”Hur pratar man med barn om självmord i familjen?”

Summary: När hennes yngste son tog sitt liv var det en chock för de närstående. Hur ska hon prata med sina barnbarn om vad som hände med deras morbror utan att skapa trauman? Kan man göra det värre för barnen genom att inte säga som det är?

Ställ frågor till Insidans experter – mejla till fragainsidan@dn.se Läs fler frågor här Fråga: För några år sedan tog min yngste son livet av sig, en händelse som var en chock för både familj och vänner. Jag hade oroat mig för honom under många år, men aldrig riktigt insett faran och eftersom han aldrig delade sin smärta, utan upprätthöll rollen att vara en fullt fungerande ung man som hade kontroll över sitt liv. I efterhand kan jag se många tecken som varslade om hans tragiska beslut, men vi insåg inte allvaret i tid. Vi har aldrig mörkat det här självmordet, vi har alltid talat öppet om det. Men till barnen i den närmaste familjen har vi valt att inte säga hela sanningen. Jag valde att säga till mitt då femåriga barnbarn att hennes morbror blev mer och mer ledsen och inte orkade fortsätta leva. Jag ville under inga omständigheter berätta om hur min son tagit sitt liv eftersom jag antog att det kunde skapa trauman och mardrömmar, men nu är jag inte säker längre. Barnet har nu blivit tio och ställer fortfarande frågor om hur hennes morbror dog. Hur mycket kan man berätta för ett barn? Hur mycket kan man undanhålla från ett barn? Vi pratar ofta och gärna om sonen, det har aldrig varit något tabu i familjen och det känns helt naturligt att berätta om vad han har gjort och vem han var, vi vill att hans minne ska hållas vid liv. När vi drabbades av den här oerhörda förlusten försökte jag ta reda på så mycket som möjligt om omständigheterna runt min sons död. Jag uppsökte dödsplatsen och talade med människor som kände och verkade med honom, jag ringde obducenten, kartlade hans telefonsamtal tiden före dödsfallet och kollade hans ekonomiska uttag - allt för att få någon slags förklaring. Min son lämnade inte efter sig något svar, datorerna var raderade på information och personliga papper bortstädade. Kvar fanns bara frågor. Så här i efterhand vet jag inte om jag blev så mycket klokare av mina efterforskningar, jag vet bara att jag övervann min rädsla för den ohyggligt skrämmande döden. Men jag är vuxen och kan (förhoppningsvis) vara mer rationell än ett barn. Så min fråga är: hur mycket bör man berätta för ett barn när en kär anhörig försvinner på ett så här dramatiskt sätt? Hur mycket ska man bespara barn från livets smärta och kan det vara så att man egentligen förvärrar allt genom att inte säga som det är? Mormor Svar: Tack för ditt fina brev. Du och din familj verkar ha mött din sons självmord på ett så modigt sätt. För mig är beskrivningen av ditt sorgearbete och samtalen med barnen en vacker skildring av att möta det värsta tänkbara i livet. Ditt sätt att agera tror jag har varit till hjälp för din familj, men kan också tjäna som gott exempel för andra. Förutom att ditt brev berör, utgör det nämligen en bra sammanfattning av de viktigaste råden om att bearbeta sorg och svåra händelser. Jag kommer därför att låta dina egna ord utgöra grunden i mitt svar och hoppas samtidigt kunna tillföra ytterligare perspektiv. Du skriver: ” Vi har aldrig mörkat det här självmordet, vi har alltid talat öppet om det”. Detta är grunden i allt sorgearbete med barn. De flesta vuxna talar öppet om döden med barn i dag, till exempel om en farmor eller morfar har dött. Däremot blir det svårare när omständigheterna är mer skrämmande, som när en ung människa tar sitt liv. Det är lätt att omedvetet börja censurera, undvika vissa ord eller styra bort från samtalsämnen. Ett typiskt exempel är att använda omskrivningar i stället för ordet ”självmord”. Risken är att barnet uppfattar självmordet som skambelagt eller mer skrämmande än vad det faktiskt är – inte nog med att en närstående tagit sitt liv, det är så hemskt att man inte ens får uttala ordet. För att hjälpa ett barn att förstå och kunna sörja en närståendes död ska man vara öppen och ärlig snarare än försöka skydda barnet från sanningen. Är det samtidigt inte nödvändigt att anpassa budskapet efter barnets ålder och ge information i lagom portioner? Du skriver: ”Jag valde att säga att hennes morbror blev mer och mer ledsen och inte orkade fortsätta leva”. Jag tycker att det låter som ett utmärkt exempel på ett samtal om självmord med ett femårigt barn. Att säga något kort, men sant, som du gjorde är en bra början på ett samtal. Sedan får barnet styra hur samtalet går vidare. Den vuxne bör varken pracka på barnet information, eller undvika att svara på frågor. Borde du ha svarat om hon frågade hur hennes morbror dog? Även om man som sagt ska svara på alla frågor är det inte meningsfullt att ge svar som barnet inte förstår eller som är onödigt detaljerat och skrämmande. Risken med att ge för mycket eller för detaljerad information till små barn är att de överväldigas och börjar undvika ämnet istället för att lära sig att hantera det på ett bra sätt. Skulle barnet bli skrämt går det samtidigt att reparera, genom att senare lotsa barnet tillbaka till ämnet. Det skiljer sig i princip inte från andra slags rädslor som barn kan behöva närma sig och övervinna. Du skriver: ”När vi drabbades av den här oerhörda förlusten försökte jag ta reda på så mycket som möjligt om omständigheterna runt min sons död”. Jag lyfter fram det här som ett exempel på konkret sorgearbete. Att göra aktiva saker brukar öppna upp och underlätta det känslomässiga arbetet. Detta är inte minst viktigt för barn, som kan ha svårare att bearbeta händelser enbart genom samtal. Saker som att besöka graven, att läsa dödsannonsen eller titta på bilder på den som dött blir konkreta sätt att närma sig döden. Det kan också ha en symbolisk betydelse, då barn (och vuxna) kan fastna i förnekelse – ”så länge jag inte ser graven har detta inte hänt”. Du försökte också förstå varför din son tog sitt liv. Jag gissar att du syftar på det när du skriver: ”Så här i efterhand vet jag inte om jag blev så mycket klokare av mina efterforskningar”. Varje efterlevande vill förstås till varje pris ha svar på frågan ”varför?”. Men vad gör man när svaren tar slut? Jag vet inte, men tror att du kanske har landat på ett ställe som andra kan dra lärdom av: ”Jag vet bara att jag övervann min rädsla för den ohyggligt skrämmande döden”. Just detta är också något som är viktigt att förmedla till barn som drabbas – att våga visa att vi inte har alla svar. Att kunna konstatera att döden ytterst är obegriplig och självmord än mer så. Att acceptera den obegripligheten kan göra livets förgänglighet lite mindre skrämmande. Du skriver att ditt barnbarn har fortsatt att fråga om sin morbrors död och undrar om du kanske borde ha berättat mer tidigare. Barn kan som sagt få svårare att bearbeta självmord och död om de hanteras som familjehemligheter, men det ni har gjort är något helt annat. En tolkning av ditt barnbarns frågor är att du berättade precis lagom när hon var fem, men att hon nu vill veta mer. Och det finns inget som hindrar att du eller hennes föräldrar berättar mer i dag. Diskutera med dem först, så ni är överens. De principer jag beskrev tidigare, att låta barnet styra samtalet genom sina frågor, gäller i alla åldrar. Skillnaden blir bara att hon nu kan behöva få reda på mer detaljer för att kunna landa i en förståelse för vad som hänt. Som sagt, korta och sanna svar som: ”han hoppade framför ett tåg”, ”han tog många piller”, ”jag tror att han var deprimerad”, ”han dog direkt” eller ”jag vet inte”. En farhåga kan vara att detaljerna är för skrämmande och för våldsamma även för en 10-åring. Återigen, ta informationen i små steg och var lyhörd för hennes reaktioner. Skulle hon bli rädd och till exempel börja drömma om händelsen bör det kanske betraktas mer som en normal reaktion än en katastrof. Fortsätt att prata och hjälp henne genom detta. Om ni tvärtom backar och försöker få henne att glömma vad ni pratat om, blir ett verkligt problem. En annan farhåga kan vara att en mer existentiell oro kan väckas. När man är 10 år är det vanligt med tankar om livet och döden. Hur gör ni om hon skulle fastna i frågor om varför morbrodern begick självmord, om det kan hända vem som helst, eller om det till och med kan hända henne själv? Återigen är det ärliga svar som håller längst – till exempel ”Jag vet inte varför. Men det jag vet är att man kan hjälpa människor om de vågar berätta hur de mår. Det gjorde inte din morbror.” Ytterligare en farhåga som vuxna kan ha är att de inte ska kunna kontrollera sina egna reaktioner i samtalet med barnet. Det är förstås skrämmande att se en förälder helt tappa kontrollen, men samtidigt pekar forskning på att barn mår bättre av att se sina föräldrar visa känslor och gråta (inom rimliga gränser), jämfört med att de lägger locket på. Ett sammanfattande svar på dina frågor är alltså att man bör svara sanningsenligt på barns frågor om död och självmord. I takt med att barnet blir äldre kan svaren bli mer detaljerade. Om vuxna helt undanhåller information riskerar barnets sorg och rädsla för döden att förvärras. Egentligen hade jag inte behövt svara mer än så. Men jag tyckte att det var synd att inte lyfta fram alla goda exempel du tar upp i ditt brev. Det kanske viktigaste man kan göra för att barn ska kunna hantera död och svåra händelser är att föregå med gott exempel. Med tanke på vilka förebilder ditt barnbarn haft tror jag därmed att hon är väl rustad att få veta mer om sin morbrors död. Martin Här finns länkar till forskning som rör svaret.


”Vi behöver äta mer odlad lax för att må bra”

Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. Vi behöver äta mer odlad norsk lax för att må bra. Storskaliga fiskodlingar som kontrolleras noga är viktiga för att vi ska kunna få till ett uthålligt fiske, skriver Anders Kiessling, professor på Sveriges Lantbruksuniversitet.

Storskaliga industrier mår bra av att granskas. Laxindustrin utgör inget undantag. Frågan är därför varför jag som är en av de mest etablerade forskare inom akvakultur – med mer än 30 års erfarenhet från forskning av fiskens välfärd och kvalitet samt framtida miljövänligt foder i Sverige, Norge och Kanada – väljer att ge mig in i debatten när både Anders Snelling och Kristina Furnes fört fram välgrundade och lätt verifierade sakskäl. Det övergripande skälet är att området är för viktigt att ignorera. Vetenskapen är rörande överens om att vi äter för lite fisk, oavsett om den levt vilt eller i fiskodling. Vi vet att fisk är vår enskilt största källa till en rad nyttigheter som påverkar vår mentala och fysiska utveckling. Vi börjar också ana att den kan ha stor betydelse för bibehållen mental och fysisk hälsa långt upp i åren. Det finns en anledning till att det statliga verk vars huvudsakliga uppgift är att se till att vi svenskar äter en sund och säker kost, Livsmedelsverket, rekommenderar ett ökat intag av fisk. Odlade laxfiskar utgör ett utmärkt alternativ och komplement till andra produkter från sjö och hav. Jag vänder mig därför mot att vi som ospecificerad grupp skulle stå bakom Christer Nilssons påståenden. Däremot är det korrekt att laxindustrin slåss med en rad utmaningar. Det gäller all intensiv matproduktion, oavsett om det är djur eller växt. Man kan säga att vissa problem kommer som ett brev på posten när man samlar en stor mängd av samma art på en begränsad yta och optimerar deras produktionsförutsättningar. Dessutom kommer vi behöva fiskodling om vi ska kunna få till ett uthålligt fiske, vilket är ett viktigt mål framöver. Inte för att de är konkurrenter, utan för att de kompletterar varandra på det svenska matbordet, såväl till vardags som till fest. Som forskare kan jag verifiera Anders Snelling och Kristina Furnes påståenden om att norsk laxodling tack vara ett långsiktigt arbete hamnar högt upp på listan när världens livsmedelsproduktion rankas för miljöpåverkan. Fisk bidrar inte heller med växthusgaser och blir antagligen vårt första produktionsdjur där vi kan ersätta dagens sojabaserade foder med insekter och mikrober odlade på restprodukter från skog, mat och jordbruk vilket framgår på SLU:s hemsida. Fisk, inklusive odlad lax, är ett viktigt livsmedel för alla åldrar. Norsk och svensk fiskodling kontrolleras nationellt av ett flertal statligt inrättade verk, som alla tillämpar en öppen policy, och av EU:s livsmedelsverk. Dessutom redovisar Norska fiskeridirektoratet, som ansvarar för landets laxodlingar och fiske, alla kontrolldata öppet på nätet. Det finns inget som tyder på att någon av dessa statliga myndigheter skulle vara i maskopi med laxodlingsindustrin. Läs mer: Livsmedelsverkets rekommendationer DN Åsikt 19 september 2019 kl 05 Insändare Christer Nilsson: ”Vägra äta giftig norsk industrilax” Svar Jonas Paulsson: ”Förbud mot fiskodling effektivare än bojkott” Anders Snellingen: ”Norsk lax är hälsosam att äta” Kristina Furnes: ”Odlad norsk lag är säker att äta” Christer Nilsson: ”Pressad laxindustri visar usel moral” Anders Kiessling: ”Vi behöver äta mer odlad norsk lax för att må bra” Så svarar du och kommenterar


Summary: INSÄNDARE. Det är rätt av Sölvesborg kommun att hala Prideflaggan. Flaggan står för ett särintresse med värderingar som inte alla medborgare i kommunen ställer sig bakom, skriver Alf Ronnby.

