Summary: REPLIK DN DEBATT 22/12. Huvudproblemet med lärarutbildningen är inte utbildningens längd. Det är att vi inte lyckas locka de bästa studenterna till läraryrket, skriver Roger Haddad (L), utbildningspolitisk talesperson.

Lärarutbildningen är inte bara den största utbildningen vid landets högskolor och universitet. Det är också den viktigaste utbildningen i samhället eftersom den ska leverera morgondagens lärare. Till skillnad från Henrik Svensson (DN Debatt 22/12 2019) anser jag att det minsta problemet med lärarutbildningen är längden på utbildningen. Sverige lider av en skola med kvalitetsproblem. Den mest akuta frågan att lyfta är söktrycket till lärarutbildningen som sjunker och att hälften av lärarutbildningarna underkänts i Universitetskanslersämbetets granskning. Liberalerna har under lång tid uppmärksammat denna fråga. Vid sidan av frågan om studiero och lärarnas befogenheter att ingripa mot stöket i skolan har just lärarutbildningen varit vår prioriterade fråga. Vi medverkade till den punkt i januariavtalet som nu utreds kring innehållet i lärarutbildningen Fokus måste åter bli kvalitet och inte kvantitet. Lärarutbildningen måste bättre förbereda studenterna när det gäller metodik, den verksamhetsförlagda utbildningen måste kvalitetssäkras och fungera bättre. Den lärarledda undervisningen måste öka så också de praktiska momenten. Lärarutbildningen har teoretiserats för mycket vilket gör att studenter inte känner sig förberedda när de kommer ut i klassrummen. Från Liberalerna vill vi gå vidare och föreslår att ämneslärarutbildningens erbjuds på ett antal färre lärosäten för att säkra kvaliteten. Vi vill skärpa antagningskraven för att komma in på utbildningen och införa ett lämplighetstest. Vem som helst ska inte kunna komma in och bli lärare om man inte har förutsättningar att klara utbildningen. För vissa inriktningar vill vi att studenten har lägst betyget C från gymnasiet. Vi ser i Universitetskanslersämbetets granskning av lärarstudenternas avhopp att en huvudförklaring är bristande förkunskaper från gymnasiet. En stor del av lärarutbildningens kvalitetsproblem ligger därför utanför universitet och högskolor. Det gäller grundskolans och gymnasieskolans kvalitet inte minst, men också söktrycket. Möjligheterna att fortbilda sig och bli behörig finns och måste utvecklas. Därför drev vi igenom förslag om Lärarlyftet som nu förlängs till 2025. Möjligheten för akademiker att sadla om och läsa in i snabbare takt på två respektive ett och ett halvt år finns redan och kan breddas. Liberalerna förordar däremot inte en politik där man inför olika kategorier av lärare, där man först blir behörig sedan legitimerad. Dagens modell är tydlig: en behörig lärare har en lärarexamen och är behörig i minst ett ämne som man undervisar i och därmed har man lärarlegitimation. Under mina år som förtroendevald har jag aldrig hört att det är längden på utbildningen som är problemet. Däremot omfattande kritik mot innehållet, kvaliteten, brist på lärarledd undervisning och att handledningen inte har fungerat. När vi är i ett läge där hälften av platserna inte har konkurrens och där läraryrket fortsatt har mycket låg status i Sverige jämfört med övriga OECD-länderna så kan inte lösningen bli att sänka kraven eller generellt korta utbildningarna. Vi måste angripa huvudproblemet: att vi inte lyckas locka de bästa studenterna till läraryrket. Det andra som ligger utanför utbildningen är att förbättra arbetsmiljön så att de 40 000 utbildade som lämnat yrket vill komma tillbaka. Tusentals är beredda att göra just det om villkoren förändras. 22 december 2019 Debattartikel Henrik Svensson, universitetslektor och dekan för fakulteten för lärarutbildning, Högskolan Kristianstad: ”Med kortare utbildning får vi fler och bättre lärare” Repliker Roger Haddad (L), utbildningspolitisk talesperson: ”De bästa studenterna måste lockas till läraryrket”


”Min brors nya flickvän kan splittra familjen”

Summary: Emil blev ihop med sin brors före detta flickvän, mot broderns vilja. Nu vill det nya paret fira jul tillsammans med familjen – och riskerar samtidigt att splittra den. Psykologen Anna Bennich ger råd om hur familjen kan hålla ihop trots konflikten.

Fråga: Min storebror blev tillsammans med min andra storebrors före detta. När min storebror Emil svajpade höger på Tinder visste han att han gjorde det på vår bror Svantes före detta flickvän. Det hade gått 15 år sedan deras relation tog slut till följd av att hon varit otrogen mot honom. Nu undrar Emil om Svante är okej med att Emil börjar träffa hans före detta. Svaret blir: ”Du får inte bli tillsammans med henne”. Några månader senare står det klart att de två trots allt blivit tillsammans och min bror Svante är mycket obekväm med situationen. Dels har Svante ingen som helst lust att umgås med sin före detta, dels är han besviken på Emil. Emils val är ett stort svek för Svante då de båda varit bästa vänner hela livet. Nu har det gått 1,5 år och Svante har sagt att det är upp till Emil att avgöra vem han vill träffa och att familjen borde behandla Emils nya tjej som ”en i familjen”. Han är dock fortsatt obekväm och har just nu ingen lust att träffa sin före detta. Nu tycker Emil att Svante är ”känslig” och att han bör släppa sina dåliga tankar eftersom 15 långa år passerat. Till jul ville Emil ha med sin nya flickvän, alltså Svantes före detta, på julafton. Eftersom jag vet hur dåligt Svante mår av situationen och att familjen betyder väldigt mycket för honom, valde jag att säga nej till hennes närvaro. Jag sade dessutom hårda ord till Emil, som jag uppfattar betett sig själviskt genom hela processen. Han ska enligt mig inte tvinga på Svante hennes sällskap. Han ska dessutom inte tvinga resten av familjen att ta ställning. Nu är vi i en situation vari Emil tycker att han väntat länge nog på acceptans och Svante samtidigt känner sig förrådd av både Emil och familjen. Familjen har inte tydligt nog tagit ställning utan låter saker och ting bara fortgå. Hade inte jag sagt ifrån så hade julen nämligen firats tillsammans med Emils nya tjej. Hur ska vi gå vidare? Vi är en familj som alltid haft nära band och som aldrig bråkar. Det här har vänt upp och ned på hela familjerelationen. Vi är fem syskon och två föräldrar. Samtliga är över 30 år, det vill säga vuxna nog att fatta sina egna beslut. Samtliga i familjen tycker att Emil betett sig ”konstigt” men bara jag och vår syster tar aktivt ställning för Svante. De andra säger att de älskar båda men inte vet hur de ska göra för att det ska bli rätt. Tacksam för alla tankar och förslag jag kan få. Johan (Emil, Svante och Johan heter egentligen något annat)  Svar: Hej! Vilken trasslig situation du beskriver. Jag förstår att det är svårt att navigera i den. Ursprungsfamiljen är ju en plats som helst skall kännas trygg för alla som ingår i den. Ett slags bas dit man när som helst kan backa hem, för avslappnat umgänge eller när det är rörigt i livet. Sen ser det ju långt ifrån alltid ut så. Faktum är att vi bråkar mest med dem vi står närmast, och väldigt få familjer är utan konflikter genom livet. Som ändå är ganska långt. Man kan ju ha nära band OCH ibland bråka. Jag kan också förstå att det här känns obekvämt för Svante. Inte alls avspänt att behöva träffa och umgås med sitt gamla ex, nu hand i hand med brodern. Särskilt som deras förhållande inte tycks ha avslutats på ett särskilt bra sätt. Säkert finns där en del plågsamma minnen av att ha blivit bedragen, sårad och arg. Ganska många människor skulle nog helst slippa ta upp just den typen av bekantskap igen. Det är i det här läget inte så konstruktivt att resonera kring rätt eller fel egentligen. Det har ni redan gjort i familjen, utan att landa i någon lösning som fungerar för alla. I ”folkdomstolen” skulle starka argument för båda bröderna höras. Å ena sidan, sveket. Så himla okänsligt av Emil att börja dejta den kvinna som han visste hade haft en relation med brodern. Kunde han inte bara ha låtit henne vara, bland alla tusentals ansikten i den där virtuella kortleken? Särskilt när brodern bett honom låta bli, och när han vet att det tog slut av en jobbig otrohetsaffär. Blod är väl tjockare än vatten? Å andra sidan, det har gått femton år. Det kan man väl förstå att Emil inte tänkte att det skulle vara så himla känsligt. Om ni alla är i trettioårsåldern så borde det här ha varit en tonårsromans, det är ju en halv livstid sedan. Dessutom står det oss faktiskt långt ifrån tusen åter, kärlek kan vara svårfunnen för många. Inte kan man väl ha ”patent” på en människa genom hela livet? Det måste finnas något slags preskriptionstid på ungdomsförälskelser. Så där kan vi hålla på i evigheters evigheter och ändå aldrig enas. Bättre är, vilket du så klokt också efterfrågar, att ta ett steg bakåt och försöka se på vilka problemlösningsstrategier som finns och vilka de långsiktiga konsekvenserna blir beroende på hur ni väljer att hantera det här. Den ena strategin är ju att hålla Emils nya flickvän borta ifrån familjesammankomsterna. Konsekvenserna av det blir på kort sikt att Svante slipper känna sig obekväm (och Emil faktiskt får ta konsekvenserna av att ha handlat ganska själviskt där inne på Tinder med sitt pekfinger). Men hur blir det i längden, för de närmast inblandade och för er som familj? Om alla vänder Emils flickvän ryggen, hur ska ni hantera det om deras relation är alldeles rätt och de vill leva tillsammans, länge? Uppenbarligen har de blivit väldigt kära i varandra. Hur blir det om de flyttar ihop, om de bildar familj, om de blir gamla tillsammans? Ska de aldrig få fira jul med barnens mor- och farföräldrar eller möjliga kommande kusiner? Emil kan ju inte komma på jul eller födelsedagar med sina barn medan deras mamma måste stanna hemma. En långsiktig möjlig konsekvens av det är att Emil inte firar med er alls. Att konflikten trappats upp så mycket att ni inte längre kan umgås. Det vore så väldigt synd om det landade där. Den andra strategin är ju att ändå låta flickvännen hänga med på julafton. Konsekvenserna av det på kort sikt skulle vara en inte alls lika avspänd och härlig jul. Det skulle såklart kännas konstigt framför allt för Svante, men även för er andra som bryr er om hans obekväma läge. Kanske skulle den julaftonen gå till historien som er familjs mest besvärliga jul, att gå omkring och ”låtsas” och inte veta vilken fot man skall stå på riktigt. Men i längden då? Ja, det vanligaste är ju att negativa känslor ändå lägger sig när lite tid fått gå. Om ni väljer ”acceptans”-spåret så kommer de första gångerna att kännas jobbiga, men det skulle ge med sig med tiden. Och i förlängningen, gissar jag, skulle nog varken Svante eller ni andra må så bra av att förvägra er bror att delta i familjen tillsammans med sin partner. Eller av det svåra läget att Emil skulle behöva lämna någon han kommit att älska för att familjen vägrar acceptera relationen. Risken finns också att den här situationen blir allt mer obekväm ju större plats den får ta och ju mer infekterat det blir. Min tanke är därför att det bästa för er vore att bita i det sura äpplet, riva av plåstret och försöka acceptera att det råkade bli riktig kärlek av den jävla högersvajpen. Vi får nästan alltid större vinster av försoning och acceptans än av benhårda Antingen Eller. Det kommer inte vara närmelsevis lika svårt att hantera situationen med Emil och flickvännen, som det kommer vara att behöva hantera förbud, välja sida, vägra träffas, stänga ute. Så innan det här blir en (ännu mer) långdragen och svår balansgång, är mitt råd att acceptera deras kärlek. Kostnaderna riskerar annars att bli för stora. I en familj som i övrigt verkar trivas väldigt bra ihop. Anna Bennich Här hittar du fler frågor till Insidans expertpanel, till exempel ”Måste jag äta medicin mot ångest livet ut?”, ”Jag har provat allt – hur kan jag sova en hel natt?” och ”Mitt vuxna barn vägrar acceptera min nye man”.


Summary: INSÄNDARE. Julen har förlorat sin koppling till Jesu födelse. För oss svenskar är det viktigt att köpa julklappar och äta hemlagade köttbullar, prinskorvar och sill, skriver 19-åriga Sofia Pernbrink.

