”Påhittade fakta om könsbiologi utgör missbruk av forskarroll”

Summary: Göteborgsläkare: Nervcellsforskaren Annica Dahlströms tes att mäns och kvinnors hjärnor är väsensskilda handlar enbart om privata åsikter. Stor uppståndelse har väckts kring professor Annica Dahlströms idéer om kvinnors och mäns plats i samhället. Hon hävdar exempelvis att IQ-tester är manipulerade till kvinnans fördel, att pappor av biologiska skäl inte kan vårda spädbarn och att feminism är oförenlig med biologin. Men långt ifrån att stödjas av vetenskapliga fynd består Dahlströms "fakta" om biologiska könsolikheter enbart av hennes egna åsikter som hon inte sakligt kan belägga. Därför har hon missbrukat sin ställning som forskare, skriver läkaren Agnes Wold och tre av hennes kolleger.

Annica Dahlström är professor i histologi och neurobiologi vid Göteborgs universitet och känd för sin forskning om nervceller. På senare år har hon luftat konservativa idéer om kvinnors och mäns plats i samhället. I boken "Könet sitter i hjärnan" (2007) blandar hon pedagogiska skildringar av hjärnans uppbyggnad med åsikter om att jämställdhet är omöjlig och rentav farlig för barnen. Vi har läst boken och funnit svag eller obefintlig vetenskaplig grund för många av Annica Dahlströms påståenden. Nedan skall vi granska hennes huvudteser. 1) Mäns och kvinnors hjärnor är väsensskilda till struktur och funktion. Dahlström redogör noggrant för könsskillnader i hjärnans uppbyggnad. Män har i genomsnitt något större hjärnor; kvinnor har något mer grå substans. Förutom avgränsade områden i hypotalamus som skiljer sig i storlek beroende på könsidentitet och sexuell läggning, är hjärnan dock väldigt lik mellan individer och mellan könen. Dahlström hävdar att kvinnor har fler förbindelser mellan hjärnhalvorna och därmed bättre simultankapacitet än män. Den senaste sammanställningen av studier (så kallad metaanalys), visar dock inga könsskillnader i hjärnbalkens storlek eller form. Mer väsentligt än hur hjärnorna ser ut är hur de fungerar. Man finner inga, eller mycket små skillnader mellan könen i intellektuella prestationer, förutom att män i genomsnitt har bättre förmåga att föreställa sig hur tredimensionella föremål ser ut från olika håll. Att kvinnor skulle vara överlägsna män i verbal kommunikation, vilket Dahlström påstår, saknar däremot vetenskapligt stöd, liksom påståendet att män skulle vara bättre på matematik. Män och kvinnor presterar lika bra i de flesta undersökningar av matematisk förmåga. När någon skillnad ses är den oftast till flickors/kvinnors favör. 2) IQ-tester är manipulerade till kvinnornas fördel. Dahlström hävdar att man på 1950-talet började manipulera IQ-tester för att dölja männens överlägsenhet. Denna konspirationsteori tyder på att hon saknar kunskap om testernas historia och funktion. IQ-testerna uppfanns som ett pedagogiskt instrument i början av 1900-talet. Syftet var att förutsäga barns förmåga att klara skolarbete. Testfrågor som visade skillnader mellan könen (åt någotdera hållet) uteslöts redan från början. Man kan alltså lika väl säga att IQ-testet manipulerats för att gynna män som att det orättmätigt gynnar kvinnor. IQ-testet är inget biologiskt fenomen utan ett test som utvecklats av människor i ett visst syfte. I fråga om det som IQ-testet utvecklades för att mäta förmåga att klara studier är flickor som bekant överlägsna pojkar i de flesta skolsystem. 3) Pappor kan inte vårda spädbarn och försök till jämställdhet leder till skilsmässor. Pappor är inte lämpade att ta hand om spädbarn, menar Dahlström och hänvisar bland annat till för dålig känsel i fingertopparna, dålig hörsel och begränsat synfält. Det finns faktiskt vetenskapliga studier där man undersökt pappors fingertoppskänsla för sina barn, även om de saknas i Dahlströms referenslista. Trots ögonbindel, näsklämma och hörselskydd kan en majoritet av pappor identifiera sina egna nyfödda barn efter endast en timmes umgänge, bara genom att känna på deras händer. I studier av kommunikationen mellan barn och föräldrar ser man att både mammor och pappor anpassar röstläget - pratar babyspråk - och imiterar barnets jollerljud, varvid barnet härmar tillbaka. Mäns hörsel är alltså tillräckligt bra för att uppfatta barnets signaler. Enligt Dahlström gör mäns begränsade synfält att de inte kan uppfatta barn eller dammråttor. Vore det så förstår inte vi varför de tillåts vara piloter, taxichaufförer eller flygledare. Annica Dahlström hänvisar ofta till studier av råttor. Men till och med råtthannar utvecklar ett omvårdande beteende om de exponeras för nyfödda råttungar, faktiskt lika bra som honor som inte själva fött ungar. Detta visades redan 1967 i en klassisk studie publicerad i tidskriften Science. Att föräldrabeteende är hormonstyrt är alltså en myt omvårdnad framkallas av kontakt med hjälplösa små knyten och är en produkt av våra hjärnor. Dahlström tror att "rättvisetvånget" - att även män skall sköta hushållssysslor trots att deras nervsystem inte lämpar sig för detta - leder till skilsmässor. Där har hon fel jämställdhet skyddar mot skilsmässor. Forskaren Livia Oláh har studerat SCB:s levnadsundersökning och visat att risken för skilsmässa är 30 procent lägre i familjer där båda föräldrarna tar ut föräldraledighet än i familjer där pappan avstår. 4) Mammor skall vara hemma minst tre år dagis är skadligt för barnen. Annica Dahlström menar att kvinnor bör stanna hemma minst tre år. Brist på mammakontakt leder till individer som är osäkra, aggressiva, stresskänsliga och löper ökad risk för alkohol- och drogmissbruk. Hon drar dessa slutsatser med hänvisning till djurförsök av "maternal deprivation". Denna försöksmodell innebär att djurungar får ligga ensamma och hungriga och pipa på ett kallt burgolv. Att jämföra detta med situationen för barn som vistas på dagis eller med sina fäder är både dumt och elakt mot pappor och förskollärare. Vetenskapliga studier visar tvärtom att dagis från ettårsåldern gynnar både matematiska, språkliga och sociala förmågor hos barnet. Ju tidigare start i förskola, desto större effekt och resultaten står sig efter kontroll för social bakgrund. Umgänge med pappan gynnar också barns intellektuella utveckling enligt både svenska och internationella studier. Att dagens mödrar inte tagit hand om sina barn tillräckligt har lett till ökad förskrivning av antidepressiva läkemedel till unga, menar Dahlström och nämner i samband med detta att "media rapporterar att antalet självmord bland unga ökat markant under det senaste decenniet". Dahlström insinuerar alltså att mammor genom att yrkesarbeta skulle driva sina barn till självmord en fruktansvärd anklagelse. Om Dahlström hade bemödat sig att gå till officiell självmordsstatistik i stället för till vaga medieuppgifter hade hon sett att självmordstalen bland unga varit stabila det senaste decenniet. 5) Karriärkvinnor har testosteronpåverkade hjärnor. Annica Dahlström hävdar att långvarig stress under graviditeten leder till höga testosteronnivåer i mammans blod, vilket gör att hjärnan hos ett kvinnligt foster i hennes mage blir mer maskulin. Hon menar att detta är vad som hänt henne själv och många andra i 40-talistgenerationen ("Tack, mamma!" med hennes egna ord). Därför gällde regeln om att vara hemma tre år med barnen inte henne, vilket ju var tur eftersom hon kanske inte kunnat göra en så lysande karriär om hon själv levt som hos lär. Vi har varken i Annica Dahlströms referenslista eller i medicinska och psykologiska databaser hittat några studier av stress och testosteronnivåer hos gravida kvinnor. Trots förfrågan har hon inte heller upplyst oss om var hon hämtat påståendet. 6) Feminism är oförenlig med biologin. Annica Dahlström hävdar att feminister vill undanhålla biologiska fakta från allmänheten. Vi hävdar i stället att Annika Dahlström uppfunnit "fakta" som saknar vetenskaplig täckning för att stödja sina egna privata åsikter och därmed missbrukat sin ställning som forskare. En forskare måste redovisa vetenskapliga fynd på ett korrekt sätt, vare sig hon kommunicerar med allmänheten ("populärvetenskap") eller med andra forskare. Det är rentav ännu viktigare att tala sanning för lekmän, eftersom dessa har mer begränsade möjligheter att själva granska sanningshalten i vetenskapliga utsagor. Vi anser att Annica Dahlström har brutit mot denna självklara etiska regel. CECILIA CHRAPKOWSKA Läkare, Sahlgrenska universitetssjukhuset JOHAN LUNDIN KLEBERG Psykologstudent, Göteborgs universitet LYDIA MELCHIOR Doktorand i farmakologi, Göteborgs universitet AGNES WOLD Läkare, docent i mikrobiologi och immunologi, Göteborgs universitet


Summary: Göteborgsläkare: Nervcellsforskaren Annica Dahlströms tes att mäns och kvinnors hjärnor är väsensskilda handlar enbart om privata åsikter.Stor uppståndelse har väckts kring professor Annica Dahlströms idéer om kvinnors och mäns plats i samhället. Hon hävdar exempelvis att IQ-tester är manipulerade till kvinnans fördel, att pappor av biologiska skäl inte kan vårda spädbarn och att feminism är oförenlig med biologin. Men långt ifrån att stödjas av vetenskapliga fynd består Dahlströms ”fakta” om biologiska könsolikheter enbart av hennes egna åsikter som hon inte sakligt kan belägga. Därför har hon missbrukat sin ställning som forskare, skriver läkaren Agnes Wold och tre av hennes kolleger.

