”Inget tyder på att Sverige blivit ett mer korrupt land”

Allt fler påstår att Sverige blivit mer korrupt, i spåren av de ”korruptionsskandaler” som briserat under senare år. Men det finns en hake; varken färska studier eller brottsstatistiken talar för att det är sant. Våra institutioner har god förmåga att motstå korruption. Enstaka ”korruptionshärvor” kan göra repor i detta bygge, inte mer. Även om korruptionen inte ökat bör vi vara på vår vakt. Inte minst kommunerna och byggsektorn bör se upp, skriver Claes Sandgren. Har Sverige blivit korrupt? Allt fler påstår det i spåren av de ”korruptionsskandaler” som briserat under senare år. Regeringen har till och med tillsatt en särskild utredning som ska gå till botten med saken. Men här finns en hake: varken de studier som gjorts under senare tid eller brottstatistiken tyder på att korruptionen ökat. • Den mest respekterade undersökningen av korruptionen i världen är Transparency Internationals årliga mätning. Sverige har hört till gruppen av minst korrupta länder år efter år, så också i den senaste rangordningen, där vi ligger på plats 4 (av 178 länder). • ”The World Justice Project”, som producerar ett index över kvaliteten på länders rättsväsende, placerade i år Sverige på första plats som minst korrupt bland 66 länder. • I Världsbankens ”Governance Indicators” ligger Sverige tvåa av de tjugosju europeiska länderna i fråga om samhällsstyrets kvalitet överlag och trea i fråga om korruptionskontroll. • SOM-institutet vid Göteborgs universitet ställde frågan om medborgarna under de senaste 12 månaderna tillfrågats om att betala någon form av muta av en offentlig myndighet/tjänsteman. 1,2 procent svarade ja. • I den omfattande enkät av kommunala politiker och tjänstemän som gjorts vid Linnéuniversitetet uppgav 93 procent att maktmissbruket i kommunen minskat eller förblivit oförändrat. • I Byggchefsbarometern 2011 uppgav visserligen 64 procent av de tillfrågade att det ”hände” att leverantörer med flera erbjöd tjänster eller produkter för att de skulle få en konkurrensfördel. Det går dock inte att veta hur ofta detta ”händer”. • Också i Brottsförebyggande rådets officiella statistik framstår ”korruptionsökningen” som en chimär. Antalet domar och andra former av lagföring av mutbrott har nämligen sjunkit drastiskt de senaste åren. De var 2006 77; 2007 73; 2008 36; 2009 4; och 2010 3. Hur har myten om den ökade korruptionen kunnat slå igenom så kapitalt? Härvan i Göteborg har nog tagits till intäkt för ett totalt moras i landet. Ett skäl är också att den räcka av larmrapporter som sprids, utredningar som inleds, förundersökningar som aviseras, åtal som väcks i domstolarna med mera uppfattas som en ökning vare sig någon lagförs eller ej. Mytbildningen har också sitt ursprung i ett stort antal personers egenintresse av att överdriva korruptionens omfattning: medier, forskare, myndighetsföreträdare, oppositionspolitiker, revisorer, debattörer med flera får lättare uppmärksamhet, resurser och uppdrag, om korruptionen anses stiga. En vilseledande faktor är vidare att begreppet ”korruption” har kommit att korrumperas på så vis att snart sagt allt mygel av tjänstemän betecknas som korruption. Ett färskt exempel är den tjänsteman vid Göteborgs spårvägar som hade låtit företaget betala hennes villabygge. Är det rimligt att ett sådant bedrägeri slås upp i medierna som ”ännu en korruptionsskandal”? Knappast. Begreppet korruption får mening bara om det förbehålls oegentligheter som kan påverka beslutsfattande, såsom vid en upphandling, ett bygglov, ett bidrag, en inspektion, ett läkarbesök och så vidare. Sträcks det ut till att omfatta bedrägerier, stölder, förskingringar och andra tillgreppsbrott är korruptionen i Sverige ofantlig. I själva verket talar vår historiska utveckling för att våra institutioner har god förmåga att stå emot korruption. Deras integritet är en följd av en lång rad institutionella reformer med början i 1766 års tryckfrihetsförordning. Sedan följde JO-ämbetet (1809) och andra kontrollorgan, meritbaserad rekrytering och avlöning av tjänstemän, folkskolan och andra utbildningsreformer, näringsfriheten, folkrörelsernas framväxt och den stegvisa demokratiseringen av statsskicket krönt av kvinnlig rösträtt (1921) med mera. Från modern tid kan som exempel nämnas mediernas professionalisering, den acceptans som skatteförvaltningen byggt upp liksom Riksrevisionens tillkomst år 2003. Rättsväsendets goda kvalitet, som nämndes ovan, är central, eftersom det är rättsväsendets institutioner som har uppgiften att bekämpa korruptionen i samhället. Det är alltså en utdragen institutionell utveckling – knappast alls bedriven i korruptionsbekämpande syfte – som burit frukt. Det är ingen ”quick fix” som skapat integriteten utan ett arbete som oförtröttligt förts vidare in i våra dagar. Vi ska dock inte klappa oss för bröstet: vi har haft närmare 250 år på oss för detta samhällsbygge. Men vi ska inte heller blygas över resultatet i form av djupt förankrade traditioner och institutioner som värnar likabehandling, saklighet, opartiskhet och andra rättsstatliga värden. Enstaka ”korruptionshärvor” kan göra repor i detta bygge, inte så mycket mer. Till sist. Den som läser det här får kanske en rynka i pannan. Är alltså allt gott och väl? Nej, även om korruptionen inte ökat bör vi vara på vår vakt. Inte minst byggsektorn bör se om sitt hus och det finns bland annat i kommunerna intressekonflikter och kompisskap som inte nödvändigtvis är olagliga men väl förtroendeskadliga. Det finns vissa standardåtgärder som kan vidtas för att hålla korruptionen stången: skydd för whistleblowers, oberoende medier, ett aktivt civilt samhälle, öppenhet, ansvarsutkrävande, meritbaserad tjänstetillsättning, självständig kommunal revision med mera. I tillägg till dessa kan följande övervägas vilka är relevanta bland annat för byggsektorn. Meddelarskyddet omfattar inte privata företag men inget hindrar att företag tecknar kollektivavtal med de fackliga organisationerna för de anställda, som därmed i princip får samma skydd som de anställda i offentlig sektor. Vårdföretaget Capio har här gått i bräschen. Arbetsgivaren har därmed inte längre rätt att spåra källor och får svårt att säga upp den som gått till medierna. Detta skulle kunna göras i hela sektorer. Ansvaret för mutbrott skulle kunna läggas på ett företags högsta chefer på det sätt som råder enligt arbetsmiljörätten vid till exempel arbetsplatsolyckor. Företagets ledning skulle då få ökade incitament att vidta åtgärder för att förebygga mutbrott. Enligt lagen om offentlig upphandling får stat och kommun inte köpa varor eller tjänster från företag vars företrädare dömts för mutbrott. I praktiken har denna på papperet stränga bestämmelse inte tillämpats. Med tanke på att de offentliga uppdragen är avgörande för vissa företag skulle ett flitigt bruk av dessa regler kunna få stor effekt. Näringslivets organisationer, som mycket framsynt började bekämpa korruptionen redan i början av förra seklet, har utarbetat en näringslivskod mot mutor, som kan kompletteras av sektorvisa koder. Slår dessa koder igenom i praktiken kan det ge företagen besked om vad som är tillåtet och de kan därmed undvika att hamna i ännu en ”korruptionsskandal.” Claes Sandgren, professor i civilrätt vid Stockholms universitet, ordförande för Institutet mot mutor


Summary: Mytbildning. Allt fler påstår att Sverige blivit mer korrupt, i spåren av de ”korruptionsskandaler” som briserat under senare år. Men det finns en hake; varken färska studier eller brottsstatistiken talar för att det är sant. Våra institutioner har god förmåga att motstå korruption. Enstaka ”korruptionshärvor” kan göra repor i detta bygge, inte mer. Även om korruptionen inte ökat bör vi vara på vår vakt. Inte minst kommunerna och byggsektorn bör se upp, skriver Claes Sandgren.

Har Sverige blivit korrupt? Allt fler påstår det i spåren av de ”korruptionsskandaler” som briserat under senare år. Regeringen har till och med tillsatt en särskild utredning som ska gå till botten med saken. Men här finns en hake: varken de studier som gjorts under senare tid eller brottstatistiken tyder på att korruptionen ökat. • Den mest respekterade undersökningen av korruptionen i världen är Transparency Internationals årliga mätning. Sverige har hört till gruppen av minst korrupta länder år efter år, så också i den senaste rangordningen, där vi ligger på plats 4 (av 178 länder). • ”The World Justice Project”, som producerar ett index över kvaliteten på länders rättsväsende, placerade i år Sverige på första plats som minst korrupt bland 66 länder. • I Världsbankens ”Governance Indicators” ligger Sverige tvåa av de tjugosju europeiska länderna i fråga om samhällsstyrets kvalitet överlag och trea i fråga om korruptionskontroll. • SOM-institutet vid Göteborgs universitet ställde frågan om medborgarna under de senaste 12 månaderna tillfrågats om att betala någon form av muta av en offentlig myndighet/tjänsteman. 1,2 procent svarade ja. • I den omfattande enkät av kommunala politiker och tjänstemän som gjorts vid Linnéuniversitetet uppgav 93 procent att maktmissbruket i kommunen minskat eller förblivit oförändrat. • I Byggchefsbarometern 2011 uppgav visserligen 64 procent av de tillfrågade att det ”hände” att leverantörer med flera erbjöd tjänster eller produkter för att de skulle få en konkurrensfördel. Det går dock inte att veta hur ofta detta ”händer”. • Också i Brottsförebyggande rådets officiella statistik framstår ”korruptionsökningen” som en chimär. Antalet domar och andra former av lagföring av mutbrott har nämligen sjunkit drastiskt de senaste åren. De var 2006 77; 2007 73; 2008 36; 2009 4; och 2010 3. Hur har myten om den ökade korruptionen kunnat slå igenom så kapitalt? Härvan i Göteborg har nog tagits till intäkt för ett totalt moras i landet. Ett skäl är också att den räcka av larmrapporter som sprids, utredningar som inleds, förundersökningar som aviseras, åtal som väcks i domstolarna med mera uppfattas som en ökning vare sig någon lagförs eller ej. Mytbildningen har också sitt ursprung i ett stort antal personers egenintresse av att överdriva korruptionens omfattning: medier, forskare, myndighetsföreträdare, oppositionspolitiker, revisorer, debattörer med flera får lättare uppmärksamhet, resurser och uppdrag, om korruptionen anses stiga. En vilseledande faktor är vidare att begreppet ”korruption” har kommit att korrumperas på så vis att snart sagt allt mygel av tjänstemän betecknas som korruption. Ett färskt exempel är den tjänsteman vid Göteborgs spårvägar som hade låtit företaget betala hennes villabygge. Är det rimligt att ett sådant bedrägeri slås upp i medierna som ”ännu en korruptionsskandal”? Knappast. Begreppet korruption får mening bara om det förbehålls oegentligheter som kan påverka beslutsfattande, såsom vid en upphandling, ett bygglov, ett bidrag, en inspektion, ett läkarbesök och så vidare. Sträcks det ut till att omfatta bedrägerier, stölder, förskingringar och andra tillgreppsbrott är korruptionen i Sverige ofantlig. I själva verket talar vår historiska utveckling för att våra institutioner har god förmåga att stå emot korruption. Deras integritet är en följd av en lång rad institutionella reformer med början i 1766 års tryckfrihetsförordning. Sedan följde JO-ämbetet (1809) och andra kontrollorgan, meritbaserad rekrytering och avlöning av tjänstemän, folkskolan och andra utbildningsreformer, näringsfriheten, folkrörelsernas framväxt och den stegvisa demokratiseringen av statsskicket krönt av kvinnlig rösträtt (1921) med mera. Från modern tid kan som exempel nämnas mediernas professionalisering, den acceptans som skatteförvaltningen byggt upp liksom Riksrevisionens tillkomst år 2003. Rättsväsendets goda kvalitet, som nämndes ovan, är central, eftersom det är rättsväsendets institutioner som har uppgiften att bekämpa korruptionen i samhället. Det är alltså en utdragen institutionell utveckling – knappast alls bedriven i korruptionsbekämpande syfte – som burit frukt. Det är ingen ”quick fix” som skapat integriteten utan ett arbete som oförtröttligt förts vidare in i våra dagar. Vi ska dock inte klappa oss för bröstet: vi har haft närmare 250 år på oss för detta samhällsbygge. Men vi ska inte heller blygas över resultatet i form av djupt förankrade traditioner och institutioner som värnar likabehandling, saklighet, opartiskhet och andra rättsstatliga värden. Enstaka ”korruptionshärvor” kan göra repor i detta bygge, inte så mycket mer. Till sist. Den som läser det här får kanske en rynka i pannan. Är alltså allt gott och väl? Nej, även om korruptionen inte ökat bör vi vara på vår vakt. Inte minst byggsektorn bör se om sitt hus och det finns bland annat i kommunerna intressekonflikter och kompisskap som inte nödvändigtvis är olagliga men väl förtroendeskadliga. Det finns vissa standardåtgärder som kan vidtas för att hålla korruptionen stången: skydd för whistleblowers, oberoende medier, ett aktivt civilt samhälle, öppenhet, ansvarsutkrävande, meritbaserad tjänstetillsättning, självständig kommunal revision med mera. I tillägg till dessa kan följande övervägas vilka är relevanta bland annat för byggsektorn. Meddelarskyddet omfattar inte privata företag men inget hindrar att företag tecknar kollektivavtal med de fackliga organisationerna för de anställda, som därmed i princip får samma skydd som de anställda i offentlig sektor. Vårdföretaget Capio har här gått i bräschen. Arbetsgivaren har därmed inte längre rätt att spåra källor och får svårt att säga upp den som gått till medierna. Detta skulle kunna göras i hela sektorer. Ansvaret för mutbrott skulle kunna läggas på ett företags högsta chefer på det sätt som råder enligt arbetsmiljörätten vid till exempel arbetsplatsolyckor. Företagets ledning skulle då få ökade incitament att vidta åtgärder för att förebygga mutbrott. Enligt lagen om offentlig upphandling får stat och kommun inte köpa varor eller tjänster från företag vars företrädare dömts för mutbrott. I praktiken har denna på papperet stränga bestämmelse inte tillämpats. Med tanke på att de offentliga uppdragen är avgörande för vissa företag skulle ett flitigt bruk av dessa regler kunna få stor effekt. Näringslivets organisationer, som mycket framsynt började bekämpa korruptionen redan i början av förra seklet, har utarbetat en näringslivskod mot mutor, som kan kompletteras av sektorvisa koder. Slår dessa koder igenom i praktiken kan det ge företagen besked om vad som är tillåtet och de kan därmed undvika att hamna i ännu en ”korruptionsskandal.” Flera ”korruptionsskandaler” har briserat undet senare år. Det finns dock inget som tyder på att korruptionen i Sverige har ökat. Ändå bör vi vara på vår vakt och använda de åtgärder som finns för att hålla korruptionen stången. Institutet mot mutor (IMM) är en ideell näringslivsorganisation som inrättades 1923. Institutets uppgift är att verka för god sed för beslutspåverkan inom näringslivet liksom samhället i övrigt och att söka motverka användningen av mutor och andra otillbörliga förmåner som medel för sådan påverkan. Tyngdpunkten i verksamheten ligger på information till företag, näringslivets organisationer, myndigheter och massmedier om kontakt- och relationsfrämjande förmåner, inbegripet gällande lagstiftning och rättspraxis beträffande bestickning, korruptiv marknadsföring och mutbrott. IMM:s huvudmän är Stockholms Handelskammare, Svensk Handel och Svenskt Näringsliv. Utöver dessa har IMM femton organisationer som stödjande medlemmar. Källa: IMM