I 23 dagar räknar vi ner till dagen som är den största höjdpunkten för Sverige, julafton. I en enorm julhets jagas det julklappar. Det ska bakas saffransbullar samt att man ska ha hinna åka runt och dricka vattnigt kaffe hos sina äldsta släktingar. Spargrisen töms. När julmaten inhandlas står man nervöst och väntar på att kortterminalen ska lysa ”godkänt” och sedan tackar man nej till kvittot kassörskan frågar om man vill ha. Hemlagade köttbullar ska rullas. Godiset ska man göra själv. När dottern kommer hem med knäck hon lagat på hemkunskapen låtsas man att det var gott och låter den stå framme på bordet som hon ändå endast äter av. Du får heller inte missa ett enda avsnitt av årets julkalender samt att julmusten redan skulle börja drickas av i oktober, eller är det inte därför matbutikerna säljer det så tidigt? Glöm för guds skull inte att du varje dag ska klaga på att snön inte har kommit än och att det inte blir någon riktigt jul utan den. Klaga på snön det gör vi ju varje år. I grund och botten firar vi denna högtid för att minnas Jesus födelse. Julhelgen är en kristen högtid som står i fokus för att hylla att Gud valde att bli människa och rädda det viktigaste, skapelsen och människan. Vi börjar redan vid advent fira Jesus och löftet han gav till lärjungarna. Till exempel tänder vi ett nytt ljus varje söndag för att påminnas. Vi ger varandra julklappar till minne av att de tre vise männen hade skänkt Jesusbarnet presenter. Förväntningsfulla ska vi sitta vid granen och vänta på jultomten, som i själva verket är farfar. Sedan får du en julklapp som du innerst inne önskade att du hade kvittot till. Men du kommer ändå att nicka och tacka så mycket. Vi gör ju ändå detta för att minnas och att komma ihåg Jesus och de vise männen, eller hur? Jag är lyckligt lottad att få fira en sådan här prestigefylld högtid, att ständigt få se pappa laga julskinka, att få se mamma kämpa med knäcken som till slut blir bra efter två försök. Mormor som ska laga någon sockerfri tårta, jag som skakar på paketen för att gissa innehållet och syrran som tittar snett på maten eftersom hon är vegan. Det här är vår kristna högtid julafton och vi firar den enligt vår religiösa tro. Nej, vi i Sverige firar inte enligt kristen syn, vi har endast traditioner. Mamma står inte och kämpar med knäcken för Jesus, pappa gör inte julskinka för Jesus, utan vi gör det för oss själva. Vi har format vår egen högtid som inte alls är religiös. För oss är det viktigt att äta hemlagade köttbullar, prinskorvar och om någon glömt sillen är julen förstörd. ”Last Christmas” ska ha spelats minst 30 gånger per dag under december, i alla fall om man lyssnar på ”Lugna favoriter”. Nu när julen är här, försök att minnas varför vi firar denna högtid egentligen. Tänk på historien och på Jesus, stressa inte upp er! Men glöm för fan inte julmusten! God jul! 25 december 2019 kl 05 Insändare Sofia Pernbrink: ”Julen har förlorat sin koppling till Jesu födelse” Svar Så svarar du och kommenterar


Även den mäktigaste diktaturen kan falla snabbt

Summary: DN 23/12 2019. När Sovjetunionen 1979 invaderade Afghanistan var världen delad i två och kommunismen verkade både besluten och kapabel till att göra sin del större. I stället markerade invasionen början på slutet för diktaturerna i öst.

Julen 1979 – i dagarna för 40 år sedan – rullade sovjetiska stridsvagnar in i Afghanistan. Året innan hade en marxistisk junta tagit makten i landet. Den var djupt impopulär och befann sig snart på fallrepet. Moskva beslöt sig för att gripa in, för att bevara Afghanistan som en del av den kommunistiska sfären. Då sågs invasionen som ett uttryck för stigande sovjetisk styrka och maktanspråk. 1970-talet hade varit jobbigt för den fria världen, och i synnerhet för USA. Energikriser, arbetslöshet och hög inflation gav en känsla av ekonomisk nedgång. Vietnam och Watergate gödde det politiska missnöjet. Samtidigt producerade Sovjetunionen till synes respektabla tillväxtsiffror och slöt successivt missilgapet. Världen var delad i två och kommunismen verkade både besluten och kapabel att göra sin del större. I stället blev invasionen början på slutet för diktaturerna i öst. Bara tio år senare föll Berlinmuren, ytterligare ett par år senare upplöstes själva Sovjetunionen. Kriget i Afghanistan var en bidragande orsak till det. När de sovjetiska soldaterna i början av 1989 återvände hem var det som förlorare. Stora summor hade spenderats, moralen urholkats. Bland Sovjets generaler var invasionen också ett viktigt argument mot att ingripa i Östeuropa när frihetsrevolutionerna svepte fram där 1989. Den sågs som ett bevis på Moskvas begränsade förmåga att hjälpa lokala kommunistpartier att behålla makten när folket ville ha bort dem. Men kriget var inte den enda orsaken till Sovjetunionens och kommunismens plötsliga kollaps, eller ens den viktigaste. Planekonomin var effektiv för att producera rakteter, men usel på allt annat. I det kapitalistiska Väst åkte människor bil och på semester. I öststaterna stod man i brödkö. I USA och Västeuropa tilläts människor att ha drömmar och försöka förverkliga dem. I Sovjet och Östeuropa blev man anvisad sin plats som kugge i ett långsamt snurrande hjul. Den som ville annat och gav uttryck för det maldes hänsynslöst ner. Allt var inte en dans på rosor i den demokratiska världen. Vietnamkriget och Watergate, som sagt, diskriminering av USA:s svarta, ekonomiska klyftor. Men friheten gav verktyg för självkorrigering – att avslöja orättvisor, byta ut presidenter och premiärministrar som inte levererade, att sluta gapet mellan ledare och ledda när det blev för stort. Under 1970-talet hade fler människor i Sovjetunionen och Östtyskland blivit varse vad ett fritt samhälle innebar. Den västtyske kanslern Willy Brandts ”ostpolitik” var kontroversiell, eftersom den skänkte legitimitet till de kommunistiska regimerna. Men den stärkte också banden till människorna i östblocket, och i synnerhet Östtyskland. Fler på andra sidan järnridån blev medvetna om hur mycket bättre livet var i väst. Somrarna 1977 och 1978 reste den då unge och lovande sovjetiske politikern Michail Gorbatjov tillsammans med sin fru i Italien och Frankrike. Han noterade hur mycket rikare livet var där och konstaterade senare i sina memoarer att ”det verkade inte som att våra allt äldre ledare var särskilt oroade över vår helt uppenbart lägre levnadsstandard och våra oacceptabla levnadsförhållanden”. Auktoritära regimer – i dag lika väl som för 40 år sedan – må se både starka och stabila ut. Ledarna kanske känner sig trygga. Men den som skrapar på ytan finner ofta att missnöjet bubblar. Och de som skymtat den fria världen lockas alltid av den.


Eva väljer frihet framför trygghet

Summary: Att rätta in sig i ledet har aldrig varit något för skådespelaren Eva Melander. Därför har hon valt det otrygga frilanslivet. Det är det inrutade och trygga hon är rädd för.

Efter den här intervjun ska Eva Melander i väg på en provfilmning. Mer än så kan hon inte säga. Film- och tv-projekt omgärdas ofta av hemlighetsmakeri. I våras spelade hon in andra säsongen av serien ”Rebecka Martinsson” men annars har 2019 handlat mycket om återhämtning efter ett år av intervjuer, röda mattor och filmgalor. Hon fick en Guldbagge för bästa kvinnliga huvudroll i filmen ”Gräns”, där hon spelade en tulltjänstekvinna som efterhand inser att hon är ett troll. Filmen var också Sveriges Oscarsbidrag. – Det var spännande att resa runt med filmen och med alla publikmöten. Och det är klart att det betyder jättemycket att synas på det sättet eftersom det kan ge nya möjligheter. Men vi stod ju inte och tänkte på sådant när vi gjorde filmen, säger Eva Melander. Återhämtat sig har hon framför allt gjort i stugan i Hälsingland där hon gärna kopplar av i flanellskjorta sittande på en stubbe med en termos kaffe. Men när man är frilans gäller det också att hålla sig framme och hitta nya uppdrag, till exempel genom att gå på provfilmningar. Det är en del av hennes vardag och det är så hon vill ha det. Att söka sig till en fast tjänst på en institutionsteater lockar inte. – Som frilans blir man mer fri att välja sina projekt. Jag har ju inte samma trygghet men det är jag inte rädd för. Tvärtom, det är det kontinuerliga och bestämda jag är rädd för. Att inordna sig. Så har det alltid varit, jag vet inte varför. Hennes mamma var förvånad över att Eva valde skådespelaryrket. Som liten satt hon aldrig där man placerat henne och hon lät aldrig någon bestämma över sig. – Men jag kan ta regi. Där kan man omvandla instruktioner till något positivt. Jag tänker: herregud, de har ju valt mig. Då får de skylla sig själva. Gör jag det bra kommer de att köpa min idé. Frihetsbehovet har löpt som en röd tråd genom hennes liv och hon minns hur hon som barn besvärades av hur små spelrum vi ger varandra. Att vi bygger vår trygghet på likheter, små gemensamma nämnare som allt ska utgå ifrån. Hon såg det hos grannar, i skolan, i sin egen familj. – Det är en av anledningarna till att jag håller på med skådespeleri. Jag vill visa att det finns fler alternativ. Att vi rättar in oss mer än nödvändigt. Eva Melander växte upp i Gävle i en familj där mamman var sjuksköterska och pappan byggnadsingenjör. Någon koppling till teater fanns inte. Det var under gymnasietiden hon tog klivet ut i rampljuset för första gången, då skolans kulturförening höll sin årliga soaré på Gävle teater. – Jag var så nervös att jag kunde kräkas. Men när jag gick upp på den stora scenen, det var bara för en kort sketch, då kände jag något speciellt: De där ute är med mig, inte emot mig. Vi delar samma rum. Det var första gången jag kände att det här är ju kul på riktigt. Det här kommer aldrig att ta slut. Men hon var blyg och hade varit det sedan hon började skolan. Det var något med det inrutade och bestämda i skolan som hämmade den spralliga tjejen i henne. Och det där höll i sig hela vägen till studenten. – Sedan när jag gick en förberedande teaterkurs tänkte jag att nu får jag fan ta och bota det där. Innerst inne är jag ju en oblyg person. Där har skådespelandet betytt mycket. Nu tycker hon att hon har hittat rätt i sig själv. Kanske har det lite med åldern att göra. Vid 45 har hon lärt känna sig själv bättre och börjar förstå vad hon håller på med. – Nu känner jag mig lite som när jag var barn, jag är inte längre så blyg och ofri. Nu är mitt liv mera som då. Som att jag leker och berättar historier. Men för inte så länge sedan tvingades Eva Melander fundera över vad hon skulle ta sig till om hon måste kliva av scenen för gott. Hon behövde operera bort en bisköldkörtel i halsen och det fanns en risk att stämbanden skulle skadas. – Jag var så nervös. Tänk om jag tappade rösten, vad skulle jag göra då? Men snart insåg jag att okej, det blir en livskris men sedan hittar jag något annat. Det finns så mycket att göra i världen. Det skulle bara vara början på resten av livet. Eva Melander Gratuleras till: Fyller 45 år den 25 december 2019. Gör: Skådespelare. Bor: Stockholm. Familj: Ja. Så firar hon födelsedagen: ”Jag har aldrig firat särskilt mycket. Jag bjuder familjen på middag.” Utmärkelser: Fick en Guldbagge för bästa kvinnliga huvudroll i filmen ”Gräns” och en för bästa kvinnliga biroll i ”Flocken”. ”De står hemma på fönsterbrädan bland blomkrukorna.” Om att fylla 45: ”Kroppslig nedgång men själslig uppgång, kan man säga så?” Det gör mig glad: ”Mina brorsbarn.” Det gör mig arg: ”När folk inte respekterar ens gränser.”


Summary: REPLIK DN DEBATT 18/12. Åsa Westlunds förslag är ensidigt och får störst effekt på lönsamheten hos existerande kommunala rötgasanläggningar. Vi ifrågasätter vi starkt om detta förslag är rätt väg att gå. Förgasning av skogrester har en betydligt större potential än vad rötning av gödsel och avfall har vilket förslaget till produktionsstöd inte alls beaktar, skriver företrädare för Svenskt förgasningscentrum (SFC).