Annica Dahlström är professor i histologi och neurobiologi vid Göteborgs universitet och känd för sin forskning om nervceller. På senare år har hon luftat konservativa idéer om kvinnors och mäns plats i samhället. I boken ”Könet sitter i hjärnan” (2007) blandar hon pedagogiska skildringar av hjärnans uppbyggnad med åsikter om att jämställdhet är omöjlig och rentav farlig för barnen. Vi har läst boken och funnit svag eller obefintlig vetenskaplig grund för många av Annica Dahlströms påståenden. Nedan skall vi granska hennes huvudteser. 1) Mäns och kvinnors hjärnor är väsensskilda till struktur och funktion. Dahlström redogör noggrant för könsskillnader i hjärnans uppbyggnad. Män har i genomsnitt något större hjärnor; kvinnor har något mer grå substans. Förutom avgränsade områden i hypotalamus som skiljer sig i storlek beroende på könsidentitet och sexuell läggning, är hjärnan dock väldigt lik mellan individer och mellan könen. Dahlström hävdar att kvinnor har fler förbindelser mellan hjärnhalvorna och därmed bättre simultankapacitet än män. Den senaste sammanställningen av studier (så kallad metaanalys), visar dock inga könsskillnader i hjärnbalkens storlek eller form. Mer väsentligt än hur hjärnorna ser ut är hur de fungerar. Man finner inga, eller mycket små skillnader mellan könen i intellektuella prestationer, förutom att män i genomsnitt har bättre förmåga att föreställa sig hur tredimensionella föremål ser ut från olika håll. Att kvinnor skulle vara överlägsna män i verbal kommunikation, vilket Dahlström påstår, saknar däremot vetenskapligt stöd, liksom påståendet att män skulle vara bättre på matematik. Män och kvinnor presterar lika bra i de flesta undersökningar av matematisk förmåga. När någon skillnad ses är den oftast till flickors/kvinnors favör. 2) IQ-tester är manipulerade till kvinnornas fördel. Dahlström hävdar att man på 1950-talet började manipulera IQ-tester för att dölja männens överlägsenhet. Denna konspirationsteori tyder på att hon saknar kunskap om testernas historia och funktion. IQ-testerna uppfanns som ett pedagogiskt instrument i början av 1900-talet. Syftet var att förutsäga barns förmåga att klara skolarbete. Testfrågor som visade skillnader mellan könen (åt någotdera hållet) uteslöts redan från början. Man kan alltså lika väl säga att IQ-testet manipulerats för att gynna män som att det orättmätigt gynnar kvinnor. IQ-testet är inget biologiskt fenomen utan ett test som utvecklats av människor i ett visst syfte. I fråga om det som IQ-testet utvecklades för att mäta – förmåga att klara studier – är flickor som bekant överlägsna pojkar i de flesta skolsystem. 3) Pappor kan inte vårda spädbarn och försök till jämställdhet leder till skilsmässor. Pappor är inte lämpade att ta hand om spädbarn, menar Dahlström och hänvisar bland annat till för dålig känsel i fingertopparna, dålig hörsel och begränsat synfält. Det finns faktiskt vetenskapliga studier där man undersökt pappors fingertoppskänsla för sina barn, även om de saknas i Dahlströms referenslista. Trots ögonbindel, näsklämma och hörselskydd kan en majoritet av pappor identifiera sina egna nyfödda barn efter endast en timmes umgänge, bara genom att känna på deras händer. I studier av kommunikationen mellan barn och föräldrar ser man att både mammor och pappor anpassar röstläget – ”pratar babyspråk” – och imiterar barnets jollerljud, varvid barnet härmar tillbaka. Mäns hörsel är alltså tillräckligt bra för att uppfatta barnets signaler. Enligt Dahlström gör mäns begränsade synfält att de inte kan uppfatta barn eller dammråttor. Vore det så förstår inte vi varför de tillåts vara piloter, taxichaufförer eller flygledare. Annica Dahlström hänvisar ofta till studier av råttor. Men till och med råtthannar utvecklar ett omvårdande beteende om de exponeras för nyfödda råttungar, faktiskt lika bra som honor som inte själva fött ungar. Detta visades redan 1967 i en klassisk studie publicerad i tidskriften Science. Att föräldrabeteende är hormonstyrt är alltså en myt – omvårdnad framkallas av kontakt med hjälplösa små knyten och är en produkt av våra hjärnor. Dahlström tror att ”rättvisetvånget” – att även män skall sköta hushållssysslor trots att deras nervsystem inte lämpar sig för detta – leder till skilsmässor. Där har hon fel – jämställdhet skyddar mot skilsmässor. Forskaren Livia Oláh har studerat SCB:s levnadsundersökning och visat att risken för skilsmässa är 30 procent lägre i familjer där båda föräldrarna tar ut föräldraledighet än i familjer där pappan avstår. 4) Mammor skall vara hemma minst tre år – dagis är skadligt för barnen. Annica Dahlström menar att kvinnor bör stanna hemma minst tre år. Brist på mammakontakt leder till individer som är osäkra, aggressiva, stresskänsliga och löper ökad risk för alkohol- och drogmissbruk. Hon drar dessa slutsatser med hänvisning till djurförsök av ”maternal deprivation”. Denna försöksmodell innebär att djurungar får ligga ensamma och hungriga och pipa på ett kallt burgolv. Att jämföra detta med situationen för barn som vistas på dagis eller med sina fäder är både dumt och elakt mot pappor och förskollärare. Vetenskapliga studier visar tvärtom att dagis från ettårsåldern gynnar både matematiska, språkliga och sociala förmågor hos barnet. Ju tidigare start i förskola, desto större effekt och resultaten står sig efter kontroll för social bakgrund. Umgänge med pappan gynnar också barns intellektuella utveckling enligt både svenska och internationella studier. Att dagens mödrar inte tagit hand om sina barn tillräckligt har lett till ökad förskrivning av antidepressiva läkemedel till unga, menar Dahlström och nämner i samband med detta att ”media rapporterar att antalet självmord bland unga ökat markant under det senaste decenniet”. Dahlström insinuerar alltså att mammor genom att yrkesarbeta skulle driva sina barn till självmord – en fruktansvärd anklagelse. Om Dahlström hade bemödat sig att gå till officiell självmordsstatistik i stället för till vaga medieuppgifter hade hon sett att självmordstalen bland unga varit stabila det senaste decenniet. 5) Karriärkvinnor har testosteronpåverkade hjärnor. Annica Dahlström hävdar att långvarig stress under graviditeten leder till höga testosteronnivåer i mammans blod, vilket gör att hjärnan hos ett kvinnligt foster i hennes mage blir mer maskulin. Hon menar att detta är vad som hänt henne själv och många andra i 40-talistgenerationen (”Tack, mamma!” med hennes egna ord). Därför gällde regeln om att vara hemma tre år med barnen inte henne, vilket ju var tur eftersom hon kanske inte kunnat göra en så lysande karriär om hon själv levt som hos lär. Vi har varken i Annica Dahlströms referenslista eller i medicinska och psykologiska databaser hittat några studier av stress och testosteronnivåer hos gravida kvinnor. Trots förfrågan har hon inte heller upplyst oss om var hon hämtat påståendet. 6) Feminism är oförenlig med biologin. Annica Dahlström hävdar att feminister vill undanhålla biologiska fakta från allmänheten. Vi hävdar i stället att Annika Dahlström uppfunnit ”fakta” som saknar vetenskaplig täckning för att stödja sina egna privata åsikter och därmed missbrukat sin ställning som forskare. En forskare måste redovisa vetenskapliga fynd på ett korrekt sätt, vare sig hon kommunicerar med allmänheten (”populärvetenskap”) eller med andra forskare. Det är rentav ännu viktigare att tala sanning för lekmän, eftersom dessa har mer begränsade möjligheter att själva granska sanningshalten i vetenskapliga utsagor. Vi anser att Annica Dahlström har brutit mot denna självklara etiska regel. CECILIA CHRAPKOWSKA Läkare, Sahlgrenska universitetssjukhuset JOHAN LUNDIN KLEBERG Psykologstudent, Göteborgs universitet LYDIA MELCHIOR Doktorand i farmakologi, Göteborgs universitet AGNES WOLD Läkare, docent i mikrobiologi och immunologi, Göteborgs universitet


Summary: Göteborgsläkare: Nervcellsforskaren Annica Dahlströms tes att mäns och kvinnors hjärnor är väsensskilda handlar enbart om privata åsikter. Stor uppståndelse har väckts kring professor Annica Dahlströms idéer om kvinnors och mäns plats i samhället. Hon hävdar exempelvis att IQ-tester är manipulerade till kvinnans fördel, att pappor av biologiska skäl inte kan vårda spädbarn och att feminism är oförenlig med biologin. Men långt ifrån att stödjas av vetenskapliga fynd består Dahlströms ”fakta” om biologiska könsolikheter enbart av hennes egna åsikter som hon inte sakligt kan belägga. Därför har hon missbrukat sin ställning som forskare, skriver läkaren Agnes Wold och tre av hennes kolleger.

Annica Dahlström är professor i histologi och neurobiologi vid Göteborgs universitet och känd för sin forskning om nervceller. På senare år har hon luftat konservativa idéer om kvinnors och mäns plats i samhället. I boken ”Könet sitter i hjärnan” (2007) blandar hon pedagogiska skildringar av hjärnans uppbyggnad med åsikter om att jämställdhet är omöjlig och rentav farlig för barnen. Vi har läst boken och funnit svag eller obefintlig vetenskaplig grund för många av Annica Dahlströms påståenden. Nedan skall vi granska hennes huvudteser. 1) Mäns och kvinnors hjärnor är väsensskilda till struktur och funktion. Dahlström redogör noggrant för könsskillnader i hjärnans uppbyggnad. Män har i genomsnitt något större hjärnor; kvinnor har något mer grå substans. Förutom avgränsade områden i hypotalamus som skiljer sig i storlek beroende på könsidentitet och sexuell läggning, är hjärnan dock väldigt lik mellan individer och mellan könen. Dahlström hävdar att kvinnor har fler förbindelser mellan hjärnhalvorna och därmed bättre simultankapacitet än män. Den senaste sammanställningen av studier (så kallad metaanalys), visar dock inga könsskillnader i hjärnbalkens storlek eller form. Mer väsentligt än hur hjärnorna ser ut är hur de fungerar. Man finner inga, eller mycket små skillnader mellan könen i intellektuella prestationer, förutom att män i genomsnitt har bättre förmåga att föreställa sig hur tredimensionella föremål ser ut från olika håll. Att kvinnor skulle vara överlägsna män i verbal kommunikation, vilket Dahlström påstår, saknar däremot vetenskapligt stöd, liksom påståendet att män skulle vara bättre på matematik. Män och kvinnor presterar lika bra i de flesta undersökningar av matematisk förmåga. När någon skillnad ses är den oftast till flickors/kvinnors favör. 2) IQ-tester är manipulerade till kvinnornas fördel. Dahlström hävdar att man på 1950-talet började manipulera IQ-tester för att dölja männens överlägsenhet. Denna konspirationsteori tyder på att hon saknar kunskap om testernas historia och funktion. IQ-testerna uppfanns som ett pedagogiskt instrument i början av 1900-talet. Syftet var att förutsäga barns förmåga att klara skolarbete. Testfrågor som visade skillnader mellan könen (åt någotdera hållet) uteslöts redan från början. Man kan alltså lika väl säga att IQ-testet manipulerats för att gynna män som att det orättmätigt gynnar kvinnor. IQ-testet är inget biologiskt fenomen utan ett test som utvecklats av människor i ett visst syfte. I fråga om det som IQ-testet utvecklades för att mäta – förmåga att klara studier – är flickor som bekant överlägsna pojkar i de flesta skolsystem. 3) Pappor kan inte vårda spädbarn och försök till jämställdhet leder till skilsmässor. Pappor är inte lämpade att ta hand om spädbarn, menar Dahlström och hänvisar bland annat till för dålig känsel i fingertopparna, dålig hörsel och begränsat synfält. Det finns faktiskt vetenskapliga studier där man undersökt pappors fingertoppskänsla för sina barn, även om de saknas i Dahlströms referenslista. Trots ögonbindel, näsklämma och hörselskydd kan en majoritet av pappor identifiera sina egna nyfödda barn efter endast en timmes umgänge, bara genom att känna på deras händer. I studier av kommunikationen mellan barn och föräldrar ser man att både mammor och pappor anpassar röstläget – ”pratar babyspråk” – och imiterar barnets jollerljud, varvid barnet härmar tillbaka. Mäns hörsel är alltså tillräckligt bra för att uppfatta barnets signaler. Enligt Dahlström gör mäns begränsade synfält att de inte kan uppfatta barn eller dammråttor. Vore det så förstår inte vi varför de tillåts vara piloter, taxichaufförer eller flygledare. Annica Dahlström hänvisar ofta till studier av råttor. Men till och med råtthannar utvecklar ett omvårdande beteende om de exponeras för nyfödda råttungar, faktiskt lika bra som honor som inte själva fött ungar. Detta visades redan 1967 i en klassisk studie publicerad i tidskriften Science. Att föräldrabeteende är hormonstyrt är alltså en myt – omvårdnad framkallas av kontakt med hjälplösa små knyten och är en produkt av våra hjärnor. Dahlström tror att ”rättvisetvånget” – att även män skall sköta hushållssysslor trots att deras nervsystem inte lämpar sig för detta – leder till skilsmässor. Där har hon fel – jämställdhet skyddar mot skilsmässor. Forskaren Livia Oláh har studerat SCB:s levnadsundersökning och visat att risken för skilsmässa är 30 procent lägre i familjer där båda föräldrarna tar ut föräldraledighet än i familjer där pappan avstår. 4) Mammor skall vara hemma minst tre år – dagis är skadligt för barnen. Annica Dahlström menar att kvinnor bör stanna hemma minst tre år. Brist på mammakontakt leder till individer som är osäkra, aggressiva, stresskänsliga och löper ökad risk för alkohol- och drogmissbruk. Hon drar dessa slutsatser med hänvisning till djurförsök av ”maternal deprivation” . Denna försöksmodell innebär att djurungar får ligga ensamma och hungriga och pipa på ett kallt burgolv. Att jämföra detta med situationen för barn som vistas på dagis eller med sina fäder är både dumt och elakt mot pappor och förskollärare. Vetenskapliga studier visar tvärtom att dagis från ettårsåldern gynnar både matematiska, språkliga och sociala förmågor hos barnet. Ju tidigare start i förskola, desto större effekt och resultaten står sig efter kontroll för social bakgrund. Umgänge med pappan gynnar också barns intellektuella utveckling enligt både svenska och internationella studier. Att dagens mödrar inte tagit hand om sina barn tillräckligt har lett till ökad förskrivning av antidepressiva läkemedel till unga, menar Dahlström och nämner i samband med detta att ”media rapporterar att antalet självmord bland unga ökat markant under det senaste decenniet” . Dahlström insinuerar alltså att mammor genom att yrkesarbeta skulle driva sina barn till självmord – en fruktansvärd anklagelse. Om Dahlström hade bemödat sig att gå till officiell självmordsstatistik i stället för till vaga medieuppgifter hade hon sett att självmordstalen bland unga varit stabila det senaste decenniet. 5) Karriärkvinnor har testosteronpåverkade hjärnor. Annica Dahlström hävdar att långvarig stress under graviditeten leder till höga testosteronnivåer i mammans blod, vilket gör att hjärnan hos ett kvinnligt foster i hennes mage blir mer maskulin. Hon menar att detta är vad som hänt henne själv och många andra i 40-talistgenerationen (” Tack, mamma!” med hennes egna ord). Därför gällde regeln om att vara hemma tre år med barnen inte henne, vilket ju var tur eftersom hon kanske inte kunnat göra en så lysande karriär om hon själv levt som hos lär. Vi har varken i Annica Dahlströms referenslista eller i medicinska och psykologiska databaser hittat några studier av stress och testosteronnivåer hos gravida kvinnor. Trots förfrågan har hon inte heller upplyst oss om var hon hämtat påståendet. 6) Feminism är oförenlig med biologin. Annica Dahlström hävdar att feminister vill undanhålla biologiska fakta från allmänheten. Vi hävdar i stället att Annika Dahlström uppfunnit ”fakta” som saknar vetenskaplig täckning för att stödja sina egna privata åsikter och därmed missbrukat sin ställning som forskare. En forskare måste redovisa vetenskapliga fynd på ett korrekt sätt, vare sig hon kommunicerar med allmänheten (” populärvetenskap” ) eller med andra forskare. Det är rentav ännu viktigare att tala sanning för lekmän, eftersom dessa har mer begränsade möjligheter att själva granska sanningshalten i vetenskapliga utsagor. Vi anser att Annica Dahlström har brutit mot denna självklara etiska regel. CECILIA CHRAPKOWSKA Läkare, Sahlgrenska universitetssjukhuset JOHAN LUNDIN KLEBERG Psykologstudent, Göteborgs universitet LYDIA MELCHIOR Doktorand i farmakologi, Göteborgs universitet AGNES WOLD Läkare, docent i mikrobiologi och immunologi, Göteborgs universitet


