Vinparadiset bakom badstranden

Summary: Medelhavsön Menorca är mest känd för sina orörda stränder. Men flera nystartade vingårdar har fått allt fler vinintresserade, bland dem stjärnkocken Ferran Adrià, att hitta hit.

Säg Menorca och de flesta tänker ”Mallorcas lillasyster”, eller på fina stränder eller gin. Den menorcanska ginen är ett arv efter britternas ockupation på 1 700-talet. Vill man lära sig mer om framställningen kan man kika in i den lilla ginfabriken i huvudstaden Mahón. Men ön har även en lång tradition av vintillverkning. Den blomstrade på 1 800-talet och var då en viktig del av öns ekonomi. Men i slutet av århundradet drabbades stora delar av Europa av vinlöss. På Menorca slogs hela vinindustrin ut. Nu har nya plantor växt upp och de senaste åren har en handfull nya vingårdar givit vinindustrin en revival. En av pionjärerna är Binifadet, en modern vingård som borde vara obligatorisk för alla Menorcaturister med minsta vinintresse. Ägaren Carlos Anglés började odla vindruvor i sin trägård som en hobby för 30 år sedan. – Jag började med fem olika druvor för att ta reda på vilken som passade bäst för öns klimat, men det växte ganska snabbt till en omfattande business, säger han och sätter sig i en av de klassiska regissörsstolarna på barterrassen. Hans rondör, svarta Ray Bans och gråsprängda skägg får mig att tänka på en annan framgångsrik vinmakare: filmregissören Francis Ford Coppola. Den lyckosamma hemmaodlingen ledde till att Carlos Anglés startade Binifadet 2004. I dag är det öns största och mest kända vinproducent med tio hektar vinodlingar och sju viner. Stjärnan i samlingen är Binifadets chardonnay, ett vin som blev ännu populärare efter att stjärnkocken Ferran Adrià upptäckt det. Han serverade vinet på sin restaurang El Bulli, av många ansedd som världens bästa restaurang innan den stängde för gott tidigare i år. – Vi är naturligtvis väldigt stolta över att han gillar det. Jag tror en orsak är att den inte har någon ek i sig, säger Carlos och häller upp ett provglas. Eftermiddagssolen strilar genom vinrankorna som omger vingården. Vinet doftar ananas och exotiska frukter och smakar friskt, lätt citrusaktigt. En helt annan bouquet väntar i vingårdens lilla butik. Här kan man sniffa på produkter som passar bättre att skölja ner i badkaret än i strupen: duschkrämer och tvålar med vinkärnor och andra restprodukter från vintillverkningen. Det är bara att välja tvål efter favoritdruva: chardonnay, merlot eller syrah. Fyra andra specialiteter på Menorca Gin Den lokala ginen Xoriguer är ett arv efter den brittiska ockupationen. I dag dricker Menorcaborna den helst tillsammans med citronjuice i form av en pomada. Ginen tillverkas i Mahón, fabriksbutiken erbjuder frikostiga smakprover. xoriguer.co.uk Hummersoppa Menorcas mest kända maträtt. Den rustika, tomatbaserade soppan serveras på de flesta restauranger på ön för drygt 700 kronor per portion. Det är den inte värd. Välj hellre en meny där det ingår ett litet smakprov om du vill prova. Betydligt mer prisvärd är ”fattigmanssoppan” oliaigua baserad på olivolja och tomat. Den serveras bland annat på kvarnrestaurangen Moli des Racó i Es Mercadal. Den lilla byn är ett gastronomiskt center på ön, med flera restauranger som serverar genuin, menorcansk mat. restaurantemolidesraco.com Mahónost Mild komjölksost som finns i tre olika styrkor, varav mediumvarianten är den mest populära. Köp hem och använd som frukostost. Agroturismon Hort de Sant Patrici är en av flera gårdar som tillverkar egen ost och erbjuder smakprover i gårdsbutiken. santpatrici.com Amargos Mandelkakor som är mjuka på insidan och lätt frasiga på utsidan. De bästa kakorna tillverkas av Cas Sucrer i Es Mercadal. Bageriet är även känt för sina carquinyols (ett mellanting av maränger och mandelbiskvier) och ensaimadas (vetebulle med florsocker). cassucrer.es Resa hit Charter med Fritidsresor eller Solresor. Prisexempel: 4498 kr för en vecka med boende på trestjärnigt lägenhetshotell med Fritidsresor. Temaresor har rundresan ”Menorca till fots och på cykel”. Flyg på egen hand med Spanair via Barcelona. Man kan även åka hit med färja från Mallorca. Bo Biniarocca är ett lantlyxigt vuxenhotell på gångavstånd från Binifadets vingård. Restaurangen är väl värd ett besök även om man inte har råd att checka in. Dubbelrum från 1 000 kr. biniarocca.com Binifadet Vingården ligger i utkanterna av Saint Lluis, tio minuters bilresa från huvudstaden Mahón. Här erbjuds provsmakning av gårdens viner och guidade turer. Öppet: dagligen kl 10-20 (juli och augusti till 22). binifadet.com


Experten: De yngre står sällan för notan

Summary: Den äldre generationen betalar för och ger bort presenter till den yngre. Förr i tiden, när det inte fanns någon äldreomsorg eller pensionssystem, var det tvärtom. Däremot umgås vi med och hjälper våra gamla i stor utsträckning, något som kommer att öka.

