”S måste byta trafikpolitik om de vill regera med mp”

Summary: Miljöpartiets Yvonne Ruwaida varnar socialdemokratin: Om inte socialdemokraterna avvisar Förbifart Stockholm kan vi omöjligen bilda regering med dem efter valet 2010.En kommande röd-grön regeringskoalition efter valet 2010 kan inte tillåta att Förbifart Stockholm byggs. Hittills har socialdemokraterna förespråkat vägen, medan miljöpartiet länge avfärdat den. Det vore dumt av socialdemokraterna att liksom i valet 2006 förlora på en central miljöfråga. Därför uppmanar vi socialdemokraterna att ompröva sitt beslut att tillstyrka bygget av Förbifart Stockholm. Miljöpartiet kan i alla händelser inte bilda regering med socialdemokraterna efter valet 2010 om de nu gör upp med den borgerliga regeringen om detta ohållbara vägprojekt. Det skriver Yvonne Ruwaida, oppositionsborgarråd (mp) i Stockholm, och Magnus Johansson, trafikpolitiskt ansvarig i miljöpartiets styrelse.

Just nu pågår intensiva förhandlingar om kommande trafik- och infrastrukturutbyggnad i Stockholm-Mälarregionen. Regeringens förhandlingsman Carl Cederschiöld, och representanter för regionens kommuner och landsting ska enas inom kort. Då gods- och persontrafiken bidrar kraftigt till de klimatstörande utsläppen är det för oss nödvändigt att resultatet av Cederschiölds arbete utmynnar i förslag på åtgärder som möter klimathotet. Dessvärre är i stället budskapen från den borgerliga regeringen att stora vägutbyggnader står högst på prioriteringslistan. Motorvägsleden Förbifart Stockholm är det enskilt största vägprojektet, en sexfilig motorled mellan Skärholmen i söder och Häggvik i norr. Miljöpartiet har sedan länge avfärdat Förbifart Stockholm medan socialdemokraterna hittills förespråkat vägen. Som oppositionsborgaråd i Stockholms stad respektive trafikpolitiskt ansvarig i partistyrelsen vill vi klargöra att vi anser att en kommande röd-grön regeringskoalition efter valet 2010 varken själv kan medverka till eller tillåta att Förbifart Stockholm byggs. Miljöpartiet kan inte bilda regering med socialdemokraterna om de gör upp med den borgerliga regeringen om detta ohållbara vägprojekt. Då byggstarten är planerad till 2012 är vi som miljöpartister optimistiska om att kunna stoppa detta ohållbara vägprojekt. Inför valet 2002 var väljaropinionen i Stockholm emot att införa trängselavgifter. Socialdemokraterna var motståndare men gick sedan till slut med på att genomföra ett försök. Skepsisen var dock fortsatt stor inom socialdemokratin och de lyckades få till stånd att trängselavgiftsförsöket avslutades i god tid före valet. De trodde att försöket skulle vara en belastning i valrörelsen 2006. Som alla vet så blev det tvärt om. Miljöpartiet gick framåt kraftigt i Stockholm, stockholmarna röstade för trängselavgifter i folkomröstningen. Förlorarna var socialdemokraterna. Det vore dumt att förlora igen. Därför uppmanar vi socialdemokraterna att ompröva sitt beslut att tillstyrka byggnationen av Förbifart Stockholm och i stället tillsammans med oss genomföra en unik satsning på kollektivtrafiken i Stockholmsregionen. Vi har tre stora invändningar mot motorvägsprojektet Förbifart Stockholm: 1.Klimatet är förlorare. Vårt mål med klimatpolitiken är att världens genomsnittstemperatur inte får stiga med mer än högst två grader i jämförelse med förindustriell nivå. För att nå detta krävs långtgående åtgärder på många områden. I Sverige är det vägtrafiken som är det enskilt viktigaste området. En tredjedel av koldioxidutsläppen kommer från trafiken. Utsläppen från både gods- och persontransporter ökar för varje år som går. Denna utveckling behöver brytas. Enligt Vägverkets utredning kommer koldioxidutsläppen att öka mellan år 2005 och 2015 med nära 600 000 ton CO2 om Förbifart Stockholm byggs. Dessutom bidrar Förbifart Stockholm till en utglesning av Stockholmsregionen vilket minskar underlaget för kollektivtrafik och därmed på sikt ytterligare spär på Stockholms klimatpåverkan. Om Cederschiölds planer genomförs visar hans egna siffror att koldioxidutsläppen från trafiken i länet kommer att ha ökat med 78 procent till 2030. Detta kan vi inte acceptera. I Sverige behöver vi minska våra utsläpp med 40 procent fram till 2020 för att vid 2050 minskat med ca 85 procent i jämförelse med 1990 års nivå. En sådan utveckling kräver helt andra lösningar. 2.Trängselproblemen löses inte. Då tre fjärdedelar av trafiken i Stockholm har sitt mål i centrala Stockholm är det inte realistiskt att räkna med att en trafikled i väster skulle minska trängseln på sikt. Den trafik som varken har start eller mål i Stockholm är försvinnande liten. Enligt Vägverket skulle 99 procent av Förbifart Stockholm nyttjas av regional trafik. Enligt Statens institution för kommunikationsanalys, Sika, är antalet lastbilar som passerar Storstockholm i dag mindre än 200 per dygn. Själva namnet på motorvägen, Förbifart Stockholm, är alltså missvisande. Genom att utveckla trängselavgiftssystemet på ett intelligent sätt kan Essingeleden mycket väl klara att försörja det behov som finns. Nya vägar leder till mer trafik, inte bara på den nya vägen utan även andra vägar fylls snabbt på med ny trafik. Trafikanter som tidigare inte använde bilen på grund av trängseln tenderar att ta den förflyttade trafikens plats. Enligt Cederschiölds egna bakgrundsrapporter kommer också andelen körfält som är igenkorkade i rusningstid att ha femdubblats jämfört med i dag, medan antalet fordon som fastnar i köerna kommer att ha ökat 7–8 gånger fram till 2030 om hans paket genomförs! Detta kan inte ens med bästa vilja i världen kallas för en lösning på trängseln. 3.Kostnaderna för stora. I dag är kostnaden för vägprojektet beräknad till 25 miljarder kronor. Cederschiölds förslag på finansiering är att använda intäkterna av trängselavgifter i city och på Essingeleden. Under 30 år skulle varenda krona som bilisterna betalar i trängselavgift behöva gå till avbetalning på vägen. Därtill behöver staten skjuta till cirka 7,5 miljarder, regionen cirka 1,5 miljarder och näringslivet ett par miljarder. För oss som miljöpartister är det väldigt provocerande att intäkterna för trängselavgifter, som syftar till att minska miljöbelastningen, föreslås bli finansiär av ett miljövidrigt vägprojekt. Vi befarar att den uppskattade byggkostnaden på 25 miljarder är i underkant. Med en byggtid på minst åtta år är det ytterst svårt att bedöma kostnaderna. Historien visar att fördyringar snarare är regel än undantag. Vägen skulle alltså komma att kosta minst 1,25 miljoner kronor per meter. Vi tycker det är dyrt och dumt. Miljöpartiet vill utveckla hela Stockholm-Mälarregionen på ett hållbart sätt. Det innebär att den förväntade befolkningsökningen behöver mötas upp med rejäla satsningar på kollektivtrafik. En mer sammanhållande samhällsplanering är också nödvändig för att kunna optimera trafiken. Utöver förstärkning av befintlig kollektivtrafik behövs nybyggnation. Vi gröna ser stora möjligheter för Stockholm-Mälarregionen att stärka sin konkurrenskraft. Det är nödvändigt att den ekonomiska utvecklingen inte sker på bekostnad av miljön. Det är därför viktigt att den vidgade arbetsmarknaden inom regionen kommer till stånd med hjälp av effektiva transporter på räls. I Stockholm vågade vi tillsammans fatta det modiga beslutet att bygga upp ett världsunikt system för trängselavgifter och samtidigt införa en kraftigt utökad kollektivtrafik. Vi vill fortsätta att föra en framtidsinriktad och ansvarsfull politik med socialdemokraterna, både nationellt och i Stockholm, men då krävs det att vi tillsammans satsar på projekt som ger ökad välfärd utan att förstöra de långsiktiga utvecklingsmöjligheterna. Till de projekten hör inte Förbifart Stockholm. YVONNE RUWAIDA MAGNUS JOHANSSON


"Sveriges klimatpolitik måste läggas om genast"

Summary: Ny rapport från finansdepartementets expertgrupp för miljöstudier som underkänner dagens klimatpolitik: Att ensidigt satsa på nationella utsläppsminskningar är både dyrt och ineffektivt. Svensk klimatpolitiks inriktning på nationella utsläppsminskningar ger ingen märkbar global effekt. Om vi i stället fullt ut deltar i Kyotoprotokollets utsläppshandel kan Sverige bidra till mångfalt större globala utsläppsminskningar till betydligt lägre kostnader. Det förutsätter dock att även hushåll, transporter och icke-energiintensiva näringar betalar både dagens koldioxidskatt och det internationella priset på utsläppskvoter. Genom att radikalt ändra inriktning på klimatpolitiken kan Sverige minska de globala utsläppen med cirka 64 miljoner ton koldioxid per år. Detta skulle samtidigt medföra årliga besparingar på 5-11 miljarder kronor. Det skriver nationalekonomen Björn Carlén i en rapport från finansdepartementets expertgrupp för miljöstudier som han i dag överlämnar till finansministern.

