"Nära sammanbrott i Dayton när Milosevic räddade avtalet"

Summary: Carl Bildt tio år efter fredsfördraget: Öppen fråga om Bosnien klarar att stå på egna ben. I morgon är det tio år sedan fredsavtalet om Bosnien skrevs på i Dayton i USA. Carl Bildt, som var med som den högste civile fredssamordnaren i Bosnien, konstaterar i dag att förhandlingarna var mycket nära ett sammanbrott efter tre veckors tragglande. Men president Milosevic ville desperat ha ett avtal och gav på morgonen den 21 november 1995 plötsligt efter i en komplicerad fråga. Daytonavtalet blev en framgång, men frågan är om utvecklingen i Bosnien blivit det, skriver Carl Bildt.

Det var snubblande nära att det inte blev något fredsavtal om Bosnien den där tisdagen i Dayton i USA för tio år sedan (21/11 1995). Sent på natten hade den bosniska delegationen under president Izetbegovic avvisat det som amerikanerna kategoriskt kallat sitt slutbud. Efter tre veckor höll tålamodet med det eviga tragglandet på att ta slut. Nu hade man distribuerat utkastet till det uttalande som skulle förkunna att förhandlingarna misslyckats. Men tidigt på morgonen gjorde president Milosevic en svängning i den komplicerade frågan om staden Brcko för att rädda ett avtal. Han var mer desperat efter en uppgörelse än någon annan. Och plötsligt svängde allt från en överhängande kollaps till ett faktiskt avtal om en möjlig fred. Det var detaljerna som så nära dömt dessa dagar i Dayton till ett misslyckande och riskerat att kasta ett Bosnien som börjat hoppas på fred tillbaka i grym osäkerhet. De grova dragen i uppgörelsen - ett självständigt Bosnien bestående av två delar med långt gående autonomi - hade vi enats om vid ett avgörande möte i Genève redan i början av september. Och dessa byggde till allra största delen på vad som redan fanns av framförhandlade fredsskisser och existerande avtal. Det som fällde avgörandet var det enkla faktum att Washington mot slutet av sommaren 1995 hade kommit till slutsatsen att det nu behövdes en politisk kompromiss för att göra en politisk uppgörelse om fred möjlig. Så sent som månaderna innan hade olika försök till politiska framsteg oftast stupat på interna motsättningar i Washington. Också militära insatser kom att bli av betydelse. Inte minst sekundprecisionen och den förödande verkan av det franska, brittiska och holländska artilleriet på Igmanberget var betydelsefullt för att bryta belägringen av Sarajevo. Och därtill kom den kroatiska arméns insatser i de västra delarna av Bosnien. I den politiska mytologin kring Bosnien - och den är tät - heter det oftast att det var Natos bombningar som tvingade bos-nienserberna till förhandlingsbordet. Min egen uppfattning ligger betydligt närmare den som CIA redovisar i sin stora och offentliga militära genomgång av konflikten. Efter att ha sagt att flygoperationerna efter en dag eller två hade mycket begränsad effekt på den bosnienserbiska militära förmågan, skriver man att "bevisen är ännu mindre övertygande om att Natos flygoperationer tvingade bosnien-serberna till förhandlingsbordet i Dayton & Ironiskt nog hade bosnienserberna redan tagit det svåra beslutet om att acceptera fredsprocessen omedelbart innan flygoperationerna startade". Det viktiga som inträffade under månaderna mellan Srebrenica och Dayton var att amerikaner och européer plötsligt kunde enas om en realistisk plan för fred, och att denna sedan med hjälp av kraften inte minst i amerikansk diplomati kunde föras fram till ett avtal i Dayton. I historiens ljus kommer frågan förr eller senare att ställas om varför det som uppnåddes i Dayton i november 1995 inte kunde ha uppnåtts tidigare. Skillnaden mellan den europeiska Lissabonuppgörelse som först accepterades och därefter underkändes i mars 1992 är i grunddragen mycket liten - den hems-ka skillnaden är de säkert fler än hundra tusen döda och miljoner fördrivna som det grymma kriget mellan Lissabon 1992 och Dayton 1995 ledde till. Det måste förbli en öppen fråga om det hade varit möjligt att med starkare och långt mer eniga internationella insatser förhindra att detta krig över huvud taget bröt ut. Oenigheten internt både inom Europa och mellan skiftande administrationer i Washington var förödande för möjligheterna, men i grunden var det nog så att medvetenheten om den bosniska situationens alla risker helt enkelt inte fanns där den borde ha funnits. I glädjeyran efter det kalla krigets slut stod vi oförberedda för en ny tids nya utmaning i form av nationella, etniska och kulturella motsättningar. Bosnien blev den brutala påminnelsen om att historien förvisso inte hade tagit slut. Fredsavtalet i Dayton var det mest ambitiösa dokumentet i sitt slag i den moderna historien. Det handlade inte bara om att avsluta ett krig, utan drog dessutom upp riktlinjerna för att bygga en stat i syfte att säkra en fred. De utmaningar i form av statsbyggande som sedan dess dominerat så mycket av den internationella agendan - Kosovo, Östra Timor, Afghanistan, Irak - tog sin början i Dayton. Då dominerade den naiva tron att allt kunde klaras med en militär insats som varade högst ett år. Vi européer i Dayton hävdade envist att allt skulle ta mycket längre tid än så, att uppgiften i första hand var politisk och ekonomisk och att det skulle behövas robusta internationella strukturer för att klara av den utmaningen. Vi fick visst genomslag - men i efterhand är det lätt att se att vi borde ha gått mycket längre. Tio år efter Daytonavtalet är det alldeles uppenbart att detta lyckades att avsluta kriget. Och även i övrigt är framgångarna påtagliga. Mer än en miljon människor har kunnat återvända dit de vill. Svagt och lite stapplande har den bosniska statens strukturer satts upp. Det finns full rörelsefrihet i landet, och den inre gränslinje som förhandlades med sådan kraft går i dag knappt att se. Återuppbyggnaden har reparerat oerhört många av krigets sår runt om i landet. I dag finns inte längre någon risk för krig i Bosnien. Den framgången kan bara undervärderas av den som aldrig skådat krigets fasa. Men om Dayton varit en framgång är det mindre säkert att Bosnien har varit det. Under decenniet sedan Dayton har tio nationer med cirka 100 miljoner människor från Tallinn till Sofia tagit steget in i - eller står beredda att ta det - Europeiska unionen. Sedan några månader förhandlar både Kroatien och Turkiet om medlemskap. Även om Bosnien i dag kommer att kunna inleda förhandlingar med EU om ett så kallat SAA-avtal, är det ett faktum att man inte blivit medlem i det Natos Partnerskap för fred, där till och med Turkmenistan finns med, eller att man inte kunnat komma med i Världshandelsorganisationen, WTO, där både Angola och Moldavien finns med. Och med positiva tecken i ekonomin i såväl Kroatien som Serbien riskerar man att alltmer förlora mark också i den egna regionen. Det har under dessa år varit alldeles för lätt för Bosniens politiker att antingen gömma sig bakom den överstark internationell Hög Representant eller att försänka sig i olika konstitutionella klagomål och dispyter. De avgörande uppgifterna på det ekonomiska och sociala området har ofta försummats. Europakommissionens senaste utvärdering målar en i grunden mycket dyster bild av landets ekonomi. Förvisso har Bosnien haft ett mycket svårt utgångsläge. Det handlar inte bara om kriget, utan också om decennierna dessförinnan. Även under den jugoslaviska tiden var den bosniska politiska scenen påfallande steril, och ekonomin dominerad av Belgradstyrd tung försvarsindustri. Det förblir ett faktum att Bosnien under i alla fall ett halvt årtusende aldrig varit en stat eller enhet som i någon meningsfull bemärkelse styrt sig själv. När Bosnien nu börjar kunna skönja steget från ett faktiskt internationellt förvaltarskap till möjlig europeisk integration har inte minst vi som kommit att älska landet för dess rika mänskliga kvaliteter anledning att skärpa kraven på dess politiker. De må ofta finna det lättare att skylla allt på andra, men de skall veta att varje gång som de gör det så underminerar de i själva verket tilltron till Bosniens förmåga att faktiskt fungera som självständig stat. Litmustestet på Bosniens politiker nu är hur de klarar sin ekonomi. Jag skulle önska att de reste i strid ström till Tallinn eller Bratislava för att lära mer om hur receptet för framgång i det nya Europa faktiskt ser ut. Och på vägen skadar det inte att lära lite också av det som skett och sker i Zagreb och Belgrad. Det går inte att komma ifrån att det kommit att etableras ett speciellt förhållande mellan Sverige och Bosnien. Under min tid som statsminister höll vi våra dörrar öppna för uppemot 100 000 människor som flydde krigets fasor på Balkan, de allra flesta av dem från Bosnien. Det var inte alltid enkelt - men det var rätt. Många av dem har kommit att bli framgångsrika i vårt land, betraktar sig i dag som både svenskar och bosnier och ger värdefulla bidrag också till sitt nya lands utveckling. Att den förste bosniern i Europaparlamentet är skriven i Luleå talar sitt tydliga språk. Liksom att när jag vid ett tillfälle förra sommaren hamnade i en bilkö i norra Bosnien samtliga fordon i kön var svenskregistrerade. Numera är Sverige dessutom den enstaka största ekonomiska bidragsgivaren till Bosnien. Det är inom Europeiska unionens ram som Bosnien en dag kan finna en ny stabilitet. Men samtidigt som detta sägs måste vi vara ärliga nog att säga att det kräver betydligt mycket mer av Bosniens politiker än vad de hitintills har förmått att visa. Kommande utvidgningar av Europeiska unionen kommer att vara utvidgningar som ställer tydligare krav på de länder som kommer in, och Bosnien kan inte räkna med att bli något undantag från den regeln. Dayton fick slut på det krig som borde ha stoppats för länge sedan - och som det möjligen hade gått att förhindra helt och hållet. Som sådant var Daytonavtalet en mycket stor framgång. Nu återstår frågan om Bosnien bortom Dayton kommer att kunna stå på egna ben och bli en framgång. Och den frågan måste vi nog i ärlighetens namn säga fortfarande är öppen. Vi kan och skall hjälpa till - men nu mer än någonsin ligger Bosniens framtid i de bosniska politikernas händer. CARL BILDT Tidigare fredssamordnare i Bosnien


”Nära sammanbrott i Daytonnär Milosevic räddade avtalet”

Summary: Carl Bildt tio år efter fredsfördraget: Öppen fråga om Bosnien klarar att stå på egna ben.I morgon är det tio år sedan fredsavtalet om Bosnien skrevs på i Dayton i USA. Carl Bildt, som var med som den högste civile fredssamordnaren i Bosnien, konstaterar i dag att förhandlingarna var mycket nära ett sammanbrott efter tre veckors tragglande. Men president Milosevic ville desperat ha ett avtal och gav på morgonen den 21 november 1995 plötsligt efter i en komplicerad fråga. Daytonavtalet blev en framgång, men frågan är om utvecklingen i Bosnien blivit det, skriver Carl Bildt.