Så här års är kanske julklappar det tydligaste exemplet på att det är den äldre generationen som förser den yngre med presenter och pengar. – Det är oerhört sällsynt att någon hjälper föräldrarna ekonomiskt, däremot är det väldigt vanligt att den äldre generationen ger pengar och gåvor till barnen och barnbarnen. Det menar Johan Fritzell, professor i sociologi och forskningsledare vid Institutet för Framtidsstudier. Han har studerat hur flödet av pengar går nedåt i generationer, i motsats till förr då flödet gick åt andra hållet. Man försörjde sina äldre i större utsträckning eftersom det inte fanns någon äldreomsorg eller pensionssystem att luta sig emot. – En del av det som vi förr betraktade som naturliga omsorger och pengar som gick till de gamla och sjuka väntas i dag bli ombesörjt av staten, säger Johan Fritzell. Vi bor inte heller ihop i samma utsträckning som tidigare, i synnerhet inte som under jordbrukssamhället. Däremot umgås vi över generationsgränserna, även om spelreglerna är annorlunda när vi inte bor tillsammans. Den avgjort viktigaste faktorn är avståndet. Ju längre från varandra vi bor, desto mindre umgås vi. Carin Lennartsson, docent i sociologi, menar att barnen hjälper sina gamla föräldrar med en hel del, både med praktiska saker och genom att fungera som ett personligt stöd. – Så är det genom hela livet och mellan generationerna. Man umgås, talar i telefon och ger varandra råd och hjälp. Sjuttio procent av alla som är 80 år eller äldre och har barn träffar något av barnen en gång i veckan eller oftare. Länge är det barnen som behöver sina föräldrar. Men vid någon punkt vänder det och blir tvärtom. Föräldrarna som tidigare hjälpt sina barn behöver själva hjälp. Den som besöker sin nittioåriga mamma kanske hjälper henne att byta glödlampa utan att kalla det för ”omsorg”, menar Carin Lennartsson. – Det har alltid varit så att familjen är den största omsorgsgivaren. När du behöver offentlig omsorg så får du det, men familjen gör mycket. Det är något som man tror kommer att öka.


Hur bra är Sverige?

Summary: Utsläppen av växthusgaser har nästan halverats inom Sveriges gränser sedan sjuttiotalet. Men svenskarnas totala globala påverkan på klimatet är stor. Och det är osäkert om utvecklingen går åt rätt håll.

Naturvårdsverkets årliga rapportering av de svenska växthusgasutsläppen, som kommer lagom till jul, har blivit ett flitigt använt slagträ i klimatdebatten. När utsläppen minskade dramatiskt år 2009 var regeringen snabb att ta åt sig äran. När utsläppen nu ökar kraftigt ser oppositionen chansen att skylla utvecklingen på alliansens bristfälliga politik. I motsats till de volatila växthusgaserna ligger de politiska dimridåerna därmed stabilt kvar på samma nivå. Att de senaste årens svängningar till största del styrts av konjunkturen, kalla vintrar och kärnkraftverkens produktionsproblem passar uppenbarligen inte lika bra för politisk agitation. Oavsett lockelserna att dra förhastade slutsatser från variationer mellan år, är det dystra budskapet att de totala utsläppen verkar ha svårt att fortsätta nedåt i den takt som krävs. Frågan är också om Sverige har åstadkommit den åtråvärda frikoppling som alla engagerade klimatpolitiker eftersträvar? Ett land som frikopplat svävar mot högre välfärdshöjder, samtidigt som miljöförstörelsen minskar. Ekonomin sväller, utan att dra med sig en stigande bubbla av växthusgasutsläpp. Visst låter det en smula magiskt? De flesta OECD-länder har åstadkommit vad miljöekonomerna kallar relativ frikoppling, det vill säga att tillväxten ökar snabbare än utsläppen av växthusgaser. Det är inte så märkvärdigt, och löser inte utmaningen att bli nästan helt oberoende av fossil energi till år 2050. Genom att modernisera och effektivisera produktionen får industriländerna ut mer varor och tjänster per energiinsats. Det riktigt kluriga är att uppnå absolut frikoppling – att de totala utsläppen faktiskt minskar, samtidigt som BNP ökar. Forskarna är ense om att Sverige har lyckats med just detta konststycke – att frikoppla den inhemska produktionen från tillväxten i absoluta termer. De årliga ”territoriella” utsläppen har minskat med fyrtio procent sedan sjuttiotalet, trots att ekonomin blivit dubbelt så stor. Det är en fantastisk framgångssaga, som i huvudsak utspelade sig långt innan Sverige började med klimatpolitik. Energipolitiken för att öka inhemsk energiproduktion och minska oljeberoendet var lyckosam även för de svenska klimatutsläppen. Senare införda klimatpolitiska styrmedel har haft en dämpande effekt, men inte lyckats pressa ned utsläppen med mer än cirka tio procent sedan 1990. Inom EU:s och FN:s klimatarbete är det ländernas territoriella utsläpp som bedöms, och Sverige får med beröm godkänt. Men hur blir det med frikopplingen om man i stället räknar på vår konsumtion och inkluderar utsläppen som den orsakar i andra länder? Studier av enstaka år visar att växthusgasutsläppen är så mycket som 25 procent högre när utsläppen för svenskarnas konsumtion beräknas. Sveriges globala ekologiska fotavtryck är alltså avsevärt större än vad de nationella rapporterna till FN redovisar. Ett fåtal studier har försökt studera trenderna för de konsumtionsbaserade utsläppen, men de behöver fördjupas för att några säkra slutsatser ska kunna dras. Det krävs längre tidsserier, bättre importstatistik med uppgifter om ursprungsland och bättre uppskattningar av utsläppsintensiteterna för olika branscher i de länder som dominerar Sveriges import. Vetenskapen kan i dagsläget därför inte säga om Sverige som nation har lyckats vända skutan, vad gäller vår totala globala påverkan på klimatet. I ett längre tidsperspektiv verkar det dessvärre osannolikt att de absoluta konsumtionsutsläppen har frikopplats i någon större omfattning. En enkel iakttagelse av tre generationers julfirande ger perspektiv på de ökande resursflödena. På fyrtiotalet brukade morfar slå in använda stövlar eller handskar, som någon i familjen fått under hösten, i julklapp, en slags återvinning av gåvor. På sjuttiotalet var julklappshögarna bredvid mig och mina systrar ansenliga. Från far- och morföräldrarna – folkpensionärerna – dominerade dock mjuka paket med hemstickade sockor (eller vantar). De flesta barn som tindrar invid 2000-talets julgranar, har betydligt mer köpstarka mor- och farföräldrar, liksom två yrkesarbetande föräldrar. Att vi växlat in ökande inkomster i mer konsumtion syns både under granen på julafton och mätt i antalet konsumerade varor och tjänster de övriga 364 dagarna. Även om produktionen har effektiviserats, så äter volymökningen troligen upp effektiviseringsvinsterna. Den berömda miljökuznetskurvan, efter Nobelpristagaren Simon Kuznet, som stipulerar att miljöpåverkan avtar vid en viss nivå av välstånd och så småningom upphör må gälla för många lokala och regionala miljöproblem. Globala miljöfrågor som koldioxidutsläpp följer inte lika självklart denna utveckling. Konsumtionsperspektivet ändrar inte synen på vilka globala styrmedel som är effektiva, men det kan synliggöra drivkrafterna bakom de ökande globala utsläppen. Vår livsstil sätter ett större miljöavtryck än vad den internationella bokföringen avslöjar. Utmaningen – att minska utsläppen till knappt två ton koldioxid per person och år till år 2050 – blir då också större. Jenny Jewert är vetenskapsjournalist och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.


