”Är Centerns miljöbilspolitik också regeringens?”

Summary: Fordonsgasen har en viktig roll om Sverige menar allvar med att minska utsläpp och oljeberoende i transportsektorn. Centerpartiet presenterade sitt förslag till stöd för miljöbilar på DN Debatt den 19/5. Frågan är bara om hela Alliansen står bakom det, skriver Anders Mathisson, vd för Energigas Sverige.

Miljöminister Andreas Carlgren och vice statsminister Maud Olofsson presenterade förslag på stöd till miljöbilar på DN Debatt den 19 maj. Det handlade om för vår bransch helt avgörande frågor såsom fortsatt skattebefrielse av biodrivmedel och en förlängning av det reducerade förmånsvärdet för tjänstebilar. Vi förutsatte då förstås att förslagen var förankrade bland allianskamraterna i regeringen. Men när Alliansens miljöarbetsgrupp presenterade sin rapport på 50 sidor före midsommar så fanns det inte ett enda konkret förslag för transportsektorn. Målet om mer förnybar energi och en fossiloberoende transportsektor 2030 fanns däremot med. Frågan är hur Alliansen vill nå detta mål? Fordonsgasen har en mycket viktig roll om Sverige menar allvar med att minska utsläppen och oljeberoendet inom transportsektorn. I dag har 95 procent av drivmedlen sitt ursprung i olja. För vår bransch som står inför viktiga investeringsbeslut, eller för den som står inför valet av tjänstebil, är det viktigt att spelreglerna är tydliga. Vi kräver därför att rådande osäkerhet kring förmånsvärdet för tjänstebilar nu undanröjs av regeringen. Vi vill veta - handlade Centerpartiets utspel om röstfiske eller är det gemensam allianspolitik? Fortsatt otydlighet om vad som händer efter 2011 kan leda till att miljöbilsförsäljningen avstannar. Att fortsätta främja gasbilmarknaden ger i förlängningen en ökad tillväxt såväl som en bättre miljö. När biogas produceras från gödsel kan vi faktiskt använda ordet ”miljövänlig”, eftersom biogasen ger hela 140 procent mindre klimatbelastning jämfört med bensin och diesel. En studie som utfördes vid Lunds Tekniska Högskola bekräftar att biogasen är det mest klimatsmarta och miljövänliga drivmedel som finns tillgängligt i dag. Biogasen är ett av våra inhemska producerade drivmedel och det är en starkt växande marknad. Under första kvartalet 2010 ökade försäljningen av biogas till fordon med 35 procent jämfört med första kvartalet 2009, en utveckling som är hotad. Opinionssiffror och samhällsdebatt visar att svenskarna är miljömedvetna och sätter miljön högt upp på agendan. Men de är knappt var tredje ny bil som säljs i Sverige som är en miljöbil och försäljningen av miljöbilar beror mycket på de förmåner och ekonomiska styrmedel som använts för att främja dem. VW:s gasdrivna Passat är en av Sveriges mest sålda miljöbilar och över 90 procent av dem är tjänstebilar under de första tre åren. Det såldes cirka 500 gasdrivna Passat, att jämföra med de totalt 25 000 nyregistrerade bilarna i april. Helt förståeligt vill de som går före få stöd till den extrainvestering och särskilda ansträngning de gör för att kunna tanka ett miljövänligare drivmedel. Inte minst vill de ha tydliga regler. Något som även Maud Olofsson och Andreas Carlgren skriver om på DN Debatt: ”Det är viktigt med långsiktiga spelregler både för konsument och industri.” Transportsektorn är Sveriges tuffaste klimat- och miljöutmaning. Bara genom offensiva åtgärder kan alliansregeringens mål om en fossiloberoende fordonsflotta bli verklighet 2030. Om detta mål råder det ingen tveksamhet. Låt nu också enigheten bli tydlig är det gäller vägen framåt och vilka verktyg som ska stödja utvecklingen. Centerpartiet har redan presenterat lösningarna. Vi väntar på besked om att detta också är Alliansens politik. Anders Mathisson, vd Energigas Sverige


Drömmen om den perfekta vågen

Summary: När vädret slår om och vinden piskar havet slänger sig surfaren Björn Lindberg i bilen och kör mot Torö i Stockholms skärgård. ”Lite farligt ska det vara för att det rätta suget ska infinna sig”, säger han.

Björn Lindberg fantiserar inte om sommaren. Däremot drömmer han om den perfekta vågen. Han har ständig koll på vindarnas styrka och riktning. När det blåser från sydost mer än tio meter per sekund, stuvar han in surfbrädan i bilen och drar till Torö, någon timmes bilresa söder om Stockholm. – Jag har släppt drömmen om att bo utomlands och varje dag surfa på fina vågor. I stället har jag lärt mig att gilla Sverige och årstiderna här, säger han. Särskilt lycklig blir han om han lyckas ta en våg i det kalla och mörka vattnet vid Torö. Våtdräkten gör att det inte spelar någon roll om det är vinter eller sommar. – Att befinna sig mitt i naturens krafter. Det är den känslan man är ute efter, att inte ha något att säga till om, vara tvungen att anpassa sig. När han befinner sig i vågen finns det inget annat. Han släpper allt, stress och alla tankar på jobb. Det blir ett andrum. Det är motståndet i de svenska vattnen som gör att belöningen blir särskilt påtaglig. – Ofta är det pålandsvind och stökiga vågor, men det går att få till det. Det brukar inträffa några gånger per år, säger han. Björn Lindberg är timanställd montör och frilansar som surf- och kanotlärare. Det gör att han kan släppa allt han har för händer när vädret plötsligt slår om. Vi följer med honom en dag i juni när vindstyrkan från Öland skapat de rätta förutsättningarna. När vi kört halvvägs från Stockholm blir Björn allt tystare. Pulsen ökar och att han blir irriterad ju närmare målet vi kommer. Det beror på att han målar upp en bild i sitt inre: Tänk om det inte blir något, eller att det blir för ”stort”. – Då försöker jag tänka att det är skönt för kroppen i alla fall bara att komma till stranden och se ut över havet. Kvällen innan och tidigt på morgonen har han kollat en dansk vädersajt. Från bilen ringer han flera samtal för att prata väder och vågor med andra surfare som sitter hemma eller är på väg ut mot havet. När vi svänger av från motorvägen förändras naturen. Vägen smalnar av och slingrar mellan gröna hagmarker och frodig lövskog. Det känns på doften att vi närmar oss havet. När vi kommer fram hoppar Björn genast ur bilen och bokstavligen springer ned till den steniga stranden för att kolla vågorna. – Det är så man alltid gör. För att se vad det blir för surf. I dag kommer det att bli några bra åk, säger Björn och går tillbaka till bilen för att ta på sig våtdräkten och vaxa brädan. Är vågorna för små får han inte uppleva känslan som han längtat efter i månader. Är de för stora blir det otäckt och inte lustfyllt. Det bräckta vattnet i Östersjön är tyngre och mörkare än i sydligare surfparadis. I synnerhet under vinterhalvåret. – Jag har varit i vattnet när det varit stora vågor, men inte övervunnit rädslan och lyckats ta någon sådan våg. Det behöver inte se särskilt farligt ut från land. Men när man ligger där ute kan det kännas riktigt otäckt. En stor våg i Östersjön sveper tag i brädan på ett helt annat sätt. Litet farligt ska det också vara för att det rätta suget i magen ska infinna sig. Den som faller och tumlar runt under vattnet i en våg hamnar i ”tvättmaskinen”. För att klara ett sådant fall utan att slås mot botten, är det säkrast att slappna av. Björn pekar på en sten som krusar ytan mellan de stora vågorna en bit ut. – Den där måste man undvika, säger han och håller upp handen för att visa hur hans knoge slogs sönder mot en sten här i Torö. Ett hundratal meter ut i vattnet sitter ett femtiotal surfare på sina brädor och väntar på den rätta vågen. – Helst ska det vara en våg som man kan behärska, kunna göra något med den innan den är slut. – Självförtroendet växer, alla tankar på jobbet och stressen försvinner. Det är något med farten och kraften, att bli ett med havet. Björn Lindberg behöver åka utomlands åtminstone en gång om året för att hålla färdigheterna uppe. Några veckor varje sommar jobbar han som surfinstruktör vid den franska Atlantkusten, ovanför Biarritz. Kustremsan kallas Europas ”champagne” av surfare och där finns vågor som är så nära perfektion man kan komma i den här delen av världen. Ändå är det vågorna i Östersjön Björn Lindberg suktar efter. Det kan bero på att han tillbringade en stor del av sin barndom i Oxelösund och i Stockholms skärgård. Ju äldre han blir, desto starkare blir dragningen till Östersjön. – När jag ligger där ute på brädan och tittar in på kusten känner jag i hela kroppen att jag är i Östersjön. Varje gång han kommer hem från sydligare breddgrader, får han sig en dust. – Det är som om Östersjön vill tala om för en att nu är du här med mig. Skillnaden mot segling, som han också älskar, är att han på surfbrädan hamnar I vattnet i stället för PÅ. – När jag surfar hoppar jag ju i vattnet och lämnar ut mig till det. Jag har inget att säga till om, utan kastas runt och blir ett med havet. Det är säkert något behov man har, att släppa kontrollen. Det finns stunder då han måste påminna sig sig om att inte bli för besatt. Han har en kompis som får regelrätta depressioner om han inte får sitt surfberoende tillfredsställt. – I början kändes det nästan som om jag behövde ta en våg varje dag för att må bra. Men jag har tagit mig förbi det där. Genom att träna mycket och jobba i stället för att sitta och grubbla. Jag vill inte att det ska bli en flykt, att hela tiden längta till Indonesien. En stor del av livsstilen handlar om gemenskap. Christian Rask och Sandra Johansson, som också surfar i Torö den här fredagen, gör ett försök att förklara. – Det är något med att havet hela tiden förändras, säger Sandra. Man måste bli ett med vattnet och följa alla skiftningar. Vågen har en energi som man följer med och utnyttjar med hela kroppen. Det ger en adrenalinkick och en lyckokänsla. – När man tar en våg så blir det tyst. Man hamnar i en bubbla, en ”frizon” där alla tankar på annat släpper. Sinnet blir ett med kroppen och naturen, menar Sandra. – Det beror på att du måste vara så fokuserad när vågen kommer, se den och ta den för att kunna följa den. – Tänk dig vad du kämpat i vattnet för att befinna dig där du är, säger Christian. Plötsligt kommer den där enda vågen. Flera ton vatten pushar dig framåt med ett enormt tryck. Så blir den som en spegel bredvid dig, lätt och följsam men ändå så kraftfull. När det inträffar behöver man bara ge varandra en enda blick och ett leende, menar Björn. – Det räcker. I det ögonblicket delar vi samma erfarenhet. Så här drömde jag Första gången jag testade att surfa var på Bali i Indonesien, för tio år sedan. Vattnet var turkost och vågorna jättefina. Det kändes som att jag var född i fel världsdel, som om det ljuva livet gick ut på att kunna surfa varje dag. Så här blev det Jag tröttnade på den orealistiska drömmen om den ”perfekta” vågen. I stället började jag uppskatta naturen längs Östersjöns kust. Visst drömmer jag om ett surfställe där det alltid kommer in en våg även här. Samtidigt vet jag att det inte finns. Jag är nöjd med att det kanske händer någon gång per månad. Det gör att jag uppskattar det desto mer när det händer.


”Vänsterpartiet slussar skattemedel till diktaturer”

Summary: Folkpartiets utrikespolitiske talesperson: Vänsterpartiet har under åren 2005-2009 – med hjälp av biståndsanslag – stött auktoritära och totalitära regimer med miljontals kronor.En utvärdering tidigare i år visade att Vänsterpartiets biståndsorganisation (Vänsterns internationella forum, VIF) använt statliga biståndsmedel för att stödja Partido Comunista Colombiano – ett icke-reformerat marxist-leninistiskt parti i Colombia. Jag har därefter granskat VIF:s dokument för åren 2005–2009. Genomgången visar att det finansiella stödet till icke-reformerade kommunistpartier är betydligt mer utbrett än vad som hittills är känt. Det handlar om flera miljoner kronor under de här åren. Ett exempel är VIF:s stöd till revolutionära grupper i Filippinerna. Lars Ohly måste nu förklara varför partiet stöder diktaturer, skriver Fredrik Malm.

