”Börja ta bisexuella kvinnor på allvar”

Summary: INSÄNDARE. Bisexuella kvinnor har överlag sämre psykiskt välbefinnande än både homo- och heterosexuella män och kvinnor. Vi tillhör också regnbågsflaggan och HBTQI-plattformen, men hur stor plats får vi egentligen? skriver Louice Granholm.

De senaste åren har många insatser gjorts för HBTQI-samhället (samlingsbegrepp för homosexuella, bisexuella, transpersoner, queerpersoner och intersexuella) för att vi ska få det både bättre och ha en säkrare plats i samhället. Problematiken är att det ibland glöms bort att det faktiskt är olika grupper inom begreppet HBTQI, med individer som inte definierar sig på samma sätt. Det som inte heller synliggörs är att det inom ”communityt” finns en hierarki där homosexuella män står högst i rang. Transexuella personer har i samhället en låg status men inom HBTQI-världen står ”male-to-female” högt. De har pondus, stolthet och syns i olika medier. Under Pride-veckan ser vi färgglada kläder, läderbögar och drugor på sociala medier. Men glömmer vi inte något nu? Flatorna? Female-to-male? Ickebinära och alla andra förutom just homosexuella män och male-to-female. De tillhör också regnbågsflaggan och HBTQI-plattformen, men hur stor plats får de egentligen? Det är inte många sidor de får i exempelvis tidningen QX, eller i andra sociala medier som behandlar HBTQ-samhället. De får stå på sidan och heja på, samtidigt som de utsätts för minst lika mycket trakasserier och våld. Den grupp som framför allt aldrig lyfts eller informeras om är de bisexuella kvinnorna. Dessa individer lider av dubbel utsatthet, dels är de kvinnor men är också utanför heteronormen. Den bisexuella identiteten hos unga kvinnor ifrågasätts ofta och ses som en omogen fas innan de hittar en ordentlig kille att ligga med, eller att de är för fega för att komma ut ur garderoben ordentligt. Det tycks vara som att en bisexuell kvinna som är tillsammans med en annan kvinna på något sätt inte tas seriöst. En stor anledning till detta är förmodligen pornografi, som ofta visar på att bisexuella kvinnor ses som något som är till för män, för deras fantasier och önskningar. Det uppskattas att minst 48 procent av bisexuella kvinnor har utsatts för trakasserier och kränkningar på allmänna platser, medan siffran för hetero- och homosexuella är 24 procent respektive 38 procent. Många bisexuella kvinnor upplever att det framför allt (läs enbart) är män som ger oönskade kommentarer och fysiska handlingar gentemot dem. Tjat om att de missar något om de inte ligger med just honom. Krogen är en djungel för vilken kvinna och transperson som helst, men för en bisexuell kvinna är det många gånger en kamp om sin egen kropp då män antar att de är till för deras njutning. Bisexuella kvinnor saknar i högre grad trygga platser att vara på jämfört med homo- och heterosexuella kvinnor. De saknar ofta sociala sammanhang de känner en tillhörighet till då det anses som att bisexuella kvinnor inte är lika självklart identitetsskapande som den homosexuella. På många sätt tillhör inte den bisexuella kvinnan någon grupp, de passar inte riktigt in i de homosexuella kvinnornas värld men inte heller i heteronormen. De är varken eller samtidigt som både och. Just detta är en riskfaktor som kan skapa dålig självkänsla, ångest och oro. Tron på att den bisexuella kvinnan lever i den bästa av två världar är en enda stor lögn. Av de grupper av unga kvinnor i samhället som lider av mest självmordstankar är bisexuella kvinnor. I en enkät från Folkhälsoinstitutet framkommer det att 25 procent av de svarande hade haft självmordstankar de senaste tolv månaderna. Samma siffra för heterosexuella kvinnor var 5,5 procent och för homosexuella kvinnor 14 procent. Däremot saknades siffror för transpersoner. Enligt samma enkät visar det sig att bisexuella kvinnor har överlag sämre psykiskt välbefinnande än både homo- och heterosexuella män och kvinnor. Ångest och oro är värst (34 procent) bland bisexuella kvinnor. Jämförande siffror är låga. Det handlar inte bara om trakasserier och psykisk ohälsa, bisexuella kvinnor blir i större grad utsatta för våld och hot om våld än vad cis-män och -kvinnor blir. Det gäller dock även homosexuella män och kvinnor. Självfallet vet jag att transpersoner är värst utsatta och det sker misshandel och diskriminering i större omfattning. Men transpersoners utsatthet har lyfts flertalet gånger i samhället och är uppe på tapeten hos politiker. Det tycker jag självfallet är bra. Men varför jag skriver denna insändare är för att det sällan pratas om bisexuella kvinnors utsatthet och dåliga hälsa. Det görs heller inga insatser för dem trots att de med stor marginal mår sämre och blir sämre behandlade än hetero- och homosexuella personer. Det är inte konstigt att bisexuella unga kvinnor känner låg eller ingen alls tillit till andra personer, myndigheter eller hälso- och sjukvården. Det finns ett stort behov av insatser på samhällsnivå för att åtgärda den osynliga diskrimineringen som sker och trakasserierna som inte ens diskuteras. Bisexuella kvinnor förväntas svälja kränkningarna. De åtgärder som väl görs är inriktade på HBTQI-samhället vilket gör att bisexuella kvinnor ändå hamnar i skuggan av andra grupper som står högre i hierarkin eller som låter mer. Börja ta bisexuella unga kvinnor på allvar, uppmärksamma dem och börja lyssna till deras tysta rop på hjälp. Vi är inga objekt som män kan tafsa och ragga på, vi är inte till för att ge män njutning. Vi är kvinnor som råkar attraheras av både män och kvinnor, därmed inte sagt att vi attraheras av alla män och alla kvinnor vi ser. Respektera oss som personer och sluta tro att vi är bisexuella för uppmärksamhetens skull, vi är inte kvinnor som egentligen är lesbiska. Vi är inte heller kvinnor som finns till för att män ska kunna bete sig hur de vill. 1 februari 2020 kl 15 Insändare Louice Granholm: ”Börja ta bisexuella kvinnor på allvar” Svar Så svarar du och kommenterar


Summary: INSÄNDARE. Hijab på barn handlar inte om religionsfrihet utan är i själva verket en fanatisk form av religiös indoktrinering och sexualisering. Alla barn har rätt till en skolgång fri från religiösa påtryckningar, skriver Faw Azzat.

Ytterligare ett ”hijab-upprop” är planerat att hållas i Umeå på World Hijab Day den 1 februari, som en motreaktion till hijabförbudet för elever och lärare i de kommunala förskolor och skolor som röstades igenom i skånska Skurups kommunfullmäktige. En av arrangörerna är Mariam Salem, miljöpartistisk kommunpolitiker i Umeå. Hon anser att beslutet inskränker religionsfriheten samt att det grundar sig på islamofobi. Hijab på barn handlar inte om religionsfrihet utan är i själva verket en fanatisk form av religiös indoktrinering och sexualisering, som den svenska skolan måste skydda barnen från. Att gradera föräldrarnas religionsfrihet och värdera den högre än barnets bästa är att sluta ögonen för de barn som faller offer för den ultrakonservativa salafismen. Att det råder religionsfrihet i Sverige ska värnas och är en av grundbultarna i en fungerande demokrati. Men det Mariam Salem (MP) bör lära sig om religionsfrihet är att det inte innebär att religiösa uttryck, som står i konflikt med värderingar om jämställdhet mellan pojkar och flickor, har rätt att undgå kritik och i detta fall förbud. Det är dessutom både skadligt och direkt felaktigt att förknippa hijab på barn med alla muslimer. De flesta muslimer delar inte åsikten att hijab på barn är något normalt och som exempel kan nämnas Egypten. Omar Makram, som själv är uppvuxen i Egypten, menar att det endast är salafister – bokstavstrogna sunnimuslimer som hängivet underkastar sig sharialagen – som sätter hijab på sina döttrar, medan den muslimska majoriteten i samhället anser detta vara både extremt och fel. Även om vi är kritiska till hijab som symbol, då den förminskar kvinnan till endast sitt kön och därjämte ett sexobjekt som inte ska väcka lustar hos män, har vi respekt för vuxna kvinnors vilja att underkasta sig gudarnas eller mäns vilja med att bära hijab. Samtidigt vill en del arbetsgivare att deras arbetsplatser ska framstå som neutrala och på liknande sätt måste även det respekteras. De anställda är i själva verket representanter för sina företag och arbetsplatser. I den offentliga sektorn, som skolan de facto är en del av, är neutraliteten synnerligen viktig av den orsaken att de anställda företräder kommun, landsting och stat. Den svenska staten, kommunerna och landstingen är sekulära, alltså icke-religiösa och de anställda bör därför inte favorisera någon religiös grupp. Alla barn har rätt till en objektiv, jämställd och neutral skolgång, fri från religiösa påtryckningar. 31 januari 2020 kl 05 Insändare Faw Azzat: ”Hijab på barn en religiös indoktrinering” Svar Så svarar du och kommenterar


Summary: INSÄNDARE. Sverige satsar miljarder på att rusta upp försvaret. Detta i stället för att tillföra nödvändiga resurser till viktiga områden som sjukvård och skola, skriver Lars Jonsson.

Det råder stor politisk enighet om att skolan behöver fler och bättre utbildade lärare och att sjukvården och äldreomsorgen behöver sjuksköterskor och läkare. För att minska brottsligheten behövs fler poliser och domare. Men i stället för att tillföra nödvändiga resurser till ovanstående områden prioriteras den största upprustningen av försvaret sedan 1950-talet. Om vi lägger dessa pengar på rättsväsendet och skola, vård och omsorg skulle många av Sveriges problem vara lösta. 30 januari 2020 kl 16 Insändare Lars Jonsson: ”Försvarssatsningen slår hårt mot välfärden” Svar Så svarar du och kommenterar


Summary: INSÄNDARE. Tv-bolagens kanalpaket erbjuder innehåller en mängd kanaler som jag inte har något intresse av. Valfrihet existerar inte över huvud taget, skriver Camilla Brolin.

För att kunna se den sport på tv som jag vill se är jag nu tvungen att skaffa play-kanaler. För att se filmer som inte är gamla repriser måste jag ha play-kanaler. Jag tvingas till ytterligare kostnader för att se den tv som alla borde ha tillgång till, utan extra kostnad! De kanalpaket som de olika tv-bolagen erbjuder innehåller en mängd kanaler som jag inte har något intresse av. Jag är pensionär och inte ett dugg intresserad av barnprogram till exempel. Valfrihet existerar inte över huvud taget. Vi tvingas betala för diverse kanaler som inte är intressanta. Den utveckling som nu pågår är orättvis och ger tittare med resurser och teknikkunnande stora fördelar. Jag känner mig väldigt lurad. 29 januari 2019 kl 17 Insändare Camilla Brolin: ”Jag tvingas betala för tv-kanaler jag inte vill ha” Svar Så svarar du och kommenterar


”Engelskspråkiga skolor ett hot mot svenskan”

Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. Skolor som har engelskspråkig undervisning som affärsidé kommer på sikt att hota utvecklingen av det svenska språket. Är det meningen att vi ska införa engelska som modersmål? skriver C-G Pernbring.

Svar på Max Anderssons insändare angående Internationella Engelska Skolan/IES och International Baccalaureate/IB (26/1): Både på IES och IB bedrivs undervisningen huvudsakligen på engelska. Engelska är, märkligt nog, huvudspråk på båda skolor. Vårt modersmål, svenska, har av någon anledning här ersatts av engelska. Varför denna fokusering på engelska? Dessutom är engelska ännu inte ett officiellt språk i Sverige. Storbritannien är ju på väg ut ur EU via brexit. Då kommer det engelska språket säkert att förlora lite av sin betydelse i Europa/EU. Jag menar att skolor som har engelskspråkig undervisning som affärsidé på sikt kommer att hota utvecklingen av vårt modersmål. Det handlar inte främst om enstaka uttryck eller ”språkpolisfrågor” utan om att Sverige även i fortsättningen behöver välutbildade unga människor som kan förstå och uttrycka sig väl på avancerad svenska. Detta gäller till exempel inom alla yrkesområden där språket ska användas i kontakter med allmänheten. Det är mycket illa att skolors val av undervisningsspråk inte har reglerats bättre inom det skolväsendet och skolsystemet. Dessa frågor har debatterats i mer än tio år och det är nu verkligen på tiden att vakna i denna språkpolitiska fråga. Medborgarna har inte heller tillfrågats i denna viktiga skolfråga, vilket innebär ett smygande språkbyte i landet från svenska till engelska som samhällsbärande språk. Anser Max Andersson och våra skolpolitiker att engelska ska bli officiellt språk i Sverige i framtiden? Och ska vi till slut införa engelska som modersmål? 20 januari 2020 kl 05 Insändare Olle Käll: ”Alla skolor måste använda svenska språket” Svar Max Andersson: ”Undervisning på engelska gynnar elever” C-G Pernbring: "Engelskspråkiga skolor ett hot mot svenskan" Så svarar du och kommenterar


Så hjälper du ditt barn att använda digitala medier balanserat

Summary: Många är oroliga över hur deras barn påverkas av digitala medier. Enligt en ny rapport från Mind kan föräldrar nog andas ut en smula. Men vissa barn är känsligare än andra. Här tipsar forskarna om hur man kan hjälpa barn och unga till ett mer balanserat digitalt användande.