De styrande i Sölvesborgs kommun har beslutat att inte flagga med Prideflaggan. Kommunens politiska ledning vill hålla sig till det som är tradition för flaggning med den svenska flaggan, som det finns konsensus kring. Egentligen är det inget konstigt med detta beslut, eftersom Prideflaggan är symbol för ett särintresse framför allt företrätt av hbtq-rörelsen. Ska man främja ett särintresse kan man främja andra och varför inte flagga med Greenpeaceflaggan, IOGT-NTO-flaggan, Hemvärnsflaggan, LRF-flaggan eller någon annan riksorganisations flagga? Det skulle nog också väcka undran och bli ifrågasatt. Och att Prideflaggan är i högsta grad politisk, visas tydligt av det hallå det blivit kring att Sölvesborgs kommun inte längre ska hissa denna flagga. Det var Socialdemokraterna som började hissa Prideflaggan i Sölvesborg i samband med Pridefestivalen i Stockholm. Man kan ju undra vad Sölvesborg har med den att göra. De som vurmar för Prideflaggan och Pridefestivaler tror nog att Pride och hbtq står för värderingar som alla invånare i kommunen omfattar. Men det går att hitta åsikter kring detta fenomen som löper från mycket positiv till starkt avståndstagande inför vissa framträdanden i Prideparader. Ordföranden för Pride i Karlskrona, moderaten Sophia Ahlin, och andra supportrar kör förstås fram att flaggan bara symboliserar alla människors lika värde. Men det är mycket mer än så. Det handlar om en sexualpolitisk kamp som ytterst syftar till att avskaffa könen och ge sexualiteten prioritet. I denna kamp spelar också införandet av hen som ett pronomen i stället för han och hon en viktig psykologisk roll. Tyvärr har inte alla förstått vad det handlar om och tror att det bara är en förenkling för att inte behöva säga hon och han. Samma är det med den från USA importerade symbolen för främjandet av all slags sexuella yttringar (med undantag av pedofili). Att företagaren Alfred Appelros i Sölvesborg visar Prideflaggan på sina reklamskyltar är lätt att förstå. Han vill tjäna pengar på sitt tilltag och inbillar sig säkert att det bara är en skock politiker som inte vill hissa denna sexualiserade flagga. I medier kan man lätt få intryck att flaggan och Prideparader omhuldas av alla, men i folkdjupet finns en stark misstro mot detta spektakel, som kan beskådas på tv varje år. Men dessa människor kommer sällan till tals. Sex- och snyftvänstern har fått övertag i opinionsbildningen. Det är hög tid för andra att visa vad det hela handlar om. Alla människors lika värde som en målsättning i politiken omfattas sannolikt av nästan alla människor i vårt samhälle, trots att till exempel SD-politiker falskeligen får höra att de inte gör det. Om Prideflaggan bara står för det behövs den inte. DN Åsikt 23 september 2019 kl 06 Insändare Alf Ronnby: ”Rätt att hala Prideflaggan i Sölvesborg” Svar Bo Pettersson: ”Halad Prideflagga visar SD:s rätta ansikte” Så svarar du och kommenterar


Summary: DN DEBATT 19/9. Enligt våra beräkningar betalar pensionärskollektivet över 65 år cirka 0,9 miljarder kronor mindre i skatt jämfört med om de skulle omfattas av samma skatteregler som de förvärvsaktiva 65 år eller yngre. Beskattningen är i dag är alltså något lägre för personer över 65 år än för yngre förvärvsaktiva, skriver Daniel Barr och Ole Settergren vid Pensionsmyndigheten.

Skattereglerna för förvärvsaktiva respektive pensionärer har blivit allt mer olika under det senaste decenniet. Det innebär svårigheter för den enskilde att förstå effekten på framtida pension av arbete, sparande och pensionsålder, vilket i sin tur kan leda till att den enskilde fattar felaktiga beslut med stora effekter för den egna ekonomin. Nuvarande ordning innebär också utmaningar för den som ska beräkna och förstå statens utgifter för pensionssystemet. Bakgrunden är följande: Dåvarande regering önskade ge ökade incitament att arbeta genom att sänka skatten för de som jobbade. Regering och riksdag införde därför jobbskatteavdraget i fem steg med start 2007. Jobbskatteavdraget är, trots namnet, inget avdrag utan en skattereduktion. Det minskar den skatt som ska betalas på lön och inkomst av näringsverksamhet. Skatten på pension och andra ersättningar från socialförsäkringar såsom sjukpenning, föräldrapenning, a-kassa etcetera minskades inte. Pensionärsorganisationerna kritiserade det faktum att pension inte ger rätt till jobbskatteavdrag med argumentet att pension ska betraktas som uppskjuten lön. Det är denna avsaknad av skattereduktion som i den allmänna debatten brukar benämnas pensionärsskatt, trots att det inte är frågan om någon särskild skatt riktad mot pensionärer. Bland annat pensionärsorganisationernas kritik ledde 2009 till att regeringen införde ett förhöjt grundavdrag för personer som fyllt 65 år. Det var utformat på ett sådant sätt att de med låga pensioner fick ett större avdrag än de med högre pensioner. Ytterligare skattesänkningar via ökat grundavdrag har skett därefter. Hur ser då verkligheten ut i dag? Enligt Pensionsmyndighetens beräkningar, som i dag publiceras i en rapport från myndigheten, betalar pensionärskollektivet över 65 år cirka 0,9 miljarder kronor mindre i skatt jämfört med om de skulle omfattas av samma skatteregler som de förvärvsaktiva 65 år eller yngre. I beräkningen beaktas också det faktum att personer över 65 år har lägre skatt på förvärvsinkomster. Det finns således ingen pensionärsskatt om man väljer att definiera skatten på detta sätt. I stället gäller det omvända – beskattningen är i dag något lägre för personer över 65 år än för yngre förvärvsaktiva. Däremot finns stora skillnader inom pensionärskollektivet. De med lägre pensioner betalar lägre skatt än förvärvsaktiva med motsvarande låga inkomster. Samtidigt har de med högre pensioner fortfarande högre skatt än de som arbetar. Regeringen har aviserat en skattesänkning för pensionärer med högre inkomst i den kommande budgetpropositionen. Om förslaget blir verklighet skulle det innebära att pensionärskollektivet som helhet får ännu lägre skatt än de som jobbar – något man skulle kunna benämna en omvänd pensionärsskatt. Denna omvända pensionärsskatt kan beräknas till drygt fem miljarder kronor. Vad drar man för slutsats av detta? 1 För det första kan man fundera på om regeringen inte borde redovisa effekten på statens inkomster av det förhöjda grundavdraget för pensionärer och deras lägre skatt på förvärvsinkomster (34 miljarder kronor) som man gör med jobbskatteavdraget. Riksrevisionen har föreslagit att regeringen borde redovisa skillnaden i beskattning som en så kallad ”skatteutgift”. 2 För det andra kan man fundera på om den redovisning av kostnaderna för grundskyddet för äldre som beskrivs i statens budget är rättvisande då den inte inkluderar uteblivna skatteinkomster till följd av det utökade grundavdraget för de med låga pensioner. Statens samlade utgifter för grundskyddet för äldre; garantipensionen, efterlevandepensionen, bostadstillägget och äldreförsörjningsstödet uppgår till 34 miljarder kronor. Till detta skulle man kunna lägga uteblivna skatteinkomster från pensionärer med pensioner upp till den gräns på 17 200 kronor i månaden där pensionärer har lägre skatt än de förvärvsaktiva. Här kan man argumentera för att regeringen (och Pensionsmyndigheten) borde redovisa en tillkommande kostnad för grundskyddet på antingen 14 miljarder kronor (skatterabatten om man jämför med dem som inte arbetar, såsom exempelvis de som uppbär sjuk- och aktivitetsersättning) eller på 2,3 miljarder kronor (om man jämför med de förvärvsaktiva). 3 För det tredje innebär dagens situation ytterligare en svårighet när man ska informera om pensionssystemet. I samband med pensionsreformen på 1990-talet var en av principerna att pensionärer och förvärvsaktiva skulle beskattas på samma sätt bland annat för att underlätta förståelsen av pensionens värde i förhållande till förvärvsinkomster, men också för att lättare kunna redovisa kostnaderna för pensionssystemet. Som framgått ovan har vi hamnat ganska långt från denna princip i dag. Pensionsmyndigheten har tidigare påpekat att grundskyddet är komplext och ställer stora krav på den enskilde om han eller hon ska förstå hur det är uppbyggt. Detta konstaterar också Riksrevisionen i en färsk rapport om bostadstilläggets mörkertal. Svårigheten att förstå effekten på framtida pension av arbete, sparande och pensioneringsålder ökar när (delar av) skattereglerna är så olika beroende på ålder och inkomstslag. Det är exempelvis svårt för människor att tolka utfallet av pensionsprognoser när man inte har kunskaper om skattebelastningen efter pensioneringen. Det synes i dag finnas en bred enighet mellan de politiska partierna om att pensionärsskatten ska avskaffas – pensionärer och förvärvsaktiva ska beskattas på samma sätt. Det borde kunna åstadkommas på ett mindre komplext sätt än i dag. I januariavtalet aviseras en omfattande skattereform. Nu förbereds ett utredningsdirektiv. Frågan är om inte beskattningen av pensionärer förtjänar en översyn i samband med en sådan utredning. 19 september 2019 Debattartikel Daniel Barr, generaldirektör och Ole Settergren, analyschef Pensionsmyndigheten: ”Pensionärers skatt lägre än om de varit löntagare”


Summary: INSÄNDARE. Låt unga som begått brott bo med djur på landet. De behöver radikalt byta miljö för att bryta sitt beteende och tvingas ta ansvar för andras liv, skriver Susanne Thibblin.

I dessa dagar pratas bara om hårdare tag mot brottslighet, vilket enligt forskning inte ger någon effekt. Ge i stället något som kan förändra deras liv i grunden. Dessa barn och ungdomar har vanligtvis aldrig varit utanför en stadsmiljö. De vet ingenting om djur och natur och har troligtvis aldrig haft samtal om djupare ting. Barn och ungdomar som har begått brott kan inte fängslas, tack och lov. För att de ska ha en chans måste de radikalt byta miljö. De ska ut på landet och bo på gårdar med djur som de får ta ansvar för och ha diskussioner med dem som bor där, intagna och personal. Samtalen kan handla om naturen, livet, döden, religion, vad händer i världen, klimatet, vad de ser fram emot och vad de själva vill förändra. Dessa samtal, skötsel av djuren och naturen kan förhoppningsvis få dem att tänka om. Sedan kan satsa på positiva saker i stället. Detta är vård. Dessa barn och ungdomar behöver tid till reflektion, byte av miljö samt arbetsuppgifter som ger dem ansvar för andras liv. DN Åsikt 18 september 2019 kl 11 Insändare Susanne Thibblin: ”Låt unga brottslingar ta hand om djur på landet” Svar Så svarar du och kommenterar


Summary: REPLIK DN DEBATT 14/9. Jag hade sparat ihop skog för att de sista åren fram till pensionen kunna arbeta med mitt skogsbruk på heltid. När jag sagt upp mig fick jag beskedet att min tänkta avverkning skulle förbjudas. Detta på grund av en fågel som är rikligt förekommande i området, skriver skogsbrukaren Per-Olof Löfgren.