Sverige har länge bedrivit en ambitiös nationell klimatpolitik. Redan i början av 1990-talet satte vi upp nationella utsläppsmål för koldioxid och införde en internationellt sett hög koldioxidskatt, en skatt som i dag uppgår till 93 öre/kg och nästa år höjs till 101 öre/kg. Detta är en bra bit över det globala pris på 30-40 öre/kg som FN:s klimatpanel IPCC bedömer kan halvera de globala koldioxidutsläppen till 2030. Sverige svarar för cirka 0,2 procent av de globala växthusgasutsläppen och kan inte märkbart påverka klimatet genom utsläppsminskningar på hemmaplan. Vi har därför sökt vara pådrivande internationellt, bland annat genom det goda exemplets makt och i de förhandlingar som ledde fram till det multilaterala klimatavtal som kallas Kyotoprotokollet. När vi nu står på tröskeln till detta avtals första åtagandeperiod (2008-2012) och representanter för världens länder har sammanstrålat på Bali för att inleda förhandlingarna om åtaganden för avtalets andra period, finns starka skäl att ompröva den svenska politikens fokusering på nationella utsläppsminskningar. För att Kyotoprotokollet ska leda till den kostnadseffektiva globala klimatpolitik som FN:s klimatkonvention efterlyser krävs två avgörande förändringar. Dels måste protokollet utvidgas till att omfatta USA och snabbt växande utvecklingsländer såsom Kina och Indien. Dels behöver de deltagande länderna i stor skala engagera sig i den internationella utsläppshandel protokollet medger. Nästa år ska riksdagen ta ställning till den svenska klimatpolitikens utformning. Häri ingår att välja i vilken omfattning Sverige ska delta i Kyotoprotokollets utsläppshandel. Frågan är om och i vilken omfattning hushåll, transporter och icke-energiintensiva näringar (den så kallade övrigsektorn) ska få delta i Kyotoprotokollets utsläppshandel. Då övrigsektorn svarar för cirka två tredjedelar av Sveriges totala utsläpp har detta val stor betydelse för hur mycket den svenska klimatpolitiken kommer att kosta. Sveriges nuvarande klimatpolitiska mål för 2008-2012 och det mål som Vetenskapliga rådet för klimatfrågor föreslagit för åren kring 2020 medger inte att övrigsektorn handlar annat än marginellt, något som med en växande ekonomi innebär krav på betydande höjningar av den svenska koldioxidskatten. Vad detta avståndstagande från Kyotoprotokollets utsläppshandel kostar Sverige och vad det betyder för framväxten av en verksam global klimatpolitik, står inte att finna i det beslutsunderlag som myndigheter och andra hittills tagit fram till 2008 års klimatpolitiska kontrollstation. I den rapport som Expertgruppen för miljöstudier i dag överlämnar till finansministern, beräknas den årliga kostnaden för att inte låta övrigsektorn delta i Kyotoprotokollets utsläppshandel till 10-13 miljarder kronor år 2012, eller cirka 2 500-3 000 kronor per hushåll. Genom att låta övrigsektorn delta i internationell utsläppshandel sparar vi således betydande belopp utan att öka de globala utsläppen. Beräkningarna förutsätter att hushåll och företag inom övrigsektorn betalar dagens koldioxidskatt plus det internationella priset på utsläppskvoter. Den här föreslagna kursändringen av den svenska politiken innebär därmed inte någon neddragning av ambitionsnivån i termer av det pris hushåll och andra aktörer betalar för att få släppa ut koldioxid. Ibland anförs att svenska utsläppsminskningar är förknippade med särskilda värden som går förlorade om övrigsektorn deltar i den internationella utsläppshandeln. Särskilt nämns att Sverige genom högre krav på utsläppsminskningar i övrigsektorn kan dels främja teknisk utveckling, dels få andra länder att göra mer på det klimatpolitiska området. Huruvida betydande ensidiga koldioxidskattehöjningar är ett bra sätt att frammana dessa effekter kan dock ifrågasättas. Åtminstone vad gäller teknisk utveckling kan mer verksamma alternativ presenteras. Svenska företags FoU-beslut torde främst bestämmas av vad de bedömer vara säljbart utomlands, inte av den svenska koldioxidskattenivån. Vidare kan en betydande del av hushållens anpassning till kraftiga koldioxidskattehöjningar väntas bestå av åtgärder som inte driver på den tekniska utvecklingen, exempelvis minskat bilåkande. Direkta FoU-stöd är ett mer träffsäkert och verksamt sätt att snabba på teknikutvecklingen. Hur framgångsrikt Sverige har varit och kan bli i sin ambition att få andra länder att göra mer på det klimatpolitiska området vet vi inte. Att "gå före" genom att inte låta övrigsektorn delta i utsläppshandeln kostar 10-13 miljarder kronor per år utan synbara miljövinster eller betydande teknikutvecklingsvinster. Det ska då noteras att de resurser som ett ökat svenskt deltagande i internationell utsläppshandel frigör kan användas bland annat till en ökad satsning på teknikutveckling och/eller till att via utsläppshandel finansiera ytterligare globala utsläppsminskningar i andra länder. Genom att annullera hela den utsläppskvot Kyotoprotokollet tilldelat Sverige för 2008-2012 (det vill säga lämna kvoten till FN utan att först ha använt den för att täcka gjorda utsläpp) skulle vi under denna period bidra med en ytterligare global utsläppsminskning om cirka 64 miljoner ton koldioxid per år. Detta ska jämföras med de 5-6 miljoner ton per år som nuvarande politik kan ge. Varje utsläpp i Sverige skulle då behöva täckas av importerade kvotenheter, vilket minskar utsläppsutrymmet för andra länder i motsvarande mån. Att på detta sätt klimatneutralisera Sverige och låta övrigsektorn handla skulle inte bara bidra till en mångfalt större global utsläppsminskning utan även vara billigare än nuvarande politik. För år 2012 beräknas den årliga besparingen uppgå till 5-11 miljarder kronor, beroende på vilket internationellt kvotpris som antas. Tydligare än så blir det inte. En svensk klimatpolitik med ambitionen att åstadkomma globala utsläppsminskningar i närtid kräver att åtgärder vidtas utanför Sveriges gränser. En del menar att utsläppshandel är ett sätt att undandra sig ansvar i klimatfrågan. Man måste dock skilja på var åtgärder görs och vem som finansierar dem. Under överskådlig tid är det endast industriländerna som kan finansiera den globala klimatpolitiken. Miljöansvaret kräver att vi använder varje krona på ett sätt som minskar de globala växthusgasutsläppen så mycket som möjligt. Utsläppshandeln är även viktig i arbetet med att få utvecklingsländerna att ta på sig utsläppskvoter. En manifestation av en stark efterfrågan på kvotenheter skulle tveklöst göra Kyotoprotokollet mer attraktivt för utvecklingsländerna. björn carlén


”Sveriges klimatpolitik måste läggas om genast”

Summary: Ny rapport från finansdepartementets expertgrupp för miljöstudier som underkänner dagens klimatpolitik: Att ensidigt satsa på nationella utsläppsminskningar är både dyrt och ineffektivt.Svensk klimatpolitiks inriktning på nationella utsläppsminskningar ger ingen märkbar global effekt. Om vi i stället fullt ut deltar i Kyotoprotokollets utsläppshandel kan Sverige bidra till mångfalt större globala utsläppsminskningar till betydligt lägre kostnader. Det förutsätter dock att även hushåll, transporter och icke-energiintensiva näringar betalar både dagens koldioxidskatt och det internationella priset på utsläppskvoter. Genom att radikalt ändra inriktning på klimatpolitiken kan Sverige minska de globala utsläppen med cirka 64 miljoner ton koldioxid per år. Detta skulle samtidigt medföra årliga besparingar på 5–11 miljarder kronor. Det skriver nationalekonomen Björn Carlén i en rapport från finansdepartementets expertgrupp för miljöstudier som han i dag överlämnar till finansministern.

Sverige har länge bedrivit en ambitiös nationell klimatpolitik. Redan i början av 1990-talet satte vi upp nationella utsläppsmål för koldioxid och införde en internationellt sett hög koldioxidskatt, en skatt som i dag uppgår till 93 öre/kg och nästa år höjs till 101 öre/kg. Detta är en bra bit över det globala pris på 30–40 öre/kg som FN:s klimatpanel IPCC bedömer kan halvera de globala koldioxidutsläppen till 2030. Sverige svarar för cirka 0,2 procent av de globala växthusgasutsläppen och kan inte märkbart påverka klimatet genom utsläppsminskningar på hemmaplan. Vi har därför sökt vara pådrivande internationellt, bland annat genom det goda exemplets makt och i de förhandlingar som ledde fram till det multilaterala klimatavtal som kallas Kyotoprotokollet. När vi nu står på tröskeln till detta avtals första åtagandeperiod (2008–2012) och representanter för världens länder har sammanstrålat på Bali för att inleda förhandlingarna om åtaganden för avtalets andra period, finns starka skäl att ompröva den svenska politikens fokusering på nationella utsläppsminskningar. För att Kyotoprotokollet ska leda till den kostnadseffektiva globala klimatpolitik som FN:s klimatkonvention efterlyser krävs två avgörande förändringar. Dels måste protokollet utvidgas till att omfatta USA och snabbt växande utvecklingsländer såsom Kina och Indien. Dels behöver de deltagande länderna i stor skala engagera sig i den internationella utsläppshandel protokollet medger. Nästa år ska riksdagen ta ställning till den svenska klimatpolitikens utformning. Häri ingår att välja i vilken omfattning Sverige ska delta i Kyotoprotokollets utsläppshandel. Frågan är om och i vilken omfattning hushåll, transporter och icke-energiintensiva näringar (den så kallade övrigsektorn) ska få delta i Kyotoprotokollets utsläppshandel. Då övrigsektorn svarar för cirka två tredjedelar av Sveriges totala utsläpp har detta val stor betydelse för hur mycket den svenska klimatpolitiken kommer att kosta. Sveriges nuvarande klimatpolitiska mål för 2008–2012 och det mål som Vetenskapliga rådet för klimatfrågor föreslagit för åren kring 2020 medger inte att övrigsektorn handlar annat än marginellt, något som med en växande ekonomi innebär krav på betydande höjningar av den svenska koldioxidskatten. Vad detta avståndstagande från Kyotoprotokollets utsläppshandel kostar Sverige och vad det betyder för framväxten av en verksam global klimatpolitik, står inte att finna i det beslutsunderlag som myndigheter och andra hittills tagit fram till 2008 års klimatpolitiska kontrollstation. I den rapport som Expertgruppen för miljöstudier i dag överlämnar till finansministern, beräknas den årliga kostnaden för att inte låta övrigsektorn delta i Kyotoprotokollets utsläppshandel till 10–13 miljarder kronor år 2012, eller cirka 2 500–3 000 kronor per hushåll. Genom att låta övrigsektorn delta i internationell utsläppshandel sparar vi således betydande belopp utan att öka de globala utsläppen. Beräkningarna förutsätter att hushåll och företag inom övrigsektorn betalar dagens koldioxidskatt plus det internationella priset på utsläppskvoter. Den här föreslagna kursändringen av den svenska politiken innebär därmed inte någon neddragning av ambitionsnivån i termer av det pris hushåll och andra aktörer betalar för att få släppa ut koldioxid. Ibland anförs att svenska utsläppsminskningar är förknippade med särskilda värden som går förlorade om övrigsektorn deltar i den internationella utsläppshandeln. Särskilt nämns att Sverige genom högre krav på utsläppsminskningar i övrigsektorn kan dels främja teknisk utveckling, dels få andra länder att göra mer på det klimatpolitiska området. Huruvida betydande ensidiga koldioxidskattehöjningar är ett bra sätt att frammana dessa effekter kan dock ifrågasättas. Åtminstone vad gäller teknisk utveckling kan mer verksamma alternativ presenteras. Svenska företags FoU-beslut torde främst bestämmas av vad de bedömer vara säljbart utomlands, inte av den svenska koldioxidskattenivån. Vidare kan en betydande del av hushållens anpassning till kraftiga koldioxidskattehöjningar väntas bestå av åtgärder som inte driver på den tekniska utvecklingen, exempelvis minskat bilåkande. Direkta FoU-stöd är ett mer träffsäkert och verksamt sätt att snabba på teknikutvecklingen. Hur framgångsrikt Sverige har varit och kan bli i sin ambition att få andra länder att göra mer på det klimatpolitiska området vet vi inte. Att ”gå före” genom att inte låta övrigsektorn delta i utsläppshandeln kostar 10–13 miljarder kronor per år utan synbara miljövinster eller betydande teknikutvecklingsvinster. Det ska då noteras att de resurser som ett ökat svenskt deltagande i internationell utsläppshandel frigör kan användas bland annat till en ökad satsning på teknikutveckling och/eller till att via utsläppshandel finansiera ytterligare globala utsläppsminskningar i andra länder. Genom att annullera hela den utsläppskvot Kyotoprotokollet tilldelat Sverige för 2008–2012 (det vill säga lämna kvoten till FN utan att först ha använt den för att täcka gjorda utsläpp) skulle vi under denna period bidra med en ytterligare global utsläppsminskning om cirka 64 miljoner ton koldioxid per år. Detta ska jämföras med de 5–6 miljoner ton per år som nuvarande politik kan ge. Varje utsläpp i Sverige skulle då behöva täckas av importerade kvotenheter, vilket minskar utsläppsutrymmet för andra länder i motsvarande mån. Att på detta sätt klimatneutralisera Sverige och låta övrigsektorn handla skulle inte bara bidra till en mångfalt större global utsläppsminskning utan även vara billigare än nuvarande politik. För år 2012 beräknas den årliga besparingen uppgå till 5–11 miljarder kronor, beroende på vilket internationellt kvotpris som antas. Tydligare än så blir det inte. En svensk klimatpolitik med ambitionen att åstadkomma globala utsläppsminskningar i närtid kräver att åtgärder vidtas utanför Sveriges gränser. En del menar att utsläppshandel är ett sätt att undandra sig ansvar i klimatfrågan. Man måste dock skilja på var åtgärder görs och vem som finansierar dem. Under överskådlig tid är det endast industriländerna som kan finansiera den globala klimatpolitiken. Miljöansvaret kräver att vi använder varje krona på ett sätt som minskar de globala växthusgasutsläppen så mycket som möjligt. Utsläppshandeln är även viktig i arbetet med att få utvecklingsländerna att ta på sig utsläppskvoter. En manifestation av en stark efterfrågan på kvotenheter skulle tveklöst göra Kyotoprotokollet mer attraktivt för utvecklingsländerna. BJÖRN CARLÉN


Nu finns bara inre bilder kvar

Summary: När Britta Björnsson var åttio år förlorade hon de sista resterna av sin syn. I dag - nio år senare - trevar hon sig fram i tillvaron. "Jag klarar mig så dåligt som blind", säger hon.