"Det behövs en totalöversyn av svensk lärarutbildning"

Summary: Lärarbasen Metta Fjelkner: Vi kan inte stödja dagens lärarutbildning som är ett akademiskt sorgebarn. Lärarutbildningsreformen från 2001 har blivit ett misslyckande. Många nyutexaminerade lärare undervisar i ämnen som de saknar utbildning i. Det finns minst 379 olika examensvarianter som gör det omöjligt att finna lämpliga lärartjänster. Det allmänna utbildningsområdet där lärarrollen ska utvecklas riskerar att bli en slasktratt. Regeringen måste, helst i bred politisk enighet med oppositionen, låta en statlig utredning göra en totalöversyn av lärarutbildningen, skriver ordföranden i Lärarnas riksförbund Metta Fjelkner.

Lärarnas riksförbund stod bakom lärarutbildningsreformen från 2001. Det är efter noga övervägande som vi nu kan konstatera att vi inte längre kan stödja dagens lärarutbildning. Det är ett konstaterande som vi djupt beklagar. Detta misslyckande innebär att eleverna i skolan får sämre möjlighet att nå målen, samtidigt som lärarstudenter valt att satsa uppemot 5,5 år av sitt liv på en utbildning som inte tillräckligt väl förbereder dem för det yrke som de ska utöva. Jag går här igenom några områden som måste åtgärdas för att en ny utbildning ska klara de uppgifter som krävs för att ge dagens och morgondagens lärare den kunskapsbas och kompetens som vi kräver. 1. Nya lärare är inte anställningsbara Alla elever har rätt att utbildas av lärare som har utbildning för de ämnen och de skolår som de ska undervisa inom. Så är det inte idag. En registerkörning, som genomförts av lärarorganisationerna och omfattar drygt 3.400 lärare som examinerats från den nya lärarutbildningen, visar att de har sammanlagt minst 379 olika examensvarianter! Var och en förstår att det inte går att finna tjänster som matchar alla dessa kombinationer. Som ett led i vår uppföljning av utbildningen har vi nyligen låtit genomföra djupintervjuer med nyexaminerade lärare. Många nyexaminerade lärare undervisar i ämnen de saknar utbildning i. En lärare som utbildats mot grundskolans senare år berättar att hon har ansvar för hela NO-undervisningen trots att hon endast är utbildad i kemi. En annan berättar att handledaren tyckte den dåvarande lärarstudenten skulle praktisera i ämnen utan att vara utbildad i dem, detta för att vara förberedd på att det är klasslärartjänster som erbjuds efter examen. 2. Stärkt statlig styrning Inom dagens lärarutbildning har såväl staten som respektive lärosäte abdikerat från sitt dimensioneringsansvar. I stället för att planera utifrån kommande behov utbildas många lärarstudenter till arbetslöshet, medan det inom andra områden råder en skriande brist på utbildade lärare. Staten har fritt överlåtit till respektive högskola att anordna olika varianter av lärarutbildningar. Lärosätena låter i sin tur lärarstudenterna fritt välja ämneskombinationer. Lärarnas Riksförbund anser att staten måste ta ett tydligare ansvar fördimensioneringen av lärarutbildningen. Det är önskvärt med en ökad specialisering av lärarutbildningen. Det är inte rimligt att i princip alla lärosäten kan anordna alla lärarutbildningar. Vi tror att staten via Högskoleverket måsten begränsa och i vissa fall dra in examensrätten för olika lärosäten. 3. Brister inom ämneskunskaperna Det är med ämneskunskaper kopplat till goda lärarkunskaper som grund, som lärarna ska bedriva sin undervisning. Utan djupa ämneskunskaper saknas förutsättningar för lärarna att bedriva en högkvalitativ undervisning. Dagens lärarutbildning har inneburit, med några få undantag, att ämneskunskaperna har nedprioriterats. Blivande gymnasielärare inom exempelvis moderna språk och matematik läser mindre inom sina ämnen i dag än i tidigare utbildning. Vi anser att det är bekymmersamt att kraven på ämnesdjup verkar variera kraftigt mellan olika lärosäten. I en studie där Högskoleverket har granskat hur mycket traditionell litteraturvetenskap de blivande svensklärarna får inom sin utbildning visar att det finns blivande lärare i svenska på gymnasiet som endast har med sig åtta poäng i litteraturvetenskap! 4. Studenterna kritiserar det allmänna utbildningsområdet I en undersökning som lärarorganisationerna presenterade 2006 var lärarstudenterna mest kritiska mot det allmänna utbildningsområdet, det vill säga den del av utbildningen där lärarrollen ska utvecklas i förhållande till de ämnen som studenten har läst. Det gällde bland annat centrala områden som betygsättning, konflikthantering och utvecklingssamtal. Det finns en uppenbar risk för att det allmänna utbildningsområdet blir lärarutbildningens slasktratt. Där ska alla lösningar på samhällets och skolans problem inrymmas. Vi anser att det är viktigt att det förs en konstruktiv diskussion kring lärarutbildningens innehåll, för att det ska vara möjligt måste det vara tydligt vilka delar som det allmänna utbildningsområdet innehåller. Eftersom utbildningen markant skiljer sig åt beroende på vilket lärosäte man studerar vid är detta i dag en omöjlighet. Lärarnas riksförbund anser att det ska finnas nationella kursplaner inom det allmänna utbildningsområdet. En kursplan som anpassas till den skolform och de ämnen som den blivande läraren avser att undervisa inom. 5. Inordna lärarutbildningen i Bolognaprocessen Det skulle vara olyckligt för Sverige och för lärarna om lärarutbildningen, som enda svenska högskoleutbildning, skulle stå utanför den europeiska normen. Den nya examensordningen som regeringen nu föreslår ska införas i all högre utbildning i Sverige från den 1 juli i år är en anpassning till det europeiska samarbetet. Det ska bli lättare att studera och arbeta i andra länder när utbildningarna blir jämförbara. Då måste även lärarutbildningen anpassas till det europeiska samarbetet. Därmed kommer forskningsmöjligheterna att regleras och kvaliteten höjas. Vi menar att regeringen bör hålla fast vid vad som är akademiskt riktigt och till intentionerna i den så kallade Bolognaöverenskommelsen, oavsett vad ideologer inom lärarutbildningarna anser om saken. Frågan är om Sverige ska ha en internationellt erkänd lärarutbildning, med tydliga kravnivåer, eller om lärarutbildningen även fortsättningsvis ska betecknas som ett akademiskt sorgebarn. 6. Stärk den verksamhetsförlagda utbildningen Studenter ska få en verksamhetsförlagd utbildning, eller praktik, i den omfattning som föreskrivs. Detta sker inte. När en större del av en statlig utbildning sker ute på skolorna måste resurser tillföras. Staten måste därför, på samma sätt som gäller för utbildningen till läkare, öronmärka medel för detta uppdrag. Vi vill se en lärarutbildning som bygger på kända kombinationer som enkelt ska kunna matcha kommunernas och de fristående skolornas behov av lärare. Vi anser att den lärarutbildningsutredning som kommer att tillsättas av regeringen bör överväga möjligheterna att för grundskolan inrätta en kombinerad klass- och ämneslärarutbildning. För att sedan successivt införa fler ämneslärare under senare delen av grundskolan. En statlig utredning med uppdrag att göra en totalöversyn av lärarutbildningen måste tillsättas redan i vår. Översynen ska gälla både struktur och innehåll. En bred politisk enighet med stöd från oppositionspartierna är eftersträvansvärd. Den borgerliga majoriteten bör också därför brett förankra de viktiga besluten om lärarutbildningen. Sverige behöver välutbildade lärare som förmedlar kunskap och kan ge eleverna redskap att möta yrkeslivets och framtidens krav. Därför förväntar vi oss att regeringen kommer att låta lärarutbildningen genomgå grundläggande förändringar, och att åtgärda de problem jag här tagit upp. METTA FJELKNER


”Det behövs en totalöversyn av svensk lärarutbildning”

Summary: Lärarbasen Metta Fjelkner: Vi kan inte stödja dagens lärarutbildning som är ett akademiskt sorgebarn.Lärarutbildningsreformen från 2001 har blivit ett misslyckande. Många nyutexaminerade lärare undervisar i ämnen som de saknar utbildning i. Det finns minst 379 olika examensvarianter som gör det omöjligt att finna lämpliga lärartjänster. Det allmänna utbildningsområdet där lärarrollen ska utvecklas riskerar att bli en slasktratt. Regeringen måste, helst i bred politisk enighet med oppositionen, låta en statlig utredning göra en totalöversyn av lärarutbildningen, skriver ordföranden i Lärarnas riksförbund Metta Fjelkner.

