland muslimer i Europa. Men de har fått tolkningsföreträdet för muslimer i det politiska och offentliga rummet. Hur kommer det sig? Sekulära, kulturella och ateistiska muslimer är helt enkelt inte tillräckligt intresserade av religion. De flesta muslimer är lika sekulära som alla andra svenskar. Vilka svenskar organiserar sig kring kristendomen och låter religionen diktera livets alla delar? Få orkar eller vill vara muslimer eller kristna på heltid. Vi är också föräldrar, grannar, journalister, entreprenörer, fjärilssamlare, hyresgäster och feminister. Därför hade islamisterna varit föga framgångsrika om det inte varit för hur väl mottagna de har blivit av medierna, politikerna och det kulturella etablissemanget. Om individuella fri- och rättigheter hade varit självklarheter och försvarats som sådana hade politisk islam inte haft några större framgångar. Politiker vänder sig till gärna till organiserade grupper för att bredda väljarbasen. Muslimer har blivit ytterligare en sådan grupp. Såväl denna som den föregående regeringen har vänt sig till självutnämnda företrädare som gärna ger röst och ansikte åt ”muslimers” kränkthet och krav. För att kompensera rasism och diskriminering går man högljudda islamistiska grupper till mötes och beviljar pengar och resurser för att stärka ett islamiskt identitetsbyggande. Snart har väl varje statligt finansierad institution, organisation och stiftelse inlett ”brobyggande” och ”dialogarbete” med olika islamiska organisationer. Politiker talar inte direkt till muslimer, som till andra svenskar, utan går genom självutnämnda företrädare för religionen. Sekulära föräldrar ser med förfäran sina barn söka sig och värvas till politisk islam. Vad samhällsdebatten gör är att kasta en ung orolig och sökande generation barn och ungdomar i armarna på just de religiöst ortodoxa krafter där demokratiska värden föraktas. Välvilligt göder vi den minoritet som bör marginaliseras och som alltid varit en marginalgrupp bland muslimer. Men det politiska Sverige agerar inte i ett vakuum. SVT:s ”Halal-tv” är ett tydligt exempel på hur medierna likt våra politiker tror att man endast kan kommunicera med muslimer genom islam. För att kompensera bristande mångfald inom SVT och det alltmer växande muslimhatet skapade man ett, för den muslimska gruppen, ytterst stigmatiserande program. Tre beslöjade, ortodoxa, kvinnor var vad man fann. Programmet speglade mer redaktionens bild av den muslimska gruppen än verkligheten. En välvillig kollektivisering av muslimer är inte särskilt mycket bättre än ett generellt skuldbeläggande. En vanlig medborgare med muslimsk bakgrund, som trots en akademisk utbildning aldrig kallas till arbetsintervju, blir föga hjälpt av att SVT visar upp tre djupt religiösa kvinnor som inte tar män i hand och gör uttalanden om profeten och koranen i varje program. Denna medborgare är med stor sannolikhet emot slöjan och anser att kvinnorna är homofoba och konservativa. Men SVT är inte på något sätt ensamt om att inte förstå skillnaden mellan islam och muslimer. I svenskt kulturliv har de mycket populära postkoloniala teorierna lett till ett relativiserande av de individuella fri- och rättigheterna. Liberala förespråkare som står upp för individers rätt till frihet beskylls oftast för ”intolerans” och ”fundamentalism”. Samma kollektivisering som missriktat används för att kompensera för rasism och diskriminering är ett verktyg för de främlingsfientliga krafter att skuldbelägga alla muslimer för allt ont som händer i landet. Utgångspunkten är att alla muslimer är förprogrammerade att vara odemokratiska och kvinnoförtryckande. Återigen är det islamisterna som är tankefiguren. Utifrån rader i Koranen och politisk islam målar, bland andra Sverigedemokraterna, sedan upp hotbilder av muslimer som genetiskt onda, redo att med våld erövra hela den fria världen. Muslimer bär, i samma tankevärld, kollektiv skuld för allt som sker i islams namn. I Sverige och resten av världen. Förslaget om minaretförbudet i Schweiz antogs av rädsla för politisk islam. En demokrati i den fria världen var villig att göra avkall på religions- och yttrandefrihet för att markera mot en annan frihetsfientlig grupp. På så vis fråntas muslimer det individuella handlingsutrymmet i sitt förhållningsätt till islam. Den politiska symbolhandlingen mot radikal islam blev ett kollektivt bestraffande av alla muslimer. I tider med stor arbetslöshet och oro vädrar alla antidemokratiska krafter morgonluft. Förlorare på denna kollektiviserande retorik som verkar genomsyra det politiska, kulturella livet och medierna är alla som tror på demokratins grundprincip om individens suveränitet. Oavsett om vi är kristna, muslimska, judiska, kurdiska, eller ateistiska svenskar. Dilsa Demirbag-Sten journalist och författare


”Sverigedemokraterna är en ortodox minoritetsgrupp”

Summary: Psykoanalytiker: Att vara svensk är att vara tolerant. På det sättet kan vi tolerera att SD är en ortodox minoritetsgrupp. Men ortodoxa grupper får inte dominera ett samhälle. Sverigedemokraterna gör demagogiska förenklingar för att slippa komplexa sammanhang och vädjar till svart-vitt antingen-eller-tänkande. Om vi skulle tillämpa deras partiprogram på dem själva som en ortodox minoritetsgrupp, skulle de inte få vara kvar här i landet. Sverigedemokraterna är alltför osvenska. Men eftersom vi inte vill vara som SD - utan räknar toleransen som en eftersträvansvärd svensk egenskap - kan de få stanna här om de håller sig inom demokratins gränser, inte hetsar mot folkgrupper eller döljer gamla nazister i sina led, skriver psykoanalytikern och författaren Tomas Böhm i en analys av SD:s partiprogram.