Representanter från Artdatabanken skriver att det är anmärkningsvärt att uppgifter från enskilda avvisats av domstolen i de så kallade lavskrikemålen. Målen handlar om förbud där enskilda människor skulle drabbats mycket hårt av statens ingripande. Jag är en av de 5 första skogsägare som blev förbjuden av Skogsstyrelsen att bruka min skog på grund av förekomst av lavskrikor, varav mitt och ett till senare blev upphävt av domstol. Jag hade sparat ihop skog för att de sista åren fram till pensionen kunna arbeta med mitt skogsbruk på heltid. När jag sagt upp mig fick jag beskedet att min tänkta avverkning skulle förbjudas. Detta kom som en chock då det innebar att nästan hälften av 10 års nettovärde från mitt skogsbruk skulle konfiskeras och detta på grund av en fågel som är rikligt förekommande i området. Flera av mina grannar svävar fortfarande i ovisshet om de får avverka efter mer än tre års bollande mellan domstolar. En av grannarna får hela sin inkomst från skogsbruket. För mig är det självklart att staten inte ska kunna ta ifrån någon dennes levebröd utan att ens visa att det finns skäl till det. Jag tror inte att domstolen ifrågasätter värdet av de uppgifter som privatpersoner samlar in i Artdatabankens artportal, men däremot hur de uppgifterna kan användas och till vad. Artportalen är ett värdefullt verktyg för att se var arter finns, men säger ingenting om var de inte finns. De visar i lika stor omfattning var det funnits fågelskådare som var det finns fåglar. Däremot är Svensk fågeltaxerings uppgifter vetenskapligt insamlade av frivilliga och kunniga ornitologer runt om i Sverige. Denna inventering visar att Lavskrikan har en god bevarandestatus och har inte minskat de senaste 20 åren. Lavskrikan är inte rödlistad utan klassad som livskraftig. Myndigheternas beskrivning av lavskrikans status i området har byggt på en privat fågelskådares uppgifter. Utgångspunkten till avverkningsstoppen med start hösten 2015 var att lavskrikereviren i området hade minskat från 23 till 11 sedan 1990-talet enligt fågelskådaren. Efter granskning visar det sig att antalet bebodda revir har fluktuerat mellan 7 och 12 men har aldrig varit fler än 12. Fågelskådaren har dokumenterat sammanlagt 23 revir på olika platser, men aldrig samtidigt. De har bytt plats i landskapet. När myndigheterna fick frågan hur man kommit fram till att det fanns 23 revir på 1990-talet, så sa de att det var en tankevurpa. De erkände att det aldrig funnits mer än 12 bebodda revir samtidigt och att de hade summerat ihop samtliga revir. Under älgjakten 2016 antecknade jägarna alla observationer av lavskrika i området. Det rapporterades 42 observationer av 1 till 5 lavskrikor per tillfälle. Inventering visar på att det fanns Lavskrika på minst 24 olika områden. Det var cirka 90 jägare under 7 dagar cirka 7 timmar per dag, vilket ger en större tyngd åt inventeringen än en enskild fågelskådare som åker ut några få gånger. I december 2017 och januari 2018 stoppades 4 områden från avverkning fast de låg utanför markerade lavskrikerevir. I underlag som skickades från Skogsstyrelsen framgår att de inte hittade kartor med revir på avverkningsanmälda områden. Då skriver de till fågelskådaren att uppdatera revirkartorna för att det kommit in nya avverkningsanmälningar. Några dagar senare får de uppdaterade kartor där befintliga revirområden har utökats, för att omringa de nya avverkningsområdena. Vi kan inte ha ett system där uppgifter från enskilda kan ta ifrån människor deras rätt att bruka sin mark. Det är inte heller rättsäkert att skogsägare på egen bekostnad tvingas försvara rätten att bruka sin egen mark i domstol. I mitt fall valde LRF och Mellanskog att hjälpa mig att överklaga. De flesta tvingas stå ensamma mot myndigheternas jurister. Det minsta man kan begära att man ställer hårda krav på myndigheternas bevisning. 14 september 2019 Debattartikel Staffan Roos, Liselott Sjödin Skarp, Mikael Svensson och Lena Tranvik, SLU Artdatabanken: ”Domstol underkänner ideella naturvårdens trovärdighet” Repliker Lars Emmelin, professor emeritus i miljökonsekvensbedömning, Blekinge tekniska högskola: ”Mark- och miljödomstolen framstår som okunnig och fördomsfull” Per-Olof Löfgren, skogsbrukare, Vallsta i Hälsingland: ”Jag blev förbjuden att bruka min skog på grund av lavskrikor” Anna Treschow, rättspolitisk expert, LRF skogsägarna: ”Debattörerna visar en bristande förståelse för rättssäkerhet” Slutreplik från SLU Artdatabanken: ”Det är domstolens motivering vi ifrågasätter”


Psykiatern: Unga måste få realistisk bild av tillvaron

Summary: Låt psykiatrin ta hand om personer som verkligen har behov av psykiatrisk hjälp. Nu är det alltför många som söker vård för problem som är en naturlig del av den mänskliga tillvaron. Det menar psykiatern Stefan Krakowski.

Efter att ha mött tusentals patienter som mått psykiskt dåligt har överläkaren Stefan Krakowski ett tydligt budskap: – Slutenvårdspsykiatrin ska syssla med akut vård och hjälpa patienter som verkligen har behov av att läggas in på avdelningar, säger han. I dag ställs ibland psykiatriska diagnoser på personer som reagerar fullt normalt på händelser som hör livet till, och ibland blir dessa hjälpsökande till och med inlagda, enligt honom. – Att då och då bli ledsen är naturligt. Mörka tankar kommer och går hos de flesta människor. Vi drabbas av motgångar och sorger. Men det är inget som någon ska behöva vända sig till en psykakut för. Stefan Krakowski tycker att psykiatrin ska ta hand om personer med svåra tillstånd. Människor som till exempel lider av sjukdomar som schizofreni, bipolär sjukdom och svåra depressioner, eller som har allvarliga personlighetsstörningar. – Det har blivit värre under senare år inom psykiatrin, med ett allt större tryck på öppenvårdsmottagningar och brist på slutenvårdsplatser, säger Stefan Krakowski. Han frilansar som överläkare och jobbar just nu på en psykiatrisk avdelning på Danderyds sjukhus. I en ny bok skildrar han ett yrke som många är nyfikna på, men som få har inblick i. Titeln är ”I psykiatrins tjänst - en svensk läkares memoarer”. I boken skildras möten med flera akut sjuka patienter. Hur ter sig symtomen och hur ställs en relevant diagnos? Vilka behandlingar kan tänkas fungera och kommer den sjuka att bli frisk? – Ibland lyckas vi bra, ibland hjälpligt och ibland misslyckas vi. Så är det bara, konstaterar Stefan Krakowski. I boken berättar han bland annat om Gunnar, ”patienten som ingen vill ha”. Han led av delirium tremens efter långvarigt alkoholmissbruk och var mycket illa däran. – Ansvariga på medicinkliniken och intensiven ville inte ta i Gunnar med tång trots att han svävade mellan liv och död. På den psykiatriska intagningsavdelningen där jag arbetade hade vi varken resurser eller kunskap att ge honom den vård han hade rätt till. Neddragningen av antalet platser inom vården får absurda konsekvenser ibland, menar Stefan Krakowski. Den drabbar både fysiskt och psykiskt sjuka. Varför söker då fler och fler psykiatrisk hjälp, särskilt unga vuxna? – Alla möter besvikelser och vi når inte alltid våra drömmar. Ja, livet kan vara orättvist. Jag tror att barn och unga - och även många vuxna - måste få en realistisk bild av tillvaron. Får man inte det är man dåligt förberedd för det som väntar. – Dessutom har ribban sänkts för att söka akut psykiatrisk hjälp, menar han. Länge rådde en motsättning mellan dem som förespråkade psykoterapi och dem som främst ville använda mediciner i samband med psykiska sjukdomar. – I dag råder nog konsensus om att en kombination av mediciner och terapi är det som ofta hjälper. Fast en sak oroar mig och det är den ökade förskrivningen av antidepressiva mediciner utan tillräckligt noggranna undersökningar, och bristfälliga diagnoser. – Normal sorg efter en separation eller att en anhörig avlidit borde till exempel inte leda till ett recept på ett antidepressivt läkemedel, tycker jag. Stefan Krakowski är född och uppvuxen i Stockholm. Hans föräldrar kom hit som flyktingar från Polen efter andra världskriget. – Jag är svensk men ändå präglad av att mina föräldrar kommit från ett grannland. Jag växte upp i skuggan av det som hände dem under kriget. Pappa som tjänstgjort som officer i den polska armén under kriget vaknade ofta upp med mardrömmar. Men det var inte den erfarenheten som fick den unge Stefan att vilja bli läkare. Snarare drömde han om att bli skribent och författare. Men som en ”icke-rebellisk” kille ville han vara sina föräldrar till lags. – De hade ju sin bakgrund som flyktingar och tyckte att det var viktigt att skaffa sig ett yrke som man kunde ta med sig om man behövde fly på nytt. Så det blev läkarlinjen. Stefan Krakowski har alltid varit nyfiken på människor och tänkte att det skulle kännas viktigt att hjälpa människor som inte mår så bra i själen. Men mamman undrade varför han inte ville bli en riktig läkare, som kirurg eller hjärtspecialist. Så fort Stefan blivit klar med sin specialisttjänstgöring till psykiatriker åtog han sig ett antal konsultuppdrag, bland annat som anstaltsläkare. Han ville möta interner som satt inlåsta i en bunker eller isoleringsceller. Vad rörde sig i deras inre? Sedan dess har hans yrkeskarriär innehållit tvära kast mellan olika arbeten och uppdrag: han har hämtat hem svårt sjuka för SOS International, varit Sveriges representant i Europarådets tortyrkommitté, hjälpt skådespelare som inte mått bra, startat egen verksamhet med mera. I sin bok berättar han också om hur han och några poliser under militärt hot från marken tvingades nödlanda i Niger under en tjänsteresa och hur främmande makt försökte rekrytera honom som informatör. – Jag är nog en person som söker spänning i tillvaron och vill tänja gränser. Människors inre liv är mångfasetterat och att arbeta som psykiatriker passar mig bra, förklarar Stefan Krakowski. I många år har han varit intresserad av varför en del radikaliseras och låter sig rekryteras av terrornätverk. Under några år arbetade han med den frågan på Försvarshögskolan. Vilka processer är det som får en person med extrema åsikter att gå från ord till handling och kanske spränga sig till döds i ett självmordsdåd? – De som på 1970-talet forskade om detta var ofta psykologer som hade studerat den tidens terrorism som Bader-Meinhof i Tyskland och Röda brigaderna i Italien – och sökte förklaringen i deras barndom och uppväxt. Stefan Krakowski menar att det behövs andra förklaringsmodeller i dag. Han säger att vi måste skilja mellan medlemmar i en våldsbejakande terrorcell och så kallade ensamvargar. – De förra skiljer sig inte från normalbefolkningen, de är inte mer psykiskt störda än andra. Bland ensamvargarna har mellan en tredjedel och fjärdedel visat sig ha psykiska besvär. Då handlar det inte om bipolaritet eller svår schizofreni utan sannolikt mer om personlighetsstörningar. En grupp som intresserat Stefan Krakowski i de sammanhangen är så kallade ”incels”, en förkortning av ”involuntary celibate” eller ”ofrivilligt celibat”. Det handlar om unga män som av olika skäl ständigt blir avvisade av kvinnor. – Enligt uppgifter i flera norska tidningar hade till exempel Philip Manshaus, som greps för moskéattentatet i Norge, varit aktiv på en incelsajt på nätet och även postat ett inlägg före attacken på den sajten. Män som utfört masskjutningar i USA har också i vissa fall haft kopplingar till incelvärlden. Stefan Krakowski Ålder: 65 år. Bor: Stockholm. Familj: Sambo och son. Bakgrund: Han har tjänstgjort som överläkare i psykiatri inom akut-och slutenvårdspsykiatrin i Sverige, men även arbetat utomlands i perioder för bland annat SOS International i Köpenhamn (1986-2014). Har studerat terrorism vid St Andrews-universitetet i Skottland och arbetat med säkerhetsfrågor på Försvarshögskolan (2005-2007) och militära Högkvarteret i Stockholm (2007-2008). Var mellan åren 2009-2013 Sveriges representant i Europarådet tortyrkommitté i Strasbourg. Gör: Är frilansande överläkare, författare och skribent. Aktuell: Med boken ”I psykiatrins tjänst - en svensk läkarens memoarer” (Lind & Co).