"Brist på kristna värden ligger bakom skuldkrisen"

Summary: Den ekonomiska kris som plågar många länder svårt har inte ekonomiska rötter utan handlar om etik. Kristna värden som måttfullhet, förvaltarskap, ödmjukhet, pålitlighet, ärlighet - och ansvar för kommande generationer - har ersatts av en bekymmerslös, lättsinnig otålighet att maximera nyttan för dagen. I Allianssamarbetet kommer KD framöver att tydligare än någonsin vara den sociala rösten. Vi är en röst för alla dem som aldrig når fram till megafonerna, skriver Göran Hägglund.

Nu är tid för ansvar. Men att ta ansvar är mer än att säkerställa överskott i statens budget. Samhället är större än så. Vi har mer att förvalta än en statsbudget. Ett värdeorienterat parti som Kristdemokraterna har framtiden för sig. Den ekonomiska kris som plågar många länder svårt har inte ekonomiska rötter, det är viktigt att förstå. Det handlar om etik – om normer och värden. Krisens upplopp har inte präglats av sådana kristna värden som benämns måttfullhet, förvaltarskap, ödmjukhet, ansvarsfullhet, pålitlighet och ärlighet. Krisens orsak ligger i att kortsiktighet har trängt undan det långsiktiga ansvarstagandet. Vare sig det handlar om att spekulera bort sparkapital eller om att försätta stater på gränsen till bankrutt så är det uttryck för samma sak. Känslan av ansvar för framtida generationer har ersatts av en bekymmerslös, lättsinnig otålighet att maximera nyttan för dagen. Hur framtidens Sverige ser ut vet vi inte säkert. Men utvecklingen avgörs av hur vi i dag tar hand om, och vägleder, våra barn och unga – hur mycket vi investerar i deras uppväxt. Lyckas vi förvalta och förmedla en värdegrund som håller för att bygga ett öppet, fritt och välmående land? Förvaltar vi det ekonomiska, kulturella, sociala och andliga kapital som är nödvändigt för ett samhälle som håller ihop? Eller lever vi upp våra tillgångar? Att lämpa över en ekonomisk skuld på framtida generationer är oansvarigt. Att urholka värdegrunden är direkt farligt. Det är inte enkelt att växa upp i dagens komplexa värld, det finns det gott om tecken på. Den psykiska ohälsan sprider sig och antalet barn och unga som får antidepressiva läkemedel ökar. Antalet självmordförsök bland unga ökar. Skolresultaten försämras. Var tionde niondeklassare säger att de begått ett våldsbrott och fler unga än tidigare ansluter sig till organiserade gäng. Villkoren för våra barn och unga är en av de riktigt stora framtidsutmaningarna. Sverige behöver en relations- och uppväxtpolitik som inte enbart sätter ekonomisk tillväxt i fokus. En politik som bygger på insikten om att samhället inte fungerar utan en hållbar värdegrund. När jag för några år sedan inledde en förnyelseprocess i Kristdemokraterna var det för att lyfta den enskilda personens och familjens rätt att kunna forma sin vardag. Ett perspektiv där det civila samhället kan få den vitamininjektion som så länge saknats. När Kristdemokraterna nu går vidare i vår utveckling är det framför allt med fyra perspektiv för ögonen. 1. Värdegrunden. Allt som är viktigt kan inte räknas i kronor och ören. Etiska grundvärden har en central betydelse för ett gott liv och ett tryggt, öppet och fritt samhälle. Om vi inte förmedlar de i grunden humanistiska värden om omsorg om våra medmänniskor som förvaltats i den kristna traditionen, raserar vi grunden för samhällsgemenskapen. 2. Familjens roll. Som för ett fungerande samhälle behöver uppvärderas och synliggöras. I de sociala ingenjörernas modellverkstad har familjen betraktats som ett problem som ska beskattas, subventioneras och kvoteras fram till proffstyckarnas idealbild. Men så byggs inte förutsättningar för trygga, stabila och självständiga familjer med frihet att själva forma tiden med sina barn. Det man uppnår är stressade föräldrar som känner sig infösta i en mall som inte funkar. I värsta fall får vi otrygga barn och skakiga relationer. 3. Civila samhället. Grunden för trygghet och gemenskap läggs i ett starkt civilt samhälle. Solidariteten i de offentliga välfärdssystemen är ett komplement till ett samhälle som i högre grad präglas av medmänsklighet, ansvarstagande och idealitet. I den brokiga samlingen av kyrkor, samfund, idrottsklubbar, scoutföreningar, bildningsförbund och så vidare, skapas mening i människors liv, sysselsättning och gemenskap, stöd åt familjer och utsatta. Mindre av regelkrångel, mindre statlig styrning och bättre finansieringsmöjligheter, exempelvis genom avdragsrätt för gåvor och en politik som välkomnar civila samhället som aktörer inom välfärdens olika områden. 4. Politikens gränser. Allt kan inte lösas med mer politik. Ibland är det politiken som är en del av problemet – och mindre politik lösningen. Den destruktiva devisen från vänsterhåll att allt är politik har inneburit årtionden av politisering av områden som borde ha lämnats i fred. Politiseringen av utbildningsväsendet och av familjernas liv har varit mycket olycklig. En hållfast etisk grund i samhället är viktigt för att minska behovet av yttre kontrollåtgärder och inskränkningar av friheten. Dessa står oftast i direkt men omvänd proportion till graden av inre självkontroll hos medborgarna. Utifrån detta utvecklar vi vår politik. En arbetsgrupp ser över familjepolitiken. Vi ska utforma förslag som ökar valfriheten och rättvisan i barnomsorgen för alla barnfamiljer. Vi vill föra ner mer makt till köksborden och öka familjernas självständighet. Arbetsgruppen kommer att presentera sina förslag i januari. Vi ska vara pådrivande för en skola av allra högsta klass. Med tydligt fokus på kunskap, trygghet och bildning, där Alliansen hittills kommit långt med det första, men gjort för lite beträffande de två andra. Men då måste vi våga ställa de rätta frågorna. Hur kan vi exempelvis ge lärarna ökade möjligheter att aktivt arbeta med värdegrunden och uppnå studiero och trygghet i klassrummet? Jag är öppen för att hitta nya svar. Ungdomsarbetslösheten är ytterligare ett sådant område som förtjänar ordentlig uppmärksamhet. Varje dag som en ung person går arbetslös försämras möjligheterna på arbetsmarknaden. Andra livsmål som att bilda familj får skjutas på framtiden. I värsta fall hamnar man i destruktiva mönster, vilket kan leda till personlig katastrof. Samtidigt som företag och samhälle går miste om kompetenta och kreativa förmågor. Vi behöver ytterligare öka drivkrafterna för unga att ta jobb. Men vi behöver också betona det personliga ansvaret. Ibland behöver man själv öka ansträngningarna och för stunden sänka kraven och förväntningarna för att få ett jobb. Ungdomsbrottsligheten är ett område där alla borde känna ett sting av oro. Kristdemokraterna har alltid betonat det brottsförebyggande arbetet. Det är viktigt och kommer fortsatt att vara viktigt. Men rättspolitiken måste tydligare betona det personliga ansvaret. Det är en direkt följd av vår syn på människan som en moraliskt ansvarig varelse. Av samma skäl måste vi betona föräldraansvaret. Därför har jag bland annat föreslagit att föräldrar ska ha närvaroplikt när omyndiga barn ställs inför rätta. Kristdemokraterna kommer tydligare än någonsin vara Alliansens social röst. På samma sätt som vi slagits för förbättringar av sjukförsäkringen, bättre ekonomi för fattiga barnfamiljer och pensionärer och en human flyktingpolitik. Vi är inte en röst för särintressen, utan en röst för alla dem som aldrig når fram till megafonerna. Ett värdeorienterat parti som kombinerar personlig frihet med omsorgen om vår nästa. Det parti som värnar familjernas och civila samhällets roll – och ger dem förutsättningar att agera samhällsbärare genom aktivt stöd och genom att vi värnar politikens gränser. Så får vi ett samhälle där ingen hålls tillbaka – och ingen lämnas efter. Göran Hägglund, partiledare för Kristdemokraterna


Nu gör vi ersättningarna i vården mer rättvisa

Summary: Nu ska fler stockholmare få bättre vård. Vi satsar under 2012 minst 150 miljoner kronor bland annat på att utveckla ersättningen till vårdcentralerna, skriver alliansens landstingsråd. Vårdcentralerna kommer att få en extra ersättning för intyg till Försäkringskassan. En grupp ska också titta på hur vi kan göra ersättningen för patientbesök mer rättvis.