Människor i Sverige består av heterogena grupper under ett gemensamt svenskt paraply – stadsbor, landsortsbor, akademiker, arbetare, invandrare, deras ättlingar, sjukskrivna, ensamstående, sammanboende, missbrukare, näringsidkare etcetera. Det gemensamma paraplyet innebär en tolerans för alla olikheter. Sedan länge vet man inom psykologin att främlingsrädsla och främlingsfientlighet kommer från en egen rädsla för det okända. Vi har alla en rädsla för det vi inte känner till, liksom för det okända inom oss själva, som är frestande att lägga ut på grupper som verkar vara annorlunda eller svaga. Främlingsfientligheten tar sig ofta uttryck som ett avståndstagande mot det komplexa eller främmande, det som inte går att känna igen omedelbart eller dela in i enkla kategorier. Sverigedemokraterna vill inte se att de skulle vara främlingsfientliga. De beskriver i sitt partiprogram snarare att ”invandrings- och integrationspolitik har varit ett monumentalt misslyckande. Sverigedemokraterna är det enda parti som vågar säga detta öppet.” SD tycks vara för det svenska. Det beskrivs bland annat på följande sätt: ”Svensk är den som har en helt övervägande svensk identitet, och som av sig själv och av andra svenskar uppfattas som svensk.” Det låter som ett cirkelresonemang. Fortfarande vet vi inte vad den svenska identiteten innehåller, men vi varnas för: ”att svenskarna inom några decennier riskerar att bli en minoritet i det egna landet. Denna utveckling kommer att påverka alla aspekter av samhällslivet och förvandla vårt land till oigenkännlighet.” Det här går att känna igen som rasistisk eller främlingsfientlig mytologi. Om vi inte aktar oss, äter främlingarna upp oss. Sverige har alltid förändrats av dem som bor här. Strax beskrivs det svenska på annat sätt – i språk, kulturarv och historia – där SD blir ännu mer specifika: ”Svenska traditioner, värderingar, regler och lagar skall vara normgivande i hela det svenska samhället. Svenskan skall vara det samhällsbärande språket inom samtliga samhällsområden. Alla former av etnisk kvotering eller positiv särbehandling av invandrare skall avskaffas. Undervisningen i svensk historia skall utökas i skolorna. Den svenska historien och kulturarvet skall lyftas fram och levandegöras i offentliga sammanhang på ett tydligare sätt än i dag. Det offentliga stödet till invandrarföreningar och alla andra verksamheter som syftar till att befrämja främmande kulturer och identiteter i Sverige skall dras in. Lovdagar i anslutning till religiösa högtider skall endast omfatta traditionella svenska och kristna högtider.” Det som SD är emot tycks vara osvenskt. Rädslan för det främmande utanför och inom oss själva klumpas ihop och vänds utåt och blir osvenskt, för att det är svårt att acceptera eller förstå. SD är rädda för det komplicerade och mal ner det till en svensk förenkling bestående av svensk eller – osvensk. På demagogiskt sätt skriver man inte osvensk i partiprogrammet. Man talar i stället om att: ”kulturellt främmande enklaver i de flesta städer är inte hållbart”. Man gör också den demagogiska förenklingen för att slippa komplexa sammanhang och vädja till svart-vitt antingen-eller-tänkande. Alla vill väl känna tillhörighet, men här beskrivs den som om den beror på hur homogent samhället är: ”Rotlösheten står i motsats till något som är väldigt viktigt för oss Sverigedemokrater – rätten till en nationell identitet. Alla människor måste få känna att de tillhör ett folk.” Man förnekar också den egna främlingsfientligheten på ett sätt som påminner om resonemanget att många av mina vänner är invandrare. Vi ska inte märka fientligheten genom att … ”Sverigedemokraterna är inte principiellt emot invandring.” Ju längre bort ifrån Sverige som invandrarna kommer, desto mindre bra är deras kultur för vårt land. Jag kan till och med tänka mig att några som skrivit detta program kan ha varit ärliga – det vill säga inte demagogiska. De tror faktiskt att det svenska skyddas av det de skriver. Man döljer främlingsfientligheten genom att uttala sig mot rasism, men i stället varnar man för det man kallar mångkulturalism. ”… De senaste årens invandring har dock varit av helt annan art. Det har handlat om tiotusentals invandrare varje år, från avlägsna delar av världen, vilket inte varit bra för Sverige.” ”… Partiet tar avstånd från mångkulturalism, rasism och läror där det etniska ursprunget räknas som det enda eller avgörande kriteriet för nationstillhörighet.” Ett centralt problem är att SD kopplar samman det svenska – svensk identitet, språk och kultur – med ett avståndstagande från andra grupper, det vill säga invandrare, särskilt från dem som kommer långt bort ifrån. Samtidigt är det sannolikt att även SD-medlemmar och de som röstar på dem har lika mycket invandrare bland sina förfäder som vi andra. I stället skulle man kunna hävda att det svenska är att vara tolerant och inte se en svensk identitet som något klart en gång för alla. Den är påverkbar och öppen för inflytande, liksom vi svenskar påverkar dem som kommer hit. Så har det alltid tyckts vara. I det svenska ingår då också att tolerera grupper som vill ha sin egen uppfattning och syn på hur man ska leva. På det sättet kan vi svenskar tolerera att SD har sin uppfattning, även om de får hålla sin intolerans för sig själva eftersom den är alltför förenklad, demagogisk och främlingsfientlig. Minoritetsgrupper får bära burka, sjunga sina sånger, äta sin mat, bara de tolererar andra grupper och de gemensamma spelreglerna. Ortodoxa personer som tror på rätt och fel i alla komplexa sammanhang – som SD kan beskrivas som – kan inte tillåtas att dominera ett samhälle. Om vi alltså skulle tillämpa SD:s program på dem själva som en ortodox minoritetsgrupp, skulle de inte få vara kvar här eftersom de är alltför osvenska. Men eftersom vi inte vill vara som SD, utan räknar toleransen som en eftersträvansvärd svensk egenskap, kan de få stanna här om de håller sig inom demokratins gränser, inte hetsar mot folkgrupper eller döljer gamla nazister i sina led. Tomas Böhm, psykoanalytiker, författare till bl a ”Inte som vi – psykologiska aspekter på främlingsfientlighet och rasism” (N & K, 1993), ”Att ha rätt – om övertygelse, tolerans och fundamentalism” (N & K, 1998).


