”Vården måste fråga kvinnor om de har utsatts för våld”

Summary: Kvinnor som lever med våld i hemmet drabbas i högre grad än andra av hälsoproblem som mag- och tarmbesvär, kroniska smärttillstånd, ångest, depression och sömnbesvär. Men få av dessa kvinnor tar självmant upp det bakomliggande våldet när de söker hjälp. Det upplevs som skam- och skuldfyllt. Personalen inom hälso- och sjukvården har därför en mycket viktig roll att spela när det gäller att identifiera våldsutsatta kvinnor. Vi menar att frågor om våld måste ställas aktivt och rutinmässigt till kvinnliga patienter inom hela hälso- och sjukvården. Ansvaret ligger hos de enskilda landstingen, skriver 14 experter på våld mot kvinnor.

Kvinnor som utsätts för våld av sin partner återfinns överallt inom hälso- och sjukvården. Få berättar spontant att de är utsatta, och många söker vård upprepade gånger både för akuta skador och kroniska symtom utan att den bakomliggande orsaken kommer fram. Våld mot kvinnor är ett stort och allvarligt folkhälsoproblem. I sin mest extrema form leder det till att i genomsnitt 17 kvinnor i Sverige varje år mördas av en man som hon har eller har haft en relation med. Våldet sker inte enbart i det tysta. De kvinnor som mördas av en man i sin närhet har ofta varit i kontakt med hälso- och sjukvård, polis eller sociala myndigheter på grund av hot och våld från mannen. Vill vi på allvar minska våldet måste frågor om våld nu bli en del av vardagsarbetet för alla dem som i sitt yrke möter utsatta personer. Personalen inom hälso- och sjukvården är en grupp som har en mycket viktig roll att spela när det gäller att identifiera våldsutsatta patienter. Att leva med systematiskt våld ger svåra konsekvenser för hälsan, både fysiskt och psykiskt. Varje år kostar också våldet stora summor för hälso- och sjukvården. Tyvärr är det i dag endast en bråkdel av de kvinnliga patienterna i vården som får frågan om de har utsatts för våld. Det är inte självklart att frågan ställs ens då en kvinna söker akutmottagningen med skador som tyder på fysiskt våld. I regeringens handlingsplan för att bekämpa mäns våld mot kvinnor fick Nationellt centrum för kvinnofrid (NCK) vid Uppsala universitet i uppdrag att vidareutveckla metoder för att personalen inom hälso- och sjukvården rutinmässigt ska kunna ställa frågor om våldsutsatthet till patienter. För uppdraget samlade NCK experter och forskare från hälso- och sjukvården för att beskriva våldsutsatthet inom olika verksamhetsområden – bland annat akutvård, primärvård, kvinnosjukvård, barnhälsovård, äldrevård och psykiatri – samt ta ställning till hur frågor om våld bör hanteras. Resultatet har sammanställts i antologin ”Att fråga om våldsutsatthet som en del av anamnesen” som i dag presenteras vid ett seminarium i Uppsala, och som har överlämnats till uppdragsgivaren barn- och äldreminister Maria Larsson. Efter genomfört uppdrag är slutsatsen enhällig: Det finns ett starkt stöd för att frågan om våld ska ställas som en rutinfråga till patienter inom hela hälso- och sjukvården. I första hand rör detta, i enlighet med uppdraget, kvinnliga patienter, men mycket tyder på att även män bör tillfrågas om sina erfarenheter av våld. Kvinnor som utsätts för våld får inte bara yttre, fysiska skador. Det psykiska våldet, som hot, trakasserier och systematiskt förtryck, ger också mycket stora effekter. Studier visar att kvinnor som lever med våld i hemmet i högre grad än andra drabbas av hälsoproblem som mag- och tarmbesvär, kroniska smärttillstånd, ångest, depression och sömnbesvär. Symtomen är ofta långvariga och diffusa. För att kunna erbjuda god och adekvat vård måste hälso- och sjukvården så långt möjligt försöka identifiera orsaken till de symtom som patienten söker för. Att exempelvis behandla för depression, psykos eller missbruk utan att uppmärksamma våldsutsatthet som en möjlig bidragande faktor är inte god vård. Ansvaret för att ta reda på orsaken till symtomen ligger hos sjukvårdspersonalen. Få patienter tar självmant upp våldet. Att vara utsatt upplevs som skam- och skuldfyllt och patienten kan vara rädd för vad som ska hända om våldet uppdagas. Det kan också vara svårt att förstå kopplingen mellan våldet och de symtom som man söker hjälp för. Därför måste frågan ställas aktivt. Genom att hälso- och sjukvården frågar om våldsutsatthet sker också ett förebyggande arbete. Ingen ska behöva leva med våld och förtryck, och samhället har ett ansvar för att motverka våldet. Den som utsätts måste få stöd och hjälp för att förändra sin situation och kunna bearbeta sina upplevelser. Att identifiera våldsutsatta mödrar kan också vara det bästa sättet att hitta utsatta barn. Vad tycker då kvinnliga patienter om att bli tillfrågade om våld hos hälso- och sjukvården? Flera svenska studier visar att de allra flesta inte har något emot det. Även om de själva inte var utsatta för våld upplevde de frågan som en möjlighet för andra att bli hjälpta. Att frågan ställdes visade också att man kunde vända sig till hälso- och sjukvården om man i framtiden skulle bli utsatt, menade kvinnorna. Att vara utsatt för våld är ingen sjukdom i sig, utan en livssituation som leder till ohälsa. Det är svårt att berätta om det våld man är utsatt för, och det är ofta en lång process att ta sig ur ett våldsamt förhållande. Därför kan man inte förvänta sig att en utsatt kvinna svarar ja första gången hon tillfrågas. Men frågan kan starta en process hos kvinnan som senare kan leda till att hon agerar för att förändra sin situation. Ansvaret för att skapa rutiner inom vården för att upptäcka de kvinnor som utsätts för våld ligger hos de enskilda landstingen. Det finns inga snabba lösningar för att minska våldet mot kvinnor. Det krävs ett långsiktigt och systematiskt arbete, varje dag och dygnet runt. I detta har vården en viktig roll att fylla. Att ställa frågan om våld måste bli en självklarhet. Gun Heimer professor, överläkare, chef för NCK, Uppsala universitet och Akademiska sjukhuset Maaret Castrén professor i akutsjukvård, prefekt för Institutionen för klinisk forskning och utbildning, Karolinska institutet, Södersjukhuset, Stockholm. Staffan Janson professor i pediatrik och överläkare, Karlstads och Örebro universitet och landstinget i Värmland Britt- Inger Saveman professor i omvårdnad och sjuksköterska, Umeå universitet Anita Bengtsson-Tops docent och sjuksköterska, Högskolan i Kristianstad Anna T Höglund docent i etik och lektor i vårdetik med genusvetenskaplig inriktning, Uppsala universitet Margareta Larsson docent och barnmorska, Uppsala universitet och Akademiska sjukhuset, Uppsala Lisa Kurland lektor i akutsjukvård, Karolinska institutet och verksamhetsområde akut, Södersjukhuset, Stockholm Anna Berglund med dr och överläkare, NCK, Uppsala universitet och Västmanlands sjukhus, Västerås Ingela Danielsson med dr och överläkare, Umeå universitet och kvinnokliniken, Sundsvalls sjukhus Lena Smith med dr, överläkare, Uppsala universitet och Smärtkliniken, Akademiska sjukhuset, Uppsala Kristina Stenson med dr, barnmorska, Uppsala universitet och Akademiska sjukhuset, Uppsala Elisabeth Tönnesen allmänspecialist och husläkare, Landstinget i Uppsala län Pauline Lindblom ST-läkare i akutsjukvård och allmänmedicin, Södersjukhuset och Stureby vårdcentral, Stockholm


”Så ska kvaliteten i stadsbyggandet säkras”

Summary: Vi ska inte bara bygga 15.000 nya bostäder. För att de nya stadsdelarna ska bli lika attraktiva som Stockholms malmar krävs mer än lönsamhetskalkyler. Det gäller att kombinera kvantitet och kvalitet. Här är två konkreta åtgärder i detta arbete, skriver stadsbyggnadsborgarrådet Regina Kevius (M).

Stockholm befinner sig i en historisk fas av tillväxt och utveckling. Tidigare prognoser för Stockholms befolkningsutveckling har reviderats uppåt och mycket tyder nu på att vi kommer att nå 900.000 invånare i Stockholm redan denna mandatperiod. Denna utveckling är givetvis bra för Stockholm – fler invånare och fler företag medför både en mer levande och spännande storstadspuls och en starkare ekonomi. Samtidigt som det är positivt för Stockholm att så många människor vill flytta hit för att studera, arbeta, leva och förverkliga sina drömmar, innebär det också en rad utmaningar för oss som är beslutsfattare. Utmaningarna handlar om bostadsbyggande, utbyggd offentlig service, tillgång till rekreations- och idrottsytor samt vatten och grönområden. En av de största utmaningarna är bostäder åt alla nya stockholmare. Under förra mandatperioden byggdes 17.000 bostäder. Denna mandatperiod har vi som mål att bygga 15.000 bostäder. Dessa höga mål lär bestå många kommande mandatperioder, oberoende av politisk majoritet. Det är en utmaning i sig att hålla en hög takt i bostadsbyggandet. Men till det kommer den minst lika svåra utmaningen att också utveckla Stockholm på ett sätt som är klokt och hållbart för framtiden. Det handlar om att kombinera kvantitet med kvalitet. Stockholm har en ny översiktsplan, ”Promenadstaden” som delvis svarar på dessa frågor. ”Promenadstaden” drar upp riktlinjerna för ett tätare och mer sammankopplat Stockholm, med utvidgning av den centrala staden över tullsnitten som bärande idé. Till översiktsplanen är också kopplat Arkitektur Stockholm, som ska etablera en strategi för gestaltningen av Stockholm. Det finns ett antal verktyg för att säkerställa kvaliteten på det som byggs i Stockholm. Men vi måste också ha ett offensivt, tydligt och målmedvetet politiskt ledarskap. Eftersom Stockholms bostadsmarknad är så het på grund av stor inflyttning krävs det medvetna mål för att inte riskera att fastna i alltför ensidigt kvantitetstänkande. Vi måste från politiskt håll kvalitetssäkra det som byggs i Stockholm och ställa rättvisa men tuffa krav på bygg- och fastighetsbranschen för att undvika den kortsiktighet som höga mark- och bostadspriser annars kan leda till. Jag vill därför lansera två konkreta åtgärder i arbetet med stadsbyggnad i Stockholm: • Fler program. Utöver att ta fram så kallade frimärksplaner behöver vi också ta större grepp om hela områden. Frimärksplanering kan skapa bra enskilda projekt, men utan en helhetssyn kan många projekt som är bra för sig själva ändå medföra att helheten inte blir optimal. Det kan handla om att gångstråk inte blir så bra som kunde ha varit möjligt, eller om att viktiga grönytor tas i anspråk på ett sätt som sammantaget inte blir bra. Därför vill jag att vi oftare ska inleda planprocesser med att arbeta fram program, som ett sätt att både ta helhetsgrepp för bättre lösningar och ofta även möjliggöra högre exploatering. På så vis kan vi både upprätthålla en hög byggnadstakt och samtidigt få välfungerande, genomtänkta nya stadsdelar. • Byggherresamverkan i tidiga skeden. För att säkerställa att det som byggs inte bara uppfyller siffermålen utan också blir vackra och uppskattade tillägg till den befintliga staden krävs ett väl utvecklat samarbete mellan alla berörda parter. Det handlar om att stadsplanerare, byggbransch, arkitekter och inte minst stockholmarna själva bidrar med idéer som formar den goda staden. Genom att på ett tidigt skede involvera byggbranschen i planeringen av områden och projekt kan vi skapa bättre ”produkter” i samspel mellan staden och branschen. Det kan också bidra till att hålla en hög byggnadstakt genom att undvika låsningar som uppstår om staden och branschen på var sitt håll ritar på projekt, utan att på förhand nå en samsyn om hur det faktiskt ska utformas. Dessa båda åtgärder är jag övertygad om kommer att vara av avgörande betydelse för att vi inte bara ska bygga 15.000 bostäder, utan bygga nya, attraktiva stadsdelar. Vi vet av historien att det krävs en tydlig politisk viljeinriktning för att åstadkomma en bra stad när Stockholm växer – malmarna är det bästa exemplet på detta. Ska de stadsdelar vi bygger i dag bli lika attraktiva krävs det mer än lönsamhetskalkyler för stadsbyggandet. Jag kommer att ta det ansvaret och ställa de krav som behövs för ett både vackert och växande Stockholm. Regina Kevius (M) stadsbyggnadsborgarråd


När ska barnen få sin första mobil?