Utredaren Åsa Westlund presenterar i debattartikeln sitt förslag till stödpaket för att öka produktionen av svensk biogas. Förslagets huvudpunkt är ett produktionsstöd om 30–40 öre per kWh enbart för biogas som produceras genom rötning av gödsel. Det råder inga tvivel om att rötningsbaserad biogas är en alldeles utmärkt produkt med stor klimat- och miljönytta. Att svensk biogas har svårt att konkurrera med importerad dansk sådan på grund av dess dubbla ekonomiska understöd är givetvis ett problem. Så långt är vi överens. Däremot ifrågasätter vi starkt om detta förslag är rätt väg att gå. Westlund skriver i sin artikel att det finns ”tekniska förutsättningar att producera runt 15 TWh biogas från rötning och minst lika mycket genom förgasning av till exempel skogsrester”. Faktum är att förgasning av skogrester har en betydligt större potential än vad rötning av gödsel och avfall har vilket förslaget till produktionsstöd inte alls beaktar. Utredningen föreslår tre olika stödpaket och att premier införs från och med 2021. Problemet är att dessa stöd enbart riktas mot rötningsbaserad biogas: de är inte teknikneutrala. Det skulle kunna jämföras med att till exempel vindkraftsel skulle ges tilldelning av elcertifikat, men inte el producerad av biomassa. Principen om teknikneutralitet inom förnybar energiproduktion måste självklart gälla även för förnybar gas. Utredningen föreslår visserligen två ytterligare verktyg som inrymmer andra produktionstekniker än rötning. Men det går varken att utläsa vilka stödnivåer som avses eller när dessa ska införas. Detta riskerar att fördröja utvecklingen av en biogasmarknad bortom rötgasen och skapar ytterligare osäkerheter för branschaktörer, som efterfrågar tydliga, och över tid, stabila regel- och stödsystem. Nuvarande förslag löser kanske dagens konkurrenssituation mellan svensk och dansk biogas. Men redan 2021 kan det danska produktionsstödet komma att ersättas med ett annat stödsystem. En uppenbar fråga blir då vad en sådan förändring innebär för den svenska biogasen? Nuvarande förslag skapar också, helt omotiverat, en skev konkurrenssituation mellan två effektiva och hållbara omvandlingstekniker, rötning och förgasning. Vi ser det som självklart att förslaget måste revideras för att stimulera båda produktionsvägarna på ett neutralt sätt från första början. Dessa båda tekniker har stora förutsättningar att komplettera varandra och tillsammans tillföra marknaden större mängder biogas än vad ett stöd enbart till rötning ger, och därigenom bidra till omställningen av Sveriges energiförsörjning. Westlund lyfter med rätta samhällsnyttorna med rötningsbaserad biogas. Men förgasning av biomassa är ett teknikområde som också kan bidra med stora nyttor. Tekniken kan användas för att förädla såväl avfall som rester från skog- och jordbruk till förnybar gas. All förgasning av biomassa kan också ge en biprodukt i form av biokol som till exempel kan ersätta fossilt kol vid stålproduktion eller direkt som jordförbättring där det stannar kvar i flera hundra år. Förgasning till biogas är också en instegsprodukt för tekniken och som kan ge andra produkter som biodrivmedel och kemikalier. I Tyskland exempelvis finns cirka 1000 installerade förgasningsanläggningar för elproduktion, varav nästan alla har byggts de senaste tio åren. I takt med denna utveckling har tekniken också förfinats med högre verkningsgrader och med nya, svårare typer av biomassa, som råvara. Det finns till och med kommersiella förgasningsanläggningar som producerar förnybar gas (dock inte biogas) från den rötrest som rötningsanläggningar lämnar efter sig. Vi hoppas att utredarna känner till denna spännande utveckling. Potentialen för förgasning i Sverige är mycket god och investeringsvilligt kapital kommer inte saknas om produktionsstöd görs teknikneutrala. En jämförelse med den mer etablerade rötningstekniken är också på sin plats. I Sverige finns redan nästan 300 anläggningar för produktion av biogas genom rötning. Framförallt rör det sig om kommunala anläggningar som producerar biogas vid avloppsreningsverken. De lägst hängande frukterna är därmed redan tagna och tillväxtpotentialen är begränsad och tillkommande kapacitet har därmed högre kostnader. Det främsta syftet med stödet måste ju främst vara att skapa incitament för nya investeringar och åstadkomma så mycket förnybar gas som möjligt per skattekrona. Det gör man genom att skapa samma konkurrensförutsättningar för all produktion av förnybar gas och sedan låta marknaden välja vilken teknik som passar bäst givet de lokala villkoren. Det gör man inte med Åsa Westlunds förslag som i sin nuvarande utformning mest tyvärr får ensidigt och störst effekt på lönsamheten hos existerande kommunala rötgasanläggningar. 18 december 2019 Debattartikel Åsa Westlund, särskild utredare, Biogasmarknadsutredningen: ”Så kan svensk produktion av biogas öka sju gånger” Repliker Företrädare för Svenskt förgasningscentrum (SFC): ”Förgasning av skogsrester har större potential än rötgas” Åsa Westlund, särskild utredare, Biogasmarknadsutredningen: ”Olika sorters biogas ska få olika sorters stöd”


Summary: INSÄNDARE. Jag överväger att flytta från Stockholm på grund av att vården fungerar så dåligt. Det måste gå att få vård så snabbt som vårdbehovet kräver på både vårdcentraler och akuten, skriver Stefan Alenius.

Med de annonserade neddragningarna inom vården i Stockholm tvingas jag snart överväga att säga upp mig och flytta ut till någon ort ute i landet. Där kanske jag inte kan hitta jobb, men förhoppningsvis få tillgång till någorlunda fungerande vård. Det ska vara möjligt att få vård så snabbt som vårdbehovet kräver på både vårdcentraler och akuten. En privat vårdcentral ska aldrig få föreslå för en patient att den ska vända sig till en annan vårdcentral för att få prover tagna. 18 december 2019 kl 17 Insändare Stefan Alenius: ”Överväger lämna Stockholm på grund av vården” Svar Så svarar du och kommenterar


Erik Helmerson: Inte märkligt att invandrare tjänar mindre

Summary: Att första generationens invandrare tjänar mindre än jämnåriga svenskar är inte konstigt. Om deras barn gör det är något allvarligt fel.

Inslaget i Sveriges Radio på tisdagen är tänkvärt. Det handlar om de invandrare som kom hit från Finland omkring 1970, år då svenska fabriker var omättliga hål som svalde hundratusentals utländska arbetare. Efter 50 år i Sverige har deras inkomster halkat efter de svenskföddas. Störst skillnad är det, enligt siffror från SCB, för gruppen finskfödda män. De har 6.400 kronor mindre i medianinkomst i månaden jämfört med svenskfödda. Inslaget ger flera förklaringar till skillnaden. De finska invandrarna hade lägre utbildning och lågavlönade arbetaryrken. De blev oftare sjukskrivna och förtidspensionärer. När röster som Ebba Kaisa Röjerman, Matti Koski och Tuula Heiskala vittnar om verkstadsgolv, två kronor i timmen, extraarbete och låga pensioner är det en intensivkurs i arbetar- och migrationshistoria. Utan de hundratusentals finska invandrarna hade Sverige varit ett i alla bemärkelser fattigare land. Men frågan är hur upprörd man ska vara att de tjänar mindre än jämnåriga svenskar. De intervjuade sverigefinnarna gestaltar något av utvandringens kärna. När man ger sig i väg till ett annat land, ett annat samhälle, en annan kultur vet man att något kommer att gå förlorat. Man vet ofta – om man nu inte är it-ingenjör eller fotbollsspelare – att det kommer att vara svårt att konkurrera med de infödda, de invanda, de med kontaktnät och den speciella sociala kompetens som ligger under samhällsväven i varje land. Egentligen vore det intressantare att jämföra de utvandrade med dem som stannade kvar. Jag tror också att de utflyttade räknar med att migrationen kommer att innebära en stor personlig uppoffring. Däremot utgår de nog från en annan sak: att deras barn kommer att få det lika bra som sina jämnåriga vars föräldrar är födda i det nya landet. Där borde skillnaden vara utraderad. Så är det för sällan i dag. Att den andra generationen inte lyckas är ett betydligt större samhällsproblem än att den första tjänar mindre än svenskarna.


Det här är frågan som måste ställas om de privata sjukvårdsförsäkringarna

Summary: DN 18/12 2019. Allt fler svenskar har en privat sjukvårdsförsäkring. Men vi vet fortfarande lite om effekterna på den offentliga vården.

De senaste två decennierna har antalet svenskar som tecknat en privat sjukvårdsförsäkring ökat kraftigt, berättade DN i tisdagens tidning. Vid millennieskiftet var siffran lite över 200.000, nu ligger den på drygt 650.000. DN avslöjar också att privata vårdgivare i praktiken har två köer. En för landstingets patienter. En annan, snabbare, för personer med privata sjukvårdsförsäkringar. Bilden av två köer sticker i ögonen. Den går stick i stäv med uppfattningen att alla har lika rätt till vård efter behov i Sverige. Och att det därför inte ska gå att betala sig till en snabbare behandling. Om den principen är det enda som ska beaktas är det svårt att se vilken roll sjukvårdsförsäkringar har att fylla i det svenska systemet. Deras uttalade syfte är att se till att den som tecknat en sådan inte ska behöva vänta på att tas om hand. När det gäller livsavgörande vård går det inte att tumma på rättviseprincipen. Men när det gäller mindre akuta behandlingar är det rimligt att ta också andra hänsyn. Tanken på en välförsäkrad elitidrottare som får sitt trasiga knä raskt fixat på en privatklinik i Zürich väcker inte jättestarka känslor. Knappast ropar heller någon på förbud om en privatperson som har råd och inte lust att vänta betalar en höftledsoperation utomlands ur egen ficka. Skälet till det är att deras snabbare vård inte sker på någon annans bekostnad. Faktum är att de i praktiken tillför resurser till den svenska vården. Kön kortas när de inte använder de platser som de genom skattesedeln har betalat för. Alla får snabbare vård. Frågan som bör ställas är därför: har de privata sjukvårdsförsäkringarna samma effekt? I teorin borde det vara så. Landstingen köper först upp de platser som de har behov av och råd till. Har de privata vårdgivarna ytterligare kapacitet kan de sedan sälja den till försäkringsbolagen. Landstingets köer är i så fall ett resultat av att man inte har råd att betala för alla platser som behövs – inte att patienter med privata försäkringar tar dem. Samtidigt insisterar Stockholms hälso- och sjukvårdsdirektör Björn Eriksson, liksom läkare som arbetat hos privata vårdgivare, i DN just på att det visst finns betydande undanträngningseffekter. Det är också tydligt att om reglerna tillåter vårdbolag att serva försäkringshavare först så är det lönsamt att göra det, eftersom de betalar bättre – finns det kryphål i regelverket finns alltså också incitament för att använda sig av dem. När SKR (dåvarande SKL, Sveriges kommuner och landsting) för sju år sedan försökte reda ut effekten av de privata sjukvårdsförsäkringarna på vården nåddes en övergripande slutsats: ”Vi vet i nuläget mycket lite om och i så fall hur förekomsten av privata sjukvårdsförsäkringar påverkar den offentliga hälso- och sjukvården. Hur bestämda åsikterna än är kan vi därför inte med säkerhet hävda vare sig att de utgör en tillgång eller en belastning.” Sedan dess har kunskapsläget inte blivit mycket bättre. Antalet svenskar med en privat sjukvårdsförsäkring har dock blivit betydligt fler. Vilken är deras viktigaste effekt? En gräddfil för personer med tjock plånbok på bekostnad av de resurssvaga? Eller två köer som båda rör sig snabbare än den enda som skulle finnas i deras frånvaro? Det är precis den typen av frågor som statliga utredningar ska besvara.


Summary: REPLIK DN DEBATT 15/12. Advokaterna påstår att åklagare ofta väcker åtal som man vet kommer ogillas. Men statistiken talar tydligt emot det. Omkring 93-94 procent av åtalen leder till fällande dom. De som anser att den siffran bör vara mycket högre förstår inte straffrättsprocessen, skriver åklagaren Fredrik Ingblad.