”Dela ut AP-fondspengar till enskilda medborgare”

Summary: Svenskt Näringsliv: Regeringen försöker slå sönder samförståndet kring AP-fonderna. Faran för ökad politisk styrning av fonderna i framtiden är stor. I ett svagt ögonblick skulle staten med AP-fondernas 820 miljarder kronor kunna köpa en tredjedel av aktierna på Stockholmsbörsen och styra företagen politiskt. Om AP-fonderna, som finansminister Anders Borg nu önskar, slås ihop till en enda gigantisk AP-fond kan den politiska frestelsen vid någon framtida tidpunkt bli övermäktig. Vi vill plädera för en helt annan färdriktning. Det behövs enskilt ägande med personligt engagemang – inte mer koncentration i statens händer. Den som vill borde kunna få sin ”andel” av AP-fonderna överförd till det egna PPM-kontot, skriver Urban Bäckström och Stefan Fölster.

Den svenska modellen för ägande har sedan företagandets och välståndets genombrott i mitten av 1800-talet byggt på ett starkt personligt engagemang. Många av de i dag stora företagen grundades för omkring hundra år sedan av starka entreprenörer. Deras arvtagare och efterlevande bidrog till att göra Sverige till hemland för ett ovanligt stort antal världsomspännande multinationella företag, något som vi känner stolthet inför i dag. Det är svårt att överskatta kraften i sådant personligt, engagerat ägande. Under senare decennier har dock ägandet i vårt land förändrats. Bland annat har det spridda institutionella – ofta anonyma – ägandet vuxit kraftigt. Staten är dessutom – direkt och indirekt via AP-fonderna – den största ägaren på Stockholmsbörsen. Därefter följer försäkringsbolag och fonder. Det direkta privata svenska ägandet på Stockholmsbörsen är nu så litet som knappt 15 procent. Det institutionella ägandet är skattefavoriserat på det enskilda privata ägandets bekostnad. Därför är också det institutionella ägandet i vårt land i en internationell jämförelse mycket omfattande. Det institutionella ägandet kan, som vi ser det, inte uppfylla kraven på starkt ägande. Om kollektiv och institutioner får ett för stort utrymme går dynamiken förlorad. Vi är övertygade om att ett dynamiskt näringsliv i Sverige kräver ett stort mått av personligt ägande och individuell ägarstyrning. Det är i detta sammanhang man bör se de olika initiativ som på kort tid kommit från politiskt håll och som ökar risken för att det institutionella ägandet missbrukas i politiska syften. För att illustrera vad som ligger i farans riktning: De svenska AP-fondernas 820 miljarder kronor räcker för att den svenska staten i ett svagt ögonblick skulle kunna köpa en tredjedel av aktierna på Stockholmsbörsen och styra företagen politiskt. Det vore en farlig väg att beträda. Den senaste tidens interna splittring inom regeringen om synen på AP-fonderna kanske känns besvärande för statsministern, men mest av allt avslöjar initiativen från statsråden i finansdepartementet hur politisk klåfingrighet lätt kan slå sönder samförståndet kring AP-fonderna. Den tidigare regeringen – ledd av Göran Persson – lade en stark vikt vid en decentraliserad modell med fyra AP-fonder. Modellen, som var ett led i pensionsreformen, vann bred uppslutning hos fem av riksdagens partier. Nu önskar sig plötsligt statsrådet Borg i stället en enda gigantisk AP-fond. Han konstaterar dock klokt nog att vi i Sverige redan haft en löntagarfondsdebatt och inte behöver en till. Den nya stora AP-fonden ska, enligt Borgs uppfattning, därför inte ha någon makt att styra företagen. Vad Borg dock glömmer är att lika snabbt som initiativet nu kommer om en ny gigantisk fond, lika oförberett kan förslag om en starkare politisk styrning av fondens ägande dyka upp i framtiden. Har AP-systemet väl slagits ihop till en enda gigantisk fond kan den politiska frestelsen vid någon framtida tidpunkt bli övermäktig. Diskussionen för några år sedan om ”blå-gult kapital” är en illustration av detta. Då handlade det om att ”svenska” företag skulle skyddas från utländska ägare. Den politiska frestelsen belyses även av agerandet från det andra statsrådet i finansdepartementet. Statsrådet Odell tycks nämligen vilja ha en ökad politiserad förvaltning av AP-fonderna (dock inte i form av en sammanslagen gigantisk fond som Anders Borg). Han vill att AP-fonderna ska lyssna på de politiska direktiv som styrs av vad som för dagen betraktas som politiskt opportunt. Därför skrev han om direktiven till fonderna i