Lärarnas riksförbund stod bakom lärarutbildningsreformen från 2001. Det är efter noga övervägande som vi nu kan konstatera att vi inte längre kan stödja dagens lärarutbildning. Det är ett konstaterande som vi djupt beklagar. Detta misslyckande innebär att eleverna i skolan får sämre möjlighet att nå målen, samtidigt som lärarstudenter valt att satsa uppemot 5,5 år av sitt liv på en utbildning som inte tillräckligt väl förbereder dem för det yrke som de ska utöva. Jag går här igenom några områden som måste åtgärdas för att en ny utbildning ska klara de uppgifter som krävs för att ge dagens och morgondagens lärare den kunskapsbas och kompetens som vi kräver. 1. Nya lärare är inte anställningsbara Alla elever har rätt att utbildas av lärare som har utbildning för de ämnen och de skolår som de ska undervisa inom. Så är det inte idag. En registerkörning, som genomförts av lärarorganisationerna och omfattar drygt 3 400 lärare som examinerats från den nya lärarutbildningen, visar att de har sammanlagt minst 379 olika examensvarianter! Var och en förstår att det inte går att finna tjänster som matchar alla dessa kombinationer. Som ett led i vår uppföljning av utbildningen har vi nyligen låtit genomföra djupintervjuer med nyexaminerade lärare. Många nyexaminerade lärare undervisar i ämnen de saknar utbildning i. En lärare som utbildats mot grundskolans senare år berättar att hon har ansvar för hela NO-undervisningen trots att hon endast är utbildad i kemi. En annan berättar att handledaren tyckte den dåvarande lärarstudenten skulle praktisera i ämnen utan att vara utbildad i dem, detta för att vara förberedd på att det är klasslärartjänster som erbjuds efter examen. 2. Stärkt statlig styrning Inom dagens lärarutbildning har såväl staten som respektive lärosäte abdikerat från sitt dimensioneringsansvar. I stället för att planera utifrån kommande behov utbildas många lärarstudenter till arbetslöshet, medan det inom andra områden råder en skriande brist på utbildade lärare. Staten har fritt överlåtit till respektive högskola att anordna olika varianter av lärarutbildningar. Lärosätena låter i sin tur lärarstudenterna fritt välja ämneskombinationer. Lärarnas riksförbund anser att staten måste ta ett tydligare ansvar för dimensioneringen av lärarutbildningen. Det är önskvärt med en ökad specialisering av lärarutbildningen. Det är inte rimligt att i princip alla lärosäten kan anordna alla lärarutbildningar. Vi tror att staten genom Högskoleverket måste begränsa och i vissa fall dra in examensrätten för olika lärosäten. 3. Brister inom ämneskunskaperna Det är med ämneskunskaper kopplat till goda lärarkunskaper som grund, som lärarna ska bedriva sin undervisning. Utan djupa ämneskunskaper saknas förutsättningar för lärarna att bedriva en högkvalitativ undervisning. Dagens lärarutbildning har inneburit, med några få undantag, att ämneskunskaperna har nedprioriterats. Blivande gymnasielärare inom exempelvis moderna språk och matematik läser mindre inom sina ämnen i dag än i tidigare utbildning. Vi anser att det är bekymmersamt att kraven på ämnesdjup verkar variera kraftigt mellan olika lärosäten. I en studie där Högskoleverket har granskat hur mycket traditionell litteraturvetenskap de blivande svensklärarna får inom sin utbildning visar att det finns blivande lärare i svenska på gymnasiet som endast har med sig åtta poäng i litteraturvetenskap! 4. Studenterna kritiserar det allmänna utbildningsområdet I en undersökning som lärarorganisationerna presenterade 2006 var lärarstudenterna mest kritiska mot det allmänna utbildningsområdet, det vill säga den del av utbildningen där lärarrollen ska utvecklas i förhållande till de ämnen som studenten har läst. Det gällde bland annat centrala områden som betygsättning, konflikthantering och utvecklingssamtal. Det finns en uppenbar risk för att det allmänna utbildningsområdet blir lärarutbildningens slasktratt. Där ska alla lösningar på samhällets och skolans problem inrymmas. Vi anser att det är viktigt att det förs en konstruktiv diskussion kring lärarutbildningens innehåll, för att det ska vara möjligt måste det vara tydligt vilka delar som det allmänna utbildningsområdet innehåller. Eftersom utbildningen markant skiljer sig åt beroende på vilket lärosäte man studerar vid är detta i dag en omöjlighet. Lärarnas riksförbund anser att det ska finnas nationella kursplaner inom det allmänna utbildningsområdet. En kursplan som anpassas till den skolform och de ämnen som den blivande läraren avser att undervisa inom. 5. Inordna lärarutbildningen i Bolognaprocessen Det skulle vara olyckligt för Sverige och för lärarna om lärarutbildningen, som enda svenska högskoleutbildning, skulle stå utanför den europeiska normen. Den nya examensordningen som regeringen nu föreslår ska införas i all högre utbildning i Sverige från den 1 juli i år är en anpassning till det europeiska samarbetet. Det ska bli lättare att studera och arbeta i andra länder när utbildningarna blir jämförbara. Då måste även lärarutbildningen anpassas till det europeiska samarbetet. Därmed kommer forskningsmöjligheterna att regleras och kvaliteten höjas. Vi menar att regeringen bör hålla fast vid vad som är akademiskt riktigt och till intentionerna i den så kallade Bolognaöverenskommelsen, oavsett vad ideologer inom lärarutbildningarna anser om saken. Frågan är om Sverige ska ha en internationellt erkänd lärarutbildning, med tydliga kravnivåer, eller om lärarutbildningen även fortsättningsvis ska betecknas som ett akademiskt sorgebarn. 6. Stärk den verksamhetsförlagda utbildningen Studenter ska få en verksamhetsförlagd utbildning, eller praktik, i den omfattning som föreskrivs. Detta sker inte. När en större del av en statlig utbildning sker ute på skolorna måste resurser tillföras. Staten måste därför, på samma sätt som gäller för utbildningen till läkare, öronmärka medel för detta uppdrag. Vi vill se en lärarutbildning som bygger på kända kombinationer som enkelt ska kunna matcha kommunernas och de fristående skolornas behov av lärare. Vi anser att den lärarutbildningsutredning som kommer att tillsättas av regeringen bör överväga möjligheterna att för grundskolan inrätta en kombinerad klass- och ämneslärarutbildning. För att sedan successivt införa fler ämneslärare under senare delen av grundskolan. • En statlig utredning med uppdrag att göra en totalöversyn av lärarutbildningen måste tillsättas redan i vår. Översynen ska gälla både struktur och innehåll. • En bred politisk enighet med stöd från oppositionspartierna är eftersträvansvärd. Den borgerliga majoriteten bör också därför brett förankra de viktiga besluten om lärarutbildningen. Sverige behöver välutbildade lärare som förmedlar kunskap och kan ge eleverna redskap att möta yrkeslivets och framtidens krav. Därför förväntar vi oss att regeringen kommer att låta lärarutbildningen genomgå grundläggande förändringar, och att åtgärda de problem jag här tagit upp. METTA FJELKNER


Stjärnfotograf på fåfängans marknad

Summary: Svensken Jonas Fredwall Karlsson är en av tolv fotografer på det glamorösa och prestigefyllda magasinet Vanity Fair i New York. Och allt började med pappas lådkamera.

NEW YORK. Den lille killen börjar fotografera med sin pappas Rolleiflex. Han fortsätter med att plåta skolans idrottsdagar och säljer bilderna till lokaltidningarna. Han vidareutbildar sig som fotograf och får jobb på en av Sveriges största tidningar och blir utnämnd till Årets fotograf. Därefter visar han sina bildar för en av världens mest respekterade tidskrifter. De gillar det han gör och erbjuder honom jobb. Nu har den lille killen blivit en vuxen man som reser jorden runt och fotograferar samtidens största personligheter och händelser. Visst låter det lite som en saga. Men det är en tämligen exakt om än grovt sammanfattad bild av Jonas Fredwall Karlssons yrkeskarriär och levnadsbana. Fyrtioett år gammal sitter han nu på Balthazar, en bistro i Soho på Manhattan som är mer fransk och mässingspolerad än någon motsvarighet i Paris. Hovmästaren gjorde en halv piruett runt svensken, som genast hänvisades till en av de åtråvärda avbalkningarna vid väggen. Detta är nämligen inte vilken Karlsson som helst utan en av endast tolv fotografer som privilegierats med kontrakt av Vanity Fair. I redaktionsrutan har Jonas Karlsson – ”Fredwall” har han lagt till ganska nyligen för att familjen ville ha ett och samma namn – sällskap av namn som Annie Leibovitz, Bruce Weber och David LaChapelle. Han har porträtterat ”alla” från Thor Heyerdahl, sir Edmund Hillary över Lance Armstrong till U2 och sångerskan Beyoncé. Hans reportagebilder från 11 september-attacken och det översvämningsdrabbade New Orleans får sägas tillhöra dokumentärfotohistorien. Nu sitter Jonas Fredwall Karlsson lätt rödbränd av Afrikas sol – han kom hem från ett uppdrag i Timbuktu i förra veckan – i en av Balthazars sobert blankslitna lädersoffor och rekapitulerar hur det gick till när han fick ett av världens mest åtråvärda fotografjobb: – Jag var frilans och gjorde mest reklam på den tiden, jag hade jobbat en hel del för Månadsjournalen men den hade ju lagt ner. Nu var jag i New York på ett snabbt jobb och fick för mig att jag skulle visa mina bilder för Vanity Fair. Jag hade väl inga kontakter där, men jag ringde växelnumret och fick till slut tala med någon sekreterares sekreterare som sade att lämna in bilder, det var det inte tal om. De hade ett helt rum fullt med arbetsprover från fotografer. Men jag budade i alla fall över boken med mina bilder det sista jag gjorde innan jag flög till Sverige. När jag kom upp på studion i Stockholm låg det ett fax från Vanity Fairs bildchef där det stod att hon ville träffa mig nästa gång jag kom till New York. Sammanträffandet ledde till återkommande uppdrag. För sju år sedan erbjöds Jonas Karlsson kontrakt. Han får dels betalt per jobb, dels ersättning för att han inte ska arbeta åt andra tidskrifter än de som ingår i Condé Nasts förlag. Tre månader efter publiceringen har han själv rättigheterna till bilderna. – Jag är väldigt nöjd med villkoren, men ännu mer nöjd med den kreativa friheten och den generösa budgeten. Under de år jag jobbat med Vanity Fair har jag aldrig hört någon säga: ”Det här går inte, det blir för dyrt, det är för besvärligt”. Det är klart att sådant främjar arbetslusten och ens egen motivation och skaparförmåga. Samtidigt inser jag ju att jag är väldigt privilegierad, jag är glad och tacksam för att ha fått den här möjligheten. Jonas Fredwall Karlsson tillbringar ungefär halva året på resande fot. Hemmet finns på Lidingö där han bor med hustrun Viveka, deras två barn Emma, 14 och Love, 12 samt labradoren Winston. – Vi har pratat om att bosätta oss i New York, men tills vidare funkar det bra så här. Kanske flyttar vi när barnen blir större. Dagen efter vårt möte ska han till Washington för att i Capitolium avbilda de kvarvarande i Ronald Reagans administration. Sedan väntar en reklamkampanj för Condé Nast – Det blir 35 olika porträtt tagna både i USA och i Europa. Allt från Sharon Stone och Alicia Keyes till Richard Branson och Jamie Oliver. Trots anhopningen av celebriteter på uppdragslistan har Jonas Fredwall Karlsson en anspråkslös, närmast blygsam framtoning. När det gäller jobbet är han dock kompromisslös. ”Jonas går gärna den där extra milen”, konstaterar Ron Bienner, journalist på Vanity Fair. – Man måste veta vad man vill och hålla fast vid sin vision, annars kan man lika gärna låta någon annan göra jobbet, säger han själv. ERIK OHLSSON är DN:s korrespondent i USA. erik.ohlsson@dn.se


Halvflaskor med stor bredd

Summary: Vin på halvflaska är perfekt för två om man vill ha ett vin till förrätten och ett annat till varmrätten. Priserna är dessutom sänkta och urvalet förbättrat. Bengt-Göran Kronstam