Försvarsadvokaters agerande i process och i marknadsföring kritiserades tidigare i år av en åklagarkollega. Exemplen var flera och kritiken delades av fler. 64 advokater har nu svarat på kritiken. Eller rättare sagt, de riktar kritiken bort från sig själva och mot åklagarna. Advokaterna påstår att åklagare ofta väcker åtal som man vet kommer ogillas. Det är hårda ord. Det är ett påstående att åklagare ofta begår tjänstefel. Med avsikt. Statistiken talar tydligt emot det. Omkring 93-94 procent av åtalen leder till fällande dom. De som anser att den siffran bör vara mycket högre förstår inte straffrättsprocessen. Siffran kan möjligen användas för att kritisera åklagare för att väcka för få åtal. Och intressant nog. Några av advokaterna hävdar ibland just det, att åklagare i vissa fall lägger ned utredningen för tidigt. Men den kritiken kommer förstås då advokaten har en annan roll, som målsägandebiträde. För att över huvud taget kunna utreda brott måste man ibland använda tvångsmedel, till exempel husrannsakan eller hämtning av personer. Annars skulle vi inte uppfylla det uppdrag som lagstiftaren gett oss, att få personer som begått brott lagförda. Bevisning riskerar nämligen att försvinna om personen får reda på att hen är misstänkt. Ofta är det bråttom, och balansen mellan olika intressen kan vara svår. I efterhand med alla fakta på bordet kan säkert vissa beslut kritiseras. Men ett påstående att åklagare ofta och medvetet bryter mot reglerna, bland annat för att skapa så stor uppmärksamhet som möjligt, är svårt att ta på allvar. Att misstänkta har en annan åsikt om vilka tvångsmedel som behövs i en utredning, kan jag förstå. Men att professionella advokater så oreflekterat verkar överta klienternas synsätt att åklagaren endast vill ”sätta dit” honom har jag mindre förståelse för. Exempel ges på åklagares ”största misslyckanden”. Flertalet av målen ligger långt tillbaka, de är säregna och de flesta är dåliga exempel för tesen att åtal inte borde väckts. Oavsett utgör dessa exempel knappast någon grund för påståenden om vilka fel åklagare ”ofta” begår i dag. Åtalen i Quick- och Prosolviamålen väcktes för över 15 år sedan. Playamålet åtalades 2012 och Trustorutredningen startade för cirka 20 år sedan. Det är nog få personer som verkligen anser att det var fel att väcka åtal i Trustormålet, och läser man hovrättens dom i Playa, bör slutsatsen bli den samma. Att domstolen ibland ogillar ett åtal är för den insatte en annan sak. Att vissa utredningar tar för lång tid håller jag med om. Det är ett problem, och anledningarna är flera: resursbrist, väntetider hos Nationellt forensiskt centrum, fel arbetssätt, andra ärenden hamnar före etcetera. Ett annat skäl är det som nämns i ”Utredningen om processrätt och stora brottmål” SOU 2017:7, att vårt straffrättssystem är dåligt anpassat till stora mål och att det ”överutreds”. Ett av flera förslag för att komma tillrätta med det och därmed minska dröjsmålen, är att tidigare säkerställa förhör med bevispersoner (SOU 2017:98). Advokatsamfundet är emot förslaget, och andra förändringar som skulle anpassa rättegångsbalken till dagens verklighet. I artikeln påstås att åklagare medvetet försenar utredningar. Det kan jag faktiskt inte ta på allvar. Jag kan lugna advokaterna. Vi är personligt ansvariga för våra beslut. Den tillsyn som nämns i artikeln finns och fungerar. Åklagare kan bli åtalade för tjänstefel, få sparken eller omplaceras. Det händer. Vi granskas regelbundet av bland annat JO, JK, DI och SIN. Och självfallet av domstolarna. Vi har en granskning inom myndigheten: överprövning samt en tillsynsavdelning som regelbundet riktar kritik mot beslut av enskilda åklagare. Advokaterna verkar vilja ha ett system där åklagaren kan bli personligt betalningsansvarig för processen och där den tilltalade ges rätt att byta ut åklagaren under vissa förutsättningar. En slags privatisering av processen. Tror advokaterna verkligen att detta skulle skapa åklagare som med mod, integritet och kraft orkar driva även stora och svåra mål under lång tid? Jag tror nämligen – rätta mig om jag har fel – att det är sådana åklagare som både lagstiftaren och allmänheten vill ha. 15 december 2019 Debattartikel 64 advokater: ”Det verkliga problemet är åklagare som löper amok” Repliker Riksåklagare Petra Lundh: ”Vi lever vi inte i ett laglöst land – åklagare har ett ansvar” Fredrik Ingblad, senior åklagare på Åklagarkammaren i Västerås: ”De allra flesta åtal leder till fällande dom” Torsten Angervåg, chefsåklagare Åklagarkammaren i Norrköping och Bengt Ivarsson, advokat, tidigare ordförande för Sveriges advokatsamfund: ”Debatten mellan åklagare och advokater ger allmänheten fel bild”


Summary: INSÄNDARE. Statsminister Stefan Löfven (S) förvärrar Socialdemokraternas kris genom sin bristande verbala förmåga. Han måste kommunicera rakt med väljarna, skriver Daniel Nordenström.

Socialdemokraterna har gått från att vara ohotat största parti till att få passa sig för att inte bli omsprungna av Sverigedemokraterna. Partiledaren Stefan Löfven bidrar till att förvärra denna kris. Jultalet i söndags är ett exempel på detta. I talet slår statsministern sig för bröstet för välfärdsstaten Sverige. Men vilken välfärd är han stolt över? Skolan är i kris och lärarbristen alarmerande. Vårdköerna är så långa att personer riskerar avlida innan de fått hjälp. Det sociala skyddsnätet är så bristfälligt att familjens stöd ofta är viktigare. Vi lever med en urspårad kriminalitet som polis och rättsväsende är oförmögna att hantera. Den psykiska ohälsan ökar. Bostadsbrist råder i majoriteten av Sveriges kommuner. Medborgare som en gång byggt upp samhället får fattigpension. Socialdemokraterna måste erkänna och artikulera de utmaningar vi står inför, konkretisera problem och lösning, samt våga formulera en vision och en ståndpunkt. Alla, inte bara Socialdemokraterna, skulle tjäna på en rakare kommunikation. 17 december 2019 kl 11 Insändare Daniel Nordenström: ”Löfven måste kommunicera rakt med väljarna” Svar Så svarar du och kommenterar


Summary: INSÄNDARE. Jag kommer aldrig mer att rösta på Moderaterna efter partiledaren Ulf Kristerssons svek mot Förintelseöverlevaren Hédi Fried. Det är vidrigt och respektlöst att före valet lova henne att inte samtala med SD – och sedan göra precis det, skriver den borgerlige väljaren Anders Rönnholm.

Jag har röstat borgerligt i hela mitt liv, förutom den första gången då jag var imponerad av Olof Palme och på omvägar fick ett vykort från honom. Turligt nog omvärderade jag mina politiska tankar och började rösta borgerligt, mestadels på Moderaterna. Men det kommer jag aldrig mer att göra så länge som Ulf Kristersson har utmärkt sig på ett sätt som aldrig någon annan partiledare tidigare har gjort (förutom Sverigedemokraternas politiska garnityr, som dagligen basunerar ut sitt budskap i form av falska nyheter). Kristersson har på det mest vidrigaste och respektlösa sätt förnedrat Förintelseöverlevaren Hédi Freid, 95 år. Han kan komma med hur många förklaringar som helst, men varje klart tänkande person måste ställa sig frågan: Vad vill Kristersson åstadkomma med Moderaternas samtal med SD? Ulf Kristersson och troligtvis en majoritet av moderater välkomnar ett samarbete med Kristdemokraterna och SD. Naturligtvis ska man respektera vad väljarna röstar på, men är Sverige ett samhälle där vi ska acceptera respektlöshet och totala brist på humanism? Jag har bott och verkat i Ryssland under de senast 20 åren och kan vittna om hur det är att leva i en stat med förtryck. Att leva i ett land där grundlagen inget är värt och där man hela tiden förändrar förutsättningarna till de ledandes fördel är påfrestande, inte bara för medborgarna utan för hela värden. Vi skall lyssna till Hédi Fried, för det kommer inte att ta lång tid för innan vi hör de brunas stöveltramp. Det vet vi som inte tycker om förtryck och diktatorer. 11 december 2019 kl 12 Insändare Anders Rönnholm: ”Kommer aldrig mer att rösta på Moderaterna” Svar Så svarar du och kommenterar


”Att få träffa samma barnmorska under graviditeten minskar oron”

Summary: När förlossningsrädda får träffa samma barnmorska under hela graviditeten kan deras oro minska. Det är grundtanken bakom projektet ”Min barnmorska”. – Vi har nio månader på oss att lära känna kvinnan före förlossningen. Det skapar en trygghet både för henne och oss, säger Marie Ekborn, chef för projektet.

Barnmorskan Karin Gustafsson står och pratar med sin chef Marie Ekborn i snålblåsten utanför tjänstebilen. Hon ska på hembesök hos en kvinna som fött sitt andra barn. – Med vårt nya sätt att arbeta blir mötet med kvinnan i eftervården helt annorlunda. Vi har ju redan lärt känna den blivande modern och ofta även varit med när hon fött barnet, säger hon. Karin Gustafsson är en av tiotalet barnmorskor som ingår i projektet ”Min barnmorska” på Karolinska universitetssjukhuset i Huddinge. Tanken är att samma barnmorska ska följa kvinnan genom mödravården och förlossningen och även efter att barnets fötts. Projektet vänder sig framför allt till kvinnor som känner en oro inför förlossningen, men även andra kan anmäla sig. Utgångspunkten är att kvinnor med förlossningsrädsla genom ett regelbundet och långsiktigt stöd ska välja att föda vaginalt. Marie Ekborn är barnmorska och chef för satsningen: – Vårt sätt att arbeta innebär att vi har nio månader på oss att lära känna kvinnan inför förlossningen. Det skapar en trygghet för både henne och oss. Att vara gravid är ju ett friskt tillstånd, men kvinnan hamnar ändå i en beroendeställning till personalen. Här blir det en mer avspänd relation där vi hinner känna varandra bättre. Hittills har två hundra bebisar fötts inom projektet. Barnmorskorna arbetar mycket med den oro och rädsla som kvinnorna kan känna under graviditeten och försöker ringa in den. – Nästan alla kvinnor har en normal oro inför förlossningen, men hos vissa tar den över. De får då svårt att glädjas inför föräldraskapet. Vi försöker balansera den oron och skapa en trygghet under hela graviditeten och förlossningen. Men vi kan ju aldrig lova något om hur förlossningen kommer att bli, säger Marie Ekborn. Vad oroar sig kvinnorna mest för? – Ofta finns det en rädsla för bristningar i samband med förlossningen, att den egna kroppen ska ta skada. Sedan finns så klart oron för att barnet inte ska vara friskt eller ha andra problem. Men också en oro för att inte bli sedd av eller lyssnad på av vårdpersonalen Marie Ekborn har precis börjat gå igenom utvärderingar från kvinnor som deltagit i projektet. Hon noterar redan att många framhåller att det känns tryggt att återkommande kunna träffa samma barnmorskor och att få en bra relation till dem. Det gör att de känner sig extra väl omhändertagna. Vad ligger bakom förlossningsrädsla? – Alla kvinnor har ju ett bagage av tidigare erfarenheter. Det kan vara att man tidigare har haft kontakter med vården som inte varit särskilt bra, eller rent av negativa. Många har en sådan historia bakom sig. Andra har kanske upplevt en tidigare mer eller mindre traumatisk förlossning. Sedan kan det också finnas en psykisk skörhet i botten. Man vet att det påverkar oron inför förlossningen och föräldraskapet, säger Marie Ekborn. Barnmorskorna i projektet arbetar i små team om tre personer på ett rullande schema. Varje gravid kvinna har en barnmorska som patientansvarig, som hon träffar i första hand. Men hon kommer även att lära känna de andra två i teamet. Hälften av alla barn föds nattetid. De tre barnmorskorna fördelar beredskapen mellan sig så att någon av dem alltid har jour. – Det gör att varje kvinna vet att någon av de tre barnmorskor som hon lärt känna blir hennes förlossningsbarnmorska, säger Marie Ekborn. Innan projektet startade undersökte ledningsgruppen vilken evidens som finns för metoder som gör att kvinnor kan få en bättre förlossningsupplevelse, med ett lika bra eller bättre medicinskt utfall som i den traditionella förlossningsvården. – Då visade det sig att den vårdform vi fastnade för sticker ut och är väl beprövad i många länder, säger Marie Ekborn. Läs intervju med Marie Ekborn från 2018 Den här typen av förlossningsvård är ganska vanlig i länder som Danmark, Storbritannien och Nya Zeeland. I Sverige har det funnits ett projekt tidigare – i Sollefteå. I England är det väldigt vanligt med barnmorsketeam och det är något som kvinnorna efterfrågar, säger Marie Ekborn. Några ur projektgruppen gjorde ett studiebesök på en förlossningsklinik i Danmark där de fick god vägledning. – Vi kopierade deras modell, men anpassade den till svenska förhållanden och till exempel våra arbetstidslagar. Marie Ekborn vill också ta reda på om det här kan vara ett attraktivt sätt för barnmorskor att arbeta på. Det råder en brist på barnmorskor på många förlossningskliniker i Sverige och det är viktigt att kunna locka fler till yrket. Men det tar tid att införa en ny vårdmodell i förlossningsvården, betonar hon. Det svåraste är att hitta ett schema som balanserar arbete och fritid för barnmorskorna i teamet, något som man fått omvärdera flera gånger under året som gått. – Vi märker att vi framgent förmodligen behöver vara fler barnmorskor i teamet för en hållbar arbetsmiljö. Att kvinnorna uppskattar och har fördel av att ha en känd barnmorska genom hela vårdkedjan, det vet vi redan genom tidigare forskning. Projektet Min barnmorska ska utvärderas efter två år, men det finns redan vissa saker som visar sig tydligt. – Vår absoluta känsla är att de allra flesta uppskattar att de får en relation med sin barnmorska. Och vi har mycket färre här som är missnöjda med sin förlossning än vanligt, säger Marie Ekborn. I teamet arbetar tio barnmorskor som Marie Ekborn rekryterat. Hon säger att det har varit viktigt att de som arbetar i projektet verkligen vill vara med i alla delar. Det är inte alla barnmorskor som vill arbeta med förlossningar, till exempel. Hon betonar att det traditionella sättet att organisera förlossningsvården med uppdelad mödravård, födsel och eftervård i Sverige har goda medicinska resultat. Men det finns vissa fördelar med deras nya sätt att arbeta, säger hon. – En positiv sak är att färre kvinnor faller mellan stolarna när man inte byter vårdgivare fram och tillbaka. Hela vårdapparaten jobbar numera med att täppa till sådana luckor så att alla ska känna sig väl omhändertagna. Under de drygt tjugo år hon arbetat som barnmorska har Marie Ekborn sett en stor förändring av attityderna till förlossningen. Hon tror att det delvis kan ha att göra med att många läser mycket på internet när de blir gravida. – Vad ska man läsa och vad ska man inte läsa? Det är inte lätt att svara på. Generellt är det kanske inte så bra att ta del av alla berättelser. Hur har det påverkat dig som barnmorska att arbeta med projektet? – Det är otroligt lärorikt. Man får en konstant feedback på sitt arbete vilket gör att jag och mina kollegor får utveckla oss hela tiden. Man kommer människor väldigt nära. – Efter förlossningen åker vi hem till mammorna och ger bb-vård i hemmet. När bebisen är några veckor gammal träffar vi dem igen. Då kan vi verkligen knyta ihop säcken och få återkoppling på vårt arbete. Det känns väldigt positivt och utvecklande för oss, säger Marie Ekborn. Karin Gustafsson har arbetat i många olika roller som barnmorska under 13 år – bland annat med förlossning och eftervård på Karolinska och på barnmorskeledda Södra BB på Södersjukhuset. Innan Karin startar sin barnmorskebil för att åka iväg på hembesöket säger hon att projektet Min barnmorska gett henne en ny dimension i yrket. – Graviditet och förlossning är ju en sådan lång process. Det är spännande att få följa med under hela resan. Hon tycker att arbetet inkluderar så många av barnmorskans kompetensområden och är både utmanande och väldigt stimulerande. – När telefonen ringer på min jourtid så är det ju någon av de kvinnor jag känner och väntat på som har kommit igång. När jag åker in för att bistå vid hennes födsel är det henne jag är på väg till. Det är mentalt en stor skillnad mot att åka till jobbet och inte veta vem du kommer att möta.  Projektet Min barnmorska Projektet Min barnmorska pågår sedan ett år tillbaka på Karolinska i Huddinge. Tre barnmorskor bildar ett team och följer den gravida kvinnan genom hela processen – från mödravård, genom förlossningen och även eftervården. Det innebär att varje gravid kvinna känner den barnmorska som är med vid förlossningen. En av barnmorskorna har patientansvaret. Projektet riktar sig främst till förlossningsrädda, men alla kvinnor är välkomna att anmäla intresse. Mottagningen erbjuder extra stödsamtal för den som känner en oro eller rädsla inför förlossningen. Alla par erbjuds förberedande träffar med samtal om födandet och föräldraskapet. Läs fler texter i DN:s artikelserie: Vaginal förlossning eller kejsarsnitt – här är riskerna ”Lyckan är lika stor oavsett hur barnet föds” ”Ett övergrepp att tvinga någon till en vaginal förlossning” Förlossningsrädsla – vanlig anledning till planerat snitt Planerade kejsarsnitt blir allt fler Socialstyrelsen: ”Inte önskvärt med fler kejsarsnitt” Vad tycker du? Borde kvinnor ha rätt att välja kejsarsnitt? Ses ”vanliga” förlossningar som lite finare? Skriv till insidan@dn.se