Summary: DN DEBATT 13/9. När FN samlas till klimatmöte i New York den 23 september står vi beredda att växla upp vårt arbete för fossilfritt stål och tidigarelägga planerna på att minska koldioxidutsläppen. Vi är redo att öka insatserna från vår sida, men för att lyckas måste samhället och politiken göra detsamma, skriver Magnus Hall, Vattenfall, Martin Lindqvist, SSAB, och Jan Moström, LKAB.

Sverige har ett av världens mest ambitiösa klimatmål. Efter Parisavtalet 2015 beslutade riksdagen att Sverige senast 2045 ska ha netto-noll utsläpp av växthusgaser till atmosfären. När FN nu samlas till ett nytt klimatmöte i New York den 23 september står vi beredda att växla upp vårt arbete för fossilfritt stål och tidigarelägga planerna på att minska koldioxidutsläppen. Vi är redo att öka insatserna från vår sida, men för att lyckas måste samhället och politiken göra detsamma. För tre år sedan bildade SSAB, LKAB och Vattenfall, Hybrit – världens första initiativ för att tillverka stål utan kol. Vi bestämde oss för att utmana en tusenårig och globalt vedertagen ståltillverkningsmetod med målet att revolutionera stål- och gruvindustrin i grunden. Planen är att ersätta kol och koks med fossilfri vätgas och el och därmed eliminera koldioxidutsläppen. Restprodukten blir i stället helt vanligt vatten. Tidsplanen för Hybrit är redan ambitiös. Men mot bakgrund av våra egna och andras allt högre krav på snabb omställning vill vi växla upp arbetet och tidigarelägga våra planer med ytterligare tre år. Redan nu ser vi över möjligheterna att bygga en demonstrationsanläggning tre år före plan och stå färdig under 2025 så att vi direkt därefter ska kunna producera järnmalmsbaserat fossilfritt stål för kommersiellt bruk. Vid 2035 är målet att sälja fossilfritt stål på bred front. Alla tre ägarbolag har utöver Hybritinitiativet antagit konkreta mål och färdplaner för att nå fossilfrihet i hela sina respektive verksamheter. Redan i dag har Vattenfall en i princip fossilfri elproduktion i Norden. LKAB har en färdplan för att bli totalt koldioxid-fria i sin produktion senast 2045 genom bland annat programmet Sustainable Underground Mining. Även SSAB har som mål att vara fossilfria 2045 och i Oxelösund stängs SSAB:s masugnar redan 2025 och i stället byggs en elektrisk ljusbågsugn. Hittills har en förstudie och forskning genomförts och bygget av världens första vätgasbaserade pilotanläggning för tillverkning av fossilfri järnsvamp har påbörjats. En pilot för biobaserad järnmalmspellets i Malmberget har inletts och möjligheterna att lagra vätgas i bergrum undersöks. SSAB:s ståltillverkning är redan i dag, tack vare LKAB:s goda järnmalmskvalitet och ett ständigt arbete för att få ned utsläppen, en av de mest energi- och koldioxideffektiva i världen. Trots ständigt förbättringsarbete står stålindustrin ändå för ungefär 10 procent av Sveriges totala koldioxidutsläpp och 7 procent av Finlands. Med Hybrit kan dessa utsläpp utraderas. Tekniken skulle även kunna spridas till andra delar av världen och bidra till minskade utsläpp från stålindustrin globalt. Hybrit erbjuder också unika möjligheter för Sverige och Norden att bygga vidare på arvet som ledande gruv- och stålnation. I dag är järn och stål en viktig exportvara. Med Hybrit kan en ny hållbar innovation bli nästa exportframgång. Omställningen kräver dock samverkan på flera olika plan. Vi tre bolag, som tillsammans representerar hela värdekedjan, har bestämt oss för att arbeta ihop. Vi samverkar också med universitet och forskningsvärlden. Dessutom krävs ett aktivt stöd från politiken och övriga samhället, regionalt, nationellt och på EU-nivå. Även på global nivå, inom ramen för FN-samarbetet, krävs konkret handling. Det behövs en fungerande marknad, där kunder och slutanvändare efterfrågar fossilfria och fossilfritt tillverkade produkter. Det finns redan ett intresse för fossilfritt stål, men det behövs förutsägbara, långsiktiga och rätt utformade styrmedel som på ett klokt sätt stöder framväxten av marknader för fossilfritt. Det finns också ett behov av ett transparent rapporteringssystem av koldioxidutsläpp i värdekedjan. Företag och konsumenter ska kunna se att Hybrit-stål inte har ett koldioxidavtryck. En del av dessa åtgärder kräver lösningar på global nivå där FN:s klimatmöte är en viktig arena. Företag och länder som vågar gå före kommer att ha konkurrensfördelar. Men fönstret står inte öppet hur länge som helst. Därför vill vi agera snabbt. Vi vill göra vår del, men det förutsätter att fyra grundförutsättningar finns på plats för att lyckas med omställning till fossilfritt: 1 Vi behöver stora mängder fossilfri el. För omställningen till Hybrit krävs enligt våra beräkningar motsvarande cirka 10 procent av Sveriges nuvarande elförbrukning. Därtill kommer efterfrågan på el från andra företag och konsumenter. En fortsatt god tillgång på fossilfri el med hög leveranssäkerhet, konkurrenskraftiga priser och satsningar på att skapa större flexibilitet exempelvis genom möjligheter till lagring av energi är några nödvändiga åtgärder. Det arbetet får inte bli försenat. Vi är beredda att medverka. 2 Det offentliga måste vara med och dela på risken. Att satsa på banbrytande teknologi, som Hybrit, är ofta riskfyllt, tidskrävande och förknippat med stora investeringar. Samtidigt innebär projekten stor samhällsnytta med ökad forskning, kompetens och möjligheter att nå klimatmålen. Regeringens förslag att fördubbla Industriklivet under tre år är bra, men behöver säkras för lång tid framöver. En fond på EU-nivå behövs också och det kan även behövas stöd för att kunna skriva av och skrota gamla anläggningar, så kallade stranded assets, till förmån för ny hållbar teknik. 3 Som samhälle har vi inte råd att fortsätta släppa ut växthusgaser. Systemet för handel av utsläppsrätter i EU revideras just nu vilket innebär att kostnaderna för koldioxidutsläpp ökar. Systemet bör redan från 2020 utformas så att det gynnar de mest klimateffektiva vägarna från brytningen i berget till färdigt stål. Systemet behöver utvecklas även efter den kommande handelsperioden. Sverige och EU behöver också verka för att andra delar av världen inför liknande system. Modiga hållbara lösningar får inte hindras på grund av att delar av världen har lägre ambitionsnivå och därmed håller gammal teknik under armarna. 4 En effektiv och ändamålsenlig tillståndsprövning krävs för att inte kraftigt försena eller helt stoppa omställningsarbetet, inte minst för att kunna få tillräcklig el när vi nu har möjlighet att tidigarelägga demonstrationsfasen. Ibland kan det ta tio år att få ett miljötillstånd eller en koncession för att dra en elkabel och förstärka elnätet. Regeringen planerar vissa åtgärder men mer behövs. Stål är ett fantastiskt material. Det bygger samhällen, är slitstarkt och går i princip att återvinna oändligt många gånger. Men återvunnet stål kommer inte räcka. I takt med samhällsutvecklingen, befolkningsökningen och människors allt bättre levnadsstandard världen över kommer efterfrågan på nytt stål från järnmalm att öka. Därför behövs hållbara lösningar. Lösningar som inte bidrar till global uppvärmning, utan till global utveckling. Det bör vara Sveriges bidrag vid FN:s klimatmöte i New York. 13 september 2019 Debattartikel Magnus Hall, vd och koncernchef Vattenfall; Martin Lindqvist, vd och koncernchef SSAB och Jan Moström, vd och koncernchef LKAB: ”Med stöd kan vi tidigarelägga satsningen på fossilfritt stål”


Summary: INSÄNDARE. Det är missvisande att påstå att östrogen ökar risken för att dö i bröstcancer. Hormonbehandling är att föredra om medicineringen inleds i nära anslutning till sista menstruationen, skriver sju professorer och forskare.

Karin Bojs krönika på DN:s vetenskapssidor (8 september 2019) är missvisande. Artikeln skapar obefogad oro, rädsla och skuldkänslor för många kvinnor. Bojs tar sin ansats i en nyligen publicerad forskningsstudie om hormonbehandling och risken för att insjukna i bröstcancer (Lancet, 29 augusti 2019). Studien har fått stort massmedialt genomslag, men även mött allvarlig kritik från experter. Studien visar det vi redan vet, nämligen att hormonbehandling med östrogen i kombination med syntetiskt gulkroppshormon (gestagen) ger en viss ökning av bröstcancerrisken. Risken blir större med längre tids behandling och kvarstår till viss del efter avslutad behandling. Däremot kan inte studien uttala sig om dödlighet i bröstcancer. Till skillnad från Women’s Health Initiative Study, världens största så kallade randomiserade studie med högsta bevisvärde, visade Lancet-studien även en liten ökad risk för bröstcancer med enbart östrogen i form av tabletter eller plåster. Ingen riskökning sågs med lokalt östrogen som appliceras i slidan. Studien gör anspråk på att omfatta alla så kallade epidemiologiska studier på området. Detta är dock en sanning med modifikation. Författarna har fått kritik för att ha utelämnat stora och viktiga observationsstudier. Däremot har man av någon anledning inkluderat p-pillerstudier, som berör en annan slags hormonmedicinering. Det är vetenskapligt felaktigt att som Karin Bojs påstå: ”En miljon kvinnor har fått bröstcancer de senaste trettio åren på grund av hormoner som deras läkare har skrivit ut.” Lancet-studien är en sammanställning av så kallade epidemiologiska data. Sådana studier har uppenbara begränsningar med potentiellt kända och okända felkällor som inte till fullo går att justera för. Det betyder att man aldrig klart kan hävda orsakssamband utifrån den här typen av studier. Bojs hänvisar till att hormonanvändningen minskade kraftigt i början av 2000-talet: ”Som tur var, annars skulle antalet fall av bröstcancer till följd av dessa piller ligga ännu långt högre än den miljon som nu är fallet.” Om det nu vore så att det finns ett klart orsakssamband borde väl insjuknandet i bröstcancer ha minskat i antal efter att hormonanvändningen gått ner så drastiskt? Det har den dock inte gjort, utan antalet bröstcancerfall har fortsatt att öka. Den viktigaste invändningen mot studien är att den baseras på cancerfall som diagnostiserades för 10–25 år sedan då användningen av hormoner såg annorlunda ut beträffande preparat, doser och upplägg. Numera tillämpas principen om lägsta effektiva dos av östrogen. Bland annat på grund av ökad bröstcancerrisk med gestagen rekommenderas ofta utglesad användning med gestagenkur var tredje månad eller lokalt tillfört gestagen i form av hormonspiral som skydd mot cellförändringar i livmodern. Dessa behandlingar har inte studerats i Lancet-studien. Man har inte säkert kunnat uttala sig om bioidentiskt progesteron eller systersubstansen dydrogesteron, då de största studierna med sådan användning av oklar anledning inte var inkluderade. Det finns visst stöd för att dessa kombinationer minskar påverkan på bröstvävnaden jämfört med de behandlingar som gavs för 10-25 år sedan. Studien förändrar inte vad vi i dag vet om hormonbehandling, nämligen att förhållandet mellan risk och nytta är klart fördelaktigt om medicineringen av svåra klimakteriesymtom initieras i nära anslutning till menopaus (sista menstruationen) hos en i övrigt frisk kvinna. Eventuella risker med behandlingen vägs upp av positiva effekter. Den viktigaste är skydd mot hjärt- och kärlsjukdomar, som är den vanligaste dödsorsaken hos kvinnor. Vi har i dag vetenskapligt stöd för att hormonanvändning ger minskad dödlighet totalt, det vill säga med hänsyn taget till alla dödsorsaker inklusive följderna av bröstcancer. Karin Bojs hävdar att en äldre studie i paritet med Lancet-studien visade ”kraftigt ökad risk för bröstcancer hos de kvinnor som åt hormonersättning”. Vad studien visar är att östrogenbehandling i kombination med syntetiskt gestagen ökar risken för bröstcancer med 2 procent efter fem års användning och 20 års uppföljning. Denna riskökning är i nivå med att ha fetma (kroppsmasseindex, så kallat BMI, större än 30), som i sig ökar risken för bröstcancer jämfört med kvinnor som inte har fetma. Vi vet att en stor andel kvinnor i klimakterieåldern har kraftig övervikt motsvarande fetma. Karin Bojs skriver: ”Att bekämpa ’klimakteriehäxor’ med slentrianmässig förskrivning av medicin har varit en häxjakt mer dödlig än den som bedrevs under 1400-talet.” Detta saknar vetenskapligt stöd. Det är mer än 15 år sedan gynekologer övergav behandling i förebyggande syfte till kvinnor oberoende av symtom. Enligt dagens riktlinjer är behandlingen till för kvinnor med uttalade symtom. De erbjuds denna behandling med hänsyn till den individuella balansen mellan risk och nytta. Vi hoppas att kvinnor ska ha fortsatt förtroende för att deras eventuella behandling kommer att ske utifrån dagens samlade vetenskap och på ett medicinskt beprövat sätt, samt självklart i samråd med kvinnan själv. DN Åsikt 11 september 2019 kl 12 Insändare Angelica Lindén Hirschberg, Alkistis Skalkidou, Natalia Cruz, Marie Bixo, Tord Naessén, Mats Hammar och Inger Sundström Poromaa: ”Missvisande om östrogen och bröstcancer” Svar Så skriver du svar och kommenterar


Per Svensson: Nu måste Ylva Johansson ta Stefan Löfven i örat

Summary: Som EU-kommissionär ska Ylva Johansson återinföra den fria rörligheten i Schengenområdet. Då blir det till att läxa upp den svenska regeringen.