våras. Hans uppfattning strider direkt mot den nuvarande lagstiftningen för AP-fonderna och borde därför rimligen avvisas av övriga partier som står bakom pensionsöverenskommelsen. Kanske kommer KU att rentav pricka Odell för hans fondsocialistiska pekpinnar till AP-fonderna. Tyvärr har AP-fondsstyrelserna inte visat det förväntade modet att ta strid med Mats Odell. De har låtit juridisk expertis belysa det felaktiga i regeringens direktiv. Men i den offentliga debatten har man varit tyst med undantag för Fjärde AP-fondens chef som dock nöjt sig med att försvara sitt förvaltningsfögderi. De juridiska analyser som fonderna låtit göra har inte offentliggjorts. Politisk klåfingrighet är alltid en fara oavsett politisk färg. All skugga ska inte falla på den regering Sverige har just nu. Även den tidigare socialdemokratiska regeringen kände sig på sin tid frestad att söka påverka AP-fondernas agerande. I september 2006 kallade nämligen dåvarande finansmarknadsministern Sven-Erik Österberg och näringsministern Thomas Östros till sig ordförandena från de olika AP-fonderna i syfte att påverka fondernas ägarstyrning. De sade sig vara öppna också för att ändra lagstiftningen så att fonderna kunde göra som de båda statråden ville. Mot denna bakgrund är det enligt vår uppfattning nu dags att göra ett verkligt omtag när det gäller AP-fonderna – ett omtag som inte bara innebär att nyckeln till den politiska klåfingrigheten låses in utan även helt kastas bort. Vi vill därför plädera för en helt annan färdriktning. Det behövs åter enskilda ägare – inte mer koncentration i statens händer. För det behövs tre sorters reformer. För det första bör fondkapitalet föras till de enskilda personer som så småningom skall få sina pensioner därifrån – inte slås samman till en ny gigantisk fond med risk för en ökad politisk styrning av näringslivet. Det bör vara möjligt för den som vill att få sin ”andel” av AP-fonderna utskiftad till det egna PPM-kontot. I motsvarande grad skulle så anspråken på den skattebetalda delen av pensionen reduceras. PPM-kontot bör också kunna användas mer flexibelt till direktköp av aktier, till att starta egna företag eller till kompetensutveckling. Dessa mer flexibla användningar kan styras av enkla regler som hindrar missbruk. För det andra bör staten minska sin roll i styrningen av näringslivet. Resterande delar av AP-fonderna bör fredas från politiskt styre. Riskerna för sådan styrning är mindre om man undviker en sammanslagning. Statens övriga ägande på börsen bör minska. För det tredje bör det vara möjligt och intressant för ägare som satsar egna pengar att återta en viktig roll bland börsnoterade företag. De svenska företagarna är hela tiden utsatta för en dubbelbeskattning, 26,3 procent bolagsskatt och 30 procent kapitalinkomstskatt. Medan utländska och svenska institutioner är enkelbeskattade. Just nu finns faktiskt ett gynnsamt tillfälle att minska kapitalinkomstskatten och anpassa den till omvärlden. Skattebortfallet är litet eftersom vinsterna är lägre än normalt. Investeringar behöver bli mer lönsamma. En bieffekt blir att avdragsrätten på lån minskar, vilket hjälper att förebygga en ny bostadsbubbla även om behov av övergångsregler kan behöva övervägas. Kapitalinkomstskatten är i dag högre än i nästan alla andra länder. Socialdemokraterna bör för sin del deklarera att förmögenhetsskatten aldrig kommer att återinföras. Ett starkt enskilt ägarengagemang är något som måste premieras – inte motarbetas. Det är hög tid att Sverige får en tydlig ägarpolitik med bred förankring, som bättre än nu stimulerar ett starkt personligt engagemang. Det var ett sådant engagemang som en gång i tiden lade grunden för det svenska välståndsbygget. Vi måste lära av historien. Lägg den politiska klåfingrigheten när det gäller AP-fonderna på hyllan för all evighet. Urban Bäckström vd Svenskt Näringsliv Stefan Fölster chefsekonom Svenskt Näringsliv Läs mer på DN.se/debatt Publicerat på DN Debatt om AP-fonderna det senaste halvåret: 21/6: ”Klåfingriga politiker ska låta bli AP-fonderna”. Antonia Ax:son Johnson om att ägande med personligt ansvar åsidosätts. 12/7: ”AP-fonderna generösare till bonusar än regeringen”. Första AP-fondens ordförande Anna Hedborg apropå regeringens nya riktlinjer till AP-fonderna. 30/11: ”150 miljoner sparas om AP-fonderna går samman”. Ny rapport från Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi.