Varje riksdagsparti har en biståndsorganisation knuten till sig som årligen får ett mandatbaserat stöd från Sida för att bedriva utvecklingssamarbete. Detta partianknutna bistånd uppgår till 75 miljoner kronor årligen. I februari i år presenterade myndigheten Sadev en utvärdering av partianknutna biståndsprojekt i Ukraina, Uganda och Colombia. Utvärderingen visade att Vänsterpartiets biståndsorganisation Vänsterns Internationella Forum, VIF, använt biståndsmedel för att stödja Partido Comunista Colombiano i Colombia. Sadev konstaterade att detta parti är ett ”icke-reformerat marxist-leninistiskt parti” och att svenska skattemedel genom Vänsterpartiets försorg finansierat delar av partiets valkampanj och ”marxist-leninistisk träning” i Colombia. Att stödja sådana rörelser står förstås i motsats till målen för svenskt utvecklingssamarbete, som tvärtemot ska bidra till ökad respekt för mänskliga rättigheter och demokrati. Eftersom Sadevs utvärdering endast berörde biståndsprojekt i tre mottagarländer har jag gått igenom VIF:s dokument för perioden 2005–2009 för att få en bredare bild över Vänsterpartiets biståndsverksamhet. Genomgången visar att det finansiella stödet till icke-reformerade kommunistpartier är betydligt mer utbrett än vad som hittills är känt. Totalt för de här åren rör det sig om flera miljoner kronor. Det handlar dels om stöd till partier med väpnad revolution i sina program, dels om stöd till auktoritära och totalitära regimer. Ett exempel är VIF:s stöd till revolutionära grupper i Filippinerna. Sedan Ferdinand Marcos diktatur försvann 1986 har ögruppens politiska liv präglats av korrumperade styren och våld mellan militär och flera väpnade grupper. Ett svenskt partinära demokratibistånd i Filippinerna skulle därför kunna göra stor nytta. Vänsterpartiets samarbete har dock en radikalt annorlunda profil. För tre år sedan inledde VIF ett nära samarbete med Laban ng Masa, en allians av grupper på yttersta vänsterkanten. Laban ng Masa krävde att Gloria Macapagal-Arroyos regering skulle störtas med våld av kommunistiskt sinnade militärer och att en ”revolutionär övergångsregering” skulle upprättas. Lokala miliser, kommunistiska folkkommittéer och planekonomi skulle införas. Detta mönster känns igen från en rad länder i världen där kommunism eller andra totalitära styren införts. Först tar ett parti tillsammans med militären makten genom en kupp, därefter genomförs en rad repressiva åtgärder för att garantera fortsatt maktinnehav och förändringarna bekräftas i en, oftast riggad, folkomröstning. Den ideologiska skolningen i Laban ng Masa inför den ”revolutionära övergångsregeringen” sköttes av Institutet för politiska studier. Enligt VIF:s verksamhetsberättelse för 2007–2008 var Institutet för politiska studier ”under hela dess existens en av VIF helfinansierad verksamhet”. För två år sedan splittrades Laban ng Masa i olika fraktioner. Den fraktion som stödde ett väpnat kommunistiskt uppror bildade det nya partiet PLM. Då Laban ng Masa försvann valde Vänsterns internationella forum att fortsätta ge stöd till PLM. Nu slussas alltså svenska skattemedel genom Vänsterpartiets biståndsorgan till en av de mest militanta fraktionerna inom den revolutionära vänstern i Filippinerna. PLM:s lokaler i Quezon City tillhörde tidigare Institutet för Politiska Studier och är därmed finansierade av VIF. Enligt projektbeskrivningen för 2009–2010 ska Vänsterpartiet sponsra PLM med 640 000 kronor. Vid en konferens i Manila 2007 stod sju ledande vänsterpartister på gästlistan. En av programpunkterna handlade om ”att lära av konkreta erfarenheter från deltagande folkmakt i Kuba och Vietnam”. I panelen satt bland andra America Vera-Zavala från Vänsterpartiet, Kubas ambassadör i Filippinerna och representanter från Hugo Chávez regim i Venezuela. Seminariet finansierades av VIF med svenska skattemedel. Två talare vid konferensen representerade Vietnams Kvinnoförbund. Denna organisation är en del av Vietnams Fosterlandsfront som samlar flera regimanknutna grupper och är tätt kopplad till kommunistpartiet som styr Vietnam med järnhand. Alla kandidater till politiska församlingar i Vietnam måste godkännas av Fosterlandsfronten. Att Vänsterpartiet samarbetar med regimen i Vietnam är iögonfallande. Pressfriheten i landet är endast marginellt bättre än i Nordkorea, enligt Freedom of the Press survey för 2009. Situationen för de politiska rättigheterna får sämsta betyg, en sjua, av Freedom House. Enligt Human Rights Watch senaste landrapport förbjuder regimen oberoende fackföreningar och organisationer som arbetar för mänskliga rättigheter. Hårdare lagar har införts mot journalister och akademiker som kritiserar Kommunistpartiet. Det kan alltså inte bli mycket värre. Om en enda krona svenskt bistånd satsades på en demokratisk opposition i Vietnam skulle det vara mödan värt. Men under nio månader 2007 plöjde Vänsterpartiet in 150 000 svenska skattekronor i den sittande diktaturen i landet. Vänsterpartiets internationella samarbeten har en röd tråd: Hugo Chávez regim i Venezuela. VIF har planerat för venezolanska föreläsningturnéer, sponsrat tankesmedjor som tryckt skrifter om Chávez revolution och betalat resor för Chávezanhängare. År 2005 arrangerade partiet en konferens i Caracas, där bland andra Lars Ohly deltog. Under samarbetets gång har Hugo Chávez ändrat grundlagen och kan nu vara president livet ut. Pressfriheten har försämrats så till den grad att Venezuela, enligt Freedom of the Press survey för 2009, är i klass med Brunei och Burundi. Rättsväsendet och centrala institutioner är direkt underställda presidenten. Tv-kanaler hotas få sändningstillstånd indragna om de inte sänder Hugo Chávez tal. Oppositionen kan inte arbeta fritt och grupper som arbetar med mänskliga rättigheter trakasseras. Väljarna har rätt att få besked om vad som kommer att ske med svenskt bistånd om Vänsterpartiet tar plats i en rödgrön regering efter valet. Vad ett parti gör i opposition är man förstås berett att göra också i majoriet, och då med betydligt större resurser och politiskt inflytande. Lars Ohly måste därför deklarera varför partiet stöder diktaturer och vilken hans inställning är till de projekt som bedrivits de senaste åren med bland andra Partido Comunista Colombiano, Hugo Chávez regim i Venezuela, diktaturen i Vietnam och filippinska kommunistgrupper med väpnad revolution och kvartersmiliser på dagordningen. Fredrik Malm riksdagsledamot, utrikespolitisk talesperson Folkpartiet


Summary: Folkpartiets utrikespolitiske talesperson: Vänsterpartiet har under åren 2005-2009 – med hjälp av biståndsanslag – stött auktoritära och totalitära regimer med miljontals kronor. En utvärdering tidigare i år visade att Vänsterpartiets biståndsorganisation (Vänsterns internationella forum, VIF) använt statliga biståndsmedel för att stödja Partido Comunista Colombiano – ett icke-reformerat marxist-leninistiskt parti i Colombia. Jag har därefter granskat VIF:s dokument för åren 2005–2009. Genomgången visar att det finansiella stödet till icke-reformerade kommunistpartier är betydligt mer utbrett än vad som hittills är känt. Det handlar om flera miljoner kronor under de här åren. Ett exempel är VIF:s stöd till revolutionära grupper i Filippinerna. Lars Ohly måste nu förklara varför partiet stöder diktaturer, skriver Fredrik Malm.

Varje riksdagsparti har en biståndsorganisation knuten till sig som årligen får ett mandatbaserat stöd från Sida för att bedriva utvecklingssamarbete. Detta partianknutna bistånd uppgår till 75 miljoner kronor årligen. I februari i år presenterade myndigheten Sadev en utvärdering av partianknutna biståndsprojekt i Ukraina, Uganda och Colombia. Utvärderingen visade att Vänsterpartiets biståndsorganisation Vänsterns Internationella Forum, VIF, använt biståndsmedel för att stödja Partido Comunista Colombiano i Colombia. Sadev konstaterade att detta parti är ett ”icke-reformerat marxist-leninistiskt parti” och att svenska skattemedel genom Vänsterpartiets försorg finansierat delar av partiets valkampanj och ”marxist-leninistisk träning” i Colombia. Att stödja sådana rörelser står förstås i motsats till målen för svenskt utvecklingssamarbete, som tvärtemot ska bidra till ökad respekt för mänskliga rättigheter och demokrati. Eftersom Sadevs utvärdering endast berörde biståndsprojekt i tre mottagarländer har jag gått igenom VIF:s dokument för perioden 2005–2009 för att få en bredare bild över Vänsterpartiets biståndsverksamhet. Genomgången visar att det finansiella stödet till icke-reformerade kommunistpartier är betydligt mer utbrett än vad som hittills är känt. Totalt för de här åren rör det sig om flera miljoner kronor. Det handlar dels om stöd till partier med väpnad revolution i sina program, dels om stöd till auktoritära och totalitära regimer. Ett exempel är VIF:s stöd till revolutionära grupper i Filippinerna. Sedan Ferdinand Marcos diktatur försvann 1986 har ögruppens politiska liv präglats av korrumperade styren och våld mellan militär och flera väpnade grupper. Ett svenskt partinära demokratibistånd i Filippinerna skulle därför kunna göra stor nytta. Vänsterpartiets samarbete har dock en radikalt annorlunda profil. För tre år sedan inledde VIF ett nära samarbete med Laban ng Masa, en allians av grupper på yttersta vänsterkanten. Laban ng Masa krävde att Gloria Macapagal-Arroyos regering skulle störtas med våld av kommunistiskt sinnade militärer och att en ”revolutionär övergångsregering” skulle upprättas. Lokala miliser, kommunistiska folkkommittéer och planekonomi skulle införas. Detta mönster känns igen från en rad länder i världen där kommunism eller andra totalitära styren införts. Först tar ett parti tillsammans med militären makten genom en kupp, därefter genomförs en rad repressiva åtgärder för att garantera fortsatt maktinnehav och förändringarna bekräftas i en, oftast riggad, folkomröstning. Den ideologiska skolningen i Laban ng Masa inför den ”revolutionära övergångsregeringen” sköttes av Institutet för politiska studier. Enligt VIF:s verksamhetsberättelse för 2007–2008 var Institutet för politiska studier ”under hela dess existens en av VIF helfinansierad verksamhet”. För två år sedan splittrades Laban ng Masa i olika fraktioner. Den fraktion som stödde ett väpnat kommunistiskt uppror bildade det nya partiet PLM. Då Laban ng Masa försvann valde Vänsterns internationella forum att fortsätta ge stöd till PLM. Nu slussas alltså svenska skattemedel genom Vänsterpartiets biståndsorgan till en av de mest militanta fraktionerna inom den revolutionära vänstern i Filippinerna. PLM:s lokaler i Quezon City tillhörde tidigare Institutet för Politiska Studier och är därmed finansierade av VIF. Enligt projektbeskrivningen för 2009–2010 ska Vänsterpartiet sponsra PLM med 640.000 kronor. Vid en konferens i Manila 2007 stod sju ledande vänsterpartister på gästlistan. En av programpunkterna handlade om ”att lära av konkreta erfarenheter från deltagande folkmakt i Kuba och Vietnam”. I panelen satt bland andra America Vera-Zavala från Vänsterpartiet, Kubas ambassadör i Filippinerna och representanter från Hugo Chávez regim i Venezuela. Seminariet finansierades av VIF med svenska skattemedel. Två talare vid konferensen representerade Vietnams Kvinnoförbund. Denna organisation är en del av Vietnams Fosterlandsfront som samlar flera regimanknutna grupper och är tätt kopplad till kommunistpartiet som styr Vietnam med järnhand. Alla kandidater till politiska församlingar i Vietnam måste godkännas av Fosterlandsfronten. Att Vänsterpartiet samarbetar med regimen i Vietnam är iögonfallande. Pressfriheten i landet är endast marginellt bättre än i Nordkorea, enligt Freedom of the Press survey för 2009. Situationen för de politiska rättigheterna får sämsta betyg, en sjua, av Freedom House. Enligt Human Rights Watch senaste landrapport förbjuder regimen oberoende fackföreningar och organisationer som arbetar för mänskliga rättigheter. Hårdare lagar har införts mot journalister och akademiker som kritiserar Kommunistpartiet. Det kan alltså inte bli mycket värre. Om en enda krona svenskt bistånd satsades på en demokratisk opposition i Vietnam skulle det vara mödan värt. Men under nio månader 2007 plöjde Vänsterpartiet in 150.000 svenska skattekronor i den sittande diktaturen i landet. Vänsterpartiets internationella samarbeten har en röd tråd: Hugo Chávez regim i Venezuela. VIF har planerat för venezolanska föreläsningturnéer, sponsrat tankesmedjor som tryckt skrifter om Chávez revolution och betalat resor för Chávezanhängare. År 2005 arrangerade partiet en konferens i Caracas, där bland andra Lars Ohly deltog. Under samarbetets gång har Hugo Chávez ändrat grundlagen och kan nu vara president livet ut. Pressfriheten har försämrats så till den grad att Venezuela, enligt Freedom of the Press survey för 2009, är i klass med Brunei och Burundi. Rättsväsendet och centrala institutioner är direkt underställda presidenten. Tv-kanaler hotas få sändningstillstånd indragna om de inte sänder Hugo Chávez tal. Oppositionen kan inte arbeta fritt och grupper som arbetar med mänskliga rättigheter trakasseras. Väljarna har rätt att få besked om vad som kommer att ske med svenskt bistånd om Vänsterpartiet tar plats i en rödgrön regering efter valet. Vad ett parti gör i opposition är man förstås berett att göra också i majoriet, och då med betydligt större resurser och politiskt inflytande. Lars Ohly måste därför deklarera varför partiet stöder diktaturer och vilken hans inställning är till de projekt som bedrivits de senaste åren med bland andra Partido Comunista Colombiano, Hugo Chávez regim i Venezuela, diktaturen i Vietnam och filippinska kommunistgrupper med väpnad revolution och kvartersmiliser på dagordningen. Fredrik Malm riksdagsledamot, utrikespolitisk talesperson Folkpartiet VIF Vänsterns internationella forums, VIF:s, projekt utvecklas i samarbete med partier som står Vänsterpartiet nära politiskt eller med organisationer knutna till sådana partier. Sedan starten 1995 har VIF stött projekt i ett tiotal länder. Projekten syftar i första hand till att främja en deltagande demokrati, stärka kvinnors ställning och deltagande, främja en ekologiskt hållbar utveckling och öka respekten för demokratiska och mänskliga fri- och rättigheter. Källa: VIF