Det var snubblande nära att det inte blev något fredsavtal om Bosnien den där tisdagen i Dayton i USA för tio år sedan (21/11 1995). Sent på natten hade den bosniska delegationen under president Izetbegovic avvisat det som amerikanerna kategoriskt kallat sitt slutbud. Efter tre veckor höll tålamodet med det eviga tragglandet på att ta slut. Nu hade man distribuerat utkastet till det uttalande som skulle förkunna att förhandlingarna misslyckats. Men tidigt på morgonen gjorde president Milosevic en svängning i den komplicerade frågan om staden Brcko för att rädda ett avtal. Han var mer desperat efter en uppgörelse än någon annan. Och plötsligt svängde allt från en överhängande kollaps till ett faktiskt avtal om en möjlig fred. Det var detaljerna som så nära dömt dessa dagar i Dayton till ett misslyckande och riskerat att kasta ett Bosnien som börjat hoppas på fred tillbaka i grym osäkerhet. De grova dragen i uppgörelsen – ett självständigt Bosnien bestående av två delar med långt gående autonomi – hade vi enats om vid ett avgörande möte i Genève redan i början av september. Och dessa byggde till allra största delen på vad som redan fanns av framförhandlade fredsskisser och existerande avtal. Det som fällde avgörandet var det enkla faktum att Washington mot slutet av sommaren 1995 hade kommit till slutsatsen att det nu behövdes en politisk kompromiss för att göra en politisk uppgörelse om fred möjlig. Så sent som månaderna innan hade olika försök till politiska framsteg oftast stupat på interna motsättningar i Washington. Också militära insatser kom att bli av betydelse. Inte minst sekundprecisionen och den förödande verkan av det franska, brittiska och holländska artilleriet på Igmanberget var betydelsefullt för att bryta belägringen av Sarajevo. Och därtill kom den kroatiska arméns insatser i de västra delarna av Bosnien. I den politiska mytologin kring Bosnien – och den är tät – heter det oftast att det var Natos bombningar som tvingade bos-nienserberna till förhandlingsbordet. Min egen uppfattning ligger betydligt närmare den som CIA redovisar i sin stora och offentliga militära genomgång av konflikten. Efter att ha sagt att flygoperationerna efter en dag eller två hade mycket begränsad effekt på den bosnienserbiska militära förmågan, skriver man att ”bevisen är ännu mindre övertygande om att Natos flygoperationer tvingade bosnien-serberna till förhandlingsbordet i Dayton … Ironiskt nog hade bosnienserberna redan tagit det svåra beslutet om att acceptera fredsprocessen omedelbart innan flygoperationerna startade”. Det viktiga som inträffade under månaderna mellan Srebrenica och Dayton var att amerikaner och européer plötsligt kunde enas om en realistisk plan för fred, och att denna sedan med hjälp av kraften inte minst i amerikansk diplomati kunde föras fram till ett avtal i Dayton. I historiens ljus kommer frågan förr eller senare att ställas om varför det som uppnåddes i Dayton i november 1995 inte kunde ha uppnåtts tidigare. Skillnaden mellan den europeiska Lissabonuppgörelse som först accepterades och därefter underkändes i mars 1992 är i grunddragen mycket liten – den hems-ka skillnaden är de säkert fler än hundra tusen döda och miljoner fördrivna som det grymma kriget mellan Lissabon 1992 och Dayton 1995 ledde till. Det måste förbli en öppen fråga om det hade varit möjligt att med starkare och långt mer eniga internationella insatser förhindra att detta krig över huvud taget bröt ut. Oenigheten internt både inom Europa och mellan skiftande administrationer i Washington var förödande för möjligheterna, men i grunden var det nog så att medvetenheten om den bosniska situationens alla risker helt enkelt inte fanns där den borde ha funnits. I glädjeyran efter det kalla krigets slut stod vi oförberedda för en ny tids nya utmaning i form av nationella, etniska och kulturella motsättningar. Bosnien blev den brutala påminnelsen om att historien förvisso inte hade tagit slut. Fredsavtalet i Dayton var det mest ambitiösa dokumentet i sitt slag i den moderna historien. Det handlade inte bara om att avsluta ett krig, utan drog dessutom upp riktlinjerna för att bygga en stat i syfte att säkra en fred. De utmaningar i form av statsbyggande som sedan dess dominerat så mycket av den internationella agendan – Kosovo, Östra Timor, Afghanistan, Irak – tog sin början i Dayton. Då dominerade den naiva tron att allt kunde klaras med en militär insats som varade högst ett år. Vi européer i Dayton hävdade envist att allt skulle ta mycket längre tid än så, att uppgiften i första hand var politisk och ekonomisk och att det skulle behövas robusta internationella strukturer för att klara av den utmaningen. Vi fick visst genomslag – men i efterhand är det lätt att se att vi borde ha gått mycket längre. Tio år efter Daytonavtalet är det alldeles uppenbart att detta lyckades att avsluta kriget. Och även i övrigt är framgångarna påtagliga. Mer än en miljon människor har kunnat återvända dit de vill. Svagt och lite stapplande har den bosniska statens strukturer satts upp. Det finns full rörelsefrihet i landet, och den inre gränslinje som förhandlades med sådan kraft går i dag knappt att se. Återuppbyggnaden har reparerat oerhört många av krigets sår runt om i landet. I dag finns inte längre någon risk för krig i Bosnien. Den framgången kan bara undervärderas av den som aldrig skådat krigets fasa. Men om Dayton varit en framgång är det mindre säkert att Bosnien har varit det. Under decenniet sedan Dayton har tio nationer med cirka 100 miljoner människor från Tallinn till Sofia tagit steget in i – eller står beredda att ta det – Europeiska unionen. Sedan några månader förhandlar både Kroatien och Turkiet om medlemskap. Även om Bosnien i dag kommer att kunna inleda förhandlingar med EU om ett så kallat SAA-avtal, är det ett faktum att man inte blivit medlem i det Natos Partnerskap för fred, där till och med Turkmenistan finns med, eller att man inte kunnat komma med i Världshandelsorganisationen, WTO, där både Angola och Moldavien finns med. Och med positiva tecken i ekonomin i såväl Kroatien som Serbien riskerar man att alltmer förlora mark också i den egna regionen. Det har under dessa år varit alldeles för lätt för Bosniens politiker att antingen gömma sig bakom den överstark internationell Hög Representant eller att försänka sig i olika konstitutionella klagomål och dispyter. De avgörande uppgifterna på det ekonomiska och sociala området har ofta försummats. Europakommissionens senaste utvärdering målar en i grunden mycket dyster bild av landets ekonomi. Förvisso har Bosnien haft ett mycket svårt utgångsläge. Det handlar inte bara om kriget, utan också om decennierna dessförinnan. Även under den jugoslaviska tiden var den bosniska politiska scenen påfallande steril, och ekonomin dominerad av Belgradstyrd tung försvarsindustri. Det förblir ett faktum att Bosnien under i alla fall ett halvt årtusende aldrig varit en stat eller enhet som i någon meningsfull bemärkelse styrt sig själv. När Bosnien nu börjar kunna skönja steget från ett faktiskt internationellt förvaltarskap till möjlig europeisk integration har inte minst vi som kommit att älska landet för dess rika mänskliga kvaliteter anledning att skärpa kraven på dess politiker. De må ofta finna det lättare att skylla allt på andra, men de skall veta att varje gång som de gör det så underminerar de i själva verket tilltron till Bosniens förmåga att faktiskt fungera som självständig stat. Litmustestet på Bosniens politiker nu är hur de klarar sin ekonomi. Jag skulle önska att de reste i strid ström till Tallinn eller Bratislava för att lära mer om hur receptet för framgång i det nya Europa faktiskt ser ut. Och på vägen skadar det inte att lära lite också av det som skett och sker i Zagreb och Belgrad. Det går inte att komma ifrån att det kommit att etableras ett speciellt förhållande mellan Sverige och Bosnien. Under min tid som statsminister höll vi våra dörrar öppna för uppemot 100 000 människor som flydde krigets fasor på Balkan, de allra flesta av dem från Bosnien. Det var inte alltid enkelt – men det var rätt. Många av dem har kommit att bli framgångsrika i vårt land, betraktar sig i dag som både svenskar och bosnier och ger värdefulla bidrag också till sitt nya lands utveckling. Att den förste bosniern i Europaparlamentet är skriven i Luleå talar sitt tydliga språk. Liksom att när jag vid ett tillfälle förra sommaren hamnade i en bilkö i norra Bosnien samtliga fordon i kön var svenskregistrerade. Numera är Sverige dessutom den enstaka största ekonomiska bidragsgivaren till Bosnien. Det är inom Europeiska unionens ram som Bosnien en dag kan finna en ny stabilitet. Men samtidigt som detta sägs måste vi vara ärliga nog att säga att det kräver betydligt mycket mer av Bosniens politiker än vad de hitintills har förmått att visa. Kommande utvidgningar av Europeiska unionen kommer att vara utvidgningar som ställer tydligare krav på de länder som kommer in, och Bosnien kan inte räkna med att bli något undantag från den regeln. Dayton fick slut på det krig som borde ha stoppats för länge sedan – och som det möjligen hade gått att förhindra helt och hållet. Som sådant var Daytonavtalet en mycket stor framgång. Nu återstår frågan om Bosnien bortom Dayton kommer att kunna stå på egna ben och bli en framgång. Och den frågan måste vi nog i ärlighetens namn säga fortfarande är öppen. Vi kan och skall hjälpa till – men nu mer än någonsin ligger Bosniens framtid i de bosniska politikernas händer. CARL BILDT Tidigare fredssamordnare i Bosnien


Hela klassen var rädd för Frasse

Summary: För snart tio år sedan slutade Klas och Paulina nian. Under hela högstadiet blev de och klasskamraterna terroriserade av Frasse som slogs och bråkade. Vi levde i ständig skräck för hans utbrott, berättar Klas och Paulina.

När Klas och Paulina berättar om sina tre år på högstadiet handlar det om en tillvaro fylld av rädsla, uppgivenhet och aggressivitet. Fortfarande känner de obehag vid minnet av klasskamraten Frasse. Och de har ännu inte förlikat sig med att de vuxna i skolan tillät skräckväldet att fortsätta. För när oroliga föräldrar undrade hur det fungerade i klassen bagatelliserade lärarna, rektorn och psykologen situationen: "Det är inte så farligt." "Det kommer att bli bättre." "Vi måste ha tålamod med honom" - Men det blev aldrig bättre och ingen brydde sig om att vi elever fick lida under tre år. Vi, alla de övriga i klassen, upplevde ett helvete som satte djupa spår hos oss. Jag blir fortfarande kallsvettig och får ont i magen om någon höjer rösten, säger Klas. Han menar att det han, Paulina och de andra i klassen fick utstå kanske är exceptionellt. Men han har mött andra jämnåriga som vittnat om att en eller flera elever i en klass härskat med ett aggressivt beteende eller via hot om våld. Nästan alla elever i Klas och Paulinas klass bodde en bit utanför den mellansvenska orten, och de flesta av dem hade gått i mindre skolor. Nu hamnade de i en stor skolfabrik med långa korridorer. Många av dem kände sig vilsna och icke-sedda. Ett par veckor in på höstterminen i sexan satt klassen och räknade matte. Läraren hade tillfälligt gått ut när Frasse böjde sig fram mot Emil, en annan i klassen, tog hans räknebok och rev sönder den. "Om du säger nåt, så djävlar", sa Frasse. - Emil berättade ändå för läraren vad som hänt, men hon verkade inte bry sig. Hon tittade bara på Frasse och sa inget mer. Efter skolan fick Emil så mycket stryk att han måste vara hemma dan därpå. Och han skvallrade aldrig mer, berättar Paulina. Hon läser psykologi på universitet och säger att hon i efterhand förstått att Frasse var en störd ung människa. Han saknade inte bara impulskontroll, utan verkade njuta av att se andra lida när han visade sin makt. Till en början var Frasse bara aggressiv under rasterna eller när han mötte sina klasskamrater på väg till eller från skolan. Men snart började han uppträdda våldsamt även under lektionerna. Han kunde gå fram till en kamrat och knacka honom kraftigt i huvudet, slå honom hårt på armen eller hota med kniv när lärarna inte var där. Han drog ofta flickorna i håret eller vred om armen bakom ryggen på dem. Paulina berättar att hon var rädd när Frasse slogs för att han inte verkade ha någon stoppknapp. Men hon var nästan lika rädd när det var lugnt, för hon visste ju att han snart skulle få ett utbrott. - Ja, det var hemskt, säger hon. Frasse hotade ofta med stryk om han inte fick pengar eller godis av oss. En gång snodde han en cd-spelare från en kille i klassen. Den killen fick ljuga om att han tappat den inför sina föräldrar. Klas och Paulina berättar att lärarna inte tycktes märka vad som skedde inför ögonen på dem, eller så låtsades de inte se. När det inte gick att blunda längre kom de bara med en massa bortförklaringar. De talade om att Frasse hade haft en svår barndom, att pappan slagit hans mamma och han bodde i fosterfamilj. Kanske var de helt enkelt rädda för Frasse. - Han kan ha haft det hur svårt som helst i livet, men det rättfärdigar ju inte att nära trettio andra pojkar och flickor ska få lida. Jag tycker att det finns en nonchalant syn på aggressivitet i Sverige. Vi ska vara så förstående mot dem som gör andra illa och offren glöms bort, säger Paulina. Hon och Klas tycker att det är otäckt hur aggressivitet påverkar människor. Frasse var större än alla andra och ingen vågade gå på honom. Han blev nästan som berusad när han slogs, han växte. - Vi andra, offren, krympte däremot liksom ihop. Blåmärkena försvann ju, men de inre såren var svårare att läka. Jag tycker att många av oss blev skadade av det vi fick uppleva, säger Klas. Han själv fick svårt att sova på nätterna, han drömde ofta mardrömmar och så fort någon höjde rösten eller visade minsta tecken på ilska där hemma började han må illa. Paulina däremot blev själv aggressiv och var ofta elak mot sina småsyskon. Hon retade dem, kunde ge dem tjuvnyp, och ett par gånger slog hon dem också. - Jag älskade min bror och syster, ändå jag liksom kokade inombords när jag kom hem från skolan. Mamma och pappa hade aldrig tid att riktigt bry sig om hur jag mådde. Jag har fortfarande ingen riktigt bra relation till min bror och syster, det sörjer jag. Klas och Paulina har läst om elever som mobbats i skolan, om hur ansvariga inte brytt sig eller reagerat alldeles för sent. - Först förnekelse, sedan bagatellisering och när sanningen blir uppenbar slår man ifrån sig och säger att man inte hade något ansvar. Att man inte visste något. Sådana verkar mekanismerna vara i mobbningsfallen och så var det för oss. I vårt fall var det dock inte en enstaka elev som förföljdes utan en elev som terroriserade en hel klass, förklarar Klas och Paulina. I juni nästa år är det tio år sedan de slutade grundskolan. De har fortsatt att träffas och för ett par veckor sedan kände de att de ville försöka ta reda på vart deras gamla klasskamrater tagit vägen. Planerna på en jubileumsfest började ta form. Efter jul ska inbjudningskorten skickas ut. Frasse då? Klas berättar att han hört att Frasse slog sin flickvän för några år sedan och han fick villkorlig dom. Sedan vet han inget mer. - Han får inte komma, säger Paulina plötsligt. Vi skickar inget kort till honom. Han förstörde så mycket då. Det får räcka. Personerna i artikeln heter egentligen något annat.