Alliansen i Stockholms läns landsting genomför nu förändringar i Vårdval Stockholm för att ytterligare öka jämlikheten, kvaliteten och tillgängligheten. Främst handlar det om att höja ersättningsnivåerna till vårdcentralerna och främja vidareutbildningen av läkare och sjuksköterskor. Med dessa nya förändringar kommer fler stockholmare få mer och bättre vård. När Vårdval Stockholm infördes 2008 var ambitionen att skapa en bättre och mer tillgänglig vård för patienterna. I dag kan vi konstatera att köerna är kortare och patienterna är nöjdare med primärvården – något som bekräftas i Karolinska institutets senaste uppföljning av Vårdval Stockholm. Sedan Vårdvalets införande har alliansen haft som målsättning att kontinuerligt följa upp och att efter oberoende granskning, utveckla systemet. Nu går vi vidare och satsar under 2012 minst 150 miljoner kronor på att utveckla ersättningen till husläkarmottagningarna men ökar samtidigt kraven på vårdgivarna. I dag kan vi presentera hur Vårdval Stockholm kommer att förändras. Främja sjukvårdspersonalens kompetensutveckling. Personalens kompetens är den enskilt viktigaste faktorn för en god sjukvård. För att stimulera personalens vidareutbildning kommer en ersättning att betalas till vårdcentralerna för sjuksköterskors och läkares deltagande i vidareutbildningar. Huvudansvaret för vidareutbildningarna är fortfarande vårdgivarens, men med en ny ersättning vill vi ta bort de trösklar som finns för att låta medarbetare höja sin kompetens. Extra ersättning för intyg. Läkarutlåtande om hälsotillstånd (LUH) är en fördjupad bedömning av sjukdomens/skadans påverkan på funktions- och arbetsförmåga, som Försäkringskassan behöver för att avgöra arbetsförmåga. Vårdcentralerna har inte tidigare ersatts för detta arbete, vilket har missgynnat vårdcentraler som har många sjukskrivna patienter. Differentierad besöksersättning. Med en differentierad ersättning ska mottagningarna få olika betalt utifrån patientens behov av vård. I dag får vårdcentralerna samma ersättning för ett besök oavsett hur mycket tid eller resurser besöket tar i anspråk. Vi tillsätter en grupp som får i uppdrag att under 2012 ta fram ett förslag på hur detta kan genomföras så att behovet av vård kompenseras mer rättvist. Utveckla distriktssköterskornas hälsofrämjande arbete. För att stimulera utvecklingen av det hälsofrämjande arbetet på länets vårdcentraler höjs ersättningen när distriktssköterskorna för samtal om livsstilsförändringar för att undvika sjukdomar. Vården ska inte bara bota sjukdomar, utan också hjälpa människor att hålla sig friska. Hälsosamtal för 75-åringar. Hälsosamtalen ska främja hälsa, förebygga sjukdomar och skador och skapa förutsättningar för bra vårdinsatser. Samtalet kan röra områden som är centrala för hälsan som fysisk aktivitet, kost, social gemenskap, delaktighet eller boende. Alla 75-åringar ska erbjudas hälsosamtal. För många äldre kan ett hälsosamtal innebära antingen ett kvitto på att det man gör är rätt, eller hjälp och stöd att justera saker i sin kost eller vardagsmotion. Extra ersättning för läkemedelsgenomgångar. Patienter med många läkemedel har en ökad risk för biverkningar och risken förstärks ju fler mediciner man tar. För samtliga patienter som är inskrivna i hemsjukvård och äldre som har sju eller fler läkemedel ska i dag få en årlig läkemedelsgenomgång. Att ta rätt medicin och ta rätt dos kan i vissa fall vara livsavgörande. Med fler läkemedelsgenomgångar minskar riskerna för patienterna. Specialiserade vårduppdrag. Utöver sitt grunduppdrag erbjuder vårdcentralerna patienterna olika specialiserade vårdtjänster. Det kan exempelvis vara diabetesmottagningar, astma-kol-mottagningar eller barnläkare. Detta är en utveckling som vi tycker är bra och som stockholmarna uppskattar. Detta vill vi i alliansen utveckla vidare. Ny ersättning för indirekta vårdkontakter. Olika patienter har olika behov och det är viktigt att sjukvården är tillräckligt öppen och dynamisk för att kunna möta patienter på ett bättre sätt. För att stimulera vårdcentralerna att utveckla verksamheten och sitt sätt att kommunicera införs en ersättning för indirekta vårdkontakter, exempelvis e-post, telefon eller brev Minskad byråkrati och administration. Alltför stor del av medarbetarnas tid ägnas åt administration i stället för att träffa och behandla patienter. Landstinget måste minska den administrativa bördan inom sjukvården och första steget är att se över regelböckerna och kartlägga alla rapporteringskrav på vårdcentralerna. Det viktiga är att vårdens medarbetare har tid att ta hand om sina patienter. Alliansens arbete med att förbättra sjukvården kommer att fortsätta. Filippa Reinfeldt (M), hälso- och sjukvårdslandstingsråd Birgitta Rydberg (FP), sjukvårdslandstingsråd Lars-Joakim Lundquist (M), biträdande hälso- och sjukvårdslandstingsråd Stig Nyman (KD), forsknings- och äldrelandstingsråd Catrin Mattsson (C), gruppledare i hälso- och sjukvårdsnämnden  Rättad artikel. I en tidigare version fick Birgitta Rydberg fel partibeteckning.


Släpankaret socialdemokratin

Man ska aldrig ge upp. Skiften kan ske. Det borde vara en tröst för de orienterare på drift med snurrande kompass och sönderriven karta som för närvarande utgör det socialdemokratiska partiets ledarskikt. När socialdemokratin satte sin prägel på Sverige under 1900-talet trängde arbetarrörelsens världsåskådning in överallt, i sprickor och skrymslen, påverkade allas tänkande och inte minst motståndarnas. Frågan för borgerligheten blev hur mycket eller lite socialdemokrater de måste vara. I dag är tankens tyngdpunkt flyttad. Om Maud Olofssons huvudambition var att bryta ”sossefieringen” av Sverige så har hon lyckats, även om hennes Centerparti förlorat röster på det. Sakta men obevekligt har hon och andra med djupt borgerliga instinkter genom retorik, visioner och politik lyckats föra Sverige och svenskarna in i ett annat förhållningssätt till världen. Det såg länge mörkt ut för dem, men de vände den jättepråm som är ett lands kollektiva tänkande och självbild. Det är ingen liten sak. De visade att ihärdighet och övertygelse lönar sig. De borgerliga värderingarna har satt sig medan de socialdemokratiska reflexerna hos svenska folket knappt är kvar ens som ryckningar. Detta har inte bara med regeringsinnehav att göra. Det är ett mentalt tillstånd. Borgerligheten regerade mellan 1976 och 1982 utan att leda, de följde. I dag är sannolikheten stor att socialdemokratin skulle följa och inte leda även om de satt i Rosenbad. Om man leder eller följer visar sig i subtila saker. Hur man formulerar sig om samhället, vad man låter bli att formulera, om förslag läggs defensivt eller offensivt, om man lånar begrepp och perspektiv eller skapar egna som ger det seende man vill befrämja. Men denna borgerlighetens bedrift innebär att socialdemokratin inte heller behöver ge upp trots att den har tappat greppet om mentalitetsutvecklingen, vilket partiets första skuggbudget understryker. Vad ska man ha socialdemokratin till i dag? Ingenting. Den behövs inte. Den fungerar bara som en helt ointressant broms. Bromsen säger: Ni har rätt i allt, men lite jämlikhet ska vi kanske ha ändå så länge det inte stör folks familjepussel. Hantering av rutavdraget för hushållstjänster i skuggbudgeten bär syn för sägen. Ingen röstar på ett parti för att det erbjuder ett halvt rutavdrag. Väljarpsykologiskt är det dårskap. Vad väljaren hör är sämre, mindre, snålare. En socialdemokrati som verbalt erbjuder halv borgerlig politik är lika ointressant som Moderaterna var på den tiden då de verbalt erbjöd halv socialdemokratisk politik. Då har man upphävt sig själv. Bara en självstympad socialdemokrati – eller en nervös och förborgerligad S-ledning – kan föreslå ett halverat rutavdrag. Om man tyckte att hushållstjänster vore ideologiskt bra eller neutralt kunde förslaget fungera. Förutsatt att det inte redan fanns ett förmånligare rutavdrag. Att föreslå något som inte finns kallas reform. Att halvera det som är har inget namn. Socialdemokratin måste börja sin färd tillbaka in i folks medvetanden med att erkänna det borgerliga tankeskiftet och att de själva dagligen bekräftar och accepterar det i ord och handling. Enligt deras förslag ska rut begränsas till barnfamiljer och pensionärer. Barnfamiljer är de sista som borde ha rutavdrag i en socialdemokrati som inte bara är pragmatisk utan ideologisk. Socialdemokratin ska inte genom subventioner bidra till att göra svenska medelklassbarn till varelser som vänjer sig vid att andra tar hand om hemmet och gör det arbete som föräldrarna inte orkar, har tid med eller vill göra eftersom de är viktiga personer med viktiga jobb. Detta är att nedvärdera vissa yrken! lyder det försåtliga argument som helt har tystat Socialdemokraterna i principfrågan. Nåja. Det nedvärderandet har i alla tider skött sig självt. Med enkelt hushållsarbete regelmässigt utfört av någon annan än den egna familjen drar barnen och alla andra ohjälpligt slutsatser om vad som är uppvärderat och nedvärderat och vilken sort som gör vad. Vill socialdemokratin ha ett Sverige som är socialdemokratiskt till sin karaktär och sitt tänkande, vilket de borde vilja, ska de inte lägga förslag som ger denna prägling. Och när man börjat där så följer att det behövs olika skolor för olika sorters barn. Socialdemokratins uppgift borde inte vara att anta den nygamla mentaliteten utan att formulera en antites till den, en motmentalitet, efter att ha analyserat hur den uppstått och hur den alltid uppstår. Det är inga konstigheter, människans uppfattning om hur det borde vara påverkas av hur det är. Men man ska aldrig ge upp. Det visar borgerlighetens bedrift. De vann tillbaka sinnena. Av att något har hänt kan vi sluta oss till att det är möjligt. Men då måste man sätta i gång. Och våga riskera något. Ett släpankare hamnar på samma plats som båten som drar det. Är det dit Socialdemokraterna vill? Ingen vet. Att föreslå något som inte finns kallas reform. Att halvera det som är har inget namn.


Ned till nördarnas underjordiska himmelrike

Summary: 100 meter under jorden utanför Genève görs experiment som kan ställa Einsteins relativitetsteori på ända. Här ligger världens största partikelaccelerator.