”Radikala åtgärder krävs för att behålla pensionerna”

Summary: Sjunde AP-fondens vd: Arbetsutbudet måste öka och varje individ arbeta fler timmar. Annars hotar sänkta pensioner och ett fattigare liv för många svenskar.När folkpensionen såg dagens ljus 1913 var pensionsåldern 10 år högre än den förväntade livslängden. Nu är den 18 år lägre. Med dagens pensionssystem blir problemet tydligt: om vi får fler pensionärer utan att ekonomin växer blir det mindre pengar till varje individ. För att klara pensionerna krävs åtgärder inom tre områden: Höjda åldersgränser för statlig pension och rätten att arbeta, premiering av tidiga studier och därmed tidigare högskoleexamina samt nytänkande när det gäller att locka hit invandrad arbetskraft. Svenskarna måste ändra attityd och inse konsekvenserna av den demografiska utvecklingen, skriver Peter Norman.

Vi lever längre. Medellivslängden ökar i både Sverige och Europa, vilket i de flesta sammanhang är något att glädjas åt. Men det skapar också problem. Längre fram i sommar kommer EU-kommissionen att presentera ett Green Paper om hållbara pensionssystem i Europa. Bakgrunden är att pensionskostnaderna ökar, medan befolkningarna slutat växa av egen kraft. En oförändrad skara yrkesarbetande ska med andra ord försörja en växande grupp av pensionärer. Något de flesta europeiska pensionssystem inte är anpassade för. Ändå gör många europeer allt de kan för att undvika nödvändiga reformer. Veckan före midsommar marscherade mer än en miljon fransmän på gatorna i protest mot Nicolas Sarkozys pensionsreform som höjer pensionsåldern från 60 till 62 år. Den svenska folkpensionen såg dagens ljus 1913. Då var pensionsåldern 67 år och medellivslängden 57 år. Pensionsåldern var alltså 10 år högre än den förväntade livslängden. I dag är medellivslängden i Sverige 81 år. Den faktiska pensionsåldern är däremot 63 år, det vill säga 18 år lägre än den förväntade livslängden. I den blocköverskridande pensionsuppgörelsen på 1990-talet genomförde Sverige många av de nödvändiga förändringarna som stora delar av Europa ännu inte gjort. I dag har vi ett hållbart pensionssystem. Ett av världens bästa, skulle många säga. Utbetalningarna kan inte överskrida inbetalningarna på det sätt som vi ser i många andra europeiska länder. Men med ett hållbart pensionssystem blir det grundläggande problemet ännu tydligare: om vi får fler pensionärer utan att ekonomin växer, blir det mindre pengar till varje individ. Går utvecklingen tillräckligt långt, kommer vanliga människor att tvingas arbeta efter 65 års ålder för att till exempel kunna bo kvar i huset eller behålla bilen. I en färsk Sifoundersökning (juni 2010) fick svenska folket svara om de är beredda att arbeta vidare efter 65 års ålder. Varannan svarade nej. Bland LO-medlemmar och kvinnor i åldern 50–65 var det två av tre som inte ville arbeta vidare. Fortsätter utvecklingen kommer med andra ord många att bli besvikna. Inte minst bland dem som har små marginaler. Det finns flera sätt att undvika sjunkande pensioner. Ett sätt är att överge pensionsuppgörelsen från 1990-talet och återgå till ett system som behöver ständiga tillskott av skattemedel. Den vägen är det få som tror på i dag. En annan metod är att öka Sveriges produktivitet dramatiskt vilket ger ekonomisk tillväxt och ökade inbetalningar till systemet. Problemet med den lösningen är att det är lättare sagt än gjort. Dessutom måste ekonomin fortsätta växa år efter år. Och det var bland annat det antagandet i det gamla systemet som inte infriades. En mer framkomlig väg att undvika sänkta pensioner är att öka arbetsutbudet, vilket ändrar proportionerna mellan befolkningens arbetsinsats och pensionsuttag. Fler arbetade timmar per pensionär, helt enkelt. Tre områden som är intressanta i det här sammanhanget är pensionsåldern, studiemedlen och invandringen. I flera delar av Europa ser vi just nu hur pensionsåldern höjs. Även Sverige behöver höja den faktiska pensionsåldern från dagens 63 år. Antagligen behövs en kombination av stimulanser, regelförändringar och attitydpåverkan. Redan i dag har vi en högre skatt på pensioner jämfört med skatten på arbetsinkomster, vilket stimulerar till arbete längre upp i åldern. Andra förändringar kan vara att höja olika åldersgränser. I dag kan den statliga pensionen tas ut från 61 års ålder. Det är fullt möjligt att höja denna gräns till exempelvis 63 år. I dag har vi rätt att arbeta kvar till dess vi är 67 år. Även den gränsen kan höjas. Svenskarnas förväntningar på livet efter 63 år kommer också att behöva ändras. Blir vi allt friskare så är det också rimligt att arbeta längre upp i åren. Sifos undersökning visar dock att det krävs ytterligare information och opinionsbildning för att svenskarna ska förstå konsekvenserna av den demografiska utvecklingen. Dessutom behöver arbetsmarknaden utvecklas för att bättre passa äldre arbetskraft. I andra änden är det ett problem att svenska studenter med högskoleexamen är relativt gamla när de börjar arbeta. För att premiera tidiga studier skulle extra studiemedel kunna avsättas för unga studenter. Studenterna skulle kunna få en ”ungdomsbonus” om de tog examen före exempelvis 25 års ålder. I dag är det annars vanligt att vänta flera år efter gymnasiet innan man börjar på en högre utbildning. För att stimulera till kortare studietid skulle eventuellt en skärpning av reglerna för att behålla studiemedlen också kunna behövas. Det vill säga, studenterna måste klara fler poäng per termin för att studiemedlen ska fortsätta att betalas ut. Invandring kan också bidra till ökat arbetsutbud. På 1960-talet kunde Sverige bara öppna portarna för att fylla på med den arbetskraft som behövdes. I framtiden kommer det inte vara lika enkelt. En stor andel av Europa har samma demografiska problem som Sverige. Den potentiella arbetskraften utanför Sveriges gränser kommer att bli allt svårare att locka hit. Det kan mycket väl bli så att Europas länder inom något decennium börjar bjuda över varandra för att få del av den invandrade arbetskraften. Då krävs nytänkande i våra attityder gentemot invandrare. Det är exempelvis ett resursslöseri utan like att iranska läkare kör taxi i stället för att arbeta på våra sjukhus. Invandringspolitiken borde kunna överskrida partigränserna. Vi föreslår därför en bred parlamentarisk utredning som studerar invandringsfrågan i ett arbetskraftsperspektiv. Hur kan myndigheter snabbare och bättre integrera invandrare i det svenska arbetslivet? Hur kan attityder hos fackföreningar och arbetsgivare bli mer konstruktiva? Hur får vi en effektivare opinionsbildning som förklarar invandringens bidrag till den svenska samhällsekonomin? Fler svenskar yrkesarbetar längre upp i åren än för ett decennium sedan. Det är utmärkt. Pensionsreformen, som gjorde det betydligt mer lönsamt att arbeta efter 65 års ålder, har stimulerat utvecklingen. Regeringens skattepolitik kan också ha bidragit. Men det kommer inte att räcka. Eftersom Sverige har lyckats skapa ett hållbart pensionssystem och befolkningen blir allt äldre, behöver ansträngningarna öka för att undvika sjunkande pensioner. I den här artikeln har vi skissat på flera olika åtgärder. Sannolikt behöver vi använda allihop i någon form. Vi är på väg in i en stenhård valrörelse. Då finns en påtaglig risk för att valfläsket tar över i det politiska köket. Men svenskarna kan inte kosta på sig ett sjunkande eller stillastående arbetsutbud. Det kommer morgondagens pensionärer oundvikligen att få äta upp. Då kommer även de grupper som verkligen vill gå i pension att tvingas arbeta efter 65 års ålder. PETER NORMAN vd Sjunde AP-fonden


Summary: Sjunde AP-fondens vd: Arbetsutbudet måste öka och varje individ arbeta fler timmar. Annars hotar sänkta pensioner och ett fattigare liv för många svenskar. När folkpensionen såg dagens ljus 1913 var pensionsåldern 10 år högre än den förväntade livslängden. Nu är den 18 år lägre. Med dagens pensionssystem blir problemet tydligt: om vi får fler pensionärer utan att ekonomin växer blir det mindre pengar till varje individ. För att klara pensionerna krävs åtgärder inom tre områden: Höjda åldersgränser för statlig pension och rätten att arbeta, premiering av tidiga studier och därmed tidigare högskoleexamina samt nytänkande när det gäller att locka hit invandrad arbetskraft. Svenskarna måste ändra attityd och inse konsekvenserna av den demografiska utvecklingen, skriver Peter Norman.