Gunnar Jonsson: Brexits pris blir ett ”förenat” kungarike utan skottar och nordirländare

Summary: Så britterna närmar sig EU:s utgång. Men skottar och nordirländare kanske inte följer med.

Det råder inget tvivel om att brexit är ett rejält nedköp. Om valet på torsdag verkligen leder till att Storbritannien lämnar EU är det en politisk tragedi för alla inblandade. För landet är det en ekonomisk dikeskörning, även om Europa inte heller klarar sig oskatt. Dessutom kan priset bli en styckning av den brittiska unionen. Nordirland var den krångligaste frågan i förhandlingarna mellan London och Bryssel. Ingen ville återupprätta en synlig gräns på den irländska ön, för att undvika att den drygt 20-åriga freden på Nordirland hotades. Många intog därför oförenliga ståndpunkter. Premiärminister Boris Johnson gick med på att i praktiken låta Nordirland stanna i EU:s tullområde och på den inre marknaden. Han försöker nu ivrigt förneka konsekvensen: att en gräns i stället uppstår på Irländska sjön. Protestantiska unionister är rasande och ser sin mardröm om ett förenat Irland nalkas. Samtidigt hoppas en del katoliker på just detta. En majoritet av nordirländarna sa ja till EU 2016, men protestanternas stora parti nej. Potentialen för en uppblossande konflikt är farligt hög. Skottarna röstade också för att stanna i den europeiska unionen, med 62 procent mot 38. Det skotska nationalistpartiet, SNP, använder nu det som argument för en ny folkomröstning om självständighet. I den förra, 2014, valde 55 procent att stötta en fortsättning på Storbritannien. Då avgjorde ekonomin utgången. Flertalet såg att separatisternas dröm vilade på lösan sand. Nordsjöoljan är långt ifrån den kassakista den var. Skottarnas stora välfärdsstat har alltid varit beroende av subventionerna söderifrån. Handeln med resten av Storbritannien är mycket större än den med övriga EU. Så ser det fortfarande ut. En skotsk exit ur den brittiska unionen vore ett vågspel. SNP:s ideologer är förvisso mer intresserade av självständighet än av EU, och åtskilliga av partiets väljare vill ut ur båda unionerna. Det är inte säkert att EU raskt skulle släppa in ett oberoende Skottland igen. Fast det går inte att komma ifrån att brexitvanvettet ger separatisterna ved på brasan. Johnson är emot en ny skotsk folkomröstning. Labour skulle kunna lova en, i utbyte mot SNP:s stöd för Jeremy Corbyn som premiärminister. Nordirland gav under 30 år av ”The troubles” ständiga bevis för att trångsynt grupptänkande inspirerar mord och terror. Den skotska separatismen har inte varit våldsam, men blundat för att den brittiska unionen varit högst framgångsrik i tre sekel. Nu har en destruktiv engelsk nationalism, framför allt gödslad av Johnsons Toryparti, drivit alla britter till stupkanten. Söndrade de falla.


”Om det blir fel i direktsändning ska vi rätta oss”

Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. Radiosporten ska ha ett korrekt språk, även om det går fort i direktsändningar. Om det blir fel ska vi rätta oss, skriver Radiosportens chef Markus Boger.

Svar till Rolf Hägglund, Västerhaninge (insändare på DN Åsikt 4 december 2019): Radiosporten ska ha ett levande, kreativt, målande och korrekt språk. Därför tar vi årligen fram en ”uttalsbibel” med namn på idrottare som kan vara svåruttalade. Därför har vi också ett nära samarbete med Sveriges Radios språkvårdare. I direktsändning när det går fort kan det ändå bli fel. Då ska vi rätta oss. Om våra reportrar har sagt ”minutrar” är det en felaktig böjningsform. Tack för att du uppmärksammar oss på det! 4 december 2019 kl 15 Insändare Rolf Hägglund: ”Radiosporten måste vårda sitt språk” Svar Markus Boger: ”Om det bli fel i direktsändning ska vi rätta oss” Så svarar du och kommenterar


”Yngre ofta sämre bilförare än äldre”

Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. Yngre är ofta sämre bilförare än äldre. Om man ska ha obligatoriska tester för att förnya körkortet borde det gälla alla åldrar, skriver den tidigare polisen Inge Lind.

Det är nyblivna körkortsinnehavare som trots bra syn, hörsel och snabb reaktionsförmåga orsakar flest olyckor. Det är bara att kontrollera med försäkringsbolagen. Jag har kört mycket bil och har även utbildning i avancerad bilkörning då jag arbetat som polis i 45 år. Äldre ser kanske lite sämre, men de kör mest dagtid och inte i dimma och snöstorm. Många födda på 40-talet är mycket omdömesgilla och skickliga bilförare och har en oerhörd rutin. Däremot är många yngre bilförare helt vilda i sina svarta BMW- och Mercedesbilar. Många kör i dubbla hastigheten utanför skolor, slalomkör över heldraget och in och ut ur bussfiler så alla får bromsa och släppa fram. Vad beträffar skickligheten ser även många yngre illa. De har svårt att backa in i parkeringsfickor och vet inte var bilen börjat och slutar. Många yngre känner inte till att man måste se till att bilens rutor skall hållas rena från snö och is. Om man ska ha obligatoriska tester för att förnya körkortet borde det gälla alla åldrar. 4 december 2019 kl 08 Insändare Robin Wallin: ”Inför obligatoriskt körkortstest för alla över 75 år” Svar Jan-Erik Eriksson: ”Som 71-åring får jag köra motorcykel” Inge Lind: ”Yngre ofta sämre bilförare än äldre” Jöran Rubensson: ”Förlegat förslag om körkortstest för äldre” Så svarar du och kommenterar


Planerade kejsarsnitt blir allt fler

Summary: Andelen planerade kejsarsnitt blir allt fler och är i dag fler än akuta kejsarsnitt. Totalt föds ungefär 17 procent av alla barn i Sverige med kejsarsnitt.

År 2017 föddes cirka 117.600 barn i Sverige. I drygt 17 procent av förlossningarna föddes barnet med kejsarsnitt. Det är den senaste statistiken som finns tillgänglig från Socialstyrelsen. Kejsarsnitt är vanligare bland äldre mödrar och vid tvillingfödslar. År 2017 skedde mer än hälften av förlossningarna där mamman bar på fler än ett barn med kejsarsnitt. Nio av tio barn som låg i sätesbjudning, det vill säga med stjärten nedåt i livmodern, förlöstes med kejsarsnitt. Läs mer: Vaginal förlossning eller kejsarsnitt – här är riskerna Den största gruppen kvinnor som önskar kejsarsnitt är enligt Socialstyrelsen omföderskor. Den kanske vanligaste anledningen är svåra minnen från en tidigare förlossning. Det är också vanligt att kvinnan tidigare gjort ett kejsarsnitt och är rädd för att det ska ställa till det vid en vaginal förlossning. Men enligt nationell studie är en stor grupp, 37 procent, förstföderskor. Då handlar det ofta om en rädsla för att föda vaginalt. Andelen kejsarsnitt varierar stort mellan olika sjukhus och olika regioner. Region Östergötland sticker ut med att i flera år ha haft den lägsta andelen kejsarsnitt i Sverige. 2017 låg nivån på 11,6 procent. Detta kan jämföras med Gotland, som har den högsta andelen kejsarsnitt i landet med 22,1 procent. Läs mer: ”Ett övergrepp att tvinga någon till en vaginal förlossning” I början av 1970-talet låg andelen kejsarsnitt i Sverige på cirka 5 procent. Under 70-talet och 90-talet skedde ganska kraftiga ökningar. Men sedan mitten av 2000-talet har nivån legat ganska still. Däremot har fördelningen mellan planerade och akuta kejsarsnitt förändrats på senare år. I dag är planerade kejsarsnitt mer vanligt än akuta kejsarsnitt. Planerade kejsarsnitt kan göras av medicinska skäl eller exempelvis när barnet ligger i säte, men också efter önskemål från mamman. Det handlar då ofta om rädsla inför förlossningen. Enligt studier som publicerades i den medicinska tidskriften Lancet förra året har andelen kejsarsnitt internationellt sett ökat från 12 procent år 2000 till 21 procent 2015. Men nivån varierar kraftigt mellan olika länder. I Brasilien, Egypten och Turkiet föds fler än hälften av barnen med kejsarsnitt. Högsta andelen i världen finns i Dominikanska republiken med 58,1 procent. Läs mer: ”Lyckan lika stor oavsett hur barnet föds”


Summary: DN DEBATT 4/12. Pisaundersökningen visar oerhört glädjande resultat. Men den är samtidigt en väckarklocka för den bristande jämlikheten: Sverige har den mest ojämlika skolan i Norden. Inte bara för kompetensförsörjningen, utan också för att de barn som i dag misslyckas i skolan riskerar att fastna i sociala problem och kriminalitet, skriver Anna Ekström (S).