En huvudstad för en borgmästare!

Summary: Köpenhamn har valt en känd profil till borgmästare, Ritt Bjerregaard. Stockholm saknar just en sådan, huvudstadens ledning är tämligen anonym. Det får stockholmarna lida av.

Köpenhamnarna valde en ny borgmästare i tisdags, och inte vem som helst: Ritt Bjerregaard, socialdemokratisk toppolitiker med lång tid i medieljuset bakom sig. Att Ritt Bjerregaards kändisskap på den här sidan Sundet delvis vilar på stora hotellräkningar från Paris och en viss svaghet för överdådig livsstil må vara, hon är en dugande och profilerad politiker i sitt hemland. Köpenhamn har alltså en borgmästare, däri är det ingalunda unikt. Städer har ofta nog en borgmästare och ofta nog ger denne staden ett politiskt ansikte. New Yorks Rudy Giuliani är förmodligen världens mest kände borgmästare, men hans efterträdare Michael Bloomberg är också en välbekant person, till en del på grund av sin bakgrund i mediebranschen. I London verkar Ken Livingstone, före detta stökig labourpolitiker som ställde upp för ett eget mandat. Paris har den vänlige och allmänt omtyckte Bertrand Delanoë, en socialist som mot alla odds lyckades bli vald 2001 och sedan dess bland annat förser staden med en konstgjord badstrand under sommaren. I Moskva styr sedan länge den hårdhänte och auktoritäre Jurij Luzjkov, mannen som i en omvalskampanj hade affischen med texten :"Vi behöver en borgmästare, inte kandidater". Stockholm har ingen borgmästare men har ändå haft politiska tungviktare med profil, sådana som Hjalmar Mehr, John-Olle Persson, Ulf Adelsohn. Men nu har vi en Stadshusledning med lika svagt stöd i det egna partiet som profil utåt Annika Billström. Oppositionen erbjuder i alla fall en kandidat med profilpotential Kristina Axén Olin. Men vad kan då en "borgmästare", en tydligt profilerad politiker, åstadkomma? Göteborg har en Göran Johansson, Malmö en Ilmar Reepalu, är de så mycket bättre rustade än Stockholm? Både ja och nej. Nej, därför att varken Göteborg eller Malmö är problemfria, skinande framgångsexempel. Ja, därför att de finns på Sveriges politiska karta på ett annat sätt än Stockholm. Det må verka tjatigt att åter anföra trängselavgifterna som exempel på hur Stockholms politiska ledning bara är en rundningsstolpe för en regering med andra prioriteringar än huvudstadens. Men det är symtomatiskt. Stockholm är landets huvudstad och det ger en del tillväxtfördelar, men Stockholm är framförallt en storstad. En sådan växer inte automatiskt, och framförallt den får inte av sig självt den utvecklingskraft som sedan kan driva på hela landets tillväxt. Stockholm hämmas av otillräckliga investeringar i kommunikationer, av brist på bostäder och byggplanering. Staden har inte på mycket länge sett några större projekt, som kunnat lägga något till Stockholms profil och karaktär. Staden saknar företrädare som talar just för stockholmarnas livsvillkor och behov. Utan större protester behandlar rikspolitiker Stockholm som en aldrig sinande mjölkko. När de franska förorterna under de senaste veckorna har exploderat har oron för vad som sker i Stockholms problemområden fått förnyad aktualitet. Här växer ett utanförskap och en radikalisering som få i Stadshuset eller regeringens Rosenbad vill se. I stället för att verkligen ta vara på kunskapen, kontakterna och modet hos en Nalin Pekgul, griper statsråd efter statistik och det ansvariga borgarrådet talar om en "mediebild". Nästa år är det valår. Olyckligtvis både till riksdag och kommunfullmäktige. Den gemensamma valdagen är en förklaring till att en blek och tilltufsad ledning styrt Stockholm sedan 2002. För att ge Stockholm en ledare av Ritt Bjerregaards status behöver valrörelsen i staden skiljas från den på riksplanet. Grundlagsutredningen måste ge förtur åt förslaget om skilda valdagar. Sedan ska partierna förstås föra fram tillräckligt starka kandidater. Den som blir majoritetsledare i Stockholms stadshus ska stå jämsides både med Göran Johansson och Michael Bloomberg.


"Universitetet uppmanar mig att bryta mot sekretesslagen"

Summary: Eva Lundgren anser sig utsatt för en Kafkaprocess: Om jag döms för detta har min forskargärning haft mening.. Uppsala universitet granskar mig på jakt efter en anklagelse. Samtidigt uppmanar de mig att bryta mot såväl forskningsetiska principer som sekretesslagens utformning. Jag får inte reda på vad jag är anklagad för. Och jag får, trots upprepade förfrågningar, inte möjlighet att möta mina granskare. Jag döms hellre än att jag bryter forskningssekretessen och sviker de flickor som jag intervjuat. Det skriver sociologiprofessor Eva Lundgren.

I en artikel på DN Debatt 3/6 skriver Anne-Marie Morhed, föreståndare för det Nationella sekretariatet för genusforskning, och Bo Rothstein, professor i statskunskap, att Eva Lundgren tror på tomtar och troll, drivs av uppfattningen om alla mäns farlighet och att "män är att likna vid ondskefulla djur". Eva Lundgrens "forskning", som man kallar den med citationstecken, är "stollig", ja "bisarr". Det "Lundgrenska perspektivet" är ideologi, inte vetenskap, Eva Lundgren fabricerar data. Eva Lundgren infiltrerar regeringskansliet, hon har påverkat den svenska lagstiftningen! - Har hon också utövat våld på lagen? Eva Lundgren är våldsutövare. "Ett stort antal kvinnor (har) blivit utsatta för våld" för att deras farliga män nekats behandling och stöd. På grund av Lundgrens "forskning". Jo, Morhed och Rothstein har sannerligen träffat huvudet på spiken denna gång, och det har också Evin Rubar, journalisten bakom programmen "Könskriget" I och II. Enligt Morhed och Rothstein har hon modigt avslöjat Lundgrens "forskning", en uppgift den akademiska världen svikit. Det är knappast möjligt att se Evin Rubars dokumentär "Könskriget" med en mer okritisk blick än så. Man slukar köttbenet, rått och utan tvekan, den kritiska distansen fullkomligt frånvarande. Men de är långt ifrån ensamma om detta okritiska intag, ens bland akademiskt skolade. En som också högg på kroken var rektor Bo Sundqvist. Han lät myten "Eva Lundgren" lägga sig som en våt filt över sin beslutshorisont. Efter reaktionerna på Evin Rubars dokumentär "Könskriget", där nämnda artikel av Rothstein och Morhed var central, beslutade rektor i all hast att min forskning skulle granskas, enligt regelverket om förfarande vid misstanke om vetenskaplig ohederlighet. I 160 dagar har nu jakten på "vetenskaplig ohederlighet" pågått - trots att regelverket säger att granskningar som dessa ska avslutas högst 60 dagar efter beslut. Och vad mer är, jag vet fortfarande inte vad jag är anklagad för. Trots att regelverket i linje med rättsstatens principer förutsätter att precisa och avgränsade anklagelser finns. Eftersom de som anklagade mig varken velat ta det ansvar och arbete det innebär att sätta sig in i en vetenskaplig produktion eller den alldeles påtagliga risk att skuggor kastas över deras eget namn om den framförda anklagelsen om ohederlighet mot mig skulle vara utan grund, har anklagarna väjt från den akademiska arenan. 160 dagar men ingen anklagelse, och det som granskas är hela min över 30 år långa produktion. De frågor de som granskar mig ställer i e-post är den enda formen av mänsklig kommunikation i denna sak, men frågorna är helt ryckta ur sin kontext och ställda utan förklaring. "Vi vill se materialet bakom publikation nr 27 och nr 28", står i ett mejl, "två föreläsningar givna 1988 och 1990", och jag svarar: "Det är insamlat för 20 år sedan och därför inte längre sparat." (Det finns regler om detta, hur en forskare ska hantera denna typ av material och jag har följt dem.) Responsen från granskarna lyder: "När gallrades materialet och vem fattade beslutet?" Jag granskas mycket riktigt för att se om där finns grund för en möjlig anklagelse. Inkvisitionens grymma logik. Förutom ovisshet och okommenterade motfrågor har granskningen kantats av en partisk, ja antagonistisk hållning från universitetets jurister. Gång på gång har man krävt ut material som antingen inte utgjort allmänna handlingar - arbetsmaterial som varken inkommit eller upprättats vid Uppsala universitet eller någon annan svensk myndighet - eller handlingar som omfattas av sekretess och därför ska underkastas prövning, något granskningsgruppens tidsramar inte medgett. Exempelvis anmodade universitetets jurister mig att skyndsamt lämna ut rådatafilen till "Slagen dam" när en forskare vid Stockholms universitet krävde ut den, utan att sökanden redovisade något projekt inom vilket materialet skulle användas, än mindre en etikgranskning av planerna i fråga. Det står helt i strid med sekretesslagens bestämmelser, men här var fokus förskjutet långt från forskningsetiken, ja långt från akademisk respekt för det insamlade materialet där tusentals kvinnor medverkar med sina liv och erfarenheter. På samma för forskningsetikens räkning respektlösa sätt förutsatte man för egen del att materialet skulle levereras för granskning utan närmare bedömning enligt sagda lag. När den egna arbetsgivaren granskar dig på jakt efter en anklagelse och samtidigt uppmanar dig att bryta mot såväl forskningsetiska principer som sekretesslagens utformning, är det av lätt insedda skäl omöjligt att göra rätt. Damn if you do, damn if you don't. Jag kände mig därför under vägens gång tvingad att hänskjuta alla avgöranden om materialet rörande "Slagen dam" till SCB, som var ansvarigt för att samla in och sammanställa datafilerna. Resultatet blev att gruppen ytterligare utsträckte tiden för granskningen. Motiveringen var att det var ett digert material och att sekretessbedömningar krävt stor tidsåtgång. Kan detta ha kommit som en överraskning? De frågor som granskarnas digra - obegränsade? - uppgift väcker handlar onekligen om metodologiska och forskningsetiska problemställningar. Under dessa hundra och mer dagar har jag därför upprepade gånger bett att få möta mina granskare. - Tvivlar ni på barnens existens? På att de har sagt vad de sagt? Det är mycket jag kan förmedla muntligt, visa fram, vi kan lyssna på band tillsammans under former som inte gör materialet till allmänna handlingar - men om detta görs skriftligt, om jag tillställer gruppen banden och annat råmaterial, får detta oerhört känsliga material status av allmän handling med allt vad det innebär av offentlighet. Kanske kunde vi därför i ett möte gemensamt finna vetenskapligt och etiskt goda sätt att beskydda anförtrodda, skambelagda liv, så att de informanter som delgett mig sina tunga berättelser inte skulle utsättas ytterligare, denna gång genom att göras till allmänna handlingar vid en myndighet, frågade jag. Också forskare jag samarbetat med i dessa projekt ger under granskningens gång förslag på andra vägar att visa materialet än att lämna in det. Men jag får ingen respons. Än mindre vetskap om vilka frågor, vilken ohederlighet, man letar efter. Bara nya frågor per e-post. Det är svårt att inte tänka på Kafkas romanfigur Josef K. Josef K mötte heller aldrig sina domare, bara vakterna. Kommer jag aldrig att få möta er? Svaret är nej. Tolkningen av regelverket, säger mina granskare, är att min rätt till försvar ska vara skriftlig. På tisdag, den 15 november, får jag veta om granskarna har funnit det de sökt, och vad det i så fall är. Därefter har jag tio dagar på mig att formulera mitt försvar. Josef K., för sin del, blev aldrig färdig med sitt inlägg innan vakterna kom, tog honom med sig och vred om kniven. Nu är det inte knivar jag fruktar, men väl Processen: - Först och främst ska du veta att det inte rör sig om en process inför en ordinär domstol! sa K. - Det var värre, sa onkeln. - Vad menar du? frågade K. och såg på honom. - Jag menar att det var värre, sa onkeln. Att vara anklagad enligt universitetets regelverk är också "värre". I det upplägg Bo Sundqvist valt för min granskning sitter åklagare och domare i samma instans, med oinskränkt möjlighet att tolka och verkställa regelverk efter eget gottfinnande och utan insyn. Det har inte krävts någon anklagelse, och fram till i dag vet jag inte vad eller vilket i min mångtusensidiga produktion man vill ge mig tio dagar att försvara - skriftligt. - Jag är oskyldig, sa Josef K. - Det säger alla skyldiga. Den allmänna meningen är att du är skyldig, sa prästen. Enligt den valuta man för i vetenskapssamhället är trovärdigheten allt en forskare har, medan utfallet av en granskning av den här sorten rangerar så oändligt mycket lägre, också för den oskyldiga. Det var mycket riktigt "den allmänna meningen" som fick Bo Sundqvist att initiera granskningen, efter reaktionerna på - vad han och många andra uppfattade som - mina uttalanden i medierna. Dessa gjorde att "det uppstått frågetecken kring din forskning." Rektor frångick den akademiska arenans krav på vetenskaplig hederlighet och lät sig styras av dokumentärens konstnärliga och medvetet manipulerande berättargrepp. Jag har vigt en stor del av mitt forskarliv åt att förstå dynamiken i mäns våld mot kvinnor. Omänsklig förnedring. Jag har lyssnat i tusentals timmar. Till kvinnor och män. Och barn. Noterat. Tagit fram, prövat mig fram och skapat mönster. Sorterat, prövat nya kategorier. Skapat termer för att förstå berättelser som ingen dittills hade brytt sig om. Hemliga och dolda. Jag har skapat nya teorier. Om erotiserat våld, om könskonstituering på våldets arena. Ägnat stor energi åt att förstå männens hänvisningar till Gud för sitt våld mot kvinnor. Mycket återstår, vi har bara börjat. Men jag har gjort min del. Det kan väl inte vara detta som är grunden till att granskarna inte vill möta mig? Kanske är det detta som är anklagelsen? Att jag själv har blivit smittad i kraft av min kunskap om det skamliga? Är jag i så fall en smittbärare de inte vill ha i sin närhet? Jag somnar i djup oro med min försvarsskrift på nattduksbordet, och möter ett plågat, flackande ansikte framför mig. Helene, en av mina informanter, viskar, nästan ohörbart, hon vänder kroppen från mig, ögonen blir små streck av ögonfransar, jag frågar inte. Hon andas tungt, med rosor på kinderna. Kunde hon bara förlösas i tårar! Men det är inte tårar denna gång. Hennes ord kommer. Som de gör när intervjusituationen är som bäst. Skulle jag ge mina granskare denna röst, de som inte en gång vill möta mig? - Vi vill ha bakgrundsmaterialet från dina skrifter 27 och 28! Ska hennes sorg och hennes namn ingå som en akt i mitt självförsvar? Då vill jag hellre dömas! Och är det detta jag döms för har min forskargärning haft mening. Mina informanter är de enda jag verkligen kan ställas till svars för. Deras tillit. Deras berättelser. Deras kamp för att mana fram det skamliga, de smärtfulla orden. Så att andra ska slippa. Detta har jag vetenskapliggjort. Och underkastat mig många vetenskapliga granskningar kring. Analyserna kan efterprövas, tolkningar kan diskuteras, frågeställningar fokuseras, drivas eller släppas. Jag somnar igen. Mer avklarnad denna gång. Jag sätter punkt för min försvarsskrift. Jag är redo att möta min domare. EVA LUNDGREN Professor i sociologi, Uppsala universitet