Vi lever längre. Medellivslängden ökar i både Sverige och Europa, vilket i de flesta sammanhang är något att glädjas åt. Men det skapar också problem. Längre fram i sommar kommer EU-kommissionen att presentera ett Green Paper om hållbara pensionssystem i Europa. Bakgrunden är att pensionskostnaderna ökar, medan befolkningarna slutat växa av egen kraft. En oförändrad skara yrkesarbetande ska med andra ord försörja en växande grupp av pensionärer. Något de flesta europeiska pensionssystem inte är anpassade för. Ändå gör många europeer allt de kan för att undvika nödvändiga reformer. Veckan före midsommar marscherade mer än en miljon fransmän på gatorna i protest mot Nicolas Sarkozys pensionsreform som höjer pensionsåldern från 60 till 62 år. Den svenska folkpensionen såg dagens ljus 1913. Då var pensionsåldern 67 år och medellivslängden 57 år. Pensionsåldern var alltså 10 år högre än den förväntade livslängden. I dag är medellivslängden i Sverige 81 år. Den faktiska pensionsåldern är däremot 63 år, det vill säga 18 år lägre än den förväntade livslängden. I den blocköverskridande pensionsuppgörelsen på 1990-talet genomförde Sverige många av de nödvändiga förändringarna som stora delar av Europa ännu inte gjort. I dag har vi ett hållbart pensionssystem. Ett av världens bästa, skulle många säga. Utbetalningarna kan inte överskrida inbetalningarna på det sätt som vi ser i många andra europeiska länder. Men med ett hållbart pensionssystem blir det grundläggande problemet ännu tydligare: om vi får fler pensionärer utan att ekonomin växer, blir det mindre pengar till varje individ. Går utvecklingen tillräckligt långt, kommer vanliga människor att tvingas arbeta efter 65 års ålder för att till exempel kunna bo kvar i huset eller behålla bilen. I en färsk Sifoundersökning (juni 2010) fick svenska folket svara om de är beredda att arbeta vidare efter 65 års ålder. Varannan svarade nej. Bland LO-medlemmar och kvinnor i åldern 50–65 var det två av tre som inte ville arbeta vidare. Fortsätter utvecklingen kommer med andra ord många att bli besvikna. Inte minst bland dem som har små marginaler. Det finns flera sätt att undvika sjunkande pensioner. Ett sätt är att överge pensionsuppgörelsen från 1990-talet och återgå till ett system som behöver ständiga tillskott av skattemedel. Den vägen är det få som tror på i dag. En annan metod är att öka Sveriges produktivitet dramatiskt vilket ger ekonomisk tillväxt och ökade inbetalningar till systemet. Problemet med den lösningen är att det är lättare sagt än gjort. Dessutom måste ekonomin fortsätta växa år efter år. Och det var bland annat det antagandet i det gamla systemet som inte infriades. En mer framkomlig väg att undvika sänkta pensioner är att öka arbetsutbudet, vilket ändrar proportionerna mellan befolkningens arbetsinsats och pensionsuttag. Fler arbetade timmar per pensionär, helt enkelt. Tre områden som är intressanta i det här sammanhanget är pensionsåldern, studiemedlen och invandringen. I flera delar av Europa ser vi just nu hur pensionsåldern höjs. Även Sverige behöver höja den faktiska pensionsåldern från dagens 63 år. Antagligen behövs en kombination av stimulanser, regelförändringar och attitydpåverkan. Redan i dag har vi en högre skatt på pensioner jämfört med skatten på arbetsinkomster, vilket stimulerar till arbete längre upp i åldern. Andra förändringar kan vara att höja olika åldersgränser. I dag kan den statliga pensionen tas ut från 61 års ålder. Det är fullt möjligt att höja denna gräns till exempelvis 63 år. I dag har vi rätt att arbeta kvar till dess vi är 67 år. Även den gränsen kan höjas. Svenskarnas förväntningar på livet efter 63 år kommer också att behöva ändras. Blir vi allt friskare så är det också rimligt att arbeta längre upp i åren. Sifos undersökning visar dock att det krävs ytterligare information och opinionsbildning för att svenskarna ska förstå konsekvenserna av den demografiska utvecklingen. Dessutom behöver arbetsmarknaden utvecklas för att bättre passa äldre arbetskraft. I andra änden är det ett problem att svenska studenter med högskoleexamen är relativt gamla när de börjar arbeta. För att premiera tidiga studier skulle extra studiemedel kunna avsättas för unga studenter. Studenterna skulle kunna få en ”ungdomsbonus” om de tog examen före exempelvis 25 års ålder. I dag är det annars vanligt att vänta flera år efter gymnasiet innan man börjar på en högre utbildning. För att stimulera till kortare studietid skulle eventuellt en skärpning av reglerna för att behålla studiemedlen också kunna behövas. Det vill säga, studenterna måste klara fler poäng per termin för att studiemedlen ska fortsätta att betalas ut. Invandring kan också bidra till ökat arbetsutbud. På 1960-talet kunde Sverige bara öppna portarna för att fylla på med den arbetskraft som behövdes. I framtiden kommer det inte vara lika enkelt. En stor andel av Europa har samma demografiska problem som Sverige. Den potentiella arbetskraften utanför Sveriges gränser kommer att bli allt svårare att locka hit. Det kan mycket väl bli så att Europas länder inom något decennium börjar bjuda över varandra för att få del av den invandrade arbetskraften. Då krävs nytänkande i våra attityder gentemot invandrare. Det är exempelvis ett resursslöseri utan like att iranska läkare kör taxi i stället för att arbeta på våra sjukhus. Invandringspolitiken borde kunna överskrida partigränserna. Vi föreslår därför en bred parlamentarisk utredning som studerar invandringsfrågan i ett arbetskraftsperspektiv. Hur kan myndigheter snabbare och bättre integrera invandrare i det svenska arbetslivet? Hur kan attityder hos fackföreningar och arbetsgivare bli mer konstruktiva? Hur får vi en effektivare opinionsbildning som förklarar invandringens bidrag till den svenska samhällsekonomin? Fler svenskar yrkesarbetar längre upp i åren än för ett decennium sedan. Det är utmärkt. Pensionsreformen, som gjorde det betydligt mer lönsamt att arbeta efter 65 års ålder, har stimulerat utvecklingen. Regeringens skattepolitik kan också ha bidragit. Men det kommer inte att räcka. Eftersom Sverige har lyckats skapa ett hållbart pensionssystem och befolkningen blir allt äldre, behöver ansträngningarna öka för att undvika sjunkande pensioner. I den här artikeln har vi skissat på flera olika åtgärder. Sannolikt behöver vi använda allihop i någon form. Vi är på väg in i en stenhård valrörelse. Då finns en påtaglig risk för att valfläsket tar över i det politiska köket. Men svenskarna kan inte kosta på sig ett sjunkande eller stillastående arbetsutbud. Det kommer morgondagens pensionärer oundvikligen att få äta upp. Då kommer även de grupper som verkligen vill gå i pension att tvingas arbeta efter 65 års ålder. Peter Norman vd Sjunde AP-fonden Sjunde AP-fonden Sjunde AP-fonden, AP7, är det statliga alternativet i premiepensionssystemet. Den fungerar på samma sätt som ett fondbolag som förvaltar värdepappersfonder. Pensionsmedlen kommer från sparare som avstått från att välja fonder eller sparare som aktivt önskar ett långsiktigt pensionssparande i statlig regi. Drygt fyra av tio premiepensionssparare har i dag sina pengar i det förvalda statliga alternativet hos AP7. Kapitalet motsvarar drygt en fjärdedel av det totala premiepensionskapitalet. Källa: AP7


”Sahlin har gett vika för Ohlys anti-amerikanism”

Summary: Carl Bildt: Med Vänsterpartiet i regeringen är det risk för strider, kompromisser och tumult. Det skulle försvaga Sveriges ställning i Europa och världen. Den unika pakt som Socialdemokraterna ingått med Vänsterpartiet är ett systemskifte. Borta är den gamla brandväggen mot vänsterpartister och kommunister. Det förblir förvånande att ansvarskännande socialdemokrater gett efter för Vänsterpartiets krav på att alla USA:s militära baser i andra länder ska bort. Detta krav är bara det tydligaste exemplet. I dag har Sverige en röst och en roll som är väl omvittnad i den internationella debatten. Den har vi bland annat fått genom en regering vars politik varit konsekvent och klar. Nu finns det risk för att vår utrikespolitik kommer att tyngas ner av destruktiva vänstereskapader, skriver Carl Bildt.

I höstens val skall vi ta ställning till om regeringsmakten i en utmanande tid kan anförtros till den historiskt alldeles unika pakt som Socialdemokraterna ingått med Vänsterpartiet. Det handlar i grunden inte om huruvida Socialdemokraterna skall kunna återkomma i regeringsställning – det handlar i grunden om huruvida Vänsterpartiet för första gången i Sveriges historia skall tillåtas in i den yttersta makten. Att jag ställer mig – lindrigt uttryckt – skeptisk till detta är mindre sensationellt. Det sensationella är ju att en socialdemokrati som intill alldeles nyligen i kategoriska ordalag avvisade denna möjlighet nu gjort den till det avgörande elementet i sin nya maktstrategi. Mot bakgrund av socialdemokratins sekellånga historia är detta ett mycket stort skifte – ett systemskifte i detta ords egentliga bemärkelse. Denna nya situation tvingar nu socialdemokratin till politiska kompromisser med Vänsterpartiet på det ena området efter det andra, och det säger sig självt att det område som bekymrar oss allra mest är utrikes-, säkerhets- och inte minst Europapolitiken. Det var ju vikten av att hålla en rågång på dessa områden som tidigare bar upp socialdemokratins brandvägg mot kommunister och vänsterpartister. Jag har tidigare haft anledning att skarpt kritisera det gemensamma rödröda dokumentet om utrikespolitiken inte minst för dess återfall i en primitiv anti-amerikanism – främst genom kravet att alla USA:s militära baser i andra länder skall bort. Att detta ensidiga krav äventyrar global balans och stabilitet har påpekats av en enig expertkår. Vi skulle hamna i omedelbar konfrontation med också viktiga europeiska partner som Storbritannien, Polen, Turkiet och Italien. Och vi skulle göra oss omöjliga i varje seriös säkerhetspolitisk diskussion i Ostasien. Det förblir förvånande att ansvarskännande socialdemokrater gett efter för Vänsterpartiet på en så central punkt. Möjligen har hästhandeln utfallit så att man fått ge vika för vänsterns anti-amerikanism och neutralitetsnostalgi på denna och andra punkter för att få dem att acceptera att inte alldeles sabotera Europapolitiken. Det är det intryck som de samlade dokument som nu föreligger ger. Ingen kan ifrågasätta Mona Sahlins Europasyn, men när hon vill samregera med en Lars Ohly som leder ett parti som programmatiskt inte bara vill att Sverige skall lämna den Europeiska unionen utan att den dessutom i sin helhet skall ”upplösas” är det självfallet bäddat för problem. De gemensamma skrivningar på detta område som nu kommit fram innebär en Europapolitik som bäst kan beskrivas som ”hit men inte längre”. Under stön och stånk accepteras det som redan skett – också Lissabon-fördraget och dess viktiga solidaritetsklausul – men förklaras samtidigt att det nu får vara stopp. Och därmed bekräftas egentligen hur det varit under de senaste decennierna. Det är vi som aktivt och framåtblickande drivit Europapolitiken, och vänstern som efter motstånd så småningom tvingats att acceptera det som skett. Det tog lång tid för socialdemokratin att ens acceptera tanken på medlemskap, och få glömmer nog Per Gahrtons sammanbrott i radio dagen efter att folkomröstningen sagt ja till medlemskapet. Lissabonfördraget målades av vänstern i de hemskaste av färger. Så var det – och så har det förblivit. Vi har drivit på – de har tvingats driva med. Vi blickar framåt och har visionen – de står på bromsarna och blickar bakåt. Allt detta hade möjligen fungerat om världen stått still och det europeiska samarbetet i allt varit färdigt och perfekt. Men så är det definitivt inte. Den så kallade reflektionsgruppen under ledning av före detta spanske premiärministern Gonzalez tecknar i sin rapport bilden av en värld där Europa måste samarbeta långt mer, långt bättre och långt effektivare för att inte marginaliseras och fastna i allt mer djupgående problem. Felipe Gonzalez talar om att det nu krävs ett ”ambitiöst långsiktigt reformprogram” för att bland annat förhindra att Europa sjunker ner till att bli ”en tilltagande irrelevant västlig halvö på den asiatiska kontinenten.” ”Vår gemensamma vision är att teknologiska förändringar, globalisering och åldrande befolkningar kräver omedelbara strukturella reformer för ökad flexibilitet, konkurrenskraft och dynamik.” I dag har Sverige en röst och en roll inte minst i EU som är väl omvittnad i den internationella debatten. Den har vi bland annat kunnat få genom en regering vars politik varit konsekvent och klar. Sveriges stol har inte stått tom, och vår röst har varit tydlig och respekterad. Så måste det fortsätta om vi skall kunna vara med och forma ett Europa som inte blir en den globala utvecklingens förlorare. Men då kommer en politik enligt principen ”hit men inte längre” aldrig att räcka. I bästa fall dömer den oss till irrelevans – i värsta fall kommer vi att ses som bromskloss och drivankare. Europapolitik är i dag politik varje dag. Och finns det inte en grundläggande enighet om färdriktning framåt riskerar regeringskansliet att falla ner i ett ständigt pågående inbördeskrig om de dagliga beslut som måste fattas. En ”hit men inte längre”-politik riskerar kris redan under sin första förmiddag. Vår bild av Lars Ohly och Hans Linde är inte bilden av två inkompetenta herrar som kommer att vika sig utan strider, kompromisser och tumult. Samtidigt som vår roll i Europa skulle komma att försvagas av den söndring som skulle byggas in i en rödrödgrön regering ser vi påtagliga risker för att vår utrikespolitik skulle tyngas ner av en serie av vänstereskapader av delvis rent destruktiv karaktär. Det anti-amerikanska baskravet är bara det tydligaste exemplet. Utrikes- och Europapolitiken har blivit allt viktigare i ett skede när globaliseringen fortsätter att accelerera, och där vårt beroende av fungerande nätverk och relationer blir allt mer avgörande. Under de senaste åren har vi kunnat ge Sverige en starkare röst i Europa, och medverkat till att Europa kan få en starkare roll i världen. Så gott som varje enstaka steg i dessa processer har Vänsterpartiet avvisat eller gått till storms mot. Att låta Socialdemokraterna släppa in Vänsterpartiet till makten också över vår utrikespolitik vore ett experiment vars utgång det tyvärr inte råder någon tvekan om – en söndrad regering och ett svagare Sverige. Carl Bildt (M) Utrikespolitiken Den rödgröna oppositionen presenterade sin utrikespolitik den 17 februari – samma dag för övrigt som Carl Bildt läste upp regeringens utrikespolitiska deklaration i riksdagen. S, MP och V vill avbryta allt försvarsrelaterat samarbete med Israel och kalla hem militärattchén i Tel Aviv. Vidare vill de bland annat erkänna Västsahara och verka för en konvention som skyddar Arktis mot exploatering och militarisering. Partierna kräver också att USA avvecklar sina kärnvapen och militärbaser utanför landets gränser.