Detta är en glädjens dag. Resultatet av Pisaundersökningen visar att svensk skola står stark och är på väg tillbaka till kunskapsresultat i toppklass. Uppgången beror på kloka kunskapsreformer, stora satsningar på skolan och hårt arbete från elever, lärare och rektorer. Men nu måste ojämlikheten i skolan bli en väckarklocka för politiker av alla färger. I dag, tisdag, presenterades 2018 års Pisa-undersökning som mäter 15-åriga elevers kunskaper i läsförståelse, naturvetenskap och matematik. Undersökningen visar oerhört glädjande resultat – en uppgång i samtliga ämnen och att kunskapsresultaten nu är tillbaka på samma nivå som 2006. Det är en statistiskt säkerställd uppgång i samtliga ämnen sedan 2012. Resultaten är bättre än OECD-genomsnittet och Sverige intar nu en andraplats i Norden. En annan glädjande nyhet är att pojkarna i svensk skola knappar in på flickorna, som länge har haft högre resultat i flera ämnen. Undersökningen genomfördes i ett tufft läge med växande elevkullar, stor lärarbrist och många nyanlända elever. Mot den bakgrunden kan man inte vara annat än djupt imponerad av vad svensk skola har lyckats prestera. Svensk skola står stark. När vi bryter ned resultaten på olika elevgrupper ser vi att resultaten hos elever med svensk bakgrund är tillbaka på samma nivå som år 2000 när Pisaundersökningen genomfördes för första gången och Sverige låg i topp. Det är vad som händer i klassrummet som är den absolut viktigaste faktorn för höjda kunskapsresultat. Regeringen har fokuserat på att förbättra kvaliteten i undervisningen genom: • Ökade resurser för fler lärare och högre lärarlöner. Sedan regeringen tillträdde år 2014 arbetar 31 000 fler anställda i svensk skola vilket ger bättre förutsättningar för eleverna att lära sig mer. Regeringen har prioriterat att höja läraryrkets status, bland annat genom högre lärarlöner. I OECD:s stora Talis-undersökning från i somras fick vi ett kvitto på att lärarna själva tycker att deras yrkesstatus ökat och att de trivs bättre på jobbet. • Kvalitativ kompetensutveckling för lärare. Staten tar nu också ett större ansvar för att lärare har tillgång till kvalitativ kompetensutveckling, vilket ger bättre förutsättningar för att bedriva undervisning av hög kvalitet i hela landet. Exempelvis har drygt 64 000 förskollärare, lärare och skolbibliotekarier deltagit i Läslyftet, och 18 000 lärare i insatser för att öka den specialpedagogiska kompetensen i skolan. • Riktade satsningar till de skolor som behöver det som mest. Staten ger nu stöd till skolor med låga kunskapsresultat som har svåra förutsättningar att förbättra elevernas resultat på egen hand. Sedan år 2015 har 100 huvudmän deltagit i satsningen Samverkan för bästa skola. Pisaundersökningen är samtidigt en väckarklocka för den bristande jämlikheten i skolan. Sverige har i dag den mest ojämlika skolan i Norden. Det är i dag det största problemet i svensk skola och ett långsiktigt problem för Sverige. Inte bara för att vi ska klara kompetensförsörjningen, utan också för att de barn som i dag misslyckas i skolan riskerar att fastna i sociala problem och kriminalitet i framtiden. Sverige hade tidigare ett av världens mest jämlika och högpresterande skolsystem. Med januariavtalet som grund har regeringen en bred reformagenda för skolan som ska ta oss dit igen: 1 Fokus på mer kunskap. Ska resultaten fortsätta uppåt behövs fokus på kunskap och bildning. Därför arbetar regeringen med att ta fram en nationell plan för trygghet och studiero som bland annat innehåller ett mobilförbud på lektionstid. Vi ska revidera kurs- och ämnesplaner för ett ökat fokus på faktakunskaper. Läxhjälpsgaranti för elever som riskerar att inte bli behöriga till gymnasiet och förlängd skolplikt för nyanlända som kommer sent till Sverige införs också. 2 Mer resurser till skolor som behöver det mest. Så länge vi har skolsegregation så behöver vi se till att mer resurser riktas till de skolor som behöver det bäst. De elever som behöver mest stöd ska kunna få det. Regeringen bygger därför ut likvärdighetsbidraget för grundskolan till 6,2 miljarder kronor 2021 samtidigt som fler karriärtjänster inrättas i utanförskapsområden. 3 Samling för fler lärare. Regeringen bjuder nu in nyckelaktörer till ett gemensamt arbete för att hantera lärarbristen, utbilda fler lärare och fortsätta stärka läraryrkets attraktivitet. Regeringens satsning på lärarassistenter är ett exempel på hur lärare kan få mer tid för mötet med varje elev. 4 Förändra reglerna om eget boende för asylsökande (ebo). En stor del av skolsegregationen beror på boendesegrationen. För att minska risken för segregation införs vid årsskiftet regler som innebär att asylsökande som flyttar till och bor i eget boende i områden med socioekonomiska utmaningar som huvudregel inte ska ha rätt till dagersättning. 5 Bättre kontroll på skolmarknaden och ett mer rättvist skolval. Det ska vara ett privilegium att få driva skola – inte en rättighet. Det offentliga måste ta tillbaka kontrollen över att nya skolor inte etableras på ett sådant sätt att de bidrar till en ökad segregation och skolvalet konstrueras så att det är fritt och rättvist för alla elever. Forskning visar att nuvarande regler för skolval bidrar till skolsegregation, till exempel genom att fristående skolor kan använda kötid som urvalskriterium. Regeringen har därför tillsatt en utredning som ska föreslå åtgärder för att minska skolsegregationen – bland annat genom att se över vilka urvalskriterier som används när fler elever söker en skola än vad det finns platser. 6 Stopp för nya religiösa friskolor. Genom januariavtalet har vi en bred majoritet för att stoppa nyetableringen av fristående skolor med konfessionell inriktning, som bidrar till att elever med en viss bakgrund samlas i vissa skolor. Vi ser också behov av en bättre kontroll av befintliga religiösa friskolor. Genom kloka kunskapsreformer, stora statliga satsningar och hårt arbete från elever, lärare och rektorer har vi förbättrat våra skolresultat i Pisa. En dag som denna är det naturligtvis väldigt roligt att vara elev, lärare, rektor och utbildningsminister. Men den ojämlikhet vi ser i Pisa 2018 borde vara en väckarklocka för politiker av alla färger. Det krävs politiskt mod för att hantera den. Det är dags att alla partier rannsakar sig själva. Svensk skola är inte betjänt av partipolitiska käpphästar och ideologiska skygglappar. 4 december 2019 Debattartikel Anna Ekström (S), utbildningsminister: ”Ojämlikhet i Pisa 2018 kräver politiskt mod för att hantera” Repliker Kristina Axén Olin (M), utbildningspolitisk talesperson: ”Regeringen saknar förslag för barnen som inte lyckas i skolan” Slutreplik från Anna Ekström (S): ”M har inga förslag för att minska skolsegregationen”


Zumba med Sergio gör Sverige varmare

Summary: Sergio Molina har dansat nästan hela sitt liv. När han var barn på Kuba ville han alltid leka karneval. I dag leder han fyllda zumbaklasser i Stockholm. ”Det är mitt bidrag till Sverige.”

Klockan 10.00 onsdag morgon förvandlas till fredagskväll när Sergio Molina kommer in i gymsalen. Det spelar ingen roll om vi var småfrusna eller skitsura när vi klev in. I samma stund som vi börjar härma hans zumba-moves blir vi strålande, sexiga salsadivor. – Professionell dans är att dansa för människor, men zumba är att dansa med människor. Jag ser alla röra sig tillsammans med mig och bli lika svettiga och glada som jag i stället för att sitta och vänta tills jag är klar och sedan applådera något som jag har haft prestationsångest över, säger han. Zumbainstruktören Sergio Molina föddes för 35 år sedan i Kubas tredje största stad, Camagüey. Huset som han växte upp var bara 4x4 meter stort. – Där hade vi köket, sängen, allt. Vi bodde fyra personer där: min syster, mamma, systerdotter och jag. Så småningom fick familjen även grannhuset och därmed dubbelt så många kvadratmeter. – Men jag sov ändå i mammas säng tills jag var 27 och flyttade till Sverige. Det kan ni skriva. Jag är glad att jag tog vara på tiden med henne medan jag kunde för hon dog två år efter att jag hade kommit hit. Sergio Molinas mamma var tvungen att sluta skolan när hon var 9 år. Resten av sitt liv arbetade hon och under hela hans uppväxt försörjde hon familjen genom att tvätta åt andra i hemmet. – Tänk er en stor, strong, svart kvinna. Hon brukade säga: ”Jag var smal som du när jag var yngre, men nu är jag stark.” Inte tjock. Stark, skrattar Sergio Molina. Han älskade att vara barn på Kuba. Alla kvarterets ungar samlades på gatan, de kunde vara ute timmar i sträck. – Mina vänner från den tiden säger att det aldrig var någon idé att fråga mig: ”Vad ska vi leka?”, eftersom jag alltid svarade: ”Karneval!” Vi var fem i min ålder. Tre av oss blev dansare. Det är Kuba, många har känslor för dansen, men jag tror att mina var de starkaste. År 2007 var det karneval på riktigt i Camagüey. Stora artister skulle komma till stan och där skulle finnas en gay-gata. I stället för att plugga till sina slutprov på universitetet sökte Sergio Molina ett dansjobb – och fick det. Han firade i barerna på gay-gatan och familjen fick veta. – Mamma grät mycket. Hon var rädd att jag inte skulle få det lätt. Men hon har alltid stöttat mig. Så en dag träffade Sergio Molina en svensk man på besök i Havanna och i november 2011 bytte han världsdel för kärlekens skull. Han landade på Arlanda och gick ut i ankomsthallen där glada människor välkomnade sina anhöriga med blommor och kramar. – Jag tog Arlanda express till Stockholm och det kändes fortfarande okej. Men i tunnelbanan såg alla allvarliga och ledsna ut i svarta kläder och långa jackor. Den sortens kläder finns bara i Draculafilmer på Kuba, där har man i stället alltid något kort och tunt med så mycket färg som möjligt. Första tiden i Sverige vågade Sergio Molina inte gå ut. Människorna mötte honom med stängda ansikten och han trodde att alla hatade honom. – Jag är svart, invandrare och gay. Jag har hela ”hat-paketet”. Men efter en tid började han på svenska för invandrare, lärde sig grundfraserna och fick kontakt med folk i huset där han bodde. I källaren fanns en samlingslokal med speglar där han körde gratis dansklasser för grannarna. Moderns död blev ett hårt slag och en stor sorg. När Sergio Molina kom tillbaka från begravningen på Kuba sjönk han ner i en depression. – Jag ville inte ens stiga upp ur sängen. Hans sambo betalade drop-in-klasser i zumba för att muntra upp honom, och så småningom en instruktörsutbildning. Det blev snart ett heltidsjobb. I dag leder Sergio Molina också dansresor till Kuba. Han älskar sitt gamla hemland av hela sitt hjärta men som det känns nu vill han bo kvar i Sverige resten av sitt liv. – Det är mycket som är nödvändigt för människor som inte fungerar på Kuba. Systemet är byråkratiskt och korrupt. Det talas fint, men det blir aldrig något gjort. Paradoxalt nog tror Sergio Molina att bristerna i landet gör invånarna till bättre människor eftersom nödtorften för samman folket. – Man delar mat, elektricitet, cykel, allt möjligt. Även glädjen. I Sverige är individerna mer självständiga, människor behöver inte varandra lika mycket, menar han. Glädjen i att få hjälp, och i att känna att man själv hjälper andra, upplever Sergio Molina inte lika ofta sedan han flyttade hit. – Bara när jag kör mina klasser, för då ser jag att människor verkligen vill vara glada och att jag kan ge dem det. Det är det bästa jag kan göra, det är mitt kubanska bidrag till Sverige. Sergio Molina Gratuleras till: Fyller 35 år den 3 december 2019. Född: I Camagüey på Kuba Bor: Stockholm. Kom till Sverige: November 2011. Utbildning: 8 års språkstudier och 4 års högskolestudier i ekonomi. Har dansat sedan han var 5. Var showdansare på Kuba i 8 år. Dansgrupper på Kuba: Bonito Patua, Golpe A Golpe, Ciclon del Caribe. Gör: Zumbainstruktör. Arbetar för en stor kedja och två små gym. Kör även egna klasser på Marikas dans & modestudio. Uppträder för Bar Brasil. Leder dans- och kulturresor till Kuba och medverkar på fitnessresor och zumbaevent runt om i Europa.


Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. Politikerna i Region Stockholm bryter mot hälso- och sjukvårdslagen. Enligt den ska sjukvård i första hand ges till dem med störst behov, men när ökad tillgänglighet prioriteras blir det precis tvärtom, skriver 211 läkare på Karolinska universitetssjukhuset.