Tomtarna som går till sjuka barn

Summary: De barn som är för sjuka för att komma hem på julafton får ändå träffa tomten. Här är tomtarna som inte sviker; Johnny och Niklas delar ut paket på Astrid Lindgrens barnsjukhus.

Normalt arbetar de som clowner på sjukhuset och brukar påstå att de bor i en kartong i kulverten. Men den här gången kommer det att heta att de anlänt i släde eftersom tomtens säck är så stor och tung att det krävs rejäla transportmedel. Johnny Andersson är jultomte och Niklas Lindgren clownnisse på Astrid Lindgrens barnsjukhus. De var på plats redan förra julen och vet – ungefär – hur de ska göra. – Det betyder att vi improviserar lite. Man får ”lyssna in” situationen och hitta det som passar bäst för stunden, säger Niklas. Sjukhusets ambition är att så många patienter som möjligt ska kunna åka hem under juldagarna. Man gör en paus i behandlingen och ordnar särskild hjälp hemma om så behövs. Men ganska många barn blir ändå kvar på avdelningen, ofta i sällskap av föräldrar och syskon. Även här ska dock den rätta julstämningen infinna sig – personalen har lagt ned stor möda på den saken. – Barnen brukar vara ledsna för att de inte får vara hemma när tomten kommer, därför blir glädjen desto större när vi dyker upp, berättar Johnny. Den viktigaste uppgiften är förstås att dela ut julklappar. Men Johnny Andersson – eller Pöhm Fritz som han kallas när han inte är tomte – kan också trolla. Han kan utan vidare förvandla en tjuga till en hundralapp och dessutom har han med sig sin magiska målarbok. – Den har bara vita sidor. Men om barnet lånar min trollstav så blir boken full med svartvita teckningar. Och den som svingar staven en gång till, kan trolla fram färgbilder! Niklas Lindgrens specialitet ligger på slapstick och mim. Enligt namnbrickan på bröstet heter han förresten Fjodor Doktorjewski. När han kommer in i rummet kan vad som helst hända. Det blir gärna en kullerbytta eller att han råkar lyfta av dörren, det beror på vem som besöks. Ofta är dock entrén mera stillsam. Alla är inte pigga på upptåg och det gäller att vara säker på att man är välkommen. Bara att clownen kommer in i rummet och kanske ställer lite knasiga barnsliga frågor, bryter mönstret. Barn och föräldrar får plötsligt annat att tänka på, rent av börja skratta. Ett besök på några minuter kan vara tillräckligt för att humöret ska bli bättre och smärta och elände glömmas bort. – På ortopeden säger läkarna att behovet av smärtstillande medel minskar på onsdagar, då vi har varit där, säger Johnny. Båda vittnar om starka upplevelser från arbetet. Inneslutna, deprimerade barn – och anhöriga – har fått en ljusare syn på tillvaron genom mötet med clownerna. Det händer att barn och ungdomar återkommer flera år senare och tackar. För den som legat inne har clownerna blivit ett bestående positivt minne. – Man knyter upp en personlig relation till barnen. Om någon avlider känns det väldigt svårt, ibland har man kanske känt varandra ett helt år. Men de allra flesta blir faktiskt friska, betonar Niklas. Johnny och Niklas ingår i en grupp om tio clowner anställda av Glädjeverkstan, som har avtal med sjukhuset alltsedan starten för tretton år sedan. De finansieras av bidragsgivare som stiftelsen Astrid Lindgrens barnsjukhus, Curo – riksföreningen för cancersjuka, Kultur i vården SLL, Svenska kyrkan (Stockholms stift), Barncancerföreningen och många andra stiftelser och fonder. Arbetet bland sjuka barn har även förändrat dem själva som artister. – Jag tog det här som en utmaning för tolv år sedan då min mamma precis gått bort. Det blev då ett sätt att närma sig ett område där jag kände rädsla. Den är helt borta i dag, säger Niklas Lindgren. Johnny Andersson talar om en ödmjukhet som inte annars är så vanlig i artistvärlden där egoismen snarare dominerar. – Arbetet här gör jag inte för min skull och för att jag ska synas och framhållas. Jag gör det för barnens skull. Och det är en väldig skillnad! Johnny Andersson och Niklas Lindgren Gratuleras till: Meningsfull insats på julafton. Arbetar som: Clowner på Astrid Lindgrens barnsjukhus. Roller: Jultomte med trolleritricks (Johnny Andersson), clown-nisse (Niklas Lindgren). Artistnamn Pöhm Fritz och Fjodor Doktorjewski. Anställda av: Glädjeverkstan (tio clowner), som finansieras av stiftelser och fonder. Uppgift: Sprida glädje, bryta negativ cirkel. Ledord: Lyhördhet. Går alltid hem: Pruttkudden. Målgrupp: Patienter och anhöriga – totalt kommer kommer 20 000 patienter om året till sjukhuset. Ett hundratal ligger inne på tretton olika avdelningar.