På tio år har utbredningen av smarta telefoner bland ungdomar mellan 13 och 18 år ökat mycket kraftigt. I Sverige, liksom i Finland, använder två av fem unga mobilen mer än fyra timmar per dag – eller mer än en fjärdel av dygnets vakna timmar. Allt fler unga uppger samtidigt att de har psykiska besvär. De konsumerar mer läkemedel mot ångest och depression och söker oftare upp sjukvården än tidigare generationer. Men vad är hönan och vad är ägget, finns det något orsakssamband? Kanske finns det andra faktorer än användande av digitala medier som förklarar den rapporterade psykiska ohälsan - typ minskad sömn, mindre motion och minskad tid till skolarbete. Ökningen kan också ha att göra med att benägenheten att prata om och rapportera psykiska symtom och problem är större än förr. Exakt hur den digitala världen påverkar ungas välbefinnande är inte särskilt utforskat. För att kartlägga detta unga forskningsfält och ge en tydligare bild av kunskapsläget har rapporten ”Mår unga sämre i en digital värld?” tagits fram av den ideella föreningen Mind. Författarna, hjärnforskaren Sissela Nutley och psykologen Siri Helle, har gått igenom de olika studier som trots allt finns inom området. – Många, särskilt föräldrar, är oroliga över hur deras barn använder digitala medier och det har kommit flera mer eller mindre alarmistiska rapporter. Vi vill nyansera bilden lite grand. Den digitala världen rymmer både möjligheter och risker, säger Minds generalsekreterare Karin Schulz. Rapportens viktigaste slutsatser är dessa: 1. Digitala medier utgör i dag en central del av livet för barn och unga. 2. Det behövs mer klargörande forskning om orsak och verkan, det vill säga om och i så fall hur en omfattande användning av digitala medier påverkar ungas psykiska välbefinnande. 3. Påverkan av digitala medier beror på vem man är, samt på vilket sätt och hur mycket man använder sig av dem. 4. Det finns en särskild sårbarhet hos de yngsta användarna och hos barn med särskilda utmaningar, som neuropsykiatriska funktionsvariationer, låg självkänsla, nedstämdhet och utsatthet. – Vi vet att en omfattande användning av digitala medier tränger ut viktiga behov i barns och inga liv. Som tillräckligt med sömn och fysisk aktivitet. Och vi vet att brist på sömn och motion är riskfaktorer för ett sämre psykiskt välmående, säger Karin Schulz. Rapportens författare Sissela Nutley och Siri Helle konstaterar att vuxna som använder sociala medier mer passivt – det vill säga mest tittar och läser – kan bli mer avundsjuka på andra och mer nedstämda. Aktiva användare däremot kan uppleva att deras relationer till andra blir stärkta. Troligen gäller detta även barn och unga. – Just att scrolla passivt tycks kunna vara negativt, till skillnad från om man mer aktivt använder den digitala världens möjligheter, säger Karin Schulz. Unga som lider av psykisk ohälsa kan ha hjälp av att använda sociala medier för att söka stöd, information och dela erfarenheter. Det finns dock en risk att de hamnar i ett sammanhang som normaliserar ohälsa och får råd som är direkt skadliga, vilket i sin tur kan förvärra exempelvis självskadebeteende, enligt rapporten från Mind Det verkar finnas flera bakomliggande faktorer som spelar in för hur man påverkas av sociala medier. Användare som är av kvinnligt kön, har låg självkänsla, jämför sig mycket med andra eller redan känner sig nedstämda, påverkas mer negativt än andra. När det gäller ungas datorspelande har forskningen mest fokuserat på andra effekter än spelarens psykiska välbefinnande. Exempelvis hur de kognitiva, tankemässiga, förmågorna påverkas, liksom våldsbenägenheten. I sin granskning har Sissela Nutley och Siri Helle inte kunnat se någon koppling mellan datorspelande och psykiskt välbefinnande. Men det finns vissa indikationer på att barn under elva år kan påverkas negativt. För de flesta är både digitala och andra former av spel annars förknippade med positiva aspekter som underhållning, utmaning och som en uppskattad umgängesform. Men hur spelandet påverkar verkar delvis kunna förklaras av användarens motiv. ”De som spelar för att undvika livsproblem och svåra känslor kan visserligen känna en kortvarig lindring, men forskning pekar mot att spelandet då innebär en förhöjd risk för att bli problematiskt och kan på sikt ge negativa konsekvenser”, konstateras i Minds rapport. En minoritet av spelarna utvecklar så kallad gaming disorder, där man tappar kontrollen över sitt spelande och fortsätter spela trots att det ger betydande negativa konsekvenser på andra livsområden som relationer, skola och sömn. Risken är större om man har flera sårbarhetsfaktorer som svårt med känslohantering, neuropsykiatrisk funktionsnedsättning, problem i skolan, är socialt exkluderad och eller har bristande föräldrastöd. Enligt Minds rapport visar den sammantagna forskningen hittills att digitala medier kan ha olika påverkan beroende på vem man är, hur man använder det, hur mycket man använder det och hur livet ser ut i övrigt. Man talar om balans, innehåll, etik och säkerhet: 1. Barn och unga behöver lära sig att använda digitala medier på ett balanserat sätt så att det finns utrymme för annat i livet. 2. Teknikutvecklare och leverantörer av digitala tjänster måste ta ett större ansvar för både tidsanvändning och innehåll. 3. Det behövs en etisk debatt om hur vi uttrycker oss på nätet. Trakasserier och kränkningar blir allt vanligare. 4. Säkerheten på nätet måste förbättras för att bland annat förhindra brott. Det behövs både lagstiftning och att teknikutvecklare tar fram säkrare system och tjänster.  Karin Schulz berättar att Mind under våren kommer att bjuda in politiska beslutsfattare och teknikutvecklare till samtal om innehållet i den nya rapporten. Hon lanserar ett förslag om en frivillig oberoende ”granskning/certifiering”. – Den skulle kunna intyga hur teknikutvecklare och leverantörer av olika digitala tjänster arbetar med säkerheten och etiken på nätet. Men även hur de bidrar till att tiden på nätet inte skenar iväg okontrollerat. Vi behöver säkerställa att barn och unga befinner sig i trygga digitala miljöer, som främjar deras psykiska välbefinnande. Minds nya rapport är delvis finansierad av Facebook. Men den digitala jätten har enligt Karin Schulz inte kunnat påverka innehållet och resultatet. – Vi vände oss till dem eftersom Facebook har ett ansvar för att minska riskerna med digitala medier, till exempel genom att inte sprida osunda skönhetsideal, och för att vi ville ha en dialog. Rapporten presenteras onsdagen den 29 januari. Läs mer: Psykolog: Det är dags att vi slutar prata om skärmtid Forskare: Skärmar kan göra att små barn missar annat som är viktigt för deras utveckling Så kan du stötta ditt barn kring digitala medier Begränsa små barns tid framför skärmar. Små barn under två års ålder behöver huvudsakligen mänsklig interaktion för att utvecklas optimalt där både den vuxnes och barnets skärmanvändande kan komma emellan. Mänsklig kontakt viktigast. Se till att barnet får tillräckligt med mänsklig stimulans, rörelse, uppmärksamhet, trygghet och språkträning och att skärmanvändning inte går ut över andra betydelsefulla aktiviteter. Balans. Uppmuntra till digital balans. Stötta barnet i att skapa digitala vanor och förhållningssätt som tillgodoser barnets alla behov. Det handlar om hur man kombinerar digitala aktiviteter med att exempelvis få sina rekommenderade 8–10 timmars sömn, tid till läxläsning och minst 60 minuter fysisk aktivitet per dag. Stötta barnet i att hitta rutiner för att undvika långa perioder av stillasittande, exempelvis genom att resa sig upp och byta aktivitet mellan spelomgångar. Kom överens. Gör överenskommelser hemma. Prata ihop er och sätt upp gemensamma förhållningsregler kring användning av digitala medier. Hur gör ni vid måltider, sänggående och gemensamma aktiviteter? Om ni vill kan ni sätta upp en provperiod på ett par veckor och därefter utvärdera överenskommelsen. Reagera. Om du märker att de digitala aktiviteterna börjar gå ut över andra viktiga behov, ta upp det med barnet. Vad tänker hen kring sitt användande? Om problemen förvärras trots upprepade försök att stötta och om problemen går ut över barnets hälsa, ta kontakt med vården. Förebild. Var en förebild. Barn gör inte som du säger utan som du gör. Se över ditt eget användande av digitala medier. Fundera över vilka vanor och beteenden du lär ditt barn. Tänk även igenom vilka bilder och annan information om ditt barn som du delar i sociala medier. Källa: ”Mår unga sämre i en digital värld?” (Mind)


Summary: INSÄNDARE. I kampsporten MMA premieras man om man skadar sin motståndare. Sporten har ingen plats i ett civiliserat samhälle, skriver Torbjörn Sidenbladh.

Det är obegripligt att ett civiliserat samhälle tillåter sporter vars syfte går ut på att skada motparten. Ett exempel är MMA (Mixed Martial Arts), som är brutalare än boxning eftersom den tillåter slag med armar, fötter och knän. Jag har tänkt på detta då min fru för en tid sedan ramlade och slog i huvudet och förlorade medvetandet en kort stund. Vi åkte då till sjukhuset och jag blev lite överraskad över hur allvarligt man tog på det hela. Det var ändå en lättare smäll. I exempelvis boxning och MMA är skador vardagsmat. Alla som är insatta vet att smällar mot huvudet är farliga. Framför allt skadas man inom proffsboxningen. Kampsportens anhängare argumenterar ofta att andra sporter som till exempel ishockey eller ridsport är farligare. Men då bortser man ifrån att det handlar om skador som inträffar vid olyckor eller regelbrott. I MMA premieras man däremot om man skadar sin motståndare. Det argumenteras också att det är de tävlandes ensak om de skadas. De ställer ju upp frivilligt, men hur är det med deras familjer? De drabbas ju också om någon skadas allvarligt. 27 januari 2020 kl 15 Insändare Torbjörn Sidenbladh: ”Kampsporter har ingen plats i vårt samhälle” Svar Marcus Storm: ”MMA bygger självförtroende, disciplin och fysik” Anna Löfgren: "Unga hittar sin identitet inom kampsport" Torbjörn Sidenbladh: ”Upprepade slag mot huvudet är skadligt” Så svarar du och kommenterar


”Tondöva politiker bakom SD:s framgång”

Summary: INSÄNDARE. Åsiktsdriven journalistik och tondöva politiker ligger bakom Sverigedemokraternas framgångar i opinionsmätningarna. Trots att nästan varannan svensk sedan 1990 ansett att Sverige borde ta emot färre flyktingar har invandringen fortsatt, skriver läkaren Henrik Waldenström.