En reslig man dundrar ut ur entrédörrarna så hatten nästan blåser av hans imponerande vita hårman. – DN? frågar han när han stegar förbi, jag har inte tid att prata med er just nu. Det är stora saker på gång här i dag. Nyligen rapporterades om ett experiment med så kallade neutrinopartiklar som skickats från Cern, 732 km genom marken, till ett laboratorium i Italien. En världsnyhet eftersom vissa av partiklarna tycks ha gjort resan snabbare än ljuset, något som borde vara omöjligt enligt alla kända fysiska lagar. Stämmer det så riskerar den moderna fysiken att ställas på ända och självaste Einsteins relativitetsteori måste synas i sömmarna. Denna upptäckt gjordes dock efter DN:s besök men är ett exempel på vad mannen i hatten kan mena med att stora saker är på gång. Med stora menar han jättestora. Stora som Big Bang. Dessa saker undersöks märkligt nog genom att studera det minsta som vi i dag känner till, elementarpartiklar. Här på Centre européen pour la recherche nucléaire, mer känt under förkortningen Cern, arbetar forskarna med att svara på frågornas fråga: Hur fungerar universum? Och de vill gärna berätta det för dig. Besökare är hjärtligt välkomna till Cern som ligger ett stenkast utanför Genèves centrum. Guiderna är inga programmerade proffs utan forskare som arbetar på området. De har mycket att berätta och gör det med ett brinnande engagemang. Dessutom är ett besök på en av världens mest spännande platser helt gratis. 100 meter under jorden i Genève finns världens största partikelacceleratoranläggning, LHC. Det står för Large hadron collider, och det är i denna 27 km långa cirkelrunda tunnel som det smäller. Bokstavligt talat. Här kolliderar riktade protonstrålar med varandra för att återskapa förhållandena som rådde i universum strax efter Big Bang. ”Strax” i detta sammanhang syftar på tiden de 0,0000000000000001 sekunderna precis efter den stora smällen. De nästkommande 13,7 miljarder åren i universums historia har man i dag ganska bra koll på. Det var experimenten i LHC som fick olyckskorparna att kraxa och konspirationsteoretiker att fira julafton vid tunnelns invigning för några år sedan. Nu vet vi att världen inte gick under och ingen har hitintills blivit uppäten av ett svart hål. Däremot har vår förståelse för universum ökat. Svenska Sara Strandberg, doktor i elementarpartikelfysik, forskar i Cern och jobbar med den mystiske mannen i hatt som försvann så hastigt. Hon jobbar vid Atlasdetektorn, den största detektorn vid LHC. Här observerar man vad som händer när protonstrålarna kolliderar och tar reda på hur snabbt olika partiklar färdas, vilket håll de är på väg och på så vis vad det är för typ av partikel. – I kollisionerna skapas exotiska partiklar, partiklar som bara finns under några ögonblick. Vanliga under universums tidiga historia och som vi nu återskapar med hjälp av höga energier, säger Strandberg. Ett exempel på en sådan partikel är den berömda Higgsbosonen, vars existens ännu inte fullt kunnat bevisas. Just detta bevis är ett av de ultimata målen för forskningen på Cern och namnet Higgs viskas ofta i korridorerna. Higgsbosonen sägs vara partikeln som ger alla andra partiklar massa. Vissa nyfikna vetenskapsjournalister verkar mer eller mindre ha bosatt sig på området i hopp om att vara de första med att rapportera upptäckten av den mytiska Higgs. Britten Oliver Keeble vet knappt själv vad han har för yrkestitel, sådant är inte så viktigt på Cern. Här står vetenskapens framsteg i rampljuset, och ära och framgång delas lika mellan alla forskare. Hans domän är Cerns datacentrum och hans roll är att organisera system som skulle få vilken helpdesk som helst att få härdsmälta. På datacentrumet kan besökare titta på ett av de mest intressanta föremålen i modern historia. I en glasmonter som inte får öppnas under några omständigheter står världens första world wide web-server. Cern är nämligen webbens födelseort, även e-post har sina rötter i dessa legendariska lokaler. – Det är oerhört svårt att veta vad framtidens teknologi kommer att föra med sig, säger Keeble. I vårt arbete här på Cern kan vi bara gissa vilka förändringar som kommer att ske, men mitt bästa tips är att alltid ha en back-up. Även partikelfysiker behöver äta lunch men precis före första munsbiten uppstår ett tillfälle som skulle få vem som helst att ignorera hungern. LHC har stängts av under någon timme och det innebär grönt ljus för att åka under jord och undersöka. Richard Jacobsson, doktor i partikelfysik och driftsansvarig för detektorn LHCb, tar långa benet före in i kafeterian och hör sig för om intresse för att hänga på. Jacobsson, som drömt om att jobba på Cern sedan han var 6 år, påminner om en khakiklädd Nicolas Cage på farligt uppdrag och visar samma entusiasm som sin amerikanske dubbelgångare. – Jag är tillgänglig 365 dagar om året. I genomsnitt får jag två samtal per natt om hur det går på LHCb. Men jag lär mig något nytt varje dag, det finns så många obesvarade frågor i universum och alltid är det något att grubbla över, säger Jacobsson. På vägen till hissen ned till acceleratorn delar Richard Jacobsson med sig av sina funderingar om alltifrån antimateria till supersymmetri. Precis som i filmen ”Änglar och demoner” som till viss del utspelar sig just här, skannas ögats iris för identifikation innan man släpps in i det allra heligaste. Lika dramatiskt som i filmen, då ögon slits ur sina hålor för att skurkarna ska lägga beslag på den nya antimaterian, är det inte på Cern. – Men vi hade visst ett inbrott i kassan på plan två, säger Jacobsson. Inga besökare får gå in i själva LHC-tunneln men delar av Delphidetektorn, som inte längre är i bruk, finns att se och det är en otroligt maffig syn. Turen fortsätter på området som på mer än ett sätt påminner om ”Jurassic Park”. Som besökare informeras man om säkerhetsrisker, färdas i speciella bilar, besöker stora kontrollcentrum där ett strömavbrott är katastrofalt och lär sig om vetenskap som är så långt framskriden att den känns som science fiction. Och här kommer Richard Attenborough. Nej, det är Tord Ekelöf. Mannen med hatten och den vita hårmanen är professor i elementarpartikelfysik och har jobbat på Cern sedan 1968. – Nu är vi ju så vansinnigt många, när jag kom hit var vi kanske fem personer, säger Ekelöf. Jämför dagens antal, runt 3 000, med historiens ensamma vetenskapliga hjältar, det var något helt annat. Det finns ingen ledare på Cern som blir tilldelad ett Nobelpris, priset tillhör alla för vi strävar mot samma mål. Tord Ekelöf visar runt bland enorma reservmagneter som används för att leda protoner i tunneln och berättar att passionen han kände som ung doktorand inte avtagit, de senaste 15 åren har han letat efter Higgs men inte hittat något. – Men nu i morse så kanske, säger han innan han avbryter sig själv. Det är spännande saker på gång, men jag får inte säga något, skrattar Ekelöf. Tanken på att man är delaktig i något riktigt stort är det många som delar på Cern, många svenska doktorander tillbringar en tid här, Maja Olvegård är en av dem. – Man vill ju gärna vara smartast i gruppen men här är man bara en i mängden. Det är en fantastisk miljö att verka i, säger hon. Hon får medhåll av David Silvermyr. – Hit kommer man som doktorand för att kombinera sitt jobb med sin hobby, det är ett nördparadis, säger Silvermyr. Ett nördparadis som utomstående nördar och alla andra bör besöka. En pliktskyldig semestervisit till den lokala sevärdheten ingår i varje ledighet, men Cern bör man besöka för att i framtiden kunna stoltsera med att ha varit på en av vår samtids mest spännande platser. När vi besöker historiska underverk som pyramiderna utanför Giza, Colosseum i Rom eller Machu Picchu i Peru förundras vi av tankarna på vilka de var som byggde dem. Hur var tillvaron för dem som arbetade och levde där? Hur gjorde de? Finns det människor på jorden om tusen år kommer de garanterat att besöka den gigantiska tunneln utanför Genève och ställa samma frågor. Vi som besöker Cern i dag kan få svaren. Politiskt oberoende forskningområde Cern grundades 1954, består av 20 medlemsländer och är ett centrum för forskning inom partikelfysik. Cern är politiskt oberoende och är ett eget land men geografiskt ligger området mellan Schweiz och Frankrike. På Cern finns världens största partikelaccelerator kallad LHC. Den kostade 3 miljarder euro att bygga. World wide web uppfanns på Cern för att hjälpa partikelfysiker över hela världen att kommunicera. All forskning som tas fram på Cern är fri för vem som helst att använda. Partikeldetektorer som uppfunnits på Cern används i medicinskt syfte bland annat i kampen mot cancer. Att göra i närheten Hotellpriserna i Schweiz kan vara saftiga, det är bättre för plånboken att bo på den franska sidan. Kombinera följande städer, eller båda två, med ett besök på Cern. Mysiga staden Annecy ligger vid den vackra Annecysjön. Staden har ett förvånansvärt rikt utbud av restauranger och omgivningarna är populära för cykling, löpning och vandring. Skidåkarparadiset Chamonix är ett trevligt resmål året runt. Här kan man kombinera vackra alpvyer med första klassens shopping och besök på alltifrån rustika till superlyxiga restauranger. Resa hit Flera bolag flyger till Genève från Arlanda, till exempel Easyjet med priser från ca 500 kr och SAS från 1 163 kr tur och retur.


Nu är det så dags att gråta över Stockholmsmodellen

Summary: På grund av Hyresgästföreningen är marken beredd för Stockholmsmodellen, skriver Björn Alfredsson. När fastighetsägarna begärde hyreshöjningar på upp till 10 procent kom verkligheten äntligen i kapp föreningen.

”Stockholmsmodellen skjuten i sank” meddelar Hyresgästföreningen Region Stockholm i ett pressmeddelande när det står klart att fastighetsägarna begärt hyreshöjningar på upp till 10 procent. Stockholmsmodellen är ett nytt poängsättningssystem för lägenheter som ska ligga till grund för hyran. Hyresgästföreningens insikt är ett uttryck för att verkligheten kommit i kapp föreningen. Samtidigt är det ett uttryck för debacle och prestigeförlust av stora mått. Hyresgästföreningen har tillsammans med kommunala och privata hyresvärdar i Stockholm arbetat med Stockholmsmodellen i tre år. För drygt två år sedan presenterades ett principförslag där lägenhets-, fastighets- och områdesstandard skulle poängsättas. Bara i ett avseende var förslaget någorlunda konkret. Stockholm delades in i tio områden som återspeglade status och attraktivitet, och läget gjorde därmed på allvar entré i hyressättningssystemet. I våras kom så ett fullständigt detaljerat förslag, som alla parter ställde sig bakom, om hur poängsättningen skulle gå till. Då stod det klart att inte bara läget utan även graden av modernitet skulle få avsevärt större betydelse för hyressättningen än i dag. Sedan dess har Hyresgästföreningen försökt övertyga en mindre grupp förtroendevalda om modellens förträfflighet. Medlemmarna i gemen har dock inte informerats. Intresset från mediernas sida har i stort sett varit obefintligt, till och med Hyresgästföreningens egna publikationer har inte ägnat modellen annat än ett förstrött intresse. Det här är mycket anmärkningsvärt med tanke på modellens konsekvenser. Stockholmsmodellen skulle rita om Stockholms hyreskarta på några få år. Förhållandet mellan hyror i olika områden och i lägenheter av olika modernitet skulle radikalt förändras. Det här var naturligtvis modellens tillskyndare helt införstådda med och därför har de varit ytterst sparsamma med att redovisa några som helst konsekvenser av modellens tillämpning. Man avslöjade dock så pass mycket i poängförslaget att det går att beräkna modellens effekter. Om man utgår från hyrorna i ytterstadens miljonprogramsområden, som är den grupp lägenheter som har lägst hyra i Stockholm, så säger Stockholmsmodellen att hyran i storskaliga bostadsområden i innerstaden ska öka med drygt 22 procent, vilket motsvarar nära 1 400 kronor per månad i en trerumslägenhet. I moderna lägenheter ska hyran öka med 16 procent i ytterstaden och med 8 procent i innerstaden, 1 300 respektive 900 kronor per månad i trerumslägenheten. Hyreshöjningskraven är också stora i redan ombyggda lägenheter. Lägenheter som sanerades på 1980-talet kan räkna med 25-procentiga höjningar i innerstad och närförorter, cirka 1 800 kronor per månad för en trerummare. I ytterstaden stannar höjningen i genomsnitt på 15 procent, nästan 1 000 kronor per månad i trerummaren. Det är således denna modell som Hyresgästföreningen nu anser vara skjuten i sank och för vilken den nu fäller sina krokodiltårar. Fastighetsägarna har suttit lugnt i båten och bara tillämpat den modell som man var överens om till för några dagar sedan. Tack vare Hyresgästföreningen är marken beredd för Stockholmsmodellen. Den kastar en mörk skugga över de flesta av stadens hyresgäster. Björn Alfredsson, hyresgäst och bostadsdebattör.


”Spararna måste enkelt få veta hela sin kommande pension”

Summary: Spararna måste komma åt sin pensionsprognos på ett enkelt sätt. Målet är inte nått förrän alla pensionsuppgifter levereras till nättjänsten minpension.se. Detta bör ske under 2012. Spararna ska också kunna göra en prognos där de sköter sin vardagsekonomi. Därför bör banker och försäkringsbolag distribuera minpension.se på sina webbplatser. Vi rekommenderar regeringen att gå frivillighetens väg. Först om det inte fungerar, tycker vi att regeringen bör överväga tvingande åtgärder, skriver Pensionsmyndigheten.