”Nu behöver vi en andra förbindelse över Öresund”

Summary: Öresundsexpert tio år efter broinvigningen: Förbindelsen har gjort Sverige till en del av det europeiska huset. Låt den visionen vara en ledstjärna även framgent.Öresundsbron är fullt betald år 2030 utan att ha kostat skattebetalarna en krona. Den formidabla affären ger mersmak och talar för att mer infrastruktur kan byggas på sträckor med stora behov. När den danska Fehmarnbältförbindelsen – som ingår i det svensk-danska broavtalet – står klar 2018 ökar trängseln betydligt på Öresundsbron och en ny förbindelse kommer att behövas. Om trafikanterna på den nuvarande bron fortsätter att betala avgifter efter 2030 kan finansieringen av nästa förbindelse säkras. Fehmarnbältförbindelsen öppnar också för miljövänliga godstransporter och höghastighetståg, skriver Anders Olshov.

I dag är det tio år sedan Öresundsförbindelsen invigdes och Skandinavien förbands med den europeiska kontinenten söderut. Broavtalet från 1991 sågs som en fråga för hela Sverige och var en del av den nationella omsvängningen mot EU-medlemskap. Vad Sverige då ville ha dessutom var Fehmarnbältförbindelsen, som Danmark beslutat att bygga och som öppnar 2018. Det aktualiserar nationella frågor såsom behoven av att länka Skandinavien samman med det europeiska nätet för höghastighetståg, hur de miljövänliga frakterna på järnväg ska kunna öka och hur godsmängderna ska passera Öresundsbron, som kort efter öppnandet av Fehmarnbältförbindelsen förväntas slå i kapacitetstaket. Utvecklingen ställer krav på Sveriges infrastruktur, inte minst över landsgränserna ner mot kontinenten, men betänk att ny infrastruktur inte behöver kosta staten något om den är lönsam för användarna. Femtio miljoner bilar har trafikerat Öresundsbron och cirka 200 miljoner personer färdats över den i bil eller tåg. De årliga trafikintäkterna passerar i år sannolikt två miljarder kronor och förbindelsen förväntas vara fullt återbetald 2030, utan att ha kostat skattebetalarna en krona. Därefter är den en kassako för den svenska och danska staten. Det är en formidabel affär inte bara genom de trafikintäkter och den moms bron ger, men också för att den underlättar utrikeshandeln och effektiviserar arbetsmarknaden mellan Skåne och Köpenhamn. Exemplet Öresundsbron ger mersmak ekonomiskt och talar för att mer infrastruktur kan byggas på sträckor där det finns stora behov. Men förbindelsen har en lika viktig politisk aspekt. Den var, vilket många i dag glömt, en viktig del av en nationell omsvängning som för alltid har förändrat Sveriges förhållande till övriga Europa. Socialdemokraterna hade haft inställningen att Sverige var bäst och kunde stå vid sidan av det europeiska samarbetet i EG. Det ändrades under dåvarande statsminister Ingvar Carlssons ledning 1986–1991. I en bok om Öresundsförbindelsen som jag håller på att skriva säger Ingvar Carlsson att det redan från början på hans statsministeragenda fanns med att Sverige skulle komma närmare Europa på två sätt:”Det ena var naturligtvis att vi skulle kunna bli medlemmar av EU så småningom och det uttalade jag väldigt tydligt 1988 när jag åkte runt i Europa, att vi vill ha ett närmare samarbete med Europa, och då fanns bron absolut med i min tanke och det var den andra vägen, att se till att kommunikationerna ut i Europa fungerade bättre.” Detta bekräftas också i en intervju med riksdagsledamot Björn von Sydow (S) som framhåller Danmarks betydelse i samband med Sveriges EU-ansökan:”Som det enda nordiska land som tillhörde EU var Danmark en viktig väg in i EU. De danska politikerna ville ha in Sverige, Norge och Finland i EU. Det fanns många danska ämbetsmän och politiker som var erfarna och Sverige kom att importera den danska modellen för hur folketinget kontrollerar EU-politiken med EU-nämnden.” Beslutet om Öresundsförbindelsen och EU-inträdet drevs parallellt. Sveriges officiella hållning svängde till favör för medlemskap under 1990–91 samtidigt som broavtalet förhandlades med Danmark och undertecknades i januari 1991. Det definitiva beslutet att bygga Öresundsförbindelsen togs sommaren 1994 bara några månader före den svenska EU-omröstningen om medlemskap. När Öresundsbron invigdes för tio år sedan var det därför något mer än några kilometer asfalt som firades. Det var drömmen om Europa och en bekräftelse på Sveriges tillhörighet. Jag tror ingen annan infrastrukturinvestering har bidragit till att flytta ett lands geografiska föreställning om sig själv lika mycket som Öresundsförbindelsen. Förbindelsen byggdes primärt av nationella skäl, inte regionala som många tycks tro. Hade man velat skapa regional integration hade den skattefinansierats och inte avgiftsfinansierats. För att dra full nytta av den krävde Sverige i förhandlingarna om Öresundsförbindelsen att Danmark skulle verka för en Fehmarnbältförbindelse till Tyskland, vilket skrevs in i avtalets artikel 21. Danmark har fullföljt detta löfte och kommer på eget bevåg att bygga, driva och garantera lånen för Fehmarnbältförbindelsen. Efter sommaren beslutar den danska regeringen om det blir en bro eller tunnel, som planeras stå klar 2018. För Sverige får det två stora konsekvenser: För det första ökar avkastningen på Öresundsförbindelsen då det innebär ökad trafik, såväl passagarare som gods, fordon som tåg.Baksidan är att trängseln på Öresundsförbindelsen ökar betydligt efter 2018. Det gör det angeläget att diskutera en kapacitetsutbyggnad. En andra Öresundsförbindelse behövs. Enligt min mening bör överskotten från den första förbindelsen användas för att finansiera nästa, det vill säga trafikanterna på den nuvarande Öresundsbron skall fortsätta betala broavgifter efter 2030 då brons lån är återbetalda. Det handlar både om att säkra framkomligheten och finansieringen av nästa Öresundsförbindelse. Överfarten kan därför inte bli gratis. Sveriges enda fasta förbindelse till den europeiska kontinenten får inte tillåtas korka igen! För det andra öppnar Fehmarnbältförbindelsen för både miljövänliga transporter med godståg och höghastighetståg.En satsning på höghastighetståg är en oerhört stor investering som är samhällsekonomiskt tveksam, trots att det frigör bankapacitet för godstågen. Jag har tidigare tyckt att tiden inte var mogen, en ståndpunkt jag vidhåller tills dess att Sverige, Norge, Danmark och Tyskland gemensamt fattar beslut om att investera i höghastighetståg. På den europeiska kontinenten pågår en massiv utbyggnad av tågnäten som binder ihop Europas storstadsregioner i större meta-regioner. En liknande regionförstoring är, tack vare Öresundsförbindelsen och den kommande Fehmarnbältförbindelsen, möjlig i norra Europa. Visionen är en meta-region omfattande 15–20 miljoner invånare och med utvidgat kulturellt och ekonomiskt utbyte mellan Skandinavien och norra Tysklands två kraftcentra Hamburg och Berlin. Vi närmar oss en tidpunkt då det är dags att lyfta frågan. För att motivera en satsning måste samtliga fyra länder vara med och stöd sökas från EU såsom TEN-T-projekt (Trans-European Transport Networks). Sverige bör avstå från att gå fram på egen hand, därtill är ekonomin i en satsning för osäker. Endast tillsammans skapas de synergier och den riskdelning som behövs för att projektet skall bli framgångsrikt ekonomiskt och politiskt. När vi i dag firar Öresundsförbindelsens tioårsjubileum så går mina tankar till de visionärer som på 1980-talet hade förmågan att se bron som en del av det europeiska huset. Låt det vara en ledstjärna även framgent. ANDERS OLSHOV chef Öresundsinstitutet


Summary: Öresundsexpert tio år efter broinvigningen: Förbindelsen har gjort Sverige till en del av det europeiska huset. Låt den visionen vara en ledstjärna även framgent. Öresundsbron är fullt betald år 2030 utan att ha kostat skattebetalarna en krona. Den formidabla affären ger mersmak och talar för att mer infrastruktur kan byggas på sträckor med stora behov. När den danska Fehmarnbältförbindelsen – som ingår i det svensk-danska broavtalet – står klar 2018 ökar trängseln betydligt på Öresundsbron och en ny förbindelse kommer att behövas. Om trafikanterna på den nuvarande bron fortsätter att betala avgifter efter 2030 kan finansieringen av nästa förbindelse säkras. Fehmarnbältförbindelsen öppnar också för miljövänliga godstransporter och höghastighetståg, skriver Anders Olshov.