Ursula von der Leyen har pekat ut klimatet och digitaliseringen som prioriterade områden för den EU-kommission hon ska leda. Det är naturliga val, vår tids stora frågor. Men om EU ska fungera som ram för försök att, för att ta två exempel, strypa koldioxidutsläppen och begränsa de digitala jättarnas monopolistiska tendenser krävs det att unionen själv fungerar. Det gör Ylva Johansson till en av den tillträdande EU-kommissionens viktigaste personer. Hennes ansvarsområde, migrationspolitiken, har under långt tid varit de europeiska polariserande populisternas favoriserade slagfält. På Ylva Johansson ankommer det nu att vrida migrationsvapnet ur populisternas händer. Det kommer inte att bli lätt. Den beställningslista hon har fått av Ursula von der Leyen är lång och krävande. Om Johansson blir godkänd som kommissionär ska hon ta fram en ”ny pakt för migration och asyl”, reformera asylsystemet, bekämpa döden på Medelhavet, stärka EU:s yttre gränser och skapa säkra vägar för migranter. Hon ska också få Schengensamarbetet att fungera som det är tänkt, det vill säga återinföra den fria rörligheten. Det sistnämnda borde innebära att hon kommer att läxa upp den regering hon nyss satt i. EU gillar inte Sveriges uppfinningsrikedom när det gäller att hitta skäl till att förlänga de inre gränskontrollerna. Ylva Johanssons huvuduppgift blir ändå att försöka ena EU-länderna kring ett gemensamt förhållningssätt till asylpolitiken. Ursula von der Leyen vill gärna avskaffa Dublinförordningen, den som säger att en flykting ska söka asyl i det första land han eller hon kommer till. I stället vill hon ha ett system där de asylsökande fördelas mellan EU:s medlemsländer. Den linjen har Tyskland länge drivit. Det har också Sverige. Denna samsyn har förmodligen bidragit till att Ylva Johansson fick migrationsportföljen. Hon och Ursula von der Leyen kan förmodligen räkna med stöd från Medelhavsländerna för sin fördelningslinje. Motståndet har hittills varit desto större från vägrarstater som Polen och Ungern. Hur ska Ursula von der Leyen lösa det? Man kan frukta att hon har en listig plan. Det skulle kunna handla om ett slags byteshandel. Kommissionen tjatar lite mindre om oberoende domstolar mot att Polen och Ungern blir lite mindre avoga till fördelning av flyktingar. Skulle det vara så illa att det ligger något i dessa misstankar har Ylva Johansson fått ett jobb som kommer att fordra inte bara diplomatisk fingerfärdighet utan också ett flexibelt förhållande till värderingar och ideal. Tufft, som sagt.


Mobbning kan påverka kroppsuppfattningen på lång sikt

Summary: När barn och unga mobbas får det konsekvenser för deras kroppsuppfattning långt upp i åren. Det visar ny forskning från Göteborgs universitet. De mobbade har en mer negativ syn på sin kropp – det gäller både pojkar och flickor.

I snart tjugo år har forskare vid Göteborgs universitet studerat hur kroppsuppfattningen förändrats hos nära tusen pojkar och flickor. De var tio år när projektet inleddes, och har med jämna mellanrum fått frågor om hur de ser på sitt utseende. Professor Ann Frisén vid psykologiska institutionen vid universitetet är ansvarig för forskningen. Hon och hennes kollegor har fått en unik inblick i hur kroppsuppfattningen formas och ändras under uppväxten. – En av våra allra senaste studier handlar om vilka effekter mobbning som handlar om utseendet har på kroppsuppfattningen. Och resultatet förvånade oss. Mobbning har många hemska följder, men kopplingen till kroppen verkar inte ha uppmärksammats så mycket. – Att många som mobbats får en negativ kroppsuppfattning är kanske inte så svårt att förstå. Men att den håller i sig så länge som vår forskning visar är anmärkningsvärt. Att hånas för sin kropp och sitt utseende under tonåren, som ju är en känslig tid ,verkar sätta djupa spår. I en pågående studie, där data precis har börjat sammanställas, valde forskarna ut unga personer som dels hade varit mobbade som barn, dels hade dålig psykisk hälsa som unga vuxna, och intervjuade dem. – Vi blev förvånade över hur centrala konsekvenser av sådan mobbning som handlat om utseendet fortfarande var för deras syn på kroppen nu när de var unga vuxna – och hur mycket de fortfarande kämpade med missnöje och osäkerhet relaterat till hur de ser ut. Forskarna har också tittat närmare på nätmobbing specifikt och fann att den i mycket hög utsträckning handlar om kommentarer om kroppen, och att konsekvenserna ofta blir väldigt stora. –Vi fann olika aspekter som var relaterade till nätmobbning. Som bland annat kroppsskam och upplevt tryck från medierna om hur man skall se ut. En annan färsk studie handlar om hur personer med negativ bild av sin kropp lyckas vända den till något positivt - utan någon professionell hjälp. Hur kommer det sig att en del är eller blir mer kroppspositiva? – De som blir mer positiva till sin kropps utseende tycks mer fokusera på dess funktion, och är upptagna av vad de kan göra med kroppen. Att den är frisk och att den fungerar. – Den positiva inställningen till kroppen bygger inte på ”jag är snygg” utan på att kroppen är användbar och att ”jag trivs med den”. Man accepterar kroppens skavanker och accepterar att den inte är helt perfekt. Finns det skillnader mellan kvinnor och män som gått från en negativ till positiv kroppsuppfattning? Det finns vissa viktiga skillnader, svarar Ann Frisén: – Lite förenklat kan vi säga att kvinnorna vänder sig ifrån den traditionella bilden av hur deras kroppar ska se ut, medan männen vill uppnå traditionella maskulina idel. Och det är något som förvånat mig. Kvinnor som gått från negativ till positiv syn på sin kropp på talar om ett konstant och hårt psykologiskt arbete för att behålla den positiva inställningen, berättar Ann Frisén. Kvinnorna menar att en tydlig feministisk hållning hjälper dem, liksom att de slutat vara aktiva i utseendefokuserade sociala medier. – Männen berättar om att de måste investera för att behålla sin positivism, genom att till exempel gå till gymmet eller träna på andra sätt. För män är det också viktigt att deras kroppar ligger nära idealbilden av en manlig kropp. Ann Frisén skrev sin doktorsavhandling om hur kortväxta barn med tillväxthormonbrist uppfattade sina kroppar. Det väckte hennes intresse för utseendets betydelse för människors självbild och självförtroende. Varför tycks kroppen, eller synen på den, ha blivit allt viktigare? – Det handlar om starka kommersiella intressen som vill påverka vår kroppsuppfattning. Vi ska känna oss missnöjda och vara villiga att spendera stora summor på att köpa produkter och tjänster som förbättrar våra kroppar och vårt utseende. – Vi borde egentligen vara chanslösa mot denna kraft. Därför är det så intressant att försöka hitta orsaken till att en del lyckas förändra sin kroppsuppfattning. Var finns vändpunkten? Anna Frisén är medförfattare till böckerna ”Nätmobbing” (Natur & Kultur) och till ”Projekt Perfekt” på samma förlag. Läs mer: ”Jag tänker inte bli smalare för att folk har synpunkter” Fotnot. I den aktuella forskningen har Kristina Holmqvist Gattario och Sofia Berne haft en stor roll. Mer information om det forskningsprojekt Ann Frisén leder finns på: www.gu.se/omuniversitetet/personal/?userId=xfrisa


Louise Johansson kan bli Årets kock

Summary: För åtta år sedan vann Louise Johansson Sveriges mästerkock. Nu är hon en av finalisterna i den prestigefyllda tävlingen Årets kock, men tro inte att Louise nöjer sig med att ha gått till final.

Det har hänt mycket i Louise Johanssons liv sedan hon var den första att vinna Sveriges mästerkock i TV4 år 2011. Inte minst att hon har blivit mamma till Ludvig, snart fyra år och redan tv-stjärna. I sommar har TV4-tittarna kunnat se mor och son laga mat tillsammans i ”Nyhetsmorgon”. Ludvig är riktig hejare på att vispa. När vi träffas är Louise i Stockholm på ett tredagarsbesök. Dels för att lära sig göra korv, dels för att hälsa på bästa kompisen Jessica Frej, som hon lärde känna då de båda tävlade om den första Sveriges mästerkocktiteln. Jessica kom femma och Louise vann hela tävlingen. Bästa kompisarna kan inte träffas så ofta eftersom Jessica bor i Nacka och Louise i Göteborg. Dagen efter att Årets kock-kvalet avslutades blev det klart att hon skulle få en trerummare i ett av de åtråvärda landshövdingehusen i Göteborg så det var onekligen några omtumlande dygn för henne. Vid intervjun har Louise precis flyttat in och hon är fortfarande lite i chocktillstånd (lätt överdrivet) över att vara en av de åtta finalisterna . Efter tävlingen i juni blev det mycket fokus på att Louise är den enda kvinnan i finalen. Det tycker hon är ointressant. – Det är ju maten det handlar om, jag vill inspirera andra med min matlagning, säger hon och betonar att det var ytterligare två kvinnor med bland de 24 som var med i kvalet till Årets kock. Därmed är genusfrågan avklarad. Dagen före vårt möte i Nacka har Louise gått en snabbkurs i korvtillverkning. Det första momentet i finalen är nämligen att tillverka, tillaga och servera korv till juryn. Vad korvarna innehåller är inte det viktigaste i sammanhanget. I stället handlar det om att göra 30 korvar som ska vara lika långa och väga lika mycket. Sex av dessa ska sedan serveras med passande tillbehör och Louise säger att hon efter kursen är bra på korv. Dessutom tycker hon att korv är roligt att göra. Finalen går över två dagar och andra dagen är oskriven för finalisterna. – Vi får reda på vad vi ska göra där och då, säger hon. Du säger ”vi”, är du säker på att du är en av de fyra som går vidare till dag 2? Louise ser lite generad ut, men hon har målsättningen att göra det. Har hon kommit så här långt så varför inte? Hemligheten bakom framgången är Louises specialitet – listor – Jag älskar det. Har jag en bra lista kan jag alltid gå tillbaka och kolla, säger hon och berättar att hon inför kvalet i juni hade gjort en minut-för-minutlista. – Det är lättare att dela upp det då, särskilt när man kommer till kritiska kvarten då allt kan hända om inte alla grejer är på plats, som hon uttrycker det. Apropå grejer kommer hon att behöva en rejäl trunk för att få med sig allt till Stockholm. Det enda hon har tillgång till på plats är spis, kylskåp, bänkar och nedkylningsmaskiner. Resten måste finalisterna ta med sig; allltifrån zestjärn, decilitermått och stavmixer till grytor, gasbrännare och durkslag. – Jag har ett helt restaurangkök i backar hemma, säger Louise, som inte verkar drömma om att driva en egen krog. Nej, hon hoppas kunna inspirera andra med sin matlagning. Vad finns alltid i ditt kylskåp? – Ägg, smör, en skvätt grädde och parmesan. Det kommer man långt på, säger hon Om Ludvig får bestämma står det burkmat på menyn: fiskbullar, hans älsklingsrätt. Louise låter sonen ha fiskbullarna för sig själv, men brukar piffa upp dem med grädde och lite smör. Vilka är dina favoritsmaksättare? – Jag tycker om att bolla med sött, salt och surt. Min mat är kanske lite väl syrad ibland, men jag tycker det är gott. En gnutta honung är alltid bra om man ska smaka upp någonting. Och favoritkryddor? – Jag tycker att det är kul att använda svenska råvaror och addera koriander, spiskummin och curry så att det händer saker. Det beror lite på vilket humör jag är på, men det kan vara gott att kombinera rosmarin med rivet apelsinskal också, säger Louise, som har fullt fokus på två dagars tävling, den 12–13 september. Och vad gör du den 14? – Då ger jag segerintervjuer i ”Nyhetsmorgon”, säger hon och hela ansiktet förvandlas till ett enda stort leende. Louise Johansson Gratuleras till: Finalplatsen i Årets kock 2019, som avgörs i Stockholm den 12–-–13 september. Ålder: 33 år. Yrke: Frilansande kock med eget företag. Arbetar mycket med catering, matlagningskurser och matstajling Styrka som matlagare: Såser. Favoriten är hollandaise. Familj: Sonen Ludvig, snart 4, mamma Susanne, pappa Ulf och syster Therese. Bor: Bostadsrätt i Göteborg. Intressen förutom mat: Att vara tillsammans med Ludvig och resten av familjen och vännerna, gärna över en bit mat eller i naturen. Äter med förtjusning: Ost, grönsaker och skaldjur. Dricker med minst lika stor förtjusning: Champagne. Drömyrke som barn: Att bli kock (redan i 4-årsåldern).