Det finns en stor fråga som de flesta pensionssparare skulle vilja få ett bra svar på. Det är hur stor pensionen blir per månad, när man väljer att gå i pension. Svaret på frågan är viktigt för att kunna fatta beslut om arbete, sparande och konsumtion. Många känner igen svårigheten att bedöma hela den framtida pensionen. Flera olika kuvert, olika typer av prognoser, men inget samlat grepp. 1,4 miljoner sparare har redan upptäckt att det finns ett enklare sätt att få svar på frågan. Det är att göra en prognos på minpension.se, en tjänst som är ett samarbete mellan staten och pensionsbranschen. Cirka 95 procent av allt pensionskapital visas nu på minpension.se. Tjänstepensionerna syns till 86 procent, och privat pensionssparande till 56 procent. Det är en glädjande utveckling. Men målet är inte nått förrän i princip all pension syns på minpension.se samt att spararna kommer åt sin prognos på ett enkelt sätt. För pensionsspararnas skull är det angeläget att utvecklingen nu går snabbare. Därför krävs det ett antal förbättringar som vi hoppas kan åstadkommas på frivillig väg: • Fullständiga leveranser på minpension.se bör ske under 2012. Några få återstående aktörer visar ännu inte fullständig information. • Spararna ska kunna göra prognos på samma ställen där de sköter sin vardagliga ekonomi. Därför bör de stora aktörerna, särskilt bankerna och försäkringsbolagen, distribuera minpension.se på sina webbplatser. Då kan kunderna när de ändå är inloggade på sin bank enkelt komma åt sin pensionsprognos. • Pensionsuppgifterna på främst det kommunala området måste aktualiseras. Uppgifterna för att beräkna pensionen hämtas oftast in i samband med pensioneringen, eller strax före. Arbete pågår, men måste bedrivas mera intensivt. • Pensionsbranschen måste komma överens om en kundvänlig standard för att beräkna prognos, så att pensionsspararna kan få en klar och tydlig bild över hur stor pensionen blir per månad. Arbetsmarknadens parter spelar en nyckelroll för att all tjänstepension ska synas på minpension.se. I våra samtal med parterna har vi noterat att det finns ett brett stöd för tanken att alla ska kunna få en fullständig prognos via minpension.se. Men samtidigt kan vi konstatera att det händer för lite och för långsamt. Parterna bör ställa krav på sina tjänstepensionsleverantörer att fullständiga uppgifter kommer in på minpension.se. Det är parterna inom den offentliga sektorn som varit sämst på detta område, även om det på sistone blivit bättre för statliga anställda. I kommunerna har man dessutom släpat efter med aktualiseringen av pensionsuppgifterna i många år. Det är märkligt, inte minst mot bakgrund av att det här finns grupper inom till exempel vård och omsorg som behöver en bra prognos. I en tidigare utredning till regeringen har Bo Könberg föreslagit att lagstifta om att tjänstepensionsinformation ska finnas i det orangea kuvertet, som i dag bara innehåller information om den allmänna pensionen. Då skulle många fler få en mycket bättre prognos – vi vet att 3,1 miljoner av de 4,6 miljoner som fick en prognos i sitt orangea kuvert 2011 också läste den. Vi vet också att det är starkt efterfrågat bland pensionsspararna. Men det finns ett starkt motstånd mot tjänstepensionsuppgifter i det orangea kuvertet. Det främsta argumentet är att parterna inte vill blanda ihop den tjänstepension man förhandlat fram med den allmänna pensionen. Vi har förståelse och respekt för parternas fria avtalsrätt. Regeringen och riksdagen kan tvinga fram tjänstepensionsuppgifter i det orangea kuvertet. Men med det motstånd vi vet finns, ser vi en risk för att utvecklingen av minpension.se går långsammare. Därför rekommenderar vi inte regeringen att lägga ett sådant förslag. Vi vill i stället fortsätta utvecklingen av minpension.se på frivillighetens väg. Samtidigt är det viktigt att pensionsspararna får svar på sin fråga om hur stor pensionen blir. Vi vill se att minpension.se får fullständiga leveranser av uppgifter inom rimlig tid. Vi vill se att den finns distribuerad hos stora banker och försäkringsbolag inom rimlig tid. Först om det inte sker, så tycker vi att regeringen ska överväga statens ansvar för att spararna ska få helhetsinformation, till exempel genom tjänstepensionsinformation i det orangea kuvertet. För pensionsbranschen – banker, försäkringsbolag och rådgivare – finns det stora möjligheter i att erbjuda sina kunder ett bättre grepp om vad pensionen kan tänkas bli, och även spara kostnader. I dag samlar de olika aktörerna in uppgifter från varandra genom ett komplicerat utbyte av fullmakter för att kunna presentera en helhetsbild för kunden. Vi föreslår därför att staten och branschen gemensamt utvecklar ett fullmaktsregister. Pensionsmyndigheten kan samordna denna utveckling. Vi anser också att minpension.se så småningom bör utvecklas till ett informationsnav. Då blir det lättare för aktörerna att byta information med varandra. Banker och försäkringsbolag men också arbetsgivare och fackliga organisationer skulle då kunna samla ihop och presentera en bra helhetsbild för spararen inuti sina egna webbtjänster, till exempel i en löneportal. Givetvis på den enskilde spararens uppdrag – grunden är att den enskilde alltid äger sina egna uppgifter och bestämmer vem som får se dem. Det finns alltså möjlighet att ge alla sparare ett bra svar på frågan om hur stor pensionen blir, om alla goda krafter samarbetar i frågan. Då minskar den delen av oron inför pensionen som bara beror på att enskilda inte vet hur mycket det blir per månad. Katrin Westling Palm, generaldirektör, Pensionsmyndigheten Ole Settergren, chef för pensionsutveckling, Pensionsmyndigheten


Summary: Rapport till regeringen. Spararna måste komma åt sin pensionsprognos på ett enkelt sätt. Målet är inte nått förrän alla pensionsuppgifter levereras till nättjänsten minpension.se. Detta bör ske under 2012. Spararna ska också kunna göra en prognos där de sköter sin vardagsekonomi. Därför bör banker och försäkringsbolag distribuera minpension.se på sina webbplatser. Vi rekommenderar regeringen att gå frivillighetens väg. Först om det inte fungerar, tycker vi att regeringen bör överväga tvingande åtgärder, skriver Pensionsmyndigheten.

Det finns en stor fråga som de flesta pensionssparare skulle vilja få ett bra svar på. Det är hur stor pensionen blir per månad, när man väljer att gå i pension. Svaret på frågan är viktigt för att kunna fatta beslut om arbete, sparande och konsumtion. Många känner igen svårigheten att bedöma hela den framtida pensionen. Flera olika kuvert, olika typer av prognoser, men inget samlat grepp. 1,4 miljoner sparare har redan upptäckt att det finns ett enklare sätt att få svar på frågan. Det är att göra en prognos på minpension.se, en tjänst som är ett samarbete mellan staten och pensionsbranschen. Cirka 95 procent av allt pensionskapital visas nu på minpension.se. Tjänstepensionerna syns till 86 procent, och privat pensionssparande till 56 procent. Det är en glädjande utveckling. Men målet är inte nått förrän i princip all pension syns på minpension.se samt att spararna kommer åt sin prognos på ett enkelt sätt. För pensionsspararnas skull är det angeläget att utvecklingen nu går snabbare. Därför krävs det ett antal förbättringar som vi hoppas kan åstadkommas på frivillig väg: • Fullständiga leveranser på minpension.se bör ske under 2012. Några få återstående aktörer visar ännu inte fullständig information. • Spararna ska kunna göra prognos på samma ställen där de sköter sin vardagliga ekonomi. Därför bör de stora aktörerna, särskilt bankerna och försäkringsbolagen, distribuera minpension.se på sina webbplatser. Då kan kunderna när de ändå är inloggade på sin bank enkelt komma åt sin pensionsprognos. • Pensionsuppgifterna på främst det kommunala området måste aktualiseras. Uppgifterna för att beräkna pensionen hämtas oftast in i samband med pensioneringen, eller strax före. Arbete pågår, men måste bedrivas mera intensivt. • Pensionsbranschen måste komma överens om en kundvänlig standard för att beräkna prognos, så att pensionsspararna kan få en klar och tydlig bild över hur stor pensionen blir per månad. Arbetsmarknadens parter spelar en nyckelroll för att all tjänstepension ska synas på minpension.se. I våra samtal med parterna har vi noterat att det finns ett brett stöd för tanken att alla ska kunna få en fullständig prognos via minpension.se. Men samtidigt kan vi konstatera att det händer för lite och för långsamt. Parterna bör ställa krav på sina tjänstepensionsleverantörer att fullständiga uppgifter kommer in på minpension.se. Det är parterna inom den offentliga sektorn som varit sämst på detta område, även om det på sistone blivit bättre för statliga anställda. I kommunerna har man dessutom släpat efter med aktualiseringen av pensionsuppgifterna i många år. Det är märkligt, inte minst mot bakgrund av att det här finns grupper inom till exempel vård och omsorg som behöver en bra prognos. I en tidigare utredning till regeringen har Bo Könberg föreslagit att lagstifta om att tjänstepensionsinformation ska finnas i det orangea kuvertet, som i dag bara innehåller information om den allmänna pensionen. Då skulle många fler få en mycket bättre prognos – vi vet att 3,1 miljoner av de 4,6 miljoner som fick en prognos i sitt orangea kuvert 2011 också läste den. Vi vet också att det är starkt efterfrågat bland pensionsspararna. Men det finns ett starkt motstånd mot tjänstepensionsuppgifter i det orangea kuvertet. Det främsta argumentet är att parterna inte vill blanda ihop den tjänstepension man förhandlat fram med den allmänna pensionen. Vi har förståelse och respekt för parternas fria avtalsrätt. Regeringen och riksdagen kan tvinga fram tjänstepensionsuppgifter i det orangea kuvertet. Men med det motstånd vi vet finns, ser vi en risk för att utvecklingen av minpension.se går långsammare. Därför rekommenderar vi inte regeringen att lägga ett sådant förslag. Vi vill i stället fortsätta utvecklingen av minpension.se på frivillighetens väg. Samtidigt är det viktigt att pensionsspararna får svar på sin fråga om hur stor pensionen blir. Vi vill se att minpension.se får fullständiga leveranser av uppgifter inom rimlig tid. Vi vill se att den finns distribuerad hos stora banker och försäkringsbolag inom rimlig tid. Först om det inte sker, så tycker vi att regeringen ska överväga statens ansvar för att spararna ska få helhetsinformation, till exempel genom tjänstepensionsinformation i det orangea kuvertet. För pensionsbranschen – banker, försäkringsbolag och rådgivare – finns det stora möjligheter i att erbjuda sina kunder ett bättre grepp om vad pensionen kan tänkas bli, och även spara kostnader. I dag samlar de olika aktörerna in uppgifter från varandra genom ett komplicerat utbyte av fullmakter för att kunna presentera en helhetsbild för kunden. Vi föreslår därför att staten och branschen gemensamt utvecklar ett fullmaktsregister. Pensionsmyndigheten kan samordna denna utveckling. Vi anser också att minpension.se så småningom bör utvecklas till ett informationsnav. Då blir det lättare för aktörerna att byta information med varandra. Banker och försäkringsbolag men också arbetsgivare och fackliga organisationer skulle då kunna samla ihop och presentera en bra helhetsbild för spararen inuti sina egna webbtjänster, till exempel i en löneportal. Givetvis på den enskilde spararens uppdrag – grunden är att den enskilde alltid äger sina egna uppgifter och bestämmer vem som får se dem. Det finns alltså möjlighet att ge alla sparare ett bra svar på frågan om hur stor pensionen blir, om alla goda krafter samarbetar i frågan. Då minskar den delen av oron inför pensionen som bara beror på att enskilda inte vet hur mycket det blir per månad. DN Debatt 6/10 2011 Minpension.se är tänkt att ge en individuell, enkel och samlad pensionsinformation till alla som tjänar in till pension i Sverige. Sajten är ett samarbete mellan staten och pensionsbolagen och drivs av Min Pension i Sverige AB. Detta är i sin tur ett dotterbolag till Svensk Försäkring, som är försäkringsbolagens branschorganisation i Sverige. Minpension.se finansieras gemensamt av staten och pensionsbolagen och är kostnadsfri att använda för dig som privatperson. Källa: minpension.se Det orangea kuvertet innehåller endast uppgifter om den allmänna pensionen. Arbetsmarknadens parter är motståndare till att även tjänstepensionsuppgifter ingår i det orangea kuvertet. Pensionsmyndigheten vill därför i första hand satsa på tjänsten minpension.se och där samla alla pensionsuppgifter på frivillig väg.


Dixie, Cindy och Ringo gav en unik identitet

Summary: Mamma Monica Opel ville ge sina barn roliga och annorlunda namn. Namn som var så unika att smeknamn inte behövdes. Det blev Dixie, Cindy och Ringo, i dag unga vuxna.