Dags att spräcka glastaket för Stockholms kvinnor

Summary: År 2021 kan unga kvinnor i Stockholm gå om unga män i lön, om trenderna står sig. Det låter bra jämfört med andra delar av landet, men ändå går det skamligt långsamt. Det skriver Stefan Fölster, Svenskt Näringsliv. Mer individuellt satta löner gynnar kvinnor, visar en studie från Saco.

År 2021 kan unga kvinnor i Stockholm gå om unga män i lön, om trenderna står sig. Det låter kanske bra jämfört med andra delar av landet men är ändå skamligt långsamt. I hela 147 av de 150 största städerna i USA har unga kvinnor redan spräckt glastaken. Och det har skett helt utan kvinnopotter eller höga ingångslöner. Tv-serien ”Sex and the city” skildrade unga amerikanska kvinnor, vilkas liv bygger på egna framgångsrika karriärer. I verklighetens New York har också de unga, ensamstående och heltidsarbetande kvinnorna både lyckats komma i kapp och gå om männen i inkomst. Är en liknande trend på väg också i Sverige? En studie från den svenska tankesmedjan Captus jämför på Svenskt Näringslivs uppdrag utvecklingen i såväl de svenska som en del amerikanska regioner. Stockholm tillhör en handfull län där lönegapet mellan unga, heltidsarbetande kvinnor och män är mindre än 10 procent. Som jämförelse är gapet i Jämtland hela 25 procent. Det gäller då för samtliga heltidsarbetande unga kvinnor mellan 20 och 29 år. I hela riket kan de unga kvinnorna förväntas komma i kapp först år 2035. I några län, som Örebro eller Kronoberg, är inkomstgapet mellan unga män och kvinnor också under 10 procent. Samtidigt är möjligheten till en inkomstkarriär mycket sämre i dessa län eftersom offentlig sektor och andra branscher med en ganska platt löneutveckling dominerar. I själva verket är en flytt till Stockholm det bästa val en ung kvinna kan göra om hon vill få en bättre inkomst än sina manliga kamrater i hemmalänet. Det är inte så konstigt att Stockholm växer så det knakar. Inkomstgapet för unga har halverats i Stockholm sedan början på 1990-talet. Ändå har det gått långsamt här jämfört med amerikanska storstäder där kvinnopotter, centrala lönepåslag och höga ingångslöner lyst med sin frånvaro. Även det som den svenska jämställdhetspolitiken eventuellt har åstadkommit har tydligen vägt lätt mot tre stora hinder som vi som bor och arbetar i Stockholmsregionen faktiskt kan göra mer åt. Ett är att kvinnors numera längre utbildningar än männens inte avspeglas i plånboken. Den så kallade utbildningspremien, som innebär att livsinkomsten ökar för den som klarar universitetsutbildning, är enligt OECD hela 15 gånger högre i USA än i Sverige. Orsaken är inte bara att inkomstskatten i Sverige äter upp en god del av den löneökning som en utbildning betingar. En viktig orsak är att många arbetsgivare inte lyckas eller får premiera goda arbetsinsatser med högre lön. Lönesättningen för amerikanska kvinnor är mycket mer individuell än för svenska. I praktiken innebär det till exempel att en amerikansk sjuksköterska kan ha en lägre ingångslön än en svensk, men i gengäld kan göra lönekarriär och ofta bli höginkomsttagare. Saco har i en gedigen studie visat att mer individuella löner i snitt gynnar kvinnor. Det blir också mer individuella och högre löner för kvinnor om fler arbetsgivare konkurrerar om att få anställa dem. Senast bekräftar en studie från statens forskningsinstitut IFAU att ”decentralisering av lönebildningen som ägt rum i landstingssektorn (har) inneburit en jämställdhetsvinst”. Att såväl Stockholms läns landsting, som många kommuner i länet, numera har många privata utförare som också är arbetsgivare har hjälpt kvinnors löner. Mycket är dock kvar att göra. Tre fjärdedelar av verksamheten drivs ännu i offentlig regi. Det skulle också bli lättare för kvinnor som företagare om konkurrensutsättning gjordes mindre byråkratiskt och mer kvalitetsinriktat. Därtill kommer att unga kvinnor något oftare än unga män väljer utbildningar som leder till sämre inkomster. Ibland kan dessa val vara intressestyrda. Men skolor och högskolor har också ett ansvar att leverera en bättre ”konsumentupplysning” om hur efterfrågade olika utbildningar verkligen är på arbetsmarknaden. Under flera decennier krympte inkomstgapet mellan män och kvinnor i snigelfart. Nu visar utvecklingen i de amerikanska städerna inte bara att jämställda inkomster är möjliga, utan att det kan gå snabbare och kan gå annorlunda till än vad många kanske väntade sig. Kraften kommer inte från traditionell jämställdhetspolitik eller förhandlade lönepåslag. I stället har unga kvinnor tagit saken i egna händer och utbildar sig mycket mer än männen. Den bästa hjälpen framåt är att låta dem också tjäna på det. Det har arbetsgivare, politiker och utbildningsinstitutioner i Stockholmsregionen goda möjligheter att bidra till. Stefan Fölster, chefsekonom Svenskt Näringsliv