I dag är det tio år sedan Öresundsförbindelsen invigdes och Skandinavien förbands med den europeiska kontinenten söderut. Broavtalet från 1991 sågs som en fråga för hela Sverige och var en del av den nationella omsvängningen mot EU-medlemskap. Vad Sverige då ville ha dessutom var Fehmarnbältförbindelsen, som Danmark beslutat att bygga och som öppnar 2018. Det aktualiserar nationella frågor såsom behoven av att länka Skandinavien samman med det europeiska nätet för höghastighetståg, hur de miljövänliga frakterna på järnväg ska kunna öka och hur godsmängderna ska passera Öresundsbron, som kort efter öppnandet av Fehmarnbältförbindelsen förväntas slå i kapacitetstaket. Utvecklingen ställer krav på Sveriges infrastruktur, inte minst över landsgränserna ner mot kontinenten, men betänk att ny infrastruktur inte behöver kosta staten något om den är lönsam för användarna. Femtio miljoner bilar har trafikerat Öresundsbron och cirka 200 miljoner personer färdats över den i bil eller tåg. De årliga trafikintäkterna passerar i år sannolikt två miljarder kronor och förbindelsen förväntas vara fullt återbetald 2030, utan att ha kostat skattebetalarna en krona. Därefter är den en kassako för den svenska och danska staten. Det är en formidabel affär inte bara genom de trafikintäkter och den moms bron ger, men också för att den underlättar utrikeshandeln och effektiviserar arbetsmarknaden mellan Skåne och Köpenhamn. Exemplet Öresundsbron ger mersmak ekonomiskt och talar för att mer infrastruktur kan byggas på sträckor där det finns stora behov. Men förbindelsen har en lika viktig politisk aspekt. Den var, vilket många i dag glömt, en viktig del av en nationell omsvängning som för alltid har förändrat Sveriges förhållande till övriga Europa. Socialdemokraterna hade haft inställningen att Sverige var bäst och kunde stå vid sidan av det europeiska samarbetet i EG. Det ändrades under dåvarande statsminister Ingvar Carlssons ledning 1986–1991. I en bok om Öresundsförbindelsen som jag håller på att skriva säger Ingvar Carlsson att det redan från början på hans statsministeragenda fanns med att Sverige skulle komma närmare Europa på två sätt: ”Det ena var naturligtvis att vi skulle kunna bli medlemmar av EU så småningom och det uttalade jag väldigt tydligt 1988 när jag åkte runt i Europa, att vi vill ha ett närmare samarbete med Europa, och då fanns bron absolut med i min tanke och det var den andra vägen, att se till att kommunikationerna ut i Europa fungerade bättre.” Detta bekräftas också i en intervju med riksdagsledamot Björn von Sydow (S) som framhåller Danmarks betydelse i samband med Sveriges EU-ansökan: ”Som det enda nordiska land som tillhörde EU var Danmark en viktig väg in i EU. De danska politikerna ville ha in Sverige, Norge och Finland i EU. Det fanns många danska ämbetsmän och politiker som var erfarna och Sverige kom att importera den danska modellen för hur folketinget kontrollerar EU-politiken med EU-nämnden.” Beslutet om Öresundsförbindelsen och EU-inträdet drevs parallellt. Sveriges officiella hållning svängde till favör för medlemskap under 1990–91 samtidigt som broavtalet förhandlades med Danmark och undertecknades i januari 1991. Det definitiva beslutet att bygga Öresundsförbindelsen togs sommaren 1994 bara några månader före den svenska EU-omröstningen om medlemskap. När Öresundsbron invigdes för tio år sedan var det därför något mer än några kilometer asfalt som firades. Det var drömmen om Europa och en bekräftelse på Sveriges tillhörighet. Jag tror ingen annan infrastrukturinvestering har bidragit till att flytta ett lands geografiska föreställning om sig själv lika mycket som Öresundsförbindelsen. Förbindelsen byggdes primärt av nationella skäl, inte regionala som många tycks tro. Hade man velat skapa regional integration hade den skattefinansierats och inte avgiftsfinansierats. För att dra full nytta av den krävde Sverige i förhandlingarna om Öresundsförbindelsen att Danmark skulle verka för en Fehmarnbältförbindelse till Tyskland, vilket skrevs in i avtalets artikel 21. Danmark har fullföljt detta löfte och kommer på eget bevåg att bygga, driva och garantera lånen för Fehmarnbältförbindelsen. Efter sommaren beslutar den danska regeringen om det blir en bro eller tunnel, som planeras stå klar 2018. För Sverige får det två stora konsekvenser: För det första ökar avkastningen på Öresundsförbindelsen då det innebär ökad trafik, såväl passagarare som gods, fordon som tåg. Baksidan är att trängseln på Öresundsförbindelsen ökar betydligt efter 2018. Det gör det angeläget att diskutera en kapacitetsutbyggnad. En andra Öresundsförbindelse behövs. Enligt min mening bör överskotten från den första förbindelsen användas för att finansiera nästa, det vill säga trafikanterna på den nuvarande Öresundsbron skall fortsätta betala broavgifter efter 2030 då brons lån är återbetalda. Det handlar både om att säkra framkomligheten och finansieringen av nästa Öresundsförbindelse. Överfarten kan därför inte bli gratis. Sveriges enda fasta förbindelse till den europeiska kontinenten får inte tillåtas korka igen! För det andra öppnar Fehmarnbältförbindelsen för både miljövänliga transporter med godståg och höghastighetståg. En satsning på höghastighetståg är en oerhört stor investering som är samhällsekonomiskt tveksam, trots att det frigör bankapacitet för godstågen. Jag har tidigare tyckt att tiden inte var mogen, en ståndpunkt jag vidhåller tills dess att Sverige, Norge, Danmark och Tyskland gemensamt fattar beslut om att investera i höghastighetståg. På den europeiska kontinenten pågår en massiv utbyggnad av tågnäten som binder ihop Europas storstadsregioner i större meta-regioner. En liknande regionförstoring är, tack vare Öresundsförbindelsen och den kommande Fehmarnbältförbindelsen, möjlig i norra Europa. Visionen är en meta-region omfattande 15–20 miljoner invånare och med utvidgat kulturellt och ekonomiskt utbyte mellan Skandinavien och norra Tysklands två kraftcentra Hamburg och Berlin. Vi närmar oss en tidpunkt då det är dags att lyfta frågan. För att motivera en satsning måste samtliga fyra länder vara med och stöd sökas från EU såsom TEN-T-projekt (Trans-European Transport Networks). Sverige bör avstå från att gå fram på egen hand, därtill är ekonomin i en satsning för osäker. Endast tillsammans skapas de synergier och den riskdelning som behövs för att projektet skall bli framgångsrikt ekonomiskt och politiskt. När vi i dag firar Öresundsförbindelsens tioårsjubileum så går mina tankar till de visionärer som på 1980-talet hade förmågan att se bron som en del av det europeiska huset. Låt det vara en ledstjärna även framgent. Anders Olshov chef Öresundsinstitutet Öresundsinstitutet Öresundsinstitutet grundades 2002. Dess syfte är att främja integrationen i Öresundsregionen genom att stimulera och ge utrymme för gränsöverskridande och kvalificerad dansk-svensk debatt. Institutet är organiserat som en medlemsägd förening utan vinstintresse och finansieras av medlemsavgifter. Chefen Anders Olshov har en bakgrund som makroekonom hos Nordea. I dag har institutet 86 medlemmar. De utgör ett nätverk av företag och offentliga institutioner i Öresundsregionen. Källa: www.oresundsinstituttet.org


”Dags att inse allvaret för Europa och demokratin”

Summary: Kända vänsterdebattörer: Precis nu, mitt under brinnande euro-kris, borde vänstern stiga fram och kraftfullt försvara euron, EU och ett demokratiskt, solidariskt Europa.Fortfarande tror en liten medialt röststark grupp vänsterdebattörer att krisen orsakas av den gemensamma europeiska valutan. Det är en huvudlös ståndpunkt som eldar på den nationalism, fascism och nazism som åter börjar göra sig bred i Europa. Fredrik Reinfeldt och Mona Sahlin har tyvärr markerat distans till euron och plötsligt är vi eniga bara med FP-ledaren Jan Björklund om ett ja till euron snarast möjligt. Där slutar dock vår enighet. Stabil ekonomisk tillväxt kan bara skapas genom minskade ekonomiska klyftor. Marknadsekonomin fungerar bäst när köpare och säljare är jämlika, skriver de tretton debattörerna.

Några av oss skrev för flera år sedan på DN Debatt (23/6 2003) att ”en permanent ekonomisk kris vandrar jorden runt, varv efter varv och rör sig obehindrat mellan råvaru-, valuta-, kredit- och aktiemarknaderna”. Historien ger oss dessvärre rätt. Vår slutsats var att vänstern måste säga ja till den gemensamma valutan, euro, som ett vapen mot den globala spekulationsekonomin. Då var tiden uppenbarligen inte mogen. Attac och övriga nya, globala rörelsers massdemonstrationer var ideologiskt otydliga och riktningslösa. Fortfarande tror en liten men medialt röststark grupp vänsterdebattörer att krisen orsakas av den gemensamma valutan. Det är en huvudlös vänsterståndpunkt som riktar fokus mot demokratins valda företrädare politikerna, som konstruerat euro-samarbetet. Därmed eldar de på den nationalism, fascism och nazism som åter börjar göra sig bred i Europa. När tusentals demonstranter tågar mot det grekiska parlamentet och ropar ”tjuvar” till demokratins valda företrädare så är det dags att inse allvaret för Europas och för demokratins framtid. För högern är det ett perfekt debattläge som skapat utrymme för exempelvis Anders Borg och Mats Odell att skenbart placera sig till vänster om vänstern med utspel om ”giriga bankdirektörers bonuslöner” och spekulanterna som en ”vargflock”. Euromotståndarna tror att länder som Grekland, Portugal, Spanien och Italien skulle må väl av att kunna devalvera sig ur sina budgetproblem. Men en återgång till nationella valutor skulle utlösa nya spekulationer och en serie kraftiga devalveringar i Europa som åter triggar igång den ekonomiska krisen i kapitalismens hjärtland USA med katastrofala effekter globalt som följd. Euromotståndarna bidrar dessutom till att dölja det överlägset bästa valargumentet för den rödgröna alliansen i Sverige och för vänstern i hela Europa; nämligen att det är de ökande ekonomiska klyftorna som utgör den ekonomiska krisens främsta drivkraft. Det är de superrikas spekulationer som håller krisen igång. Vid varje krisutbrott spelar de åt sig ännu större tillgångar som de använder för att skapa ständigt nya krisutbrott som i sin tur slår sönder försöken att reglera och stabilisera världsekonomin! Växande statsskulder utlöser oundvikligen spekulationsattacker, som i sin tur måste avvärjas med skattemedel vilket ökar statsskulderna. Världsekonomin glider därför allt djupare in i ett svårartat moment 22 och snart är staternas möjligheter att motverka krisen uttömda på grund av de växande statsskulderna. Tiden rinner ut. Var och en kan inse att detta måste få ett slut. Den ekonomiska krisens härjningar får dessvärre alltid vanliga skattebetalare, löntagare och fattiga betala, oavsett om det sker genom devalveringar eller budgetnedskärningar. Tyvärr har både Fredrik Reinfeldt och Mona Sahlin markerat distans till den gemensamma valutan och plötsligt är vi eniga bara med FP-ledaren Jan Björklund om ett ja till euron snarast möjligt. Men där slutar också vår enighet med Björklund. De borgerligas strategi är att backa ut ur välfärdsstaten med hjälp av europeiskt samordnade nedskärningar. Det bekräftas tydligt av Sveriges och Storbritanniens högerledare, Fredrik Reinfeldt och David Cameron (DN Debatt 17/6). De borgerliga anser att de återkommande kriserna orsakas av för stora offentliga utgifter och allt för generösa sjukförsäkringar, a-kassa och pensioner som dämpar människors arbetsvilja. Därför ska krisen avvärjas genom ökade skillnader mellan arbetslösa och de som har arbete, mellan frisk och sjuk, mellan löntagare och pensionär, mellan fattig och rik. Det är att hälla bensin på elden. Stabil ekonomisk tillväxt kan enbart skapas genom minskade ekonomiska klyftor. Marknadsekonomin fungerar som bäst när köpare och säljare är jämlika. Vänstern måste skaffa sig en egen tydlig strategi, även om den inte kan genomföras med dagens politiska majoriteter i Europa. Den nya rödgröna uppgörelsen om EU-politiken är ett steg framåt men långt ifrån tillräckligt. Precis nu, mitt under brinnande euro-kris, borde vänstern stiga fram och kraftfullt försvara euron, EU och ett demokratiskt, solidariskt Europa. En insiktsfull vänster bör verka för att även Norge med sin starka ekonomi och Storbritannien går med i valutagemenskapen. Dagens tongivande politiska ledare har vid EU-toppmötet 17–18 juni och G20-mötet i Kanada 26–27 juni avslöjat sin oförmåga. Deras förtroendekapital är förverkat. Den folkliga vreden tar sig nu uttryck i allt fler demonstrationer och proteststrejker. Våldsyttringar, som dessvärre också förekom vid G20-mötet i Toronto, är destruktiva och måste få ett slut. Protesterna måste omsättas i konstruktiva politiska ställningstaganden och beslut. Den fördjupade ekonomiska krisen kräver ett tydligt globalt vänsterinitiativ nu; ideologiskt, agitatoriskt och politiskt, för demokrati och jämlikhet. Våra förslag är: 1). Kraftfullt stöd för euron. 2). Samordnade offentliga investeringar inom EU för att förhindra massarbetslöshet i krisens spår. 3). Skattegolv inom EU; alltså en lägsta skattenivå i de nationella skattesystemen för högavlönade, förmögenhets-, bolags-, kapital-, mervärdes- och miljöskatter. 4). En kraftig upptrappning av EU:s offensiv mot de skatteparadis som gömmer väldiga mängder spekulationskapital. 5). En effektiv reglering av finansmarknaden genom global samverkan. 6). Tobinskatt på valutahandeln. Vi kan aldrig stillatigande acceptera att en liten, superrik globaliserad ekonomisk elit, utan tillstymmelse till solidaritet med fattiga människor och utan lojalitet till någon enskild nation, får försätta världsekonomin i ständig kris och ständigt skicka ut nya människomassor i arbetslöshet, fattigdom, hemlöshet och svält. Bror Perjus författare Nisha Besara chefredaktör Dagens Arena Sverker Sörlin professor, författare Devrim Mavi chefredaktör Arena Per Wirtén författare, frilansskribent Robert Janson journalist Kommunalarbetaren Anders Ehnmark författare Håkan A Bengtsson chef Arenagruppen Lennart Värmby gruppledare (V) landstinget Kronoberg Philip Johnsson kulturpolitiker (S) Lars Lönnback ambassadör Kenneth Kvist tidigare partisekreterare (V) Anders Carlberg grundare av Fryshuset