”Kronans fallande värde en skandal”

Summary: INSÄNDARE. Kronans fallande värde är en skandal. Ansvaret vilar tungt på finansminister Magdalena Andersson (S) och riksbankschefen Stefan Ingves, skriver Carsten Berg.

Jag har länge undrat varför det inte finns ett uppror bland svenska folket över det erbarmligt klandervärda sättet som Riksbanken och våra politisk valda hanterar vår stolta svenska krona. En mera usel och nedvärderad samt bespottad valuta får man leta efter. Kanske man kunde få lite proffs in i leden som kan styra upp detta när riksbankschefen Stefan Ingves och finansminister Magdalena Andersson inte kan. Nu kostar 1 euro över 11 kronor och det verkar inte som om man bryr sig det minsta. Om vi dödliga skötte vår privatekonomi som Ingves och Andersson sköter Sveriges hade vi kollektivt gått i personlig konkurs för länge sedan. DN Åsikt 9 september 2019 kl 13 Insändare Carsten Berg: ”Kronans fallande värde en skandal” Svar Så skriver du svar och kommenterar


Summary: DN DEBATT 7/9. De personer som leder in unga i kriminalitet slipper ofta ansvar. Det är oerhört cyniskt att utnyttja unga människor, ofta med svåra hemförhållanden eller problematisk skolgång, på det sättet. Det är hög tid att de som rekryterar unga till kriminalitet straffas hårdare, skriver Per Bolund (MP) och Rasmus Ling (MP).

Den senaste tidens tragiska skjutningar och explosioner har involverat väldigt unga personer. Men bakom varje 15-årig knarkkurir döljer sig en äldre kriminell som lockat in den unge i gängbrottslighet. Barn och unga ska gå i skolan, inte begå brott. Vi måste ta krafttag för att strypa nyrekryteringen till de kriminella gängen. Miljöpartiet föreslår därför höjda straff för dem som begår brott tillsammans med eller rekryterar unga till kriminalitet. Häromdagen rapporterade polisens nationella operativa avdelning, NOA, att flera av den senaste tidens explosioner är rena beställningsjobb utförda av yngre personer som polisen inte känner till sedan tidigare. Samtidigt visar statistik från Polismyndigheten att antalet barn under 15 år som misstänks för våldsbrott har ökat med 40 procent sedan 2015. Vi har också sett flera dödsskjutningar där väldigt unga personer varit inblandade. Den utvecklingen måste få ett stopp. Bakom varje ung person som börjar sälja droger står en äldre kriminell som förser den yngre. Bakom varje ung vapenkurir finns äldre personer som lämnar och tar emot vapnet. Ofta rekryteras unga in i kriminalitet av äldre som själva vill vara osynliga för polisen och rättsväsendet. Det är oerhört cyniskt att utnyttja unga människor, ofta med svåra hemförhållanden eller problematisk skolgång. Det är hög tid att de som rekryterar unga till kriminalitet straffas hårdare. En ung person som lockas in i brottslighet påverkas negativt under många år, i värsta fall hela livet – skolgång och framtidsmöjligheter slösas bort och känslan av hopplöshet växer. Det kostar även oerhört mycket pengar för samhället och riskerar att förstöra livet för brottsoffer och anhöriga. Den onda cirkeln är ett faktum. Forskning visar att det mest effektiva sättet att hindra att unga hamnar i kriminalitet är genom tidiga brottsförebyggande åtgärder. Miljöpartiet vill verka för att det ska finnas stöd och möjligheter för kriminella som vill hoppa av den brottsliga världen och att vi får fler poliser synliga i vår vardagsmiljö. Samtidigt vet vi att kriminella har ett intresse av att få respekt och beundran av unga och säkra återväxt i de kriminella gängen. Där kan straffrätten spela en stor roll. Dagens rättssystem har särskilda insatser för och tar särskild hänsyn till unga som begår brott. Det tycker vi är bra. Men de personer som leder in unga i kriminalitet slipper ofta ansvar för de brott som begås och de följder detta får för unga medbrottslingar. Anstiftan och medhjälp till brott är förbjudet och att utnyttja en ungdom kan vara en förvärrande omständighet vid straffbestämning. I straffbestämningen ska det även tas hänsyn till en persons ringa ålder, beroendeställning eller oförstånd. Vad som saknas är en generell regel som säger att brott där en underårig på något sätt involveras ska ha ett högre straffvärde för de vuxna än brott där alla involverade är vuxna. Det är alla vuxnas ansvar att barn och unga inte hamnar i en brottslig bana. Att den unge tagit initiativ till brottet, medverkat frivilligt eller deltagit till en låg grad ska inte göra att den vuxne som medverkat inte ska anses ha något ansvar för dennes gärningar. Det är rimligt att det i viss mån påverkar straffet i hur hög grad den unge själv valt att delta, men blotta faktum att den unge involveras anser vi ska innebära ett skärpt straff för den äldre medgärningsmannen. Den extra kostnaden för att ha med en ung eller ett barn som drogkurir, vapenbärare eller något annat ska vara så hög att kriminella ser den unges medverkan som en belastning snarare än ett sätt att själva komma lindrigare undan. I dag är det tyvärr tvärtom. Barn och unga ska gå i skolan, inte begå brott. För att göra det möjligt behövs ett flertal åtgärder som både handlar om förebyggande arbete i skolor och genom socialtjänsten, straffrättsliga justeringar likväl som en stärkt avhopparverksamhet och en mer tillgänglig polis. Bara så kan vi hindra rekryteringen av nästa generations kriminella. 7 september 2019 Debattartikel Per Bolund (MP), språkrör och Rasmus Ling (MP), rättspolitisk talesperson: ”Höj straffen för dem som rekryterar unga till brott”


Summary: SLUTREPLIK DN DEBATT 2/9. Lärares behörighet ska premieras och vara det ständiga målet. Men på många skolor är läget ohållbart där rektor får lappa och laga varje läsår, och de legitimerade lärarna får dubbel börda. Men vi kan inte blunda för de hundratusentals elever som de närmaste åren kommer att möta obehöriga lärare i klassrummet, skriver Fredrik Christensson (C), utbildningspolitisk talesperson.

Läraren är den viktigaste faktorn för elevens kunskapsutveckling. Där är Centerpartiet och lärarfacken överens. Men sen har det skett ett missförstånd. I vår debattartikel presenterade vi några av de reformer som finns i Centerpartiets förslag till utbildningspolitiskt program som ska beslutas av partistämman i slutet på september. Lärarfacken var snabbt ute och kritiserade att det inte fanns några förslag på hur lärarbristen ska lösas på lång sikt och Liberalerna anklagade Centerpartiet för att vilja ersätta legitimerade lärare med obehöriga. Det stämmer inte. Vårt mål är att alla elever ska ha rätt till en behörig och kompetent lärare. Oroliga kan därmed lugnas med att Centerpartiet även har lösningar på lång sikt. Prognosen visar att det i början av år 2030 kommer att saknas runt 80.000 behöriga lärare. För att motverka lärarbristen måste åtgärder till på flera fronter. Lärarutbildningens kvalitet behöver höjas och bättre förbereda blivande lärare för vad som krävs i deras lärarroll. Samtidigt måste det till fler och enklare vägar in i läraryrket. Bland annat behöver de kompletterande pedagogiska utbildningarna byggas ut så att fler akademiker söker sig till yrket. Vidare måste yrkets attraktivitet stärkas. Lärare ska ges bättre möjlighet till kompetensutveckling och karriärvägar. Dessutom behöver lärares position i klassrummet stärkas för att ge bättre möjligheter att agera mot stökiga elever. Det här är bara några av de förslag vi driver för att på lång sikt få fler behöriga lärare, varav flera förslag nu kommer att bli verklighet genom den överenskommelse som slutits mellan Centerpartiet, Liberalerna och regeringspartierna. Men vi måste kunna ha två tankar i huvudet samtidigt. Redan i dag undervisar 31.000 personer utan lärarutbildning bara i grundskolan och gymnasieskolan. Det innebär att tusentals barn och elever riskerar att inte få den kvalitet i utbildningen som de har rätt till. Vi måste därför göra allt vi kan för att alla de elever som i dag är i skolan ska få en så bra undervisning som möjligt. Det är bra att Skolverket nu tar fram stödmaterial. Lärare som får möjlighet att använda material och lektionsplaneringar gjorda av experter kan åstadkomma goda resultat. I Malmö finns vad som kallas undervisande assistenter. Det är obehöriga lärare som undervisar elever och får stöd och hjälp av en handledande behörig lärare. Exempelvis kan den handledande läraren hjälpa till med framtagande av undervisningsmaterial och lektionsplanering. För att skapa goda förutsättningar för lärarens handledning avsätts arbetstid för uppgifterna och läraren ges lönepåslag. Målet är att den obehöriga läraren på sikt ska bli behörig och legitimerad. För att skapa de bästa förutsättningarna för elevens kunskapsutveckling krävs också kontinuitet i utbildningen. I dag kan obehöriga lärare bara anställas under kortare tid vilket riskerar att eleverna varje termin eller läsår får en ny, obehörig lärare. Det drabbar särskilt elever som har det svårt i skolan. Centerpartiets utgångspunkt är att lita på lärare och rektorer. Vi vill stärka professionens mandat och befogenheter. Det finns ett stort spann bland de som i dag arbetar som obehöriga lärare. Allt från den nyblivna gymnasiestudenten till människor med långa utbildningar eller pedagogiska erfarenheter. Vi tycker därför att obehöriga lärare ska ges rätten att sätta betyg om rektorn godkänner det. I praktiken är det så det fungerar i dag. Samtidigt ska förslagen om att stärka obehöriga lärare i deras undervisning inte ses som ett sätt att underminera behöriga lärare. Behöriga lärare ska ha högre lön och vara de enda som är behöriga till karriärtjänster och statliga lönesatsningar. Behörighet ska premieras och vara det ständiga målet. Men på många skolor är läget ohållbart där rektor får lappa och laga varje läsår, och de legitimerade lärarna får dubbel börda. Vi behöver vara pragmatiska och se till den verklighet vi befinner oss i, vi kan inte blunda för de hundratusentals elever som de närmaste åren kommer att möta obehöriga lärare i klassrummet. Skolan ska utjämna livschanser och då måste vi möta skolans utmaningar, både på lång och kort sikt. 2 september 2019 Debattartikel Annie Lööf (C), partiledare och Fredrik Christensson (C), utbildningspolitisk talesperson: ”Ge de obehöriga lärarna stöd – skolan klarar sig inte utan dem” Repliker Åsa Fahlén, förbundsordförande Lärarnas Riksförbund: ”Oacceptabelt låta obehöriga lärare sätta betyg” Johanna Jaara Åstrand, förbundsordförande Lärarförbundet: ”Centerpartiets politik konserverar lärarbristen” Roger Haddad (L), liberalernas skolpolitiska talesperson, vice ordförande i utbildningsutskottet: ”Att sänka kraven hjälper inte mot lärarbristen” Slutreplik från Fredrik Christensson (C), utbildningspolitisk talesperson: ”Behörighet är målet – men vi kan inte blunda för verkligheten”


Summary: INSÄNDARE. Det är odemokratiskt att utesluta Sverigedemokraterna från samtalen om hur gängbrottsligheten ska bekämpas. SD har goda förutsättningar att ändra på regeringens velighet om de fick vara med och bestämma, skriver Inger Granat.