Stockholm behöver en fungerande isbana

Summary: Östermalms IP har återigen drabbats av tekniska problem och kommer inte leva upp till målet att ha is under tre vintermånader. Stockholms stads beslutsfattare måste ta det stora intresset för skridskoåkning på allvar, skriver föreningsrepresentanter.

I Stockholmsområdet finns cirka 20.000 klubbanslutna skridskoåkare och mångdubbelt fler som åker skridskor då och då. Skridskoåkning är folkhälsa, friskvård, olympisk idrott, kulturarv och mycket mer. En stor grupp föräldrar tycker att det är lika viktigt att deras barn lär sig att åka skridskor som att de lär sig att simma och cykla. Dessvärre går vi sannolikt mot varmare vintrar med tiden, men det behöver inte alls innebära att vi måste sluta med att åka skridskor för det. Nederländerna är ett tydligt exempel på hur skridskoåkning, både som elitidrott och som folksport, kan behålla sin starka ställning trots dåliga isvintrar. Östermalms IP är den enda anläggning i Storstockholm där allmänheten kan bedriva motionsåkning både på dag- och kvällstid och där det även finns tränings- och tävlingsmöjligher för Stockholms hastighetsåkare. Denna höst har Östermalms IP tyvärr återigen drabbats av tekniska problem och rundbanan öppnades inte förrän den 14 december. Detta har bland annat inneburit att Svenska skridskoförbundet och Stockholms skridskoklubbar har tvingats att ställa in sin propagandadag för skridskomotion, Skridskons dag, den 10 december. På grund av problemen med att anlägga is på Östermalms IP fanns det ingen lämplig bana för alla Stockholms skridskomotionärer att åka på i Sveriges huvudstad under första halvan av december. Målet är att Östermalms IP ska ha is under de tre vintermånaderna, något som i år inte kommer att lyckas och inledningen av säsongen är redan spolierad. Som en jämförelse öppnade man i Nederländerna den konstfrusna femkilometersbanan Flevonice den 18 november för skridskoåkning. Man har där klart bättre möjligheter att bedriva friskvård vintertid än vad stockholmarna har. Genom att det uppenbart går att anlägga mycket mer is än på Östermalms IP även i ett varmare klimat, blir det också tydligt att det inte är de hårt arbetande vaktmästarnas fel att Östermalms IP inte har is. De återkommande problemen med Östermalms IP ligger på en annan nivå. Stockholms stads beslutsfattare måste ta det stora intresset för skridskoåkning på allvar och se till att anläggningen har resurser att fungera. Stockholmarna behöver ett fungerande isbelagt Östermalms IP under de tre vintermånaderna, och dessutom gärna även under november månad i likhet med stadens konstfrusna bandyplaner. Anders Tysk, generalsekreterare Vikingarännet Anne Österberg, generalsekreterare Svenska skridskoförbundet Einar Tilfors, ordförande Stockholms skridskoseglarklubb SSSK Lennar Gustafsson, ordförande Sollentuna skridskosällskap Måns Diedrichs, ordförande Stockholm speedskaters Nils Larsson, styrelseledamot Svenska skridskoförbundet


”Unik studie med 200 000 män ska ge nytt testverktyg”

Summary: 2.500 män dör varje år. Karolinska institutet och Stockholms läns landsting kommer att bjuda in alla män mellan 50 och 69 år i Stockholms län och på Gotland till provtagning för prostatacancer. Syftet är att göra diagnosticeringen av prostatacancer säkrare så att Sverige kan gå vidare med ett nationellt screeningprogram. PSA-provet i dag är för osäkert.Med bättre testverktyg kommer vi att kunna rädda många liv och bespara många ett onödigt lidande, skriver Lars Joakim Lundquist och Henrik Grönberg.