När Monica Opel fick barn var det självklart att de skulle ha lite roliga och annorlunda namn. Hennes två döttrar är döpta till Dixie och Cindy, medan deras lillebror heter Ringo. – Redan som liten gillade jag smeknamn, tyckte att det var kul när Lars blev Larsa och Ann-Katrin kallades Anki. När jag själv fick barn var det självklart att namnen skulle påminna om smeknamn, berättar Monica. I början av 1980-talet tänkte hon och dåvarande maken Gunnar tanken att de någon gång kanske skulle få barn tillsammans. De började fundera på vilka förnamn de gillade och kom fram till att det gärna fick vara något med koppling till musik. När Monica bar sitt första barn i magen lyssnade hon på en lp-skiva med gruppen Sparks, den var en av deras första. Trumslagare på inspelningen var Dinky Diamond. – Vi lekte lite med hans namn och till slut hade Dinky blivit till Dixie. Och när vi så fick en dotter den trettionde mars 1985 var hon verkligen en Dixie. Vi ville också att hon skulle heta My eftersom jag har May som andra namn. My Dixie lät så fint. Men när Dixie skulle döpas vägrade prästen att ge henne ett så konstigt namn. ”Jag måste tänka på barnets bästa – inte på föräldrarnas infall och vilja”, menade han. Som tur var ställde pappan till en av Monicas och Gunnars kamrater upp, han var också präst, och förrättade dopet. Två år senare, den 11 september 1986, födde Monica en andra dotter, men den här gången var det svårare att hitta ett lämpligt namn. Innan folkbokföringen skulle höra av sig en tredje gång och påpeka att barnet omedelbart måste få ett förnamn hade Monica och Gunnar många olika namnidéer. – Jag funderade och kom att tänka på sångerskan Cyndi Lauper. Till sist enades vi om Cindy, och Joy som andranamn. Så Dinky blev Dixie och Cyndi blev Cindy – och den här gången var det inga problem med prästen. Den 16 juni 1989 fick Monica och Gunnar en son. De gav honom namnet Ringo, och Dennis och Gunnar som tilläggsnamn. – Jag hade sett en westernfilm där hjälten hette Ringo, jag tyckte att det var ett så häftigt namn. Många tror att Ringo heter Ringo efter Ringo Starr, trummisen i The Beatles. Men så är det inte. Även om Gunnar som arbetar i musikbranschen nog associerar till just Ringo Starr. Vad har barnen tyckt om sina förnamn? – De gillar dem. Som små hade de inga problem alls, men i sexan och sjuan klagade de lite. I den åldern ska man ju inte sticka ut utan vara en i gruppen. Då kanske det känns konstigt att heta Dixie, Cindy eller Ringo. Men i dag är de ovanliga namnen snarare en tillgång. Folk kommer ihåg namnen och blir intresserade av hur man kan heta något så ovanligt Vad tycker då Monica själv om sitt förnamn? – Jag är ganska missnöjd med det. Mamma funderade på att döpa mig till Marion, det hade jag gillat bättre. Men efter att Gunnar och jag skilt oss tog jag det efternamn som mamma hade innan hon gifte sig. Det är därför jag heter Monica Opel, vilket är ganska häftigt. Eller hur? Vad tycker du om vanliga namn som Thomas och Emma? – Det finns många fina och ”vanliga” namn. Jag gillar Gustaf, Alfred, Arvid, Kristina, Albin, Emma, Ida, Anna ... många av de gamla klassiska namnen är verkligen vackra. Däremot har jag svårt för dubbelnamn som Karl-Gösta eller Lars-Erik. De passar mig inte. Cindy, Dixie och Ringo har två små halvsyskon på pappa Gunnars sida. De heter Smilla och Dexter. – Ovanliga förnamn skänker på något sätt en unik identitet till dem som bär dem. Det tror jag kan vara en fördel. Nackdelar? Som barn och ung kanske man kan bli retad för att man heter något konstigt, men det är inte något mina barn råkat ut för. Ibland tänker Monica på hur det hade blivit om hennes tre barn fått populära och vanliga namn. Hon är övertygad om att både förnamn och efternamn formar den som bär dem. Namnen kan till och med vara avgörande för vem man blir, tror hon. – Namn är aldrig neutrala utan utgör en tydlig signal till omvärlden. Det är skillnad på att heta Andersson och Reuterswärd. Monica tror också att de som har ett ovanligt förnamn kan känna att de måste leva upp till sitt namn och agera på ett sätt så att folk lägger märke till dem, på gott och ont. – För många har smeknamn den funktionen och gör att man får en unik identitet. Jag och Gunnar ville hitta förnamn till våra barn som var så ovanliga att de inte skulle behöva ha några smeknamn. Och alla tre kallas för sina rätta namn i familjen och av kompisarna. De är helt enkelt Dixie, Cindy och Ringo. Cindy Nilsson, 25 år: ”Jag är glad för mitt namn eftersom det gör att jag bli ihågkommen. Ibland tror en del att jag hittar på när jag berättar vad jag heter. Det händer till och med att jag måste visa legitimation för att bevisa att jag talar sanning. Som barn var det ibland jobbigt att heta Cindy, en del kamrater retade mig.” Ringo Nilsson, 22 år: ”Jag är mycket nöjd med mitt förnamn. Men när jag gick i fyran och femman hade jag en nog en liten identitetskris och ville byta ut det mot Olle.” Dixie Nilsson, 26 år: ”Mitt ovanliga namn gör att folk jag träffar ofta kommer ihåg vem jag är. Det skulle kunna ha både fördelar och nackdelar, i mitt fall har jag bara upplevt fördelar. Som yngre tyckte jag ibland att det var pinsamt att heta Dixie och ha ett förnamn som stack ut så mycket, men som äldre är jag bara tacksam för att mina föräldrar döpte mig till just det.” Monica Opel, 51: ”De som har vanliga förnamn får oftast smeknamn som gör att de sticker ut lite mer. När jag fick barn ville jag göra jobbet åt dem. Därför fick de ovanliga namn. Jag tycker fortfarande att namnen är jättevackra och passar barnen perfekt.” Så vanliga är namnen • Det finns 42 kvinnor och 5 män i Sverige som heter Dixie. • Ringo heter 42 män. • 671 kvinnor och en man har Cindy som förnamn. • 63.263 kvinnor har namnet Monica/Monika. En man heter Monica. • 17 .957 män – och en kvinna – heter Harry. • Det vanligaste kvinnonamnet i Sverige i dag är Maria, 444.908 har det som förnamn. • Vanligaste mansnamnet är Erik med 301 938 namnbärare. Källa: svenskanamn.se


SL kan lika gärna bjuda nya resenärer på taxi

Summary: Investeringarna i de sex föreslagna spårvägslinjerna kan beräknas uppgå till cirka 40 miljarder kronor. SL kan lika gärna bjuda de nya resenärerna på en taxiresa på 15 kilometer varje dag under 40 år för samma belopp, skriver Göran Tegnér.

SL skickar nu ut en remissversion av sin ”Spårvägs- och stomnätsstrategi Etapp 1 Centrala delen av Stockholmsregionen” för synpunkter. Dessvärre har den så allvarliga brister att den inte utan betydande justeringar kan läggas till grund för hållbara inriktningsbeslut. Den allvarligaste bristen är den nästan totala avsaknaden av ekonomiska aspekter, såväl samhällsekonomiska som landstingsekonomiska. Investerings- och driftkostnader redovisas inte heller som ett kriterium för val mellan trafikslag. Investeringarna i de sex föreslagna spårvägslinjerna i regionens centrala delar kan ändå beräknas uppgå till cirka 40 miljarder kronor. Med nuvarande budgetutrymme för SL motsvarar detta alla koncernens investeringar under mer än ett årtionde. Ändå skulle resandet med SL bara öka med en procent. SL skulle lika gärna kunna bjuda dessa nya resenärer på en taxiresa på 15 kilometer varje dag under 40 år för samma belopp. De sex centrala spårvägslinjerna blir en gökunge som kommer att äta ut alla andra kollektivtrafikprojekt i regionen, vilket speciellt kommer att drabba Stockholms förorter och förortskommuner. SL:s kostnader täcktes i början av 1980-talet till övervägande del av skattebidrag (77 procent), men sedan dess har skattebidragen inte vuxit i samma takt som kostnaderna. (53 procent 2010.) För att kompensera för (det relativa) skattebortfallet har SL tvingats höja priserna och andra intäkter desto snabbare och därmed har efterfrågan på kollektivresor bromsats. Desto viktigare är det därför att SL:s kommande utbyggnader sker maximalt kostnadseffektivt. Spårvägar i innerstadsmiljö är långsamma och klumpiga, och anläggningskostnaderna är skyhöga, 666 miljoner kronor per kilometer för spårväg city, över 750 miljoner kronor per kilometer för tvärbanans förlängning till Solna C. En annan allvarlig svaghet är att remissversionen lämnar missvisande uppgifter om alternativa trafikslags, främst moderna bussars, kapacitet och förmåga att tillgodose reseefterfrågan.SL hävdar att bussar inte kan ges samma kapacitet som spårvagnar, men det är en myt som ständigt upprepas. Kapaciteten avgörs inte bara av antalet platser per vagn utan även av turtätheten på linjerna samt av antalet linjer. En dubbelledbuss – som SL inte alls har beaktat – har 165 till 200 platsers kapacitet och en 30 meters spårvagn cirka 180–185 platser. Om man trafikerar en busslinje något tätare än en spårvagnslinje, vinner man även ökad attraktivitet för resenärerna. Sju av tio studerade så kallade bus rapid transit-linjer (BRT) i Australien, England, Kanada och Sydamerika körs redan i dag med högre turtäthet än 5 minuter i städer av Stockholms storlek. I SL-rapporten hävdas felaktigt att bussar bara duger i stomnätskorridorer med högst 2.000 resenärer per timme. O-Bahn BRT buss i Adelaide i Australien körs varje minut och har en kapacitet på över 7.000 passagerare per timme och riktning. Superbus i Leeds körs med 1,5 minuters turtäthet och transporterar cirka 4.400 passagerare per timme och riktning. Andra BRT-linjer, till exempel i Utrecht (Bus Route 11), Vancouver (99 Broadway B-line) och Brisbane (SE Busway) har en kapacitet på mer än 2.000 passagerare per timme och riktning. SL hävdar vidare att det blir svårt att tillgodose kapaciteten inne i bussarna och i korsningarna beroende på trängsel. Men SL visar samtidigt att mellan var fjärde och var tredje resenär måste stå i spårvagnarna i rusningstid enligt stomnätsplanen. Inte konstigt då att det blir svårt att attrahera mer än en procent fler resenärer i länet. Det måste även gå att ge samma prioritet i korsningarna lika väl för dubbelledbussar som för spårvagnar. Det är enbart en fråga om trafikpolitisk vilja. Göran Tegnér, trafikkonsult, WSP Sverige AB


”AP-fondspengar kan ge ungdomar nya bostäder”

Summary: Ny roll för pensionskapitalet? De kommunala bostadsbolagen har inte pengarna som krävs för att rusta upp de hyreslägenheter som byggdes i miljonprogrammet på 60- och 70-talen. Privat kapital klarar det inte heller. Det är därför hög tid att skapa ett partnerskap mellan kommunerna och AP-fonderna och använda pensionskapitalet för renoveringen. Det ger framtida pensionärer en stabil avkastning och yngre som är på väg ut i yrkeslivet en chans att få en bostad, skriver Anders Johansson och Johan Persson.

För andra gången på mindre än två år åker världens börser berg- och dalbana. Det finansiella systemet framstår som alltmer otryggt och obegripligt. Pågår ett psykologiskt spel med förväntningar som insatser och där vanligt folk, vi småsparare och pensionssparare, i slutändan alltid blir förlorare? I vardagen gör sig den finansiella oron ofta påmind. Hur går det med besparingarna och räntan på bolånet? Oron blir stor för väldigt många varje gång det orangea kuvertet med pensionsprognosen dimper ner i brevlådan. Kommer jag att kunna klara mig på de pengar jag får eller tvingas jag sälja huset och börja jaga extrapriser på falukorven när jag går i pension? Samtidigt som börsen erbjuder en osäker och skakig väg där spekulanterna flockas visar historien att ett av de absolut bästa sätten att få en stabil och god avkastning på investerat kapital är ägande av hyresfastigheter. Det leder sällan till ”det stora klippet” men i ett 25-årsperspektiv har utvecklingen av bostadshyresfastigheter varit minst lika god som aktier och betydligt mycket bättre än fastigheter generellt, obligationer och statsskuldväxlar, dessutom med låg risk. Hemma i våra kommuner finns en enorm potential för den som vill investera på lång sikt. Vi kan skapa en vinna-vinna-situation för både pensionskapital och kommuner om vi kan skapa ett partnerskap kring detta. Vi avser hyreslägenheterna som byggdes under det så kallade miljonprogrammet på 1960- och 70-talen när bostadsbristen i de större städerna var akut. Nu står vi återigen inför ett akut behov av bostäder i tillväxtregionerna. Särskilt unga vuxna som vill etablera sig på arbetsmarknaden och ha möjlighet att bilda familj drabbas av bristen. Hyresgästföreningens undersökning från i våras visar att bara i Stockholmsregionen saknas 47.300 bostäder för att kunna ge 20–27-åringar möjlighet att bli vuxna och ha ett eget hem. Bostadsrätter och villor är inget alternativ för många i den här gruppen. Mäklarstatistik visar att priserna på en svensk villa i riket under perioden 2000–2010 ökade med 72 procent. En bostadsrätt ökade under samma period i pris med 153 procent. Nya regler innebär i dag att du måste ha minst 225.000 kronor i kontantinsats för att kunna köpa en liten lägenhet för 1,5 miljoner kronor – en orimlighet för de flesta unga. Behovet av nybyggnation av särskilt hyresrätter är därmed skriande. En ytterligare politisk utmaning är att miljonprogramshusen nu har hunnit bli medelålders och slitna. Nu ska lika många hus som byggdes för 40 år sedan renoveras för att möta hyresgästernas krav på bibehållen eller ökad boendestandard och för att möta de ökande kraven på minskad energiförbrukning och lägre koldioxidutsläpp. Kommuninvest har uppskattat att upprustningen av miljonprogrammen kostar mellan 50 och 275 miljarder kronor. Andra har satt ännu högre siffror. För oss är det uppenbart att detta behov av nybyggnation, fler hyresrätter och upprustning av miljonprogrammen inte kan lösas enbart med privata initiativ och kapital. I Stockholm har vi sett hur Moderaterna har omvandlat hyresrätter till bostadsrätter till priser långt under marknadsvärdet. Ett riktigt lotteri där några lyckliga hyresgäster har blivit miljonärer på kapital som egentligen tillhör oss alla gemensamt. I Malmö har vi sett hur privata ägare och förvaltare av miljonprogramshus med krav på hög och kortsiktig avkastning kastat oss årtionden tillbaka i tiden. Där har de som inte haft råd att flytta från slummen fått leva med kackerlackor, mögel och vägglöss. Det kan vi aldrig acceptera. Det saknas inte idéer för hur upprustningen ska gå till. Det är intressant att ta del av alla arkitekters, teknikers och konsulters förslag på hur vi genom fina ombyggnationer och smarta energilösningar ska renovera miljonprogramsområdena. Alla dessa idéer behövs, men vi känner en stor frustration och irritation över att alltför många undviker att prata om det som behövs allra mest. Nämligen pengar! Kommunerna och de kommunala bostadsbolagen har inte de ekonomiska musklerna att ensamma finansiera upprustningen av miljonprogrammen. Vi menar att det nu är hög tid att använda den del av de offentliga finanserna som AP-fondernas pensionskapital utgör för att rusta Sverige starkt inför framtiden. Om vi ska klara av renoveringen av miljonprogrammen och nödvändig nyproduktion så måste pensionskapitalet bli partner till de allmännyttiga bostadsbolagen. Pensionskapitalet i AP-fonderna förvaltas på uppdrag av Sveriges riksdag och regleras i lagen om allmänna pensionsfonder. Lagen ger fondernas styrelser och ledningar stor självständighet i sitt val av placeringar. Inga regeringsdirektiv kan lämnas till fonderna hur de ska placera sitt kapital. Detta är i grunden en bra tingens ordning. Nu vill vi dock se en lagändring innebärande att en eller flera AP-fonder får i uppdrag att öka sin andel av det samlade kapitalet som placeras i svenska allmännyttiga hyresrättslägenheter. Vi vill att regeringen under hösten ger besked om att en proposition med denna innebörd inom det kommande budgetåret lämnas till riksdagen. Det är en lösning som vi alla vinner på: Pensionskapitalet blir säkert placerat i en trygg bransch som ger långsiktig och god avkastning. De orangea kuverten kan ge tryggare besked till pensionsspararna. Boende i miljonprogrammen kan se fram emot höjd bostadsstandard utan chockhöjda hyror. Unga, nyinflyttade och de som helt enkelt inte vill äga sin bostad kan få kortade köer till hyresrätter. När den moderatledda regeringen nyligen presenterade sin femte höstbudget hoppades vi på positiva besked. Men finansminister Borg och bostadsminister Attefall ignorerar återigen det växande behovet av nya bostäder, fler hyresrätter och upprustning av miljonprogrammen. De har kapitulerat inför marknaden och klarar inte av att ta initiativet. Deras bostadspolitiska vision tycks bara sträcka sig till att det ska bli mer förmånligt att hyra ut rum i villan till studenter och veckopendlare. I stället för mer nyliberal laissez faire-politik behöver vi nu en idé om hur nytt gemensamt kapital kan lösa gemensamma utmaningar. Att låta pensionskapitalet göra jobbet är god ekonomi både för våra unga på väg in i yrkeslivet och för våra äldre som lämnar yrkeslivet.? Anders Johansson (S), kommunstyrelsens ordförande, Sigtuna Johan Persson (S), kommunstyrelsens ordförande, Kalmar