Sverigedemokraternas extrema framgång är kanske det gångna decenniets största inrikespolitiska händelse. Särskilt vi som känner oro för denna utveckling är skyldiga att fråga oss – hur kunde det bli så här? När det gäller svenska folkets inställning till flyktingpolitiken hänvisas ofta till SOM-institutets årliga opinionsmätningar om politiska åsikter. Sedan 1990 anger nästan hälften av de tillfrågade att Sverige borde ta emot färre flyktingar. Sverige har dock fortsatt haft ett högt flyktingmottagande och de senaste tio åren mycket högt relativt andra västländer. Här ligger förstås en delförklaring till SD:s framgång. En stor del av befolkningen vill minska invandringen. Inget annat parti har drivit den frågan, utan invandringen har i stället ökat. När dåvarande migrationsministern Tobias Billström (M) 2013 menade att Sverige måste diskutera volymerna på vår invandring så blev han offentligt tillrättavisad av den dåvarande statsministern Fredrik Reinfeldt (M), trots att det är ett faktum att en välfärdsstat inte kan ta in hur många som helst utifrån och samtidigt leva upp till sina åtaganden. Men eventuella negativa konsekvenser av invandring var ett icke-ämne. Den liberala eliten – journalister, partiledningarna och den urbana medelklassen – var alla rörande överens. Den som gick emot löpte stor risk att räknas ut som en sämre människa och i värsta fall rasist. I dag är tanken något friare, men medierna förmår fortfarande inte bevaka invandringen som vilken annan viktig samhällsfråga som helst. Självklara frågor som invandringens kostnader, hur kommunerna ska gå runt med allt fler äldre och allt större utgifter för socialbidrag, borde stötas och blötas på varje redaktion. De politiker som nyligen beslutade om att underlätta anhöriginvandring borde peppras med frågor som dessa och krävas på svar, men så sker inte. Alla sidor av invandringen blir inte belysta och det är rimligen ett medvetet journalistiskt val. De traditionella partierna har alltså under många år missat att fånga upp en omfattande invandringskritisk opinion. Samtalsklimatet i samhället i stort har varit fördömande mot kritiska röster. Ovanpå det har vi en journalistkår som ständigt tampas med sin oro över hur nyheter ska tas emot och alltför ofta låter sina egna åsikter färga rapporteringen, vilket har medfört att en betydande del av befolkningen inte längre litar på de stora medierna utan vänder sig till alternativa kanaler som inte sällan är onyanserade och sprider fördomar. Allt detta har skett under en tid med rekordstor invandring till Sverige. Där har ni den perfekta storm som blåst upp SD till 25 procent i opinionsmätningarna. 26 januari 2020 kl 21 Insändare Henrik Waldenström: ”Tondöv politik bakom SD:s framgång” Svar Så svarar du och kommenterar


Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. Undervisning på engelska i stället för svenska kan innebära en förbättrad utbildningskvalitet. Det gynnar elever om det finns utbildningar med hög kvalitet på engelska, skriver eleven Max Andersson.

Olle Käll föreslår i en insändare (DN Åsikt 20 januari 2020) att alla skolor i Sverige ska ha svenska som huvudsakligt undervisningsspråk. Det skulle innebära att International Baccalaureate (IB), det program jag går, försvinner från svenska grund- och gymnasieskolor eftersom programmets undervisning endast får bedrivas på engelska, franska och spanska. Det är djupt olyckligt att Olle Käll beskriver engelskspråkiga skolor som en ”giftcocktail” för det svenska samhället. International Baccalaureate är en högkvalitativ utbildning som saknar motstycke inom det nationella skolväsendet. Programmet förbereder eleverna väl för fortsatta studier. Det finns flera internationella studier som visar att elever med IB-examen i högre grad påbörjar och fullbordar universitetsutbildningar. Givetvis är det möjligt för elever på IB-skolor i Sverige att läsa svenska inom ramen för programmet. I ett examensarbete vid Malmö universitet konstateras att den struktur och det fokus som finns i svenskundervisningen på IB-programmet efterfrågas inom den nationella gymnasieskolan. Olle Käll hävdar vidare att svenskan måste ha första prioritet i skolan eftersom att vi annars inte kan ta del i samhällsdebatten. Jag, som går på IB-programmet och i huvudsak undervisas på engelska, hämmas bevisligen inte från att delta i samhällsdebatten. Att väcka den här frågan är att belysa ett icke-problem i stället för att ta tag i de verkliga problem som finns i svensk skola. 20 januari 2020 kl 05 Insändare Olle Käll: ”Alla skolor måste använda svenska språket” Svar Max Andersson: ”Undervisning på engelska gynnar elever” C-G Pernbring: "Engelskspråkiga skolor ett hot mot svenskan" Så svarar du och kommenterar


Skilsmässor: Finns det en ålder som är skonsammare för barnen?

Summary: Uppbrott, växelvis boende och nya rutiner. Skilsmässor kan vara tuffa för barn i alla åldrar. Men finns det någon ålder när det är mer skonsamt för barnet att vara med om en skilsmässa? Barnpsykolog Malin Bergström ger sina bästa tips för att hantera separationer och barn – från spädbarn upp till tonåringar.