Summary: Norma Jacobsen var tio år när hon fick sin första mobiltelefon. Den är en trygghet – men när Norma inte svarar kan mamma Karin bli ”iskall” av oro.

Norma Jacobsen fick sin första mobil när hon började i fyran på mellanstadiet. – Vi tyckte att det var en skolgrej. När hon började kunna gå hem själv kändes det bra att kunna nå henne, säger mamma Karin Jacobsen. I dag går Norma, snart 12 år, i femman på Aspuddens skola i södra Stockholm. De flesta av hennes kompisar har mobiltelefon och de använder den främst för att sms:a varandra och att ringa till och vara nådd av sina föräldrar. – Ibland spelar jag spel på den också och fotar min kanin Vanilj, säger Norma. Enligt en ny undersökning har åtta av tio barn i åldern 8–12 en egen mobiltelefon. Frågan om när det är okej att ge barnen mobiler diskuteras ofta bland föräldrar. Vad ska barnen ha mobilen till? För att bli nådda eller för att ha kontakt med kompisar? Kommer de att använda den för mycket eller kanske på fel sätt? – Norma ville gärna ha mobiltelefon tidigare, men vi stod på oss, säger mamma Karin. Hon och maken Anders tyckte att övergången från lågstadiet till mellanstadiet var en brytning, fritidsverksamheten var inte lika kopplad till skolan och Norma kunde gå hem själv. Hon tar sig själv till fotbollsträningen och till andra aktiviteter. – Det blev friare och vi kände att vi ville ha mer koll, då var det bra att hon fick en mobil. Men det var inte helt enkelt. Den lina som varit ganska kort mellan oss föräldrar och Norma blev helt plötsligt längre. – Norma kunde ringa och säga ”Jag är hos Sebbe” eller ”Är det okej att vi åker till Liljeholmens galleria efter skolan?”. Då kände jag att vi höll på att tappa greppet lite, säger Karin. I dag har familjen striktare regler för vad Norma får göra och inte göra. Hon ska alltid ringa till någon av föräldrarna innan hon följer med någon kompis hem efter skolan. Har det hänt att ni inte kunnat nå Norma? – Ja, det har hänt några gånger. Även om det bara handlar om några minuter innan jag får tag i henne via kompisars mobiltelefoner kan jag pendla mellan ”Äh, det är nog inget” till extrem oro då jag blir alldeles iskall. Jag ser framför mig hur hennes mobil plötsligt dött och att det är den enda länken jag har till henne. Vad har hänt då, Norma? – Jag har nog bara haft telefonen i jackfickan och inte hört den. Hur tänker ni inför framtiden? Norma blir äldre och kommer att vilja vara ute längre på kvällarna. – Ja hu, vi som får ångest av Liljeholmens galleria, säger Karin och skrattar. – Man får helt enkelt vara beredd på att släppa kontrollen mer och mer. På valborgsmässoafton hade familjen besök av vänner vars tonåringar på 14 och 16 år var ute själva på kvällen vid en majbrasa i närheten. Föräldrarna hade koll på barnen via en gps-tjänst, på en karta kunde de se att sönerna verkligen befann sig där de sagt att de skulle vara. Barnens mobiler visade sig som punkter på kartan. – Killarna tyckte att det var helt okej och inget märkvärdigt hände. Men man måste ju fråga sig vad man gör med den information man har. Om man ser att ett av barnen stannar på ett ställe man inte känner till, vad gör man då? Åker dit? säger Karin. Anders inflikar att både vuxna och barn måste lära sig att inte förlita sig för mycket på mobiltelefonen. – Vi har en tendens att bli duktiga idioter. Tänk när batteriet dör då måste man lära sig att improvisera. Jag tror det är viktigt att man lär barn att ta ansvar även i den situationen, säger han. På Normas skola får barnen inte ha mobiltelefon under skoltid, efter en incident i början av höstterminen där en elev skickade elaka sms till en elev i någon annans namn. Skolans rektor bestämde om strängare regler som skulle gälla för alla. – Läraren låser in alla telefoner i ett skåp, sedan får vi dem när skoldagen är slut. Jag tycker det är bra, säger Norma. Om två år är det lillebror Harrys tur att få en telefon. Han är snart nio år och går i tvåan. – Jag längtar redan, jag vill mest ha den för att spela spel. Men jag vet att jag måste vänta. Mobilen och barnen 80 procent av barn i Sverige mellan 8 och 12 år har en egen mobiltelefon. Från 10 års ålder är det 90 procent, och 25 procent har en ”smartphone”. Det visar en färsk undersökning som barnkanalen Nickelodeon gjort om sociala medier och ”tweens”, det vill säga 8–12-åringar. 60 procent av barnen har en egen dator. Var tionde flicka och var tjugonde pojke skriver en egen blogg. Nästan 75 procent av 12-åringarna är med på Facebook, bland 9-åringarna är det 20 procent. 33 procent av 12-åringarna instämmer i påståendet att sociala medier hjälper dem att höra sin röst hörd, enligt Nickelodeons undersökning. Mamma ser dig! Allt fler föräldrar använder så kallade positioneringstjänster för att se var barnen är. På en dataskärm kan föräldrar se på en karta var deras barn – eller snarare barnens mobiltelefoner- befinner sig.


”Dra i gång utredningen om utbyggd spårtrafik till Stockholm Nordost”

Summary: Stockholms läns landsting, med Trafiknämnden och SL i spetsen, måste driva på frågan om utbyggd regional spårtrafik till Stockholm Nordost. Ett initiativ är att förskottera kostnaderna så att den järnvägsutredning som är statligt budgeterad och planlagd för start 2017 tidigareläggs. Om utredningen påbörjas först 2017 är det nämligen för sent, skriver oppositionsrådet i Täby, Conny Fogelström (S).

Täby kommun – och de andra nordostkommunerna – utgör i dag en av få delar inom hela Stockholms län som alltjämt saknar regional och kapacitetsstark spårförbindelse. Visserligen rustas den hundraåriga Roslagsbanan för närvarande upp, men denna uppgradering kommer dessvärre endast att kunna motsvara en liten del av det stora behov som finns av mer spårbunden kollektivtrafik till och från vårt hörn av Stockholmsregionen. Redan våren 2008 presenterade Banverket en omfattande utredning av förutsättningarna för en förstärkt spårförbindelse – Roslagspilen. I utredningen medverkade även SL, Regionplane- och trafikkontoret och samarbetsorganet Stockholm Nordost. Finansieringen stod de sex nordostkommunerna för och den resulterade bland annat i att nordostsektorn fick med ett anslag på 20 miljoner kr i den nu aktuella Länsplanen för regional spårtrafik. Densamma var ett resultat av de så kallade Cederschiöldförhandlingarna och syftet är att finansiera en reell järnvägsutredning. Dock först år 2017. Vare sig vi vill det eller inte bedöms Stockholmsregionen växa fram till år 2030 med motsvarande ett helt Göteborg, och nordostkommunerna är beredda att ta sitt ansvar för den växande befolkningen. Ett gemensamt utvecklingsprogram – ”Vision Stockholm Nordost” – har tagits fram över kommun- och partigränser och i detsamma har vi kommit överens om att tillsammans växa med upp till 100.000 innevånare och med 46.000 nya arbetsplatser mellan åren 2000 och 2030. Ett sådant ambitiöst åtagande förutsätter givetvis att nordostsektorn samtidigt får de kollektivtrafiksatsningar som är helt nödvändiga för en sådan omfattande expansion. Ett delprojekt i denna vision, och som för närvarande pågår i min hemkommun Täby, har det tydliga målet att skapa en ny delregional stadskärna i området Täby Centrum-Arninge. Projektet inrymmer bland annat ett helt nytt Resecentrum i Arninge. Omfattande studier pågår, och ytterligare utredningar kommer inom kort att påbörjas, när det gäller den planerade arbetsplatstillväxten inom hela nordostsektorn. Sammantaget driver de sex nordostkommunerna nu för tiden sin utveckling på ett mycket offensivt sätt och med en tydlig målbild. Minnesgoda stockholmare vet att det inte alltid har varit på det viset. För att dessa ambitiösa utvecklingsplaner ska kunna genomföras på ett optimalt sätt ur ett fungerande samhällsperspektiv – men givetvis också ur det viktiga och långsiktiga miljö- och hållbarhetsperspektivet – krävs förstås en förbättrad, regional, spårburen kollektivtrafik hit upp. Stockholm Nordost och Nacka/Värmdöområdet är faktiskt de enda sektorerna i hela Stockholmsregionen som i dag inte är försörjda med regional spårtrafik. Här finns ingen tunnelbana och här finns inget pendeltåg. Därför är det förstås hos oss som nya spårinvesteringar först och främst nu måste ske. Hur framtidens spårtrafik rent tekniskt kommer att se ut inom Stockholmsregionen kan vi alla ha olika föreställningar om. Den tekniska utvecklingen går hela tiden framåt och därför vore det fel att i dag ensidigt fokusera på en pendeltågslösning som Roslagspilen, eller det i dag kanske mest aktuella tunnelbanealternativet. Att gå händelserna i förväg på detta sätt är göra hela regionen en otjänst. Om den politiska viljeinriktningen i stället tar fasta på målbilden – att få med en kapacitetsstark, regional spårförbindelse till nordostsektorn i nästa Länsplan – och låta den budgeterade järnvägsutredningen ha sin gång, så borde detta även stimulera till att hitta den för framtiden bästa lösningen. Utredningen måste kunna lösa både de finansiella barriärer som är förknippade med spårtrafikutbyggnad och de framkomlighetsproblem som finns i det nuvarande spårsystemet vid exempelvis Östermalmstorg, Solna station och Stockholms central. En sak är dock fullständigt klar. Det behövs först och främst en ny tunnelbanegren till Karolinska för att kunna finna en långsiktigt hållbar lösning på nordostsektorns pendlingsproblem. Men vi kan inte vänta till år 2017. Detta skulle bara medföra att det blir omöjligt att hinna få med utbyggd spårtrafik till nordostsektorn även i statens nästa Länsplan. Denna kommer att sträcka sig från år 2022 och omfatta en lång planeringsperiod därefter, och arbetet med att ta fram underlag till densamma beräknas börja redan nästa år. Därför måste nu alla stockholmare hjälpas åt med att se till att den budgeterade järnvägsutredningen för en kommande spårförbindelse till nordostsektorn finns med i detta arbete. Om utredningen påbörjas först 2017 är det nämligen för sent. Därför är det nu av största vikt att den politiska ledningen för Stockholms läns landsting, med Trafiknämnden och SL i spetsen, tar täten i jobbet med att driva på frågan om utbyggd regional spårtrafik till Stockholm Nordost. Ett initiativ som borde vara på sin plats är att förskottera kostnaderna så att den järnvägsutredning som är statligt budgeterad och planlagd för start 2017 tidigareläggs. Det finns säkert även ett intresse från de berörda kommunerna i nordost att träffa någon form av samarbetsavtal för en gemensam förskottering av kostnaderna. Huvudsaken är att denna järnvägsutredning kan tidigareläggas. Helst med start redan i år. Conny Fogelström (S) oppositionsråd i Täby kommun


”Sjuka och arbetslösa ska ha en gemensam försäkring”

Summary: Tjänsteföretagen i radikalt utspel: Det är dags att införa en modern och gemensam omställningsförsäkring – och en ny ”omställningsmyndighet” – för sjuka och arbetslösa!Dagens socialförsäkringssystem – med en sjukförsäkring som omfattar alla och en frivillig arbetslöshetsförsäkring med olika ersättningar – tappar fokus på det viktigaste, nämligen omställning. Vi vill höja ambitionen och föreslår därför en gemensam försäkringslösning som hjälper människor tillbaka till arbetslivet, oavsett orsak till utanförskapet. I praktiken innebär detta att arbetslöshetsförsäkringen blir obligatorisk. Vi vill också se över möjligheten att slå ihop två kritiserade myndigheter – Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen – till en omställningsmyndighet. Det här är en uppgradering av den svenska modellen, skriver Almegas Jonas Milton och Ulf Lindberg.