"Att likna bögar vid cancer är uppmaning till hatmord"

Summary: Hetsen och hatbrotten mot homosexuella har ökat lavinartat. Så ser Sverige ut 2005. Det är en milsvid skillnad mellan att hävda att homosexualitat är en synd och att skriva "Ju förr bögen möter bödeln desto bättre!" eller att som pastor Åke Green likna homosexualitet med en cancersvulst. Den liknelsen kommer inte från Jesus. Den kommer från Hitler, skriver Jonas Gardell.

Sedan 1980 har det begåtts minst tjugonio (29!) mord i Sverige där offret varit homosexuell och förövarna på något sätt kopplade till svensk extremhöger. Senast i januari 2005 misshandlades en femtonårig pojke ihjäl med träpåk av två tonåringar. Den 13-årige mördaren var medlem i Nationaldemokraterna och motivet var att offret var bög. Bara i år har extremhögern anlagt två mordbränder mot homosexuella kaféer och flera andra träffställen har utsatts för stenkastning och vandalism. Antalet fall av misshandel och trakasserier är okänt men stort och ökande. Sverige år 2005. För ett par år sen ville Svenska PEN-klubben att jag skulle vara med i en kampanj för PEN-klubbens arbete för det fria ordet. Det fria ordet i andra länder. Kampanjen gick ut på att ett antal svenska författare fotograferades och så skrev man texter om att "i Turkiet hade han fått fängelse&" eller "i Kina hade hon blivit trakasserad för det hon skrivit&". Jag invände då att det gäller ju Sverige också. Jag är författare, och jag har blivit misshandlad i Sverige för vad jag skrivit. Jag har mottagit dödshot. I Sverige - inte någon annanstans. Då fick jag inte vara med i kampanjen mer. Hyckleri? Naturligtvis. Det finns en flathet och ett hyckleri hos Sveriges intellektuella som är sorglig. I samband med rättegångarna mot Åke Green har några av landets intellektuella, däribland Olle Stenholm, Bertil Torekull, Tomas von Vegesack och Svante Nycander, fört en kampanj för rätten att smäda och kränka homosexuella. Jag misstänker att de allesammans är med i Svenska PEN. Missförstå mig inte. Jag kan absolut respektera att man sätter yttrandefriheten före varje annan frihet, men då måste man naturligtvis avskaffa hela hetslagen, inte skydda judar, inte skydda zigenare, inte skydda svarta, inte skydda några etniska grupper. Släpp hatet fritt, helt enkelt. Men de skribenter som högstämt säger sig värna yttrandefriheten har aldrig någonsin krävt detta. Gränsen går alltid vid oss homosexuella. Samhället sätter gränser för att skydda sina svagaste och mest utsatta. Det är bra. Det måste man göra. Att homosexuella fortfarande tillhör de mest utsatta grupperna är tyvärr bara alltför sant. Genom att skriva lagar bestämmer samhället normen för vad vi får och inte får göra mot varandra i samhället. Vad som går för sig och vad som inte går för sig. Därför är det självklart att homosexuella också måste omfattas av hetslagen. Jag vill inte att min son ska växa upp och behöva höra att hans pappa har sex med djur och småbarn. Jag vill inte att min son ska behöva läsa på internet att ju förr hans pappa avrättas eller mördas desto bättre. Jag vill inte behöva uppleva dagen då kristna människor som borde lära honom om Guds allomfattande kärlek i stället skränar så att han hör att hans pappa är en cancersvulst som borde utrotas. Ska det vara så svårt att förstå? Hur förvirrad och teologiskt okunnig Åke Green än är så är det hat han underblåser verkligt, konkret och påtagligt. Sverige år 2005: Det är oss man dödar, det är oss man misshandlar, det är våra träffställen man bränner ner, det är oss man ropar glåpord efter på gatan och trakasserar på arbetsplatser och i skolor. Och det är det hatet som Olle Stenholm, Bertil Torekull, Tomas von Vegesack, Svante Nycander och andra vill tillåta att man underblåser. I ena stunden uppmärksammas ånyo nazisternas gräsligheter sextio år tillbaka i historien, och ånyo ropar man aldrig mer. I andra stunden kräver man att nästan ordagrant exakt samma argumentation som nazisternas ska få användas mot just en av de grupper som förföljdes grymmast i Hitlertyskland. I bästa fall naivt och okunnigt. I värsta fall varken naivt eller okunnigt. Inte så att man inte ska få hävda att homosexualitet är en synd. Gör det. Gör det dagligen och stundligen om den som vill. Det är visserligen dålig teologi, det är andligt ytligt och det är djupt okunnigt. Men det hetsar inte till hatbrott. Ska vi förbjuda alla ytliga, okunniga och dåliga teologer finge vi inte mycket religion kvar i världen. (Man kan på lika goda religiösa grunder kräva att psoriasis-sjuka ska utestängas ur samhällsgemenskapen, att människor med synproblem inte får vara präster, att slaveriet ska införas igen och att våldtagna kvinnor ska stenas. Allt det står i Bibeln, och är med andra ord Guds vilja och Guds lag. Av någon anledning tiger högerkyrkorna alltid med just de här kraven.) Våra kyrkor får helt enkelt inte bli små skyddade enklaver där vilken grumlig och hatisk åsiktssmörja som helst får frodas. Det är en milsvid skillnad mellan att hävda att homosexualitet är en synd och att skriva "Ju förr bögen möter bödeln desto bättre!" eller att likna homosexualitet med en cancersvulst. De senare exemplen har inget med religion eller yttrandefrihet att göra utan är uppmaningar till hatmord. Den som påstår annat ljuger. Pastor Åke Green är nationaldemokraternas nye store hjälte. Inte undra på. Att som Åke Green hävda att homosexualitet är en cancersvulst i samhällskroppen är inte att hävda en religiös trossats. Cancersvulstliknelsen kommer inte från Jesus. Den kommer från Hitler. Hat måste alltid sättas in i sin kontext. Exempelvis är det så att en oproportionerlig stor del av mord på bögar, misshandelsfall och trakasserier av homosexuella sker i Göteborg. Samtidigt är hälften av de präster som skrivit på uppropet mot välsignelse av homopar knutna till Göteborgs stift. Ett slump? Naturligtvis inte. Bakom de som slår står alltid de som hetsar. Bakom varje barn som mobbar står vuxna som lär dem konsten. Bakom de som hatar står alltid de som förser dem med argumenten. Åke Greens predikan som enskild företeelse är inget brott och inget hot. Det är en okunnig religiös extremists klumpiga och kärlekslösa utspel, inget mer. Satt i sitt sammanhang blir den emellertid något annat. I dagarna presenterar Säpo en rapport om hur hatbrotten mot homosexuella ökat kraftigt i samhället. Och Expo har publicerat en annan rapport som visar hur hetsen mot homosexuella - med hjälp av internet - accelererat lavinartat. Det är fakta. Det är hur Sverige ser ut 2005. Var och en av oss har ett ansvar för att det har blivit så. Var och en av de präster som skrivit på uppropet mot att välsigna homopar är medskyldiga. Var och en av de intellektuella som högljutt försvarar Åke Green och andra extremisters rätt att hata, men som aldrig lyft ett finger för de homosexuellas rättigheter, är skyldiga. Olle Stenholm, Bertil Torekull, Tomas von Vegesack, Svante Nycander - allesammans skyldiga. Liksom Åke Green. Liksom du som läser detta. Liksom jag. Jag är ärligt talat fullständigt ointresserad av huruvida Åke Green får sitta några dagar i finkan eller inte. Jag är mycket mer intresserad av att på allvar komma till rätta med det alltmer aggressiva homohatet via internet, det ökande antalet brott mot homosexuella, mordbränderna, det eskalerande våldet, morden. Det vore en utmaning värd namnet för landets troende och icke-troende, präster och intellektuella till skillnad för att försvara en förvirrad landsortspastors halvnazistiska utläggningar eller lägga ut namnlistor för att marekera sitt avståndstagande mot bögar och lesbiska. JONAS GARDELL Författare


”Att likna bögar vid cancerär uppmaning till hatmord”

Summary: Hetsen och hatbrotten mot homosexuella har ökat lavinartat. Så ser Sverige ut 2005. Det är en milsvid skillnad mellan att hävda att homosexualitat är en synd och att skriva ”Ju förr bögen möter bödeln desto bättre!” eller att som pastor Åke Green likna homosexualitet med en cancersvulst. Den liknelsen kommer inte från Jesus. Den kommer från Hitler, skriver Jonas Gardell.