Den här artikeln publicerades först i Vi föräldrar. Vad behöver barn vid en separation? Vad kan man förvänta sig för reaktioner? Och hur pratar man med barn om att föräldrarna ska skiljas? Barnpsykolog Malin Bergström berättar och ger tips, ålder för ålder. – Spontant tror jag inte att barnets ålder är avgörande, säger Malin Bergström, barnpsykolog som har forskat om hur barn påverkas av föräldrars skilsmässa eller separation. Hur ska man tänka när det gäller separation och barns ålder? – Jag kan inte, på ett övergripande plan, se några egentliga skillnader utifrån ålder i våra forskningsresultat. Det finns massor med forskning om barn och skilsmässa, men utifrån den kan jag inte säga att någon viss ålder är bäst, utan budskapet jag skulle vilja ge är: Det här klarar barnen! Om vi föräldrar orkar ha fokus på barnen så snart vi bara kan, och om vi vuxna löser saker mellan oss, klarar barn sådana saker. Om inte åldern är viktig för hur det blir för barn vid en separation – vad är då viktigt? – Två saker. Det ena är att barnet, efter den virvelvind som en skilsmässa innebär, får landa i en vardag som är trygg och förutsägbar. Det andra är att jag som förälder bygger ett föräldrateam med min medförälder. Det vi tar bort är vår parrelation, vår kärleksrelation. Det är något annat än föräldraskapet. Det gemensamma föräldraskapet finns kvar. – De här två sakerna är avgörande för att barn ska ha det bra. De sitter aldrig som en smäck i början, men det är dit man ska. Att vänta med att skilja sig för barnens skull, är det bra eller dåligt? – Dåligt. Varför? – Därför att barn är känsliga för känslostämningar hemma. Och det är ganska tråkigt att låta dem växa upp i ett klimat där man som förälder inte är sitt bästa jag. Det går åt mycket energi till att leva i en riktigt dålig relation, och den energin hade man istället kunnat lägga på att ha ett riktigt bra föräldraskap till sina barn. Dessutom är den relation man har till sin medförälder barnets första modell av en parrelation, och man vill inte att den modellen ska vara frostig. Man kan gärna påminna sig om att barn inte bara påverkas negativt av regelrätta bråk mellan föräldrarna, utan också av en kylig och kall stämning i hemmet, tycker Malin Bergström. – Att leva i en pågående föräldrakonflikt förgiftar barns liv och innebär risker för dem, till exempel i form av psykisk ohälsa och dåliga skolresultat.  Barn påverkas inte bara negativt av bråk mellan föräldrarna, utan också av en kylig och kall stämning i hemmet. Hur perfekt måste ens relation vara för att den inte ska innebära risker för barnet? Om man till exempel har en relation som i grunden är bra men som i perioder är sämre och kanske mer tjafsig – innebär det risker för barnet? – Det mest grundläggande jag har lärt mig som barnpsykolog är att perfekta föräldrar är livsfarliga för barn, eftersom barn med perfekta föräldrar inte lär sig någonting. Av oss föräldrar ska barn lära sig allt det grundläggande mänskliga. Om ett barn växer upp i ett kliniskt rent hem utan konflikter och friktion men i ständig glädje skulle det innebära att barnet inte lär sig någonting om människorna och världen. Barn behöver liv och stök, människor och kärlek. Om föräldrarna ska separera samtidigt som något annat i barnets liv är skakigt; kanske barnet just har börjat i förskola, är sjukt eller är i en period när det tänker mycket på att föräldrarna kan dö – påverkar det? Och bör man i så fall vänta med att separera tills allt är mer som vanligt igen för barnet? – Sådant påverkar föräldern. Föräldrar är experter på att skjuta upp att prata om svåra saker. Att också skjuta upp en separation kan ibland vara vettigt. Min erfarenhet är att man bara separerar som förälder om man måste, och att det kan krävas många turer för att komma fram till det. Men jag tror att livet erbjuder ett pärlband av olika händelser som kan göra barnets liv mer skakigt, man kan inte undvika det. Så man ska inte styras av sådant? – Nej. Men samtidigt: Det gör man ju ändå, för om man inte pallar att skilja sig, eller att berätta något svårt för barnet, då gör man ju inte det. Det är ett jäkligt stort beslut att separera när man har barn med någon. Det är mänskligt och förståeligt att det är svårt, och då håller man på med sådana här ursäkter. Barn under ett år För barn under 1 år behöver det inte spela så stor roll att föräldrarna inte längre bor ihop. För dem är det annat som är viktigt. Barn under 1 år behöver få bygga upp sina relationer till båda föräldrarna. Ur barnets perspektiv handlar det om att de behöver träffa båda sina föräldrar, bli omhändertaget av båda sina föräldrar, och att bli det ofta. Varför behöver barn under 1 år träffa båda föräldrarna ofta? – För att barnet ännu inte känner föräldrarna, och för att föräldrarna ännu inte känner barnet. Och som förälder har man under de första två åren en extra stor känslighet för att lära känna sitt barn. Därför är det gynnsamt om barnet får bilda de här relationerna, anknytningsrelationerna, till båda föräldrarna tidigt. Pappor som har tagit hand om sina barn har i forskningsintervjuer beskrivit det som att det ”sa klick” mellan dem och deras barn, berättar Malin Bergström: – Klicket gjorde att papporna blev rädda för att inte få vara tillsammans med sina barn efter en separation. Så det där klicket är viktigt. Det gör något med en som förälder. Men för att klicket mellan barn och förälder ska uppstå behöver barnet just tas omhand av föräldern. Att som förälder bara stå och kolla bakom axeln när den andra föräldern tar hand om barnet, gör inget för relation mellan mig och mitt barn. Om båda föräldrarna tar hand om barnet ökar däremot chansen för att det ska säga klick i relationen till båda, kan man säga. För barnets del brukar inte det faktum att föräldrarna inte bor ihop spela någon roll för så här små barn, åtminstone inte om barnet ändå får vara tillsammans med båda föräldrarna, säger Malin Bergström. Innebär det att det bästa är att separera när barnet är under ett år? – Jag tycker snarare, när jag pratar med föräldrar, att det verkar vara svårast i den här åldern. Det är ofta praktiskt knöligt att tillmötesgå barnets behov av att träffa båda föräldrarna så ofta. Men ett tips om man separerat när barnet är under 1 år är att absolut dela på föräldraledigheten, och att gärna varva den i början; att till exempel ta halva dagar eller varannan dag. Det är också bra att se till att barnet träffar den andra föräldern på kvällen – att man träffas ofta, helt enkelt. I den här åldern kan barn vara väldigt ”föräldriga”; det vill säga mammiga eller pappiga. Det kan göra att barnet reagerar starkt vid överlämningarna mellan föräldrarna. Men generellt sett spelar det ingen stor roll för barnet att föräldrarna inte längre bor ihop. – Barnet har ju ännu inte så stor vana vid att vardagen ska vara på ett visst sätt, säger Malin Bergström. Pratar man med barn under ett år om separationen? – Nej. Själva separationen kommer att vara ett naturtillstånd i den här åldern, säger Malin Bergström. Däremot säger man ”Å, där kommer pappa!”, eller ”Nu säger mamma hejdå”, eller ”Vi ses i morgon bitti!” . På så sätt bygger man på sikt upp en vana hos barnet om att man möts och skiljs åt i anknytningsrelationerna, och det hjälper så småningom barnet till en rytm, en dygns- och veckorytm. Finns det annat som är viktigt att tänka på? – Ja, mycket brukar handla om praktiska saker, säger Malin Bergström. Särskilt när man har barn under 1 år kan det bli jättekrångligt för en som förälder, just eftersom barnet behöver träffa båda föräldrarna ofta. Det kan vara svårt att få till det när man har separerat. Om barnet ammas kan det till exempel bli svårt för den förälder som inte ammar att ta hand om barnet, åtminstone under första halvåret. Under den här perioden brukar båda föräldrarna vara lite extra känsliga i föräldraskapet. – Om man inte har delat på föräldraledigheten från början kan den som är föräldraledig först känna oerhört starka känslor, nästan skräck, inför tanken på att vara ifrån barnet. Och den andra föräldern kan ha nästan lika starka känslor av skräck för att inte få ta hand om sitt eget barn. Det är jättebra om man redan från början kan samverka, säger Malin Bergström; om man kan gå in för att bygga upp en ömsesidig tillit till varandra, och försöka vara prestigelös och kunna ta emot lite tips från varandra som föräldrar. – Man ska ju få snurr på hela livet, hela tillvaron för barnet på ett nytt sätt. Särskilt i början kan det vara svårt att enas som ett föräldrateam. Om den ena föräldern hittills har tagit hand om bebisen mer än den andra behöver barnet gradvis vänjas vid att bli omhändertaget även av den andra föräldern – och föräldern behöver träna på att ta hand om barnet. Om stämningen mellan föräldrarna är spänd kan det underlätta om den förälder som är mest van vid föräldraskapet är i ett annat rum under tiden, tipsar Malin Bergström. Så småningom, kanske efter några månader, kanske den andra föräldern kan vara ensam med bebisen längre stunder. Barn 1-3 år Barn mellan 1 och 3 år behöver väldig konkret information vid en separation: ”Här ska jag sova, här ska du sova”. När föräldrar separerar behöver ett litet barn hjälp med framför allt tre saker, säger Malin Bergström: • Att hantera övergångarna mellan flytten från den ena föräldern till den andra • Att få fungerande rutiner i den nya tillvaron • Att få känna trygghet – Barnet blir hjälpt av väldigt konkret information: Ett kort samtal om att föräldrarna ska separera, att man försöker förklara vad det betyder och att man i handling visar hur det nya livet ser ut. Allra mest behöver barnet hjälp med att landa i sin nya vardag; i den nya och annorlunda rytmen, i de nya rutinerna. Under själva separationen har man det ofta ganska rörigt omkring sig. – Men det är ändå bra att tillfälligt ordna så att det finns en trygg plats för barnet, även om det bara är ett gosedjur eller ett speciellt örngott i ens egen säng. Om man kan skapa rutiner som hjälper barnet att ”landa” hos den förälder det just flyttat till för stunden så är det bra, tycker Malin Bergström. – Jag brukar rekommendera att man inte har något socialt uppbokat den dag barnet kommer till en, utan att man då är hemma med sina rutiner. Rutinerna kan till exempel handla om att ett speciellt gosedjur hälsar barnet välkommet, att man badar med en särskild badanka, att man äter en viss maträtt eller att man har TV-mys. – Sådant kan hjälpa barnet med övergången mellan föräldrarna, säger Malin Bergström. Barnet kommer att ha perioder när humöret är helt upp och ner. Som förälder är det lätt att tolka humörsvängningar och trots som något som har med separationen att göra. – Men man ska komma ihåg att det är så här för alla barn i den här åldern, oavsett hur familjen ser ut, säger Malin Bergström. Hur pratar man med barn mellan 1 och 3 år om separationen? – Man berättar man på barnets nivå, och gärna så konkret som möjligt, säger Malin Bergström. – Man visar barnet att ”Här är din säng hos mamma”, ”Här är din säng hos pappa”, om föräldrarna nu är en mamma och en pappa. Man är väldigt konkret. Man kan inte säga ”Nu ska mamma flytta”, för barn vet inte vad ”flytta är. Istället visar man: ”Nu ska jag bo här, och här ska du sova”. Finns det annat som är viktigt att tänka på? – Ja, det är bra att se till barnets personlighet. Vad är det här för person? Är det ett frimodigt, kavat och inte så rutinbundet barn? Eller är det en ömtålig själ som behöver mer rutiner? Generellt är barn väldigt tåliga i att klara olika miljöer, säger Malin Bergström. – Men för känsliga barn är det extra viktigt att man samordnar sig som föräldrar. Och om det är svårt, kanske för att man är jäkligt osams, kan man mejla i stället för att prata när man behöver byta information om till exempel blöjor eller rutiner för mat. Vissa saker, som att barnet sover i förälderns säng hos en förälder och i eget rum hos den andra, brukar inte vara något problem, enligt Malin Bergströms erfarenhet. – Däremot kan det vara bra att samordna vissa rutiner, som till exempel läggtider. För många barn med separerade föräldrar sker övergången mellan föräldrarna via förskolan: Den förälder som barnet ska flytta från lämnar på förskolan på morgonen, den förälder som barnet ska flytta till hämtar på eftermiddagen. – Det är ofta bra, säger Malin Bergström. Då blir förskolan som en buffertzon mellan barnets övergångar. Ibland kan man behöva involvera förskolepersonalen så att de är med på noterna. – Det är bra om förskolan har ett schema över vem som ska hämta och lämna. Man kan också prata med personalen om att det ur barnets perspektiv är bra om de är beredda på att det kan vara lite skakigt för 2- eller 3-åringen som just har sagt hejdå till en förälder som den inte ska träffa på ett par dagar. Kanske personalen kan se till att barnet får sitta i famnen lite extra, och på det sättet hjälpa barnet med övergångarna. Om man vill kan man som förälder hjälpa barnet ytterligare genom att fästa en snodd i en viss färg i barnets byxhälla, tipsar Malin Bergström: – En röd snodd kan till exempel betyda att idag är det mamma som hämtar. Ibland är det bra för barn att ha digital kontakt via Skype eller Facetime med den förälder det inte bor hos för stunden. Men det passar inte alla, säger Malin Bergström. – Om man ska ha en sådan kontakt får i första hand avgöras av hur barnet reagerar, om barnet mår bra av det eller inte. Är det lätt och positivt för barnet är det förstås fint att höras, att kanske säga god natt varje kväll. Men om barnet blir upprört och börjar längta efter den andra föräldern är det bättre att låta bli. Man ska också väga in hur det blir för föräldrarna, tycker hon. – Det är den förälder som barnet är hos som får avgöra vad som passar och gynnar barnet. Barn 3-6 år Nattningen på kvällen är ett bra tillfälle att samla upp barnets tankar och känslor kring skilsmässan. I den här åldern kan en separation mellan föräldrarna bli en större omställning för barnet. – Nu är barnet mer vant vid att livet är på ett visst sätt, så man får lägga lite mer kraft på att prata om separationen, säger Malin Bergström. När man har ett sådant samtal är det viktigt att man som förälder förstår att det här bara är ett av hundra liknande samtal man kommer att ha, poängterar hon. – Så, när barnet kommer tillbaka med frågor: Var där. Svara på frågorna och ta de samtalen med barnet. Hos barn som är mellan 3 och 6 år kan man förvänta sig mer reaktioner, fler frågor och ett större behov av samtal och förklaringar. – Men många föräldrar vittnar också om att deras barn reagerar väldigt lite. De föräldrarna kan undra om något är fel, om barnet har ”stängt av”, eftersom andra barn kan reagera jättestarkt och bli väldigt sorgsna och oroliga, säger Malin Bergström. Hur barnet reagerar är till stor del en personlighetsfråga. Men oavsett barnets reaktion blir nattningen ofta en stund där man som förälder kan passa på att fånga upp barnets känslor och funderingar. Hur pratar man med barn mellan 3 och 6 år om separationen? – Innan man berättar om separationen är det bra att tänka ut hur man ska göra efter samtalet, säger Malin Bergström. Det är jättebra om man kan göra något tillsammans då, barnet och båda föräldrarna: något som man vet funkar. Eller så kanske man säger till barnet att: ”Nu kommer mamma att gå”, men att man då också har förberett något – kanske en sväng till favoritparken – som gör att barnet får hjälp att återgå till vardagen. Det är viktigt att man som förälder fortsätter att prata med barnet om den förändring man går igenom, poängterar hon. – Man behöver göra det som är allra mest smärtsamt, det vill säga ta fram bilderna i mobilen, säga att ”Ser du, förra året firade vi jul tillsammans allihop, men nu kommer du att fira jul här hos mig, och sedan, dagen efter, kommer du att fira jul hos pappa”. Sådant är väldigt smärtsamt, men barnet behöver den hjälpen för att få ihop sin historia. Att få ihop ”sin historia” är något som vi alla behöver göra för att må bra. – Vi som är vuxna har oftast en förmåga att ha perspektiv på saker och ting, bortsett från i akuta kriser – och det är det som gör att vi mår så jäkla dåligt i kriser: vi tappar den här historien om oss själva. Men efter krisen ägnar vi ganska mycket tid åt att få ihop våra historier, bland annat med hjälp av samtal med andra. Vikten av att få ihop historien om sig själv är giltig även för barn. – Det är en del av barnets identitetsbyggande, och det är viktigt att vi hjälper barnet med det. Mycket handlar om att barnet inte ska behöva bära sina tankar själv utan att det får hjälp med det av vuxna – för att istället kunna koncentrera sig på att leka, utvecklas och tränas i sociala relationer med andra barn. Genom att prata med barn om svåra saker lyfter man det svåra från deras axlar. Det är viktigt. Om barnet inte vill prata? – Jag tror att man ändå ska krafsa lite i såret i så fall. Att man gör sina försök, visar att ”jag finns här”. Man kan kan lägga det utanför barnet, göra det till en saga om hur det var förut när alla bodde tillsammans, kanske berätta om hur det är nu när lilla kaninen bor på två ställen, är ledsen ibland och saknar någon men sedan blir glad och leker. Eller man kan prata om sig själv, säga: ”Nu kommer jag inte att gå på ditt luciatåg för pappa ska gå, och det blir så stelt om vi går båda två. Jag tycker att det är jättetråkigt, men du och jag kan baka pepparkakor efteråt” . Man behöver hitta sätt att prata om det – utan att lägga sina vuxenproblem på barnet, det är också viktigt. Om den ena föräldern försvinner för barnet i och med separationen? – Då ligger det mycket på den förälder som är kvar att prata om det, och det är jäkligt tungt. Man kan ju själv vara väldigt ledsen och besviken, men man måste prata om det med barnet ändå – inte baktala, men det får inte bli tyst runt barnet. Barn behöver förstå, på sin nivå, varför de inte träffar den andra föräldern. De behöver bland annat förstå det för att inte få fantasier om att det är på grund av dem som det har blivit så. – Men man måste utgå från vad som är viktigt för barnet att förstå. Man ska inte berätta bara för att det känns skönt för en själv att berätta. Att berätta ärligt, även om vad man själv känner, är svårt. Det kan kännas som att man måste vara lojal mot den andra föräldern. – Men om barnet far illa av hur någon beter sig tycker jag att man främst ska vara lojal med barnet, säger Malin Bergström. Finns det annat som är viktigt att tänka på? – Ja, att det kan vara bra att pröva sig fram när det gäller hur barnet ska bo. Ofta är det mycket praktiska omständigheter som avgör. Kanske behöver man ta hänsyn till syskon, jobb eller andra åtaganden, men det är ändå bra att pröva sig fram. En del barn mår bäst av att byta boende ofta, för andra blir det mindre hattigt att bo hela veckor hos en och samma förälder, så det är bra att vara öppen för att pröva olika modeller. När man funderar på barnets boende handlar mycket också om hur det har sett ut tidigare. – Om man har haft en uppdelning där mest den ena föräldern har varit föräldraledig och skolat in i förskolan, och den andra har varit mycket mindre engagerad, behöver barnets trygghet etableras upp även med den andra föräldern. – Och det kan vara bra, ur barnets perspektiv. Det kan leda till kompromisser, även om det ibland blir jäkligt bråkiga kompromisser. I den processen brukar ofta den ena föräldern gasa och den andra bromsa, är Malin Bergströms erfarenhet. Den som inte är van vid att, till exempel, ta hand om barnet på nätterna måste få göra det för att lära sig, poängterar Malin Bergström. Om den andra föräldern är orolig för hur det ska gå har hon ett tips: – Be den andra föräldern att skicka bilder! Om jag som förälder är jätteorolig för att släppa mitt barn till min medförälder som inte har tagit hand om barnet så mycket, kan medföräldern messa mig bilder där jag ser att barnet sover lugnt eller äter glatt. Det kan betyda jättemycket att få se sådant. Ibland reagerar barnet starkt vid övergången mellan föräldrarna. Då tycker inte Malin Bergström att man i första hand ska börja justera i schemat över hur länge barnet ska bo på hos varje förälder. – Man ska hellre se till att man skapar trygghet och rutiner vid överlämningarna mellan föräldrarna. Överlämningen kanske till exempel kan ske utan stress via förskolan, att den förälder som barnet flyttar ifrån lämnar och att den förälder som barnet ska flytta till hämtar, eller i samband med att barnet har lekt hos kompisar. – Det är också bra att se till att ha en lugn första kväll hos den förälder barnet kommer till, utan sociala åtaganden. För en del barn är det en bra hjälp att via Facetime eller Skype få ha digital kontakt med den förälder som barnet inte bor hos för stunden. Barn 7-12 år  För barn mellan 7 och 12 år kan det ha stor betydelse att vid en skilsmässa få behålla sådant som är viktigt i deras liv. När föräldrarna skiljer sig, vad behöver barn som är 7–12 år? – I den här åldern är barn fortfarande väldigt beroende av sina familjer, säger Malin Bergström. Jämfört med föräldrar i andra länder har svenska föräldrar stor insikt i vikten av att till exempel försöka ordna det så att man som föräldrar bor hyfsat nära varandra, berättar hon. – Och det är bra, för när vi ska separera är det ut barnets perspektiv väldigt viktigt hur det blir med sådant som skola och kompisar. Det kommer att uppstå många frågor kring hur barnet ska kunna vara med sina kompisar, komma till sin träning och så vidare. Sådant behöver man tänka igenom som förälder, så att barnen kan behålla det som är viktigt för dem i deras liv. Att man som förälder orkar hjälpa barnet med logistiken kring det spelar stor roll. På ett generellt plan kan man förvänta sig mer reaktioner hos barn i den här åldern, säger Malin Bergström. – Nu har familjen en annan betydelse för barnet än tidigare, men hur barnet reagerar kan vara olika. För en del kan det vara en lättnad att föräldrarna ska skilja sig. För andra kan det kännas som om en epok går i graven, och det kan barnet sörja. Med lite större barn kan man nästan räkna med att få frågor som är jobbiga på ett annat sätt än de frågor man kan få från yngre barn. – Man kan få frågor som: ”Vems fel var det?” ”Har mamma träffat en annan?” Som förälder kan man känna: ”Ska jag svara på det här eller inte?”eller ” Ska jag lägga band på mig för att inte visa barnen hur besviken jag är över min partner har träffat en annan?” – och man skiljer sig ju faktiskt inte på grund av att någon har träffat en annan, man skiljer sig på grund av vad som hände i relationen innan dess, vad som föregick att en av oss träffade en annan. Ibland kan barn i den här åldern, särskilt i den övre delen av åldersspannet, vända sig mot en förälder. – Barnet kanske bestämmer sig för att ”det här är mammas fel”, att det är mamman som är skurken. I så fall är det viktigt att man som föräldrar säger att: ”Det här är vårt gemensamma beslut. Det kanske var mamma som ville, men vi bestämde båda två att göra så här”. – Det är väldigt viktigt att inte göra barnet till en del av vuxenrelationen utan att istället jobba på sin lojalitet med medföräldern; en lojalitet där man samtidigt är ärlig och ser saker ur barnets perspektiv – och det är något annat än att upprätthålla en fasad. Hur pratar man med barn 7-12 år om separationen? – Man behöver vara beredd på att barnet kommer att reagera, säger Malin Bergström. – Om barnet drar sig undan och kanske blir ledset eller argt: Håll dig nära även om du blir avvisad. Visa att du finns tillgänglig, fiska och krafsa lite i såret även om barnet inte vill. För barn i den här åldern är det en större risk att de lämnas mer åt sig själva; att man som förälder inte riktigt är nära och pratar med dem om förändringen. – Men det behöver man bita ihop och göra, på samma sätt som man behöver göra det med de yngre. Man behöver också lyssna på sitt barn, betonar Malin Bergström. – Och att lyssna på barn är något helt annat än att låta barn bära ansvar för sina liv. Det ska de inte göra. Men de har rätt att vara delaktiga och att bli lyssnade till i hur de vill ha det, och de har rätt till att deras åsikter får vara med och påverka de beslut som tas. Föräldrar bestämmer, men om man som förälder inte tar hänsyn till vad barnet tycker behöver man förklara varför man inte har gjort det, säger Malin Bergström. – Man ska inte låtsas som om man inte hörde utan faktiskt se till att ha argument för varför man inte gör som barnet vill – och det gäller även yngre barn som själva vill påverka hur de ska bo. Finns det annat som är viktigt att tänka på? – Ja, nu är det ännu mer relevant än tidigare att fejstajma och skajpa. För barnet kan det underlätta otroligt mycket att kunna säga god natt varje kväll även till den förälder man inte bor hos just då, säger Malin Bergström. För föräldrarna är skajpandet eller fejstajmandet kanske inte alltid enbart positivt. – Det kan kännas jäkligt rörigt om ens medförälder hör av sig till barnet hela tiden, och om barnet kanske dessutom ständigt vänder sig till den andra föräldern i första hand. Det bästa är därför om man kan komma överens om hur sådant ska hanteras. Det blir inte bra för barnet annars. Ibland har man en medförälder som av någon anledning inte funkar i sitt föräldraskap. – Medföräldern kanske är allmänt opålitlig eller förmår inte att ha ett barnperspektiv. I så fall är det en jäkla utmaning att bekräfta barnet i det, men man måste. Om man låtsas som om det regnar gör man barnet en otjänst. Då är det bättre att säga till exempel: ”Mamma har väldigt jobbigt med att hålla överenskommelser: Hon vill träffa er, men så dyker hon inte upp” – och gärna lägga till: ”Och det gör både dig och mig oroliga och ledsna. Vill du att vi ska hitta på något tillsammans, så att det känns mindre jobbigt?” eller något liknande. Tonåring Föräldrar till tonåringar behöver, även efter en separation, skapa som ett gemensamt ”skyddsnät” kring tonåringen, tycker psykolog Malin Bergström. Om föräldrarna separerar, vad behöver tonåringar? – Tonåringar håller ju på med en hel del riskbeteenden, säger Malin Bergström. De överskrider gränser åt alla håll, så det är väldig bra om tonåringen kan fortsätta ha ett slags skyddsnät kring sig även när föräldrarna har separerat – ett skyddsnät som föräldrarna tillsammans kan hålla runt tonåringen. I och med att föräldrarna separerar kan tonåringar passa på att glida genom hålen i det där skyddsnätet, har man sett i studier. – Därför krävs det ett samarbete mellan föräldrarna kring det här – ramar och kramar, som man ibland brukar säga. Eller kärlek och gränser. Vi som är föräldrar kan ibland uppfatta tonåringar som äldre än de är. – Men vi ska komma ihåg att inte heller en tonåring är färdigutvecklad, att även en tonåring har behov av vuxenstöd, och att det inte bara är hos mindre barn som man som förälder behöver fånga upp tankar och känslor. Malin Bergström har ett tips: Att man som tonårsförälder flyttar sig närmare tonåringen: – Erbjud dig att skjutsa. Gör efterrätt en vardagskväll, gärna tillsammans med tonåringen om det är möjligt. Om barnet är riktigt grinigt: Ställ dig utanför den låsta dörren och prata. Och hjälp tonåringen att flytta till den andra föräldern när det är dags: skjutsa eller åk med på bussen, visa att ”Jag hjälper dig om du behöver det, jag prata med någon i skolan om det är svårt att koncentrera sig”. Det är det som är kärlek. – Och glöm inte att också se till att det finns logistik kring sådant som datorladdare, idrottsutrustningar, läger som tonåringen kanske ska på … Hjälp till med det, för det är sådant som tonårshjärnor inte klarar av. Det kan hända att föräldrarnas separation inte ser ut att betyda någonting för tonåringen – kanske för att hen är så upptagen med andra saker, eller/och för att vi föräldrar löser allt så smidigt. Men tonåringar kan också få starka reaktioner, ibland väldigt starka. – Ofta kan man faktiskt nästan räkna med att det blir problem, säger Malin Bergström. Det kan bli problem i skolan, sömnstrul, koncentrationsproblem eller humörsvängningar – och i så fall är det jätteviktigt att inte tänka att: ”Det här hör till åldern” eller att :”Ja ja, det är normalt att tonåringar har aggressionsutbrott”. För tonåringar kan föräldrarnas separation innebära en mycket större omställning än den gör för mindre barn. – För tonåringen kan det också vara äckligt att tänka på sin förälder med en ny partner, äckligt att se en förälder piffa till sig och börja köpa motorcyklar eller klackskor och försöka verka attraktiv. I tonåren kan man räkna med en högre grad av obehagliga frågor som man behöver förbereda sig att svara på, säger Malin Bergström. – Man får också räkna med att tonåringen själv kommer att ha känslor och kanske reagera genom att storma mot en åt olika håll. Det gör lojaliteten mellan föräldrarna viktigare än någonsin. Det är väsentligt att man är ett föräldrateam, att man är två som backar varandra och jobbar på tilliten till varandra. Finns det annat som är viktigt att tänka på? – Jag tycker att man som förälder ska tänka: ”Det här kan leda till en riktig kris för mitt barn. Jag har varit otrogen och orsakat skilsmässa, det kommer att fresta på just nu – men det här tar vi oss igenom”, säger Malin Bergström. En av föräldraskapets viktigaste uppgifter är att hantera svårigheter och sedan komma igen, menar hon. – Det är inte kul medan det pågår, innan man har nått fram dit man ska. Men vi föräldrar ska ge barn hopp. Och tonåringar har kort livserfarenhet jämfört med oss vuxna. De behöver få höra att ”Just nu vet vi inte, men det kommer att ordna sig. Vi kommer att komma ut på andra sidan och jag och pappa kommer att visa att det är okej”. Även om man inte känner sig kapabel till det behöver man säga det , för det är vårt ansvar som vuxna att ordna upp sådant. Det brukar också vara bra att ha ett öppet hem där kompisar är välkomna, enligt Malin Bergströms erfarenhet. – Det underlättar om jag som förälder lär mig kompisarnas namn, kanske till och med lär känna kompisarnas föräldrar, och på det viset kan vara en förälder i tonåringens vardag. Läs mer: Så påverkas din ekonomi om du skiljer dig Skilsmässor och barn År 2018 var 64 000 barn i Sverige med om att deras föräldrar separerade, enligt Statistiska centralbyrån (SCB). De 64 000 barn som var med om en separation motsvarar 3,7 procent av de barn under 18 år som vid årets början bodde tillsammans med två föräldrar. Andelen barn som var med om en separation var lägst bland barn under 1 år (3,1 procent). Andelen barn som var med om en separation var högst bland 3-åringar och 5-åringar (4,2 procent). Det är vanligare att barn som bor tillsammans med en ursprunglig förälder och en styvförälder är med om en separation (11,4 procent) än att barn som bor tillsammans med båda sina ursprungliga föräldrar är det (3,0 procent). Källa: SCB Den här artikeln publicerades först i Vi föräldrar.