Ofta ser Britta Björnsson sin döde sons allvarliga ögon framför sig. Eller en tavla som hängde i föräldrahemmet. Den föreställer hennes gamla mormor. Regelbundet fylls hennes inre bildruta av hästar, okända ansikten eller hundhuvuden. Men ofta är det bara en vägg framför hennes ögon. Den är svart, vit eller som en persisk matta som täcker hela världen. Ibland visar sig ett pappersark fyllt med bokstäver. Texten är alltid skriven i typsnittet Times. Britta Björnsson "ser" fast hon är blind. Gamla synminnen poppar upp och gläder henne ibland, men oftast irriterar de bara. Särskilt när hon är trött blir fantombilderna meningslösa och tröttsamma. Hon kan inte styra vad hon vill se - den som har synen i behåll kan ju alltid blunda. Länge levde Britta ett normalt liv, även om hennes synfält krympte sakta men säkert. När hon var åttio år förlorade hon sin ledsyn och kunde inte längre röra sig fritt. - Då tyckte jag att allt kändes hopplöst. Vilken mening har livet om man inte kan se? I dag - nio år senare - kan hon i en minimal glugg i ögonen endast uppfatta mycket starkt ljus. Runt dörren från vardagsrummet in i köket sitter en ljusslinga. Den gör att hon kan orientera sig någorlunda i lägenheten. Men annars får hon känna sig fram med händerna. - En del synskadade tränar upp en enorm förmåga att orientera sig, både hemma och ute. Med den vita käppen tar de sig fram till synes obehindrat även utomhus. Men jag är en "dålig" blind människa. Jag trevar mig fram i lägenheten, och om jag ska gå ut måste någon hålla mig fast i armen, hårt och stadigt. Min spatiala förmåga, min rumsliga känsla, är så usel. Britta Björnsson föddes 1918 just när första världskriget tog slut, hennes mamma kallade henne ofta för ett litet "fredsbarn". Barndomen i den nordtyska staden Hamburg var lycklig. Britta och hennes bröder gick i en skola där lärarna brydde sig om barnen. Men i slutet av 1920-talet kom mörka moln in över himlen. Nazisterna med Adolf Hitler växte sig allt starkare och kom slut till makten. Mamma Hilda var född i Sverige, medan pappa Paul hade judiskt ursprung. - Mina föräldrar var sekulariserade och inte religiösa på något sätt. De gick inte i synagogan och firade inte några judiska högtider. Ändå fick vi barn sluta skolan och familjen trakasserades. Till slut flydde vi till Sverige. Här tog Britta studenten och började arbeta. Under andra världskriget träffade hon en isländsk man som inte kunde återvända hem. Men när kriget var slut flyttade hon med honom till Reykjavik. Efter skilsmässan tjugofem år senare återvände hon en tid till Stockholm innan hon fick en tjänst som pressassistent vid svenska ambassaden i dåvarande tyska huvudstaden Bonn. När hon körde runt besökare där frågade de ofta varför hon så ofta vred på huvudet. Långt senare förstod hon att ögonsjukdomen började göra sig påmind redan då, synfältet hade börjat krympa. Utanför vardagsrumsfönstret i lägenheten på Gärdet i Stockholm växer en stor björk. Just nu är grenarna kala. Då Britta kunde se gladde hon sig åt hur björken speglade årstiderna; våren med de första musöronstora löven, sommaren med sin grönska, hösten när hela trädet kläddes i olika färger och vintern med rimfrost i grenarna. I dag måste Britta föreställa sig hur björken ser ut när hon ställer sig framför fönstret. Alla saker i hemmet måste stå på sina givna platser, annars hittar hon dem inte. Om hon haft gäster och någon glömt kvar ett vinglas på köksbordet kan det bli en katastrof när hon sätter sig för att äta frukost. I en artikel i tidskriften Äldre i centrum skrev Britta Björnsson nyligen: "Det ställer krav och inger kanske rädsla att umgås med en person som plötsligt blivit blind. Handikappet blir dominerande, för andra och för mig, vid mötet. Jag försöker bagatellisera det, men märker att en del människor blir paralyserade av den nya situationen. Hur mycket jag själv påverkar den kan jag inte bedöma." Britta berättar att hon känner en sorg över att en del gamla vänner dragit sig tillbaka. De lovar att komma förbi och att de ska hjälpa henne, men sedan blir det tyst. - Det smärtar eftersom jag ju är samma person som förr. Samtidigt kan jag förstå att jag kan vålla irritation, med mina krav. Det är inte lätt att vara blind, men inte heller lätt att veta hur man ska umgås med den som förlorat synen. Nya vänner som bara känner Britta som blind verkar bli mindre nervösa. De har också lättare att anpassa sig till en synskadad persons behov. Det kan handla om att alltid ställa tillbaka föremål där de ska stå. Att någon säger att "jag ställer skålen här" fungerar inte. "Här" är inget ord för mig längre, påpekar Britta. Numera brukar hon därför alltid säga: "Visa mina händer var du ställer den." Själv stänger hon alltid locket på toalettstolen för att hon inte ska tappa något i den. Men besökare tänker ofta inte på det. Flera gånger har det därför blivit stopp och hon har fått kalla på rörmokare. När en besökare ställer in matrester i kylskåpet lite hur som helst måste Britta smaka sig igenom varje bytta för att kunna avgöra vad som finns i dem. Just maten är ett stort problem, tycker hon. Det är svårt att laga mat när man inte ser. Varje vecka brukar därför sonen Stefan komma förbi. Han kokar en grönsakssoppa och fryser in den i portionsformar som ska räcka hela veckan. Trots att Britta inte är förtjust i kött brukar han lägga i lite färs för att hon ska få i sig lite proteiner. Annars är saknaden efter att kunna gå ut själv det värsta. Att bara kunna öppna dörren och ge sig ut på en promenad för att andas, eller att plötsligt få för sig att besöka en vän. Britta Björnsson får hjälp med matinköp två gånger i veckan. Då kommer hon också ut på en kort promenad. Dessutom har hon så kallad ledsagning femton timmar i månaden. Ibland tar någon god vän med henne på konsert. Senast var det en kväll med musik av Beethoven. Hon är också med i en grupp som vill få bort alla kärnvapen. Medlemmarna är gamla, men de träffas ofta för att diskutera läget i världen. - Det viktigaste när man blir gammal - särskilt om man har något handikapp - är att försöka hålla sig levande. Flera gamla vänner har dött, men jag har försökt hitta nya. Britta lyssnar mycket på radio, "läser" DN med en apparat som muntligt redogör för innehållet i dagens tidning. Hon försöker också skriva på sin dator, men den fungerar inte för tillfället. Ibland snurrar tankarna runt för fort i huvudet och de ovälkomna bilderna blir för starka. Då brukar hon skriva något, lyssna på radio eller en talbok. - Samhället erbjuder dåligt med hjälp så att jag kan röra mig fysiskt, men stödet till talböckerna gör att jag kan vandra i fantasins värld, att jag får ta del av andra männi-skors tankar och känslor. Det är en gåva. Över 200.000 invånare i Sverige Över 200.000 invånare i Sverige är över 84 år gamla. Av dem är runt 40.000 - eller en femtedel - synskadade. Många av de gamla synskadade lever ett aktivt liv, och är nöjda med den service de får av kommuner och landsting. Var fjärde synskadad över 84 år kommer aldrig ut och går, var tredje klarar inte att själv handla matvaror och städa och var fjärde kan inte laga sin egen mat. Källa: Enkät från Synskadades riksförbund (SRF).


Familjen Paulson:

Summary: ”Det har hänt att vi har ätit jullunch tillsammans med Jespers mamma och hennes nya familj på julafton eftersom de bor nära oss. Det fungerade väldigt bra och det är inte omöjligt att vi gör om det.”

Redan från början delade Richard och hans förra fru Helena upp jularna med sonen Jesper, i dag 13. Den som inte har Jesper på julafton har honom på nyårsafton, men i övrigt skiftar deras julrutiner från år till år. – Vi kör inte på millimeterrättvisa utan mer på vad som funkar från år till år. Både jag och min förra fru har skaffat nya familjer och har två nya barn vardera så Jesper har fått två nya familjer. Det viktiga för oss är vad som är bäst för Jesper. Ibland har han firat flera julaftnar på raken hos sin mamma för att det passade bäst. Om inte Jesper har varit med oss har vi haft en minijulafton, säger Richard. Blir det aldrig någon dragkamp? – Nej, egentligen inte. Vi är inte alltid överens och det är inte alltid en dans på rosor men vi är ense om att Jeppe behöver oss båda. Det är klart att känslan finns där att familjen bara känns hel när Jesper är med och när han inte är där så är saknaden väldigt stor. Även om jag kan tycka att det är jobbigt att Jesper inte är hos oss en jul så vet jag att han är glad och lycklig hos sin mamma. Vad finns det för för- och nackdelar med julfirandet i styvfamiljen? – Jag tänker inte så. Det är ju som det är och en situation man får hacka i sig. Sen är inte julen i sig så viktig för mig, allt det där med julklappar och så, det viktiga är att vara med Jesper. Men det har också hänt att vi har ätit jullunch tillsammans med Jespers mamma och hennes nya familj på julafton eftersom de bor nära oss. Det fungerade väldigt bra och är inte omöjligt att vi gör om det. Jag kunde se på Jesper att han tyckte väldigt mycket om det. Hur gör ni med julklappar? – Jespers mamma brukar bestämma sig först för vilka hon vill köpa på grund av att jag alltid är så oorganiserad och handlar julklapparna en dag före julafton. Vi försöker tänka på att det inte ska bli för mycket så att vi skämmer bort honom. I början var det lätt att man försökte kompensera saknaden och längtan med många julklappar. Har du några styvfamiljsjultips? – Utgå inte ifrån dig själv, utgå ifrån ditt barn. Hur firar ni jul i år? – Jesper firar med sin mamma och vi åker till min frus föräldrar som bor på Rivieran. Över nyår åker vi till Chamonix för att åka skidor. Då kommer Jeppe ner också, det är första gången han ska flyga själv. Moa Herngren är frilansjournalist. sondag@dn.se Ann-Sofi rosenkvist är fotograf på DN. ann-sofi.rosenkvist@dn.se


Svenskar klagar på flygbolag

Summary: Klagar näst mest i Europa . Svenskar är näst bäst i Europa när det gäller att klaga på flygbolag. Främst gäller klagomålen förlorat eller skadat bagage. Men klagomålen riktas sällan mot svenska flygbolag. Istället drabbar missnöjet irländska och spanska bolag.