Sedan 1980 har det begåtts minst tjugonio (29!) mord i Sverige där offret varit homosexuell och förövarna på något sätt kopplade till svensk extremhöger. Senast i januari 2005 misshandlades en femtonårig pojke ihjäl med träpåk av två tonåringar. Den 13-årige mördaren var medlem i Nationaldemokraterna och motivet var att offret var bög. Bara i år har extremhögern anlagt två mordbränder mot homosexuella kaféer och flera andra träffställen har utsatts för stenkastning och vandalism. Antalet fall av misshandel och trakasserier är okänt men stort och ökande. Sverige år 2005. För ett par år sen ville Svenska PEN-klubben att jag skulle vara med i en kampanj för PEN-klubbens arbete för det fria ordet. Det fria ordet i andra länder. Kampanjen gick ut på att ett antal svenska författare fotograferades och så skrev man texter om att ”i Turkiet hade han fått fängelse…” eller ”i Kina hade hon blivit trakasserad för det hon skrivit…”. Jag invände då att det gäller ju Sverige också. Jag är författare, och jag har blivit misshandlad i Sverige för vad jag skrivit. Jag har mottagit dödshot. I Sverige – inte någon annanstans. Då fick jag inte vara med i kampanjen mer. Hyckleri? Naturligtvis. Det finns en flathet och ett hyckleri hos Sveriges intellektuella som är sorglig. I samband med rättegångarna mot Åke Green har några av landets intellektuella, däribland Olle Stenholm, Bertil Torekull, Tomas von Vegesack och Svante Nycander, fört en kampanj för rätten att smäda och kränka homosexuella. Jag misstänker att de allesammans är med i Svenska PEN. Missförstå mig inte. Jag kan absolut respektera att man sätter yttrandefriheten före varje annan frihet, men då måste man naturligtvis avskaffa hela hetslagen, inte skydda judar, inte skydda zigenare, inte skydda svarta, inte skydda några etniska grupper. Släpp hatet fritt, helt enkelt. Men de skribenter som högstämt säger sig värna yttrandefriheten har aldrig någonsin krävt detta. Gränsen går alltid vid oss homosexuella. Samhället sätter gränser för att skydda sina svagaste och mest utsatta. Det är bra. Det måste man göra. Att homosexuella fortfarande tillhör de mest utsatta grupperna är tyvärr bara alltför sant. Genom att skriva lagar bestämmer samhället normen för vad vi får och inte får göra mot varandra i samhället. Vad som går för sig och vad som inte går för sig. Därför är det självklart att homosexuella också måste omfattas av hetslagen. Jag vill inte att min son ska växa upp och behöva höra att hans pappa har sex med djur och småbarn. Jag vill inte att min son ska behöva läsa på internet att ju förr hans pappa avrättas eller mördas desto bättre. Jag vill inte behöva uppleva dagen då kristna människor som borde lära honom om Guds allomfattande kärlek i stället skränar så att han hör att hans pappa är en cancersvulst som borde utrotas. Ska det vara så svårt att förstå? Hur förvirrad och teologiskt okunnig Åke Green än är så är det hat han underblåser verkligt, konkret och påtagligt. Sverige år 2005: Det är oss man dödar, det är oss man misshandlar, det är våra träffställen man bränner ner, det är oss man ropar glåpord efter på gatan och trakasserar på arbetsplatser och i skolor. Och det är det hatet som Olle Stenholm, Bertil Torekull, Tomas von Vegesack, Svante Nycander och andra vill tillåta att man underblåser. I ena stunden uppmärksammas ånyo nazisternas gräsligheter sextio år tillbaka i historien, och ånyo ropar man aldrig mer. I andra stunden kräver man att nästan ordagrant exakt samma argumentation som nazisternas ska få användas mot just en av de grupper som förföljdes grymmast i Hitlertyskland. I bästa fall naivt och okunnigt. I värsta fall varken naivt eller okunnigt. Inte så att man inte ska få hävda att homosexualitet är en synd. Gör det. Gör det dagligen och stundligen om den som vill. Det är visserligen dålig teologi, det är andligt ytligt och det är djupt okunnigt. Men det hetsar inte till hatbrott. Ska vi förbjuda alla ytliga, okunniga och dåliga teologer finge vi inte mycket religion kvar i världen. (Man kan på lika goda religiösa grunder kräva att psoriasis-sjuka ska utestängas ur samhällsgemenskapen, att människor med synproblem inte får vara präster, att slaveriet ska införas igen och att våldtagna kvinnor ska stenas. Allt det står i Bibeln, och är med andra ord Guds vilja och Guds lag. Av någon anledning tiger högerkyrkorna alltid med just de här kraven.) Våra kyrkor får helt enkelt inte bli små skyddade enklaver där vilken grumlig och hatisk åsiktssmörja som helst får frodas. Det är en milsvid skillnad mellan att hävda att homosexualitet är en synd och att skriva ”Ju förr bögen möter bödeln desto bättre!” eller att likna homosexualitet med en cancersvulst. De senare exemplen har inget med religion eller yttrandefrihet att göra utan är uppmaningar till hatmord. Den som påstår annat ljuger. Pastor Åke Green är nationaldemokraternas nye store hjälte. Inte undra på. Att som Åke Green hävda att homosexualitet är en cancersvulst i samhällskroppen är inte att hävda en religiös trossats. Cancersvulstliknelsen kommer inte från Jesus. Den kommer från Hitler. Hat måste alltid sättas in i sin kontext. Exempelvis är det så att en oproportionerlig stor del av mord på bögar, misshandelsfall och trakasserier av homosexuella sker i Göteborg. Samtidigt är hälften av de präster som skrivit på uppropet mot välsignelse av homopar knutna till Göteborgs stift. Ett slump? Naturligtvis inte. Bakom de som slår står alltid de som hetsar. Bakom varje barn som mobbar står vuxna som lär dem konsten. Bakom de som hatar står alltid de som förser dem med argumenten. Åke Greens predikan som enskild företeelse är inget brott och inget hot. Det är en okunnig religiös extremists klumpiga och kärlekslösa utspel, inget mer. Satt i sitt sammanhang blir den emellertid något annat. I dagarna presenterar Säpo en rapport om hur hatbrotten mot homosexuella ökat kraftigt i samhället. Och Expo har publicerat en annan rapport som visar hur hetsen mot homosexuella – med hjälp av internet – accelererat lavinartat. Det är fakta. Det är hur Sverige ser ut 2005. Var och en av oss har ett ansvar för att det har blivit så. Var och en av de präster som skrivit på uppropet mot att välsigna homopar är medskyldiga. Var och en av de intellektuella som högljutt försvarar Åke Green och andra extremisters rätt att hata, men som aldrig lyft ett finger för de homosexuellas rättigheter, är skyldiga. Olle Stenholm, Bertil Torekull, Tomas von Vegesack, Svante Nycander – allesammans skyldiga. Liksom Åke Green. Liksom du som läser detta. Liksom jag. Jag är ärligt talat fullständigt ointresserad av huruvida Åke Green får sitta några dagar i finkan eller inte. Jag är mycket mer intresserad av att på allvar komma till rätta med det alltmer aggressiva homohatet via internet, det ökande antalet brott mot homosexuella, mordbränderna, det eskalerande våldet, morden. Det vore en utmaning värd namnet för landets troende och icke-troende, präster och intellektuella till skillnad för att försvara en förvirrad landsortspastors halvnazistiska utläggningar eller lägga ut namnlistor för att marekera sitt avståndstagande mot bögar och lesbiska. JONAS GARDELL Författare


"Otillåten könsdiskriminering vid svenska universitet"

Summary: Universiteten i Karlstad och Örebro krävs på 360 000 kronor i skadestånd. Det är otillåten könsdiskriminering att på förhand öronmärka ett visst antal utbildningsplatser åt sökande av ett visst kön, eller att ge generell förtur åt manliga sökande utan hänsyn till meriterna hos de kvinnor som sorteras bort. Ändå ser myndigheterna mellan fingrarna när universitet och högskolor runt om i landet systematiskt ägnar sig åt sådan könskvotering, skriver Gunnar Strömmer och Clarence Crafoord vid Centrum för rättvisa, som i dag lämnar in skadeståndskrav mot universiteten i Karlstad och Örebro på totalt 360 000 kronor för två unga kvinnors räkning.