Tuff omställning för Christian Olsson

Summary: Idrotten var hans enda dröm, så när karriären tog slut uppstod ett tomrum. I dag jobbar den tidigare trestegshopparen Christian Olsson för att andra idrottare inte ska gå i samma fälla.

OS i Aten 2004. Christian Olsson tar sats i trestegsfinalen. Han är i fin form, allt går hans väg och han känner att han kan hoppa nästan hur långt som helst. Därför lägger han extra krut i uthoppet. Det skulle han inte ha gjort. – Jag tog i för kung och fosterland. I mitt första steg hoppade jag två fot längre än jag brukade och då small det till. Han kunde ändå tävla vidare och tog med sig både en guldmedalj och ett svenskt utomhusrekord på 17,79 hem, ett rekord som fortfarande står sig. Men skadan gjorde sig påmind efter säsongen då han fick sämre rörlighet i fotleden. Skadorna avlöste varandra under de följande åren och 2012 bestämde sig Christian Olsson för att sluta tävla. På ett sätt var beslutet enkelt. – Min fot sa stopp efter sju operationer. Jag tog beslutet inom 48 timmar efter att jag inte längre kunde utföra nödvändiga moment på träningen. Nu hade han en svår omställning framför sig. Vad skulle han ägna sig åt? Vad kunde han? – Jag hade aldrig haft någon andra dröm utan drivits av mina idrottsliga drömmar. Det gick ju bra. Jag lurade mig själv att allt annat låg så långt in i framtiden att jag inte behövde tänka på det. Det var rätt tufft för mig att gå vidare. I dag arbetar han halvtid som manager för andra elitidrottare, bland andra simmaren Sarah Sjöström som han är huvudansvarig för. Christian sköter allt som inte gäller ren tävling och träning, som till exempel mediekontakter, sponsring och kontraktsfrågor. – Jag försöker få de yngre att inte gå i samma fällor som jag gjorde. Jag lät till exempel min manager ta hand om alla kontakter. Hade jag varit mer aktiv så skulle jag ha haft ett bättre kontaktnät. Christian Olsson försöker få sina unga idrottare att tänka åtminstone lite på framtiden. Alla kommer inte att kunna försörja sig på det de tjänat under karriären, så det kan vara klokt att till exempel studera på deltid. Hade han inte själv satsat på friidrotten skulle han säkert ha studerat vidare. Han gick naturvetenskaplig linje på gymnasiet och gillade matematik och fysik. Ett tag drömde han om att bli astronom. – Det är väl inte aktuellt längre, säger han med ett skratt. Men det är aldrig för sent att börja med något nytt. Jag kan tänka mig att läsa juridik eller ekonomi. Jag är ju intresserad av affärer och skulle gärna sätta mig djupare in i det. Vid sidan av arbetet med att stötta unga idrottare jobbar han med sitt eget varumärke, bland annat som föreläsare. Annat är på gång, men det är ännu hemligt. – Jag lägger mycket tid på mina barn, det är det bästa jag kan göra. De är bara barn en gång; när de blir äldre vill de nog hellre umgås med jämnåriga. Sin fru Gordana träffade han redan på gymnasiet då de var tillsammans en period. Efter några år fann de varandra på nytt och nu har de hållit ihop i 18 år. Gordana är larmoperatör på SOS Alarm och Christian kan beundra hur hon klarar av att höra om så mycket elände. – Hon har ju tystnadsplikt så jag får inga detaljer. Men hon får hantera mycket från den mörka sidan av samhället. Jag hade aldrig klarat det. Christian Olsson tycker att han är på en bra plats i livet, både åldersmässigt och i övrigt. Någon 40-årskris känner han inte av. – Näe, jag har inte beställt någon cabriolet än, ha ha. Som den bilfantast han ändå är drömde han förr om en Porsche. Men vem skulle han ta med sig i en bil med bara två säten? Nej, numera tittar han hellre på familjebilar. En annan sak han gärna tittar på är sport på tv. Amerikansk fotboll, vintersport, ishockey – Christian Olsson är allätare i det avseendet. Om du ska lyfta fram en höjdpunkt ur din egen idrottskarriär? – Det är ju speciellt när man slår igenom. För mig var det på Kreta 2001. Christian Olsson kom från anonymiteten och hoppade sig in i världseliten med sina 17,49, då också nytt svenskt rekord. – Jag blev plötsligt tvåa på listan över världsårsbästa. Men det var först dagen därpå när jag klev av flyget i Sverige som jag fattade hur stort det blivit. Telefonen ringde oavbrutet. Vad säger du till dina barn om de vill bli elitidrottare? – Kör på. Det är så mycket mera än det idrottsliga. Man uppfostras, och det finns en enorm gemenskap i idrotten. Christian Olsson Gratuleras till: Fyller 40 år den 25 januari 2020. Gör: Idrottslig manager åt bland andra simmaren Sarah Sjöström. Bor: Lindome söder om Göteborg. Familj: Gift med Gordana, barnen Elliot, 9 år, och Celine, 5 år. Några meriter: Slog igenom internationellt 2001 då han bland annat kom tvåa i VM i Edmonton. Vann ett VM-guld 2003 i Paris och ett OS-guld i Aten 2004. Så firar han födelsedagen: ”Kanske ett kalas. Eller så flyr vi bara. Inget är planerat.” Om att bo i Monaco: ”Vi flyttade dit 2002. Det var som att leva i en bubbla. Jag ville att mina barn skulle kunna gå till kompisar och spela boll som jag hade gjort. Så vi flyttade hem igen 2011.”