Den parlamentariska socialförsäkringsutredningen har givits ett brett och omfattande uppdrag. På bordet ligger såväl sjukförsäkringen som arbetslöshetsförsäkringen. Inom Almega, som är bransch- och arbetsgivarorganisation för tjänstesektorn, har vi ställt oss frågan hur ett hållbart försäkringssystem som möter utmaningarna inte bara på dagens arbetsmarknad, utan några decennier framöver, ska se ut. Våra viktigaste utgångspunkter är: • Rörlighet mellan företag och branscher kommer att bli än viktigare i kunskapssamhället. Individens kärnkunskap kommer vara attraktiv i fler sammanhang och i fler branscher än i dag. • Allt fler kommer byta roller under sitt arbetsliv mellan företagare, uppdragstagare och anställd. • Den demografiska utvecklingen kommer innebära att vi behöver alla tillgängliga arbetstimmar med kompetens som passar arbetsmarknadens behov. • Omställningsarbetet måste bli betydligt bättre för att möjliggöra återkomst till arbetsmarknaden. I kunskapssamhället måste lösningarna så långt som möjligt skapas utifrån den enskilde individens behov. Sammantaget leder det oss till att föreslå en i flera stycken radikal förändring av dagens system. En förändring som vi är övertygade om kommer att bidra till ökad konkurrenskraft för företagen samt förbättrad välfärd för medborgarna. I ett historiskt perspektiv har socialförsäkringssystemet byggts upp för att ge inkomsttrygghet under tider av utanförskap på grund av sjukdom eller arbetslöshet. Det är nu dags att på allvar höja ambitionen till att få en fungerande omställningstrygghet. Ett system som hjälper människor tillbaka till arbetslivet oavsett orsak till utanförskapet. Almega menar att en lösning med en obligatorisk omställningsförsäkring bör vara det övergripande målet för utredningen. Att i möjligaste mån likställa sjukförsäkringen och arbetslöshetsförsäkringen är en viktig grundprincip. Genom dagens system med en sjukförsäkring som omfattar alla men en arbetslöshetsförsäkring som är frivillig och dessutom med olika villkor och ersättningar tappar vi lätt fokus på det viktigaste, nämligen omställning. I stället ligger ofta diagnosen både i individens och också i myndigheternas primära intresse eftersom den avgör ersättningsnivå och vem som ska betala för rehabiliteringsinsatser med mera. Orsaken till utanförskapet kan vara sjukdom eller arbetslöshet men är ofta en kombination där det är svårt att avgöra vad som är orsak och verkan. Med en gemensam försäkringslösning kan fokus läggas mycket tidigare på vad som är rätt väg tillbaka till arbetsmarknaden. I praktiken innebär vårt förslag att arbetslöshetsförsäkringen blir obligatorisk. Dagens modell med frivilligt medlemskap och facklig branschvis administration, men huvudsakligen skattefinansierad, har överlevt sig själv. Den uppdelning av arbetsmarknaden, som har sina rötter i det gamla skråväsendet, är inte längre relevant. Nya branscher uppstår och utvecklas. En splittrad administration leder till rättsosäkerhet. Den branschvisa administrationen leder också till risk för inlåsning Inte heller dagens differentierade avgifter medverkar till den nödvändiga rörligheten på arbetsmarknaden. Genom att skapa ett enhetligt försäkringssystem som omfattar alla minskar kostnaden per försäkrad. Riskerna sprids på fler individer än i dagens system då branscher och företag över tid drabbas olika hårt av konjunktursvängningar och strukturomvandling. Även företagare och uppdragstagare skulle komma att omfattas av en obligatorisk omställningsförsäkring. Men då företagande i grunden är något annat än anställning och omfattas av andra regelverk bör det dock finnas en möjlighet för denna grupp att välja bort försäkringen. En ny omställningsförsäkring som inkluderar arbetslöshetsförsäkringen måste vara fristående från statsbudgeten. En administration utanför statsbudgeten säkerställer att ökad effektivitet i omställningsarbetet också leder till sänkta avgifter. En ny lösning ställer också krav på hur ett effektivt omställningsarbete ska utvecklas. En logisk konsekvens av vårt förslag är att Försäkringskassans och Arbetsförmedlingens roll ses över i grunden. Två av våra mest kritiserade myndigheter klarar uppenbarligen inte dagens roll som kombinerar myndighetsutövande och service. Därför vill vi se över möjligheten att slå ihop dessa myndigheter till en omställningsmyndighet. Denna myndighet ska då hantera individers rättigheter inom försäkringen, sköta utbetalningar och mäta kvalitet och kontroll för de utförare som verkställer omställningsarbetet. Det praktiska omställningsarbetet skall utföras av olika aktörer inom ramen för ett valfrihetssystem liknande de som nu växer fram på allt fler välfärdsområden. Här kan det röra sig om ackrediterade aktörer inom områden som medicinsk rehabilitering, arbetslivsinriktad rehabilitering, kompetenskartläggning, kompetensutveckling och matchning. Omställningskedjor av aktörer kommer att växa fram, som har förmåga att erbjuda de försäkrade ett bra omställningsarbete tillbaka till arbetsmarknaden. En avgörande punkt, även med en obligatorisk försäkring, är att arbetslinjen även i framtiden blir tydlig i ersättningssystemen. Arbete ska löna sig bättre än utanförskap, aktivitet bättre än passivitet. En omställningsförsäkring ska därför innehålla en bortre gräns. Däremot kan man överväga om de olika former av kompletterande inkomstförsäkringar, som erbjuds bland annat via fackföreningar, ska skattegynnas genom att göra avgiften avdragsgill. En modern omställningsförsäkring måste, till skillnad från dagens a-kassa, täcka in och underlätta för den som ännu inte kommit in på arbetsmarknaden eller nyligen avslutat studier. En stor del av dem som i dag uppbär kommunalt försörjningsstöd är i praktiken arbetslösa, många av dem är ungdomar som ännu inte fått fotfäste på arbetsmarknaden. Vi måste därför se över kvalificeringskraven till en ny omställningsförsäkring så att även dessa grupper får vid behov tillgång till mer effektiv och sammanhållen hjälp in på arbetsmarknaden. En mångfald av aktörer med lösningar för varje individs behov inom ramen för en gemensam försäkring är en uppgradering av den svenska modellen. En lösning som bär långt in i kunskapssamhället där rörlighet och tillvaratagande och utvecklande av alla människors kompetens blir en väg till framgång i en allt tuffare global konkurrens. Jonas Milton vd Almega Ulf Lindberg näringspolitisk chef Almega


Summary: Tjänsteföretagen i radikalt utspel: Det är dags att införa en modern och gemensam omställningsförsäkring – och en ny ”omställningsmyndighet” – för sjuka och arbetslösa! Dagens socialförsäkringssystem – med en sjukförsäkring som omfattar alla och en frivillig arbetslöshetsförsäkring med olika ersättningar – tappar fokus på det viktigaste, nämligen omställning. Vi vill höja ambitionen och föreslår därför en gemensam försäkringslösning som hjälper människor tillbaka till arbetslivet, oavsett orsak till utanförskapet. I praktiken innebär detta att arbetslöshetsförsäkringen blir obligatorisk. Vi vill också se över möjligheten att slå ihop två kritiserade myndigheter – Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen – till en omställningsmyndighet. Det här är en uppgradering av den svenska modellen, skriver Almegas Jonas Milton och Ulf Lindberg.

Den parlamentariska socialförsäkringsutredningen har givits ett brett och omfattande uppdrag. På bordet ligger såväl sjukförsäkringen som arbetslöshetsförsäkringen. Inom Almega, som är bransch- och arbetsgivarorganisation för tjänstesektorn, har vi ställt oss frågan hur ett hållbart försäkringssystem som möter utmaningarna inte bara på dagens arbetsmarknad, utan några decennier framöver, ska se ut. Våra viktigaste utgångspunkter är: • Rörlighet mellan företag och branscher kommer att bli än viktigare i kunskapssamhället. Individens kärnkunskap kommer vara attraktiv i fler sammanhang och i fler branscher än i dag. • Allt fler kommer byta roller under sitt arbetsliv mellan företagare, uppdragstagare och anställd. • Den demografiska utvecklingen kommer innebära att vi behöver alla tillgängliga arbetstimmar med kompetens som passar arbetsmarknadens behov. • Omställningsarbetet måste bli betydligt bättre för att möjliggöra återkomst till arbetsmarknaden. I kunskapssamhället måste lösningarna så långt som möjligt skapas utifrån den enskilde individens behov. Sammantaget leder det oss till att föreslå en i flera stycken radikal förändring av dagens system. En förändring som vi är övertygade om kommer att bidra till ökad konkurrenskraft för företagen samt förbättrad välfärd för medborgarna. I ett historiskt perspektiv har socialförsäkringssystemet byggts upp för att ge inkomsttrygghet under tider av utanförskap på grund av sjukdom eller arbetslöshet. Det är nu dags att på allvar höja ambitionen till att få en fungerande omställningstrygghet. Ett system som hjälper människor tillbaka till arbetslivet oavsett orsak till utanförskapet. Almega menar att en lösning med en obligatorisk omställningsförsäkring bör vara det övergripande målet för utredningen. Att i möjligaste mån likställa sjukförsäkringen och arbetslöshetsförsäkringen är en viktig grundprincip. Genom dagens system med en sjukförsäkring som omfattar alla men en arbetslöshetsförsäkring som är frivillig och dessutom med olika villkor och ersättningar tappar vi lätt fokus på det viktigaste, nämligen omställning. I stället ligger ofta diagnosen både i individens och också i myndigheternas primära intresse eftersom den avgör ersättningsnivå och vem som ska betala för rehabiliteringsinsatser med mera. Orsaken till utanförskapet kan vara sjukdom eller arbetslöshet men är ofta en kombination där det är svårt att avgöra vad som är orsak och verkan. Med en gemensam försäkringslösning kan fokus läggas mycket tidigare på vad som är rätt väg tillbaka till arbetsmarknaden. I praktiken innebär vårt förslag att arbetslöshetsförsäkringen blir obligatorisk. Dagens modell med frivilligt medlemskap och facklig branschvis administration, men huvudsakligen skattefinansierad, har överlevt sig själv. Den uppdelning av arbetsmarknaden, som har sina rötter i det gamla skråväsendet, är inte längre relevant. Nya branscher uppstår och utvecklas. En splittrad administration leder till rättsosäkerhet. Den branschvisa administrationen leder också till risk för inlåsning. Inte heller dagens differentierade avgifter medverkar till den nödvändiga rörligheten på arbetsmarknaden. Genom att skapa ett enhetligt försäkringssystem som omfattar alla minskar kostnaden per försäkrad. Riskerna sprids på fler individer än i dagens system då branscher och företag över tid drabbas olika hårt av konjunktursvängningar och strukturomvandling. Även företagare och uppdragstagare skulle komma att omfattas av en obligatorisk omställningsförsäkring. Men då företagande i grunden är något annat än anställning och omfattas av andra regelverk bör det dock finnas en möjlighet för denna grupp att välja bort försäkringen. En ny omställningsförsäkring som inkluderar arbetslöshetsförsäkringen måste vara fristående från statsbudgeten. En administration utanför statsbudgeten säkerställer att ökad effektivitet i omställningsarbetet också leder till sänkta avgifter. En ny lösning ställer också krav på hur ett effektivt omställningsarbete ska utvecklas. En logisk konsekvens av vårt förslag är att Försäkringskassans och Arbetsförmedlingens roll ses över i grunden. Två av våra mest kritiserade myndigheter klarar uppenbarligen inte dagens roll som kombinerar myndighetsutövande och service. Därför vill vi se över möjligheten att slå ihop dessa myndigheter till en omställningsmyndighet. Denna myndighet ska då hantera individers rättigheter inom försäkringen, sköta utbetalningar och mäta kvalitet och kontroll för de utförare som verkställer omställningsarbetet. Det praktiska omställningsarbetet skall utföras av olika aktörer inom ramen för ett valfrihetssystem liknande de som nu växer fram på allt fler välfärdsområden. Här kan det röra sig om ackrediterade aktörer inom områden som medicinsk rehabilitering, arbetslivsinriktad rehabilitering, kompetenskartläggning, kompetensutveckling och matchning. Omställningskedjor av aktörer kommer att växa fram, som har förmåga att erbjuda de försäkrade ett bra omställningsarbete tillbaka till arbetsmarknaden. En avgörande punkt, även med en obligatorisk försäkring, är att arbetslinjen även i framtiden blir tydlig i ersättningssystemen. Arbete ska löna sig bättre än utanförskap, aktivitet bättre än passivitet. En omställningsförsäkring ska därför innehålla en bortre gräns. Däremot kan man överväga om de olika former av kompletterande inkomstförsäkringar, som erbjuds bland annat via fackföreningar, ska skattegynnas genom att göra avgiften avdragsgill. En modern omställningsförsäkring måste, till skillnad från dagens a-kassa, täcka in och underlätta för den som ännu inte kommit in på arbetsmarknaden eller nyligen avslutat studier. En stor del av dem som i dag uppbär kommunalt försörjningsstöd är i praktiken arbetslösa, många av dem är ungdomar som ännu inte fått fotfäste på arbetsmarknaden. Vi måste därför se över kvalificeringskraven till en ny omställningsförsäkring så att även dessa grupper får vid behov tillgång till mer effektiv och sammanhållen hjälp in på arbetsmarknaden. En mångfald av aktörer med lösningar för varje individs behov inom ramen för en gemensam försäkring är en uppgradering av den svenska modellen. En lösning som bär långt in i kunskapssamhället där rörlighet och tillvaratagande och utvecklande av alla människors kompetens blir en väg till framgång i en allt tuffare global konkurrens. Jonas Milton vd Almega Ulf Lindberg näringspolitisk chef Almega Parlamentarisk kommitté En parlamentarisk kommitté arbetar sedan våren 2010 med att se över de allmänna försäkringarna vid sjukdom och arbetslöshet. Den ska överväga förändringar som kan leda till mer hållbara sjuk- och arbetslöshetsförsäkringar som också kan bidra till ökad sysselsättning och därmed långsiktigt hållbara statsfinanser. En fråga rör ett fördjupat samarbete mellan Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen. Kommitténs arbete – som leds av Irene Wennemo – slutredovisas i sin helhet senast den 15 maj 2013. Källa: Regeringen


”De utrikes föddas kompetens klarar arbetskraftsbristen”

Summary: Hur kan det vara brist på arbetskraft samtidigt som den öppna arbetslösheten i vissa grupper ligger på över tjugo procent? Varför lyckas inte arbetsgivarna rekrytera personal när det går tiotusentals arbetslösa som har den efterfrågade kompetensen? Löser vi inte den ekvationen är tillväxten hotad i Stockholmsregionen, och därmed hela landet, skriver landshövding Per Unckel och Anna Starbrink, produktions- och personallandstingsråd (FP), Stockholms läns landsting.