Situationen på Karolinska universitetssjukhuset i Solna har länge varit hårt ansträngd samtidigt som sjukvårdskartan i Stockholm ritas om. Karolinska universitetssjukhuset är enda sjukvårdsgivare i Stockholm med tydligt högspecialiserat sjukvårdsuppdrag tillsammans med utbildning och forskning. Region Stockholm har ett tydligt ansvar att bevaka Karolinska universitetssjukhusets roll och mål. De besparingar politikerna ålagt Karolinska uppgår till cirka 10 procent av sjukhusets driftbudget. Det är nästan mycket som halva driftsbudgeten för Danderyds sjukhus eller hela driften av Södertälje sjukhus. Besparingar i den storleksordningen kan inte genomföras utan att den medicinska säkerheten äventyras. I ett öppet brev (DN Åsikt 8 november 2019) pekade vi på en förödande resursfördelning mellan olika vårdgivare i Stockholm. De ansvariga politikerna Irene Svenonius (M) och Anna Starbrink (L), skrev i sitt svar (11 november) att sjukhusets uppdrag minskats och nu behöver även personalstyrkan anpassas, att regionen är skyldig att satsa resurser där patienter är, nämligen i öppenvården, och att Region Stockholm behöver ta ansvar för sin ekonomi. Argumentet att resurser ska läggas där patienter finns står i samklang med att lägga resurser på sjukhus och akutsjukvård. Patienter på sjukhus är de svårast sjuka. I hälso- och sjukvårdslagens tredje kapitel, första paragrafen, står det: ”Målet med hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Vården ska ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård ska ges företräde till vården.” Således ska sjukvård i första hand ges till de personer som har störst behov. I den politiska satsningen på nätläkare och ökad tillgänglighet, som ett egenvärde, i öppenvården blir det precis tvärtom. De patienter som kanske har minst behov går före de svårast sjuka. Ide´n om ett högspecialiserat sjukhus med begränsad storlek är inte genomförbar. Vården på ett sådant sjukhus blir betydligt dyrare och kan inte upprätthålla utbildning och forskning. Det äventyrar utveckling och bibehållande av kompetens i ett längre perspektiv. Detta har väl beskrivits i en debattartikel av Michael Broome nyligen (SvD Debatt 9 november). Utflyttningen av vissa patientgrupper, på det sätt som skett under omorganisationen av vården på Karolinska, har bidragit till de ökade kostnader vi nu ser. Astrid Lindgrens barnsjukhus har dessutom ett ökat uppdrag. I och med införandet av vårdval för barnsjukvården i Stockholm har man stängt alla barnmedicinmottagningar som drivits av regionen, förutom en. Personalen har tvingats sluta och anpassningen av personalstyrkan är redan klar. Underskottet på barnsjukhuset beror till stor del på den våldsamma personalomsättning vi bevittnat de senaste åren som försvårat vårt arbete och lett till ökat behov av inhyrd personal. Uppdraget och omhändertagandet av akut sjuka barn inom sjukhusvård och barn med komplexa sjukdomstillstånd inom öppenvård och sjukhusvård har ökat i takt med befolkningsökningen i Stockholm. Samtidigt har antalet slutenvårdsplatser för sjuka barn minskat stadigt under de senaste tio åren. Sverige har cirka två vårdplatser per 1000 invånare, medan man i flera andra europeiska länder har dubbelt så många, enligt en OECD-rapport från 2016. Självklart är det inte ett egenvärde att vårda på sjukhus, men vid svåra sjukdomar, komplicerade medicinska tillstånd och utredningar som kräver flera subspecialister är det nödvändigt. Även i övrigt friska barn kan behöva sjukhusvård vid akut sjukdom eller olycka. Till sist argumenterar politikerna i sitt svar om ansvar för ekonomi och hantering av resurser. Vi instämmer. Det är viktigt att resurserna läggs där de behövs mest. De svårast sjuka måste prioriteras framför ökad tillgänglighet som ett generellt begrepp. Det är hög tid att tänka om och lyssna på oss som arbetar i vården. Situationen inom barnsjukvården är redan mycket ansträngd. Omorganisationer har lett till ineffektiv organisation på Karolinska universitetssjukhus och ökat den destruktiva spiralen av platsneddragningar, överbeläggningar, ohanterlig arbetsbelastning, belastad arbetsmiljö och personalflykt. Om uppsägningar blir verklighet kommer det att leda till att yngre kollegor inte kan utbildas och stora problem med att upprätthålla kompetens och högspecialiserad vård. Politikernas kortsiktiga beslut om besparingar för att kompensera tidigare dyra politiska satsningar och stora ekonomiska förluster löser inte problemen. Det som behövs är långsiktig och visionär uppbyggnad av barnsjukvården. Alla delar av sjukvården måste beaktas: primär, akut och högspecialiserad vård. Region Stockholm måste följa hälso- och sjukvårdslagen. Det är annars de svårast sjuka som kommer i kläm. 8 november 2019 kl 09 Insändare Agneta Uusijärvi och ytterligare 152 barnläkare på Astrid Lindgrens barnsjukhus: ”Svårt sjuka får betala priset för besparingar” Svar Gabriel Kroon: ”Ta pengar från inhyrd personal på Karolinska” Aida Hadžialic, Talla Alkurdi, Jens Sjöström och Robert Johansson: ”Marknadsstyrning dränerar vården på pengar” Irene Svenonius och Anna Starbrink: ”Karolinska måste anpassa sig till mindre kostym” Aida Hadžialic, Talla Alkurdi, Jens Sjöström och Robert Johansson: ”Värna vården av de svårast sjuka” Irene Svenonius och Anna Starbrink: ”S i Region Stockholm blundar för verkligheten” Karin Andersson, Emilia Amby, Kristina Mazetti, Angelica Edström, Felina Parmstad, Carolina Lizén, Tora Arrbo Bodin, Farida al-Jeddahwi och ytterligare 134 sjuksköterskor och andra anställda på Astrid Lindgrens barnsjukhus: ”Rör inte våra kollegor på Karolinska” Lasse Tocklin: ”Svenonius far med osanning om vårdköerna” Afrodite Psaros Einberg och ytterligare 210 läkare på Karolinska universitetssjukhuset: ”Politikerna bryter mot hälso- och sjukvårdslagen” Irene Svenonius, Anna Starbrink och Ella Bohlin: ”Rätt vård ska ske på rätt plats i Stockholm” Så skriver du svar och kommenterar Läs mer: Intervjuer med några av undertecknarna


Summary: INSÄNDARE. Stockholms stads nya plan för Slakthusområdet är ett monumentalt svek mot barnen. I stället för Boverkets rekommendation på 40 kvadratmeter för varje barn ska barn bara få i genomsnitt tio kvadratmeter att röra sig på, skriver Helena Friman, representant för gruppen Barns utemiljö i staden.

Så gott som alla små barn i Stockholm tillbringar största delen av sin vakna tid på en förskola. Det är den period i en människas liv då kroppens och hjärnans utveckling är som störst och snabbast. Utvecklingen av begreppsbildning och språk sker i hög grad när barnen rör sig i samarbetet mellan kroppen, ögat och hjärnan. Dt vet varje vuxen som upplevt den explosionsartade utveckling som ett litet barn går igenom under de tidigaste åren av sitt liv. Stockholms stads nya plan för Slakthusområdet är ett monumentalt svek mot barnen. Cirka 40 kvadratmeter per barn utomhus bör förskolebarn ha och den sammanhängande förskolegården bör vara 3 000 kvadratmeter och ligga i direkt kontakt med förskolan, skriver Boverket. Men i Slakthusområdets etapp 1 beräknas varje barn få bara cirka 10 kvadratmeter att röra sig på. Förskolegårdarna planeras inne på bostadsgårdar omgivna av höga hus, de flesta sju våningar höga. Solstudier visar att det blir mycket mörkt inne på gårdarna och ingen sol. Det blir också trångt med så liten yta per barn och hårt slitage på marken. Därför får gårdarna ingen naturlig vegetation, inga träd, buskar och gräs, bara gummimattor och plastgräs. I de kvarter där förskolan ska ha en del av gården blir det inte mycket kvar för dem som bor i kvarteret, men förskolegårdarna ”ska utformas för att kunna användas efter förskolans stängningstid”, står det i planbeskrivningen. Det innebär att förskolans gård inte blir deras egen. Mängden grönyta per boende är låg. Området i sin helhet är isolerat från större parker och naturområden och omgivet av hårt trafikerade bilvägar. Vi har sett det här förut, i Hammarby sjöstad, Hagastaden, Norra Djurgårdsstaden och Årstadal. ”Stadsplanerad barnmisshandel”, kallas det i ett gästinlägg på Svenska Dagbladets ledarsida (15 november 2019). Vi tror inte att arkitekterna och stadens tjänstemän vill ha det så här. Vad vill ni, politiker i exploateringsnämnden och stadsbyggnadsnämnden? 29 november 2019 kl 10 Insändare Helena Friman: ”Förskolebarn trängs ihop på innergårdar utan sol” Svar Så svarar du och kommenterar


Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. En familj med sociala problem i Stockholms förorter kan ha tre olika socialsekreterare. Den fyrkantiga sekretesslagen måste ändras, skriver Lennart Nyström.

Ingrid Skinners beskrivning av svårigheterna med det sociala arbetet i Stockholms förorter i en insändare på DN Åsikt (29 november 2019) stämmer överens med min uppfattning. Jag har under många år arbetat som kontaktperson och kontaktfamilj åt socialförvaltningen i Stockholms stad. Det jag upplever som det största hindret är den fyrkantiga ”sociala sekretesslagen”. Den leder till att man inte kan samarbeta med skolor, andra myndigheter och ibland även viktiga personer i barns närhet. Detta gäller framför allt skolan, där en diskussion mellan lärare och socialsekreterare skulle gynna alla parter. En förändring av arbetssätt kanske skulle gynna alla. I dag kan en familj hamna hos tre olika socialsekreterare. 29 november 2019 kl 05 Insändare Ingrid Skinner: ”Sociala insatser möter motstånd i förorterna” Svar Lennart Nyström: ”En familj kan ha tre socialsekreterare” Så svarar du och kommenterar


Summary: INSÄNDARE. Det är oacceptabelt att ilska mot att fotbollsstjärnan Zlatan Ibrahimovics blivit storägare i Hammarby slår över i våld. Alla svenska medborgare har rätt att drömma stort och nå sina mål, skriver Mohamed Nuur.

Mitt i det eskalerande gatuvåldet breder tystnaden ut sig när vuxna män vandaliserar en småbarnsfamiljs hus, dödshotar och uttrycker hat mot att Zlatan Ibrahimovic köpt nästan en fjärdedel av den allsvenska Stockholmsklubben Hammarby. Vad är det vi då visar de ungdomar som vi dagligen predikar borde använda ord i stället för våld? Är det är absurt när de gör det, men helt okej när vuxna män använder våld i fotbollens namn? Jag må inte heja på någon fotbollsklubb, men jag vet ändå som en sansad vuxen människa att fotboll handlar om gemenskap och kärleken till den gemenskapen. De som verkligen älskar fotboll är chockade över hur vuxna människor på detta sätt gått från ord till handling. Det är inget fel att ogilla att Zlatan har köpt en fotbollsklubb som man ser som motståndare. Man kan både vara sur och känna ilska, men det borde bara stanna där. Ingen ger vuxna män rätt att vandalisera Zlatans hus eller för den delen vandalisera en staty. Utan tvekan finns det rasister som plötsligt älskar fotboll för att få möjlighet att släppa ut sina rasistiska demoner. Men de som inte är rasister och älskar sin fotboll förvånar mig också, för någonstans glömmer de bort att de är vuxna. När målen från Zlatan kommer skrivs det flitigt om att ”kungen gjort mål” eller ”den svenska stjärnan”. Är det inte bra att vår stora stjärna bestämt sig att satsa att investera i en svensk klubb i stället för ett främmande klubblag? Zlatan har ännu inte kastat in handduken som spelare, men fokuserar på att svensk fotboll ska bli mer attraktiv i stället för att han ska pensionera sig. Nu behöver samhället ställa sig bakom Zlatan – inte som fotbollspelare, utan som medborgare. Alla svenska medborgare har rätten att drömma stort och nå sina mål, oavsett om det handlar om en fotbollsstjärna som till slut blir delägare av en fotbollsklubb eller en svetsare som blir en statsminister. Så skärpning, vuxna som vandaliserar och hotar! 28 november 2019 kl 15 Insändare Mohamed Nuur: ”Oacceptabelt att ilska mot Zlatan slår över i våld” Svar Så svarar du och kommenterar


Summary: REPLIK DN DEBATT 23/11. Suhonen med fleras lösning på alla problem är att höja skatten. Men det löser inte problemen. Mellan åren 2013 – 2017 har resurserna till svensk sjukvård ökat med nästan 20 procent, samtidigt som köerna har fördubblats. Vi måste därför våga tänka nytt, skriver finansregionrådet Irene Svenonius (M).