Antalet klagomål från flygresenärer i Europa fördubblades under år 2006. Det visar ny statistik från nätverket ECC (European Consumer Centre). Femton procent av dessa klagomål står svenska resenärer för. Sverige är därmed näst värst i Europa på att klaga över flyg. Klagar mest gör irländarna som ligger på sexton procent. Främst gäller klagomålen förstört eller borttappat bagage. Försenade eller inställda flyg är en annan orsak till missnöje. Det är sällan som svenska flygbolag drabbas av missnöjet. Istället är det irländska och spanska bolag som får klagomål. - Det är främst det irländska flygbolaget Ryanair som får klagomål, men det beror till stor del på att de är så stora. Ryanair hadde 42,5 miljoner passagerare år 2006. Varför spanska bolag får många klagomål vet vi inte, säger Rebecka Fjälling, jurist vid Konsument Europa. Hur kommer det sig att svenskarna klagar så mycket. Är vi extra kräsna eller extra olycksdrabbade? - Nej, det tror jag inte att vi är. Snarare är det nog så att vi i Sverige är mycket medvetna konsumenter. Vi har en vana att framföra klagomål om något är fel och vi vet våra rättigheter. Hur skall man som missnöjd resenär gå till väga om man har klagomål? - Man skall främst kontakta flygbolaget skriftligt och förklara vad man är missnöjd över. Spara alltid en kopia av brevet. Spara även alla kvitton för de merutgifter du fått på grund av det som skett vid resan. Om flygbolagen inte svara efter två brev bör man kontakta Konsument Europa. Vi tar då kontakt med våra kollegor i det land som flygbolaget kommer ifrån. Enligt rapporten är det 42 procent av alla klagomål som uppklaras. Ofta skyller flygbolagen på att förseningar och fel beror på extraordinära omständigheter för att undkomma extra kostnader. Ibland väljer de också att inte svara alls på brev. Rebecka Fjälling vid Konsument Europa hoppas att flygbolagen i framtiden blir mer tillmötesgående och att fler än 4 av tio fall skall lösas.


"Riksbankens misstag skapar en ond spiral"

Summary: Pär Nuder varnar för att vi håller på att hamna i den sämsta av världar: Både Riksbanken och regeringen har drivit på en utveckling där tillväxten avtar samtidigt som inflationen ökar. Kostnadstrycket i den svenska ekonomin har snabbt blivit starkare än vad Riksbanken grundar sin penningpolitik på. Risken är att vi nu går in i en ond spiral med högre inflation, högre räntor och stramare kreditprövning. Svensk ekonomi kan hamna i den sämsta av världar där tillväxten avtar samtidigt som inflationen ökar. Riksbanken tycks överskatta produktivitetstillväxten fastän man räknar med att investeringstillväxten kommer att minska kraftigt. Därtill har regeringen med en alltför expansiv finanspolitik drivit på denna utveckling mot stagflation, bland annat genom skattesänkningar på 65 miljarder kronor vid årsskiftet. Det skriver socialdemokraternas ekonomisk-politiske talesman Pär Nuder.

För ett halvår sedan fattade riksdagen i stor enighet ett historiskt beslut. Med stöd av två utländska professorer i ekonomi, som utvärderat penningpolitiken under åren 1995-2005, slog riksdagen fast att "Riksbanken och den svenska penningpolitiken tillhör de mest framgångsrika i ett internationellt perspektiv". Mer anmärkningsvärd är den starka kritik som riksdagen samtidigt gav uttryck för: "Inflationen har emellertid under de senaste åren konsekvent underskridit inflationsmålet, vilket sannolikt bidragit till att arbetslösheten varit högre och produktionen varit lägre än vad den annars skulle ha varit." Det var framför allt den starka produktivitetsutvecklingen som underskattades. Jag är rädd att Riksbanken gör samma misstag på nytt - fast tvärtom. Under det första halvåret i år har produktiviteten i det svenska näringslivet varit negativ. De flesta ekonomiska bedömare har hittills menat att denna nedgång är tillfällig - att den antingen är en effekt av det rådande konjunkturläget eller att det handlar om statistiska mätproblem. Men stämmer det? Enligt Riksbanken kommer investeringstillväxten att falla från 9,3 procent i år till 2,5 procent 2009. Samtidigt skall produktivitetstillväxten öka kraftigt från 0,1 procent i år till 2,1 procent 2009. Vid riksdagens utfrågning av riksbankschefen Stefan Ingves den 15 november ställde jag den raka frågan: Hur är detta möjligt? Jag fick inget tillfredsställande svar. I veckan kom statistik från Statistiska centralbyrån som bekräftar min farhåga. Nedgången i produktivitetstillväxten under första halvåret var inte tillfällig. Den var negativ även under tredje kvartalet och riskerar att bli negativ för hela 2007. Denna utveckling är oroande på flera sätt: För det första försvagas näringslivets konkurrenskraft. Den svenska tillväxten har under de senaste åren drivits på av en stark produktivitetstillväxt. Utvecklingen har varit imponerande - inte bara i ett historiskt perspektiv, utan även internationellt. Mellan 1994 och 2006 var Sveriges produktivitetstillväxt i genomsnitt 2,5 procent, vilket var högre än USA:s och högre än genomsnittet i såväl euroområdet som OECD. Under de senaste fyra åren har måttliga löneökningar i kombination med en rekordhög produktivitet lett till att företagens arbetskostnader per producerad enhet endast har ökat med 0,4 procent per år. Sverige har stått starkt i den internationella konkurrensen. Nu riskerar detta att brytas. För det andra ökar risken för stagflation. Den senaste tidens ekonomiska statistik visar på något högre löneökningar och betydligt lägre produktivitet än vad de flesta prognosmakare hade förutsett. Det innebär att det underliggande kostnadstrycket i den svenska ekonomin är starkare än vad regeringen baserar sin finanspolitik på - och vad Riksbanken grundar sin penningpolitik på. Risken är att svensk ekonomi går in i en ond spiral med högre inflation, högre räntor och stramare kreditprövning till följd av den internationella finansiella oron. Runt hörnet väntar lägre investeringar, fler flaskhalsar, ökad inflation och än högre räntor. Svensk ekonomi kan hamna i den sämsta av världar där tillväxten avtar samtidigt som inflationen ökar. Stagflation är inget omöjligt scenario. Dessvärre har regeringen drivit på den här utvecklingen. Jag varnade tidigt för att regeringen bedriver en alltför expansiv finanspolitik. Och med facit i hand är det enkelt att konstatera att det inhemska kostnadstrycket hade varit lägre om regeringen hade avstått från att sänka skatterna med sammantaget 65 miljarder kronor vid årsskiftet. Då hade det varit lättare för Riksbanken att möta en internationell konjunkturavmattning med sänkta räntor. För det tredje riskeras det framtida välståndet om produktiviteten inte ökar. På lång sikt är produktiviteten den viktigaste förutsättningen för ekonomisk tillväxt. Det senaste decenniets välståndsökning - med ökade reallöner i klass med det sena 1960-talets rekordår - har drivits på av en stark produktivitetstillväxt. Ska vi ha råd med fortsatt höjda reallöner och en bättre gemensam välfärd utan att behöva förkorta semestern, förlänga veckoarbetstiden eller tära mer på våra naturresurser - då måste produktiviteten fortsätta att öka. Motsatsen får stora konsekvenser. Det räcker med att produktiviteten försämras med 1,3 procentenheter för att tillväxten i ekonomin som helhet minskar med nästan en halv procentenhet per år. I ljuset av detta är det oroande att det finns faktorer som talar för att nedgången i produktiviteten inte alls är av tillfällig natur. Det senaste decenniets rekordstarka utveckling har drivits på av omfattande investeringar i IT, inte minst i den tillverkande industrin. Men ett nytt gigantiskt tekniksprång är föga sannolikt under de närmaste åren. Likaså är omfattande avregleringar redan genomförda. Till detta kommer regeringens ekonomiska politik. Lägre investeringar i kunskap och kompetens i form av färre högskoleplatser. Neddragningar i vuxenutbildningen. En förändrad arbetsmarknadspolitik med mindre utbildningsinnehåll. Stora skattesänkningar riktade mot lågproduktiva jobb i tjänstesektorn. Sammantaget kommer denna politik att få negativa effekter på det samlade förädlingsvärdet i den svenska ekonomin. Den ekonomiska politiken måste läggas om för att långsiktigt förbättra produktiviteten och investeringsnivån. Det handlar om strategiska investeringar i kunskap, kompetens, infrastruktur och ny teknik. De statliga företagen ska inte privatiseras utan användas som spjutspetsar i denna investerings- och produktivitetspolitik. Vi socialdemokrater vill tillsätta en investerings- och produktivitetsdelegation som får i uppdrag att analysera näringslivets konkurrenskraft och utarbeta en strategi för ökad produktivitet. Regeringen däremot har bundit sig vid masten och driver igenom en ekonomisk politik som formulerades för två år sedan - i ett helt annat konjunkturläge. Man riskerar att göra om samma misstag som regeringen Bildt gjorde i början av 1990-talet - hålla sig till en framförhandlad ekonomisk politik som inte tar hänsyn till nya förutsättningar. Bildt-Wibble förnekade problemen och först när krisen var ett faktum bad man om hjälp från oppositionen. Som finansminister hade jag tillgång till exklusiv, kurspåverkande information om läget i den finansiella sektorn, information som var viktig för att förstå utvecklingen i den reala ekonomin. Jag är säker på att den nuvarande finansministern också har sådan insyn. Mot bakgrund av oron på de internationella finansiella marknaderna och att det ingalunda går att blåsa faran över för svenska finansiella institutioner, är det anmärkningsvärt att Anders Borg så kategoriskt har avvisat mitt krav på att oppositionen ska få information från regeringen om läget i den finansiella sektorn. Vad är det han vet som han inte vill berätta? Det är rimligt att vi - givetvis under tysthetslöfte - får den informationen. För hur kritiska vi socialdemokrater än är mot regeringens politik kommer vi att vara beredda att ta ansvar för Sverige om så behövs - även när vi är i opposition. pär nuder


”Riksbankens misstag skapar en ond spiral”

Summary: Pär Nuder varnar för att vi håller på att hamna i den sämsta av världar: Både Riksbanken och regeringen har drivit på en utveckling där tillväxten avtar samtidigt som inflationen ökar.Kostnadstrycket i den svenska ekonomin har snabbt blivit starkare än vad Riksbanken grundar sin penningpolitik på. Risken är att vi nu går in i en ond spiral med högre inflation, högre räntor och stramare kreditprövning. Svensk ekonomi kan hamna i den sämsta av världar där tillväxten avtar samtidigt som inflationen ökar. Riksbanken tycks överskatta produktivitetstillväxten fastän man räknar med att investeringstillväxten kommer att minska kraftigt. Därtill har regeringen med en alltför expansiv finanspolitik drivit på denna utveckling mot stagflation, bland annat genom skattesänkningar på 65 miljarder kronor vid årsskiftet. Det skriver socialdemokraternas ekonomisk-politiske talesman Pär Nuder.