Stockholmsregionen växer så det knakar. Inom femton år kommer vi att vara tvungna att planera för att uppemot tre miljoner människor bor, arbetar i eller pendlar till regionen i en vidare bemärkelse. Funktionen som motor för hela Sveriges tillväxt är uppenbar. Det finns dock flera utmaningar som måste lösas för att inte tillväxten ska bromsas. Bostadsfrågan är en uppenbar sådan, liksom infrastrukturutbyggnaden. En annan fråga som kanske inte lika självklart nämns är den accelererande bristen på arbetskraft, liksom det faktum att vi fortfarande har stora grupper i samhället som inte lyckas ta en rättmätig plats på arbetsmarknaden – trots att deras kompetens efterfrågas av arbetsgivarna. Svenskt Näringsliv gjorde nyligen en undersökning bland företagen i Sverige som visar att var fjärde företag har ökat sin produktion och försäljningsvolym under det senaste halvåret, men att bara vart tionde ökat antalet anställda under samma period. Hälften av de tillfrågade företagarna säger vidare att de kommer att öka produktionen ytterligare under det kommande halvåret, men bara var femte tror att de också kommer att anställa fler personer. Anledningen är att de inte hittar rätt kompetens. Detta är en situation som kommer att förvärras, så som de demografiska beräkningarna ser ut. De som går i pension inom de närmaste åren är många fler än de ungdomar som är på väg ut i arbetslivet. Kurvorna skär varandra just nu, och vi går emot ett växande arbetskraftsunderskott inom bransch efter bransch efter bransch. Samtidigt har Sverige 25 procents ungdomsarbetslöshet och i Stockholms län, som har landets mest gynnsamma arbetsmarknad, går var fjärde 15–24-åring utan jobb. En annan grupp som har stora svårigheter att göra sig själv rättvisa på arbetsmarknaden är utrikes födda där arbetslösheten är dubbelt så hög som bland befolkningen i stort. Bara i Stockholms län finns det 33 000 utrikes födda som går utan arbete, trots att många av dem mycket väl skulle kunna arbeta inom tjänste- och varuproduktionen redan i dag. Av de utrikes födda i Stockholms län som varken har arbete eller befinner sig i program med aktivitetsstöd har två tredjedelar en gymnasieutbildning, varav hälften dessutom har eftergymnasial utbildning. Denna ekvation avspeglas i den forskningsöversikt som vi i dag kan presentera. Den visar bland annat att Stockholmsregionen präglas av en paradox såtillvida att den tillhör de högst rankade regionerna i världen när det gäller tolerans, samtidigt som flera studier avslöjar stora brister när det gäller utrikes föddas introduktion i arbetslivet. Forskningen visar också att utrikes födda inte är mindre aktiva på arbetsmarkanden än andra, utan snarare visar ett större engagemang för att få jobba än vad infödda gör. Inte heller kan man utgå från att de har sämre utbildning än sina svenska kamrater. Trots det består skillnaden i anställningsgrad jämfört med resten av befolkningen så länge som upp till tjugo år efter att de kommit till Sverige (då till exempel bristande språkkunskaper inte längre borde vara ett stort problem). Varför har då utrikes födda så svårt att få jobb, trots att arbetsmarknaden skriker efter deras kompetens och yrkesskicklighet? Forskningen pekar på vissa faktorer, till exempel brist på sociala nätverk och kontakter samt inlåsningseffekter i integrationsprocessen. Bostadssegregation och trångboddhet är andra faktorer. Forskningen tyder dessutom på att utländskt utseende och osvenskt namn är en negativ faktor för den som vill slå sig in på den svenska arbetsmarknaden – diskriminering med andra ord. Summan är att det ofta tar många år för en utländsk person att skapa sig ett liv och en försörjning i Sverige. Det bryter ner människor och kostar samhället stora resurser i utebliven produktivitet. Inte minst offentliga arbetsgivare bör ha detta i åtanke. Därför har vi tagit initiativ till seminariet ”Kompetens har ingen färg”, där vi bland annat kommer att diskutera varför offentliga arbetsgivare i Stockholms län är sämre än privata arbetsgivare på att tillvarata kompetensen hos personer med utländsk bakgrund. Särskilt inom den statliga förvaltningen och i statliga affärsverk är andelen anställda med utländsk bakgrund låg jämfört med genomsnittet i länet. Även statligt och kommunalt ägda bolag hör till de arbetsgivare som är sämre på att anställa personer med utländsk bakgrund. På chefsnivå är siffrorna ännu dystrare. För att bryta denna onda spiral har landshövdingen i Stockholms län sedan tidigare initierat en kraftsamling, Anställ kompetensen, som har till mål att sänka trösklarna hos arbetsgivare när det gäller att anställa utrikes födda. Inom Anställ kompetensen, som stöds av alla viktiga organisationer på området, har man samlat alla verktyg och redskap som finns i Stockholms län för att underlätta inträdet på arbetsmarknaden för nyanlända och andra utrikes födda. Det handlar om att skapa utbildningsmöjligheter, praktikplatser, matchning, handledning, rådgivning etc. Stockholms läns landsting vill som en av landets största arbetsgivare, och med en mångfald bland våra medarbetare såväl vad gäller utbildningsnivå som etnisk och kulturell bakgrund, ta sitt ansvar för att uppnå detta. Satsningen har pågått sedan i slutet av januari, och även om inte några utvärderingar har hunnits göras ser vi att komplexiteten i situationen diskuteras allt oftare. Men det räcker inte med ord – handling måste till, för om några tiotal år kommer arbetskraftsbristen vara akut i stora delar av landet och den internationella konkurrensen om kompetensen knivskarp. Vi måste därför omedelbart bli betydligt bättre på att tillvarata den kunnighet som finns här hos oss i dag, och vi måste göra det tillsammans. Löser vi inte ekvationen är tillväxten hotad i Stockholmsregionen, och därmed hela landet. Per Unckel, landshövding Stockholms län Anna Starbrink, produktions- och personallandstingsråd (FP), Stockholms läns landsting


”Assanges kritik av Sverige är riktig på flera punkter”

Summary: Kända jurister: Den sexanklagade Julian Assange må vara en sann rättshaverist – men han har delvis rätt om det svenska rättssystemet och fläckarna måste tvättas bort.Julian Assange har angripit vårt rättssystem på flera punkter. Oavsett om han är skyldig eller inte till sexanklagelserna, är frågan om det finns fog för hans kritik av stort intresse. Det finns alltid en risk att vi som verkar i systemet blir hemmablinda. För bara några år sedan ansåg många till exempel att Sverige inte led av korruption, i dag är bilden en annan. Vi delar Assanges kritik vad gäller bland annat häktningsreglerna, nämndemännen och den slentrianmässiga sekretessen när rättegångar hålls bakom stängda dörrar. Som advokater är det vår skyldighet att se till att dessa fläckar tvättas bort, skriver Jens Lapidus och Johan Åkermark.

Nyligen presenterade den årliga undersökningen Juristbarometern sin statistik för 2011. Undersökningen genomförs bland cirka 9 000 jurister i Sverige och publiceras bland annat i tidskriften Legally Yours. Det kanske mest slående i årets resultat var att cirka en tredjedel av de tillfrågade juristerna håller med Julian Assange i hans kritik av det svenska rättssystemet. Julian Assange har som bekant angripit vårt rättssystem på en rad olika punkter. Hans kritik har emellertid inte stått oemotsagd, och vissa menar att han enbart försöker undkomma de anklagelser som riktats mot honom i Sverige. Frågan om Assanges eventuella skuld eller oskuld lämnar vi helt därhän i det här inlägget. Av stort intresse är ändå frågan om det finns något fog i hans synpunkter angående det svenska rättssystemet. Inledningsvis vill vi framhålla att vi anser att hans kritik på ett generellt plan är obefogad, Sverige är en väl fungerande rättsstat och i många avseenden ett föredöme internationellt. Det finns emellertid alltid en risk att vi som verkar i detta system blir hemmablinda och att vi utgår från att sakernas tillstånd är helt i sin ordning. För bara några år sedan ansåg till exempel många att Sverige inte led av korruption, i dag är bilden en annan sedan Systembolagshärvan och Göteborgshärvan med flera har uppdagats. • Från Assanges icke-svenska horisont ter det sig orimligt att han skulle häktas. I Sverige häktas i stort sett alla som begärs häktade av åklagare, efter en förhandling i domstol som vanligen tar 15–30 minuter. Inför denna får advokaten oftast inte ta del av underlaget till häktningsframställan förrän några minuter före förhandlingen. Vi anser därför att det råder stor obalans avseende möjligheten att förbereda sig och få så kallat skäligt rådrum i en svensk häktningsförhandling. Det förekommer heller aldrig någon muntlig bevisning i egentlig mening. I England slapp Assange sitta häktad och inlåst 23 timmar per dygn utan kontakt med någon annan än sin advokat, i stället blev det husarrest. Det skall också tilläggas att häktningstiden i Sverige inte har någon formell yttre gräns. Det betyder att en person som inte är dömd kan hållas frihetsberövad på obegränsad tid. Vi företrädde till exempel för några år sedan en kvinna som satt häktad i över tretton månader för att sedan helt frias i tingsrätten. Vi är därför av uppfattningen att häktning i Sverige används på ett sätt som många andra rättsstater skulle finna främmande. Sverige har också kritiserats av FN:s tortyrkommitté avseende häktade. • Assange har vidare kritiserat att han inte skulle få utredningen översatt till engelska. Faktum är att det aldrig görs skriftliga översättningar till den misstänktes språk i Sverige. Däremot låter polisen ibland en tolk läsa upp hela eller delar av utredningen för den misstänkte. På senare tid har det blivit vanligare att polis och åklagare anser att försvarsadvokaten själv ska bekosta även sådan uppläsning med tolk. En som inte förstår svenska har ju uppenbart inte samma möjligheter att ta del av utredningen (som ibland kan omfatta flera tusen sidor) som en svenskspråkig, vilken kan läsa flera gånger, anteckna, och ta del av påståendena i sin egen takt. • Kritiken från Assange går även ut på att 75 procent av domarna i en rättegång i tingsrätt inte är jurister, utan oftast pensionerade politiker. För en person som Assange förefaller det märkligt att han ska dömas av politiker och inte av jurister. Vi har ingenting emot nämndemannasystemet som sådant, men internationellt sett är det en apart lösning på rättens sammansättning. Grundtanken torde vara att nämndemännen skall spegla samhällets sammansättning och företräda ”folkets sunda förnuft”. I dag är det dock inte så. Nämnden motsvarar sällan ortens snitt när det gäller ålder, etnicitet eller utbildningsnivå. En svårighet som därför uppstår är till exempel att pensionärer kan ha svårt att sätta sig in situationer som en 50 år yngre person hamnat i. En stor del av de tilltalade i brottmål är under 25 år. • Slutligen har Assange kritiserat att det troligen blir stängda dörrar vid hans rättegång i Sverige. Det innebär att medier och andra inte får komma in och lyssna och därmed inte heller har möjlighet att kritiskt granska förfarandet i domstolen. Det är troligt att det blir så, då det är vanligt i sexmål. Utan att kunna presentera statistik så är vi av uppfattningen att förhandlingar bakom stängda dörrar är vanligare i Sverige än i många andra rättstater. I Sverige ifrågasätts sällan denna sekretessbeläggning utan genomförs i det närmaste slentrianmässigt. Det kan även tilläggas att Assange menar att hans identitet har läckts till medierna från polisens sida. Även detta är tyvärr vanligt förekommande i Sverige. Det torde extremt sällan vara så att klienten instruerar sin advokat att svärta ner sig själv genom att läcka information till medierna. Dylika läckor härstammar därför i princip alltid från polisen. Vi vill återigen poängtera att vi inte bryr oss specifikt om Julian Assange och inte har någon uppfattning om huruvida han är skyldig eller inte till de anklagelser som riktas emot honom. Det är också möjligt att Assange i många avseenden uppfyller rekvisiten för att vara en sann rättshaverist, och att hans attacker mot det svenska rättssamhället endast bottnar i egna strategiska överväganden i hans rättsprocess. Utifrån vår uppfattning att Sverige generellt sett är en välfungerande rättsstat är det emellertid vår skyldighet som advokater att värna om rättvisa rättegångar och se till att de fläckar som finns i vårt system tvättas bort. Jens Lapidus Johan Åkermark advokater