Stockholms läns landsting och Karolinska institutet kommer att inleda världens största prostatacancerstudie med över 200.000 män från Stockholms län och Gotland. Ambitionen är att göra diagnosticering av prostatacancer säkrare för att kunna erbjuda allmän screening av prostatacancer. Prostatacancer är Sveriges vanligaste cancersjukdom och leder till 2.500 dödsfall varje år. För att bekämpa prostatacancer behöver vården utveckla screeningprogram. Ett screeningprogram gör att man tidigare kan upptäcka och sätta in behandling mot elakartad cancer i prostatan och på så sätt minska antalet dödsfall. Men i dag saknar vården tillräckligt bra verktyg för att ställa en bra och korrekt diagnos. Detta innebär att vi i dag inte kan införa screening. Nästan 10.000 svenska män insjuknar varje år i prostatacancer och drygt var tionde man drabbas någon gång i livet av prostatacancer. I dag diagnosticeras prostatacancer med hjälp av ett så kallat PSA-prov. Bara i Stockholms län tas över 140.000 PSA-prover varje år. Problemet med PSA-provet är att bara en av fyra som visar sig ha ett så kallat förhöjt PSA-värde faktiskt har prostatacancer. Dessutom är det bara hälften av tumörerna som är så elakartade att de bör behandlas. En del förespråkar screening inom vården även med dagens PSA-prov. Man hänvisar till studier som talar för en minskad dödlighet i prostatacancer om ett sådant program genomfördes. Motståndare poängterar att screening skulle leda till att många överbehandlades och att många patienter skulle lida i onödan. Med andra ord: många män skulle genomgå behandlingar helt i onödan – behandlingar som kan ge men för livet, som inkontinens och impotens. Därför har upprepade utredningar alltid slutat med att screening för prostatacancer baserat på PSA-prov inte har rekommenderats, helt enkelt för att PSA-provet är för osäkert. Nyckeln till att möjliggöra screening av prostatacancer är att förbättra precisionen vid diagnosticeringen. Det vill säga att skapa ett testverktyg som bättre förutsäger vem som har en elakartad prostatacancertumör och måste behandlas och vem som inte alls behöver behandlas. Stockholms läns landsting och Karolinska institutet kommer därför att inleda en omfattande studie för att förbättra provtagningen. Studien är världsunik både genom sin storlek och genom att den utnyttjar unika svenska kvalitetsregister som möjliggör snabb och korrekt uppföljning av resultatet. Studien kommer att utvärdera olika så kallade markörer. En markör kan till exempel mäta förekomsten av ett visst protein i blodet, vilket ger information om patienten har en tumör och i så fall vilken typ av tumör det handlar om. Det här ger oss möjlighet att utveckla en provtagning med flera mätmetoder vilket ökar precisionen i provresultatet. Detta är vad vi kallar för en testpanel. Testpanelen förväntas ge en mycket bättre precision än dagens PSA-prov. Målet med studien kan sammanfattas i fyra punkter: Att minska antalet onödiga vävnadsprovtagningar. Genom att förbättra träffsäkerheten i blodprovet minskar antalet besvärliga och smärtsamma vävnadsprovtagningar av prostatakörteln. Att identifiera aggressiva cancrar bättre och tidigare. Det viktigaste vid provtagning är att eventuella tumörer upptäcks vid varje provtillfälle. Att minska antalet onödiga operationer och biverkningar och att minska antalet ofarliga cancrar som behandlas. Genom att kunna skilja på elakartade och godartade tumörer minskas risken för att patienter genomgår cancerbehandling i onödan. Att minska oro och öka livskvalitet hos de testade männen. Genom bättre diagnosmetoder slipper många män lång tid av oro på grund av otydliga eller rent av felaktiga provresultat. Rent praktiskt kommer alla män mellan 50 och 69 år i Stockholms län och på Gotland att bjudas in till provtagning för prostatacancer med start i januari 2013. Studien kommer sedan att pågå under en tvåårsperiod. Att delta i studien kommer att naturligtvis att vara helt frivilligt. Förhoppningen är att studien ska förbättra precisionen vid provtagningen för att kunna ställa rätt diagnos. Det leder till att cancer upptäcks tidigt och att patienter med godartade tumörer inte behöver genomgå onödiga behandlingar. Med en bättre provtagning kan vården sätta in resurserna där det behövs och inte göra ingrepp som skapar men för livet på patienter som inte behöver opereras. Efter den genomförda studien hoppas vi att Sverige kan gå vidare med ett nationellt screeningprogram mot prostatacancer som bygger på studiens slutsatser och nya verktyg. Med en möjlighet att ställa rätt diagnos kommer vi att kunna rädda många liv och bespara många ett onödigt lidande. Tack vare studiens storlek och tillgången till unika svenska kvalitetsregister för uppföljning kommer vi snabbt att kunna visa på nyttan för både samhället och de enskilda patienterna. Lars Joakim Lundquist (M), biträdande hälso- och sjukvårdslandstingsråd i Stockholms läns landsting med ansvar för cancervården Henrik Grönberg, professor i cancerepidemiologi vid Karolinska institutet och vetenskaplig chef för studien


Vi måste tänka nytt kring skolornas roll i samhället

Summary: Skolan är hjärtat i samhället. Att inte lokala förtroendevalda politiker tydligare involveras i arbetet med skolplanering är oacceptabelt. Av den anledningen motsätter vi oss den nedläggning av skolor runt Järvafältet som har beslutats av alliansen, skriver fyra representanter för Miljöpartiet. Skolplaneringen i Stockholm kan inte styras utifrån ett excel-ark på stadsledningskontoret.