Den 1 juli 2005 infördes nya förbud mot könsdiskriminering. Sedan dess uppmanas taxiåkare att byta tjejtaxor mot "solotaxor" för alla som åker taxi sent. Frisörer uppmanas att ändra sina pristlistor så att de tar betalt efter kundens hårlängd i stället för att ha olika herr- och dampriser. Annars riskerar de att anmälas till jämställdhetsombudsmannen (JämO) och bli skadeståndsskyldiga. Samtidigt ser myndigheterna mellan fingrarna när universitet och högskolor runt om i landet systematiskt ägnar sig åt könskvotering. Framför allt handlar det om kvotering av män vid antagning till utbildningar där universitet och högskolor tycker att andelen kvinnor är för hög. Bakgrunden är att kvinnor, vilket framgår av Skolverkets statistik, sedan flera år generellt har bättre gymnasiebetyg än män. Detta slår igenom vid antagningen till högre utbildning. Enligt Högskoleverkets rapport "Reell kompetens och alternativt urval vid lärosätena år 2004" användes under 2004 könskvotering av Karlstads universitet (lärarutbildning, sjuksköterskeutbildning och socialomsorgsutbildning), Malmö högskola (sjuksköterskeutbildning och socionomutbildning), Mälardalens högskola (sjuksköterskeutbildning), Umeå universitet (lärarutbildning) och Örebro universitet (lärarutbildning). Under 2005 har en del universitet och högskolor upphört med könskvotering medan andra har låtit denna urvalsmetod expandera till ännu fler utbildningar. Centrum för rättvisa riktar i dag, för två unga kvinnors räkning, skadeståndskrav på vardera 120 000 kronor till Örebro universitet samt för en ung kvinnas räkning skadeståndskrav på 120 000 kronor till Karlstads universitet. Fallen gäller alla människors rätt att bli behandlade lika oavsett kön. Dessa unga kvinnor har nekats plats på hälsoutvecklarprogrammet vid Örebro universitet respektive sjuksköterskeprogrammet vid Karlstad universitet trots att de hade bättre betyg eller resultat på högskoleprov än de män som kvoterades in. Om universiteten i fråga inte medger att de gjort sig skyldiga till en otillåten könsdiskriminering och betalar skadestånd till de drabbade kommer fallen att lämnas över till tingsrätt. Karlstads universitet har bestämt att jämn könsfördelning är uppnådd när andelen män och kvinnor är minst 40 respektive 60 procent. På åtta utbildningar inom vård och undervisning, där andelen män är mindre än 40 procent, kvoterar Karlstads universitet in manliga sökande till dess den eftersträvade könsfördelningen är uppnådd. För att en manlig sökande ska få förtur krävs inga andra meriter än att ha blivit godkänd i gymnasiet och att man har sökt den aktuella utbildningen i första hand. På sjuksköterskeutbildningen i Karlstad antogs totalt 76 studenter varav 11 män (14,5 procent) var inkvoterade. Hela 71 kvinnor som nekades plats på utbildningen hade högre betyg än den manliga sökande med lägst betyg som kvoterades in. Skillnaden i fråga om meriter är dramatisk: Till exempel hade den kvinnliga sökande med bäst betyg som nekades plats 15,10 (väl godkänt i snitt) på den 20-gradiga skalan medan den manliga sökande som kvoterades in med lägst betyg bara hade 10,59 (godkänt i snitt). I stort gäller samma sak för samtliga utbildningar i Karlstad som använder kvotering - under den period som kvotering har använts vid detta lärosäte kan antalet könsdiskriminerade kvinnor sannolikt räknas till flera hundra per termin. Örebro universitet beslutade för sin del 2004 att utvidga könskvoteringen till 13 olika utbildningsprogram. Det handlar om utbildningar i alltifrån medie- och kommunikationsvetenskap till medicinsk sekreterare. Mellan 5 och 30 procent av platserna på dessa utbildningar har öronmärkts för sökande av "underrepresenterat kön", det vill säga män. De två kvinnor som nu stämmer Örebro universitet nekades plats på hälsoutvecklarprogrammet där 4 av 25 platser (16 procent) öronmärktes åt manliga sökande trots att de hade bättre betyg respektive resultat på högskoleprov än män som kvoterades in. Bakgrunden till denna nyordning är att högskoleförordningen sedan den 1 januari 2003 ger högskolor en möjlighet att bestämma om ett alternativt urval, som innefattar vissa förkunskaper eller andra sakliga omständigheter, för högst 10 procent av platserna på en viss utbildning i syfte att öka den sociala och etniska mångfalden. Men lika klart är att ett sådant arbete inte får bedrivas i strid med grundläggande rättsprinciper, lag eller på ett sätt som kränker enskilda människor. I ett enskilt fall där två sökande till ett arbete eller en utbildning har likvärdiga meriter är det tillåtet att ge företräde åt den sökande som är av underrepresenterat kön. Men kvotering är inte tillåten. Det följer bland annat av det diskrimineringsförbud som återfinns i lagen om likabehandling av studenter i högskolan. Samma sak framgår av EG-rätten - exempelvis har EG-domstolen underkänt de så kallade Thamprofessurerna som ju var vikta för kvinnor. Så sent som i juni 2005 förtydligade regeringen i propositionen "Ny värld, ny högskola" vad som gäller för det alternativa urvalet: Högskolorna får inte beakta andra meriter än sådana som har en direkt betydelse för utbildningen och platser på en högskoleutbildning får inte reserveras för sökande från viss grupp eller med viss bakgrund. Det är alltså otillåten könsdiskriminering att, som vid Örebro universitet, på förhand öronmärka ett visst antal platser åt sökande av ett visst kön eller, som vid Karlstads universitet, att ge generell förtur åt manliga sökande utan hänsyn till meriterna hos de kvinnor som sorteras bort. Den grundläggande moraliska invändningen mot denna sorts kvotering är att det offentliga härigenom överger principen om individuell rättvisa till förmån för principen om rättvisa för grupper. Och grupprättvisa innebär att det offentliga överger principerna om likabehandling och likhet inför lagen. Det är inget litet avsteg från den demokratiska rättsstatens grunder. Man kan principiellt ifrågasätta redan det begränsade lagliga utrymme som i dag finns för att i ett enskilt fall vid likvärdiga meriter ge företräde åt en sökande av underrepresenterat kön. Ska kön och andra faktorer som vi inte kan påverka överhuvud taget beaktas vid anställning eller antagning till högre utbildning? Är det inte mer rättvist att låta intervjuer, skriftliga prov eller till och med lotten fälla avgörandet? Visst kan man argumentera för att det vore önskvärt att fler män blir lärare i förskolan eller fler kvinnor blir ingenjörer i tillverkningsindustrin. Men sådana bedömningar är alltid subjektiva och därför ytterst tvivelaktiga som grund för rekrytering och urval till högre utbildning. Om man ändå anser att det är motiverat att få fler kvinnor att välja utbildningar som män typiskt sett väljer och vice versa, får man ta till metoder som inte diskriminerar och kränker andra människor. Exempelvis är aktiva rekryteringsåtgärder som annonsering, gymnasiebesök, samarbete med arbetslivet och så vidare fullt tillåtna. Könskvoteringen i Karlstad och Örebro bör även ses i ett större sammanhang. I januari 2005 fälldes Uppsala universitet i tingsrätten för etnisk diskriminering efter att ha kvoterat bort 30 sökande till juristutbildningen som inte hade två utlandsfödda föräldrar (efter att staten överklagat domen prövar Svea hovrätt fallet den 16 november 2005). Även andra högskolor har kvoterat studenter utifrån etnisk bakgrund. Och i syfte att minska den sociala snedrekryteringen kvoterar kriminologiska institutionen vid Stockholms universitet in sökande från vissa gymnasieskolor med lägre övergång till högskolan än andra gymnasieskolor. Den tydliga signal som denna sorts kvotering sänder till unga människor är: Det spelar ingen roll att du anstränger dig på gymnasiet, läser upp dina betyg eller skaffar dig relevant arbetslivserfarenhet. I slutändan är det ändå ditt kön eller din bakgrund som fäller avgörandet. Få uppgifter är så angelägna som arbetet för ett samhälle där alla blir behandlade lika - oavsett kön, etnisk eller social bakgrund, sexuell läggning, funktionshinder och så vidare. Men det kvoteringstänkande som har slagit igenom vid landets universitet och högskolor reser flera påträngande frågor om vilka principer som bör vara vägledande i detta arbete: Vill vi att detta kvoteringstänkande ska sprida sig till andra samhällsområden som arbetsmarknad och företagande? Vill vi ha ett samhälle som ägnar sig åt ändlös sortering och särbehandling av människor utifrån grupptillhörighet? Vill vi ha ett samhälle där staten undergräver i stället för att värna grundläggande principer om likabehandling och likhet inför lagen? GUNNAR STRÖMMER CLARENCE CRAFOORD


”Otillåten könsdiskrimineringvid svenska universitet”

Summary: Universiteten i Karlstad och Örebro krävs på 360 000 kronor i skadestånd.Det är otillåten könsdiskriminering att på förhand öronmärka ett visst antal utbildningsplatser åt sökande av ett visst kön, eller att ge generell förtur åt manliga sökande utan hänsyn till meriterna hos de kvinnor som sorteras bort. Ändå ser myndigheterna mellan fingrarna när universitet och högskolor runt om i landet systematiskt ägnar sig åt sådan könskvotering, skriver Gunnar Strömmer och Clarence Crafoord vid Centrum för rättvisa, som i dag lämnar in skadeståndskrav mot universiteten i Karlstad och Örebro på totalt 360 000 kronor för tre unga kvinnors räkning.

Den 1 juli 2005 infördes nya förbud mot könsdiskriminering. Sedan dess uppmanas taxiåkare att byta tjejtaxor mot ”solotaxor” för alla som åker taxi sent. Frisörer uppmanas att ändra sina pristlistor så att de tar betalt efter kundens hårlängd i stället för att ha olika herr- och dampriser. Annars riskerar de att anmälas till jämställdhetsombudsmannen (JämO) och bli skadeståndsskyldiga. Samtidigt ser myndigheterna mellan fingrarna när universitet och högskolor runt om i landet systematiskt ägnar sig åt könskvotering. Framför allt handlar det om kvotering av män vid antagning till utbildningar där universitet och högskolor tycker att andelen kvinnor är för hög. Bakgrunden är att kvinnor, vilket framgår av Skolverkets statistik, sedan flera år generellt har bättre gymnasiebetyg än män. Detta slår igenom vid antagningen till högre utbildning. Enligt Högskoleverkets rapport ”Reell kompetens och alternativt urval vid lärosätena år 2004” användes under 2004 könskvotering av Karlstads universitet (lärarutbildning, sjuksköterskeutbildning och socialomsorgsutbildning), Malmö högskola (sjuksköterskeutbildning och socionomutbildning), Mälardalens högskola (sjuksköterskeutbildning), Umeå universitet (lärarutbildning) och Örebro universitet (lärarutbildning). I samtliga dessa fall har män kvoterats in. Under 2005 har en del universitet och högskolor upphört med könskvotering medan andra har låtit denna urvalsmetod expandera till ännu fler utbildningar. Centrum för rättvisa riktar i dag, för två unga kvinnors räkning, skadeståndskrav på vardera 120 000 kronor till Örebro universitet samt för en ung kvinnas räkning skadeståndskrav på 120 000 kronor till Karlstads universitet. Fallen gäller alla människors rätt att bli behandlade lika oavsett kön. Dessa unga kvinnor har nekats plats på hälsoutvecklarprogrammet vid Örebro universitet respektive sjuksköterskeprogrammet vid Karlstad universitet trots att de hade bättre betyg eller resultat på högskoleprov än de män som kvoterades in. Om universiteten i fråga inte medger att de gjort sig skyldiga till en otillåten köns-diskriminering och betalar skadestånd till de drabbade kommer universiteten att stämmas i tingsrätt. Karlstads universitet har bestämt att jämn könsfördelning är uppnådd när andelen män och kvinnor är minst 40 respektive 60 procent. På åtta utbildningar inom vård och undervisning, där andelen män är mindre än 40 procent, kvoterar Karlstads universitet in manliga sökande till dess den eftersträvade könsfördelningen är uppnådd. För att en manlig sökande ska få förtur krävs inga andra meriter än att ha blivit godkänd i gymnasiet och att man har sökt den aktuella utbildningen i första hand. På sjuksköterskeutbildningen i Karlstad antogs totalt 76 studenter varav 11 män (14,5 procent) var inkvoterade. Hela 71 kvinnor som nekades plats på utbildningen hade högre betyg än den manliga sökande med lägst betyg som kvoterades in. Skillnaden i fråga om meriter är dramatisk: Till exempel hade den kvinnliga sökande med bäst betyg som nekades plats 15,10 (väl godkänt i snitt) på den 20-gradiga skalan medan den manliga sökande som kvoterades in med lägst betyg bara hade 10,59 (godkänt i snitt). I stort gäller samma sak för samtliga utbildningar i Karlstad som använder kvotering – under den period som kvotering har använts vid detta lärosäte kan antalet könsdiskriminerade kvinnor sannolikt räknas till flera hundra per termin. Örebro universitet beslutade för sin del 2004 att utvidga könskvoteringen till 13 olika utbildningsprogram. Det handlar om utbildningar i alltifrån medie- och kommunikationsvetenskap till medicinsk sekreterare. Mellan 5 och 30 procent av platserna på dessa utbildningar har öronmärkts för sökande av ”underrepresenterat kön”, det vill säga män. De två kvinnor som nu stämmer Örebro universitet nekades plats på hälsoutvecklarprogrammet där 4 av 25 platser (16 procent) öronmärktes åt manliga sökande trots att de hade bättre betyg respektive resultat på högskoleprov än män som kvoterades in. Bakgrunden till denna nyordning är att högskoleförordningen sedan den 1 januari 2003 ger högskolor en möjlighet att bestämma om ett alternativt urval, som innefattar vissa förkunskaper eller andra sakliga omständigheter, för högst 10 procent av platserna på en viss utbildning i syfte att öka den sociala och etniska mångfalden. Men lika klart är att ett sådant arbete inte får bedrivas i strid med grundläggande rättsprinciper, lag eller på ett sätt som kränker enskilda människor. I ett enskilt fall där två sökande till ett arbete eller en utbildning har likvärdiga meriter är det tillåtet att ge företräde åt den sökande som är av underrepresenterat kön. Men kvotering är inte tillåten. Det följer bland annat av det diskrimineringsförbud som återfinns i lagen om likabehandling av studenter i högskolan. Samma sak framgår av EG-rätten – exempelvis har EG-domstolen underkänt de så kallade Thamprofessurerna som ju var vikta för kvinnor. Så sent som i juni 2005 förtydligade regeringen i propositionen ”Ny värld, ny högskola” vad som gäller för det alternativa urvalet: Högskolorna får inte beakta andra meriter än sådana som har en direkt betydelse för utbildningen och platser på en högskoleutbildning får inte reserveras för sökande från viss grupp eller med viss bakgrund. Det är alltså otillåten könsdiskriminering att, som vid Örebro universitet, på förhand öronmärka ett visst antal platser åt sökande av ett visst kön eller, som vid Karlstads universitet, att ge generell förtur åt manliga sökande utan hänsyn till meriterna hos de kvinnor som sorteras bort. Den grundläggande moraliska invändningen mot denna sorts kvotering är att det offentliga härigenom överger principen om individuell rättvisa till förmån för principen om rättvisa för grupper. Och grupprättvisa innebär att det offentliga överger principerna om likabehandling och likhet inför lagen. Det är inget litet avsteg från den demokratiska rättsstatens grunder. Man kan principiellt ifrågasätta redan det begränsade lagliga utrymme som i dag finns för att i ett enskilt fall vid likvärdiga meriter ge företräde åt en sökande av underrepresenterat kön. Ska kön och andra faktorer som vi inte kan påverka över huvud taget beaktas vid anställning eller antagning till högre utbildning? Är det inte mer rättvist att låta intervjuer, skriftliga prov eller till och med lotten fälla avgörandet? Under alla omständigheter är ren kvotering oacceptabelt. Visst kan man argumentera för att det vore önskvärt att fler män blir lärare i förskolan eller fler kvinnor blir ingenjörer i tillverkningsindustrin. Men sådana bedömningar är alltid subjektiva och därför ytterst tvivelaktiga som grund för rekrytering och urval till högre utbildning. Om man ändå anser att det är motiverat att få fler kvinnor att välja utbildningar som män typiskt sett väljer och vice versa, får man ta till metoder som inte diskriminerar och kränker andra människor. Exempelvis är aktiva rekryteringsåtgärder som annonsering, gymnasiebesök, samarbete med arbetslivet och så vidare fullt tillåtna. Könskvoteringen i Karlstad och Örebro bör även ses i ett större sammanhang. I januari 2005 fälldes Uppsala universitet i tingsrätten för etnisk diskriminering efter att ha kvoterat bort 30 sökande till juristutbildningen som inte hade två utlandsfödda föräldrar (efter att staten överklagat domen prövar Svea hovrätt fallet den 16 november 2005). Även andra högskolor har kvoterat studenter utifrån etnisk bakgrund. Och i syfte att minska social snedrekrytering kvoterar kriminologiska institutionen vid Stockholms universitet in sökande från vissa gymnasieskolor med lägre övergång till högskolan än andra gymnasieskolor. Den tydliga signal som denna sorts kvotering sänder till unga människor är: Det spelar ingen roll att du anstränger dig på gymnasiet, läser upp dina betyg eller skaffar dig relevant arbetslivserfarenhet. I slutändan är det ändå ditt kön eller din bakgrund som fäller avgörandet. Få uppgifter är så angelägna som arbetet för ett samhälle där alla blir behandlade lika – oavsett kön, etnisk eller social bakgrund, sexuell läggning, funktionshinder och så vidare. Men det kvoteringstänkande som har slagit igenom vid landets universitet och högskolor reser flera påträngande frågor om vilka principer som bör vara vägledande i detta arbete: Vill vi att detta kvoteringstänkande ska sprida sig till andra samhällsområden som arbetsmarknad och företagande? Vill vi ha ett samhälle som ägnar sig åt ändlös sortering och särbehandling av människor utifrån grupptillhörighet? Vill vi ha ett samhälle där staten undergräver i stället för att värna grundläggande principer om likabehandling och likhet inför lagen? Gunnar Strömmer Clarence Crafoord