”Usamas död kan vara slutet för den radikala islamismen”

Summary: Centrum för Mellanösternstudier: Usama har uppnått status bland muslimer på grund av sitt USA-motstånd – inte för sin radikala tolkning av islam.Förhoppningsvis är Usama bin Ladins död en del av en process där åtminstone den radikala islamismens tid är förbi. Men för de förändringsprocesser som pågår i Mellanöstern kommer hans död inte att spela någon större roll. Gissningsvis kommer det inte heller att föranleda vare sig landssorg eller några större översvallande glädjeyttringar. I de flesta muslimska samhällen är uppfattningarna om Usama bin Ladin i första hand negativa. I den mån Usama bin Ladin är populär är det för sitt allmänna motstånd mot USA. Populariteten ska inte ses som ett stöd för terrorhandlingar eller en radikal tolkning av islam, skriver Leif Stenberg.

Jakten är över. Usama bin Ladin är död. Sedan al-Qaida bildades 1988 har rörelsens främste ledare blivit sinnebilden för en islamiskt grundad terrorism som utmynnat i bland annat de tragiska attentaten den 11 september 2001. Symbolvärdet i att amerikanska styrkor till slut lyckats oskadliggöra honom är förmodligen störst i relation till en amerikansk opinion. Inte minst för den amerikanska allmänheten har vreden knutits till Usama bin Ladin som person. Sin största roll har Usama bin Ladin nog spelat för att ge allt annat än enhetliga våldsbejakande muslimska grupperingar ett närmast ikoniskt och enhetligt ansikte. Kriget mot terrorismen har i Usamas ansikte fått en tydlig konkretisering. Därav de glädjescener som utspelats i bland annat Washington DC. En helt annan fråga är vilken betydelse Usama bin Ladins död ska tillmätas i ett globalt muslimskt sammanhang och speciellt i relation till de pågående revolter och förändringsprocesser som sker i Mellanöstern. I muslimska samhällen har uppfattningarna om Usama bin Ladin i första hand varit negativa, men samtidigt mångfacetterade och komplexa. Usama som en symbol för islam i såväl medierna som folkliga opinioner i Amerika och Europa har underblåst en polarisering mellan ”väst” och ”islam”. En uppdelning som många gånger varit ett problem för muslimer globalt, speciellt för den muslimska majoritet som inte delar Usamas tolkning av islam. I anslutning till detta är det viktigt att understryka att Usama och al-Qaida i sin retorik stått för en våldsbejakande och könskonservativ tolkning som varit kritisk mot regimer som de anser inte följer islam. Hit hör till exempel Saudiarabiens kungahus, men naturligtvis även mer sekulära regimer som de i Algeriet, Syrien och Egypten. Trots att många muslimer i Mellanöstern inte delat Usamas islamtolkning, har han ändå uppnått viss status på grund av sitt motstånd mot det som definieras som ”icke-islam”, främst symboliserat av USA. Al-Qaida ses ur detta perspektiv som en närmast subversiv motkraft till vad som beskrivs som amerikansk imperialism. Det kan här vara viktigt att förstå att radikala muslimska rörelser har tillskansat sig ett stort utrymme i den meningen att de har gjort sina röster tydligt hörda. Dessa rörelsers rop på att stater bör islamiseras, har sjunkit ner i bredare befolkningslager och argument som rör politik, relation mellan könen har i den folkliga debatten förskjutits i islamistisk riktning. Dock inte alltid våldsbejakande. I Usama bin Ladins egen retorik är motståndet och kriget mot USA inte avslutat och hans martyrskap existerar på ett slagfält där striden ännu inte är avgjord. Bland radikala islamister var hjälten Usama martyr långt före sin död. I de revolutioner och förändringsprocesser som präglat Mellanöstern under de senaste månaderna har islamistiska gruppe r inte spelat några avgörande roller. Överhuvudtaget har inte speciellt mycket av protesterna kanaliserats genom – eller skett med referenser till – islam. Dock har de regimer som människor i dag protesterar emot under lång tid använt hotet från Usama och al-Qaida som ett eget vapen. Detta har riktats mot den egna befolkningen lika mycket som mot regimer i Europa och Amerika. I Egypten har Muslimska Brödraskapet varit en del av upproret, men samtidigt uttalar ledare för åtminstone ett av de partier som Brödraskapet bildar inför valet att de ska acceptera den demokratiska processen och påpekar att de inte är ett teokratiskt parti. Samtidigt försöker mer radikala islamistiska grupper mobilisera, men de har ännu inte nått något större inflytande i den förändringsprocess som pågår i Egypten. Hamas bland palestinierna och Hizbollah i Libanon är exempel på andra islamistiska grupper som ibland kopplas samman med al-Qaida och Usama bin Ladin. Samtidigt har Usama kritiserat islamistiska rörelser för att dessa verkar nationellt och inte deltar i en tidlös universell kamp mot islams fiender. Dessutom har spänningen mellan shiitiska och sunnitiska grupper ökat markant i Mellanöstern under de senaste åren och Usama företräder en tydligt antishiitisk tolkningstradition inom islam. I den mån Usama bin Ladin är populär i Mellanöstern och muslimska länder är det följaktligen för sitt allmänna motstånd mot USA. Populariteten ska inte ses som ett stöd för terroristhandlingar eller en radikal tolkning av islam. Han är i dag en representant för en radikal islam som inte är liktydigt med en politisk rörelse som strävar efter en frigörelse av ett fysiskt territorium. Det vill säga Usama fungerar snarare som en symbol i ett evigt krig än som en tänkande politisk frihetssträvande strateg. Förhoppningsvis är Usamas död en del av en process där åtminstone den radikala islamismens tid är förbi. De nya och unga revolutionärernas mål i Mellanöstern är att skapa ett värdigt liv för invånare och att etablera demokratiska samhällen. En tolkning av detta är att hotet från radikal våldsbejakande islamism avtar i ett längre perspektiv. I slutändan menar jag att Usamas död inte kommer att spela någon större roll för de förändringsprocesser som nu pågår. Det kommer gissningsvis inte att föranleda vare sig landssorg eller några större översvallande glädjeyttringar i Mellanöstern. Leif Stenberg chef, Centrum för Mellanösternstudier vid Lunds universitet


Folksjukdomen som drabbar barnen

Summary: I dag beräknas fyra av tio barn ha någon form av allergi eller överkänslighet. Men nya diagnosmetoder visar att många inte är så allergiska som de själva, och sjukvården, tidigare trott.

Den har kallats barnens folksjukdom. Fyra av tio barn har någon form av allergi eller överkänslighet – astma, eksem, allergisk snuva eller födoämnesbesvär. Eller allt på en gång. Och matallergierna blir allt vanligare. Upp till 15 procent av alla barn beräknas reagera mot någon form av mat. Alla behöver dock inte vara fullt så allergiska som de själva, och sjukvården, trott. Så kan till exempel mer än två av tre som fått diagnosen jordnötsallergi i själva verket äta jordnötter. Nya allergitester kan skilja dem som i grunden har en jordnötsallergi och därför kan drabbas av en livshotande reaktion, från dem som bara reagerar lindrigt. Äldre testmetoder har inte riktigt kunnat skilja mellan allergi mot björkpollen och allergi mot jordnötter, vilket gjort att många fått felaktiga besked. Inom sjukvården har man tagit det säkra för det osäkra och uppmanat barnen att inte äta nötter. – Många har varit rädda och begränsat sina liv i onödan, konstaterar Magnus Wickman, en av landets främsta experter på barnallergi. Med de nya diagnosmetoderna kan vi nu nästan friskförklara barn som trott sig ha en potentiellt livshotande sjukdom. Självklart bör man vara försiktig med stora mängder jordnötter om det kliar i halsen. Men att det inte är farligt för barnen att få i sig små mängder är ett oerhört viktigt besked att kunna ge. Resultaten kommer från den stora barnallergistudien Bamse, där drygt 4 000 barn följts sedan mitten av 90-talet. I en första testomgång verkade det som om nästan åtta procent av barnen var jordnötsallergiker. Men när barnen testades senare, med en ny analysmetod, visade sig mer än två tredjedelar i själva verket bara reagera med lindriga besvär, eller inga alls, av jordnötter Förklaringen är att jordnöten innehåller flera olika allergen (allergiframkallande ämnen) och reaktionens styrka beror på vilket ämne man är allergisk mot. Bland annat innehåller jordnöten ett björkpollenlikt allergen. Det forskarna nu har kunnat visa är att de som i test reagerar för både jordnöt och björkpollen oftast reagerar på just det björkpollenliknande ämnet i jordnöten. – Och det är ett snällare allergen som inte ger upphov till livshotande reaktioner, säger Magnus Wickman. Eftersom jordnötter ingår i så väldigt mycket mat innebär beskedet en enorm lättnad för många familjer, som inte vågat gå på restaurang, flyga eller resa utomlands med sina allergiska barn. Fenomenet kallas korsreaktion. Och korsreaktionerna, mellan främst björkpollen och olika livsmedel, är en av förklaringarna till att matallergier blivit så vanliga. Nästan 25 procent av alla barn i Sverige har pollenallergi. Hälften av dem reagerar också på någon form av mat – nötter, sojabönor, stenfrukter och kiwi, till exempel. En annan förklaring till ökningen är importen av nya födoämnen – som nötter, fröer och bönor. – Cashewnötter, som så många äter nu, är mer allergiframkallande än både hasselnötter och mandlar, säger Magnus Wickman. Fler korsreaktioner: Den som är gräsallergiker kan reagera mot vete, den som har en skaldjursallergi kan reagera mot kvalster, åtminstone på test. Den som inte tål avokado brukar inte heller tåla banan eller latex. – Det kan också finnas en korsreaktion mellan mjölk- och pälsdjursallergi, men där är vi osäkra ännu. Magnus Wickman är professor i barnallergologi och överläkare vid Sachsska barnsjukhuset i Stockholm, Här pågår, sedan ett par år, försök med att under väl kontrollerade former ge allergiska barn mycket små men stigande doser med det de reagerar på, till exempel nötter, mjölk, ägg och vete. Dels görs det som provokationer, som ska visa om barnen sensibiliserats och allergin börjat växa bort. Dels görs det som försök till behandling. – Men det är inget vi kan genomföra i större skala, riskerna är ännu för stora, en del reagerar kraftfullt. Försök görs också att genom immunterapi blockera antikroppsystemet och ställa om immunsystemets sätt att reagera. Bland annat har man lyckats få en svårt mjölkallergisk flicka att kunna dricka mjölk. Allergi handlar om ett felreagerande immunförsvar. Kanske är allergierna, tror forskarna, det pris vi får betala för att vi inte längre får de svåra infektioner som drabbat människan i tiotusentals år. Kanske stimulerade till exempel kolera-dysenteri- och tbc-bakterier förr immunsystemet på ett sådant sätt att man inte utvecklade allergi. Att förebygga allergier har visat sig mycket svårare än man tidigare trott. Flera av de råd som gavs för tio år sedan gäller inte längre. Tidigare ansågs det till exempel att man skulle vänta med att ge spädbarn smakportioner av fisk, ägg och nötter. Nu är forskarna inte så säkra på det. – Kanske var det fel, vi vet faktiskt inte, säger Magnus Wickman. Det finns studier som tyder på att barn som fått fisk under första levnadsåret i mindre utsträckning utvecklar fiskallergi. Och i England ger man nu på försök spädbarn jordnötsblandning tidigt, för att se om de får mindre jordnötsallergi. Det tycks som om vi lättare utvecklar tolerans mot sånt vi sväljer ner, men att det är svårare med sånt vi andas in. Mycket mer forskning behövs om riskfaktorer för matallergi. Så kan du förebygga allergier Rök inte. Rökning under graviditet kan fördubbla risken att barnet utvecklar allergier. Att amma länge var ett råd som gavs för några år sedan. I dag anses det inte längre självklart att lång helamning minskar risken för allergier. Huruvida pälsdjur i familjen innebär risk eller skydd går det inte att säga något bestämt om. En del barn som exponerats för pälsdjur blir sjuka och andra utvecklar tolerans, men man vet inte på förhand vilka. Vissa katter kan ge mer besvär än andra. Ras och kön kan möjligen spela in, liksom om katten är kastrerad. En okastrerad hankatt är värst. Den portugisiska vattenhunden (som t ex familjen Obama har) och pudlar anses vara mindre allergiframkallande än andra hundar. Förklaringen kan vara den lockiga, litet fetare pälsen, som gör att allergener från talgkörtlarna inte sprids lika lätt i luften. Om du har svår matallergi och reser utomlands: Ta med medicin-kit och intyg på att du får ta med mediciner på planet. När du äter ute: tala med kocken i köket om maten – inte servitören. Frågor och svar om allergier Varför blir vi allergiska? Inga säkra svar finns. Men en teori är att delar av vårt immunsystem har blivit sysslolöst och därför överreagerar på pollen, mat och kvalster. Att det hänger samman med den västerländska livsstilen är de flesta forskare också ense om. Blir allt fler allergiska? Ja och nej. Allergisk hösnuva blir fortfarande allt vanligare. Liksom matallergier. 2–3 procent av alla barn beräknas ha en ”äkta” matallergi, oftast mot mjölk, ägg, nötter, fisk, vete eller soja. Men till det kommer ytterligare drygt 10 procent, de barn som är pollenallergiker i grunden och som korsreagerar mot vissa livsmedel. Nu under björkpollensäsongen verkar många reagera extra starkt på till exempel soja. Men antalet barn med astma ökar inte längre. En förklaring kan vara att färre vuxna röker. Hur stor är ärftligheten? Är en förälder allergisk är risken 30–50 procent att barnet också ska bli det. Vilka är symtomen vid matallergi? Klåda i mun och svalg, eksem, nässelfeber, rinnande ögon och näsa, ont i magen, kräkningar. I allvarliga fall en livshotande, allergisk chock, Hur behandlas allergier? Med antihistaminer och kortison. Adrenalin i akuta situationer, Immunterapi i vissa fall. Forskningsfokus: Vaccin inom tio år Försök med immunterapi mot allergier pågår, men det är ännu inte rutinbehandling i sjukvården i hela landet. Inom tio år kan det dock finnas ett vaccin som stänger av allergireaktionen, tror forskarna. En stor del av immunförsvaret finns i tarmen. Försök görs att förändra immunförsvaret genom att tillföra goda tarmbakterier. Men sannolikt handlar det mindre om enskilda bakterier och mer om den generella sammansättningen av bakterier. Går det att få fram allergisäker mat? Försök görs att, bland annat genom genmodifiering, få bort vissa allergener från växter. Problemet är att de finns där för att de behövs, allergenerna skyddar växterna mot angrepp utifrån. Fler nya diagnosmetoder är på väg, som bättre kan särskilja vilka som riskerar svåra allergiska reaktioner och vilka som bara reagerar lindrigt.