Nu är botten nådd. När Socialdemokraterna väljer att inte bjuda in Sverigedemokraterna till samtal om hur gängbrottsligheten ska stoppas handlar det om mobbning på högsta nivå. Mer än 17 procent av väljarna struntar man helt i. De får inte vara med och bestämma. De är utfrysta. Det handlar om den största krisen i landet i min livstid. Folk skjuts ihjäl på öppen gata, knivskärs, bilar eldas upp, folk känner sig otrygga i sitt eget land och många är rädda. Ändå anser sossarna att det viktigaste är att SD inte får vara med och bestämma hur dessa stora problem ska få ett slut. Jag är varken sosse eller SD:are, men det saknas en respektingivande och handlingskraftig person, någon som Göran Persson eller Olof Palme i regeringen, som ser till att det som bestäms utförs. Jag tror att SD har goda förutsättningar att ändra på denna velighet om de fick vara med och bestämma. Socialdemokraterna är som fastspikade i sina gamla vanor och inställningar. Det behövs ett nytänkande. Jag är så orolig för mitt Sveriges framtid att jag blir gråtfärdig. DN Åsikt 4 september 2019 kl 15 Insändare Inger Granat: ”Odemokratiskt att utesluta SD från samtalen” Svar Så skriver du svar och kommenterar


”Idrottstjejer möts av krockande kroppsideal”

Summary: ”I simhallen vill man se biffig ut, men inte i skolan.” För idrottande flickor blir det ofta en konflikt mellan samhällsidealet och idealet i idrottens värld, enligt forskaren Karin Grahn.

Är idrottsungdomar mer nöjda med sina kroppar än unga som inte idrottar? Forskningen ger inget entydigt svar. Studier visar att flickors missnöje över att ha för lite muskler är lika vanligt som missnöjet över att inte vara tillräckligt smal. Karin Grahn, lektor i idrottsvetenskap vid Göteborgs universitet, intervjuade simmare för att ta reda på deras förhållande till sina kroppar – och även om hur de såg på den ideala kroppen. – Under puberteten beskrivs flickors kroppar generellt sett i mer negativa ordalag än pojkars. Pojkarnas kroppsliga utveckling ses som positiv både för att prestera och för att se bra ut; pojkar får vara starka, ha muskler och prestera. – Det gäller inte på samma sätt för flickor. Samhällsidealet för en tjej är ofta att vara smal. Inom idrottens värld är det ett annat ideal som gäller, där är en mer muskulös kropp eftersträvansvärd. – Detta leder till att idrottande flickor får ett konfliktfyllt förhållande mellan den egna traditionellt önskvärt feminina kroppen och ”idrottskroppen”. Samtidigt är det den senare som gör det möjligt att prestera väl. I skolan möter idrottaren en smalhetskultur, medan muskler är eftersträvansvärt för de flesta kvinnliga idrottare. Som en av de simmare som Karin Grahn intervjuat uttrycker det: ”I simningen vill man se biffig ut, men när man är i skolan vill man inte se så biffig ut”. – Idrottande pojkar brottas inte med samma motsägelse. De framhåller att muskler är ett ideal såväl i skolan som när de idrottar. Men det är inte givet att en så muskulös kropp som möjligt är funktionell inom idrotten, så även här sker en viss förhandling mellan samhället och idrottens ideal, konstaterar Karin Grahn. Hon säger att flickor tycks skapa sig en egen ”idrottsfemininitet”, en medelväg där de balanserar mellan samhällets och idrottens ideal. Bland sina idrottskamrater hittar de en gemensam syn på den kvinnliga idrottskroppen. Karin Grahn forskar om genusfrågor inom idrotten, framför allt frågor kring hur genus konstrueras inom föreningsidrotten. Hennes doktorsavhandling handlade om analyser av läromedel som används för att utbilda ungdomstränare i olika idrotter. Läs mer: ”Om vi visar upp oss kanske andra också törs” ”Folk har fördomar om oss kroppsbyggare”


Summary: INSÄNDARE. Socialdemokraterna sviker fattiga pensionärer. Det är en skandal att de största skattesänkningarna vid årsskiftet går till dem som har högst pensioner, skriver Lars Hansson.

Finansministern Magdalena Anderssons löfte om sänkt skatt för en miljon pensionärer ska bli verklighet vid årsskiftet. Man kan undra hur regeringen kommit fram till att sänka skatten mest för de som har högst pension. En pensionär som har 18.000 kronor i månaden får sänkt skatt med 35 kronor, men en pensionär med dubbelt så hög pension ska enligt regeringens förslag få en skattesänkning med hela 661 kronor. Är detta någon slags omvänd Robin Hood-politik? Har Socialdemokraterna blivit ett riktigt högerparti? Nej, nu får det vara nog! Efter ”Landstorm”, ”Bensinupproret 2.0”, ”Gula västarna” och 14.000 protesterande undersköterskor är det på tiden att något politiskt parti värnar de som verkligen är i behov av förbättringar. Eller ska vi som är låginkomsttagare, 80-procentare och utnyttjas på deltid, sittandes hemma och väntar på ett sms för att få jobba, gå samman och bilda ett nytt parti? Man tror inte att det är sant när man ser förslaget. Jag vet att många kommer att rösta på ett annat parti nästa gång om detta blir verklighet. Läs mer om pensioner. DN Åsikt 3 september 2019 kl 18 Insändare Lars Hansson: ”Socialdemokraterna sviker fattiga pensionärer” Svar Så skriver du svar och kommenterar


Summary: REPLIK DN DEBATT 29/8. Det Martin Lackéus föreslår är i mångt och mycket en ompaketerad variant av de senaste decenniernas skolpolitik. Problemet är att den inte fungerar. Och att en mer traditionell skolpolitik skulle leda till mer gängvåld är fria fantasier och finner inget stöd i forskningen, skriver Gabriel Heller-Sahlgren.

Martin Lackéus kritiserar regeringens nya fokus på kunskapskrav och disciplin i skolan. Han menar att utsatta elever förlorar på en traditionell skola, eftersom de ser den som meningslös, vilket i sin tur riskerar leda till att fler söker sig till kriminella gäng. Lösningen står enligt Lackéus att finna i mer ”elevmotiverande arbetssätt” och ”värdeskapande lärande”. Lackéus verkar dock ha missat att svensk skolpolitik under decennier har följt just det recept han föreslår. Med mer individbaserade, ”progressiva” metoder – som ”upptäckande undervisning”, ”forskningsbaserat lärande” och ”eget arbete” – har man länge försökt öka elevers ”lust att lära”. Så sent som 2011 skrevs ”entreprenöriellt lärande” in i läroplanen och skollagen, en metod som också har sin grund i progressiv utbildningsteori. Det Lackéus erbjuder är alltså i mångt och mycket en ompaketerad variant av de senaste decenniernas skolpolitik. Problemet är att denna skolpolitik inte fungerar. Rigorös forskning finner tvärtom att traditionella skolor med fokus på lärarledd undervisning och disciplin har starka positiva effekter på elevers inlärning – framför allt bland utsatta elever. Det finns också stöd för att sådana skolor minskar brottsligheten bland just de elever som Lackéus säger sig värna. Att en mer traditionell skolpolitik skulle leda till mer gängvåld är alltså fria fantasier och finner inget stöd i forskningen. Lackéus påstår också att han inte finner tecken på den målkonflikt mellan glädje och inlärning, som jag och Nima Sanandaji har pekat ut i boken ”Glädjeparadoxen”. Men detta är helt enkelt för att hans forskning inte är tillräcklig. För det första analyserar de studier han refererar till, vad jag kan se, inte ens sambandet mellan elevers glädje och resultat – kunskaper är inte ett utfallsmått i analysen. För det andra verkar Lackéus ha missförstått den målkonflikt jag pekar ut. Naturligtvis finns det ett positivt samband mellan resultat och glädje på elevnivå, så även i de Pisa-data som jag analyserar. Men positiva korrelationer döljer ofta negativa orsakssamband. Mycket riktigt visar den kausala forskningen ofta att det finns en målkonflikt: interventioner som höjer elevers kunskaper sänker inlärningsglädjen. Den forskning som Lackéus står för kan alltså inte svara på vad som fungerar och inte fungerar, vilket kännetecknar mycket pedagogisk forskning. Man skapar ofta hypoteser men testar inte dessa hypoteser på rigorös basis. Eftersom sådana test nödvändiggör mätningar och kvantitativ analys – som ofta alltså leder till att progressiva idéer motbevisas – tvingas man i stället misstänkliggöra dessa oumbärliga instrument. Detta pekar mer generellt på den svenska skolans stora problem: avsaknaden av rigorös forskningsförankring. Detta betyder inte att progressiva idéer bör förkastas helt och hållet. Jag håller med Lackéus om att vi behöver en bättre balans. Problemet är dock att hans egna idéer inte alls skapar balans, utan i stället underblåser utvecklingen ytterligare i progressiv riktning. Givet de senaste decenniernas politik kan vi endast uppnå en bättre balans om skolan kalibreras i mer traditionell riktning – inte mindre. 29 augusti 2019 Debattartikel Martin Lackéus, forskare i handlingsbaserad utbildning vid Chalmers tekniska högskola: ”Krav och disciplin i skolan riskerar driva unga till gäng” Repliker Gymnasieläraren Isak Skogstad: ”Hierarkiska skolmiljöer gynnar lågpresterande elever” Barbara Bergström, grundare av Internationella engelska skolan: ”Falsk motsättning mellan disciplin och arbetsglädje” Gabriel Heller-Sahlgren, forskare vid bland annat Institutet för Näringslivsforskning: ”Fria fantasier utan stöd i forskningen” Slutreplik från Martin Lackéus: ”Skolan behöver balans mellan elevmotivation och krav/disciplin”


Summary: DN DEBATT 2/9. Centerpartiet presenterar i dag ett nytt utbildningspolitiskt program. En av de reformer vi föreslår är att obehöriga lärare ska få bättre stöd för att göra undervisningen mer likvärdig. Vi kan inte bortse ifrån att obehöriga lärare i dag och lång tid framöver kommer att undervisa hundratusentals elever i svensk skola, skriver Annie Lööf (C) och Fredrik Christensson (C).