”Kvasivetenskap hindrar ett hållbart jord- och skogsbruk”

Summary: Upprop för gentekniken. Lagstiftningen om genteknik är så restriktiv och otidsenlig att viktiga framsteg inom växtforskningen inte kommer till praktiskt bruk. Detta hindrar skapandet av ett hållbart jord- och skogsbruk. Vi uppmanar därför politiker och miljörörelser att snarast ändra lagstiftningen. Frågan är mycket angelägen både för Europa och tredje världens länder, skriver 41 svenska forskare på sju universitet och högskolor.

En av jordens ödesfrågor är att lösa vårt framtida behov av mat, bränsle och rent vatten med ett jord- och skogsbruk som är miljövänligt, resurssnålt och hållbart. Forskning på växter har gjort enorma framsteg och vi vet nu ganska väl hur växter växer, skyddar sig mot sjukdomar och vad som begränsar produktionen i jord- och skogsbruket. Förutsättningen för framstegen har varit grundforskning, framför allt studier av växters gener. Tillämpningen av denna kunskap med målet att göra jord- och skogsbruket hållbart och miljövänligt hindras dock av den europeiska gentekniklagstiftningen. Enligt regelverket kontrolleras växtsorter framtagna med genteknik in absurdum, andra sorter kontrolleras överhuvudtaget inte. Vissa miljöorganisationer leder opinionsbildningen mot genmodifierade växter. Argumenten är att dessa kopplats samman med multinationella företag, att det finns osäkerhet om riskerna, att de inte ger ett miljövänligt jordbruk utan ökar kemikalieanvändningen samt att endast multinationella företag tjänar på genmodifierade växter. Låt oss granska dessa argument. För det första: Genmodifiering har revolutionerat grundforskningen om växter. De flesta av oss, svenska universitetsforskare som har anslag från Vetenskapsrådet för grundforskning om växter, använder genmodifierade växter när vi studerar till exempel fotosyntes, tillväxt, hormoner, dygns- och årsrytm, sjukdomsresistens och artbildning. För att dra entydiga slutsatser krävs växter med kontrollerat förändrade egenskaper och sådana tas bättre fram med genteknik jämfört med metoder som används inom ”traditionell” växtförädling. Tusentals genmodifierade växter odlas varje dag på svenska universitet. För det andra: Det finns ingen vetenskaplig osäkerhet i frågan om genmodifierade växter är riskablare än konventionellt förädlade. Lagstiftningen formulerades då det ännu inte fanns tillräckliga data om detta men nu vet vi bättre. 500 oberoende forskargrupper har fått 300 miljoner euro från EU för att studera riskerna. Slutsatsen i en sammanställning av resultaten (”A decade of EU-funded GMO research”) är att ”GMOs are not per se more risky than e.g. conventional plant breeding technologies”. Vi grundforskare vet att förändringar framtagna med genteknik är lättare att kontrollera än de som tagits fram på andra sätt. Lagstiftningen resonerar tvärtom då endast genmodifierade växter kontrolleras. Logiken är lika god som om endast läkemedel framställda med genteknik skulle utvärderas för biverkningar. Ett huvudargument mot genmodifierade växter har varit att sorter som skulle ge ett mer hållbart jordbruk ännu inte lanserats. Problemet är att detta knappast kommer att ske med nuvarande lagstiftning. Medan växter motståndskraftiga mot sjukdomar – framtagna på traditionell väg – kan börja odlas på en gång tar det många år att få en genmodifierad sort med samma egenskap godkänd för odling. Processen från grundforskning – via tillämpad forskning – fram till färdigt utsäde som saluförs av ett företag är inte bara tidsödande utan också mycket dyr; den kostar uppskattningsvis minst 100 miljoner kronor. Offentligt finansierade forskare eller små företag har aldrig sådana resurser och kan därmed i praktiken inte omsätta landvinningar som görs inom grundforskningen. Endast ett fåtal multinationella företag klarar av att ta kostnaderna och dessa får följaktligen monopol. Regelverket utesluter med andra ord all konkurrens och monopolet beror alltså inte på patenträttigheter eller osunda affärsmetoder som ofta hävdas. Miljörörelsens motstånd mot genmodifierade växter motverkar inte bara övergången till ett hållbart jordbruk utan paradoxalt nog också deras ”kamp mot de stora kemiföretagen”. Kostnaderna förknippade med introduktion av genmodifierade sorter ger dessa bolag monopol på en enorm marknad; 10 procent av världens jordbruksmark besås i dag med genmodifierade grödor. Dessutom har bolagen i de genmodifierade sorterna en ”inkomstbortfallsförsäkring” då användning av genmodifierade växter ofta leder till en minskad efterfrågan på jordbrukskemikalier. I USA försöker ultrareligiösa grupper upphöja en kvasivetenskap, kreationism, till ett alternativ till evolutionsläran. I Europa ser vi på detta med häpnad, som om man gick mot uppfattningen att jorden är rund. Här tror dock i stället många på kvasivetenskaplig skrämselpropaganda om genteknikens risker och detta underblåses av vissa grupperingar inom miljörörelsen. Den svenska miljörörelsen har en stolt tradition att stå på vetenskaplig grund. För många av oss var engagemang i den ideella miljörörelsen avgörande för vårt yrkesval; vi ville bidra till en bättre värld. Miljörörelsen borde se det som en varningsklocka att åtskilliga av oss med sorg lämnat den då vi inte kan vara med i organisationer som i denna fråga ställt sig på samma planhalva som vetenskapsfientliga och populistiska krafter utan att dagtinga med vårt vetenskapliga samvete. Vi uppmanar den svenska miljörörelsen att förena sig med vetenskapen och försöka påverka sina mer högljudda utländska systerorganisationer. Den europeiska gentekniklagstiftningen är så oerhört restriktiv att framstegen inom offentligt finansierad grundforskning på växter inte kommer till praktisk tillämpning. Att ändra på lagstiftningen är en mycket viktig fråga inte bara för Europa. Den underfinansierade växtförädlingen i många av tredje världens länder fråntas också ett av sina bästa verktyg att ta fram bättre lokala grödor eftersom risken för att bli uteslutna från den GMO-fientliga europeiska marknaden är högst reell. Vi, 41 forskare med anslag från Vetenskapsårdet för grundforskning om växter, uppmanar därför våra politiker och miljörörelser att ta ansvar och snarast försöka ändra på denna otidsenliga lagstiftning. Detta för att all tillgänglig kunskap ska kunna användas för att skapa ett hållbart jord- och skogsbruk. Det borde vara egenskaperna hos en växt som avgör om den skall kontrolleras, inte tekniken som använts för att ta fram den. Vi anser inte att odling av genmodifierade växter bör släppas fri. Sorter som är giftiga eller skulle kunna ge allergier eller miljöproblem måste givetvis utsättas för myndigheters kontroll men detta skall gälla ALLA sorter oavsett om de är framtagna med genteknik eller inte. Vår önskan är att världens bönder ska kunna erbjudas utsäde som tagits fram för att ge ett så energi- och vattensnålt och kemikaliefritt jordbruk som möjligt, men gentekniklagstiftningen motverkar detta. Stefan Jansson, Catherine Bellini, Christiane Funk, Per Gardeström, Markus Grebe, Vaughan Hurry, Pär Ingvarsson, Edouard Pesquet, Göran Samuelsson, Wolfgang Schröder, Åsa Strand, Hannele Tuominen, Johan Trygg, Xiao-Ru Wang, Umeå universitet Inger Andersson, Rishikesh Bhalerao, Peter Bozhkov, Christina Dixelius, Åsa Lankinen, Karin Ljung, Ewa Mellerowicz, Ove Nilsson, Jan Stenlid,Sten Stymne, Björn Sundberg,Eva Sundberg, Sara von Arnold, Gunnar Wingsle, Sveriges lantbruksuniversitet Urban Johanson, Henrik Jönsson, Per Kjellbom, Christer Larsson, Carl Troein, Lunds universitet Adrian Clarke, Magnus Holm, Bengt Oxelman, Cornelia Spetea Wiklund, Göteborgs universitet Annelie Carlsbecker, Stenbjörn Styring, Uppsala universitet Harry Brumer, Kungliga tekniska högskolan Elzbieta Glaser, Stockholms universitet


Vi tar hjälp av de bästa för att förbättra sjukhusmaten

Summary: Kritiken har stundtals varit hård, men nu ska måltiden på sjukhus bli en höjdpunkt för Stockholms patienter, skriver landstingsrådet Anna Starbrink. Och vi ska lära av de bästa. Samma kriterier som Guide Michelin lägger vikt vid i sin bedömning är användbara också när man vill skapa goda måltidsupplevelser i vården, även om syftet inte är att starta lyxkrog.