STRAGE:

Summary: Lil B puffar hiphopen åt rätt håll när han bejakar sin kvinnlighet och kallar sig själv för bitch.

I slutet av nittiotalet stajlade det norska punkbandet Turbonegro om sig till vulgosminkade bögar i matroshatt, inspirerade av den ekivoka konstnären Tom of Finland. Vissa ansåg att Turbonegro bara exploaterade bögkulturen för att få uppmärksamhet. Andra tyckte att de bidrog till ökad tolerans genom att få strejta birakillar att utforska sin sexualitet. Förhoppningsvis kan rapparen Lil B åstadkomma något liknande i den homofoba hiphopvärlden. 23-åringen från Oakland debuterade med gruppen The Pack och har de senaste åren gjort solokarriär genom att sprida över tusen låtar på nätet. Titlar som ”Hoes on my dick” och ”Suck my dick hoe” tyder på att Lil B är en misogyn rappare av den traditionella typen. Men den som lyssnar noga på hans släpiga flow – och analyserar dick-bitch-hoandet – märker att Lil B dribblar med de runda orden på ett smått revolutionerande vis. Han är, så vitt jag vet, den förste manlige rapparen som beskriver sig själv som en bitch. ”I’m the pretty bitch, man, it is what it is, word around town is I’m finer than my bitch”, rappar han i ”Pretty bitch”. I fjol attackerade Lil B rapdivan Nicki Minaj och sa att han var en större bitch än hon. Samtidigt gjorde han ett sexuellt ambivalent utspel mot en annan hiphopstjärna: ”Om inte Kanye West följer mig på Twitter och gör låtar med mig ska jag knulla honom i arslet.” Mest liv blev det dock häromveckan när Lil B uppträdde på Coachellafestivalen och avslöjade namnet på sitt nästa album: ”I’m gay”. På scen sa Lil B att han var strejt och med titeln vill visa att ord inte betyder något: ”Längst inne i oss själva spelar det ingen roll. Lev livet, liksom. Du har bara ett liv. Var lycklig.” Ett par dagar senare sa den amerikanska HBT-organisationen GLAAD att ord visst betyder något: ”Glåpord bidrar till intolerans.” De hoppades att Lil B:s utspel inte bara var en gimmick. ”Jag har en massa kärlek för HBT-samhället”, försäkrade Lil B. När rappare började stoppa in orden ”no homo” i sina texter, för att understryka att vad de just sagt inte skulle uppfattas som gay, såg vissa kritiker det som ett tecken på att hiphopen i själva verket blivit mindre homofobisk. Förr behövdes inga brasklappar. Ingen tvivlade på artisternas heterosexualitet. Nu kysser Lil Wayne sin mentor Birdman på munnen och Kanye West uppträder obesvärat på Coachella i en damblus från Célines vårkollektion. Naturligtvis är det sorgligt att ingen stor rappare har kommit ut som gay när till och med black metal fått en bögpionjär i norrmannen Gaahl. Men Lil B ser till att hiphopen puffas ytterligare några centimeter åt rätt håll. Genom att skriva låtar där han jämför sig själv med Paris Hilton och Ellen Degeneres bejakar Lil B sin kvinnlighet. Och mer kryptiska rader som ”bitches suck my dick ’cause I look like JK Rowling” tycks säga att den feminina stilen underlättar hans heterosexuella raggande – vilket Lil B också påpekar när han hyllar en av hiphopens döda hjältar: ”Shoutout Tupac, I don’t know you but I love you, man. I fuck so many hoes, ’cause I look gay.” FREDRIK STRAGE är journalist och författare. Han bloggar på påstan.nu/bloggen


”Juholt för tankarna till den unge Marx”

Summary: Dagens socialdemokrater vill ha en icke-kommersiell kulturpolitik. Men politik är inte bara utopi. Politik är också ekonomi, det vill säga en uppfattning om hur samhället ska vara organiserat för att man ska nå målet, skriver statsvetaren Leif Lewin i en replik.

På skärtorsdagens DN Debatt (21/4) publicerade Socialdemokraternas nye ledare Håkan Juholt en uppfordrande artikel, där han manade till kamp mot en kommersialiserad kulturpolitik. För Juholt är människan något mer än en kund på en marknad: hon är medborgare i ett samhälle. Juholt vill återinföra fritt tillträde till våra museer och andra kulturinstitutioner och som partiordförande verka för en kulturpolitik ”som utrustar människor med vingar”. Eget skapande såväl som respekt för vad landets konstnärer och författare åstadkommer ska uppmuntras. Det var inspirerande ord, som kan föra tankarna till den humanistiska människosynen hos den unge Marx. Även om samhällets ekonomiska organisering är grunden för den politiska kampen är det yttersta målet att alla människor ska kunna utvecklas som kulturvarelser. Som årets skytteanska pristagare Ronald Inglehart och Pippa Norris visat svarar det målet väl mot de icke-materiella värderingar som medborgarna ger uttryck för i vår postmoderna tid, vad än cyniska politiker och affärsmän – och samhällsvetare – ibland söker göra gällande. Är det alltså kulturen som ska bli Socialdemokraternas räddning? Man får gå ända tillbaka till tjugotalet för att hitta en lika djup kris för partiet som den nuvarande. Då blev utvägen en nytändning till följd av en långtgående ideologisk självrannsakan. Enligt den officiella ideologin skulle kapitalisternas lönenedpressning komma att skapa underkonsumtion och arbetslöshet, vilken bara skulle förvärras med åren till dess att kapitalismen gick under i en stor kris och arbetarna kunde ta över produktionsmedlen. Vilka riktlinjer för det dagspolitiska handlandet kunde man härleda från denna analys? Förväntningarna på de socialdemokratiska riksdagsmännen var att verka för sociala reformer. Men ju mera framgångsrika de var i detta dagspolitiska arbete att genom arbetslöshets- och socialbidrag pumpa ut köpkraft i samhället, desto mera undanröjde de ju förutsättningarna för den stora krisen. Det ”korta perspektivet” kolliderade med ”det långa”. Utvägen blev den keynesianska ekonomin, som ledande socialdemokrater tidigt kom på spåren tack vare sin förtrogenhet med (den mogne) Marx arbetslöshets- och underkonsumtionsteorier. Dåtidens ortodoxa nationalekonomi fick ge plats för en expansiv sysselsättningspolitik: vid en kris skulle staten inte alls spara, som det tidigare receptet löd, utan tvärtom stå för den efterfrågan som det privata näringslivet inte orkade med. Denna nya politik blev en indirekt metod att vidga statens roll i näringslivet (i stället för socialisering) och därmed utrymmet för arbetarrörelsens värderingar. När krisen kom i början av trettiotalet stod Socialdemokraterna beredda. Välfärdsstaten blev alla tiders oslagbara framgångsprojekt. Och skatterna höjdes och höjdes. Men i ett samhälle med politisk demokrati och marknadshushållning finns det en gräns för hur stor den offentliga sektorn kan bli. Skattetröttheten blev till sist utbredd. Det starka samhället framstod som väl starkt. För några årtionden sedan började en högervind att blåsa, teoretiskt formulerad av den så kallade public choice-teorin som går ut på att människan också i politiken bara söker tillgodose egoistiska intressen. Därför bör politiken göras så begränsad som möjligt. Det skulle krävas många experiment för att detta hårdkokta budskap skulle gå hem hos väljarna. Först med Fredrik Reinfeldts light-version, kombinerad med gammaldags socialkonservativ omtanke om de svagare, har det vunnit burskap bland svenska väljare. Där står socialdemokraterna i dag. De vill ha en icke-kommersiell kulturpolitik. Men politik är inte bara utopi. Politik är också ekonomi, det vill säga en uppfattning om hur samhället ska vara organiserat för att man ska nå målet. Tjugotalets socialdemokrater hade också en vision: ”det socialistiska frihetsbegreppet” som Wigforss formulerade det, att genom statliga ingrepp ge människorna frihet från marknadens otrygghet (i motsats till det liberala begreppet frihet från staten). Men styrkan hos dem var att de också hittade en metod att nå målet. I dag ser vi inte någon sådan framgångsväg för partiet. Skattehöjningar är nödvändiga för att förverkliga den icke-kommersiella visionen men eftersom folk inte vill betala högre skatter tas förslagen snabbt tillbaka. Ena dagen gäller återinförd fastighetsskatt, andra dagen kommer dementin. Håkan Juholts artikel är uppfriskande. Det finns alltför litet av utopi i svensk politik. Det är viktigt att ibland höja blicken och ange ett mål. Visst kan kulturen bli Socialdemokraternas räddning liksom ett engagemang för andra postmoderna frågor som till exempel fred, internationell solidaritet, miljö, jämställdhet. Men tvärtemot vad som ofta sägs är det om medlen, inte om målen, som den politiska striden står. Utan samhällsekonomisk analys av medlen att uppnå målen kan inget parti vinna förtroende.  Leif Lewin Professor emeritus i statskunskap vid Uppsala universitet. Han disputerade 1967 på den uppmärksammade avhandlingen ”Planhushållningsdeabtten” om socialdemokraternas ekonomiska idéutveckling och har sedan dess utgivit cirka 35 böcker om statsvetenskap och politik.