Skolan är avgörande för att ge varje barn en bra start i livet. Alla elever har rätt att mötas av en bra utbildning, oavsett var i landet man bor, vilken bakgrund man har eller om man är flicka eller pojke. Alla ska ges förutsättningar att lyckas. Det är grundläggande för Centerpartiets skolpolitik. Men utmaningarna är stora och vi lever i en verklighet där vi riskerar att sakna 80.000 lärare år 2030. Inför vår partistämma tar vi nya kliv på utbildningsområdet och presenterar en rad reformer. Vi vill ta ansvar för att utveckla skolan såväl nationellt som lokalt. Hela Sverige måste ha en skola att lita på. Att det finns stora utmaningar i svensk skola är tydligt. Kunskapsresultaten har sjunkit de senaste decennierna enligt internationella kunskapsmätningar och likvärdigheten i skolan har försämrats. En stor lärarbrist riskerar att hundratusentals elever under överskådlig tid kommer att undervisas av obehöriga lärare. Var sjätte elev klarar inte grundskolan och var fjärde elev lämnar gymnasiet utan fullständiga betyg, enligt Skolverket. För elever som inte klarar skolan är dörren till många jobb och vidare studier stängd och risken för ett framtida utanförskap stor. Att skapa en bättre skola som ger alla elever en chans att lyckas är därför en av våra stora samhällsutmaningar. Centerpartiet har tillsammans med Liberalerna och regeringen genom januariavtalet kommit överens om flera viktiga insatser för svensk skola. I grunden handlar det om att stärka skolans kunskapsuppdrag, ledarskap och likvärdighet. Bland annat behandlas frågor om professionsprogram, fler karriärtjänster och lärarassistenter. Men även insatser för trygghet och studiero, digitaliserade och externt rättade nationella prov och ett mer rättssäkert och likvärdigt betygssystem. Det är många viktiga steg som kommer att genomföras kommande år. Men mer behövs. Skolans utmaningar klaras inte av över en natt, lärarbristen och dåliga resultat kommer att ta tid att få bukt med. Lärare och rektorer måste kunna lita på att de har verktygen för att skapa studiero och fokusera på att alla ska få en god utbildning. Föräldrar måste kunna lita på att deras barn får en bra utbildning som leder till jobb, oavsett var de bor. Skolan ska utjämna livschanser. Med detta som utgångspunkt har Centerpartiet tagit fram ett nytt utbildningspolitiskt program. För att möta skolans utmaningar med bristande likvärdighet och låga kunskapsresultat vill vi särskilt lyfta fyra nya reformer: 1 En lärarutbildning med stark vetenskaplig koppling. Alla elever har rätt till bra lärare och första steget är en bra lärarutbildning. Att undervisa är ett hantverk. Blivande lärare måste få både den ämneskunskap de behöver och den praktiska kunskap som krävs för att leda ett klassrum och undervisa elever. För att svara upp till detta behöver den verksamhetsförlagda utbildningen byggas ut och bättre vävas samman med ämnesdidaktik och metodik. Samtidigt borde de lärarkandidater som anses olämpliga lättare, jämfört med i dag, kunna stängas av. Synen på undervisning borde också bli mer som synen på medicin. Ingen skulle tycka att det var rimligt att brett erbjuda en medicin som vi inte vet om den fungerar. På liknande sätt bör man vara försiktig med nya undervisningsmetoder innan man vet vilket resultat det ger. De ska bygga på vetenskap och beprövad erfarenhet. 2 Bättre stöd för obehöriga lärare för mer likvärdig undervisning. Kompetens måste användas rätt för att höja kunskapsresultaten och stärka likvärdigheten. Det går inte att bortse ifrån att obehöriga lärare i dag och lång tid framöver kommer att undervisa hundratusentals elever i svensk skola. I stället för att tränga undan och försvåra för obehöriga lärare att arbeta i skolan behöver vi ta till vara på kompetensen med målet att ge alla elever en likvärdig utbildning. Det långsiktiga arbetet för att fler ska söka sig till läraryrket med bland annat fler vägar in i yrket behöver tillta, men vi måste samtidigt agera utifrån det aktuella läget. Den modell som redan finns i vissa kommuner med undervisande assistenter bör därför spridas, arbetsmaterial som kan användas i undervisningssituationer behöver utarbetas av expertis och obehöriga lärare ska kunna anställas under en längre period än ett år och ges rätten att sätta betyg om rektorn godkänner det. Genom att stötta obehöriga lärare och ge dem bättre förutsättningar lättar vi samtidigt arbetsbördan för behöriga lärare som i stället för att ansvara för obehöriga lärares betygssättning kan fokusera på sin undervisning. Kompetens ska användas rätt. 3 Ökat fokus på kunskap och central granskning av läromedel. Förutom att stärka skollag och läroplaners fokus på sakkunskaper är bra läromedel en central del av en god och likvärdig undervisning. Det är viktigt att de läromedel som används speglar läroplanen och är av hög kvalitet. Särskilt viktigt blir det när allt fler elever undervisas av obehöriga lärare. I dag är det upp till varje skola eller huvudman att avgöra om ett läromedel uppfyller läroplanen och är av god kvalitet. Tyvärr blir det i praktiken oftast upp till den enskilda läraren att genomföra granskningen. För att säkra likvärdigheten och underlätta lärarnas arbete bör det införas en centralt samordnad granskning av läromedel där de graderas utifrån huruvida de följer läroplanen och deras kvalitet. Det ska inte resultera i en tvingande lista utan ses som ett stöd för lärarna i deras val av läromedel. 4 Stärkt ledarskap för lärare, rektorn och skolchefer. En skola med höga kunskapsresultat där alla elever kan lyckas kräver ett gott pedagogiskt ledarskap. Kravet att rektorn ska ha uppnått pedagogisk insikt behöver därför höjas, bland annat genom krav på att rektorn tidigare har arbetat som lärare. Samtidigt måste rektorns mandat och inflytande i den egna verksamheten stärkas. I dag har rektorn ett stort ansvar, men som inte matchas av ett lika starkt mandat. För att stärka upp hela skolans organisation bör även skolchefer erbjudas en befattningsutbildning likt rektorerna. Skolan ska vara en språngbräda till jobb och fortsatta studier. Centerpartiet har tagit fram ny politik med utgångspunkt i de verkliga utmaningarna och kommer fortsätta att driva på för en skola som ger alla elever möjligheter att skapa sig ett liv i delaktighet. Genom mer samarbete och konkreta lösningar kommer vi att kunna ta svensk skola framåt. Alla tonåringar ska stolt kunna gå ut från gymnasiet och ha dörrar mot studier eller jobb öppna. 2 september 2019 Debattartikel Annie Lööf (C), partiledare och Fredrik Christensson (C), utbildningspolitisk talesperson: ”Ge de obehöriga lärarna stöd – skolan klarar sig inte utan dem” Repliker Åsa Fahlén, förbundsordförande Lärarnas Riksförbund: ”Oacceptabelt låta obehöriga lärare sätta betyg” Johanna Jaara Åstrand, förbundsordförande Lärarförbundet: ”Centerpartiets politik konserverar lärarbristen” Roger Haddad (L), liberalernas skolpolitiska talesperson, vice ordförande i utbildningsutskottet: ”Att sänka kraven hjälper inte mot lärarbristen” Slutreplik från Fredrik Christensson (C), utbildningspolitisk talesperson: ”Behörighet är målet – men vi kan inte blunda för verkligheten”


Lisa Magnusson: Nej, ditt barn är inte ”särbegåvat”

Summary: En ny förskola för särbegåvade barn startar i Stockholm - och idén är lika genialisk som ondskefull.

Nu startar Sveriges första förskola för särbegåvade barn, rapporterade DN häromdagen (23/8). Idén är lika genialisk som ondskefull: ”Särbegåvad” betyder nämligen ingenting. Det saknas en vedertagen definition. Den som söker ska finna en hel uppsjö kriterier, varav de flesta handlar om barn som är smarta och kreativa men också har vissa svårigheter: de är högkänsliga, blir lätt uttråkade, har svårt att koncentrera sig, svårt med socialt samspel. Somliga ser ett samband med bokstavsdiagnoser. Andra menar att det tvärtom är vanligt att särbegåvade feldiagnostiseras med exempelvis adhd, fastän deras uppmärksamhetsproblem egentligen beror på att de är intellektuellt understimulerade. Själva särbegåvningen är hur som helst inte mätbar, menar den nya förskolan, som därför inte kommer att göra några ansökningstester. ”Forskning visar att tester ofta missar de här barnen. De tänker så helt utanför ramarna att tester inte fångar upp deras hjärnkapacitet”, säger skolchefen, Celine Nordenhed. Hon tillägger: ”Föräldrarna är ofta de som själva har kunskapen om barnet är särbegåvat.” Jag sade ju att det var genialiskt. För säg de föräldrar som inte har känt att det är något särskilt med just deras barn. Kärleken gör detta med oss. Förskolan kommer därför givetvis att överhopas av ansökningar från stolta mammor och pappor som egenhändigt klassificerat sina små älsklingar. Och det är detta som är ondskefullt. För sant är att den svenska skolan med sin enformighet och sin likriktning riskerar att döda nyfikenheten hos barn – vilket är rätt imponerande med tanke på hur stark den driften från början är i människan. Lösningen är likväl inte en särskola för ett flummigt, icke verifierbart tillstånd, utan att skolorna tar sitt lagstadgade ansvar för att ge alla elever rätt stöd och stimulans – inklusive de särskilt begåvade.


Sofia Nerbrand: Bolsonaro måste sluta tramsa

Summary: Att Brasiliens president tackar nej till ekonomiskt stöd från G7-länderna för brandbekämpning i Amazonas är inte värdigt. Insatserna är för höga.

Tänker ni också ”nu får han väl ändå ge sig”? Det brinner för fullt i Amazonas regnskog, men Brasiliens president Jair Bolsonaro vill inte ta emot de 235 miljoner kronor – vilket är långt ifrån tillräckligt – som G7-länderna beslutat att ge till brandbekämpningen. Bolsonaro är nämligen kränkt över den koloniala behandling som han anser att president Emmanuel Macron och hans kollegor utsätter honom för. Dessutom förolämpar Bolsonaro den franske presidenten på Twitter för att han har en äldre hustru. Detta är inte värdigt. Brasilien har en president som inte står Donald Trump långt efter; Jair Bolosonaro är inte heller alltid vän med sanningen och ger sig på andra i stället för att ta eget ansvar. Han ägnar sig åt rena mobbarfasoner. Men Macron satte också mycket på spel när han före G7-mötet hotade med att stoppa hela frihandelsavtalet mellan EU och de fyra Mercosurländerna i Sydamerika om inte Bolsonaro ser till att skogsskövlingen stoppas. Syftet är gott, men resultatet kan bli förödande. Såväl Europa som Brasilien, Uruguay, Paraguay och Argentina behöver ett ökat utbyte av varor och tjänster. Det är i själva verket nyckeln till att Brasilien ska kunna växa utan att ta för mycket av Amazonas i anspråk. Andra näringar än jordbruket måste utvecklas. Mercosur innehåller också skrivningar om att de inblandade ska leva upp till Parisavtalet. Avskogningen i Brasilien är en fråga för hela världen eftersom djungeln fyller en viktig funktion för atmosfären. Forskare varnar för att vi snabbt närmar oss en punkt när Amazonas når en obalans som är närmast omöjlig att komma till rätta med och då kan regnskogen bli savann. Vi har inte råd att på de viktigaste ledarpositionerna ha så lättkränkta alfahannar som leker med alltifrån handelsfrågor till bränder. Insatserna är alldeles för höga, bokstavligen för hela jordklotet.


Summary: INSÄNDARE. Staten måste ta över ansvaret för skolan. Alltför många årskullar av elever har betalat ett alltför högt pris. Nu hotar lågkonjunktur och minskade resurser, skriver läraren Kerstin Olsson.

Finansminister Magdalena Andersson (S) flaggar för att ekonomin är på väg att ”mojna”. Vi lärare vet vad det betyder: minskat ekonomiskt utrymme, färre kollegor, omorganisationer och inte sällan köpstopp. Nedskärningar som inte sällan seglar under pedagogisk flagg; omorganisationer ”gynnar eleverna”, överfulla klassrum är ”inkluderande”, mindre grupper för elever som inte klarar av stora klasser ”exkluderande”. Kommun efter kommun skär i skolans budget, inget får kosta. Vi lärare uppmanas söka pengar ur fonder till studiebesök och utflykter. Skolans kompensatoriska uppdrag landar på den enskilda läraren och vissa lyckas få loss medel, andra har inte orken över till det extra arbetet efter tunga arbetsdagar Barn som endast får uppleva kultur och resor via skolan får inte längre göra det, det finns inga pengar. Gapet mellan de som har och de som inte har växer, skapar frustration hos såväl elever som oss som arbetar i skolan. En likvärdig skola har blivit ännu en floskel bland i andra i ett samhälle som glider isär. Att jämlik utbildning är själva fundamentet för ett stabilt samhälle är ett etablerat faktum. Trots det har Sverige via kommunaliseringen omöjliggjort uppdraget. 290 kommuner, med helt olika förutsättningar, förväntas leverera ett likvärdigt resultat. Tror någon att det är möjligt? 290 huvudmän, plus ett oräkneligt antal privata aktörer som tillåts sluka våra skattepengar, kan omöjligt skapa den trygga, gemensamma grund som skolan måste vila på. Staten måste ta sitt ansvar. Alltför många årskullar av elever har betalat ett alltför högt pris. DN Åsikt 26 augusti 2019 kl 16 Insändare Kerstin Olsson: ”Staten måste ta över ansvaret för skolan” Svar Så skriver du svar och kommenterar


Summary: INSÄNDARE. Det är dags att införa pant på cigarettfimpar för att minska nedskräpningen. Cigarettpaketen borde utformas så att det i dessa finns ett fack där man kan samla fimpar, skriver Gunvor Palme och Jacob Palme.

Skräp på gator, trottoarer och i parker är obehagliga för alla. Av allt skräp utgör cigarettfimpar en stor del. Det verkar som om många rökare tror att de har rätt att slänga fimpar var som helst. Rökare borde ta hand om sina fimpar och lägga dem i soptunnor. För att stimulera detta borde cigaretter säljas med pant på lämpligt belopp per cigarett. Panten måste vara så stor att rökare får en stark stimulans att lösa in fimparna. Rökaren skulle få tillbaka panten genom att lösa tillbaka fimparna, till exempel vid köp av ett nytt cigarettpaket. Man skulle kunna utforma paketen så att det i dessa fanns ett fack där man kan samla fimparna. Läs mer: ”Hjälp rökarna att fimpa miljövänligt” (DN Åsikt 29 april 2019) DN Åsikt 22 augusti 2019 kl 09 Insändare Gunvor Palme och Jacob Palme: ”Pant på fimpar kan minska nedskräpningen” Svar Så svarar du och kommenterar