För ett halvår sedan fattade riksdagen i stor enighet ett historiskt beslut. Med stöd av två utländska professorer i ekonomi, som utvärderat penningpolitiken under åren 1995–2005, slog riksdagen fast att ”Riksbanken och den svenska penningpolitiken tillhör de mest framgångsrika i ett internationellt perspektiv”. Mer anmärkningsvärd är den starka kritik som riksdagen samtidigt gav uttryck för: ”Inflationen har emellertid under de senaste åren konsekvent underskridit inflationsmålet, vilket sannolikt bidragit till att arbetslösheten varit högre och produktionen varit lägre än vad den annars skulle ha varit.” Det var framför allt den starka produktivitetsutvecklingen som underskattades. Jag är rädd att Riksbanken gör samma misstag på nytt – fast tvärtom. Under det första halvåret i år har produktiviteten i det svenska näringslivet varit negativ. De flesta ekonomiska bedömare har hittills menat att denna nedgång är tillfällig – att den antingen är en effekt av det rådande konjunkturläget eller att det handlar om statistiska mätproblem. Men stämmer det? Enligt Riksbanken kommer investeringstillväxten att falla från 9,3 procent i år till 2,5 procent 2009. Samtidigt skall produktionstillväxten öka kraftigt från 0,1 procent i år till 2,1 procent 2009. Vid riksdagens utfrågning av riksbankschefen Stefan Ingves den 15 november ställde jag den raka frågan: Hur är detta möjligt? Jag fick inget tillfredsställande svar. I veckan kom statistik från Statistiska centralbyrån som bekräftar min farhåga. Nedgången i produktionstillväxten under första halvåret var inte tillfällig. Den var negativ även under tredje kvartalet och riskerar att bli negativ för hela 2007. Denna utveckling är oroande på flera sätt: För det första försvagas näringslivets konkurrenskraft. Den svenska tillväxten har under de senaste åren drivits på av en stark produktivitetstillväxt. Utvecklingen har varit imponerande – inte bara i ett historiskt perspektiv, utan även internationellt. Mellan 1994 och 2006 var Sveriges produktivitetstillväxt i genomsnitt 2,5 procent, vilket var högre än USA:s och högre än genomsnittet i såväl euroområdet som OECD. Under de senaste fyra åren har måttliga löneökningar i kombination med en rekordhög produktivitet lett till att företagens arbetskostnader per producerad enhet endast har ökat med 0,4 procent per år. Sverige har stått starkt i den internationella konkurrensen. Nu riskerar detta att brytas. För det andra ökar risken för stagflation. Den senaste tidens ekonomiska statistik visar på något högre löneökningar och betydligt lägre produktivitet än vad de flesta prognosmakare hade förutsett. Det innebär att det underliggande kostnadstrycket i den svenska ekonomin är starkare än vad regeringen baserar sin finanspolitik på – och vad Riksbanken grundar sin penningpolitik på. Risken är att svensk ekonomi går in i en ond spiral med högre inflation, högre räntor och stramare kreditprövning till följd av den internationella finansiella oron. Runt hörnet väntar lägre investeringar, fler flaskhalsar, ökad inflation och än högre räntor. Svensk ekonomi kan hamna i den sämsta av världar där tillväxten avtar samtidigt som inflationen ökar. Stagflation är inget omöjligt scenario. Dessvärre har regeringen drivit på den här utvecklingen. Jag varnade tidigt för att regeringen bedriver en alltför expansiv finanspolitik. Och med facit i hand är det enkelt att konstatera att det inhemska kostnadstrycket hade varit lägre om regeringen hade avstått från att sänka skatterna med sammantaget 65 miljarder kronor vid årsskiftet. Då hade det varit lättare för Riksbanken att möta en internationell konjunkturavmattning med sänkta räntor. För det tredje riskeras det framtida välståndet om produktiviteten inte ökar. På lång sikt är produktiviteten den viktigaste förutsättningen för ekonomisk tillväxt. Det senaste decenniets välståndsökning – med ökade reallöner i klass med det sena 1960-talets rekordår – har drivits på av en stark produktivitetstillväxt. Ska vi ha råd med fortsatt höjda reallöner och en bättre gemensam välfärd utan att behöva förkorta semestern, förlänga veckoarbetstiden eller tära mer på våra naturresurser – då måste produktiviteten fortsätta att öka. Motsatsen får stora konsekvenser. Det räcker med att produktiviteten försämras med 1,3 procentenheter för att tillväxten i ekonomin som helhet minskar med nästan en halv procentenhet per år. I ljuset av detta är det oroande att det finns faktorer som talar för att nedgången i produktiviteten inte alls är av tillfällig natur. Det senaste decenniets rekordstarka utveckling har drivits på av omfattande investeringar i IT, inte minst i den tillverkande industrin. Men ett nytt gigantiskt tekniksprång är föga sannolikt under de närmaste åren. Likaså är omfattande avregleringar redan genomförda. Till detta kommer regeringens ekonomiska politik. Lägre investeringar i kunskap och kompetens i form av färre högskoleplatser. Neddragningar i vuxenutbildningen. En förändrad arbetsmarknadspolitik med mindre utbildningsinnehåll. Stora skattesänkningar riktade mot lågproduktiva jobb i tjänstesektorn. Sammantaget kommer denna politik att få negativa effekter på det samlade förädlingsvärdet i den svenska ekonomin. Den ekonomiska politiken måste läggas om för att långsiktigt förbättra produktiviteten och investeringsnivån. Det handlar om strategiska investeringar i kunskap, kompetens, infrastruktur och ny teknik. De statliga företagen ska inte privatiseras utan användas som spjutspetsar i denna investerings- och produktivitetspolitik. Vi socialdemokrater vill tillsätta en investerings- och produktivitetsdelegation som får i uppdrag att analysera näringslivets konkurrenskraft och utarbeta en strategi för ökad produktivitet. Regeringen däremot har bundit sig vid masten och driver igenom en ekonomisk politik som formulerades för två år sedan – i ett helt annat konjunkturläge. Man riskerar att göra om samma misstag som regeringen Bildt gjorde i början av 1990-talet – hålla sig till en framförhandlad ekonomisk politik som inte tar hänsyn till nya förutsättningar. Bildt-Wibble förnekade problemen och först när krisen var ett faktum bad man om hjälp från oppositionen. Som finansminister hade jag tillgång till exklusiv, kurspåverkande information om läget i den finansiella sektorn, information som var viktig för att förstå utvecklingen i den reala ekonomin. Jag är säker på att den nuvarande finansministern också har sådan insyn. Mot bakgrund av oron på de internationella finansiella marknaderna och att det ingalunda går att blåsa faran över för svenska finansiella institutioner, är det anmärkningsvärt att Anders Borg så kategoriskt har avvisat mitt krav på att oppositionen ska få information från regeringen om läget i den finansiella sektorn. Vad är det han vet som han inte vill berätta? Det är rimligt att vi – givetvis under tysthetslöfte – får den informationen. För hur kritiska vi socialdemokrater än är mot regeringens politik kommer vi att vara beredda att ta ansvar för Sverige om så behövs – även när vi är i opposition. PÄR NUDER


”Öka antalet vindkraftverk från dagens 800 till 6 000”

Summary: Energimyndigheten lämnar i dag förslag till regeringen: Räkna med minst en tjugodubbling av elproduktionen från vindkraftverk.Svensk vindkraft producerar i dag 1,4 terrawattimmar el. Sveriges nationella planeringsmål för elproduktion från vindkraft bör sättas till 30 TWh år 2020, det vill säga avsevärt högre än nu gällande 10 TWh till år 2015. Annars klarar vi inte att nå upp till EU:s målsättning att 20 procent av all energiproduktion år 2020 ska komma från förnybara källor. Det förutsätter i sin tur en ökning från dagens cirka 800 vindkraftverk till mellan 3 000 och 6 000 verk. Av planeringsmålet på 30 TWh bör två tredjedelar omfattas av landbaserad vindkraft och resten av havsbaserad. Sverige har en betryggande vindkraftspotential som med råge överstiger vad som behövs för utbyggnad enligt detta mål, skriver Thomas Korsfeldt och Klas Tennberg, generaldirektör respektive projektledare på Energimyndigheten.

Inriktningen i EU är att medlemsländernas andel av förnybar energi måste öka radikalt, till 20 procent som helhet. I slutet av januari 2008 förväntas kommissionen komma med ett förslag till bördefördelning. I dagsläget är fördelningen av EU:s mål således inte klart. Det innebär emellertid inte att Sverige kan låta bli att agera. Verkligheten är att det i tidsperspektivet 2020 bara finns tre realistiska energislag, som tillsammans med effektivisering markant kan bidra till att uppfylla de åtaganden som kommer att åläggas Sverige. • Det är biobränslebaserad elproduktion, som producerar både värme och el. • Det är biodrivmedel. • Det är vindkraft, som förhållandevis är en extremt ren energikälla utan utsläpp och med en ekonomi som med vissa förändringar är acceptabel. En omfattande svensk vindkraftutbyggnad är definitivt ett bidrag till att på europeisk nivå minska fossilbränslebehovet och därmed för klimatet skadliga utsläpp. Sveriges nationella planeringsmål för elproduktion från vindkraft bör därför sättas till 30 TWh (terrawattimmar) år 2020. Det är en högre ambitionsnivå än nu gällande 10 TWh till år 2015. 30 TWh vindkraft förutsätter beroende på effekt och vindläge en ökning från dagens cirka 800 vindkraftverk till 3 000–6 000 verk till lands och till havs. Det är en slutsats Energimyndigheten drar när regeringens uppdrag att föreslå ett nytt planeringsmål för vindkraften avrapporteras i dag. För att planeringsmålet ska kunna uppnås så måste en rad förutsättningar ändras och åtgärder vidtas, som ökar incitamenten för vindkraftsetablering att genomföras. Dessa förslag återkommer vi till nedan. Arbete är angeläget, inte minst mot bakgrund av kopplingen mellan förnybar energi och klimatfrågan. Sverige har under många år varit aktivt när det gäller åtgärder för att minska ökningen av växthusgaser. Som ett led i detta har Sverige medverkat till att EU:s ambitionsnivå när det gäller produktion av förnybar energi ska öka med cirka 11,5 procent. Detta innebär på EU nivå en ökning med cirka 700 TWh. Allt för att minska beroendet av fossilbaserade bränslen och därmed verka för en tryggare energiförsörjning. Finns det då inga alternativ, till biobränslen, biodrivmedel och vindkraft? Så här är läget. • Vattenkraft. I princip färdigutbyggd. Effektiviseringspotential på cirka 2 TWh möjlig. • Vågkraft. På utvecklingsstadiet. Långsiktig potential troligen minst 10–12 TWh, men kommersialiseras sannolikt inte tillräckligt snabbt, sett i perspektivet 2020. • Storskalig solel ligger sannolikt ännu längre fram i tiden, om inte dramatiska forskningsgenombrott sker som sänker produktionskostnaden. Således har ökad vindkraftproduktion en nyckelroll om Sverige ska öka andelen förnybar el. Ett planeringsmål är dock inte samma sak som att 30 TWh vindkraft kommer att byggas. Om målet ska förverkligas fullt ut, förutsätter det gynnsamma ekonomiska förutsättningar. Det är dock nödvändigt att den fysiska planeringen medger en så stor utbyggnad om det krävs. Planeringen måste vara klar långt före 2020, vilket innebär bland annat att planeringsberedskap skapas i de kommunala översiktplanerna genom att kommunerna identifierar och lägger fast lämpliga områden för vindkraft. Frågan om överföringskapacitet i elnäten samt det ökade behovet av reglerkraft måste också klaras ut. Energimyndigheten föreslår att 20 TWh av planeringsmålet omfattar landbaserad vindkraft. Hälften bör vara planerade senast 2010 och resterande del 2012. När det gäller havsbaserad vindkraft finnas i dag redan cirka 10 TWh planerat. I dag producerar vindkraften i Sverige cirka 1,4 TWh el. Potentialen för vindkraft i Sverige överstiger hur det än räknas med råge det föreslagna planeringsmålet. En jämförelse med stora europeiska vindkraftländer som Tyskland och Spanien visar på möjligheter. Tyskland producerade 30 TWh vindkraft år 2006 trots sämre vindförhållanden än Sverige. Spanien har ökat sin vindkraftproduktion med drygt 20 TWh till 23 TWh på åtta år fram till 2006. Planeringmålet för vindkraft skapar förutsättningar för en omfattande utbyggnad, men vad som i praktiken sker beror även på en rad andra faktorer. Energimyndigheten har identifierat följande faktorer som bör ändras eller utredas: • Snabbare tillstånd. Tillståndsprocessen måste snabbas upp utan att kvaliteten hotas. Vindkraft bör tas bort ur förordningen om miljöfarlig verksamhet. Den är ”ren”. • En enda ingång till myndigheter. Investerare måste ges möjlighet till så kallat ”one-shop-stop”, vilket betyder att kontakterna med myndigheter ska skötas på ett ställe. En utredning syftande till en samlad beslutsordning föreslås. • Ambitiösare kvotplikt. För landbaserad vindkraft räcker det när det gäller styrmedel med att en ambitiösare kvotplikt övervägs senast vid nästa översyn av elcertifikatsystemet, så att elhandlarna blir tvungna att ha en större andel förnyelsebar energi än i dag. • Stöd till havsbaserad vindkraft. Havsbaserad vindkraft är inte lönsam i dag. Utveckling av havsbaserad vindkraft kan spela en viktig roll i uppfyllandet av Sveriges förnybarhetsmål och bidra till industriell utveckling. Energimyndigheten kommer att utreda och lämna förslag på ett styrmedel som påskyndar utbyggnaden av vindkraft till havs. • Behov av mer reglerresurser. Kraftigt utbyggd vindkraft ställer högre krav på så kallad reglerkraft, till exempel när det inte blåser. Svenska Kraftnät bör på nordisk nivå analysera denna fråga. Energimyndigheten överlämnar nu förslaget till planeringsmål för vindkraft till regeringen, för kommande riksdagsbeslut. Om målet beslutas följer i nästa steg en geografisk fördelning av de landbaserade 20 TWh. THOMAS KORSFELDT KLAS TENNBERG


Ett annat sätt att se män

Summary: Han är tuff, han är viktig, aktiv och offentlig. Sällan privat, sällan glad. Så ser mannen ofta ut i bild. Men finns det ett annat sätt att se honom? Det har fotokonstnären Britt-Marie Trensmar undersökt i flera projekt. Nu senast med "Han i hennes ögon" där kvinnor fotograferat män.