”Skatteavdrag för gåvor bör gälla även ideella sektorn”

Summary: Företrädare för ideella, judiska intressen i Sverige: Skatteavdrag för gåvor måste utvidgas till att gälla även allmännyttig verksamhet. Nästan 2 miljoner svenskar kommer från en annan ursprungskultur än den svenska. En konsekvens av detta mer mångfacetterade Sverige är att det blivit svårare för det offentliga att tillgodose medborgarnas rättmätiga krav inom områden som religion, åldringsvård, undervisning, idrott, social och kulturell verksamhet. Detta i sin tur leder till att den ideella sektorn behöver stödjas och stimuleras på alla sätt. Det är därför av största vikt att rätt till skatteavdrag införs också för gåvor till allmännyttig, ideell verksamhet och inte bara – som nu föreslås – till forskning och hjälpinsatser för behövande, skriver Lena Posner Körösi och Gabriel Urwitz.

Utredningen ”Skatteincitament för gåvor till forskning och ideell verksamhet” (SOU 2009:59), som i somras överlämnades till regeringen, är på många sätt märklig. Utredningsmannen verkar ha haft som utgångspunkt ett beskattningsperspektiv och särskilt tillhörande kontrollfrågor. Enligt vår uppfattning borde utgångspunkten i stället ha varit ett bredare samhälleligt perspektiv: Betydelsen av en ideell sektor för samhällets totala utveckling och då om skatteincitament kan spela en positiv roll för att ytterligare utveckla den ideella sektorn. Utredningsmannen framhåller själv att ”en stark och livaktig ideell sektor har stor betydelse för samhällslivet”. Den ideella sektorn är inte i första hand en fiskal fråga utan berör mycket mer fundamentala samhällsvärden. Sverige tycks enligt utredningen ”vara det enda landet i Europa som inte har regler av detta slag”, det vill säga som inte har regler som innebär ett skatteincitament för gåvor till ideell verksamhet. Bara detta i sig är anmärkningsvärt och för oss inom den ideella sektorn mycket svårt att acceptera. Sverige har under de senaste 30–40 åren dramatiskt ändrat karaktär och gått från ett mycket homogent samhälle till att i dag vara ett samhälle där cirka 20 procent av befolkningen antingen inte är födda i Sverige eller har föräldrar som inte är födda i Sverige. Det vill säga, nästan 2 miljoner svenskar kommer från en annan ursprungskultur än den svenska. Detta innebär att Sverige som samhälle har blivit mycket mer mångfacetterat och mångkulturellt. En konsekvens av detta är att det blir väsentligt svårare för det offentliga (stat, landsting och kommuner) att tillfredställa medborgarnas rättmätiga krav inom olika områden. Det blir helt enkelt omöjligt att skapa centrala lösningar inom till exempel områden som religion, idrott, social och kulturell verksamhet men även inom andra områden, som tillgodoser alla medborgares högst varierande men rättmätiga krav. Här spelar den ideella sektorn en allt viktigare roll eftersom det svenska samhällets mer mångfacetterade struktur med nödvändighet måste innebära en decentralisering av många verksamheter, där den ideella sektorn blir ett viktigt instrument i denna nödvändiga decentralisering. Den ideella sektorn måste bland annat på grund härav stödjas och stimuleras på alla sätt. Vi, Sveriges judar, har sedan vi tilläts officiellt invandra till Sverige 1774 utvecklat en stor erfarenhet av att hantera många samhälleliga frågor för våra medlemmar. Ursprungligen på grund av att det svenska samhället krävde att vi själva skötte framförallt socialvården för våra medlemmar. Vi tilläts inte att ligga det svenska samhället till last. Sedermera har de svenska judarna fått samma rättigheter som alla andra svenskar men det har då visat sig att vi som en (nationell) minoritet har våra egna behov som samhället inte kan tillfredställa. Åldringsvård, där vi till exempel behöver hantera överlevande från Förintelsen, vilket kräver kunskap och erfarenhet som det allmänna inte kan erbjuda. Utbildning inom judendomen av såväl religiös som mer filosofisk karaktär, begravningsverksamhet, där judar har särskilda regler som det allmänna inte kan leverera, särskild mathållning, eftersom en del judar endast äter så kallad koshermat. Det finns ett stort antal frågor där vi som minoritet har behövt engagera oss genom en omfattande ideell verksamhet och där våra medlemmar på ett generöst sätt ekonomiskt har bidragit till att tillgodose de behov som judar i Sverige har och som inte det svenska samhället kan tillgodose, saker som majoritetssamhället normalt betraktar som en självklarhet att det offentliga skall stå för. Liknande situation torde eller kommer att råda för de flesta minoritetsgrupper i Sverige. Detta är en av huvudanledningarna till att den ideella sektorn kommer att behöva spela en allt större roll i det svenska samhället. Det kan inte uteslutas att skattemoral och betalningsvilja att betala allmänna skatter faktiskt kan öka hos medborgarna om de samtidigt känner att samhället premierar dem som gör en ideell insats. Utan tvekan kan det omvända gälla, att förståelsen för att betala skatt kan minska om viktiga behov inte kan tillfredställas genom det allmänna samtidigt som enskilda medborgare därför måste ta på sig en privat betalningsbörda för att tillfredställa dessa behov. På grund av utredningens fiskala ansats blir kontrollfrågan den helt avgörande frågan för utredningens analys, det vill säga hur Skatteverket skall kunna kontrollera att skatteincitament används på rätt sätt och att fusk inte förekommer. Det leder till att utredningen endast kan tänka sig att skatteincitament används för ändamålen ”bedriva hjälpverksamhet bland behövande” och ”främja vetenskaplig forskning” men inte för omsorg om barn och ungdom, undervisning, sjukvård, miljövård, idrott och kultur. Vi finner det anmärkningsvärt att Sverige skulle vara det enda landet i Europa som inte kan lösa tillhörande kontrollfrågor på ett sådant sätt att även de ovan nämnda ändamålen kan inbegripas i den ideella verksamhet som skall kunna komma i åtnjutande av skatteincitament. Alla dessa områden är viktiga i det svenska samhället och det bedrivs en omfattande ideell verksamhet inom dessa sektorer. Att Skatteverket behöver godkänna en mottagare för att en givare skall komma i åtnjutande av en skattefavör kan synas rimligt men knappast vara en oöverstiglig uppgift för svensk myndighetsutövning. Sammanfattningsvis vill vi framhålla följande: • Vi anser att det är av största angelägenhet att avdragsrätt införs för gåvor till allmännyttig verksamhet. • Vi menar att avdragsrätt för gåvor till allmännyttig verksamhet skall ha en bred ansats och självklart även gälla områden som omsorg om barn och ungdom, undervisning, sjukvård, miljövård, idrott och kultur men egentligen gälla all allmännyttig verksamhet som drivs på ett seriöst sätt till samhällets och dess medborgares bästa. • Utredningen överdriver de fiskala kontrollproblem som kan föreligga. Övriga länder i Europa har uppenbarligen löst detta och det är därför förvånande att inte Sverige skulle kunna lösa kontrollfrågan på ett tillfredställande sätt. • Vi finner utredningen alltför teknisk och förvånansvärt ambitionsfri eftersom utredningsmannen avråder från att införa skatteincitament. Vi rekommenderar regeringen att antingen införa en avdragsrätt för gåvor till allmännyttig verksamhet mer enligt våra punkter ovan eller tillsätta en helt ny utredning med en bredare förankring inom den ideella sektorn. Lena Posner Körösi ordf Judiska Centralrådet i Sverige Gabriel Urwitz ordf Stiftelsen Paideia Gåvoutredningen Utredningen om skatteincitament: Den som ger gåvor till av Skatteverket godkända mottagare medges en skattereduktion på högst 7 000 kr (fysiska personer) eller 35 000 kr (juridiska personer). Stiftelser, ideella föreningar och registerade trossamfund kan godkännas som gåvomottagare om de ”främjar forskning eller driver en verksamhet med sikte på hemlösa, sjuka, handikappade, missbrukare och allmänt hjälpbehövande”. Skattebortfallet för staten beräknas till 615 miljoner kr årligen.


Fråga På stan: Är wasabi torkad pepparrot?

Summary: Wasabin som serveras på sushirestauranger i Stockholm, är det verkligen riktig wasabi? Och var hittar man majsblad för att laga tamales? På stan reder ut.