Daniel Suhonen med flera skriver i DN att Sverige står inför en potentiell välfärdskris. Jag håller med. Trots att Sverige har bland världens högsta skatter står motsvarande ett helt Västerås i vårdkö i Sverige. Samhällskontraktet sviktar. Allt fler litar inte på att den offentligt betalda vården finns där när de behöver den. Sedan 1975 har Sveriges befolkning ökat med 25 procent samtidigt har antalet läkare femdubblats från cirka 8.000 till dryga 40.000, antalet sjuksköterskor från 31.000 till 140.000. Och ändå dessa köer, ett svek mot alla dem som betalat de höga skatterna. I Stockholm har vi bland landets kortaste vårdköer. Inte minst för att vi gett fler patienter rätt att välja vårdgivare, öppnat upp för en mångfald av vårdgivare och att vi byggt ut bland annat närakuter, avancerad sjukvård i hemmet (ASIH), geriatrik och jourläkarbilar för att ge sjuka tillgång till en god och nära vård. Tyngdpunkten i Stockholmsvården har förskjutits mot vård utanför akutsjukhusen, som också föreslagits och vunnit brett stöd av till exempel de statliga utredarna Anna Nergårdh och Göran Stiernstedt. Det är bakgrunden till att Karolinska Universitetssjukhuset i Stockholm nu minskar antalet anställda, det utförs 20 procent mindre vård än tidigare. Tvärtom mot vad Suhonen antyder, handlar det inte om ”nedskärningar” utan om att Karolinskas nya smalare uppdrag är att ge högspecialiserad vård till de allra svårast sjuka. När patienter söker vård i större utsträckning hos andra vårdgivare, måste både medarbetare och pengar vara där de sjuka är. Suhonen med fleras lösning på alla problem är att höja skatten. Men det löser inte problemen. Mellan åren 2013 – 2017 har resurserna till svensk sjukvård ökat med nästan 20 procent, samtidigt som köerna har fördubblats. Vi måste våga tänka nytt. 1 Professionen måste styra mer, inte politiker. Det finns en övertro på centralstyrning och stora organisationer i vården. Vården styrs av såväl sina huvudmän som av statliga regelverk och med omfattande rapportering där uppgifter matas in i flera olika system. Politiker orkar inte stå upp för en professionsdriven och tillitsbaserad styrning. I stället fattas beslut långt bort från patienter och vårdanställda. Den inneboende kraften och potentialen i professionen måste släppas fri. 2 Riv ner länsgränserna. Vården styrs som om vi vore olika länder med gränser bara vissa får passera. Sjukvården styrs i dag i 21 regioner på 21 olika sätt och med väldigt olika resultat för medborgarna. Vilken vård en sjuk person går beror på var i landet man bor. Det är orimligt. Förena höga kvalitetskrav och uppföljning med valfrihet att välja doktor och många olika vårdgivare som konkurrerar om patienterna. Det bör vara ledstjärna för framtidens sjukvård. 3 Betalningsvilja och krav ökar. När det offentliga systemet inte håller jämna steg med patienternas ökade behov och krav skapas parallella system där allt fler väljer att skaffa en sjukvårdsförsäkring eller köpa sig vård direkt. För att möta den utmaningen menar jag att vi måste dela på beställandet och utförandet av sjukvård. För en likvärdig vård i hela landet borde vi utreda om vården ska beställas från statlig nivå för hela Sverige eller via en försäkringslösning som i Schweiz eller Nederländerna. Där omfattas alla patienter av försäkringssystem. Svensk sjukvård är på många områden fantastisk. Den medicinska kvaliteten är hög. De anställda gör ett otroligt jobb. Samtidigt är det trots – inte tack vare – regionerna. Det är dags för ett helt nytt grepp om sjukvårdens framtida organisering för att sjuka ska få vård i tid inom ett mer ekonomiskt hållbart system. 23 november 2019 Debattartikel Daniel Suhonen, Balder Bergström och Enna Gerin på fackliga idéinstitutet Katalys: ”Vi har råd att bevara den svenska välfärdsmodellen” Repliker Benjamin Dousa, förbundsordförande MUF: ”Mer socialism skulle vara förödande för sjukvården” Irene Svenonius (M), finansregionråd, Region Stockholm: ”Skattehöjningar gör inte sjukvården bättre” Slutreplik från Daniel Suhonen, Balder Bergström och Enna Gerin, Katalys: ”M vägrar erkänna att välfärden behöver mer resurser”


De vuxna systrarna vill adopteras – men lagen sätter stopp

Summary: Systrarna Linda Johansson och Sofia Gustavsson växte upp tillsammans med Lars, som de ser som sin pappa. Vid en tårfylld familjemiddag för två år sedan bestämde de alla tre sig för att ansöka om adoption. Men systrarna får inte adopteras. – Det känns som ett förlegat system, säger systrarna som nu driver frågan om adoptionen.

Det var på fars dag för två år sedan som Linda Johansson och Sofia Gustavsson presenterade sin idé. Tillsammans hade de skrivit varsitt brev till den man som under hela deras uppväxt varit deras far. Vid familjemiddagen den dagen gav de två drygt trettioåriga systrarna sin pappa Lars Gustavsson breven. De beskrev vad han betytt för dem under uppväxten och hur de kände inför honom som pappa. Och att de ville att han skulle adoptera dem. Då kom tårarna. – Pappa gråter inte ofta, men där kom det, säger Linda Johansson. – Det var finare än ett frieri, flikar hennes syster in. Innan de ställde frågan hade de inte funderat så mycket på hur deras pappa skulle reagera, men det blev mer känslomässigt än de förväntat sig. – Jag uppfattade pappa som att han väntat på att frågan skulle komma från oss. När vi väl frågade sa han ”åh, jag har alltid velat, men jag har inte vetat hur jag skulle fråga”. Deras pappa träffade systrarnas mamma när döttrarna bara var två respektive tre år. De hade ingen kontakt med sin biologiske far, utan bodde tillsammans med sin mamma och Lars i en lägenhet i centrala Eskilstuna under uppväxten. Systrarna fick två syskon. Era halvsyskon alltså? – Jag gillar inte alls den termen. De är mina syskon, säger Sofia Gustavsson snabbt. – Även om samhället skulle benämna oss som halvsyskon så har våra föräldrar aldrig gjort det. Pappa har aldrig gjort någon skillnad på sina biologiska barn och oss, vi som är hans, ja vad säger man... säger Linda Johansson. – Dem han fick på köpet kanske, svarar Sofia Gustavsson. – En förälder är någon som alltid är där. Och pappa har alltid funnits där. Vi har haft mindre kontakt ibland och mer ibland. Ibland har man vänt sig mer till mamma och ibland mer till pappa, säger Linda Johansson. När systrarna var tretton och fjorton år separerade föräldrarna. Lars Gustavsson flyttade ut, men varje kväll kom han hem och de åt familjemiddag tillsammans. De fyra syskonen levde varannan vecka-liv, eller sågs varannan helg. De firade jular tillsammans även efter det att föräldrarna träffat nya partner. I dag är Lars Gustavsson morfar till fem barnbarn. Sofia Gustavsson har två barn, och Linda Johansson har en dotter på nio månader som jollrar och skrattar vid bordet på Stadsbiblioteket i Eskilstuna när vi pratar om situationen. Efter den där farsdagsöverraskningen, och känsloyttringarna vid familjemiddagen, började de förbereda sig för att skicka in en ansökan om vuxenadoption till tingsrätten. De skrev varsitt utlåtande om vilken typ av relation de hade till Lars, vad hans föräldraskap hade betytt för dem och om hur ingenting hade förändrats efter separationen från deras mamma. Sedan väntade de på ett beslut. Till sist kom det: avslag. – Jag tror inte att jag hade förstått hur viktigt det var för oss och för pappa. Men när det väl kom upp var det viktigt för alla inblandade, säger Linda Johansson. – Och en självklarhet, fortsätter Sofia Gustavsson. Det skulle visa sig att det var svårare än de trott att formalisera relationen mellan dem. I september 2018 antog riksdagen regeringens proposition om en modernisering av adoptionslagarna. Medan det tidigare enbart var möjligt för gifta par eller registrerade partner att adoptera ska det enligt den nya lagen även vara möjligt för sambor att göra det. – Det handlar om ett behov av att anpassa lagstiftningen efter samhällsutvecklingen, och många är sambor nuförtiden, säger Elin Bellander, kansliråd vid Justitiedepartementet som beredde propositionen. För att en vuxen person ska kunna adopteras ska det finnas särskilda anledningar ”med hänsyn till det personliga förhållandet mellan sökanden och den som sökanden vill adoptera”. Man ska särskilt titta på om sökanden har uppfostrat den person som den vill adoptera eller om det annars finns ett varaktigt och stabilt föräldra- och barnförhållande mellan dem, enligt propositionen. Läs mer: Tre syskon hittade varandra med dna-test – efter 36 år Men lagändringarna innebär inte att det är möjligt för en person att göra en styvbarnsadoption, om den inte har någon samborelation till den andra föräldern. När regeringen tog fram sin proposition skrev man att det kan finnas ett behov av att möjliggöra styvbarnsadoption även efter en separation. ”Det kan tänkas att någon vill manifestera sin relation till en styvförälder trots att styvföräldern och den andra föräldern inte längre är gifta eller sambor,” skriver man. I förarbetet till propositionen hade man dock inte tagit ställning till detta, något som enligt riksdagen inte gjorde det möjligt att lagstifta om frågan. Riksdagens socialutskott skriver i sitt betänkande att de ”beklagar att dessa frågor inte har kunnat behandlas”, men skriver att man förutsätter att regeringen ”vid en lämplig tidpunkt” kommer att göra det. Linda Johansson, Sofia Gustavsson och deras pappa överklagade tingsrättens avslag till Svea hovrätt som avslog överklagan. – Det är så konstigt att det inte ska vara möjligt för oss att bli pappas barn, att någon ska sätta stopp för det när det är så uppenbart att vi är en familj, säger Sofia Gustavsson. Men familjen har inte gett upp hoppet om att adoptionen ska kunna bli verklighet. De har skickat in ett klagomål till Europadomstolen, då de tycker att beslutet går emot deras rätt till privat- och familjeliv. Linda Johansson har nyligen själv skaffat barn på egen hand. Hon säger att den processen gjorde att hon började tänka ännu mer kring hur man i samhället ser på familjekonstellationer. – Vi måste komma bort från bilden att en mamma och en pappa skaffar barn och är tillsammans resten av livet, för så ser inte statistiken ut. Man måste titta på hur familjekonstellationer ser ut i dag och de kan se ut på många olika sätt, säger hon. Hon funderar kring om hur det skulle bli om det skulle komma in en fadersfigur i hennes dotters liv, och de senare av någon anledning skulle separera. – Då skulle hon bara kunna adopteras om vi fortfarande var sambor eller gifta, oavsett hur mycket den personen figurerat som fadersfigur för henne. Sofia Gustavsson bryter in: – Du är mycket mer formell än jag. Jag känner mer att jag vill ha det så här, och jag förstår inte hur någon kan ta sig rätten att bestämma att jag är ett ”bonusbarn”. Jag tål inte det uttrycket. Varför är det viktigt att er pappa ska kunna adoptera er trots att ni är vuxna? – Man kanske tänker på adoption som att det handlar om att adoptera ett barn, inte en 34- och en 32-åring. Vi kanske inte borde bry oss, men för oss har det här blivit viktigt. Och betydelsen växte i och med att vi frågade pappa om han ville. Läs mer: ”I Korea kände jag att jag faktiskt haft biologiska föräldrar” Nu förbereder de sig mentalt för beslutet från Europadomstolen, om de alls kommer att ta upp målet. – Jag tror vi drivs mycket av vad som är rätt och fel, och här är det någonting som är jättefel och som ingen belyser. Att man inte tog upp frågan om separerade föräldrar drabbar ju oss som lever med det här. Och vi tror inte att vi är ensamma, säger Linda Johansson. Samtidigt tror de att chansen att klagomålet tas upp är liten - även om de hoppas. – Bara att ha varit med om att bidra till ett beslut vore ju jättehäftigt. Jag tror att det skulle kunna sprida sig så att fler drev frågan om vuxenadoption i så fall, säger Linda Johansson. Och vad händer om de inte tar upp klagomålet? Ger ni upp då? – Då får väl mamma och pappa helt enkelt flytta ihop, säger Sofia Gustavsson och skrattar. – Tanken har redan slagit mig att bara be dem att flytta ihop ett tag för att kringgå reglerna. De lever ju med varsin partner, så det får väl bli ett kollektiv då. Men det är det som blir så konstigt - att det bara handlar om att de bor ihop, fortsätter hon. Oavsett vad som händer så säger de att det inte kommer att förändra den relation de har till sin pappa. – Vi har faktiskt valt honom till vår pappa, och han har valt oss till sina barn. Hur många föräldrar och barn kan känna det? Vi har verkligen valt att ha vår relation, säger Linda Johansson. – Vi skulle kunna lägga en massa energi på att vi har blivit bortvalda av vår rättslige förälder. Men egentligen har vi valt bort honom. Och vi har valt någon annan till pappa. Det tycker jag är en fin tanke. Vuxenadoption Den som har fyllt 18 år får adopteras endast om det finns särskild anledning till adoptionen med hänsyn till det personliga förhållandet mellan sökanden och den som sökanden vill adoptera och om adoptionen i övrigt är lämplig. Vid bedömningen av om det finns särskild anledning till en adoption ska det särskilt beaktas om sökanden har uppfostrat den som sökanden vill adoptera eller om adoptionen annars avser att bekräfta en relation som motsvarar den mellan barn och förälder. Gemensam adoption kan endast genomföras av två personer som är gifta eller sambor, och styvbarnsadoption kan endast ske avseende makes eller sambos barn. Lagändringen trädde i kraft i september 2018.