Skolan är hjärtat i det gemensamma samhället. Om skolan inte fungerar slutar också samhället att fungera. Beslutsfattare behöver därför med försiktighet och ödmjukhet hantera skolor som hotas av nedläggning. I fallet för Bredbyskolan och Bussenhusskolan har skolborgarrådet och majoriteten tyvärr inte lyckats med det. Det är enkelt att se att beslutet om att lägga ned de här skolorna är hastigt påtänkt och nu blir hastigt genomfört. Den rapport som majoriteten lutar sig på, ”Skolplanering för ett växande Stockholm” är framtagen på stadsledningskontoret med en beredningsgrupp, där bara tre partier ingått. Minimal insyn har getts för andra partier eller berörda ute på skolorna och i stadsdelarna. Det är också ett plötsligt skifte av strategi för exempelvis Bredbyskolan. Rapporten om skolplanering blev klar först i höstas och för bara något år sedan var den politiska viljan att satsa på skolan som en F–6 skola. Då skulle bara högstadiet fasas ut. Nu ska hela skolan läggas ned. Två veckors varsel fick skolans ledning och stadsdelsnämndens politiker. Miljöpartiet menar att den övergripande planeringen av skollokaler måste ske i samråd mellan den centrala utbildningsnämnden och den lokala stadsdelsnämnden. Det är stadsdelspolitikerna som möter invånarna i skolornas närsamhälle, i deras vardag. Det behövs bättre möjligheter att skapa gemensamma bilder av skolornas utmaningar och förutsättningar. Att inte lokala förtroendevalda politiker tydligare involveras i arbetet med att möta den utmaning som ett långsiktigt arbete med lokalförsörjning för skolan innebär är oacceptabelt. Av den anledningen motsätter vi oss nedläggningen av skolor runt Järvafältet som nu har beslutats av den moderatledda alliansen. Skollokaler är en utmaning för Stockholm. Staden växer och det är något positivt. Flera nya skolor måste byggas, samtidigt som det ökade antalet fristående skolor försvårar för staden i planeringen. Hur vi nyttjar våra lokaler är därför viktigt. Nästan inga skollokaler används effektivt i dag. De står tomma den mesta av tiden på kvällar och nätter när skoldagen är slut. De står oanvända på helgerna och på loven. Vill vi nyttja lokalerna bättre måste vi tänka helt nytt kring skolornas roll och funktion i närsamhället. Inte fokusera på 60 eller 80 procents utnyttjande på dagtid. Det leder fel. Majoriteten i Stockholm stad behövde inte lägga ned Bredbyskolan och Bussenhusskolan. Vårt förslag på utbildningsnämndens möte den 15 december var att bordlägga ärendet i sex månader för att inleda samråd med berörda stadsdelsnämnder om hur vi vill se skolutvecklingen runt Järvafältet. Det röstades ned av alliansen i utbildningsnämnden. Staden måste bättre ta vara på närsamhällets idéer och engagemang. Skolplaneringen i Stockholm kan inte styras utifrån ett excel-ark på stadsledningskontoret. Per Olsson, utbildningsnämnden (MP) Ingegerd Akselsson Le Douaron, utbildningsnämnden (MP) Jakob Dencker, stadsdelsnämnden Rinkeby-Kista (MP) Birgitta Hald-Svensson, stadsdelsnämnden Rinkeby-Kista (MP)


Summary: 2 500 män dör varje år. Karolinska institutet och Stockholms läns landsting kommer att bjuda in alla män mellan 50 och 69 år i Stockholms län och på Gotland till provtagning för prostatacancer. Syftet är att göra diagnosticeringen av prostatacancer säkrare så att Sverige kan gå vidare med ett nationellt screeningprogram. PSA-provet i dag är för osäkert.Med bättre testverktyg kommer vi att kunna rädda många liv och bespara många ett onödigt lidande, skriver Lars Joakim Lundquist och Henrik Grönberg.

Stockholms läns landsting och Karolinska institutet kommer att inleda världens största prostatacancerstudie med över 200 000 män från Stockholms län och Gotland. Ambitionen är att göra diagnosticering av prostatacancer säkrare för att kunna erbjuda allmän screening av prostatacancer. Prostatacancer är Sveriges vanligaste cancersjukdom och leder till 2 500 dödsfall varje år. För att bekämpa prostatacancer behöver vården utveckla screeningprogram. Ett screeningprogram gör att man tidigare kan upptäcka och sätta in behandling mot elakartad cancer i prostatan och på så sätt minska antalet dödsfall. Men i dag saknar vården tillräckligt bra verktyg för att ställa en bra och korrekt diagnos. Detta innebär att vi i dag inte kan införa screening. Nästan 10 000 svenska män insjuknar varje år i prostatacancer och drygt var tionde man drabbas någon gång i livet av prostatacancer. I dag diagnosticeras prostatacancer med hjälp av ett så kallat PSA-prov. Bara i Stockholms län tas över 140 000 PSA-prover varje år. Problemet med PSA-provet är att bara en av fyra som visar sig ha ett så kallat förhöjt PSA-värde faktiskt har prostatacancer. Dessutom är det bara hälften av tumörerna som är så elakartade att de bör behandlas. En del förespråkar screening inom vården även med dagens PSA-prov. Man hänvisar till studier som talar för en minskad dödlighet i prostatacancer om ett sådant program genomfördes. Motståndare poängterar att screening skulle leda till att många överbehandlades och att många patienter skulle lida i onödan. Med andra ord: många män skulle genomgå behandlingar helt i onödan – behandlingar som kan ge men för livet, som inkontinens och impotens. Därför har upprepade utredningar alltid slutat med att screening för prostatacancer baserat på PSA-prov inte har rekommenderats, helt enkelt för att PSA-provet är för osäkert. Nyckeln till att möjliggöra screening av prostatacancer är att förbättra precisionen vid diagnosticeringen. Det vill säga att skapa ett testverktyg som bättre förutsäger vem som har en elakartad prostatacancertumör och måste behandlas och vem som inte alls behöver behandlas. Stockholms läns landsting och Karolinska institutet kommer därför att inleda en omfattande studie för att förbättra provtagningen. Studien är världsunik både genom sin storlek och genom att den utnyttjar unika svenska kvalitetsregister som möjliggör snabb och korrekt uppföljning av resultatet. Studien kommer att utvärdera olika så kallade markörer. En markör kan till exempel mäta förekomsten av ett visst protein i blodet, vilket ger information om patienten har en tumör och i så fall vilken typ av tumör det handlar om. Det här ger oss möjlighet att utveckla en provtagning med flera mätmetoder vilket ökar precisionen i provresultatet. Detta är vad vi kallar för en testpanel. Testpanelen förväntas ge en mycket bättre precision än dagens PSA-prov. Målet med studien kan sammanfattas i fyra punkter: Att minska antalet onödiga vävnadsprovtagningar. Genom att förbättra träffsäkerheten i blodprovet minskar antalet besvärliga och smärtsamma vävnadsprovtagningar av prostatakörteln. Att identifiera aggressiva cancrar bättre och tidigare. Det viktigaste vid provtagning är att eventuella tumörer upptäcks vid varje provtillfälle. Att minska antalet onödiga operationer och biverkningar och att minska antalet ofarliga cancrar som behandlas. Genom att kunna skilja på elakartade och godartade tumörer minskas risken för att patienter genomgår cancerbehandling i onödan. Att minska oro och öka livskvalitet hos de testade männen. Genom bättre diagnosmetoder slipper många män lång tid av oro på grund av otydliga eller rent av felaktiga provresultat. Rent praktiskt kommer alla män mellan 50 och 69 år i Stockholms län och på Gotland att bjudas in till provtagning för prostatacancer med start i januari 2013. Studien kommer sedan att pågå under en tvåårsperiod. Att delta i studien kommer att naturligtvis att vara helt frivilligt. Förhoppningen är att studien ska förbättra precisionen vid provtagningen för att kunna ställa rätt diagnos. Det leder till att cancer upptäcks tidigt och att patienter med godartade tumörer inte behöver genomgå onödiga behandlingar. Med en bättre provtagning kan vården sätta in resurserna där det behövs och inte göra ingrepp som skapar men för livet på patienter som inte behöver opereras. Efter den genomförda studien hoppas vi att Sverige kan gå vidare med ett nationellt screeningprogram mot prostatacancer som bygger på studiens slutsatser och nya verktyg. Med en möjlighet att ställa rätt diagnos kommer vi att kunna rädda många liv och bespara många ett onödigt lidande. Tack vare studiens storlek och tillgången till unika svenska kvalitetsregister för uppföljning kommer vi snabbt att kunna visa på nyttan för både samhället och de enskilda patienterna. Prostatacancer är Sveriges vanligaste cancersjukdom. Den leder till 2 500 dödsfall varje år. I dag saknar vården tillräckligt bra verktyg för att ställa en bra och korrekt diagnos. Därför inleder Stockholms läns landsting och Karolinska institutet en omfattande studie för att förbättra provtagningen. Rent praktiskt innebär studien att alla män mellan 50 och 69 år i Stockholms län och på Gotland inbjuds till provtagning för prostatacancer med start i januari 2013. Studien kommer att pågå under en tvåårsperiod. Därefter hoppas vi ha nya verktyg som ger möjlighet att ställa rätt diagnos. Det kommer att spara många liv och mycket lidande. Gunnar Sandelin svarar Erik Ullenhag (19/12): ”Saklig diskussion bästa motgiftet mot rasism” Andreas Johansson Heinö och Paulina Neuding svarar Erik Ullenhag: ”Regeringens argument om invandring är delvis vilseledande”