Summary: Kända vänsterdebattörer: Precis nu, mitt under brinnande euro-kris, borde vänstern stiga fram och kraftfullt försvara euron, EU och ett demokratiskt, solidariskt Europa. Fortfarande tror en liten medialt röststark grupp vänsterdebattörer att krisen orsakas av den gemensamma europeiska valutan. Det är en huvudlös ståndpunkt som eldar på den nationalism, fascism och nazism som åter börjar göra sig bred i Europa. Fredrik Reinfeldt och Mona Sahlin har tyvärr markerat distans till euron och plötsligt är vi eniga bara med FP-ledaren Jan Björklund om ett ja till euron snarast möjligt. Där slutar dock vår enighet. Stabil ekonomisk tillväxt kan bara skapas genom minskade ekonomiska klyftor. Marknadsekonomin fungerar bäst när köpare och säljare är jämlika, skriver de tretton debattörerna.

Några av oss skrev för flera år sedan på DN Debatt (23/6 2003) att ”en permanent ekonomisk kris vandrar jorden runt, varv efter varv och rör sig obehindrat mellan råvaru-, valuta-, kredit- och aktiemarknaderna”. Historien ger oss dessvärre rätt. Vår slutsats var att vänstern måste säga ja till den gemensamma valutan, euro, som ett vapen mot den globala spekulationsekonomin. Då var tiden uppenbarligen inte mogen. Attac och övriga nya, globala rörelsers massdemonstrationer var ideologiskt otydliga och riktningslösa. Fortfarande tror en liten men medialt röststark grupp vänsterdebattörer att krisen orsakas av den gemensamma valutan. Det är en huvudlös vänsterståndpunkt som riktar fokus mot demokratins valda företrädare politikerna, som konstruerat euro-samarbetet. Därmed eldar de på den nationalism, fascism och nazism som åter börjar göra sig bred i Europa. När tusentals demonstranter tågar mot det grekiska parlamentet och ropar ”tjuvar” till demokratins valda företrädare så är det dags att inse allvaret för Europas och för demokratins framtid. För högern är det ett perfekt debattläge som skapat utrymme för exempelvis Anders Borg och Mats Odell att skenbart placera sig till vänster om vänstern med utspel om ”giriga bankdirektörers bonuslöner” och spekulanterna som en ”vargflock”. Euromotståndarna tror att länder som Grekland, Portugal, Spanien och Italien skulle må väl av att kunna devalvera sig ur sina budgetproblem. Men en återgång till nationella valutor skulle utlösa nya spekulationer och en serie kraftiga devalveringar i Europa som åter triggar igång den ekonomiska krisen i kapitalismens hjärtland USA med katastrofala effekter globalt som följd. Euromotståndarna bidrar dessutom till att dölja det överlägset bästa valargumentet för den rödgröna alliansen i Sverige och för vänstern i hela Europa; nämligen att det är de ökande ekonomiska klyftorna som utgör den ekonomiska krisens främsta drivkraft. Det är de superrikas spekulationer som håller krisen igång. Vid varje krisutbrott spelar de åt sig ännu större tillgångar som de använder för att skapa ständigt nya krisutbrott som i sin tur slår sönder försöken att reglera och stabilisera världsekonomin! Växande statsskulder utlöser oundvikligen spekulationsattacker, som i sin tur måste avvärjas med skattemedel vilket ökar statsskulderna. Världsekonomin glider därför allt djupare in i ett svårartat moment 22 och snart är staternas möjligheter att motverka krisen uttömda på grund av de växande statsskulderna. Tiden rinner ut. Var och en kan inse att detta måste få ett slut. Den ekonomiska krisens härjningar får dessvärre alltid vanliga skattebetalare, löntagare och fattiga betala, oavsett om det sker genom devalveringar eller budgetnedskärningar. Tyvärr har både Fredrik Reinfeldt och Mona Sahlin markerat distans till den gemensamma valutan och plötsligt är vi eniga bara med FP-ledaren Jan Björklund om ett ja till euron snarast möjligt. Men där slutar också vår enighet med Björklund. De borgerligas strategi är att backa ut ur välfärdsstaten med hjälp av europeiskt samordnade nedskärningar. Det bekräftas tydligt av Sveriges och Storbritanniens högerledare, Fredrik Reinfeldt och David Cameron (DN Debatt 17/6). De borgerliga anser att de återkommande kriserna orsakas av för stora offentliga utgifter och allt för generösa sjukförsäkringar, a-kassa och pensioner som dämpar människors arbetsvilja. Därför ska krisen avvärjas genom ökade skillnader mellan arbetslösa och de som har arbete, mellan frisk och sjuk, mellan löntagare och pensionär, mellan fattig och rik. Det är att hälla bensin på elden. Stabil ekonomisk tillväxt kan enbart skapas genom minskade ekonomiska klyftor. Marknadsekonomin fungerar som bäst när köpare och säljare är jämlika. Vänstern måste skaffa sig en egen tydlig strategi, även om den inte kan genomföras med dagens politiska majoriteter i Europa. Den nya rödgröna uppgörelsen om EU-politiken är ett steg framåt men långt ifrån tillräckligt. Precis nu, mitt under brinnande euro-kris, borde vänstern stiga fram och kraftfullt försvara euron, EU och ett demokratiskt, solidariskt Europa. En insiktsfull vänster bör verka för att även Norge med sin starka ekonomi och Storbritannien går med i valutagemenskapen. Dagens tongivande politiska ledare har vid EU-toppmötet 17–18 juni och G20-mötet i Kanada 26–27 juni avslöjat sin oförmåga. Deras förtroendekapital är förverkat. Den folkliga vreden tar sig nu uttryck i allt fler demonstrationer och proteststrejker. Våldsyttringar, som dessvärre också förekom vid G20-mötet i Toronto, är destruktiva och måste få ett slut. Protesterna måste omsättas i konstruktiva politiska ställningstaganden och beslut. Den fördjupade ekonomiska krisen kräver ett tydligt globalt vänsterinitiativ nu; ideologiskt, agitatoriskt och politiskt, för demokrati och jämlikhet. Våra förslag är: 1). Kraftfullt stöd för euron. 2). Samordnade offentliga investeringar inom EU för att förhindra massarbetslöshet i krisens spår. 3). Skattegolv inom EU; alltså en lägsta skattenivå i de nationella skattesystemen för högavlönade, förmögenhets-, bolags-, kapital-, mervärdes- och miljöskatter. 4). En kraftig upptrappning av EU:s offensiv mot de skatteparadis som gömmer väldiga mängder spekulationskapital. 5). En effektiv reglering av finansmarknaden genom global samverkan. 6). Tobinskatt på valutahandeln. Vi kan aldrig stillatigande acceptera att en liten, superrik globaliserad ekonomisk elit, utan tillstymmelse till solidaritet med fattiga människor och utan lojalitet till någon enskild nation, får försätta världsekonomin i ständig kris och ständigt skicka ut nya människomassor i arbetslöshet, fattigdom, hemlöshet och svält. Bror Perjus,författare Nisha Besara, chefredaktör Dagens Arena Sverker Sörlin, professor, författare Devrim Mavi, chefredaktör Arena Per Wirtén, författare, frilansskribent Robert Janson, journalist Kommunalarbetaren Anders Ehnmark, författare Håkan A Bengtsson, chef Arenagruppen Lennart Värmby, gruppledare (V) landstinget Kronoberg Philip Johnsson, kulturpolitiker (S) Lars Lönnback, ambassadör Kenneth Kvist, tidigare partisekreterare (V) Anders Carlberg, grundare av Fryshuset


Campions passionerade kamp mot korsetten

Summary: I Jane Campions filmer ligger passionerna under ytan och huvudpersonerna är ofta kvinnor som spjärnar emot något. Isabel i ”Porträtt av en dam” är ett paradexempel. Nu kommer den på dvd.