Manlig omskärelse en omtvistad sedvänja

Summary: Tio år har gått sedan det blev lagligt att omskära pojkar i Sverige. Och ingreppet blir allt vanligare, enligt RFSU. Men är det rätt mot pojkarna?

Rätt till sin kropp eller rätten att fritt utöva sin religion? Vad väger tyngst? I år är det tio år sedan det blev lagligt att genomföra omskärelse på pojkar i Sverige. Nu vill RFSU återuppväcka debatten, bland annat med en informationsskrift om manlig omskärelse. – Omskärelse på pojkar blir allt vanligare i Sverige. Vi vill få till en översyn av den nuvarande lagen, säger RFSU:s förbundsordförande Åsa Regnér. RFSU tar avstånd från omskärelse på små pojkar. – Kroppslig integritet bör kunna diskuteras trots att det är kontroversiellt, säger Åsa Regnér. Vi tycker att man åtminstone ska kunna överväga möjligheten att införa en åldersgräns eftersom det är ett oåterkalleligt ingrepp som kränker pojkens rätt till sin kropp och som i värsta fall kan orsaka obehag och lidande. Att ta bort förhuden på penis är en tradition som är vanlig över hela världen. I dag räknar man med att ungefär 30 procent av världens manliga befolkning är omskuren. Att det förekommer inom judisk och muslimsk tradition känner många till i Sverige. Mindre känt är att det också är mycket vanligt bland kristna, framför allt inom anglosaxisk tradition. 1999 omskars omkring 64 procent av alla nyfödda pojkar i USA. I Sverige omskärs omkring 3 000 pojkar varje år, enligt Socialstyrelsens beräkning. Den svenska regeringen anser att omskärelse är förenligt med FN:s barnkonvention och Socialstyrelsen rekommenderar alla landsting att erbjuda omskärelse under medicinskt kontrollerade former. Men många, kanske över hälften av omskärelserna, tros ske utanför vården och utföras av personer utan tillstånd. I samband med Socialstyrelsens rekommendation för ett par år sedan skrev Gunnar Göthberg, ordförande för Svensk barnkirurgisk förening, en debattartikel där han kritiserade omskärelse av små pojkar. Enligt en enkät som föreningen genomfört bland sina medlemmar vill två av tre barnkirurger inte utföra ingreppet. Även Svenska läkaresällskapet är kritiskt. Hans Rosling, professor i internationell hälsa vid Karolinska institutet i Stockholm, framhåller däremot ingreppets fördelar för hälsan: – Vi kan inte bortse från det faktum att manlig omskärelse minskar smittotakten på hiv till hälften i länder med hiv-epidemier. Det visar de experimentella studier som gjorts. Man har även sett en lägre förekomst av livmoderhalscancer hos kvinnor i befolkningar där männen är omskurna. – Jag förstår inte varför man ska hålla på att bråka om en sedvänja som uppenbart har medicinska fördelar. Sverige är inget isolat, vi måste inse att vi är en del av världen. Jag tror att motståndet hos exempelvis svenska barnläkare handlar mer om rädsla för det som är främmande, säger Hans Rosling. Många förespråkar kondomanvändning som ett bättre sätt att hindra smittspridning. Hans Rosling menar att det är svårt att få till kondomanvändning i den utsträckning som skulle behövas för att stoppa spridningen av hiv. – Om kondom är så oproblematiskt, varför har då inte kondomkampanjerna större effekt? En av de personer som har tillstånd att genomföra omskärelse på pojkar i Sverige är läkaren Bachar Ghanoum i Västsverige. Han är muslim och själv omskuren och ser inte omskärelse som problematisk. – Detta är en kulturell och religiös sedvänja som måste respekteras oavsett vad man tycker om den, säger han. Den har förekommit i flera tusen år, och i de delar av världen där detta är vanligt är det ingenting man ens diskuterar. Här i Sverige används ofta kritiken mot omskärelse av de mörka makter som är emot integration och invandring. – Skulle inte landstingen tillåta omskärelse åker föräldrarna till sina hemländer och genomför den. Det är mycket sämre för barnet eftersom förutsättningarna för den här typen av ingrepp är bättre i den medicinska miljö som sjukhus och kliniker i Sverige kan erbjuda, säger Bachar Ghanoum. Men att omskärelsen kan upplevas som känslomässigt problematisk är han medveten om. Båda föräldrarna måste vara överens på papperet. Och är de inte känslomässigt övertygade tycker han att det är bättre att avstå. – Ser jag på föräldrarna att de inte är beredda, att de är oroliga eller känner skuld inför det som ska ske, så utför jag inte ingreppet, berättar han. Omskärelsen är inte så viktig att den ska orsaka lidande eller oro. Men har man som förälder rätt att ta det beslutet för sitt barn? – Som förälder tar man dagligen beslut för sina barn som får stor inverkan på deras liv. Vaccinationen mot svininfluensa till exempel. Omskärelse har bevisligen sina fördelar och är hur som helst inte skadlig. Inom judendomen ses omskärelsen som ett tecken på förbundet mellan Gud och det judiska folket. Det berättar Maynard Gerber, kantor i judiska församlingen i Stockholm. – Det är en del av vår kulturella och religiösa identitet, säger han. Men om den ena föräldern är tveksam lämnar jag information så att familjen kan läsa på och ta sitt beslut på sakliga och inte känslomässiga grunder. Jag skulle aldrig försöka påverka en familj som redan bestämt sig för att inte omskära sin son. En som länge engagerat sig i debatten om omskärelse på små pojkar är Tasso Stafilidis, före detta vänsterpartistisk politiker. Hans utgångspunkt är barnets rättighet att få sin kropp fredad. – Vad vuxna väljer att göra med sin kropp måste vi respektera i alla lägen, säger han. Jag är inte emot omskärelse, jag vänder mig emot att man genomför ett icke medicinskt påkallat kirurgiskt ingrepp på en person som inte kan välja själv. Tasso Stafilidis tycker att argumentet att det är en gammal tradition som inte har någon större påverkan är dåligt och menar att det är att marginalisera och förminska det faktum att man skär bort en bit av barnets kropp utan barnets medgivande. – Antingen ska vi stå upp för barns rättigheter, då ska vi skydda dem mot den här typen av ingrepp eller så får vi acceptera att vi inte kan stå emot det kulturella trycket. För det handlar om att ställa barns rättigheter till sin kropp mot vuxnas rätt att utöva sin religion. Argumentet att landstingen måste erbjuda en medicinskt övervakad omskärelse för att föräldrarna inte ska genomföra ingreppet under omständigheter som är sämre för barnet tycker han inte håller. – För mig är det helt oacceptabelt, vi har inga andra lagar som fungerar så i dag. Vi tillåter inte brott i allmänhet bara för att det finns människor som begår olagligheter. Ingreppet lagligt i Sverige sedan 2001 Manlig omskärelse innebär att man opererar bort hela eller delar av förhuden på penis. 2001 infördes lagen om omskärelse på pojkar i Sverige. Socialstyrelsen rekommenderar numera alla landsting att erbjuda omskärelse. Båda föräldrarna ska godkänna ingreppet. Ingreppet får inte utföras mot pojkens vilja. Omskärelsen får endast genomföras av legitimerad läkare eller – om pojken är under två månader – av person med särskilt tillstånd. Ingreppet ska ske med bedövning. Omskärelse på pojkar ska inte blandas samman med omskärelse av flickor som är förbjudet enligt svensk lag och som så gott som alltid orsakar stort lidande för den drabbade. Hygien framhålls ofta som ett av de viktigare argumenten för manlig omskärelse. Det anses lättare att hålla penis ren, vilket minskar risken för bland annat livmoderhalscancer hos kvinnan och peniscancer hos män. Men förhuden skyddar också ollonet och håller det smidigt. När man tar bort förhuden försvinner de talgkörtlar som sitter på förhudens insida och ollonet utsätts för mer nötning. I vissa fall sker omskärelse av medicinska skäl för att förhuden är för trång. källa: rfsu och vårdguiden


”Alla ska kunna ta del av kulturen – oavsett plånbok”

Summary: Regeringen har valt att genomföra sitt systemskifte också inom kultur- och medieområdet. Det har blivit neddragningar och grundläggande ideologiska förändringar. Följaktligen ska bibliotek ut på entreprenad och varje konstnär med självaktning vara entreprenör. Min förtvivlan är stor över hur Sverige förvandlats till något som handlar om pengar, marknad och marginalisering. Här framträder skillnaden i människosyn som tydligast. Jag vill stå upp för en kulturpolitik som uppmuntrar till eget skapande, som öppnar museer och kulturens arenor och respekterar det engagemang som landets kulturarbetare står för, skriver Socialdemokraternas ordförande.

I ett samhälle där klyftorna i tillgång till kultur ökar, och allt reduceras till enbart individuella projekt, där vinnarna och förlorarna är givna på förhand, där bryts också tilliten och de viktiga samhällskontrakten. Jag vill driva på för ett samhälle där det gemensamma spelar roll igen. För detta synsätt spelar kulturen en avgörande roll. Som ordförande för Socialdemokraterna kommer jag att stå upp för en kulturpolitik som utrustar människor med vingar, som uppmuntrar till eget skapande genom hela livet, som öppnar museer och kulturens arenor, som respekterar den kunskap, det engagemang, det djup och den bredd som landets kulturarbetare står för. Ytterst handlar det om synen på människan och människovärdet: människan som medborgare i ett samhälle eller människan som kund på en marknad. Jag ser på kulturen som samhällets värderingsmätare. Min utgångspunkt är enkel. Ett gott samhälle där konsten får ta plats och där vår öppenhet och nyfikenhet mot omvärlden, historien och framtiden, frodas. Det ska finnas plats för både den lättillgängliga och den provocerande, både den kommersiellt gångbara och den obekväma. Det behövs fler oberoende röster i det offentliga samtalet. Det behövs fler arenor för debatt, där olika synsätt och idéer kan mötas och brytas mot varandra. Och det behövs ökade möjligheter att uttrycka och ta del av olika perspektiv och kulturyttringar. Kulturen har flera viktiga roller i samhället. Att spegla den tid vi lever i. Att låta oss förstå våra egna och andras känslor och upplevelser. Att förmedla spännande berättelser och människoöden. Men kulturen spelar också en mycket viktig roll i att ifrågasätta, i att kanalisera protester mot orättvisor, i att måla upp en annan, möjlig och bättre värld. Det mest fantastiska med kulturen är att den i grunden alltid är fri och obunden. Den har lika många ansikten och uttryck som det finns människor och tankar. Den känner ingen annan herre än de begränsningar vi själva sätter på vår kreativitet och fantasi. Men tillgången till – och möjligheterna att utöva – kultur ser olika ut. Här spelar politiken en viktig roll, inte för att gå in och detaljreglera innehållet i olika verk, filmer, låtar och annat, utan för att öka möjligheterna för alla – oavsett bakgrund och storlek på plånboken – att ta del av och själva vara med och utforma böcker, filmer, tidningar, konstverk, teaterföreställningar och musikstycken. Under lång tid har det ansetts självklart att konsten och kulturen inte kan överleva och vara fri om den hänvisas enbart till marknadens krafter eller ett fåtal mecenaters välvilja. Likformighet, utarmning och kultur som elitprojekt blir resultatet. Kring detta har det också under lång tid funnits ett brett stöd i riksdagen. Nu är fältet upprivet. När moderatledaren Fredrik Reinfeldt utsåg sin första kulturminister – dåvarande Timbrochefen Cecilia Stegö-Chilò – var det en tydlig stridssignal. Det skulle vara slut på samsynen och det offentliga stödet. Här skulle rensas och marknadsutsättas och bäva månde varje kulturarbetare. När hon fick avgå tonades revanschismen ner men i sak har regeringen valt att genomföra sitt systemskifte också inom kultur- och medieområdet. Det har blivit neddragningar, nedläggningar, utrensningar, kontrollsystem, och grundläggande ideologiska förändringar – så ska exempelvis kulturpolitiken inte längre ”motverka kommersialismens negativa verkningar” och följaktligen ska bibliotek ut på entreprenad och varje konstnär med självaktning vara entreprenör. Att låta kulturen styras av kapitalstarka krafter är problematiskt både därför att det minskar kulturens och kulturutövarnas faktiska oberoende, och för att det bidrar till att öka snarare än att minska klyftan i tillgång till kultur. Jag kommer aldrig att acceptera ett samhälle där det bara är de välbärgades barn som får möjlighet att lära sig att spela ett instrument. Eller bibliotek där det bara lånas ut böcker från ett visst förlag. Författaren Marie Silkeberg sammanfattade i våras i tidskriften 10-tal hur hon och andra upplever situationen: ”Det är aldrig bra när människor som arbetar med kultur blir rädda. när det blir allt svårare att få pengar nog för att kunna tänka och arbeta i längre perioder”. Det är marknadsideologin och det bristande intresset som slår igenom. Så var exempelvis återinförandet av avgifter för museibesök mindre en fråga om pengar än ideologi: Man skall inte subventionera vuxnas kulturkonsumtion, hette det från de borgerliga. Verkligen? Byt ordet vuxna mot medborgare. Är det då inte en ovanligt bra idé att ge medborgarna fritt tillträde till våra gemensamma museiskatter och andra kulturupplevelser? Eller måste vi reducera allt mänskligt till varor och tjänster på en marknad, alla medborgare till kunder, alla konstnärer, vårdare, förskollärare med flera till företagare och köpgalleriorna till de enda avgiftsfria offentliga rummen? Jag ser Norge som ett föredöme när det gäller kulturpolitiken. I opposition bestämde sig Arbeiderpartiet för rejäla satsningar, och de genomfördes också när man kom till makten. Särskilt viktigt var att kulturpolitiken blev en viktig del av den ”stora” politiken, inte undanskuffad i ett hörn. Vi socialdemokrater har inspirerats av Norge och jag som partiledare vill säkerställa att vårt parti tar fortsatta steg i samma riktning. Sverige behöver ett rejält kulturlyft. Jag vill utveckla det synsätt som innebär att ett levande och starkt kulturliv är en oerhörd tillgång för oss alla; intellektuellt, känslomässigt, demokratiskt. Det döljer inte att kultur kan ge nya jobb och ekonomiskt gynnsamma följdverkningar – men låt oss se det som goda bieffekter. Konsten gör oss heller inte nödvändigtvis till bättre människor eller löser samhällsproblem – men medborgarskapet blir fullödigare och livet rikare. Därför är det en självklarhet för mig som socialdemokratisk partiordförande att prioritera kulturpolitiken. Att lyfta läsandet och litteraturen, filmen, teatern, musiken och konsten formar ett samhälle där man tillåts vara människa. Vi behöver de demokratiska rum som kulturen utgör; teatrar, bibliotek, samlingslokaler, andaktslokaler och välfärdsstatens institutioner är mötesplatser där vi medborgare träffar varandra, möts som jämlikar och växer tillsammans. Min förtvivlan är stor över hur jag ser att Sverige förvandlats från ett land där kulturpolitiken varit en viktig del i formandet av vår samhällsmodell till något som handlar om pengar, marknad och marginalisering. Här – i synen på rätten till ett rikt kulturliv, i försvaret av konstens uppgift att odla våra drömmar, att vi ges möjlighet att kunna se livet med någon annans ögon – framträder skillnaden i människosyn som tydligast. Ett annat Sverige är möjligt. Håkan Juholt partiordförande (S)