TVÅ HALVFLASKOR kostar tyvärr mer än en helflaska. Det kan tyckas sniket, men är oundvikligt. Flaskan går lös på i princip lika mycket, etiketten likaså. Arbete och transport förändras inte och själva vinet är bara en mindre del av det du betalar. Det mesta går till skatter och pålägg. Det är därför ett lite dyrare vin ofta är mer prisvärt än ett billigare. I höstas justerade Systembolaget sina påslag för att göra halvflaskorna mer konkurrenskraftiga. Samtidigt breddades urvalet rejält. Av alkoholpolitisk idealism, kan man förmoda, i tron att vi dricker mindre av halvflaskor än ur trelitersboxar. Kanske är det så, men just den poängen känns minst sagt krystad. För egen del väljer jag halvflaskor när sällskapet är litet och jag ändå vill servera mer än ett vin till måltiden. Fyra små glas kan du krama ur en halvflaska, till nöds, och till förrätten kan det mycket väl räcka. Fyll på med en hela till huvudrätten och vips har du en festmiddag för två, tre eller fyra personer. Ju mindre flaska, desto snabbare mognar vinet. I det här fallet kan det ibland vara en fördel. Det du köper har oftast redan nått sin kulmen. Fast ibland kan det innebära att vinet till och med passerat bäst före-datum, om sådant fanns. Den aktuella årgången anges på Systembolagets hemsida endast för helflaskan och det är inte alls självfallet att de olika buteljstorlekarna förnyas jämsides. I listan recenseras de senaste årgångarna jag provat av respektive vin. DE MEST SJÄLVKLARA vinerna på halvflaska är champagne eller torr finosherry. Det första därför att ett glas räcker för att få humöret på topp, det andra därför att fino är en färskvara som bör konsumeras omgående. En annan gemensam nämnare är att dessa viner förmår reta aptiten mer än något annat. Champagner hittar du i tabellen och de behöver väl ingen närmare presentation. Inte heller de billigare mousserande. Möjligen kan sägas att det vore välkommet med de storsäljande Rotarivarianterna på halvflaska, men Graham Beck Chardonnay Pinot Noir Brut (nr 7507, 55 kr) är inget dåligt alternativ. När det gäller sherry är det inte lika lätt att övertyga. Fino Inocente (nr 8202, 49 kr) valdes i december till förra årets mest prisvärda starkvin på Systemet av landets ledande vinkritiker. Ändå måste man tillstå att det har lite av kännarprägel över sig. Å andra sidan brukar tillvänjningen gå snabbt om du gillar nya smakupplevelser. Med en smakrik hårdost, salta rostade mandlar eller några skivor av den spanska skinkan som kallas pata negra blir det här en smakstart som kan förföra vem som helst. En skvätt fino är dessutom en fenomenal smaksättare i en fisksoppa eller fisksås. Andra sherryvarianter har du i Amontillado del Puerto Almacenista Jose Luis Gonzales Obregon (nr 86869, 151 kr) och Palo Cortado Almacenista Vides (nr 86866, 151 kr). I en amontillado eller palo cortade har den lätta finokaraktären förvandlats till ett rytande lejon med ett bett som gör att jag brukar kalla dem ”lättkonjak” . Även här sitter ost, skinka, nötter och annat som en smäck till vinet. Men det finns många andra, mer normala viner att njuta av på halvflaska. Och det handlar inte bara om billiga budgetviner för singelhushåll, utan stundtals om eleganta festviner av bästa slag. Ett sådant är 2005 Chablis Saint Martin (nr 7143, 71 kr), en utmärkt och mycket fräsch, renfruktig chablis med längd och struktur som är både aptitretande, läskande och matvänlig. Men även 2006 El Cortejo Sauvignon Blanc (nr 6012, 32 kr), för mindre än hälften, kan lyfta maten rejält. I det vinet är fruktsyran än tydligare i en mer aromatisk än druvig stil. Samma druvsort hittar du i 2005 Sauvignon de Bordeaux (nr 4184, 42 kr). Doften är stor, god, aptitretande och druvtypisk, smaken frisk och mycket omedelbar i en lite äppelkartig, okomplicerad stil. Sauvignondruvan ingår även i 2005 Tcherga Misket & Sauvignon Blanc (nr 2268, 31 kr) från Bulgarien, men då med ett inslag av den lite kryddiga och muscadetlika misketdruvan. Resultatet blir ett trevligt, friskt, men samtidigt avrundat och lite skalbeskt vin. En betydligt mer avrundad smakpalett har du i 2005 Casillero del Diablo Chardonnay (nr 2075, 37 kr) från Chile. Doften är tydligt sötfruktig och alkoholmättad, smaken framträdande med både bra och välsnidad fruktarom. SAMMA VARUMÄRKE finns i det röda 2005 Casillero del Diablo Cabernet Sauvignon (nr 2962, 37 kr) och betyget är identiskt. Upplägget är också detsamma med imponerande doft i exakt designad, förförisk stil. Smaken fyller på med en mjukmullig, sammetslen profil och en fin, mycket välgörande syra i lång, lagom fatrostad, ytterligt inbjudande stil. I den lättare stilen får 2005 Masi Valpolicella (nr 6998, 46 kr) högsta betyg, ett perfekt vin till fisk, fågel, pasta, pizza och ljust kött. 2003 Masi Campofiorin Ripasso (nr 5123, 55 kr) bygger på samma råvaror, men i en betydligt mer stringent och smakrik koncentration. Ännu ett snäpp upp har du listans tuffaste smaksensation i 2003 Masi Amarone Costasera (nr 2345, 123 kr). Det får dock en tuff match mot 2002 Amarone Classico (nr 12363, 84 kr), som säljs för ett mycket förmånligt jämförpris mot helflaskan. Du betalar bara fyra kronors pålägg om du köper två halvflaskor. Båda vinerna är intensivt smakrika med en stiltypisk bitterljuv profil, perfekt till en bit parmesan om du vill byta ut desserten mot ost. Även i det fallet kan en halvflaska räcka, särskilt när vinet är så här potent. Den så kundorienterade Miguel Torres finns förstås också med. 2002 Torres Gran Sangre de Toro Reserva (nr 2686, 42 kr) har en fyllig, lång smak med fräsch frukt och helt exakt fruktsyra i mycket ambitiös, väl genomförd stil. Från Spanien kommer även 2003 El Coto Crianza (nr 2211, 70 kr). Nu befinner vi oss i Rioja och doften är klassiskt vaniljtonad, smaken mjuk, mogen och lite sviskonknäckig. Samma profil, men i något mer traditionell och stallig stil, har du i 2004 Faustino VII (nr 22662, 39 kr). Franska klassiker bjuds också, från såväl Bordeaux som Bourgogne och Côtes-du-Rhône. Här hittar vi dessutom viner som tål att sparas ett tag. 2005 Le Cardinal (nr 3806, 41 kr) har en mycket ung, lite grönfruktig, samtidigt sötknäckig doft. Smaken är småsträv med bra frukt i hygglig, mycket snäll bordeauxstil. 2005 Bourgogne Rouge Pinot Noir (nr 5475, 46 kr) är mer sirligt med en kryddig, druvtypisk doft och en ren, god, mycket fräsch och lovande, mjuk pinotsmak. Även här är jämförpriset utmärkt, bara en femma mer än vad helflaskan kostar. Av de båda rhônevinerna 2004 Domaine du Vieux Lazaret (nr 2211, 95 kr) och 2003 Château Mont-Redon (nr 2811, 116 kr) väljer jag att dricka det senare först och sparar det första något år. Men båda är läckert finess- och nyansrika viner till all finare mat av kött och fågel. Bengt-Göran Kronstam är Söndags vinskribent. sondag@dn.se


"Bara privata kvalitetsfonder kan säkra public service"

Summary: TV 4:s vd Jan Scherman: Medieföretagen är själva bäst lämpade att lösa frågan om hur kvalitetsjournalistiken ska utvecklas. Lars Leijonborg och Lars Adaktusson fikar efter att styra skattemedel till privata medieföretag. För SVT och Schibsted tycks inte nuvarande bidrag räcka till för att göra kvalitetsjournalistik. Samtidigt anser endast åtta procent av allmänheten att de får full valuta för sina licenspengar. Kanslihusets nya makthavare har inte vågat bryta med socialdemokratins mediepolitik. Därför borde starka privata medieföretag, exempelvis inom Bonnierkoncernen, bilda särskilda fonder för nya kvalitetssatsningar på samhällsbevakningen, skriver TV 4:s vd Jan Scherman och kommunikationsdirektör Göran Ellung.

Statliga kvalitetsfonder för tv kommer inte att öka mångfalden. Tvärtom, publicistisk självständighet gynnas inte av mer statlig styrning över tv-utbudet. Vi häpnar därför över att fp-ledaren Lars Leijonborg (DN Debatt 23/1) nu formar en allians med före detta SVT-reportern Lars Adaktusson (DN Debatt 5/1) i syfte att styra skattemedel till miljardvinstföretaget MTG och vår egen vinstrika Bonnierkoncern. Även framgångsrika Schibsted hakar på och välsignar den tänkta statliga dirigentpinnen över journalistiken. Det är minst sagt märkligt att utsikten till lite gratismedel förblindar så många inför de uppenbara riskerna med en central och statlig smakdomare, som ska fördela skattemedel till den journalistik som bedöms som finast och viktigast. Det vore självklart bättre om de privata medieföretagen på egen hand utvecklar sina kvalitetsprogram, och att public service utan politisk inblandning definierar sin roll i det nya tv-landskapet, gärna utan de ständiga och frikostiga höjningarna av licensmedel. Först då läggs grunden till en ny mångfald, med fler och bättre valmöjligheter för publiken. Men då måste alliansregeringen också våga forma en modern mediepolitik, utan arvegods från s-regeringen. Alltsedan det avslöjades att de borgerliga ministrarna ville styra Sveriges Television men inte betala licensen, har public service debatterats med en energi och intensitet som inte återspeglas i situationen på tv-marknaden. Eller som pekar på vad som är viktigt för tittarna. I en ny undersökning från Novus Opinion, beställd av TV 4, anser endast tolv procent av de tillfrågade borgerliga politikerna att licensavgiften är mycket väl värd pengarna. Samma fråga till allmänheten visar att endast åtta procent anser att de får full valuta för sina licenspengar. I undersökningen tillfrågades 1 300 personer varav 300 politiker. De här svaren stämmer väl överens med dagens tittarbeteende. Två av tre tittare väljer de kommersiella kanalerna. Endast en av tre ser på SVT, och den utvecklingen accelererar. I flera unga åldersgrupper, inte minst bland kvinnor, är till och med TV 3 och Kanal 5 större än SVT. Konsumenterna sätter alltså inte SVT i fokus. Det gör inte heller de tillfrågade borgerliga politikerna, i motsats till sin alliansregering. Arvegodset från socialdemokratin verkar starkt och trollbinder uppenbarligen kanslihusets nya makthavare, som ännu inte har vågat sätta ner foten och göra ett eget tydligt avtryck. Vi vet att det i den nya konkurrensen behövs resurser för att kunna erbjuda kvalitet och mångfald i utbudet. Men frågan är vem som ska stå för kostnaden. Vi menar att det enda legitima sättet att försvara sin publicistiska verksamhet är att klara finansieringen på egen hand. Endast då står journalistiken på helt fri grund, endast då kan publicisterna verka fullt ut i sin samhällsbevakande gärning. Ett tydligt sätt att visa på det egna ansvaret skulle, till exempel, kunna vara att det inom Bonnierkoncernen bildas en särskild kvalitetsfond som betalas av de företag som vill satsa ytterligare kraft på sin samhällsbevakning. Ett enkelt räkneexempel visar på hur stark en sådan satsning skulle kunna bli. Om ett begränsat antal Bonnierföretag som TV 4, till hälften också ägt av Proventus, Dagens Nyheter, Sydsvenska Dagbladet, Expressen och Dagens Industri skulle avsätta en procent av sin omsättning så har vi snabbt en kvalitetsfond i storleksklassen 100 miljoner. Kvalitetsmedlen kan användas av respektive företag i helt nya, egna eller gemensamma, satsningar för att ytterligare fördjupa och förstärka kvaliteten på samhällsbevakningen i olika former. Publiceringen kan ske i flera medier och i alla nya publiceringsformer. Exemplet visar att medieföretagen själva är bäst lämpade att lösa frågan om hur man ska utveckla sin kvalitetsjournalistik. Det måste vara upp till var och en att fritt välja formerna, för ett område som inte bara kostar pengar utan definitivt också är lönsamt. Men Stenbeckföretaget MTG med sin miljardvinst vill hellre se en lösning där de kommersiella kanalerna tar del av licensmedlen. Den nyligen rekryterade SVT-medarbetaren Lars Adaktusson skrev första arbetsdagen hos Stenbeckföretaget MTG en artikel här på DN Debatt, där han argumenterade ivrigt för en kvalitetsfond med skattemedel att dela ut till medieägare som Stenbeck och Bonnier. Adaktusson verkar inte ha läst några av MTG:s bokslut. Men vi rekommenderar en snabb genomgång, så att Adaktusson enkelt kan se att rörelseresultatet för MTG, exklusive reavinster på aktier, landade på 1,28 miljarder för 2005. Det blir lite väl småsnålt, för att inte säga girigt, att kräva att politikerna ska införa en fondmodell som innebär att skattepengar ska fördelas till medieföretagen. Men den tyngsta invändningen är dock att det motverkar mångfalden att inrätta en ny statlig institution för utdelning av pengar till dem som enligt statliga smakdomare gör rätt sorts tv. Risken för ett allomfattande och ensidigt värderingsmönster ökar. Och utan att fördjupa sig i liknande modeller, som till exempel det statliga Filmavtalet där tv-bolagen unisont bidrar med pengar som filmkonsulenterna fördelar, kan vi bara konstatera att pluralismen alltid mår bra av olika ägare och olika typer av företag. Vi uppmanar därför både Lars Leijonborg och Lars Adaktusson att skrota drömmen om skattepengar som ska fördelas via "statliga skönhetstester". MTG kan liksom Bonnier införa sina egna kvalitetsfonder. Detsamma gäller framgångsrika Schibsted, där man nog måste utnämna direktören Gunnar Strömblad till den mest hängivne bidrags- och fondivraren som ju redan får mer än 60 miljoner om året i presstöd till Svenska Dagbladet. Först är nämnde Strömblad emot fonderna för att han inte vill berika TV 4 och Bonnier. Sedan är han för att även tidningsföretag ska kunna få lite statliga pengar eftersom han befarar att det kan bli svårt att i framtiden ha råd med kvalitetsjournalistik. Det är fascinerande med denna klagosång över att kvalitet kostar så mycket pengar. Vi inbillade oss att det var inom det området man hade bäst förutsättningar att få mest läsare och tittare, och därmed en bra lönsamhet. Mediedebatten har pågått alltsedan den förre kulturministerns erkännande att hon inte betalat tv-licensen. Och därmed tydligt visat att det inom den nya alliansen finns en stor tveksamhet till licensfinansiering av public service. Novus Opinions undersökning befäster detta, knappt varannan borgerlig politiker anser att SVT ska finansieras via tv-avgiften. Siffran blir ännu lägre om du frågar allmänheten. Om fondtanken drivits fram för att idégivarna tycker att SVT får för mycket pengar och gör för lite kvalitetstelevision, så kan vi förstå det bakomliggande motivet till fondförslaget. Samtidigt kämpar Sveriges Television med näbbar och klor för att tydliggöra och behålla sin roll som det kvalitativa alternativet för att få behålla sina licensmedel, sponsorpengar, produktplacering och dold företagsfinansiering av enskilda program I en DN Debatt artikel (22/1) skriver nya vd:n Eva Hamilton att SVT nu måste vässa sin nyhetsverksamhet. Medlet till framgång är att tillsätta ytterligare chefer. De kommersiella kanalernas samhällsbevakning avfärdar hon med att påstå att programmen sänds när tittarna har gått och lagt sig. Den debattnivån och insikten om TV 4:s och andra kommersiella kanalers verksamhet och popularitet säger tyvärr det mesta om varför Sveriges Television befinner sig i kris och har svårt att finna sina målgrupper. SVT har helt enkelt inte haft koll på utvecklingen som har skett inom medieområdet de senaste tio åren. Frågan är om tillsättandet av nya chefer räcker för att klargöra den position som public service bör ta. Men förhoppningen är kanske att agerandet imponerar så stort på beslutsfattarna att SVT får behålla sina licensmedel i storleksklassen fyra miljarder om året och dessutom får behålla sina kommersiella intäkter. Men vi tycker att fyra miljarder borde räcka till en samhällsbevakning i världsklass. Om man mot detta ställer reklammarknadens cirka fyra miljarder och det stora antalet kommersiella kanaler som delar på den summan och ser vad de får ut av sin verksamhet så framträder SVT:s misshushållning med sina resurser i ett nytt ljus. Vi båda har lång erfarenhet från Sveriges Televisions nyhetsverksamhet och har dessutom arbetat på TV 4 sedan kanalen startade. TV 4 sände under förra året nyheter 14 gånger per dygn, "Nyhetsmorgon" sänder 365 dagar om året. "Kalla fakta" är Sveriges mest prisbelönta samhällsprogram alla kategorier. Men vi kan och ska givetvis bli bättre. Vi behöver mer granskande journalistik. Vi behöver inte mer statlig styrning av medierna. Det bidrar bara till likriktning. SVT behöver inte mer ekonomiskt stöd, utan i stället långsiktighet, tydlighet i sitt uppdrag och att bli av med den politiska inblandningen. En politisk styrning som börjar bli besvärande till och med för oss som jobbar i ett konkurrerande tv-företag med ett stort eget public service-utbud. I Novus Opinions undersökning ställdes frågan vilken kanal som allmänheten sätter främst, 42 procent svarade TV 4 - endast 19 procent hade SVT 1 som sitt förstaval. Och tittarna väljer inte bara underhållning, de är samhällsintresserade och vill bli informerade av självständiga medier, inte serverade nyheter eller "kvalitetsprogram" som har passerat en statlig smakjury. Jan Scherman Göran Ellung