Hej på er! Jag tänkte laga tamales och undrar var man hittar majsblad att rulla in dem i. /Hugo Hej, man kan köpa dem på nätet på sajten extremefood.se. De säljer 100 gram corn husks (torkade majsblad) för 28 kronor, bladen blötläggs sedan i varmt vatten så att de mjuknar. /David Djuphammar, webbredaktör Hej, jag har hört att den wasabi man får på svenska sushirestauranger i själva verket är grönfärgad pepparrot. Stämmer det? /Lars-Åke, Solna Hej, det stämmer nästan. Det är riktigt så tillvida att svenska sushiställen inte brukar servera wasabi gjord på färsk wasabirot – det skulle bli alldeles för dyrt. Vi ringde upp Tito Wahlström, ägare och kökschef på Samba Sushi på Götgatan, och bad honom utveckla. – Färsk wasabi måste flygas in från Japan och håller bara en vecka så det blir alldeles för dyrt. Men om det vore svensk pepparrot skulle det också bli dyrt. Den wasabi som används i hela Europa görs från ett torkat pulver, som tillverkas på japansk senap som är väldigt stark i sig och bidrar till hettan. Dessutom innehåller pulvret en del torkad wasabi, stärkelse och E-ämnen. Pulvret blandas sedan med vatten innan det serveras. I Japan däremot är wasabin billigare och där är det standard att använda färsk wasabi, säger han. /David Djuphammar, webbredaktör Hej! En kompis till mig kommer att bo hos mig i Stockholm under vecka 3 och eftersom han är väldigt musikintresserad vill vi gärna gå på någon konsert. Finns det något bra att se den veckan? /Matilda Hej! Visst finns det det. Brittiska indiebandet The XX är rejält hajpade men trots det faktiskt också riktigt bra. Egentligen skulle de ha spelat på Debaser Slussen men på grund av stort publiktryck har konserten flyttats till Debaser Medis, där gruppen alltså spelar 19/1. Ett annat alternativ, om din kompis är åt det frisinnade hållet, är att gå och se Sunn O))) som spelar på Fylkingen dagen därpå, 20/1. Sunn O))) består av två amerikaner som klär ut sig i kåpor och gör musik som påminner lite om jordbrum – effektivt meditationssoundtrack för den som vill leva ut sin inre, solkiga Agneta Sjödin. Förbandet bör också nämnas eftersom det utgörs av black metal-bandet Mayhems förre sångare Attila Csihar. Hur han låter solo vet jag inte än men det vore ju mäktigt om han stod på golvet och bara skrek. /David Djuphammar, webbredaktör


”Det moderata fotfolket lyssnar inte på Reinfeldt”

Summary: Ledande folkpartist om moderata utförsäljningar: Det kan behövas en Lex Täby efter avknoppningen av Tibble gymnasium. Täbymoderaternas beslut att utan betalning och normal anbudsprövning överlåta Tibble gymnasium till ett privat företag är ett typexempel på den attityd som Fredrik Reinfeldt gav uttryck för 1995. Men när Reinfeldt för fem år sedan kommenderade halt fortsatte det moderata fotfolket i språng. Det handlar om ideologisk berusning. Ett antal kommuner och åtminstone ett landsting – med Filippa Reinfeldt i ledningen – driver linjen att privat drift per definition är bättre än kommunal. Dessa avknoppningar genomförs trots starka invändningar från jurister, politiker och företag som inte fått lägga anbud, skriver oppositionsrådet i Täby, Mats Hasselgren (FP).