Britt-Marie Trensmar lät senast låta tala om sig för fem år sedan när hon med sina egna bilder i sviten "Mangrant" visade män nakna. Men inte i de coola, hårda poser de brukar inta när de ska vara sexiga. Utan leende, lekfulla och sensuella. Reaktionerna hon fick var blandade. Allt från hurrarop till förlöjligande, eller krav på förbud mot det hon ägnade sig åt. Hon gick vidare och ställde frågan till kvinnor: Hur vill ni se män i bild? Projektet "Han i hennes ögon" har pågått några år, och nu visas resultatet på Arbetets museum i Norrköping. Det blev 400 bilder, tagna av kvinnor från olika platser och med olika bakgrund. Bilderna är till stor del varma och kärleksfulla. Det är främst pappor och makar, älskare och söner som skildras. Bildmotiven är varierade - en del är som hämtade ur familjealbum, andra är mer estetiskt utforskande. Till bilderna finns också kvinnornas personliga bildtexter. Resultatet stärker Trensmars förmodan att många kvinnor vill se en mer mänsklig och sensuell man. Hon har ägnat mycket tid åt att titta på och analysera bilder ur ett könsperspektiv. Men vad är det då hon har reagerat mot i den vanliga mediebilden av mannen? - Det är framför allt glamourvärldens bilder jag menar, de som vädjar till våra drömmar och förväntningar och ger oss näring för fantasier. I livstilsmagasinens bildvärldar - de om film, mode, reklam, musik - har män i bild ett annat kroppsspråk än kvinnor. - De har uppblåsta poser, spända käkar och knogar. De ser ofta ut som om de är redo att slåss. Och så blicken sedan: De ser inte ut som om de tycker om det de ser. Man ser dem så på glossiga omslag och i reportage. Det finns förstås undantag, säger hon. Inte minst idrottsbilder av det fotbollslag som vann matchen är en klassiker - män som skrattar, kramas, är lyckliga. - Det är en av de få frizonerna för män. Musikscenen är en annan arena där män får agera sensuellt - och se vad kvinnor tycker om det! De formligen älskar ju popstjärnor. En annan bildmässig frizon för manlig värme är bilder av pappor, menar Trensmar. Hon vill försöka komplettera bildspråket med att ge en mer positiv skildring av män i bild och har ägnat femton år åt att bildmässigt utforska manligt och kvinnligt. Men det har inte alltid varit lätt. Genom föredrag och workshoppar är hon ute mycket och möter människor på arbetsplatser och i skolor. Många gånger är det positiva möten, där kvinnor - och män - visar att de också vill se en mer mänsklig och sensuell man i bild. Samtidigt har hon ibland känt sig nedslagen när hon tyckt sig märka att det finns ett starkt motstånd mot en mer nyanserad mansbild. Inte alls bara bland män, utan också bland kvinnor. - Motbilden till den traditionella mannen blir genast en mes - det finns liksom inga alternativ. Jag har hört unga tjejer säga "det är spännande med en bild på en man som ser farlig ut". Men kvinnor som stöttar den bilden bidrar faktiskt också till sin egen underordning. - Och när jag fotograferar barn vet de genast hur de ska posera: killarna luftboxas eller lägger armarna i kors och ser hårda ut. Tjejerna åmar sig som fotomodeller och blir förtvivlade när de inte ser ut som sådana. Det gör mig illa berörd, säger Britt-Marie Trensmar. Hon menar att vi alla påverkas av de bilder vi ser. Därför vill hon med sitt skapande ge alternativa bilder när det gäller kön, bidra till ett annat bildutbud. - Det fungerar med bild som med religion och politik: Man trummar in några väldigt enkla budskap om och om igen, tills det blir en självuppfyllande profetia. Varje gång bilden av en man som är hård och redo att slå upprepas, blir den mer och mer sann för betraktaren. Man påverkas omedvetet. Genus- och medieforskaren Anja Hirdman var med i den jury som valde ut bilder till "Han i hennes ögon". Hon instämmer i Trensmars analys av mediebilden av män. - Bildbudskap av män och kvinnor följer strikta regler som skiljer sig åt. Det är noga att män inte får knytas till kvinnlighet eller bli alltför privata, till exempel. Men det pågår en förändringsprocess i det mediala bildspråket, säger Hirdman. Så används män nu till exempel alltmer i skönhetsreklam. Men det blir ändå en skillnad mot hur kvinnor visas. - Ett exempel är reklam för en känd hudvårdsprodukt där man nu har börjat använda även en man. När samma märke använder en kvinna så sitter hon i ett kliniskt vitt rum och huden är oberörd av åldrande. Men mannen skildras genom snabba inklipp när han joggar, spelar tennis eller är på jobbet. Han är aktiv. Budskapet här är att det gäller att inte se trött ut i det offentliga rummet. Att Trensmar mött många kvinnor som spjärnar emot en mindre traditionell bild av män förvånar inte Anja Hirdman. - I medier riktade till kvinnor ser man att lojaliteten och inlevelsen med det manliga finns närvarande, medan motsvarande inte alls finns i medier riktade mot män. - Det är förstås bra att kvinnor är lojala med de män de står nära. Men den traditionella mansrollen tycker jag att man ska vara kritisk mot. Men finns det plats för en bild av en mer nyanserad, vilsen, mjuk och kanske svag man också? - Det tror jag nog. Särskilt som det just nu är en tid när manligheten börjar diskuteras ordentligt - äntligen. Att rikta blicken mot manligheten innebär också att se svagheter och sprickor. Då förmänskligas mansrollen och det behövs för jämställdheten, enligt Hirdman. - Det finns de som reagerar mot vad man ser som ett "tycka-synd-om-män"-fenomen. Till exempel när man tar upp att män trycker ned känslor, biter ihop, och mår dåligt av det. Att mäns våld drabbar också män. Men när man visar på avigsidor med mansrollen så lyfter man den, petar på den och nedmonterar myten om den starke mannen. Britt-Marie Trensmar betonar att hon inte vill kritisera män med sitt skapande - utan mansrollen. - Jag har på väldigt nära håll sett hur dåligt män kan må av den. Mansrollen gör män illa. Tyvärr gör mansrollen också kvinnor och barn illa. Så mansrollen kräver sina offer - den är potentiellt dödlig. Och det är den mansroll vi ser gestaltad i det dagliga medieflödet. Att utforska och utmana den är en röd tråd i mitt bildskapande. - På samma sätt som vi nu blir matade med bilder som visar något dåligt, varför inte mata med positiva bilder? Från vänster till höger, fotograferna kommenterar själva sin bild. Fotokonstnären Britt-Marie Trensmar Fotokonstnären Britt-Marie Trensmar utforskar hur människan gestaltas i bild och vem som har tolkningsföreträde. Undersöker företeelser som genus, identitet, sexualitet. Hon har tidigare gjort projekten "Mangrant", "Skönhetsfabriken", "Förbjuden man", "Min syster". Fotoutställningen "Han i hennes ögon" visas på Arbetets museum i Norrköping fram till den 24 mars. Utställningen omfattar 400 bilder tagna av 157 kvinnor från flera länder. Utställningen har även visats på Ålands museum och konstmuseum hösten 2007. Han i hennes ögon


"Mobbade på arbetsplatser klarar inte av sitt jobb"

Summary: Ny undersökning om vantrivsel i arbetet: Var femte anställd i Sverige känner sig mobbad eller trakasserad. För många är skälet att de inte klarar av sina arbetsuppgifter. 350 000 svenskar trivs ordentligt dåligt på arbetsplatsen, visar en ny undersökning från Handelns utredningsinstitut. Samtidigt känner sig var femte anställd utfryst, mobbad eller trakasserad. De som vantrivs tror ofta att kolleger och chefer tycker att de gör ett dåligt jobb. Det stämmer överens med företagarenkäter där var sjunde anställd inte anses klara av sina arbetsuppgifter. Men i stället för att säga upp sig väljer många att stanna kvar i otrivseln i hopp om att arbetsgivaren ska köpa ut dem med höga avgångsvederlag. Detta bidrar till orörligheten på svensk arbetsmarknad, samtidigt som denna orörlighet tvingar många svenskar att dröja sig kvar i en nedbrytande arbetssituation. Det skriver Stefan Fölster och Björn Lindgren, chefsekonom respektive ekonom på Svenskt Näringsliv.