”Bara privata kvalitetsfonder kan säkra public service”

Summary: TV 4:s vd Jan Scherman: Medieföretagen är själva bäst lämpade att lösa frågan om hur kvalitetsjournalistiken ska utvecklas.Lars Leijonborg och Lars Adaktusson fikar efter att styra skattemedel till privata medieföretag. För SVT och Schibsted tycks inte nuvarande bidrag räcka till för att göra kvalitetsjournalistik. Samtidigt anser endast åtta procent av allmänheten att de får full valuta för sina licenspengar. Kanslihusets nya makthavare har inte vågat bryta med socialdemokratins mediepolitik. Därför borde starka privata medieföretag, exempelvis inom Bonnierkoncernen, bilda särskilda fonder för nya kvalitetssatsningar på samhällsbevakningen, skriver TV 4:s vd Jan Scherman och kommunikationsdirektör Göran Ellung.

Statliga kvalitetsfonder för tv kommer inte att öka mångfalden. Tvärtom, publicistisk självständighet gynnas inte av mer statlig styrning över tv-utbudet. Vi häpnar därför över att fp-ledaren Lars Leijonborg (DN Debatt 23/1) nu formar en allians med före detta SVT-reportern Lars Adaktusson (DN Debatt 5/1) i syfte att styra skattemedel till miljardvinstföretaget MTG och vår egen vinstrika Bonnierkoncern. Även framgångsrika Schibsted hakar på och välsignar den tänkta statliga dirigentpinnen över journalistiken. Det är minst sagt märkligt att utsikten till lite gratismedel förblindar så många inför de uppenbara riskerna med en central och statlig smakdomare, som ska fördela skattemedel till den journalistik som bedöms som finast och viktigast. Det vore självklart bättre om de privata medieföretagen på egen hand utvecklar sina kvalitetsprogram, och att public service utan politisk inblandning definierar sin roll i det nya tv-landskapet, gärna utan de ständiga och frikostiga höjningarna av licensmedel. Först då läggs grunden till en ny mångfald, med fler och bättre valmöjligheter för publiken. Men då måste alliansregeringen också våga forma en modern mediepolitik, utan arvegods från s-regeringen. Alltsedan det avslöjades att de borgerliga ministrarna ville styra Sveriges Television men inte betala licensen, har public service debatterats med en energi och intensitet som inte återspeglas i situationen på tv-marknaden. Eller som pekar på vad som är viktigt för tittarna. I en ny undersökning från Novus Opinion, beställd av TV 4, anser endast tolv procent av de tillfrågade borgerliga politikerna att licensavgiften är mycket väl värd pengarna. Samma fråga till allmänheten visar att endast åtta procent anser att de får full valuta för sina licenspengar. I undersökningen tillfrågades 1 300 personer varav 300 politiker. De här svaren stämmer väl överens med dagens tittarbeteende. Två av tre tittare väljer de kommersiella kanalerna. Endast en av tre ser på SVT, och den utvecklingen accelererar. I flera unga åldersgrupper, inte minst bland kvinnor, är till och med TV 3 och Kanal 5 större än SVT. Konsumenterna sätter alltså inte SVT i fokus. Det gör inte heller de tillfrågade borgerliga politikerna, i motsats till sin alliansregering. Arvegodset från socialdemokratin verkar starkt och trollbinder uppenbarligen kanslihusets nya makthavare, som ännu inte har vågat sätta ner foten och göra ett eget tydligt avtryck. Vi vet att det i den nya konkurrensen behövs resurser för att kunna erbjuda kvalitet och mångfald i utbudet. Men frågan är vem som ska stå för kostnaden. Vi menar att det enda legitima sättet att försvara sin publicistiska verksamhet är att klara finansieringen på egen hand. Endast då står journalistiken på helt fri grund, endast då kan publicisterna verka fullt ut i sin samhällsbevakande gärning. Ett tydligt sätt att visa på det egna ansvaret skulle, till exempel, kunna vara att det inom Bonnierkoncernen bildas en särskild kvalitetsfond som betalas av de företag som vill satsa ytterligare kraft på sin samhällsbevakning. Ett enkelt räkneexempel visar på hur stark en sådan satsning skulle kunna bli. Om ett begränsat antal Bonnierföretag som TV 4, till hälften också ägt av Proventus, Dagens Nyheter, Sydsvenska Dagbladet, Expressen och Dagens Industri skulle avsätta en procent av sin omsättning så har vi snabbt en kvalitetsfond i storleksklassen 100 miljoner. Kvalitetsmedlen kan användas av respektive företag i helt nya, egna eller gemensamma, satsningar för att ytterligare fördjupa och förstärka kvaliteten på samhällsbevakningen i olika former. Publiceringen kan ske i flera medier och i alla nya publiceringsformer. Exemplet visar att medieföretagen själva är bäst lämpade att lösa frågan om hur man ska utveckla sin kvalitetsjournalistik. Det måste vara upp till var och en att fritt välja formerna, för ett område som inte bara kostar pengar utan definitivt också är lönsamt. Men Stenbeckföretaget MTG med sin miljardvinst vill hellre se en lösning där de kommersiella kanalerna tar del av licensmedlen. Den nyligen rekryterade SVT-medarbetaren Lars Adaktusson skrev första arbetsdagen hos Stenbeckföretaget MTG en artikel här på DN Debatt, där han argumenterade ivrigt för en kvalitetsfond med skattemedel att dela ut till medieägare som Stenbeck och Bonnier. Adaktusson verkar inte ha läst några av MTG:s bokslut. Men vi rekommenderar en snabb genomgång, så att Adaktusson enkelt kan se att rörelseresultatet för MTG, exklusive reavinster på aktier, landade på 1,28 miljarder för 2005. Det blir lite väl småsnålt, för att inte säga girigt, att kräva att politikerna ska införa en fondmodell som innebär att skattepengar ska fördelas till medieföretagen. Men den tyngsta invändningen är dock att det motverkar mångfalden att inrätta en ny statlig institution för utdelning av pengar till dem som enligt statliga smakdomare gör rätt sorts tv. Risken för ett allomfattande och ensidigt värderingsmönster ökar. Och utan att fördjupa sig i liknande modeller, som till exempel det statliga Filmavtalet där tv-bolagen unisont bidrar med pengar som filmkonsulenterna fördelar, kan vi bara konstatera att pluralismen alltid mår bra av olika ägare och olika typer av företag. Vi uppmanar därför både Lars Leijonborg och Lars Adaktusson att skrota drömmen om skattepengar som ska fördelas via ”statliga skönhetstester”. MTG kan liksom Bonnier införa sina egna kvalitetsfonder. Detsamma gäller framgångsrika Schibsted, där man nog måste utnämna direktören Gunnar Strömblad till den mest hängivne bidrags- och fondivraren som ju redan får mer än 60 miljoner om året i presstöd till Svenska Dagbladet. Först är nämnde Strömblad emot fonderna för att han inte vill berika TV 4 och Bonnier. Sedan är han för att även tidningsföretag ska kunna få lite statliga pengar eftersom han befarar att det kan bli svårt att i framtiden ha råd med kvalitetsjournalistik. Det är fascinerande med denna klagosång över att kvalitet kostar så mycket pengar. Vi inbillade oss att det var inom det området man hade bäst förutsättningar att få mest läsare och tittare, och därmed en bra lönsamhet. Mediedebatten har pågått alltsedan den förre kulturministerns erkännande att hon inte betalat tv-licensen. Och därmed tydligt visat att det inom den nya alliansen finns en stor tveksamhet till licensfinansiering av public service. Novus Opinions undersökning befäster detta, knappt varannan borgerlig politiker anser att SVT ska finansieras via tv-avgiften. Siffran blir ännu lägre om du frågar allmänheten. Om fondtanken drivits fram för att idégivarna tycker att SVT får för mycket pengar och gör för lite kvalitetstelevision, så kan vi förstå det bakomliggande motivet till fondförslaget. Samtidigt kämpar Sveriges Television med näbbar och klor för att tydliggöra och behålla sin roll som det kvalitativa alternativet för att få behålla sina licensmedel, sponsorpengar, produktplacering och dold företagsfinansiering av enskilda program I en DN Debatt artikel (22/1) skriver nya vd:n Eva Hamilton att SVT nu måste vässa sin nyhetsverksamhet. Medlet till framgång är att tillsätta ytterligare chefer. De kommersiella kanalernas samhällsbevakning avfärdar hon med att påstå att programmen sänds när tittarna har gått och lagt sig. Den debattnivån och insikten om TV 4:s och andra kommersiella kanalers verksamhet och popularitet säger tyvärr det mesta om varför Sveriges Television befinner sig i kris och har svårt att finna sina målgrupper. SVT har helt enkelt inte haft koll på utvecklingen som har skett inom medieområdet de senaste tio åren. Frågan är om tillsättandet av nya chefer räcker för att klargöra den position som public service bör ta. Men förhoppningen är kanske att agerandet imponerar så stort på beslutsfattarna att SVT får behålla sina licensmedel i storleksklassen fyra miljarder om året och dessutom får behålla sina kommersiella intäkter. Men vi tycker att fyra miljarder borde räcka till en samhällsbevakning i världsklass. Om man mot detta ställer reklammarknadens cirka fyra miljarder och det stora antalet kommersiella kanaler som delar på den summan och ser vad de får ut av sin verksamhet så framträder SVT:s misshushållning med sina resurser i ett nytt ljus. Vi båda har lång erfarenhet från Sveriges Televisions nyhetsverksamhet och har dessutom arbetat på TV 4 sedan kanalen startade. TV 4 sände under förra året nyheter 14 gånger per dygn, ”Nyhetsmorgon” sänder 365 dagar om året. ”Kalla fakta” är Sveriges mest prisbelönta samhällsprogram alla kategorier. Men vi kan och ska givetvis bli bättre. Vi behöver mer granskande journalistik. Vi behöver inte mer statlig styrning av medierna. Det bidrar bara till likriktning. SVT behöver inte mer ekonomiskt stöd, utan i stället långsiktighet, tydlighet i sitt uppdrag och att bli av med den politiska inblandningen. En politisk styrning som börjar bli besvärande till och med för oss som jobbar i ett konkurrerande tv-företag med ett stort eget public service-utbud. I Novus Opinions undersökning ställdes frågan vilken kanal som allmänheten sätter främst, 42 procent svarade TV 4 – endast 19 procent hade SVT 1 som sitt förstaval. Och tittarna väljer inte bara underhållning, de är samhällsintresserade och vill bli informerade av självständiga medier, inte serverade nyheter eller ”kvalitetsprogram” som har passerat en statlig smakjury. JAN SCHERMAN GÖRAN ELLUNG