Nu är det 25 år sedan riksdagen stiftade ”Lex Pysslingen”. En vänstermajoritet som stöddes av LO och TCO försökte genom lagstiftning göra det omöjligt för andra än kommuner att driva förskolor. Projektet misslyckades. Idén om ett politiskt monopol för offentliga tjänster hade mycket svagt stöd. Hela den politiska skalan fanns representerad hos dem som protesterade. Få sörjde när lagen avskaffades och det även formellt blev möjligt att gå från kommunala monopol till större valfrihet och en öppen marknad. Ett antal huvudsakligen moderata kommunpolitiker riskerar nu förtroendet för denna öppna marknad för välfärdstjänster. På nytt är det den ideologiska berusningen som ställer till det. Men den här gången är det ideologiska axiomet att privat drift alltid är bättre än kommunal. Väl fungerande kommunal verksamhet inom vård, skola och omsorg säljs till underpris eller skänks bort till privata företag. Dessa företag kan göra snabba vinster genom att i sin tur sälja verksamheten till marknadspris. Hur kunde det bli så tokigt? Jag tror det kanske började 1995. I boken ”Nostalgitrippen” av Fredrik Reinfeldt med flera hyllades begreppet avknoppning som skolpengens tredje steg. Friskolor skulle ersätta kommunala skolor och inte bara fungera som komplement. Med rektor som vd skulle verksamheten bli både bättre och billigare. En perfekt fungerande marknad skulle med automatik åtgärda bristerna i den offentliga verksamheten. Idén att lägga över driftsansvaret för i princip all kommunal verksamhet till privata utförare slog snabbt rot hos en ny generation av högerpolitiker. Det blev ett självändamål att stänga kommunala skolor, förskolor och vårdenheter. Reinfeldts teser fick särskilt starkt genomslag i Storstockholm, bland annat i den kommun där Filippa och Fredrik Reinfeldt hade stort inflytande. Täby lyckades på kort tid privatisera samtliga förskolor (utom en) genom att i princip skänka bort verksamheten. Flertalet av dessa förskolor har sedan sålts vidare med betydande vinster för ägarna. Två större grundskolor gick samma väg. En av dessa är i dag till salu. År 2005 tycktes gruppen bakom ”de nya moderaterna” plötsligt ha insett att ideologin stod i strid med verkligheten, opinionen och den nya imagen. På partiets kommundagar lanserades en ny skolpolitik. Fixeringen vid friskolor kallades ”ett tankefel” och i stället skulle det satsas på den kommunala skolan. Det är en ny och underbar insikt hos mig, sade Fredrik Reinfeldt (DN Debatt och SvD mars–april 2005). Men denna nya insikt spred sig inte i partiet. Eller var det bara ett taktiskt spel? Fotfolket fortsatte i alla fall framåt med språng trots att ledaren tycktes ha kommenderat halt. Ett antal kommuner och åtminstone ett landsting, med Filippa Reinfeldt som ledande politiker, har fortsatt att driva linjen att privat drift per definition är bättre än kommunal. De så kallade avknoppningarna har kunnat pågå trots starka invändningar från jurister, politiker i minoritet och från företag som inte fått möjlighet att lägga anbud på verksamheten. De företag som slussats in i gräddfilen har kunnat tillgodogöra sig under lång tid upparbetade värden och omsätta dessa värden i kontanter vid vidareförsäljning. I vissa fall har de också, till följd av att värdet av verksamheten nollsatts, kunnat ta ut snabba och orimliga vinster, till exempel inom förskoleverksamheten i Stockholm. Avknoppningar i Stockholms stad, Stockholms läns landsting och Täby kommun är anmälda till EU-kommissionen. Enligt EU:s regler för otillåtet statsstöd får offentliga organ inte gynna enskilda företag och snedvrida konkurrensen. Utfallet kan bli skadestånd för Sverige och för kommunerna. Det finns också risk att den som otillbörligt gynnats får betala skadestånd. Täbymoderaternas beslut att utan betalning och normal anbudsprövning överlåta Tibble gymnasium till ett av rektor nystartat privat företag är ett typexempel på den attityd som Fredrik Reinfeldt gav uttryck för 1995. Eftersom det överordnade målet var att avveckla kommunal verksamhet bortsåg Täbymoderaterna från att beslutet var lagstridigt och vållade medborgarna ekonomisk skada. Sedan Kammarrätten upphävt beslutet har Täbymoderaterna också vägrat att medverka till att kommunen rättar sig efter domen. Det faktum att skolans ägare nu ”frivilligt” ersätter kommunen med 6,6 miljoner kronor, vilket torde motsvara betydligt mindre än hälften av marknadsvärdet, är en bekräftelse på den oskickliga hanteringen. Man bör då erinra sig att moderaterna har egen majoritet i Täby. Samtliga övriga partier i kommunen vidtog den sannolikt unika åtgärden att vägra att närvara vid det med tre dagars varsel anordnade extra fullmäktigemöte då moderaterna beslöt att skänka bort skolan. Maktmissbruk leder till att den sunda och för verksamheten såväl som den kommunala ekonomin positiva mångfalden kan misstänkliggöras. Brist på professionalitet vid försäljning av skola och vård skapar misstro. Än värre är när politiker efter det att besluten inte visat sig hålla för en juridisk prövning visar öppet lagtrots. Man kan jämföra med rättsreglerna för privat verksamhet: Om en majoritetsägare skänker bort bolagets tillgångar kan minoriteten begära kompensation. När det gäller kommunal verksamhet borde kommuninvånarna åtminstone moraliskt sett jämställas med minoritetsägarna. För så enkelt är det faktiskt: Ansvariga politiker kan aldrig avsäga sig ansvaret för uttaxerade skattepengar och deras användning. Täbymoderaternas vägran att följa Kammarrättens dom väcker den principiella frågan hur staten ska hantera kommunalt domstolstrots. Lagstiftaren har givetvis inte tänkt sig att en sådan situation skulle kunna uppstå. Men när så skett måste frågorna ställas: Behöver kommunallagen ändras? Finns det anledning att införa sanktionsmöjligheter? Behövs en ”Lex Täby”? Den politiska frågan, framför allt för allianspartierna, är hur skadeverkningarna ska kunna begränsas. En skarp och tydlig markering av att dessa partier vid behov inte tvekar att vässa lagstiftningen känns därför angelägen. Den skulle välkomnas av många i de egna leden och säkert också ha en preventiv effekt. Att de gamla monopolisterna inom vänstern gillar läget är lätt att förstå. De behöver knappast argumentera. De kan bara peka på en rad exempel på miljonvinster för dem som fått dela på avknoppningspengarna. Men vi andra som vill utveckla skola, vård och omsorg i nära samarbete mellan de kommunala huvudmännen och idérika och duktiga privata entreprenörer måste ägna orimligt mycket tid åt att förklara hur vissa beslut kunde bli så bort i tok. Tibble gymnasium Tibble gymnasium är i dag en friskola. Rektorn Maj Dellström och läraren Hans Byström lämnade under höstterminen 2006 in en ansökan till Skolverket. Ansökan godkändes den 15 mars 2007. Kommunfullmäktige i Täby – med moderat majoritet – beslutade den 10 maj 2007 att godkänna avknoppningen av Tibble gymnasium. Från och med den 1 juli 2007 drivs skolan i privat regi under namnet Tibble Fristående Gymnasium. Det är den största friskolan i Sverige med drygt tusen elever. Källa: Wikipedia


Summary: Ledande folkpartist om moderata utförsäljningar: Det kan behövas en Lex Täby efter avknoppningen av Tibble gymnasium.Täbymoderaternas beslut att utan betalning och normal anbudsprövning överlåta Tibble gymnasium till ett privat företag är ett typexempel på den attityd som Fredrik Reinfeldt gav uttryck för 1995. Men när Reinfeldt för fem år sedan kommenderade halt fortsatte det moderata fotfolket i språng. Det handlar om ideologisk berusning. Ett antal kommuner och åtminstone ett landsting – med Filippa Reinfeldt i ledningen – driver linjen att privat drift per definition är bättre än kommunal. Dessa avknoppningar genomförs trots starka invändningar från jurister, politiker och företag som inte fått lägga anbud, skriver oppositionsrådet i Täby, Mats Hasselgren (FP).