Hur skapar man en god måltid? Huvudingredienserna är matens smak och kvalitet, personalens kunskap och hantering samt lokalens utseende och atmosfär. Det är på detta som Le guide rouge de Michelin grundar sina bedömningar av lyxkrogarna värda ett besök. När man blir sjuk är aptiten inte den bästa – men maten och måltiderna minst lika viktiga. Kritiken mot maten på Stockholms sjukhus har stundtals har varit hård. När vi tar oss an utmaningen att utveckla mat och måltider som en del av en god hälso- och sjukvård bör vi lära av de bästa på området. Samma kriterier som Guide Michelin lägger vikt vid i sin bedömning är användbara också när man vill skapa goda måltidsupplevelser i vården, även om syftet inte är att starta lyxkrog. Är maten lagad från grunden av bra råvaror? Hanteras den hygieniskt på ett sätt som inte försämrar dess kvalitet? Hur serveras maten, på kantstötta brickor, kanske direkt ur en plastlåda eller vackert framdukat? Hur ser miljön i övrigt ut, finns det en trivsam matsal där patienter kan äta under sociala former? Det är några frågor att fundera på. Jag har lagt tid och energi på att se, lyssna och lära kring mats och måltiders betydelse. Det finns mycket som kan göras för att måltiderna ska bli en höjdpunkt på dagen för den sjuka patienten. Och det behöver varken vara särskilt komplicerat eller kostsamt. Tvärtom bör det finnas en hel del att spara på att servera bra och hälsobringande måltider i vården. Danmark är ett föregångsland som vi kan lära mycket av. Undernäring är ett stort problem för många patienter. Att tappa aptiten och rasa i vikt är i sig en hälsofara som behöver uppmärksammas. För den som är riktigt illa ut blir lösningen dropp och ofta långa vårdtider. Men det finns andra sätt att möta patienterna. På danska Herlevs Hospital serveras riskgruppen gudomliga små rätter – Herlevs Herligheder fullmatade med näring och energi och serverade vackert upplagt på snygga små fat. Patienterna uppmuntras att välja flera rätter och beställa ofta. Råvarorna kostar cirka tre svenska kronor per rätt. Att få fler patienter att njuta av mat i tid kan bespara dem behovet av näringslösning, och kan det dessutom göra att vårddygnen inte behöver bli fullt så många är förstås ännu mer vunnet både ur patientperspektiv och i ekonomiska termer. Vilka framgångsfaktorer skulle vi kunna ta till oss i Stockholms läns sjukvård? Kökspersonalen måste ha en koppling, helst ett ansikte, på patienten som ska äta maten. Matansvariga behöver röra sig bland patienterna och lyssna till deras synpunkter. När maten man lagar och serverar tydligt är viktig för en annan människa ger förmodligen mer mening i arbetet och större engagemang i att göra måltiden bra. Vårdvokabulären kring maten är hemsk och måste ändras till vanligt, mänskligt språk. Man ”monterar” inte mat, man ”lagar” och ”serverar”. Ingen är sugen på ”a-kost” eller ”e-kost”. Det heter mat eller, som i Herlev, ”herligheder”. ”Bulkmat” vill vi inte ens veta vad det är. ”Kantin” gör mig inte hungrig, men väl en trevlig ”à la carte-meny”. Miljön kring maten är A och O. Mat ska serveras på tallrik och inte i plastlådor. Tallrikarna får dessutom gärna vara vackra och ha en bra kant så man enkelt kan få upp maten på besticken. Rummet där maten serveras behöver präglas av lugn och ro. En annan central fråga är att patienten själv måste kunna välja både vad och när hon vill äta. I danska Hvidovre är valfriheten omtalad. Men inte allt är perfekt där heller. Köket stänger redan klockan 18.00 så den som behöver mat senare än så blir dessvärre utan. Att skapa goda måltider som fungerar på sjukhus kräver engagemang och vilja. Det kräver också att man från vårdens sida ser maten som en viktig del av vården. Jag vet att intresset är stort i Stockholms sjukvård och vi står inför flera förändringar. De som vet bäst vilka mat- och måltidslösningar som fungerar är sjukhusen själva, som känner sina patienter. Nu närmast står Södersjukhuset och SLSO (Stockholms läns sjukvårdsområde, som bland annat bedriver geriatrik och psykiatri) inför ett vägval om hur mat och måltider ska hanteras hos dem. Det politiska beslutet att bygga ett tillagningskök på Nya Karolinska i Solna ligger också i närtid. Men även de sjukhus som för närvarande har sina matleveranser ordnade har goda möjligheter att utveckla måltiderna för sina patienter genom att lägga sitt engagemang på hur måltiden serveras. Anna Starbrink, personal- och produktionslandstingsråd, Stockholms läns landsting, (FP)


Under esperantons bedrägliga yta

Summary: Det är obegripligt hur EU kunde blunda för att hela Europa inte är som Tyskland. Aten och Berlin är två helt skilda världar.

Den underliggande förutsättningen för att euron ska fungera är att alla som är med och delar på den marscherar i samma riktning och någorlunda i samma takt. Takten bestäms av Tyskland. I dagens kris kan det verka obegripligt att någon verkligen trodde att detta skulle vara möjligt: att stater som Grekland, Portugal, Spanien eller Italien skulle klara av att hålla jämna steg med den enda stat i Europa som kvalificerat sig för den globaliserade ekonomin. Ty alla vi andra befinner oss i ett uppsamlingsheat. Den elake tjeckiske presidenten Václav Klaus (för övrigt doktor i ekonomi) har beskrivit detta europeiska dilemma ännu mer osentimentalt. Ingen, säger han, kan eller vill hindra dem som föredrar att sitta under ett olivträd och dricka kaffe. Men då ska de inte tro att de kan vara med och dela valuta med tyskarna. Jag tror att Klaus inte så mycket syftar på ren lättja som på kulturella och andra skillnader. I ett slags yra inför ett större, gemensamt Europa har vi valt att låtsas som om de inte fanns. Eller vi har uppfattat dem som pittoresk lokalkolorit som bidrar till tjusig mångfald i stället för något som drar upp rågångar mellan oss på nästan alla områden, från vardagen ända bort till våra hemligaste drömmar. Vi har helt enkelt vägrat att se vad som skiljer oss åt eller bagatelliserat dessa skillnader intill – eller över – gränsen till det oförargliga. Ett utslag av detta är vår misstrogenhet mot all sorts fördjupning av den europeiska gemenskapen. Utvidgning ja, men inte fördjupning. Det senare har fått heta överstatlighet, toppstyrning, centralisering; ”Bryssel” är för européen nästan alltid ett skällsord som får oss att tänka på standardiserade gurkor och annan byråkratisk klåfingrighet. Men den vackra europeiska mångfalden är ett mycket allvarligt hinder för ett gemensamt Europa. Att vi så länge förträngt detta faktum är mer än besynnerligt då det ligger i öppen dager. Hur kan någon besöka till exempel Berlin och Aten utan att se att det rör sig om två helt skilda världar? Platser där livets själva rytm, innehåll och mål radikalt avviker från varandra? Först Europas kris håller på att smärtsamt uppdaga detta så självklara för oss. Hur var det möjligt att vi så länge ignorerade hur litet vi egentligen vet om varandra? Hur främmande vi är för varandra? Den verkligt skrämmande tanken är förstås att vi inte längre ser vad som skiljer oss åt. Kanske lägger man inte märke till eller funderar över sådana skillnader under en kort affärs- eller turistresa. Möjligen hålls vi kvar i det ytliga och banala genom det vi ändå här och där känner igen, alltså en livsstil som är huvudsakligen importerad från Amerika och som även försett oss med ett slags esperanto eller latin i form av knagglig engelska som bidrar till att vi tror att vi förstår varandra. Men att denna yta, om också globaliserat och förföriskt likriktad, så fullständigt fått ersätta djupare kunskaper förblir gåtfullt. När jag gick i gymnasiet kom man obligatoriskt i kontakt med åtminstone tre främmande språk. Historia och geografi, långt ifrån begränsat till Sverige, var viktiga ämnen som gavs stor plats (häromdagen läste jag i tidningen att en studentexamen från då i dag ungefär motsvarar en fil. kand). “Bildningsresan” – som oftast gick till Sydeuropa – var en tradition som ännu inte dött ut. Utrikeskorrespondenter och diplomater kunde ganska länge ägna sig åt komplicerade politiska sammanhang i stället för den senaste trenden i Londons nöjesliv eller att gå affärsmännens ärenden. Samtidigt har tevens och nätets virtuella värld alltmer ersatt den empiriska; alltmer och allt oftare förlitar vi oss på enbart ögat och örat av våra sinnen för att ta till oss världen. EU:s politiker studerar nu abstraktioner som diagram, kurvor och statistik för att skriva ut ett recept för hur den grekiska ekonomin ska kunna reformeras. Men ingen som inte levt i och med en sådan typ av ekonomi kommer att kunna förstå att den inte låter sig reformeras: att den mer liknar ett skråväsen än en modern marknadsekonomi, mer litar till protektion än till konkurrens, bygger på egoism snarare än solidaritet, konfrontation i stället för kompromiss, att den är inbäddad i ett politiskt system som vänder sig till klientel och inte till en väljarkår som i princip kanske inte har något emot skatter, men ingen avsikt att för egen del betala sådana. Med säkerhet kan vi säga att en ”modell” av detta slag inte kan bestå i en globaliserad värld. Men ingen tycks förrän nu ha upptäckt att den existerat och frodats mitt uppe i EU. Så främmande är vi inför varandra att vi inte ens ser vad vi har framför näsan. Men detta främlingskap gäller också för vår självbild. Svenskarna ser sig gärna som amerikaniserade; med stolthet apar de efter och tror sig om att mer än andra likna den amerikanska förebilden. Fast detta är nonsens – med grundläggande amerikanska värden och livsyttringar har vårt svenska samhälle mycket litet att göra. I själva verket är vi historiskt, kulturellt, ekonomiskt och mentalt en utväxt på det (nord-) tyska, och detta trots att vi varken talar tyska längre eller intresserar oss för vad som egentligen händer i Tyskland. Om det kan man tycka vad man vill. Men i takt med att Europas sönderfall fortskrider lär vi bli varse också detta faktum. richard.swartz@chello.at Richard Swartz är journalist, författare och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.


”Mamma uppmanades att inte prata om cancern”

Summary: När Kristina Källéns mamma fick bröstcancer och dog bredde den stora tystnaden ut sig. I dag – fyrtio år senare – är attityderna till sjukdomen helt annorlunda, säger hon.

Länge var bröstcancer liktydigt med en dödsdom, och liksom andra cancersjukdomar något som de flesta inte ville eller vågade tala högt om. Så var det för Kristina Källén när hennes mamma blev sjuk. I mitten av 1960-talet fick mamman reda på att hon drabbats av bröstcancer. Nioåriga Kristina och hennes tre yngre syskon skulle absolut inte oroas. – Mamma uppmanades att inte med ett ord nämna något om sjukdomen. Inte ens på slutet, när hon visste att hon skulle dö, fick hon prata med oss om vad som skulle hända. Vi visste att hon var sjuk, men inte att hon snart skulle vara borta för alltid. För tre år sedan fick Kristina anledning att reflektera över det som hänt då, för så många år sedan. Två kvinnliga släktingar på morfaderns sida hade avlidit i bröstcancer och ett kusinbarn ville nu genomföra ett gentest för att se om sjukdomen kunde gå i arv. Testet drog ut på tiden. Först efter ett år hittades ett prov med rester från mammans tumör i ett skåp på sjukhuset i Lund. Då kunde en jämförelse ske med arvsmassa från Kristina och hennes släktingar. Sådana test kan på grund av patentregler endast ske i USA. – Efter två års väntan fick vi så beskedet att det inte fanns någon speciell bröstcancergen i släkten. Det kändes givetvis skönt för oss alla, Om testet visar att det finns bröstcancergener kan genbärare erbjudas att operera bort brösten i förebyggande syfte . Särskilt för min dotter Anna var lättnaden stor, hon har själv en dotter och var gravid med sitt andra barn. I väntan på att gentesterna skulle bli klara tog Kristina, som utbildat sig till läkare, fram sin mors gamla sjukhusjournal. Hon slogs av det kliniska språket; i korta anteckningar sammanfattas mammans kamp mot bröstcancern. Det nämns inte något – eller ytterst lite – om hur mamman mådde psykiskt och om hur barnen skulle kunna påverkas av hennes sjukdom. Moderns journal väckte starka minnen till liv från mammans sjukdomstid och från Kristinas kaotiska tonårstid efter mammans död. När hon mötte sina syskon efter att ha gått igenom journalen befann de sig alla i medelåldern. För första gången vågade de tala med varandra om barndomens upplevelser. – Vi har alla valt olika strategier för att gå vidare i livet och för att få ordning på vårt förflutna. Märkliga skillnader mellan våra minnesbilder framkom under samtalen. Vad var det egentligen som hände för fyrtio år sedan? Efter att ha gått igenom sin mammas journal började Kristina Källén att skriva på en bok. Hon ville skildra hur cancervården förändrats under de senaste fyrtio åren, men också beskriva sina egna minnesbilder av mammans sjukdom och död. För ett par veckor sedan utkom så ”Livsögonblicket. En kvinnohistoria” (Ord & Visor förlag). Dagens sjukvård jämförs med hur en kvinna med bröstcancer bemöttes på 1960-talet. Men boken är även en släkthistoria och en skildring av en tidsepok. – Kontrasten mot i dag är enorm. Det har hänt jättemycket inom cancervården, inte bara när det gäller möjligheterna till behandling med strålning och moderna mediciner. Även den psykosociala vården har utvecklats mycket. I fyra år kämpade Kristinas mamma mot sin sjukdom. En sommardag 1969 tog hennes man, som var amatörpilot, med sig henne och hennes väninna på en flygtur över Tyskland. Planet störtade och Kristinas pappa omkom. Mamman och väninnan som satt i planets baksäte klarade sig med lindrigare skador. Men ett halvår senare orkade Kristinas mammas kropp inte längre kämpa mot bröstcancern. De fyra syskonen – då 10, 12, 13 och 14 år – stod ensamma i livet. Till slut hamnade de hos släktingar som hade fyra egna barn. – Jag tänker på hur mamma sista tiden efter pappas död måste ha oroat sig för vår framtid. I sjukhusjournalen finns inget skrivet om detta. Kristina Källén arbetar i dag som överläkare i neurologi vid Universitetssjukhuset i Lund. Hon forskar om minnet och hur det fungerar. – Vi har helt olika minnesbilder av hur det gick till när mamma dog. Och vi har hanterat den traumatiska upplevelsen på olika sätt. En av oss är fortfarande arg och förbannad, en har lagt allt bakom sig och jag läste sjukhusjournalen och skrev en bok.