Farliga förbindelser

Summary: De finländska populisterna finns med i kretsen av partier som kan ingå i Finlands nästa regering. Men Sannfinländarnas antiliberala politik är inget för Europa.

Än så länge är det framför allt en konsekvens av söndagens riksdagsval i Finland som är riktigt säker. Valet innebar en framgång för det borgerliga Samlingspartiet som blir störst i den finländska riksdagen. Dess ledare Jyrki Katainen har därför uppdraget att leda regeringssamtal med övriga. Det är betydligt svårare att säga något om fortsättningen. Inget parti är på förhand uteslutet från förhandlingarna, även om Centern har förklarat att partiet efter det dåliga valresultatet tänker gå i opposition. Men resten vill gärna vara med. Eftersom koalitionerna i Finland ofta har bestått av mer eller mindre brokiga skaror spekuleras det därför hett om vilka partier som kan komma att ingå i nästa regering. I jämförelse med den svenska blockpolitikens fasta förbindelser liknar den finländska politiken en ormgrop där nästan alla kan tänka sig att vara tillsammans med alla andra. Fördelen med det är att medborgarna inte måste välja en hel grupp partier när de går till valbåsen. De kan låta sina preferenser få fullt genomslag och lägga sin röst på det parti vars idéer de tror på och hoppas att politiken får genomslag i praktiken. Men efter söndagens val är nackdelarna med de lösa förbindelserna också uppenbara. När inget parti har lovat någon annan trohet före valet är det resultatet som avgör vilka som ska vara ihop, vilket innebär mindre tydliga regeringsalternativ. När väljarna vaknar upp på morgonen efter valdagen kan det parti som fått deras röst ha inlett ett förhållande med ett som de inte alls tycker om. I måndags morse var det Sannfinländarnas ledare Timo Soini som log och sade god morgon till Finland. De finländska populisterna stod för den riktigt stora valskrällen och som tredje största parti med 19 procent av rösterna måste Sannfinländarna bjudas in till regeringssamtalen. Att utesluta partiet vore ett underkännande av det finländska folkets röst. Men Sannfinländarnas antiliberala politik vore en olycka för Finland. Partiet säger nej till det mesta som öppnar gränser för människor, tjänster och varor i Europa och vill höja en lång rad skatter. Det är motståndare till abort och homoäktenskap och bland partiets ledande företrädare finns personer som hetsar mot islam och förgiftar den politiska stämningen med hätska utfall mot Finlands få invandrare. Eftersom Sannfinländarna inte heller vill bidra till eurons räddningsfonder ledde valresultatet i söndags till frossa i hela EU. Det vore bedrövligt om Finland får en ny regering som inte vill bidra till att lösa euroländernas problem, även om det kanske kan ske på annat sätt. I Bryssel snickras det redan på lösningar som inte kräver finländskt deltagande. Men risken är att Timo Soinis budskap smittar och att det åter höjs röster mot det mödosamt framförhandlade paket av förslag som behövs för att stärka eurosamarbetet. Därför skulle Sannfinländarnas politik inte enbart innebära en återvändsgränd för Finland, utan också en ökad risk för splittring i Europa.DN 18/4 2011


”Socialdemokratins uppdrag är att avveckla kärnkraften”

Summary: Fyra socialdemokrater: Minnet av Tjernobyl samt Fukushima bör vara utgångspunkt för en ny epok i energipolitiken. Dags att påbörja avvecklingen av all kärnkraft i Sverige! I stället för att driva på för en energiomställning har den borgerliga regeringen skapat ytterligare osäkerhet om Sveriges framtida energiförsörjning. Det stora bakslaget kom 2010 då regeringen beslutade att tillåta nya kärnkraftsreaktorer. För oss som socialdemokrater är valet självklart. En kärnkraftsolycka kan leda till oåterkalleliga följder och den risken kan vi inte ta. Vad som nu krävs är en tydlig färdriktning: en kraftfull satsning på energieffektivisering och förnybar energi. På partikongressen 2013 måste vi socialdemokrater presentera ett konkret handlingsprogram som också innefattar kärnkraftsavveckling, skriver artikelförfattarna.

Om precis en vecka är det 25 år sedan härdsmältan i Tjernobyl. Samtidigt lever vi under intrycket av ett nytt stort kärnkraftshaveri, denna gång i Fukushima i Japan. Olyckorna i Tjernobyl och Fukushima borde få oss alla att noggrant tänka efter vilket energisystem som vi vill ha i framtiden. Vi kan nu se att idén om fullständig kontroll över den farliga kärnkrafttekniken i grunden är felaktig. Naturen är oberäknelig, och människor är inte ofelbara. Tiden är mogen för en ny kraftsamling mot kärnkraften och för de förnybara, hållbara alternativen. När kärntekniken först blev känd på 1940-talet väckte den entusiasm. Den framställdes som en lösning på framtidens energiproblem i en tid då man räknade med att energianvändningen skulle öka dramatiskt. På 50-talet fanns det planer på ett femtiotal reaktorer i Sverige, många av dem förlagda inne i städer. Sedan dess har kritiken mot och oron inför kärnkraftens risker blivit en realitet som har påverkat de flesta av oss och även kärnkraftspolitiken. Dessvärre har dock kärnkraften i Sverige inte avvecklats, trots att målen om avveckling har varit tydliga. Bara ett kärnkraftverk har stängts för gott – Barsebäck. Det stora bakslaget kom år 2010 då den borgerliga regeringen tog beslut om att tillåta byggande av nya kärnkraftsreaktorer. Mindre känt är att man därtill har öppnat för uranprospektering på svensk mark. I stället för att driva på för energiomställning har regeringen skapat ytterligare osäkerhet om Sveriges framtida energiförsörjning. Vi är övertygade om att ett långsiktigt hållbart energisystem kan byggas upp utan både kärnkraft och fossila bränslen. Potentialen för både energieffektivisering och förnybart är mycket stor, inte minst här i Sverige. Därtill är de ekonomiska riskerna långt mindre för förnybara bränslen än för kärnkraft. Kostnaderna för ett nytt kärnkraftverk i Finland har sedan länge sprängt alla kalkyler. Urantillgångarna i världen är begränsade. Katastrofen i Fukushima har också visat att inget företag i praktiken kan ta ekonomiskt ansvar för en riktigt stor olycka. Om vi vill ha valuta för pengarna ska vi inte satsa dem på den riskfyllda kärnkraften utan på hållbara och säkra energisystem. Svensk energipolitik har allt för länge präglats av låsningar. På papperet en inriktning mot avveckling av kärnkraften. I praktiken endast en halvhjärtad och av många motarbetad utveckling mot mer av modern energieffektivisering och förnyelsebara energislag. Många talar nu om att använda kärnkraften som ett sätt att lösa klimatfrågan. Det oroar oss. Det finns varken nog med uran eller tid för en sådan lösning. Man kan alltså inte lösa klimatfrågan på det sättet. Dessutom skulle en så kraftig global utbyggnad av kärnkraften, som man åtminstone fram till Fukushima har talat om, leda till oacceptabla säkerhetsrisker. Kärnkraften skulle riskera att spridas också till länder som inte kan eller vill sätta tillräckligt höga säkerhetskrav. Vi skulle inte klara hanteringen av den mängd avfall som skulle uppstå. Och vi skulle inte kunna förhindra kärnvapenspridning – också till terroristorganisationer. I grunden handlar kärnkraftsfrågan inte om pengar och teknik, utan om värderingar och samhällssyn. Som människor står vi inför valet att förvalta jorden eller att förbruka den. Vi kan välja att begränsa de risker som vi tar, eller vi kan välja att sätta framtidens liv och möjligheter på spel. Eller som författaren Göran Rosenberg har uttryckt det: ”Kärnkraften ingår kort sagt i den finstilta faustiska pakt som vår civilisation ingått med djävulen eller åtminstone med vårt sämre jag; löftet om paradiset åt oss själva mot risken för helvetet åt våra barn och barnbarn.” För oss som socialdemokrater är valet självklart. En kärnkraftsolycka kan leda till konsekvenser som är båda oöverblickbara och oåterkalleliga. Den risken kan vi inte ta. Vårt ansvar är att förvalta jorden, inte att förbruka den. Vårt mål är en långsiktigt hållbar samhällsutveckling, i solidaritet med nu levande och framtida generationer. Vår förhoppning är att minnesåret för Tjernobyl och den svåra olyckan i Fukushima ska kunna bli utgångspunkt för en ny epok i den svenska energipolitiken. Vad som nu krävs är klara besked och en tydlig färdriktning. Såväl energiföretagen som industrin, kommunerna och konsumenterna måste veta vad som gäller: En kraftfull satsning på energieffektivisering och förnybar energi. Vi socialdemokrater måste på partikongressen 2013 presentera ett konkret och kraftfullt handlingsprogram för energiomställning som också innefattar kärnkraftsavveckling. Med nedläggningen av Barsebäck 2005 visade Socialdemokraterna att det är möjligt att göra kärnkraften överflödig i takt med att den förnybara energin byggs ut. Nu är det dags att ta nästa steg! Socialdemokraternas stora uppdrag i energipolitiken är att förhindra både de förödande klimatförändringarna och fler riskfyllda kärnkraftshaverier. Investeringarna behöver gå till långsiktiga förnybara energislag snarare än kortsiktig farlig kärnkraft. Vi ser fram emot ett handlingsprogram som främjar samarbete mellan politiken, fackföreningsrörelsen, energiföretagen och industrin – ett program till gagn för både miljön och en offensiv industripolitik. Sverige behöver samlas kring en hållbar framtid. Vi måste våga välja väg. Birgitta Dahl (S) miljöminister 1986–1991 Erik Pelling (S) kommunalråd i Uppsala Lena Sommestad (S) miljöminister 2002–2006 Anders Grönvall (S) oppositionsråd i Knivsta