Summary: INSÄNDARE. Föräldrar måste ta ansvar för sina barn. Vissa barn som inte får rätt uppfostran kan välja att strunta i regler och samhällets normer, skriver Jens Glaveby.

Alla föräldrar har ett ansvar för sina barns uppfostran. Alla föräldrar måste ge sina barn grundläggande kunskap om samhällets värderingar, regler och normer. Det finns tyvärr alltför många som inte tar sitt föräldraansvar på allvar. Förskola, skola, idrottsföreningar eller andra organisationer utanför hemmet kan inte ensamma svara för barnens grundläggande värderingar. Inte heller kan skolan kompensera för bristande uppfostran från föräldrar. Uppfostran hemma och utanför hemmet blir bara effektiv och funktionell om båda dessa fungerar och samverkar. I dag fungerar exempelvis våra skolor överlag bra. Alla elever får i stort samma möjligheter i skolan. Men de elever som inte fått något stöd eller bra uppfostran hemma kan tyvärr inte fullt ut tillgodogöra sig skolans utbud. Följden blir att ett antal elever väljer att strunta i regler och samhällets normer. Detta kan leda till kriminalitet och ett liv utan egentliga möjligheter. Föräldrar ska och måste stå till svars för vad som sker och händer med sina barn. 22 januari 2020 kl 12 Insändare Jens Glaveby: ”Föräldrar måste ta ansvar för sina barn” Svar Johanna Sandberg: ”Alla måste ta ansvar för våra barn” Så svarar du och kommenterar


Summary: INSÄNDARE. Katten som släpptes in på begravningen var den enda som kom för att ta farväl av den ensamme mannen som älskade djur. När jag begraver en ensam människa brukar jag anstränga mig lite extra. Den här gången fick jag hjälp med det, skriver prästen Katarina Wolf.

För några år sedan begravde jag en man som saknade anhöriga och vänner. Det enda jag visste om mannen var att han älskade djur. Personalen på boendet berättade att på väggarna i hans rum fanns bilder på djur. Tiden kom för begravningen. Jag, organisten, begravningsentreprenören och kistan med den döde var på plats. Ingen annan. Begravningsentreprenören sade: ”Jag går ut och kollar så att det inte sitter någon okänd släkting där ute.” Hon kom tillbaka och sade: ”Vi har en gäst ...”. På bänken utanför kapellet satt en katt. Jag och begravningsentreprenören såg på varandra och på den fyrbenta gästen. ”Ska vi?” Vi öppnade de ståtliga portarna till kapellet och katten vandrade in och la sig under altaret. Vi började begravningsgudstjänsten. När jag höll mitt griftetal (som handlade om djurens betydelse) hoppade katten upp på katafalken och gick långsamt runt kistan. Så sjöng vi den andra av de två psalmerna. Då promenerade katten till organisten Birgitta. Efter psalmen lade den sig på bänken framför begravningsentreprenören som tog fotot. När begravningen var slut öppnade vi kapellets portar och katten tågade ut till tonerna av den avslutande orgelmusiken. När jag begraver en ensam människa brukar jag anstränga mig lite extra. Den här gången fick jag hjälp med det. Läs mer: Mannen som låg död i tre år har begravts 22 januari 2020 kl 15 Insändare ”Katten var ensam om att ta ett sista farväl” Svar Bo Törnström: ”Katten Ville var ett ljus för sörjande” Christina Lindhagen: ”Katten Ville följde med i husköpet” Så svarar du och kommenterar


Summary: DN DEBATT 22/1. Ett nytt EU-direktiv gör det möjligt för polisen att få tillgång till information från meddelandetjänster i appar och sociala medier. Men regeringen förbereder nu ett förslag som undantar dessa meddelandetjänster från lagringsskyldighet i Sverige. Det kommer att få allvarliga konsekvenser för svensk brottsbekämpning, skriver säkerhetpolischefen Klas Friberg.

Ett nytt EU-direktiv ger medlemsstaterna möjlighet att låta brottsbekämpande myndigheter få tillgång till information från meddelandetjänster i appar och sociala medier. Men ett förslag som bereds i Regeringskansliet innebär att Sverige nu avstår från den möjligheten. Konsekvensen blir att svenska brottsbekämpande myndigheter kommer att sakna viktiga och moderna verktyg för att hantera terroristbrott, spioneri och annan allvarlig brottslighet. Regeringen måste nu skyndsamt utreda frågan. Trafik- och lokaliseringsuppgifter har med tiden blivit ett allt viktigare verktyg i brottsbekämpningen. Dessa uppgifter är ofta den första och enda ingången i ärenden som rör terrorism, spioneri och andra grova brott. I många fall är uppgifterna också helt avgörande för att utredningarna ska nå det stadium där andra insatser kan sättas in. Men de senaste åren har brottsbekämpningen tappat mark i förhållande till brottsligheten. Samtidigt som teknikutvecklingen gått framåt har lagstiftningen släpat efter. Möjligheterna att ta reda på vem som har varit i kontakt med vem, när detta skett och var är i dag kraftigt begränsade. En orsak är att flera av operatörerna i Sverige har minskat och i vissa fall helt stoppat lagringen av trafik- och lokaliseringsuppgifter till följd av en dom i EU-domstolen i december 2016. Den 1 oktober 2019 infördes nya regler om datalagring i Sverige. Regleringen innebär en fortsatt begränsning av datalagringen och har lett till att de brottsbekämpande myndigheternas förmåga att förebygga, förhindra och utreda brott är fortsatt försämrad jämfört med tidigare. I sammanhanget bör sägas att datalagring inte handlar om att spara innehållet i kommunikationen. Det handlar om att kunna se vilka individer som har kommunicerat med varandra samt när och var det skedde, vid de tillfällen det finns misstankar om allvarlig brottslighet. En annan orsak till att brottsbekämpningen tappat mark i förhållande till brottsligheten är att alltmer kommunikation sker via krypterade meddelandetjänster i appar och sociala medier. I princip i varje ärende som Säkerhetspolisen hanterar sker kommunikationen mellan de inblandade på detta sätt. Facebook Messenger, Whatsapp och Snapchat är exempel på appar som dagligen har miljarder användare världen över. Och till skillnad från operatörer för traditionella kommunikationstjänster har företagen bakom sociala medier i dagsläget ingen skyldighet att lagra trafik- och lokaliseringsuppgifter eller lämna ut uppgifter om kommunikationen. Att inte få tillgång till dessa uppgifter har redan fått allvarliga konsekvenser för Säkerhetspolisens arbete. Det har blivit svårare för oss att upptäcka och förhindra terroristbrott. Även kontakterna med andra länder blir lidande, eftersom vi inte kan bistå med att hitta svenska kopplingar till internationell terrorism. Det har också fått konsekvenser när det gäller att utreda främmande makts illegala verksamhet mot Sverige, spioner kan alltså få lättare att verka på svensk mark och vi får svårare att spåra dataintrång mot svenska skyddsvärda verksamheter. Ett exempel från Säkerhetspolisens verksamhet: Säkerhetspolisen hanterar i sitt underrättelseflöde information om att en aktör har planerat ett attentat tillsammans med en person bosatt i annat europeiskt land. Eftersom de kommunicerar via meddelandetjänster i appar och sociala medier kan vi inte ens bevisa att de båda har haft kontakt. Samtidigt finns en lösning på en del av problematiken. Ett EU-direktiv som bland annat innebär att medlemsstaterna kan införa en reglering som medför att meddelandetjänster i sociala medier ges samma skyldigheter att bistå brottsbekämpande myndigheter som traditionella operatörer. Men i ett förslag som bereds i Regeringskansliet undantas sådana meddelandetjänster från lagringsskyldighet i Sverige. Detta samtidigt som teknikutvecklingen fortsätter att gå framåt, en utveckling som brottslingarna självklart använder. Säkerhetspolisen anser att förslaget kommer att få allvarliga konsekvenser för svensk brottsbekämpning. Regeringen måste därför skyndsamt utreda och införa lagringsskyldighet. Det går inte att mäta hur utvecklingen av den grova kriminaliteten och den brottslighet som riktar sig mot Sveriges säkerhet har påverkats av att brottsbekämpningen under flera år fått försämrade möjligheter. Teknikutvecklingen har medfört att viktiga verktyg som samhället under lång tid bedömt att brottsbekämpande myndigheter behöver ha tillgång till, blivit mer eller mindre verkningslösa. Samtidigt som brottsbekämpningen har förlorat viktiga verktyg så har extremistmiljöerna vuxit, underrättelsehotet ökat och andra grova brott har blivit fler. Genom att möjliggöra för de brottsbekämpande myndigheterna att vid misstankar om allvarliga brott inhämta uppgifter om vem som har kommunicerat med vem via meddelandetjänster i appar och sociala medier, skulle en del av den brottsbekämpande förmågan som gått förlorad under senare år kunna återfås. En möjlighet som det nu föreslås att Sverige skjuter på framtiden. För brottsbekämpningen i Sverige är detta mycket allvarligt. Vi har här en möjlighet att återta delar av det försprång som tekniken gett brottsligheten, men får alltså inte den möjligheten. Detta måste åtgärdas. Säkerhetspolisen anser att det även i svensk lagstiftning snarast behöver införas ett sådant lagringskrav. Meddelandetjänster i sociala medier bör omfattas av samma skyldigheter som traditionella operatörer. I april i år föreslås en ny lag om hemlig dataavläsning träda i kraft. Det är bra, men den lagen löser inte problematiken som vi här beskriver. Dessutom riskerar effekterna av lagen att reduceras om det förslag som nu bereds blir verklighet. Säkerhetspolisen arbetar varje dag för ett säkrare Sverige. Samtidigt står vi inför en verklighet där den grova brottsligheten ständigt bryter ny mark, extremistmiljöerna är större än någon gång tidigare och underrättelsehotet mot Sverige fortsätter att öka. För Sveriges säkerhet är det avgörande att lagstiftningen anpassas efter såväl samhällsutvecklingen som den tekniska utvecklingen. Nya lagar • EU:s direktiv 2018/1972 Genom direktivet inrättas ett ramverk för bland annat elektroniska kommunikationsnät och tjänster. En nyhet är att definitionen av elektroniska kommunikationstjänster utvidgas till att även omfatta nummeroberoende interpersonella kommunikationstjänster, exempelvis meddelandetjänster i appar eller tjänster knutna till sociala medier. Det ska vara implementerat i svensk lagstiftning senast den 21 december 2020. • Datalagringslagen oktober 2019 Trädde i kraft den 1 oktober 2019 och innebär att teleoperatörer är skyldiga att lagra uppgifter om elektronisk kommunikation i mellan två och tio månader. Syftet är att ge brottsbekämpande myndigheter tillgång till uppgifterna vid allvarlig brottslighet. Innehållet i kommunikationen omfattas inte av datalagringskyldigheten. Det handlar i stället om att kunna se vilka som har kommunicerat samt när och var det skedde. • Förslag om hemlig dataavläsning Regeringen föreslår i en proposition den 11 december 2019 att de brottsbekämpande myndigheterna ska få möjlighet att använda ett nytt hemligt tvångsmedel vid misstankar om allvarlig brottslighet, hemlig dataavläsning. Syftet är att skapa större möjligheter för brottsbekämpningen att komma åt elektroniska uppgifter som i dag är krypterade. Lagen föreslås träda i kraft den 1 april 2020. Källa: Säkerhetspolisen  22 januari 2020 Debattartikel Klas Friberg, säkerhetspolischef: ”Regeringsnej till EU-direktiv gör Säpos arbete svårare”


Summary: INSÄNDARE. Det är bra att Sveriges Television (SVT) ger en annan bild av bankrånaren Clark Olofsson. Den kritiserade dokumentär som visades nyligen visar en alkoholiserad föredetting som svikit sina barn gång på gång, skriver Love Bergström.