Det finns en historia, kanske av Borges, om en förskingrad, indiansk högkultur där de skickliga konsthantverkarna inte längre vågar skapa eftersom allt de bygger upp skövlas. I stället mediterar de över trästammar och stenar, ser formerna som döljer sig i materialen, ser konstverket för sitt inre öga och nöjer sig med det. I Jane Campions filmer är det passionerna som ligger latenta och hålls tillbaka, också av rädsla för utplåning. Huvudpersonerna är ofta kvinnor som spjärnar emot något, man vet inte riktigt vad men man förstår att det är något som mannen bär med sig som en smitta. Isabel i ”Porträtt av en dam” (The portrait of a lady”) från 1996, Campions filmtolkning av Henry James klassiska roman som nu ges ut på dvd, är ett paradexempel. Nicole Kidman spelar den unga amerikanskan som blivit föräldralös och kommer till sina rika släktingar i England. Hon vinner en godhjärtad lords kärlek och avvisar hans frieri. Hon beundras av sin lungsiktiga kusin, som ser till att hon ärver en förmögenhet. Hon finner en vän i den snygga och konstnärliga madame Merle och presenteras, som av en händelse, för ”esteten” Osmond med få försörjningsmöjligheter och moralisk ryggrad som en amöba. Honom väljer hon att ge upp sitt liv och sin förmögenhet för. Det är en film om att söka sig ut i världen och fastna i fläktsystemet, ensam och ohörd. En klaustrofobisk film (trots att Campion skrivit om slutet till något mer hoppfullt) som hade kunnat bli hur intressant som helst men trasslar in sig i sin egen tematik. Ibland avslöjar misslyckade filmer mer av en regissörs raison d’etre än de lyckade. Campions senaste, lysande ”Bright star” gömmer hela sin dödsfixering under vackra, ljusa bilder, älskansvärda karaktärer och stor, lyrisk kärlek. ”Porträtt av en dam” ringlar det maskar ur. Den är mörk, yxig och sned, har en läspande, slirande och parodiskt sadistisk och manipulativ John Malkovich i rollen som Osmond. Bokens Isabel valde Osmond av idealism, i filmen kan det inte handla om något annat än masochism, konkluderar kritikern Roger Ebert och fortsätter: ”Campion och hennes författare Laura Jones påstås ha fört in en ”feministisk känslighet” i filmen. Jag tror att James version var mer sant feministisk och att den här versionen framställer Isabel mer som ett offer än som en vilsen hjältinna.” Det finns alltid anledning att spreta vaksamt med känselspröten när en manlig kritiker talar om för oss vad som är mer eller mindre feministiskt. Kvinnans frigörelse ur korsetten är en långsam och plågsam dans av steg fram, steg tillbaka, ångestfyllt trippande på stället, krängande, löjliga rörelser, våldsamma utbrott, erkännande av en mörkare sexualitet, någons utnyttjande av detta erkännande, förnekelsen av all sexualitet, etcetera. Också ”idealism” och ”masochism” är ord som har fått sina definitioner av män en gång i tiden. Hela språket måste skrivas om och Campion har ägnat snart tjugo år åt att försöka göra det. Ibland lyckas hon. Höjdpunkter som ”Sweetie”, ”En ängel vid mitt bord”, ”Bright star” och – om man inte reagerar allergiskt mot exotismen, leran, Michael Nymans monotona piano och Harvey Keitels nakna kropp – den trefaldigt Oscarsbelönade genombrottsfilmen ”Pianot”. Men eftersom Campion alltid ligger och pressar mot melodramens och tantsnuskets gräns så blir det också desto jobbigare och pinsammare när det slår fel, som i ”Holy smoke”, ”In the cut” och ”Porträtt av en dam”. I centrum för hennes filmer står nästan alltid en udda, stolt kvinna som antingen inte vill, eller inte kan, ha ”sunda”, normala sexuella relationer med män av rädslan för underkastelse. De få gånger hon inte har rört sig i korsetternas tidevarv, där behovet av att hålla männen kort inte behöver några långdragna förklaringar, har hon skapat andra tvångssituationer. Sekter, dysfunktionella familjer, elchocksfrälsta mentalsjukhus eller kvinnomördare. Ada (Holly Hunter) i ”Pianot” föredrar att sälja sin kropp och sitt pianospel till en tatuerad valfångare (Harvey Keitel) som talar maoriernas språk, framför att dela säng med sin lagstadgade, possessiva make. Den unga, ångande skönheten Ruth (Kate Winslet) i ”Holy smoke”, föredrar att underkasta sig en sekt framför det ”normala” slaveriet och värjer sig mot den utsända ”avprogrammeraren” (Keitel igen). Frivillig sekterism kanske trots allt är friare än det dolda slaveri som är inbyggt i hans machohantering av kvinnliga psyken. Isabel försvarar sin relation i liknande termer som Ruth när den sympatiska, lungsiktiga kusinen undrar varför hon trots allt flög in i en bur, Osmonds. Om man väljer sin bur själv är man väl fri ändå? Men vad är det Campion har försökt göra av Henry James lysande porträtt av Isabel Osmond? Det finns en poäng, om än tillkrånglad, med Malkovics tolkning: I glappet mellan hennes kärlek och hans brist på charm kan man bokstavligen mäta upp hennes idealism och kreativitet. Vi ser ett stycke (ruttet) trä, hon ser ett konstverk och därmed ser vi ett slags konstnär, Isabel, som kanske ändå inte är så mycket ”offer” som Ebert föreslår utan helt klart ett subjekt, bara ödesdigert omogen. Det är också sant att Isabel framstår som en masochist och masochism är kanske en tragisk reproduktion av samhällshierarkierna. Men det är ändå en aktiv sexualitet, till skillnad från den frigiditet som romanen antyder ligger bakom problematiken. Dessutom är masochism vare sig i Adas, Ruths, Frannies eller Isabels fall den primära driften utan en konsekvens av en längtan efter en stark, egenformulerad sexualitet som inte finner någon annan form i verkligheten. Det här spåret jobbade Campion på i tio år och det gick sämre och sämre, blev sliskigare och sliskigare tills tantsnusket stod i full banal blom med ”In the cut”. Då hade också Michael Haneke två år tidigare gjort ”Pianisten” och skapat en karaktär med ännu mer power än Ada och tusen gånger mer integritet än Meg Ryans Franny. Det var dags att lägga av. Med den känsliga och lyriska ”Bright star” verkar Campion ha lämnat allt ångestfyllt krälande i stoffet bakom sig. John Keats älskade Fanny Brawn syr sina egna kläder i rena färger utan korsett. Hon är ung, stark, ren som vatten, diktens ”Bright star”. Det är en av de finaste skildringarna som gjorts av den första, största kärleken. Men varför kastar sig Fanny handlöst in i en förälskelse som alla vet redan från början att den ingenstans leder? Han kan inte gifta sig med henne eftersom han inte har pengar. Och han kommer mycket snart att dö. Prototypen till förhållandet finns i ”Porträtt av en dam”, i Isabels hängivna kyssar och smekningar som Isabel bjuder kusinen på när han ligger för döden. Bara inför en döende man kan en kvinna helt släppa sina reservationer. Campions pessimism gör inga undantag.


”Sverige ska vara det som enar oss - inte splittrar oss”

Summary: Dilsa Demirbag-Sten: Det svenska samhället är mer segregerat än någonsin. De som kommer hit i dag möter ett helt annat land än det jag och min familj mötte 1976.Efter Fatwan mot Salman Rushdie övergick mångkultur till att bli en -ism. Alla som hade lämnat sina länder och familjer för att delta i uppbyggandet av Sverige blev kollektivt definierade som invandrare. En arbetslös svensk behövde ett arbete, en arbetslös invandrare behövde integrationsåtgärder. Politikerna slutade tala till oss invandrare som de gjorde med svenskarna. Nu skulle vi integreras genom att ta vara på våra olikheter. Vem av våra ledande politiker vågar börja på en ny svensk berättelse – där samhällsgemenskapen ska bygga på det som enar oss, inte det som splittrar oss? Om splittringen fortsätter är vi alla förlorare, skriver Dilsa Demirbag-Sten.

När jag, mina tre småsyskon och mor kom till Sverige 1976, var det ett land som var vida känt för välstånd, jämlikhet, välfungerande demokratiska institutioner och human invandringspolitik. Far, som hade flytt till Sverige ett år tidigare, tvekade aldrig i valet av exilland. Han ville att vi barn skulle leva i en demokrati där vi inte förvägrades mänskliga rättigheter och kunde växa upp i ett samhälle som gav alla samma förutsättningar och möjligheter till skola, vård och omsorg. Nyanlända invandrare fick bostad, våra föräldrar fick arbeten och vi barn sattes i en blandad skola där vi kunde möta såväl svenska barn som barn från alla delar av världen. Min familj var en av många som försökte finna sig till rätta i ett nytt liv och land. Politikerna talade till oss som samhällsmedborgare i Sverige, oavsett etnisk bakgrund eller religiös tillhörighet. Islam var en ickefråga för politiker som ägnade sig åt generella åtgärder för alla bosatta i landet. Samhällsgemenskapen byggde på en berättelse om ett Sverige som hade tagit sig från ett fattigt jordbrukarsamhälle till ett, på många sätt, av världens ledande länder. Sverige valde att stå utanför andra världskriget och kunde med en intakt industri i högt tempo producera varor och möta en enorm efterfrågan. Kvinnorna, arbetskraftsinvandringen och flyktingarna löste det akuta behovet av arbetskraft. Modernitet, storskalighet, effektivitet, produktivitet och delaktighet var nyckelbegreppen för det svenska Folkhemmet och Rekordåren, som var kulmen på en enastående historia. Några glömdes och andra gömdes bort under resans gång. Behandlingen av romer, samer och tvångssteriliseringen av individer hör till Folkhemmets mörka historia, så även våra relationer med Nazi-Tyskland. Mötet med det nya samhällets normer och traditioner var inte alltid lätt och många i vår föräldrageneration närde drömmar om att återvända till hemlandet. Vi blev kvar och så även andra som i det tysta fick hantera motgångar, konflikter, rasism men också förändring, utveckling och nya relationer med svenskar. Arbetsplatserna, skolorna, föreningslivet och bostadsområdena möjliggjorde möten mellan nya och gamla invånare i Sverige. Integrationen skedde inom ramen för den generella politiken. Så kom Fatwan mot Salman Rushdie och politisk islam erbjöd frustrerade unga män en röst, även i Europa. Berlinmuren föll och vänstern bytte klass mot etnicitet och Islam. Mångkultur övergick från att vara en beskrivning av den verklighet som hade formats i Europa och Sverige till att bli en -ism: Mångkulturalism som normerande politik trädde in i våra liv. En ekonomisk kris i slutet på 80-talet skapade en hög arbetslöshet och Sveriges självbild som en ledande nation fick sig en stöt. Ny Demokrati pekade ut invandraren som orsak och mina föräldrar och alla andra som hade lämnat land och familj för att delta i uppbyggandet av Sverige, blev kollektivt definierade som invandrare. Statistik om invandrares boende, kulturkonsumtion, kriminalitet, arbetslöshet, utbildningsgrad, språkkunskaper, barnafödande och mycket annat kartlades noggrant. En arbetslös svensk behövde ett arbete medan en arbetslös invandrare behövde integrationsåtgärder. Fram till för några år sedan gjorde SCB definitionerna första och andra generationens invandrare, vilket även omfattade deras barn. Jag ber läsaren att smaka på ordet andra generationens invandrare. Mina barn hade ingått i denna statistik, oavsett vem jag hade gift mig med. Det finns ett namn för etniskt blodsbandsältande: rasbiologi. Politikerna ville väl. Invandrare var i högre grad arbetslösa och specifika åtgärder som kunde möta de behov som bara invandrare hade utformades. Det slog aldrig våra politiker in att i stället omvärdera förutsättningarna på arbetsmarknaden. Vi hade levt så länge och intensivt med den svenska framgångssagan att vi inte förmådde ställa om eller ifrågasätta de etablerade modellerna. En invandringspolitik utformades och blev allt mer omfattande. Politikerna slutade att tala till oss som de gjorde med svenskarna. De ville oss, som sagt, väl och hade arbetsmarknadsåtgärder, bostadsåtgärder och förslag på hur vi – ”invandrare” – skulle integreras genom att ta vara på våra olikheter. Sedan slutet på 80-talet har Sverige allt mer delats upp efter olika kulturella och etniska grupperingar. Nyanlända anhöriginvandrare kom att förpassas till långtidsarbetslöshet och de som hade åkt ut från arbetsmarknaden under krisen på 90-talet fick små chanser att komma tillbaka till något arbete. Inte bara svenska politiker ville bygga en framtid på kulturella och etniska olikheter. Kravet på religiösa friskolor blev en verklighet och islamiska företrädare har framfört behovet av konfessionella vårdcentraler. Det svenska samhället är, trots alla goda intentioner och åtgärder, mer segregerat än någonsin. De som kommer till Sverige i dag möter ett helt annat land än det jag och min familj mötte en vårdag 1976. Ett val hägrar. Sverigedemokrater anspelar på drömmen om ett Sverige som vi och hela världen minns med beundran. I tider präglade av oro, konflikter och politiska kortsiktiga utspel är fältet öppet för dem som erbjuder tydliga alternativ. SD erbjuder en vision till skillnad från de etablerade partierna. Men SD:s vision anspelar på en bild där det inte finns plats för alla oss som flydde eller frivilligt lämnade våra hemländer för en dröm om ett bättre liv i ett Sverige som vi var med och byggde upp. Nostalgi är ingen bra grund för ett samhällsbyggande. Intonationen måste alltid ligga på framtiden. Men vem kommer att våga säga att vi måste släppa greppet om det gamla innan motsättningarna bli ohanterliga. Vem av våra ledande politiker vågar börja på en ny svensk berättelse, där vi alla är lika inför lagen och där politiken inte ska göra skillnad på oss oavsett hudfärg, föräldrars ursprungsland eller religiös tillhörighet. Där kulturella- och religiösa tillhörigheter är en privatsak så länge det inte inskränker på individens fri- och rättigheter. Där samhällsgemenskapen ska bygga på det som enar oss, inte på det som splittrar oss. Om vi fortsätter i samma spår kommer vårt land, för varje ekonomisk kris, att splittras än mer. I ett sådant land är alla förlorare. Dilsa Demirbag-Sten journalist och författare, aktuell med boken ”Fosterland” (Albert Bonniers förlag)