Lena har känt sig utfryst av sina arbetskolleger under flera år. Hon mår dåligt och är ofta sjukskriven. Hon vill ha ett annat jobb. Där börjar hennes dilemma. Hon kan säga upp sig själv, men har ingen garanti att det blir bättre på det nya jobbet. Därför har hon fått rådet att vänta tills arbetsgivaren köper ut henne. Flera tidigare arbetskolleger fick en årslön i avgångsvederlag. Inte minst för sina barns skull väljer Lena därför att stanna. Enligt en undersökning som vi publicerar i dagarna kan drygt hundra tusen svenskar befinna sig i en situation där det både är orimligt lönsamt att dröja kvar i en nedbrytande arbetssituation och onödigt svårt att byta arbete. Runt 350.000 svenskar jobbar kvar på ett jobb där de trivs ordentligt dåligt med sina kolleger eller sina arbetsuppgifter. Det är slutsatsen av en undersökning bland 1.200 anställda som Handelns utredningsinstitut genomfört på vårt uppdrag. En ny insikt från vår undersökning är att de som inte trivs ofta anser att deras kompetens eller utbildning inte stämmer överens med arbetets krav. De tror också att deras kolleger och chefer tycker att de gör ett sämre jobb. Detta indikerar att en viktig förklaring till att många inte trivs är att de inte fullt ut klarar av sitt jobb. Så ser också arbetsgivare på sina anställdas kompetens. Enligt Svenskt Näringslivs företagarpanel anses ungefär 14 procent av nuvarande anställda inte klara sina arbetsuppgifter. Att stanna i ett jobb där man inte trivs tär ofta på motivationen, vilket i sin tur leder till en sämre arbetsinsats. Engagemanget i den personliga kompetensutvecklingen kanske avtar. Med tiden riskerar därför gapet mellan vad man presterar och vad man förväntas prestera bli allt större. Undersökningen visar att de som tror att kolleger och chefer tycker att de inte klarar av sitt jobb tre gånger oftare än andra känner sig utfrysta, mobbade eller trakasserade. Sammanlagt anger två av tio anställda att de i någon utsträckning känner sig mobbade eller trakasserade - var fjärde hänvisar till tvivel på om han eller hon uppfattas klara av sitt jobb. Detta samband är närmast tabubelagt att påtala i Sverige. Den politiskt korrekta beskrivningen av utfrysning eller trakasserier talar bara om gruppsykologiska förklaringar eller elaka arbetsgivare som orsak. I själva verket är det ganska självklart att ett arbetslag på ganska själviska grunder kan frysa ut en kollega som de anser påverkar arbetet negativt. I det fallet hjälper inte många av de åtgärder som en arbetsgivare normalt kan ta till för att stoppa utfrysning. Där börjar ett moment 22 för den anställde som hamnat i denna situation. Den som själv byter jobb går miste om möjligheten att bli utköpt av arbetsgivaren. Ett sådant utköp kan ibland ge upp till två och en halv årslöner, men oftare hamnar det runt en årslön. Det är en ansenlig summa pengar för de allra flesta. Det tar genomsnittssvensken 18 år att spara ihop en årslön. Det är därför inte förvånande att en facklig rådgivare i en frågespalt om arbetsrätt skriver: "Många gånger kan denna (den anställdes) passivitet och nonchalans vara ett tillvägagångssätt för att hamna i en situation där arbetsgivaren tvingas säga upp medarbetaren." Denna honungsfälla har flera allvarliga konsekvenser. En är att varje person som avstår från att lämna ett jobb där man vantrivs, därmed också gör det svårare för andra att hitta rätt eftersom man blockerar ett jobb som någon annan kanske skulle trivas bra på. Här finns en ond cirkel. En arbetsmarknad med bättre rörlighet är därför en viktig förutsättning för att människor skall kunna hitta jobb där de trivs. Den svenska arbetsmarknaden präglas i dag av orörlighet. I Sverige bytte omkring fem procent av de förvärvsarbetande jobb under 2003 enligt EU:s Labour Force Survey, vilket i internationella jämförelser är en låg siffra. I Danmark var det tretton procent som gick från ett jobb till ett annat. I Danmark känner anställda samtidigt större trygghet på arbetet än svenskar, förmodligen för att de vet att de lätt hittar ett annat arbete om de hamnar i en nedbrytande situation i det nuvarande arbetet. En annan konsekvens är att fler känner sig stressade och sjukskrivs. I vår undersökning framkommer att personer som inte trivs är mer stressade och oftare sjuka än de som trivs. Detta gäller speciellt de som trivs allra sämst. Enligt andra svenska studier finns det också ett samband mellan att vara inlåst i "fel" jobb och förekomsten av magbesvär, olust, trötthet och håglöshet. Ny internationell forskning bekräftar dessa resultat. En omfattande studie genomförd på kanadensiska data (Wasmer 2006) analyserar kopplingen mellan trakasserier på arbetsplatser och de institutionella förutsättningarna för rörlighet på arbetsmarknaden. Kanada är i detta avseende ett bra studieobjekt eftersom det finns viktiga skillnader i rörlighet mellan de olika provinserna medan andra förhållanden är lika. Resultaten visar tydlingt att de provinser där de institutionella hindren drar ned rörligheten har en större andel anställda som är missnöjda med sitt arbete, utsatta för trakasserier, indragna i konflikter på arbetsplatsen, stressade och sjukskrivna. I Sverige har detta knappt kunnat diskuteras därför att det har hamnat i en infekterad debatt om anställningsskydd. En mer konstruktiv ansats kan vara att diskutera trygghet i arbetet. Det är inte sagt att just dagens utformning av det svenska anställningsskyddet ger den bästa tryggheten i arbetet. OECD har upprepade gånger visat att det tvärtom är så att länder med ett striktare anställningsskydd ger de anställda sämre upplevd trygghet. I Sverige bekräftas detta av flera studier som visar att uppluckringen av turordningsreglerna hos de minsta företagen sänkte sjukfrånvaron. I vår undersökning uppger åtta procent av dem som vill byta jobb att den främsta anledningen till att de inte gör det är att de då förlorar sin plats på turordningslistan. För många andra kan det säkert också vara viktigt men inte det främsta skälet. Andra undersökningar pekar nämligen på att en tredjedel av dem som vill byta jobb uppger att turordningsreglerna gör att man blir mindre benägen att byta jobb. En bra trygghet i arbetet skulle i stället kräva att anställningsskyddet utformas så att det inte hindrar att människor byter arbete när de befinner sig i nedbrytande situationer. I Österrike avsätter exempelvis arbetsgivare en summa varje månad för varje anställd. Denna pott får en arbetstagare med sig när den blir uppsagd. På det sättet finns en trygghet som inte försätter människor i orimliga arbetssituationer. Trygghet i arbete innebär också att det råder klara spelregler. I dag är lagen och tillämpningen i domstol mycket otydliga. Delvis därför kan en anställd försöka vänta ut en arbetsgivare och "hoppas" på vinst. För arbetsgivare är de anställda den viktigaste resursen. Både regeringen och facken har faktiskt anledning att fråga sig om man är till freds med en ordning som gör att så många svenskar dröjer kvar i en nedbrytande arbetssituation. STEFAN FÖLSTER BJÖRN LINDGREN


"Vi ger universiteten mer frihet från staten"

Summary: Högskole- och forskningsminister Lars Leijonborg presenterar förslag att ändra lagstiftningen: Universitetens folk måste kunna stå fria och säga obekväma sanningar. Dagens statliga styrning av universitet och högskolor hämmar lärosätenas utveckling och handlingsfrihet. Högskoleförordningen är enormt detaljerad och minskar universitetens konkurrensförmåga, både om de bästa studenterna och i förhållande till vår omvärld. Därför presenterar regeringen i dag en utredning med uppgift att göra universitet och högskolor i Sverige mer fristående från staten. Målet är att lärosätena själva ska få det avgörande inflytandet över den egna verksamheten. Akademin får aldrig vara underkastad politiska diktat eller vara lydig tjänare åt de förhärskande stämningarna, skriver högskole- och forskningsministern Lars Leijonborg.

I dag presenterar regeringen direktiv till en utredning med uppgift att göra universitet och högskolor i Sverige mer autonoma från staten. Alltfler inom högskolevärlden känner myndighetsformen begränsande i strävan att göra svenska högskolor till lärosäten i världsklass. I likhet med vad som nu sker i flera andra länder i Europa bör Sverige ta bestämda steg i riktning mot friare universitet och högskolor. Utredaren ska föreslå alternativa verksamhetsformer till den traditionella statliga myndighetsformen. I andra länder har man valt varianter som stiftelseform, självägande institutioner, förvaltningsorgan med särskilda fullmakter och tydligt grundlagsskydd. Utredaren ska analysera sådana alternativ och lägga ett eller flera förslag till alternativ till myndighetsformen. På ett principiellt plan handlar det om att slå fast att akademin är en kraft i samhällsutvecklingen som inte är underkastad diktat från den rådande politiska majoriteten eller lydig tjänare åt de förhärskande stämningarna. Universitetens folk måste våga stå fria och säga obekväma sanningar, beforska tabubelagda områden och ha mod att stå emot tidsandan. Moralpanik, stämningsopinioner och populism har vi tillräckligt av. Tyvärr finns det historiska exempel på att också universitetsvärlden blåst med i tidens strömningar på ett olyckligt sätt, men i största möjliga utsträckning ska universitet och högskolor vara institutioner som sätter rationalitet, kunskapssökande och sanning främst och inte eftersträvar uppskattning av den politiska makten. Konkret handlar det om att obyråkratiskt kunna pröva nya grepp, inleda internationella samarbeten, disponera lokaler och donationsmedel efter egna prioriteringar, kunna ingå avtal med privata och offentliga aktörer både i Sverige och andra länder samt arbeta med andra ledningsformer. Självklart måste staten och ytterst skattebetalarna ha ett övergripande inflytande på hur skattemedel används. Kraven på kvalitet och rättssäkerhet för studenterna måste naturligtvis kunna hävdas också i det nya systemet. Men det är regeringens övertygelse att större frihet kommer att främja en positiv utveckling av svenska universitet och högskolor så att de därmed kan bli ännu viktigare för Sveriges framtid. Det har sagts förr, men förtjänar att upprepas: bara en nation som ligger i täten när det gäller kunskap kommer att hävda sig väl i globaliseringens tid. Sverige ska vara en kunskapsnation i absolut världsklass. För att utveckla utbildning och forskning på högsta internationella nivå behövs starka akademiska lärosäten med stor integritet. Att öka lärosätenas självständighet var ett viktigt vallöfte för Allians för Sverige. I våras ändrade vi högskolelagen, så att universitet och högskolor fick ökade möjligheter att påverka sina styrelsers sammansättning. Nu är det dags att ta nästa steg. Vi är inte ensamma om den här ambitionen. I land efter land i vår omvärld genomförs nu reformer som syftar till ett ökat självbestämmande för universitet och högskolor. EU:s ministerråd antog förra veckan en rekommendation med samma inriktning. I Storbritannien har lärosätena sedan lång tid tillbaka haft en till stor del självständig ställning gentemot staten. Detta har inneburit en handlingsfrihet som svenska lärosäten saknar. I Norge finns det sedan år 2005 en ny lag för universitet och högskolor, som innebär att de har fått en mer fristående ställning än andra norska förvaltningsmyndigheter. De danska universiteten övergick 2003 från att ha varit statliga institutioner till att bli så kallade självägande institutioner i den offentliga förvaltningen. En finsk statlig utredning lade nyligen fram förslag om att det för universiteten ska införas en ny form av offentligrättslig juridisk person som innebär att universiteten frigörs från staten som juridiska personer. Den högre utbildningen och forskningen internationaliseras alltmer. Lärosätena är i allt högre grad aktörer på en global kunskapsmarknad. Konkurrensen om resurser, studenter och forskare ökar. Svenska lärosäten kommer att behöva samverka och profilera sig för att klara sig väl, och öka sin närvaro internationellt. Kungliga Tekniska högskolan, Lunds universitet och Karolinska institutet har redan påbörjat viss verksamhet i Kina och andra länder, för att nämna några exempel. Villkoren för de svenska lärosätena behöver bli likvärdiga med deras utländska motsvarigheter. Historiskt sett har svenska universitet och högskolor alltid varit styrda av staten. Hur staten har styrt har dock varierat över tid och så även lärosätenas frihet att själva bestämma över den egna verksamheten. När högskolan expanderade kraftigt under 1950- och 60-talen ökade centralstyrningen. Under de senaste 30 åren har utvecklingen i någon mån gått i en annan riktning. Universiteten och högskolorna har gått från att ha varit centralstyrda med flera olika beslutsnivåer mellan regeringen och högskoleledningarna till att, framförallt genom förändringar under den borgerliga regeringen 1993, utvecklas mot att bli något mer självständiga. Men kritiken från högskolehåll har ändå handlat om för stor centralstyrning och snärjande centrala regler och direktiv. Både universitets- och högskoleförbundet SUHF och Ingenjörsvetenskapsakademien har lagt fram egna utredningar om mer autonoma högskolor. Statens styrning sker i dag till stor del genom regler, trots alla utfästelser om att det ska ske genom mål- och resultatstyrning. Högskoleförordningen är enormt detaljerad. Det hämmar lärosätenas möjligheter till utlandsetablering och medverkan i internationella samarbeten, minskar förutsättningarna att konkurrera om de bästa studenterna och forskarna samt drivkrafterna för att kommersialisera forskningsresultat och samverka med näringsliv och samhälle. Att lärosätena i dag är statliga förvaltningsmyndigheter begränsar lärosätenas handlingsfrihet till exempel när det gäller ekonomin, fastighetsförvaltning, och den interna organisationen. Regeringens ambition med denna utredning är att statens styrning ska begränsas till de frågor som är mest väsentliga för staten och lärosätena ska få det avgörande inflytandet över den egna verksamheten. Regle- ringen bör främst begränsas till frågor om till exempel resurser, dimensionering, effektivt resursutnyttjande, kvalitet i utbildning och forskning, ansvarsutkrävande samt rättssäkerhet för studenter. Vissa frågor kan med fördel regleras genom avtal mellan staten och ett lärosäte. Så sker i dag när det gäller bland andra Chalmers tekniska högskola och Stiftelsen Högskolan i Jönköping, som överfördes till självständiga stiftelser av den borgerliga regeringen 1991-94. Den här gången handlar det inte om förändring för ett fåtal högskolor genom privatisering, utan om att ge alla lärosäten tillgång till ökade frihetsgrader som hittills bara kommit stiftelsehögskolorna till del. LARS LEIJONBORG


En studie i svart

Summary: Gordon Brown är politiskt pressad efter flera stora skandaler. Den brittiske premiärministern kan få svårt att återta det politiska kommandot.