För ett par veckor sedan visade SVT en dokumentär om landets kanske mest omskrivne kåkfarare, Clark Olofsson. Han har genom bankrån, knarklangning och inte minst som en av huvudpersonerna i Norrmalmstorgsdramat gjort djupa avtryck. Dokumentären fokuserar på den nyligen frigivne Clark som på ålderns höst försöker blicka framåt trots ett liv bakom lås och bom. En rad krönikörer – däribland Expressens Fredrik Sjöshult, DN:s Johan Croneman och Janne Josefsson – sågar filmen jäms med fotknölarna. De använder ord som ”idolporträtt”, ”motbjudande” och frågar sig hur ansvariga på SVT tänkte när de beslutade att sända den. Jag undrar om vi sett samma film. Där dessa herrar ser ett porträtt om en godhjärtad Robin Hood-karaktär som får framställa sig själv i god dager utan motfrågor ser jag en sorglig åldring som i sitt sökande efter frihet kan se tillbaka på ett liv i finkan. En alkoholiserad föredetting med magproblem som bor i sin bil och som svikit sina barn gång på gång. En journalists uppgift är väl att försöka ge en hyfsat rättvis bild av verkligheten? Att ställa sig på brottsoffrens sida är absolut inget måste för att utföra denna uppgift. Filmen ger en annan bild av denne man som mer än någon annan prytt kvällstidningarnas löpsedlar genom åren. 22 januari 2020 kl 14 Insändare Love Bergström: ”Bra att SVT ger en annan bild av Clark Olofsson” Svar Så svarar du och kommenterar


”Kärnkraftens avfallsfråga måste lösas”

Summary: INSÄNDARE. Kärnkraftens avfallsfråga måste lösas. Vi kan inte fortsätta producera radioaktivt avfall och låtsas som om det inte finns, skriver Ewa Ekstrand.

I snart 50 år har vi haft kärnkraft i Sverige. Vi har ännu inte lyckats slutförvara något av det radioaktiva avfallet. Nu hävdar Moderaterna, Kristdemokraterna, Liberalerna och Sverigedemokraterna på fullt allvar att kärnkraft ska ha en fortsatt roll i svensk energiförsörjning. Ett absolut minimikrav för att diskutera fortsatt kärnkraft är väl ändå att vi har löst avfallsfrågan. Vi kan inte fortsätta producera radioaktivt avfall och låtsas som om det inte finns. 21 januari 2020 kl 13 Insändare Ewa Ekstrand: ”Avfallsfrågan måste lösas” Svar Så svarar du och kommenterar


”Vindkraft och solkraft bättre än kärnkraft”

Summary: INSÄNDARE. Vindkraft och solkraft är bättre än kärnkraft för att skapa en fossilfri framtid. En kombination av vindkraft, vattenkraft och solkraft kan garantera en trygg och säker elförsörjning i Sverige, skriver Peter Fritzson, professor emeritus i teknisk fysik.

Sverigedemokraterna, Moderaterna, Kristdemokraterna och Liberalerna försöker slå i svenska folket att man kan driva gamla kärnkraftverk som Ringhals 1 och 2 hur länge som helst. Men alla tekniska system har begränsad livslängd. Vattenfall har av ekonomiska skäl beslutat att lägga ner de minsta och äldsta Ringhalsreaktorerna. Vattenfalls vd hävdar bestämt att det saknas förutsättningar att driva dem vidare. Om Ringhalsreaktorerna ändå skulle få fortsätta som SD med flera vill skulle vi behöva subventionera kärnkraften ännu mer (den är redan starkt subventionerad eftersom staten bland annat står för försäkringskostnaden). Bland annat måste miljardbelopp av säkerhetsskäl investeras i separata nödkylsystem och en ny bottenplåt för att ersätta den gamla som är rostig. Detta skulle innebära ett gigantiskt slöseri med skattemedel och ta åratal av ombyggnader. Även ny kärnkraft är mycket dyr. Vid det nya finska kärnkraftverk som håller på att byggas, redan drygt tio år försenat, kommer elen att kosta närmare 2 kronor per kilowattimme (kWh). Det kan jämföras med moderna vindkraftsanläggningar som Vattenfall planerar att satsa på som kan byggas för en produktionskostnad motsvarande cirka 30 öre per kWh. En rapport från Svenska kraftnät redovisar beräkningar av det svenska elsystemet som visar att en kombination av vindkraft, vattenkraft och solkraft kan garantera en trygg och säker elförsörjning i Sverige. Tvärtemot vad SD påstår är också utvecklingen i Tyskland positiv – den förnybara elkraften ökar och kolkraft samt kärnkraft minskar. I fjol blev förnybar energi större än kolkraft i Tyskland. Vindkraften ökar nu kraftigt även i Sverige i en takt motsvarande en halv kärnkraftreaktor per år och kan utan svårighet möta framtida behov. Fortsätt satsa på vindkraft och solkraft för en klimatsmart framtid! 21 februari 2019 kl 06 Insändare Peter Fritzson: ”Vindkraft och solkraft är bättre än kärnkraft” Svar Så svarar du och kommenterar


Summary: REPLIK DN DEBATT 16/1. Att hävda att ”målet att göra Europa klimatneutralt till 2050 är orealistiskt” för att det saknas teknik är märkligt. Det är inte avsaknad av teknik som hindrar omställningen, utan att få fram nödvändiga investeringar i dessa tekniker, skriver Filip Johnsson, professor i uthålliga energisystem.

Lino Guzzella, Juergen Hambrecht och Lars G Josefsson (GHJ) skriver att EU:s radikala klimatplan ”European Green Deal” är en farlig utopi. De har rätt i att det är en stor utmaning för EU och världen att möta klimatmålen och att EU bör göra allt som går för att få med sig andra regioner som Kina och Indien i omställningen av energisystemen, inklusive att få till stånd en global prissättning av koldioxidutsläpp till exempel i form av ett minimipris på koldioxid. Men att som GHJ hävda att ”målet att göra Europa klimatneutralt till 2050 är orealistiskt” för att det saknas teknik är märkligt. Det är inte avsaknad av tekniker som hindrar omställningen, utan att få fram nödvändiga investeringar i dessa tekniker. Det är en mycket stor utmaning att uppnå klimatneutralitet till år 2050. Omställningen måste accelerera och detta kräver kraftfulla och tydliga styrmedel. Då kan man exempelvis ta till vara den stora potentialen att på ett effektivt sätt integrera vind- och solenergi i energisystemet, genom att skapa användarflexibilitet och lagra elen i form av andra energibärare såsom vätgas. Här kan EU gå före och utveckla tekniker och system som också kan tillämpas i andra länder, inte minst i Kina och Indien. Stora delar av energi- och industrisystemen kommer oavsett scenario behöva bytas ut till år 2050 och det finns inget som pekar på att ett system med stora mängder förnybar el från vind- och solkraft är dyrare än andra alternativ som skulle kunna leda till klimatneutralitet. Tvärtom sjunker kostnaden för dessa elproduktionsslag mycket snabbt. Att som GHJ utgå från att det skulle vara orealistiskt att möta utsläppsmål som är i linje med vad klimatvetenskapen visar, är knappast en bra strategi. Menar författarna att vi ska ge upp? Tvärtom bör vi vara tacksamma över att det inte är teknikerna som är begränsningen, utan den hittillsvarande politiken där styrmedel och andra ekonomiska satsningar hittills har varit för svaga. Man kan anta att det är precis detta som ”European Green Deal” avser komma till rätta med. Det pågår också betydande initiativ i flera industrier och i den finansiella sektorn för att styra om till gröna investeringar. Påståendet att ”det på lång sikt är en omöjlighet att skapa en utsläppsfri och tillförlitlig energiförsörjning till konkurrenskraftiga priser för alla elanvändare i Europa” är också märkligt. På lång sikt är det ganska självklart att detta kan åstadkommas. GHJ pekar på kärnkraft som en garant för att målen ska kunna mötas. Samtidigt skriver de att ”En konkurrenskraftig utsläppsfri elförsörjning innebär ett elpris på omkring 50 öre per kilowattimme”. Det går inte ihop. En av de få elproduktionstekniker som garanterat ger högre elproduktionskostnad än 50 öre per kilowattimme är ny kärnkraft. I en nyligen utkommen studie av MIT slår ett antal kärnkraftforskare – som samtliga får sägas vara mycket positiva till kärnkraft – fast att ny kärnkraft i Europa och USA dras med alldeles för höga kostnader och långa byggtider. Kanske menar GHJ att vi ska vänta och hoppas på att kostnaden för kärnkraften ska gå ned så att problemet kan lösas? Det verkar förvisso vettigt att satsa på forskning och utveckling av ny kärnkraftteknik, inte minst för att lösa avfallsfrågan, men det är inte troligt att en sådan strategi leder till att dess kostnader och den därtill hörande finansiella risken minskar inom överskådlig tid. Däremot kan det mycket väl komma att visa sig önskvärt att om cirka 20 år förlänga driftstiden för de (snart) återstående sex reaktorerna i Sverige, om det är ekonomiskt rimligt och reaktorerna fortfarande uppfyller säkerhetskraven. En klok klimatpolitik inom EU prissätter utsläpp av koldioxid tillräckligt högt så att nödvändiga investeringar genomförs, samt ger teknikstöd till tekniker som också resten av världen kan ta efter. Då kan EU och resten av världen gemensamt åstadkomma den nödvändiga klimatomställningen. 16 januari 2020 Debattartikel Lino Guzzella, forskare och tidigare rektor för ETH i Zurich, Juergen Hambrecht, ordförande för tyska BASF och Lars G Josefsson, tidigare vd för Vattenfall: ”EU:s klimatpolitik är blind för att mycket mer el krävs” Repliker Filip Johnsson, professor i uthålliga energisystem, Chalmers tekniska högskola: ”Det är investeringar - inte teknik - som saknas för energiomställningen” Fredrick Federley (C), Europaparlamentariker: ”Målet att göra EU klimatneutralt till 2050 är nödvändigt - inte populistiskt”


”Civilkurage måste uppmuntras mer”

Summary: Jenny Burman hindrade en man från att ta sitt liv och startade podden ”Slumpens hjältar”. Nu har hon grundat Civilkuragebyrån för att sprida kunskap om hur viktigt det är att folk vågar säga ifrån och gripa in när det behövs.