Kunskap och dialog rätt vapen mot våldet

Summary: En skola i Soweto i Sydafrika har på nio år lyckats gå från våld, trakasserier och frånvarande lärare, till hängivna elever, prydliga klassrum och uppsluppna fikapauser i lärarrummet. Hur gick det till? God kommunikation mellan lärare och elever, svarar eleverna samstämt.

JOHANNESBURG. Bhukulani Secondary School i Soweto är inte som andra skolor i Sydafrika. Här råder ordning och disciplin, lärarna är entusiastiska och motiverade, och eleverna gör bättre och bättre ifrån sig för varje år som går. Natten till den 28 december i fjol hade säkert de flesta avgångselever i den sydafrikanska gymnasieskolan svårt att somna. Man kan lätt tänka sig hur många av dem låg och vred sig i lakanen, med en ängslig oro i magen. Andra kanske hoppfullt höll om sina tummar, och drömde om en storslagen morgondag med ära och beröm. Den 28 december publicerades nämligen resultaten från årets slutprov i grundskolan, under sedvanlig uppståndelse och dramatik. I den sydafrikanska skolan är det otvetydigt den viktigaste dagen på året – för många elever en avgörande dag i livet. Endast de som får tillräckligt goda betyg kan söka vidare till universitet. Vid Bhukulani Secondary School, i den tradionellt svarta och fattiga förorten Soweto i Johannesburg, blev den 28 december 2006 en lyckans dag. Hela 97 procent av skolans utgångselever fick godkänt i slutprovet, och ett livligt foto på några av de firande eleverna prydde landets största dagstidning dagen därpå. För att vara en fattig skola i ett fattigt område är det ett närmast osannolikt resultat. Med tanke på att endast 21 procent av eleverna klarade samma slutprov för knappt ett årtionde sedan är det än mer fantastiskt. På nio år har skolan gått från en vardag med våld, trakasserier och frånvarande lärare, till en vardag med hängivna elever, prydliga klassrum och uppsluppna fikapauser i lärarrummet. – Jag var tvungen att motivera lärare och elever, och få dem att inse att deras framtid ligger i deras egna händer, säger Mduduzi Mathe, som tog över som skolans rektor 1998. Hans första jobb på Bhukulani Secondary School var som matematiklärare i mitten av 1980-talet, mitt under den repressiva apartheidpolitiken. Enligt lag fick svarta skolbarn inte lära sig något särskilt avancerat eller meningsfullt i skolan, eftersom de ändå bara skulle arbeta som trädgårdsmästare och hembiträden efteråt. – Men det var ändå relativt lugnt på skolan vid den tiden, och en hel del undervisning som pågick, berättar Mduduzi Mathe. Mot slutet av 1980-talet började det att gå utför, menar han. Lärarkåren blev allt mer politiserad, och skolbarnen ägnade sig mest åt att demonstrera mot apartheidregimen på gatorna i Soweto. När landet sedan demokratiserades 1994 fanns ingen fungerande struktur att falla tillbaka på. Som på så många andra underfinansierade skolor för svarta skolbarn rådde kaos och oordning. – Till och med den här skolan var ett farligt ställe. Det var en massa bråk mellan elever som kom till skolan med knivar och till och med skjutvapen, berättar Mduduzi Mathe. De hela metalluckorna för fönstren i skolsalarna är en kvarleva från den tiden. I dag håller ett nytt, ordentligt stängsel ovälkomna bråkstakar utanför skolgården. Rektors kontor är ett litet rum intill lärarrummet, som fylls upp av ett gigantiskt gammalt träbord belamrat med pärmar och pappershögar. Vid den enda datorn som skolledningen har sitter en av skolans två kvinnliga studierektorer, Pepy Nkosi, och pusslar ihop terminens schema. Det sydafrikanska skolåret som börjar i januari och slutar i december består av fyra terminer. Bhukulani Secondary School har 1 280 elever i årskurserna 8 till 12, alla mellan 13 och 18 år gamla. – De flesta av eleverna kommer härifrån området, men en del kommer längre bort ifrån. En del föräldrar insisterar på att deras barn ska gå i just den här skolan, och de kan resa upp till trettio kilometer bara åt ena hållet, berättar Mduduzi Mathe. Det finns ingen skolbuss, ingen gymnastiksal, ingen bollplan på skolgården, ingen skolsköterska, ingen lunchmatsal. Eleverna äter i stället sin medhavda matsäck – ofta en yoghurt, chips eller frukt – i solen utanför de gula tegellängorna med skolsalar. – Ibland är vi femtio elever i en klass, berättar 17-åriga Nombuso Mthethwa och 16-åriga Sanelisiwe Nzimande, som båda just börjat sista årskursen. De stora klasserna är ett av få negativa omdömen de kan ge sin skola. När de i stället ska förklara varför den fungerar så bra återkommer de gång på gång till att kommunikationen mellan lärarna och eleverna är lätt och bra, och att lärarna är duktiga pedagoger. – För det mesta förstår jag precis vad de talar om, säger Nombuso Mthethwa. – Vi har bra disciplin här. Lärarna talar med oss och ger oss råd, säger vad som är rätt eller fel och sedan är det upp till oss, tillägger hon. Många andra skolor är inte som Bhukulani Secondary School. I en rapport till den sydafrikanska kommissionen för mänskliga rättigheter, SAHRC, beskriver en nationell barnrättighetsorganisation Sydafrikas skolor som några av de farligaste platser ett barn kan vistas på. Våld och trakasserier förekommer såväl inne på skolorna som runt omkring. Två tredjedelar av alla skolor i Kapstaden ligger i områden med hög kriminalitet, och det är inte ovanligt att skolbarnen rånas på sina mobiltelefoner eller busspengar på väg till eller från skolan. Det händer också att särskilt flickor utsätts för sexuella övergrepp inne på skolorna. En sexårig flicka våldtogs på en skoltoalett för två år sedan. Även lärare gör sig skyldiga till övergrepp. – Det finns lärare som utnyttjar särskilt fattiga elever, och använder sig av pengar för att locka dem till sig. De utnyttjar det faktum att en del barn kommer till skolan på fastande mage och inte har något med sig att äta, berättar 37-årige Phinda Mazibuko, som undervisar i engelska på Bhukulani Secondary School. – De blundar för vår moral och våra principer som lärare, och glömmer bort att läraryrket är ett kall, tillägger han. När Mduduzi Mathe tillträdde som rektor 1998 var hans första prioritet att förändra arbetsklimatet för lärarna. Han ville se ett slut på politiken i klassrummen, och svågerpolitiken i lärarrummet. Från och med nu var det endast meriter som kunde leda till befordran, och inte vänskapsband som under den tidigare rektorn. När han väl samlat lärarna bakom sig tog han sig an eleverna, och fann att något så enkelt som att hålla skoldörren öppen en extra timme för läxläsning kunde få stora effekter. – Det bästa med skolan som arbetsplats är sammanhållningen bland lärarna. Planeringen från ledningen fungerar bra, vi har stöd från området runt omkring och från utbildningsdepartementet, och både lärare och elever är generellt engagerade, hävdar engelskläraren Phinda Mazibuko. I ett hänseende ligger Bhukulani Secondary School dock långt efter många andra skolor i det moderna Sydafrika. Samtliga elever på skolan är svarta, och det finns ingen elev från en vit, indisk eller färgad familj. Däremot är det många skolbarn från området, både fattiga och mer välbeställda, som väljer att betala för att gå i en av de bättre privatskolorna i de traditionellt vita förorterna till Johannesburg. – Integrationen i Sydafrika är bara en dröm, det gäller hela samhället. Våra barn måste ge sig av till deras skolor, man ser aldrig några vita elever komma ut till Soweto, säger Phinda Mazibuko. Att de inte har några vita, indiska eller färgade klasskamrater är dock inget som bekymrar Nombuso Mthethwa och Sanelisiwe Nzimande. Som ett tecken på hur sakta integreringen mellan olika folkgrupper ibland går i det moderna Sydafrika berättar de att de aldrig ens reflekterat över att de inte har några vita klasskamrater. – För mig är det helt normalt att vi bara är svarta här, för jag har bara gått i sådana skolor. Jag tycker inte det är fel, säger Nombuso Mthethwa. En attitydundersökning som gjordes bland sydafrikaner i slutet av förra året visar att en majoritet anser att skolorna i dag bör vara integrerade, men att många fler svarta än vita sydafrikaner är för integrering. Endast drygt hälften av de vita sydafrikanerna, 53 procent, anser att elever från olika folkgrupper bör gå i samma skola. Trots att det finns elva nationella språk i landet och endast en minoritet talar engelska som modersmål, anser dock en majoritet att engelska ska vara undervisningsspråk i skolan. De flesta anser också att samtliga skolor bör vara för både flickor och pojkar, och att man inte bör ha skolor som lär ut en specifik religion. Fysisk bestraffning är inte längre tillåtet. På Bhukulani Secondary School varnas stökiga elever först av skolledningen, och sedan försöker man reda ut problemen tillsammans med elevernas föräldrar. I värsta fall väntar avstängning från skolan. Nombuso Mthethwa och Sanelisiwe Nzimande anser att det viktigaste är att få en god kunskapsgrund med sig från grundskolan, för vidare studier. Båda hoppas dessutom på en framtid som ingenjörer, något som var i stort sett otänkbart för deras föräldrars generation under apartheid. Ingen av deras föräldrar har ens gått ut grundskolan. – Jag tycker att det är viktigt att vi får med oss en god självkänsla, och att vi lär oss att vara stolta över oss själva, säger Sanelisiwe Nzimande. En fråga tycks engagera såväl elever som lärare och ledning på Bhukulani Secondary School just nu. Utbildningsdepartementet är på väg att ta bort kravet på skoluniform i skolan, och detta upprör. Eleverna befarar att det kan leda till mobbning av de elever som är fattigare och inte har råd att köpa trendiga kläder, medan lärare och övrig skolpersonal är rädda för att det innebär att det inte längre går att se om det är någon obehörig ungdom inne på skolan. – När barnen sätter på sig skoluniformen förbereder de sig också för en dags undervisning. Jag tycker verkligen att skoluniformen är väldigt viktig, säger rektor Mduduzi Mathe. Det tycks också råda en enighet om att de tuffa slutproven efter tolfte klass är en bra idé, hur nervöst det än kan vara inför provresultaten. Betyg är trots allt något som sydafrikanska elever är vana vid från första skolåret. – Om man inte sätter betyg på eleverna, hur ska man då veta om de är mogna att gå vidare till nästa årskurs, undrar Mduduzi Mathe, och lyfter skeptiskt på ögonbrynen åt idén om en betygslös grundskola. Anna Koblanck DN:s korrespondent insidan@dn.se


Summary: En skola i Soweto i Sydafrika har på nio år lyckats gå från våld, trakasserier och frånvarande lärare, till hängivna elever, prydliga klassrum och uppsluppna fikapauser i lärarrummet. Hur gick det till God kommunikation mellan lärare och elever, svarar eleverna samstämt.