Nu är det 25 år sedan riksdagen stiftade ”Lex Pysslingen”. En vänstermajoritet som stöddes av LO och TCO försökte genom lagstiftning göra det omöjligt för andra än kommuner att driva förskolor. Projektet misslyckades. Idén om ett politiskt monopol för offentliga tjänster hade mycket svagt stöd. Hela den politiska skalan fanns representerad hos dem som protesterade. Få sörjde när lagen avskaffades och det även formellt blev möjligt att gå från kommunala monopol till större valfrihet och en öppen marknad. Ett antal huvudsakligen moderata kommunpolitiker riskerar nu förtroendet för denna öppna marknad för välfärdstjänster. På nytt är det den ideologiska berusningen som ställer till det. Men den här gången är det ideologiska axiomet att privat drift alltid är bättre än kommunal. Väl fungerande kommunal verksamhet inom vård, skola och omsorg säljs till underpris eller skänks bort till privata företag. Dessa företag kan göra snabba vinster genom att i sin tur sälja verksamheten till marknadspris. Hur kunde det bli så tokigt? Jag tror det kanske började 1995. I boken ”Nostalgitrippen” av Fredrik Reinfeldt med flera hyllades begreppet avknoppning som skolpengens tredje steg. Friskolor skulle ersätta kommunala skolor och inte bara fungera som komplement. Med rektor som vd skulle verksamheten bli både bättre och billigare. En perfekt fungerande marknad skulle med automatik åtgärda bristerna i den offentliga verksamheten. Idén att lägga över driftsansvaret för i princip all kommunal verksamhet till privata utförare slog snabbt rot hos en ny generation av högerpolitiker. Det blev ett självändamål att stänga kommunala skolor, förskolor och vårdenheter. Reinfeldts teser fick särskilt starkt genomslag i Storstockholm, bland annat i den kommun där Filippa och Fredrik Reinfeldt hade stort inflytande. Täby lyckades på kort tid privatisera samtliga förskolor (utom en) genom att i princip skänka bort verksamheten. Flertalet av dessa förskolor har sedan sålts vidare med betydande vinster för ägarna. Två större grundskolor gick samma väg. En av dessa är i dag till salu. År 2005 tycktes gruppen bakom ”de nya moderaterna” plötsligt ha insett att ideologin stod i strid med verkligheten, opinionen och den nya imagen. På partiets kommundagar lanserades en ny skolpolitik. Fixeringen vid friskolor kallades ”ett tankefel” och i stället skulle det satsas på den kommunala skolan. Det är en ny och underbar insikt hos mig, sade Fredrik Reinfeldt (DN Debatt och SvD mars–april 2005). Men denna nya insikt spred sig inte i partiet. Eller var det bara ett taktiskt spel? Fotfolket fortsatte i alla fall framåt med språng trots att ledaren tycktes ha kommenderat halt. Ett antal kommuner och åtminstone ett landsting, med Filippa Reinfeldt som ledande politiker, har fortsatt att driva linjen att privat drift per definition är bättre än kommunal. De så kallade avknoppningarna har kunnat pågå trots starka invändningar från jurister, politiker i minoritet och från företag som inte fått möjlighet att lägga anbud på verksamheten. De företag som slussats in i gräddfilen har kunnat tillgodogöra sig under lång tid upparbetade värden och omsätta dessa värden i kontanter vid vidareförsäljning. I vissa fall har de också, till följd av att värdet av verksamheten nollsatts, kunnat ta ut snabba och orimliga vinster, till exempel inom förskoleverksamheten i Stockholm. Avknoppningar i Stockholms stad, Stockholms läns landsting och Täby kommun är anmälda till EU-kommissionen. Enligt EU:s regler för otillåtet statsstöd får offentliga organ inte gynna enskilda företag och snedvrida konkurrensen. Utfallet kan bli skadestånd för Sverige och för kommunerna. Det finns också risk att den som otillbörligt gynnats får betala skadestånd. Täbymoderaternas beslut att utan betalning och normal anbudsprövning överlåta Tibble gymnasium till ett av rektor nystartat privat företag är ett typexempel på den attityd som Fredrik Reinfeldt gav uttryck för 1995. Eftersom det överordnade målet var att avveckla kommunal verksamhet bortsåg Täbymoderaterna från att beslutet var lagstridigt och vållade medborgarna ekonomisk skada. Sedan Kammarrätten upphävt beslutet har Täbymoderaterna också vägrat att medverka till att kommunen rättar sig efter domen. Det faktum att skolans ägare nu ”frivilligt” ersätter kommunen med 6,6 miljoner kronor, vilket torde motsvara betydligt mindre än hälften av marknadsvärdet, är en bekräftelse på den oskickliga hanteringen. Man bör då erinra sig att moderaterna har egen majoritet i Täby. Samtliga övriga partier i kommunen vidtog den sannolikt unika åtgärden att vägra att närvara vid det med tre dagars varsel anordnade extra fullmäktigemöte då moderaterna beslöt att skänka bort skolan. Maktmissbruk leder till att den sunda och för verksamheten såväl som den kommunala ekonomin positiva mångfalden kan misstänkliggöras. Brist på professionalitet vid försäljning av skola och vård skapar misstro. Än värre är när politiker efter det att besluten inte visat sig hålla för en juridisk prövning visar öppet lagtrots. Man kan jämföra med rättsreglerna för privat verksamhet: Om en majoritetsägare skänker bort bolagets tillgångar kan minoriteten begära kompensation. När det gäller kommunal verksamhet borde kommuninvånarna åtminstone moraliskt sett jämställas med minoritetsägarna. För så enkelt är det faktiskt: Ansvariga politiker kan aldrig avsäga sig ansvaret för uttaxerade skattepengar och deras användning. Täbymoderaternas vägran att följa Kammarrättens dom väcker den principiella frågan hur staten ska hantera kommunalt domstolstrots. Lagstiftaren har givetvis inte tänkt sig att en sådan situation skulle kunna uppstå. Men när så skett måste frågorna ställas: Behöver kommunallagen ändras? Finns det anledning att införa sanktionsmöjligheter? Behövs en ”Lex Täby”? Den politiska frågan, framför allt för allianspartierna, är hur skadeverkningarna ska kunna begränsas. En skarp och tydlig markering av att dessa partier vid behov inte tvekar att vässa lagstiftningen känns därför angelägen. Den skulle välkomnas av många i de egna leden och säkert också ha en preventiv effekt. Att de gamla monopolisterna inom vänstern gillar läget är lätt att förstå. De behöver knappast argumentera. De kan bara peka på en rad exempel på miljonvinster för dem som fått dela på avknoppningspengarna. Men vi andra som vill utveckla skola, vård och omsorg i nära samarbete mellan de kommunala huvudmännen och idérika och duktiga privata entreprenörer måste ägna orimligt mycket tid åt att förklara hur vissa beslut kunde bli så bort i tok. Mats Hasselgren oppositionsråd (FP) i Täby