Civilkurage. Del 4 En artikelserie om varför vissa vågar protestera mot övergrepp och orättvisor – eller gripa in när någon medmänniska råkar illa ut. Del 1: Zaida Cataláns mor och syster om känslorna efter mordet Del 2: Liten flicka misshandlades – hon var den enda som ingrep och Vad avgör om vi ingriper för att hjälpa andra? Del 3: ”När någon vågar protestera kan det få stora följder” När Jenny Burman en kväll för tio år sedan var på väg över Västerbron i Stockholm såg hon en man som klättrade upp på räcket på andra sidan. När hon korsat de fyra körbanorna satt mannen med fötterna ut mot vattnet. Jenny försökte så lugnt som möjligt förmå mannen att komma ned, vilket till slut lyckades. När polisen kom till platsen satt han lutad mot räcket. I en intervju för ett år sedan i DN berättade Jenny hur djupt den här händelsen påverkat henne. Hon talade också om den nystartade podden ”Slumpens hjältar”, där människor som gripit in på olika sätt för att rädda andra kommer till tals. Nu har Jenny dragit igång Civilkuragebyrån, som arbetar med att inspirera och bidra till kunskap så att fler människor vill och vågar och ingripa i olika situationer. En annan viktig del i arbetet är att upplysa om värdet av civilkurage. – Det är något som behöver integreras i allt arbete för mer trygghet och säkerhet, säger hon. Jenny Burman ser en risk för att ett hårdnande samhällsklimat påverkar viljan att gripa in för att rädda och skydda medmänniskor i vardagen. Hon menar att tillit är grundläggande för ett starkt civilkurage, både den tillit som finns mellan människor och den som vi har till våra samhällsinstitutioner. – I dag finns stora trender som är negativa för tilliten i samhället. Till exempel ökar de ekonomiska klyftorna vilket drar isär folk. Dessutom är sociala medier en primär nyhetskälla för många, där fake news och algoritmer styr vår verklighetsuppfattning och bidrar till polarisering. Jag kan känna en oro för hur civilkuraget utvecklas på sikt om tilliten minskar, säger Jenny. Hon påpekar att civilkurage traditionellt har en stark ställning i Sverige och bidrar till tryggheten i samhället. Folk är ofta villiga att hjälpa till och gripa in. Men hur säkerställer vi att civilkurage även i framtiden står sig starkt? – Den frågan kommer sällan, jag skulle vilja säga aldrig, upp i samhällsdebatten kring trygghet. Politiker från de flesta partierna talar om fler poliser, kameraövervakning och hårdare straff. Det är jättebra åtgärder, men är det verkligen lösningen på allt? – Enligt min mening behöver vi en nationell strategi för hur vi ska uppmuntra civilkurage framöver, vid sidan av det arbete som ideella organisationer redan gör i dag. I Jennys podd kommer flera vardagshjältar till tals. Där finns mannen som hjälpte en pappa och en liten flicka som var fastklämda efter en bilolycka. Liksom två tonårstjejer som lyckades rädda en berusad kille som ramlat ned på tunnelbanespåret. – En gemensam nämnare i alla berättelser är att de intervjuade som kunde ha vänt sig åt ett annat håll i stället har tagit ansvar och gripit in. Som kvinnan som avstyrde ett våldtäktsförsök genom att ge en av förövarna en rejäl spark mellan benen, säger Jenny Burman. Vid sidan av sin podcast Slumpens hjältar håller hon föreläsningar om civilkurage. För Jenny tog det en tid att återhämta sig efter den omskakande upplevelsen på Västerbron. – Jag vet inte hur det gick för mannen som jag försökte stötta den där dagen, men fortfarande funderar jag ibland på hur det gick för honom. När jag stod där på bron var mitt adrenalinpåslag enormt och jag var själv chockad. När Jenny började intervjua alla människor till podden gick rädslan och utsattheten som en röd tråd genom berättelserna. – Jag kunde känna igen mig i den känslan och i osäkerheten på att man gjort rätt. Dessutom är det svårt att få överblick över situationen man har varit med i, det blir som ett tunnelseende av adrenalinpåslaget. Enligt Jenny är det väldigt sällan personer som gripit in får något stöd i form av återkoppling på händelsen eller på sin insats. – Jämför bara med uppbackningen som personer får vid arbetsplatsolyckor, större olyckor eller nationella trauman. Vi borde utveckla stödet även för personer som till exempel räddat någon från att skadas i en olycka. I över tio år har Kristdemokraterna har drivit frågan om att det behövs en särskild civilkuragelag. Men Jenny Burman är tveksam eftersom utredningar har visat en sådan lagstiftning skulle få begränsad effekt, säger hon. – I stället behöver fler förstå att civilkurage bygger på det personliga ansvaret. Jag tror att politiker och myndigheter behöver uppmuntra och stötta personer som griper in för sina medmänniskor. Först då uppnår vi en verklig förändring. – Företag och organisationer borde också bli bättre på civilkurage. Strukturer för att anmäla oro eller säga ifrån på jobbet är något de flesta anställda vill ha. Jag tror att allt fler företag kommer att inse värdet av att ”civilkuragesäkra” sina arbetsplatser.  Lär dig ingripa! 1. Uppmärksamma din omgivning: Lägg undan telefonen och ta lurarna ur öronen. Om du märker något som inte verkar stå rätt till – våga gå fram, ta kontakt och ställ frågor. Visa att du bryr dig. 2. Om skarpt läge uppstår, gör en bedömning av situationen. Finns det risk för din egen säkerhet? Kan du i så fall ta hjälp av någon i din närhet eller är det bäst att larma polisen? Utsätt dig inte för onödig fara. 3. Börja konsumera civilkurage: Läs, lyssna och kolla klipp om människor som gör gott och som agerar. Ju mer vi pratar om civilkurage, desto mer ökar chansen att vi själva kommer att våga och vilja ingripa. 4. Gå en kurs i livräddning: Övning ger färdighet när det väl gäller. 5. Var medveten om åskådareffekten: Den innebär att ju större antal åskådare, desto mindre är sannolikheten att någon kommer att hjälpa. Däremot brukar civilkurage smitta, så om du vågar säga ifrån är det stor chans att andra hakar på. Källa: Jenny Burman  Jenny Burman Ålder: 43 år. Familj: Sambo och fyra barn. Bor: Söder i Stockholm. Bakgrund: Har arbetat länge med pr och kommunikation. Gör: Kommunkationskonsult som driver civlkuragefrågan. Driver dokumentärpodden ”Slumpens hjältar”, där personer som visat prov på civilkurage blir intervjuade. Finns på Itunes och Spotify.


Summary: DN DEBATT 16/1. EU:s radikala klimatplan ”New green deal” är en farlig utopi. För att ersätta det fossila bränslet krävs ny teknik som kan ge oss mycket mer elektricitet. Och den som seriöst sätter sig in i realistiska scenarier inser att vi i Europa inte kommer att klara oss utan kärnkraftsenergi, skriver Lino Guzzella, Juergen Hambrecht och Lars G Josefsson.

På sin resa ”Jorden runt på 80 dagar” tar Phileas Fogg till radikala medel. För den sista etappen till Europa använder han en segelhjulångare – tyvärr ligger vinden fel och under resan tar kolet slut. Jules Verne låter sin romanfigur kasta allt som inte är absolut nödvändigt överbord, och han använder fartygets överbyggnad som bränsle. Fogg kommer fram med nöd och näppe, men av fartyget återstår bara ett vrak. Europas ”New green deal” riskerar att gå samma öde till mötes. EU vill att hela kontinenten ska uppnå klimatneutralitet till år 2050 och därmed genomgå en radikal omvandling på bara 30 år, en plan som kan förstöra EU:s konkurrenskraft och därmed grunden för vårt välstånd. Att Europa går sin egen energipolitiska väg är fatalt och kommer inte att hjälpa klimatet. Utan Kina, USA och Indien löser vi inte det globala problemet med jordens uppvärmning. Faktum är att klimatförändringen är ett av de mest komplexa globala problem som mänskligheten hittills har varit tvungen att lösa. Jordens snabbt växande befolkning har genom tekniska framsteg under de senaste 150 åren uppnått ett aldrig tidigare skådat välstånd. Detta på bekostnad av vår planet. Utvinningen av energi ur fossila bränslen för transporter, bostäder och industriell produktion har orsakat en enorm ökning av växthusgaser – en ond cirkel som måste brytas. Att bara avstå och spara kommer på långa vägar inte att räcka. Vi måste tänka om fundamentalt. Framför allt behövs ny teknik som gör det fossila bränslet överflödigt. En grundförutsättning är att vi framför allt behöver mer elektricitet, mycket mer elektricitet. Och försörjningen måste vara tillgänglig överallt, hela tiden. Det behövs för att elektrifiera industriella produktionsprocesser, för e-mobilitet, för värmepumpar, för produktionen av vätgas och inte minst för digitaliseringen självt. Internets elförbrukning orsakar redan lika mycket utsläpp som den globala flygtrafiken. Klimatproblemet kräver att elen kommer från utsläppsfria källor. Den tyska kemiindustrin har beräknat att för att bli klimatneutral kommer den att behöva mer än tio gånger så mycket elektricitet som i dag. Detta skulle motsvara lejonparten av den totala el som genereras från vind och sol i Tyskland. Politiken har hittills vägrat att acceptera denna realitet. Den tyska regeringen räknar med att elförbrukningen minskar fram till 2030. Men enligt de senaste beräkningarna från universitetet i Köln kommer den tyska bruttoelförbrukningen att öka med cirka 25 procent under denna tid. Liknande beräkningar görs av mindre länder; enligt Schweiz energistrategi kommer elförbrukningen att minska med 13 procent per person fram till 2035, trots att det är svårt att uppnå ytterligare effektiviseringsvinster. Italien, Spanien, Frankrike och många andra EU-länder planerar förvisso att bygga ut produktionen av förnybar energi i avsevärd utsträckning men detta kommer inte att tillgodose Europas behov. Utbyggnaden av landbaserad vindenergi har överskattats i hela Europa. En stor del av de nya vindanläggningarna behövs för att ersätta gamla. Omkring 70 procent av Frankrikes elförsörjning kommer från kärnkraftverk, varav många närmar sig en ålder på 40 år. Liknande gäller för Schweiz, där man har beslutat sig för en glidande utfasning av kärnkraften. Östra Europas elförsörjning är fortfarande till stor del baserad på kol. Sveriges och hela Skandinaviens el kommer från kärnkraft och förnybara källor. Dessa kan visserligen byggas ut men problemet med nätkapaciteten växer. Liksom i Tyskland går utbyggnaden av kraftnäten för långsamt. De som fattar besluten i dag kommer inte längre att ansvara för konsekvenserna år 2050. Den nuvarande formen av politisk klimatpopulism är lika bekväm som fel. Det är hög tid för en obekväm sanning: målet att göra Europa klimatneutralt till 2050 är orealistiskt. Det är på lång sikt en omöjlighet att skapa en utsläppsfri och tillförlitlig energiförsörjning till konkurrenskraftiga priser för alla elanvändare i Europa. Det krävs mer tid för att utveckla ny teknik. Den som verkligen tar nästa generation på allvar måste inse denna realitet i stället för att hänge sig åt känslostyrda politiska utopier. Allt annat kommer i längden att leda till lägre förtroende för politiker och slöseri med knappa finansiella resurser. Om vi verkligen vill ta klimatfrågan på allvar måste vi avskaffa tankeförbud och utan ideologiska skygglappar kunna diskutera användningen av kärnkraft. Den som seriöst sätter sig in i realistiska scenarier för att ersätta fossila bränslen måste erkänna för sig själv att vi i Europa inte kommer förbi kärnkraftsenergi. En gång var Europa ledande inom detta område, i dag äger forskning och utveckling rum i USA, Kina och Ryssland. Teknisk kompetens, inom till exempel dual fluid reactor (DFR) måste därför fortsätta att främjas. Dessutom måste vi fortsätta driva utvecklingen inom lagringsteknologi och jobba på avskiljning, lagring och vidareförädling av koldioxid. Vi behöver moderna gaskraftverk med kraftvärme och – där det är geologiskt möjligt – geotermisk energi. Vi behöver vätgas som energibärare och syntetiska bränslen. Bara så kan stora energimängder från sommaren användas på vintern. En konkurrenskraftig utsläppsfri elförsörjning innebär ett elpris på omkring 50 öre per kilowattimme. Endast så skapar vi nya möjligheter för europeisk industri på den globala marknaden. Det kan behövas tillfälligt stöd till särskilt drabbade industrier. Huvudlinjen måste dock vara att målet ska uppnås på en öppen och konkurrensutsatt marknad. Den subventionering och skuldfinansiering som EU planerar skapar bara nya konflikter mellan generationerna. På politisk nivå måste EU ta ett omtag och arbeta för ett globalt rättvist ansvarstagande för klimatpolitiken. Det skulle vara fel av EU att avskärma sig med en mur av tullar och handelsrestriktioner och låta resten av världen gå fri från ansvar. Här kan man tänka sig en global handel med utsläppsrätter och ett globalt koldioxidpris. Vi måste vara medvetna om att detta, sett ur dagens internationella perspektiv, kommer bli en ytterst svår process, men den är långsiktigt nödvändig, för att vi ska nå framgång. Vi, författarna bakom denna artikel, är djupt oroade över de politiska planerna och dess konsekvenser för Europas framtid. Vi bjuder därför in alla som är intresserade till en diskussion kring klimatpolitikens miljömässiga, ekonomiska och sociala följder. Problemet med klimatförändringarna kräver rationalitet snarare än panik, noggrann analys i stället för post-faktiska debatter, och ett generationsövergripande tänkande i stället för att moralisera och ägna sig åt inbördes beskyllningar. Nu är det hög tid för en konstruktiv dialog. 16 januari 2020 Debattartikel Lino Guzzella, forskare och tidigare rektor för ETH i Zurich, Juergen Hambrecht, ordförande för tyska BASF och Lars G Josefsson, tidigare vd för Vattenfall: ”EU:s klimatpolitik är blind för att mycket mer el krävs” Repliker Filip Johnsson, professor i uthålliga energisystem, Chalmers tekniska högskola: ”Det är investeringar - inte teknik - som saknas för energiomställningen” Fredrick Federley (C), Europaparlamentariker: ”Målet att göra EU klimatneutralt till 2050 är nödvändigt - inte populistiskt”