Regnet öser ner över cedrarnas ö

Summary: I bergen på den japanska ön Yakushima regnar det åtta meter per år. I det här fuktiga klimatet stortrivs cedrar som kan bli flera tusen år gamla.

Vi startar tidigt på morgonen. Det måste man på den här ön, som är en av de regnigaste på jorden. Jag är här under den så kallade torrtiden i oktober, då åtminstone förmiddagarna är relativt förskonade. Men vi vet med hundraprocentig säkerhet att det kommer att regna på eftermiddagen, om inte förr. Detta är Yakushima, en ö sex mil nedanför Japans sydspets. På min östra sida böljar Stilla havet, på den västra Östkinesiska sjön. Nära hamnen i Anbo, dit färjan från Kagoshima på Japans sydö Kyushu förde mig kvällen innan, bor jag på ett enkelt hotell. Hayashi Fumiko, japansk författarinna, bodde just här i Anbo när hon skrev sin roman "Uki-gumo", "Det flytande molnet", för mer än femtio år sedan. "Här regnar det 35 dagar per månad", skrev Fumiko hjälplöst suckande om Yakushima. Vetenskapligt bekräftar statistiken detta infernaliska regnande. Bergen får 8 000 mm per år, det "torra" låglandet bara 4 000 mm. I Sverige kan det jämföras med sydvästra Småland, en av våra blötaste regioner, som får stå ut med 1 000 mm. Vi kränger på oss ryggsäckarna och startar vandringen. Det är ett svettigt projekt att vandra på Yakushima. Fukten är en orsak, den knöliga terrängen en annan. Min japanske följeslagare Michio Yamaguchi och jag pustar oss uppåt på Kusugawa Mountain Trail, genom flodravinen Shiratani Unsuikyo och över bergspasset Tsuji Toge. Intill passet når vi en bergskam med hänförande utsikt över de skogklädda dalgångar och bergstoppar som är hjärtat av biosfärreservatet Yakushima. Upp över det yngre skogstaket sticker försilvrade torrakor av mycket gamla cedrar, öns vise åldermän. Stigen bär sedan nedåt längs Kitasawafloden, genom dalgången och uppåt igen till toppen av Miyanoura-dake med en resning nästan som Kebnekaise. Runt den bildar andra toppar och ryggar en sköld med 1 300-1 900 meters höjd. Bergsområdet, som på vintern är täckt av snö, kallas Okudake och vibrerar av gammal religiös mystik. Det här är de heliga bergen där gudarna bor. Redan under Heiantiden för tusen år sedan, och ännu i dag, vallfärdar många bybor hit upp under "takemairi", en årlig religiös ritual. Folket tillber öns skyddshelgon Ippon Hoju Daigongen om riklig skörd och fiskfångst. Michio framför mig kliver över stock och sten och mossbelupna rötter som nästan tycks levande där de kröker sina ådrade armar över stigen. Ibland griper giriga rotfingrar tag i min vrist och är nära att fälla mig. Måhända tycker Ippon Hoju inte om okunniga, utländska inkräktare. Rötterna som växer till en sådan utmaning tillhör inget mindre än Yakusugi, Yakushimas mer än tusen år gamla cederträd, eller deras stubbar, "domaiboku". Yakusugi är sevärdheten nummer ett på ön. Värstingen är Wilsons Stump som man kan gå in i och lämna gåvor till gudomen Mokkon vid det lilla altaret. Wilson var en engelsk präst och botanist som besökte ön 1914, och spred kunskap i Europa om den särartade ekologin och växtvärlden.Att stubben Wilson ännu står kvar sedan fällningen 1586 bekräftar artens hållbarhet. Säg den svenska ekstubbe som står sig i 400 år! Yakusugin växer ovanför 500-metersnivån och kring 1.000 meter hittar man i dag de största träden, de flesta med egna namn. Det äldsta lär vara Jomonsugi på sluttningen av berget Takatsuka-yama med omkretsen 16,4 meter, diametern 5,2 meter och åldern någonstans mellan 2.600 och 7.200 år. Just så svårt är det faktiskt att bedöma åldern. De växer så långsamt här uppe att årsringarna flyter ihop. Det kärva bergsklimatet stimulerar också till produktion av kåda som gör träet oerhört motståndskraftigt mot förruttnelse. Byarna gjorde ännu på 60-talet takplattor av Yakusugi. Tillsammans med Michio söker jag upp en rad av de större träden på ön. I reservatet Yakusugi Land växer till exempel Buddhasugi, åtta meter i omkrets och 1.800 år gammalt, och Kigensugi, lika omfångsrik men 3.000 år gammalt. Vi ser stubbar från vilka nya skott skjutit upp för hundratals år sedan och vuxit till vackra träd. Vi hukar för att ta oss genom de portar som bildats av cedrar som vuxit ihop eller lutar mot varandra, lokalt kallas de Kugurisugi, "tunnelcedrar". På motsvarande vis har Futagosugi, "tvillingcedrar", döpts efter sitt växtsätt, där två likstora träd skjuter upp parallellt ur samma stubbe. Den runda ön är full av berg varför kustvägen är kurvig och rätt smal. Det behövs en heldag med bil för att komma runt hela Yakushima med dess sevärdheter. Flera vattenfall är mycket spektakulära. På västsidan finns flera mindre sandstränder där havssköldpaddor kommer upp och lägger sina ägg, de viktigaste vid Nagata i nordväst. På samma sida av ön växer en intressant blandskog av ek och lagerträd i ett brett bälte upp-ifrån bergen ned till kusten. I skogen träffar vi på apor och hjortar. Bägge arterna har utvecklats på Yakushima och finns bara här. Liksom en rad andra arter kom de hit medan det fanns en landbrygga från ön Kyushu och blev sedan isolerade här. Det finns tre tusen insektsarter, flera unika fåglar och givetvis mängder av växtarter i de variationsrika biotoperna från tunga skogar till kalfjäll. Mest känd är Yakushima rhododendron uppe i bergen, en art man hittar på exempelvis plantskolan i skånska Alnarp. Yakushima är en särpräglad ö med en trollskog i bästa John Bauerstil där regnguden visar ett särdeles generöst sinnelag. Resa dit: Till Tokyo flyger bland Resa dit: Till Tokyo flyger bland annat SAS och British Airways. Finnair går direkt till Osaka, varifrån det är närmare till Kagoshima på Japans sydspets. Från Kagoshima tar man färja 4 timmar eller svävare 2 timmar till Yakushima. Världens Resor har en treveckors höstresa runt södra Japan där två dagar på Yakushima ingår, 36.500 kr, www.varldensresor.se Logi: I färjeläget Anbo finns flera hotell. Vi bodde på Hotel Oberuzyu för 750 kr/natt med halvpension, ett litet och enkelt ställe, men med utmärkt mat. Information: Japans officiella turistbyrå ger på www.jnto.co.uk allmän info om att turista i landet, men inget om Yakushima. Världsarv: Yakushima naturområde är ett av Japans 13 världsarv.


”Antifascisterna lika stort demokratihot som nazisterna”

Summary: Björn Eriksson om demonstrationerna i Linköping: Motdemonstranterna beter sig mer nazistiskt än nazisterna själva.Vi måste sluta att idealisera de så kallade antifascistiska motdemonstranterna i den tappning de visade upp sig i Linköping i lördags. Det är flathet att inte betrakta denna hord av motdemonstranter som ett lika stort hot mot demokratin som nazisterna. Det slödder som försöker leka stadsgerilla, som hela tiden försöka lura polisen, förtjänar inte annat än förakt. Varför ska jag och andra känna någon sympati för dem som med sitt beteende verkar mer nazistiska än nazisterna själva? De spelar nynazisterna rakt i händerna. Samtidigt får vi aldrig förlika oss med nazisternas intrång på den demokratiska arenan, skriver landshövding Björn Eriksson.