"Browns svarta vecka" är en flitigt förekommande rubrik i engelsk press den senaste tiden. Den har definitivt täckning. När den brittiske premiärministern Gordon Brown en gång skriver sina memoarer borde november 2007 få ett särskilt kapitel. Att så mycket kan sammansvärja sig under så kort tid med så förödande politiska konsekvenser förefaller nästan overkligt. Dagen då finansminister Alistair Darling informerade underhuset om att två cd-skivor med personlig och ekonomisk information om 25 miljoner britter försvunnit i posten kunde man höra parlamentsledamöterna både stöna och flämta förvånat. De kunde omedelbart identifiera en politiska skandal i kolossalformat. Att chefen för den ansvariga myndigheten avgått spelade ingen roll. Den ytterst ansvarige var Gordon Brown som tvingades till flera offentliga ursäkter. Han pressades hårt på besked om vilka följder de försvunna cd-skivorna kunde få för en stor del av befolkningen. Det är illa nog för den stolte och självmedvetne Brown att under förödmjukande former tvingas medge ett misstag. Värre är att vad som ansetts vara hans främsta politiska tillgång, kompetens, kraftigt devalverats. Oppositionens anklagelser om passivitet och sjabbel har varit svåra att värja sig emot. Alla regeringar hamnar i svackor och råkar ut för olyckor. Men när den ena affären tycks avlösa den andra är det frestande att se ett mönster. Labourregeringen är nu farligt nära gränsen där den betraktas som oförmögen att styra landet. En skandal av minst lika stor dignitet som de försvunna cd-skivorna är härvan kring banken Northern Rock som stod vid ruinens brant på grund av den internationella kreditoron. Bara en statlig räddningsaktion där den osannolika summan 47 miljarder pund tillfördes hejdade kollapsen. Detta var också en händelse som inte hade något med regeringen att göra men där den tvingades ingripa och genom sina metoder givit upphov till oro och tvivel. Dels därför att den till att börja med inte verkade förstå krisens omfattning, dels därför att den gett olika besked om och hur mycket skattebetalarna kan tvingas att betala för att hålla Northern Rock vid liv. Summor på 100 miljarder pund eller mer nämns. Labourledarens eländiga vecka är egentligen bara en fortsättning på de problem som uppstod efter det att han i oktober avstod från att utlysa allmänna val. Beslutet var tydligt påverkat av en plötslig opinionsuppgång för de konservativa och Gordon Brown kritiserades hårt för att ha dragit ut på en process som han egentligen inte trodde på. Samtidigt återkom anklagelsen som alltid riktats mot honom: en övertaktiserande politiker som in i det längsta dröjer med att bestämma sig. Gordon Brown tog över efter Tony Blair i juni och gav under några månader intrycket av att både vilja och kunna förnya regeringen. Opinionsmätningarna var lysande och partikongressen en triumf. Allting var upplagt för ett val och en fjärde Labourseger som skulle ge Brown ett eget mandat. Men så drabbades han uppenbarligen av tvivel och tvekan, en oro för att gå till historien som en av de mest kortlivade brittiska premiärministrarna. Nu kan han vänta med att gå till väljarna ända fram till 2010. Men mot bakgrund av hans agerande - och reaktionerna de givit upphov till - är det långtifrån säkert att de närmaste åren ger honom möjlighet att återta det politiska kommandot. Risken är i stället att en mycket långt utdragen pina väntar i 10 Downing Street.


”Vi ger universiteten mer frihet från staten”

Summary: Högskole- och forskningsminister Lars Leijonborg presenterar förslag att ändra lagstiftningen: Universitetens folk måste kunna stå fria och säga obekväma sanningar.Dagens statliga styrning av universitet och högskolor hämmar lärosätenas utveckling och handlingsfrihet. Högskoleförordningen är enormt detaljerad och minskar universitetens konkurrensförmåga, både om de bästa studenterna och i förhållande till vår omvärld. Därför presenterar regeringen i dag en utredning med uppgift att göra universitet och högskolor i Sverige mer fristående från staten. Målet är att lärosätena själva ska få det avgörande inflytandet över den egna verksamheten. Akademin får aldrig vara underkastad politiska diktat eller vara lydig tjänare åt de förhärskande stämningarna, skriver högskole- och forskningsministern Lars Leijonborg.

I dag presenterar regeringen direktiv till en utredning med uppgift att göra universitet och högskolor i Sverige mer autonoma från staten. Alltfler inom högskolevärlden känner myndighetsformen begränsande i strävan att göra svenska högskolor till lärosäten i världsklass. I likhet med vad som nu sker i flera andra länder i Europa bör Sverige ta bestämda steg i riktning mot friare universitet och högskolor. Utredaren ska föreslå alternativa verksamhetsformer till den traditionella statliga myndighetsformen. I andra länder har man valt varianter som stiftelseform, självägande institutioner, förvaltningsorgan med särskilda fullmakter och tydligt grundlagsskydd. Utredaren ska analysera sådana alternativ och lägga ett eller flera förslag till alternativ till myndighetsformen. På ett principiellt plan handlar det om att slå fast att akademin är en kraft i samhällsutvecklingen som inte är underkastad diktat från den rådande politiska majoriteten eller lydig tjänare åt de förhärskande stämningarna. Universitetens folk måste våga stå fria och säga obekväma sanningar, beforska tabubelagda områden och ha mod att stå emot tidsandan. Moralpanik, stämningsopinioner och populism har vi tillräckligt av. Tyvärr finns det historiska exempel på att också universitetsvärlden blåst med i tidens strömningar på ett olyckligt sätt, men i största möjliga utsträckning ska universitet och högskolor vara institutioner som sätter rationalitet, kunskapssökande och sanning främst och inte eftersträvar uppskattning av den politiska makten. Konkret handlar det om att obyråkratiskt kunna pröva nya grepp, inleda internationella samarbeten, disponera lokaler och donationsmedel efter egna prioriteringar, kunna ingå avtal med privata och offentliga aktörer både i Sverige och andra länder samt arbeta med andra ledningsformer. Självklart måste staten och ytterst skattebetalarna ha ett övergripande inflytande på hur skattemedel används. Kraven på kvalitet och rättssäkerhet för studenterna måste naturligtvis kunna hävdas också i det nya systemet. Men det är regeringens övertygelse att större frihet kommer att främja en positiv utveckling av svenska universitet och högskolor så att de därmed kan bli ännu viktigare för Sveriges framtid. Det har sagts förr, men förtjänar att upprepas: bara en nation som ligger i täten när det gäller kunskap kommer att hävda sig väl i globaliseringens tid. Sverige ska vara en kunskapsnation i absolut världsklass. För att utveckla utbildning och forskning på högsta internationella nivå behövs starka akademiska lärosäten med stor integritet. Att öka lärosätenas självständighet var ett viktigt vallöfte för Allians för Sverige. I våras ändrade vi högskolelagen, så att universitet och högskolor fick ökade möjligheter att påverka sina styrelsers sammansättning. Nu är det dags att ta nästa steg. Vi är inte ensamma om den här ambitionen. I land efter land i vår omvärld genomförs nu reformer som syftar till ett ökat självbestämmande för universitet och högskolor. EU:s ministerråd antog förra veckan en rekommendation med samma inriktning. I Storbritannien har lärosätena sedan lång tid tillbaka haft en till stor del självständig ställning gentemot staten. Detta har inneburit en handlingsfrihet som svenska lärosäten saknar. I Norge finns det sedan år 2005 en ny lag för universitet och högskolor, som innebär att de har fått en mer fristående ställning än andra norska förvaltningsmyndigheter. De danska universiteten övergick 2003 från att ha varit statliga institutioner till att bli så kallade självägande institutioner i den offentliga förvaltningen. En finsk statlig utredning lade nyligen fram förslag om att det för universiteten ska införas en ny form av offentligrättslig juridisk person som innebär att universiteten frigörs från staten som juridiska personer. Den högre utbildningen och forskningen internationaliseras alltmer. Lärosätena är i allt högre grad aktörer på en global kunskapsmarknad. Konkurrensen om resurser, studenter och forskare ökar. Svenska lärosäten kommer att behöva samverka och profilera sig för att klara sig väl, och öka sin närvaro internationellt. Kungliga Tekniska högskolan, Lunds universitet och Karolinska institutet har redan påbörjat viss verksamhet i Kina och andra länder, för att nämna några exempel. Villkoren för de svenska lärosätena behöver bli likvärdiga med deras utländska motsvarigheter. Historiskt sett har svenska universitet och högskolor alltid varit styrda av staten. Hur staten har styrt har dock varierat över tid och så även lärosätenas frihet att själva bestämma över den egna verksamheten. När högskolan expanderade kraftigt under 1950- och 60-talen ökade centralstyrningen. Under de senaste 30 åren har utvecklingen i någon mån gått i en annan riktning. Universiteten och högskolorna har gått från att ha varit centralstyrda med flera olika beslutsnivåer mellan regeringen och högskoleledningarna till att, framförallt genom förändringar under den borgerliga regeringen 1993, utvecklas mot att bli något mer självständiga. Men kritiken från högskolehåll har ändå handlat om för stor centralstyrning och snärjande centrala regler och direktiv. Både universitets- och högskoleförbundet SUHF och Ingenjörsvetenskapsakademien har lagt fram egna utredningar om mer autonoma högskolor. Statens styrning sker i dag till stor del genom regler, trots alla utfästelser om att det ska ske genom mål- och resultatstyrning. Högskoleförordningen är enormt detaljerad. Det hämmar lärosätenas möjligheter till utlandsetablering och medverkan i internationella samarbeten, minskar förutsättningarna att konkurrera om de bästa studenterna och forskarna samt drivkrafterna för att kommersialisera forskningsresultat och samverka med näringsliv och samhälle. Att lärosätena i dag är statliga förvaltningsmyndigheter begränsar lärosätenas handlingsfrihet till exempel när det gäller ekonomin, fastighetsförvaltning, och den interna organisationen. Regeringens ambition med denna utredning är att statens styrning ska begränsas till de frågor som är mest väsentliga för staten och lärosätena ska få det avgörande inflytandet över den egna verksamheten. Regle-ringen bör främst begränsas till frågor om till exempel resurser, dimensionering, effektivt resursutnyttjande, kvalitet i utbildning och forskning, ansvarsutkrävande samt rättssäkerhet för studenter. Vissa frågor kan med fördel regleras genom avtal mellan staten och ett lärosäte. Så sker i dag när det gäller bland andra Chalmers tekniska högskola och Stiftelsen Högskolan i Jönköping, som överfördes till självständiga stiftelser av den borgerliga regeringen 1991–94. Den här gången handlar det inte om förändring för ett fåtal högskolor genom privatisering, utan om att ge alla lärosäten tillgång till ökade frihetsgrader som hittills bara kommit stiftelsehögskolorna till del. LARS LEIJONBORG