Regeringen utmanad om jämställdheten

Summary: När Mona Sahlin väljs till socialdemokraternas partiledare tar kvinnorna över i partiet. För regeringen gäller det att matcha oppositionen med en mer offensiv jämställdhetspolitik.

Med Mona Sahlin får socialdemokraterna för första gången en kvinnlig partiledare. Och inte nog med det: i toppen av arbetarrörelsen vimlar det numera av kvinnor. Sahlin kommer bland andra att omges av partisekreteraren Marita Ulvskog, LO-basen Wanja Lundby-Wedin, gruppledaren i riksdagen Britt Bohlin Olsson samt Carin Jämtin, som nu har en framträdande position som oppositionsledare i Stockholm. Den kvinnliga laguppställningen borgar för att jämställdhetspolitiken kommer att spela en viktig roll för socialdemokraterna under den resterande mandatperioden. Mona Sahlins insatser under tiden som jämställdhetsminister var visserligen inte imponerande. Men hennes engagemang i frågan är genuint - redan i torsdags gjorde hon klart att hon avser att prioritera jämställdheten. Entusiasm och glöd ska inte underskattas. Kvinnodominansen kan avskräcka en del s-sympatisörer. Men sannolikt finns det också många väljare, inte minst kvinnor, som lockas mer av matriarkatet i socialdemokraterna än av den manliga dominansen i den borgerliga regeringen. Frågan är hur regeringen Reinfeldt ska handskas med den utmaningen. Alliansen kan antingen bli en tillflyktsort för bortskrämda s-väljare eller själva driva en mer offensiv, borgerlig jämställdhetspolitik. Sedan regeringsskiftet har det lagts fram flera förslag som pekar i en positiv riktning. Näringsminister Maud Olofsson har dragit i gång en satsning på kvinnligt företagande. Genom bland annat rådgivning och särskilda företagarlån ska fler kvinnor lockas att bli entreprenörer. Justitieminister Beatrice Ask vill snabba på arbetet med att skärpa lagstiftningen mot stalking, det vill säga förföljelser och trakasserier. Och tidigare i veckan lade folkhälsominister Maria Larsson fram en rad åtgärder för att förbättra skyddet av och stödet för misshandlade kvinnor. Det ska inte längre vara valfritt för kommunerna att inrätta kvinnojourer. Jämställdhetsbonus i föräldraförsäkringen och avdrag för hushållsnära tjänster är också reformer som i förlängningen kan komma att underlätta för kvinnor i karriären. Men samtliga förslag har antingen jämkats ihop av den borgerliga fyrklövern inför valet - eller också har de lanserats av den förra regeringen. För att driva arbetet vidare krävs det aktiva, engagerade jämställdhetsivrare bland statsråden. Och tyvärr tycks tillgången på sådana vara begränsad. I en genomgång som Svenska Dagbladet gjorde nyligen valde endast sex av ministrarna att kalla sig feminister. Bland dem fanns bland andra näringsminister Maud Olofsson och finansminister Anders Borg. Jämställdhetsminister Nyamko Sabuni nöjde sig med att kallas "liberal". "Det är bättre att handla, och tala klartext om det man vill," förklarade hon. Problemet är att få vet vad Nyamko Sabuni egentligen vill uträtta på jämställdhetsområdet. Före valet gjorde hon sig känd som en hårdför politiker, som bland annat lade fram ogenomtänkta förslag om slöjförbud och obligatoriska gynkontroller. Under hösten har Nyamko Sabuni också fått en hel del uppmärksamhet - i utlandet. Sabuni har blivit intervjuad i flera stora tidningar, som franska Le Monde och amerikanska New York Times. På hemmaplan har jämställdhetsministern däremot varit mindre synlig. På jämställdhets- och integrationsdepartementet verkar tjänstemännen ha fullt upp med att genomdriva förslagen som lades fram i budgeten. Men vad sker efter att de gemensamma planerna har betats av? Är det Nyamko Sabunis tidigare, högst kontroversiella åsikter som kommer att vara vägledande för regeringens jämställdhetspolitik? För regeringen Reinfeldt gäller det att göra slut på osäkerheten om den vill kunna matcha kvinnorna i s-toppen.


”Valbevakning i lokala medier ett förräderi mot demokratin”

Summary: Ny analys av lokalvalen: Snäll journalistik som står illa rustad att skildra de besvärliga frågorna. Tre fjärdedelar av all lokal valrapportering saknar konfliktperspektiv. I stället har lokalmedierna fastnat i en välmenande och stelbent redovisningsplikt. Men det är samtidigt ett förräderi mot den lokala demokratin. För när det saknas en medieforskarna Lars Nord och Gunnar journalistisk vilja eller förmåga att vitalisera berättelserna om lokalsamhället uppstår ett tomrum i offentligheten. Det skriver Nygren, som analyserat allt valmaterial i press och etermedier i nio kommuner och landsting inför lokalvalen 2006.

Eftervalsanalyserna duggar fortfarande tätt och som vanligt är strålkastarljuset mest riktat mot partiledarnas och riksmediernas förehavanden. Samtidigt är frågan om inte det mest dramatiska i samband med 2006 års val var vad som skedde lite i skymundan i alla landstingsval och kommunalval. Aldrig förr har den politiska makten växlat på så många håll. 89 kommuner och landsting fick nya majoriteter och på flera håll var valutgången så oviss att det knappt gick att få klar en majoritet innan den nya mandatperioden inleddes vid nyåret. Aldrig tidigare har så många nya lokala partier haft så stora framgångar i lokala val. Mest remarkabel var förstås Sverigedemokraternas nya maktposition med 280 mandat i 141 kommuner och möjlig vågmästarroll i ett 40-tal. Förra åree&ts val till kommuner och landsting var dramatiskt, det vet vi nu med facit i hand. Däremot är våra kunskaper fortfarande mycket begränsade när det gäller de lokala valrörelser som föregick dessa valresultat. Hur kan Sverigedemokraternas framgångar förklaras Hur kommer det sig att så många nya partier lätt får framgång Vad handlar den lokala valdebatten egentligen om För att få ökad klarhet i hur de lokala valrörelserna ser ut är det nödvändigt att veta mer om hur de lokala massmedierna fungerar i samband med dessa val. Vi vet i dag att de flesta svenskar framför allt får sina kunskaper om vad som händer i samhället från medierna. Lokala medier som lokaltidningar, lokalradiostationer och regional tv har också traditionellt haft en stor och trogen lokal publik. Hur valde dessa trovärdiga och populära medier att skildra den lokala och regionala politiken i valrörelsen 2006 Systematiska studier av mediernas innehåll i den lokala valrörelsen är sällsynta i Sverige. Inför valet 2006 valde Demokratiinstitutet vid Mittuniversitetet att på uppdrag av Sveriges Kommuner och landsting analysera allt valrörelsematerial i press, radio och tv i nio svenska kommuner och landsting de tre sista veckorna före valdagen. De undersökta kommunerna var Helsingborg, Karlstad, Linköping, Sundsvall och Östersund och de fyra landstingen Värmland, Östergötland, Västernorrland och Jämtland. Totalt analyserades nära 1 300 artiklar och inslag, nyheter såväl som opinionsmaterial. Avsiktligt valdes regioner med många medier. Vi vet sedan tidigare att vissa delar av Sverige, som förortskommuner och glesbygd, redan ligger i medieskugga med närmast obefintlig kommunbevakning. Dem är det inte stor mening med att undersöka. Därför får de här valda kommunerna och landstingen anses representativa för de delar av landet där en lokal journalistik faktiskt förekommer. Resultatet av den här studien som presenteras i dag visar att de lokala mediernas bevakning är omfattande. Det är dock till stor del en pliktrapportering kring partiernas program och aktiviteter som sällan förmår lyfta sig över rutinbevakningen. Trots att det är mitt i valrörelsen är det bara 18 procent av alla artiklar och inslag som platsar på förstasidor och löpsedlar. Den typiska valartikeln i lokalpressen är en tvåspaltare på insidan som i punktform exempelvis presenterar vänsterpartiets landstingspolitik. Konflikter sägs vara journalistikens drivkraft, men i så fall står den lokala valjournalistiken stilla. 75 procent av alla artiklar och inslag saknar konfliktperspektiv. I stället staplas redovisningar och presskonferenser på varandra där politiker helt dominerar som källor. Politikerna finns med som källor fyra gånger så ofta som medborgare, trots redaktionernas ofta uttalade vilja före valet att inte låta sig styras av politikernas dagordning i valrörelsen. Debatt- och insändarmaterialet är på samma sätt helt dominerat av kända lokalpolitiker. Den lokala valjournalistiken skiljer sig rätt rejält från valjournalistiken i de stora riksmedierna. Den journalistiska dramatisering av rikspolitiken som brukar präglas av maktkamp, opinionsmätningar och tillspetsade analyser lyser nästan helt med sin frånvaro i lokaljournalistiken i valrörelsen. Den lokala journalistiken är sällan självständig, utan ständigt speglande. Här är inte problemet en aktiv journalistik som får alltmer makt på politikens bekostnad, utan en passiv journalistik som knappast kan engagera någon som inte redan är partipolitiskt aktiv. Ett exempel på detta är att en tredjedel av alla artiklar och inslag är direkta resultat av partiaktiviteter som presskonferenser och torgmöten. De etablerade partierna behandlas dock rätt lika av de lokala medierna. Förenklat går det att säga att man är rätt hygglig mot alla. Hos de socialdemokratiska andratidningarna kan ändå en sista rest av partipress spåras. Här är det extra gott om nyheter om socialdemokraternas valaktiviteter, extra många insändare skrivna av socialdemokrater och extra försiktighet i kritiken av socialdemokratiska kommunledningar. Den lokala valjournalistiken är en stillsam mässa för det mesta, men några gånger bränner det till. När sjukhuskliniker ska läggas ned blir bevakningen intensiv och full av övertoner. Landstingsmajoriteten skildras ensidigt negativt och det helt nya parti som är emot nedläggningen beskrivs enbart positivt. Av alla partier som förekommit i den lokala valrörelsen 2006 är det sjukvårdspartiet och dess lokala motsvarigheter som fått den i särklass mest gynnsamma behandlingen i de lokala medier vi granskat. En annan dramatisk avvikelse är också intressant att notera. Sverigedemokraterna tigs konsekvent ihjäl i de lokala medierna, men de få gånger partiet och dess representanter framträder i artiklar och inslag är det oftast med en negativ inramning. Sverigedemokraterna var inte bara isolerade av andra partier, de var också klart negativt särbehandlade av medierna de få gånger de över huvud taget uppmärksammades. Vi ser ett mönster i alla dessa tendenser i den lokala mediebevakningen. Den kan tyckas närmast idylliskt sömnig och välmenande i sin stelbenta redovisningsplikt, men vi menar att det samtidigt är en förrädisk journalistik. Tråkigheten har nämligen ett demokratiskt pris. När det saknas en journalistisk vilja eller förmåga att vitalisera berättelserna om lokalsamhället och engagera medborgarna i den lokala demokratin uppstår ett tomrum i den lokala offentligheten. Finns ingen genomtänkt tanke med den lokala valjournalistiken blir det mesta styrt av tillfälligheternas spel. En lokal och regional politisk verklighet som präglas av snabba opinionsförändringar, nya politiska motsättningar och stora strukturella omställningar förtjänar en politisk journalistik som insiktsfullt och självständigt beskriver, granskar och kommenterar det lokala skeendet för en alltmer kunnig och välutbildad allmänhet. Vi ser inte mycket av sådana ambitioner i dagens lokala politiska journalistik. Lokala medier som inte har någon kreativ strategi för att förhålla sig vare sig till nya uppstickarpartier eller främlingsfientliga partier, utan pular på med oändliga rutmönster om vad som skiljer partierna åt när det gäller bibliotekens öppettider är ingen idealisk aktör i den lokala demokratin. Den ”snälla” lokaljournalistiken står illa rustad att skildra de besvärliga frågorna.”Pressens förräderi” kallade förre journalisthögskolerektorn Lars Furhoff den klena lokaljournalistiken på 1960-talet. 40 år senare kan vi konstatera att den nuvarande lokala journalistikens karaktär av stillsam tebjudning i grunden kan vara lika mycket av ett förräderi mot den lokala demokratin. LARS NORD Professor i medie- och kommunikationsvetenskap GUNNAR NYGREN Massmedieforskare