Så stod dom där – en gäng välklädda män. Med keps och byxa. Jag såg dem från mitt fönster på Linköpings slott. De stod på borggården och väntade. Lugnt och stilla. Men det var något som var fel. De var klädda i uniform – det var nazister på väg att demonstrera. Tillstånd har polisen gett förstås, allt enligt svensk uppfattning om demokrati. Det är en vanlig lönelördag i centrala Linköping. Tusentals människor är på väg att shoppa – deras lördag kommer inte att bli som dom tänkt. Inte min heller. Vad som fastnat blir en känsla av avsky och vanmakt för vad jag fick se utanför residenset och nere i Linköpings centrala delar. De uniformsklädda blir stående länge. Polisen får ägna all sin kraft åt att hindra motdemonstranter. De har också tillstånd att demonstrera, men först om några timmar. Men det är något fel med dom också. De har huvor och näsdukar för ansiktena och nu vädrar dom morgonluft. Utmed demonstrationsvägen gör dom ideliga angrepp för att bryta sig in och stoppa nazisterna. Cyklar kastas, männi-skor hindras och skräms på sin shoppingväg, polisen attackeras. Det är för min generation skrämmande att se över 100 nazister ställa sig på led för att marschera genom Linköping för demokratins avskaffande. Uniformer, fanor och vad som därtill hör i form av sköldar och trumvirvlar ger ett eko som ligger så långt bort från östgöten som tänkas kan. Det är inte så vi vill se vår stad kablas ut över hela landet. Och det är inte första gången vi utsatts för denna skymf av i första hand utsocknes krafter. Inte blir det bättre av att nationalsocialistisk front (NSF) säger sig vilja kandidera till nästa års kommunfullmäktigeval i Linköping. Vår självutnämnde Führer, Jonas Andersson, tillkännagav denna nyhet vid torgmötet på lördagen. Några politiska krav gällande Linköping motiverades inte kandidaturen med. Flosklerna som strömmande ur munnen på honom och andra talare var att dagens politiker (i deras språkbruk förrädarpacket) ska sparkas bort så det blir slut på våldtäkter och så att invandrare kan utvisas. Dessbättre torde NSF:s möjligheter att lyckas i en valkampanj vara mikroskopiska, men bara tanken att sådana löss vågar försöka, känns som ett slag i ansiktet för oss som bor och verkar i länet. Av vad jag läst verkar flera uttalande kunna hänföras till hets mot folkgrupp och jag utgår från att åklagare och polis nu noga prövar den frågan. Det har gått några dagar nu. Bland Linköpingsbor är det tyvärr inte nazisternas tåg man pratar mest om. Det är dom andra, motdemonstranterna som får folks avsky. Det är dom man vill stoppa. Med sitt uppträdande har de gjort nazisterna en stor tjänst. För sett från nazisternas synpunkt blev det en lyckad demonstration. I en demokrati är det beklämmande hur de så kallade antifascisterna i sin enfald uppträder. Fredliga motdemonstranter som ville manifestera sin avsky för nynazisterna göre sig icke besvär. Vem går frivilligt i ett demonstrationståg i Linköping om man vet att man kan få ett basebollträ i huvudet eller ett knytnävslag i ansiktet? Bilden av det slödder som försöker leka stadsgerilla, som hela tiden försöka lura polisen iförda maskerade huvor förtjänar inte annat än förakt. Vart tog deras demokratibegrepp vägen? Varför ska jag och andra känna någon sympati för dem som med sitt beteende verkar mer nazistiska än nazisterna själva? Begriper de inte att de spelar nynazisterna rakt i händerna? Vad det handlar om är att nazisterna utlyser sin demonstration veckor i förväg väl medvetna att extremisterna på andra sidan samlar sina huliganled för ”motdemonstration”. Nazisterna gör en poäng av att demonstrera korrekt och all skit faller på motdemonstranterna. Vanligt folk uppmanas av polisen att lämna centrum, om det nu är några som vågar eller vill beblanda sig med huligandemonstranterna. Menar man allvar med att värna om vår demokrati kan lösningen knappast vara att den vanliga medborgaren får offra sin rörelsefrihet. Ska de så kallade antifascisterna lyckas med det? Jag och många med mig betackar oss för den hjälpen. Enligt min uppfattning är det ren flathet att inte betrakta horden av maskförsedda motdemonstranter som ett lika stort hot mot demokratin som nazismen själva. Vad ska man då göra? Själva demonstrationsrätten är som sig bör en grundlagsfråga och ställd utom all tvekan. Det var alltså rätt att låta dom demonstrera. Men detsamma gäller inte var demonstrationer ska äga rum och vilka tider som är aktuella. Jag tvivlar på att man i långa loppet kan ha ett system där stadskärnor på lördagseftermiddagar förvandlas till veritabla slagfält. Det är faktiskt vår stad, våra parker och våra köpcentra. Lösningen måste bli – om detta elände fortsätter – att förvisa huliganer i vardera lägren, till andra platser och andra tider för sina uppvisningar av muskelkraft och vandalism. Att maskeringsförbudet inom kort träder i kraft får betraktas som en välgärning! Sist men inte minst. Jag tror vi alla måste sluta idealisera de så kallade motdemonstranterna i den tappning de visade upp sig i Linköping. Men samtidigt aldrig förlika oss med nazisternas intrång på den demokratiska arenan. Likt Pyrrhus vill man utbringa ”En sådan seger till och vi är räddningslöst förlorade”. Jag menar att oavsett vem som utmålade sig till segrare i lördags så är vi alla förlorare. Vad som måste till är en mobilisering av oss vanliga medborgare för att få demonstrera utan knölpåkar, med inställningen att rätten inte sitter i knytnävarna. Samt en satsning inte minst i skolan på demokratiska värden som tron på förmågan att agitera och övertyga via ordet, förnuftet och klokskapen. Vrålande inhemska versioner av Schwarzeneggers Terminator är inte vad svensk demokrati behöver! Vi sitter inte heller stilla i Linköping. I mitten av månaden har vi en sammandragning av goda krafter i länet och Säkerhetspolisen, kring den nationella och regionala hotbilden rörande politiska extremister. Då kommer vi tydligt att göra vår röst hörd på samma sätt som många i länet engagerar sig för att vi aldrig ska glömma Förintelsen. Minnesdagen den 27 februari växer i styrka här i Östergötland. Men i dag skäms jag som östgötehövding över vad som tilldrogs sig i min stad i lördags och jag är i gott sällskap med en bedövande majoritet av vanliga Linköpingsbor. BJÖRN ERIKSSON Landshövding i Östergötland


”Stort hat mot muslimerökar rasismen i Sverige”

Summary: Ny studie från Integrationsverket: Andelen som vill stänga Sveriges gränser för invandring har ökat med tio procentenheter.Nästan hälften av landets befolkning instämmer helt eller delvis i påståendet: ”Vi bör inte släppa in fler invandrare i Sverige”. Mellan 1999 och 2004 har den opinion som vill stänga landets gränser för all invandring ökat kraftigt. Främst märks det stora hatet mot muslimer. Nästan fyra av tio svenskar har bevittnat verbala rasistiska trakasserier riktade mot muslimer. Lika många tror dessutom att rasismen kommer att vara än värre i landet om fem år. Det visar Integrationsverkets rapport som presenteras av forskningsledaren José Alberto Diaz.

Rasismen tar sig olika uttryck i dagens Sverige. Ibland är den öppen och organiserad, kopplad till våld, ibland är den subtil och underliggande och yttrar sig i attityder och handlingar i arbets- och vardagslivet. Är Sverige ett rasistiskt samhälle? Har rasismen ökat eller minskat? Hur många har erfarenheter av rasistiska trakasserier? Hur stor är främlingsfientlighet, antisemitism och islamofobi? Vad är framtidsutsikterna? Det är några av de frågor som avhandlas i Integrationsverkets nya rapport ”Rasism och främlingsfientlighet i Sverige” som presenteras i dag. Ett av integrationspolitikens mål är att förebygga och motverka främlingsfientlighet, rasism och etnisk diskriminering. Den nya rapporten består av åtta rapporter och delstudier som tillsammans ger en beskrivning och analys av tillståndet och förändringarna inom området. Allmänheten anser inte att Sverige är ett rasistiskt samhälle. Det visar en av delstudierna som bygger på Integrationsbarometer (IB), Integrationsverkets stora enkätundersökning. En stor majoritet, två av tre, avvisar helt eller delvis 2004 föreställningen att ”Sverige är ett rasistiskt samhälle”. Endast 30 procent instämmer helt eller delvis, därav endast fem procent helt. Allt fler är även övertygade om att rasismen inte ökar i landet. Trendförändringen är märkbar om man jämför mellan de fem mätningar som gjorts sedan 1999. Vid första mätningen uppgav 56 procent att rasismen ökade. Detta ska jämföras med 46 procent i senaste mätningen. De som anser att rasismen inte ökar har gått från 42 procent 1999 till 49 procent. Den positiva förändringen och att nästan sju av tio avfärdar bilden av Sverige som rasistiskt land är förhoppningsvis ett utryck för vad många upplever i vardagslivet och framför allt för en vilja att motsätta sig en negativ utveckling. Här finns en viktig potential för positiva insatser. Rapporten visar också att allmänhetens stöd för ett invandrarfientligt parti minskar över tid. Året 1999 var det 29 procent som svarar ’ja, absolut’ eller ’ja, kanske’ på frågan ”kan du tänka sig rösta på ett politiskt parti som vill inskränka invandrares rättigheter”. Denna andel minskar till 25 procent året 2004. De som svarar kategoriskt positivt är 8 procent allt sedan 2002. Många ledande politiker och myndigheter tar positiv ställning för en ökad invandring som svar på problemen med den demografiska utvecklingen och framtida behov på arbetsmarknaden. Hur ställer sig allmänheten till att öppna eller stänga landet för fler invandrare? En knapp majoritet på 52 procent tar helt eller delvis avstånd från det invandringsfientliga påståendet ”Vi bör inte släppa in fler invandrare i Sverige”. Men de som instämmer helt eller delvis i detta påstående är 46 procent, därav instämmer två av tio helt. Om man tittar på hela perioden 1999 till 2004 kan man dra slutsatsen att opinionen som vill stänga Sveriges gränser för all invandring ökar kraftigt, med hela tio procentenheter. I motsvarande grad minskar under perioden de som avvisar en restriktiv hållning med elva procentenheter. Det är tydligt att en invandringsrestriktiv inställning ökar över tid. Förändringen ligger inte i linje med det etablerade samhällets synsätt. I verkets rapport ges i flera delstudier underlag som visar att rasismens nya ansikte i Sverige är ett hat mot muslimer. Rapporten beskriver ”islamofobin” i allmänhetens attityder och föreställningar. Flertalet svenskar avvisar en allmän misstro mot muslimer och avvisar handlingar som skapar socialt avstånd till muslimer, men har samtidigt en negativ bild av den muslimska kulturen och muslimska värderingar. Resultaten visar att det finns • En klar majoritet som tar avstånd från ett allmänt ogillande av muslimer i Sverige; nästan 6 av 10 avvisar påståendet om att begränsa muslimernas invandring och något fler tar avstånd från uppfattningen att antalet muslimer i Sverige skapar främlingskapskänsla. • En klar majoritet som har en negativ uppfattning om den muslimska kulturen och muslimska värderingar; sex av tio avvisar att islam gett upphov till en imponerande kultur och nästan 8 av 10 anser att islam inte är förenlig med västvärlden. En mycket liten andel uppger en klart positiv uppfattning om muslimsk kultur. • En majoritet som avvisar tanken om att skapa social distans till muslimer; sex av tio uppger att de inte känner misstro vid umgänge med muslimer och fyra av tio avvisar tanken på att distansera sig till muslimer i meningen att inte vilja flytta till ett område med många muslimer. Allmänhetens attityd speglas även i erfarenheterna av rasistiska trakasserier i form av ”vittnesmål till rasistiska kränkningar” som drabbar judar, muslimer och svarta. Muslimer är den kategori som drabbas hårdast. Nära fyra av tio har bevittnat verbala kränkningar riktade mot muslimer. Hälften av vittnesmålen om kränkningar av muslimer avser fyra eller fler kränkningar. Det handlar om en i särklass intensiv utsatthet för verbala förolämpningar. Svarta personer drabbas också i hög grad av verbala rasistiska kränkningar. En tredjedel av de svarande uppger att de varit vittne till kränkande verbala kommentarer till svarta. Rapporten beskriver också beteendemässiga kränkningar, det vill säga om man ”varit vittne till kränkande beteende”. Som väntat avtar rasistiska kränkningar avsevärt om man skiftar fokus från verbala till beteendemässiga handlingar. Mest drabbade av kränkande beteende är svarta. 16 procent uppger att de varit vittne till kränkande beteende som drabbat denna kategori. Det är mindre än hälften av den nivån av vittnesmål som berör verbala kränkningar. En tredjedel av vittnesmålen är kränkningar som inträffat fyra gånger eller fler. Andelen som varit vittne av kränkande beteende mot muslimer ligger på en något lägre nivå än för svarta, 14 procent. Även här gäller nästan en tredjedel vittnesmål som berör fyra eller flera kränkningar. Om man jämför med Frankrike, där en jämförbar fråga ställdes 2003, ligger nivån för både verbala och beteendemässiga kränkningar i Sverige betydligt lägre. 31 procent av fransmännen har bevittnat verbala kräkningar mot judar och 48 procent mot muslimer, vilket kan jämföras med 14 och 37 procent i Sverige. Att muslimer drabbas hårdast märks även i anmälningarna till DO, som har analyserats i rapporten. Sju av tio anmälningar om etnisk diskriminering som kom in till DO från fyra analyserade minoritetsgrupper, kommer från personer med muslimsk bakgrund. Överraskande i denna studie är att gans-ka många svenskar har en pessimistisk syn i frågan om en framtid där samhället är fritt från rasism och etnisk diskriminering • Fyra av tio svenskar tror att rasismen kommer att bli ”något” eller ”mycket” större i Sverige om fem år. • Så många som 37 procent tror att personer med en annan etnisk bakgrund än den svenska alltid kommer att behandlas sämre än infödda svenskar. Sex av tio avvisar dock denna framtidsbild. Något hoppfullt är att den pessimistiska bilden försvagades ordentligt i relation till föregående år. En förändringsdynamik kan vara på gång. Kommande mätningar blir viktiga för att bedöma dess inriktning och styrka. Av en rad historiska och andra skäl kan bestämda former av rasism riktas särskilt mot vissa minoritetsgrupper, till exempel muslimer, judar och romer. I facklitteraturen myntas termer för detta: islamofobi och antisemitism. I verkets rapport ges i flera delstudier underlag som visar att rasismens nya ansikte i Sverige är hatet mot muslimer. Det är hög tid att uppmärksamma denna företeelse om Sverige skall ha en chans att förhindra de djupa motsättningar som rotat sig fast i flera europeiska länder. José Alberto Diaz Forskningsledare Integrationsverket