”Inte ens Kina kan påverka Nordkorea i positiv riktning”

Summary: Ökad spänning i regionen. Även om Sydkorea förberett sig på Kim Jong Ils död gör osäkerheten om vad som nu händer att landet är på helspänn. Militären och alla statsanställda har försatts i full beredskap. Men ligger det något i oron för nya attacker och ökad krigsrisk? Kanske. Spekulationerna om vad Nordkorea ska hitta på under 2012 har pågått länge. Året har utropats som ”välfärdens och styrkans år” eftersom 100-årsjubileet av landsfadern Kim Il Sungs födelse firas. Nordkorea har mycket mindre att förlora än Sydkorea på alla situationer som inte är ett fullskaligt krig, skriver John Rydqvist.

År 2012 såg redan före diktatorns död ut som ett osäkerhetens år på Koreahalvön och för Nordostasien i stort. I Nordkorea skall 100-årsjubileet av landsfadern Kim Il Sungs födelse firas. Regimen har i många år lovat att det skall vara ett välfärdens och styrkans år för landet. Spekulationerna om vad Nordkorea skall hitta på för att visa sin styrka har pågått länge. Samtidigt går Sydkorea, USA, Ryssland och Taiwan till val. Det politiska handlingsutrymmet i regionens länder kan minska och krishantering av eventuella nordkoreanska provokationer påverkas negativt. Trots att ”Den käre ledarens” död inte var oväntad är osäkerheten stor och frågorna många. Vad händer nu i Nordkorea? Ökar risken för provokationer och krig på halvön? Sedan Kim Jong Ils sjukdom 2008 (troligen en stroke), har det spekulerats om vem i den nordkoreanska eliten som skulle ta över makten om ledaren dog. 2009 ryktades att den dittills otippade yngste sonen Kim Jong Un kunde vara aktuell. Det bekräftades hösten 2010 när han gavs generalstitel och började följa sin far på officiella besök och resor. Kim Jong Ils syster och hennes man fick centrala poster i regimen, vilket tolkades som att de var blivande förmyndare. Oavsett fadern skulle den unge och oerfarne Kim få tid att skolas in och stärka sin maktposition. Maktöverlämnandet såg målmedvetet och metodiskt ut och risken för intern splittring ses som liten. Troligen blir Kim Jong Un den nye ledaren, men hur stort hans inflytande verkligen blir är mer osäkert. Kim Jong Un saknar nämligen flera av de viktiga egenskaper som hans far hade och som nog krävs för att bli en stark härskare i Nordkorea. Först och främst har han troligen liten eller ingen militär erfarenhet och det kan därför finnas utrymme för det gamla militärgardet att ifrågasätta hans legitimitet. Kopplingen till Kim Il Sung, den dyrkade landsfadern vars lära och diktat fortfarande har stor betydelse för alla maktspelare i landet, är också svag och begränsar handlingsutrymmet för den nye ledaren. Om det gamla gardet som var med på landsfaderns tid ser för tydliga reformförsök kan Kim Jong Uns legitimitet lätt ifrågasättas och hans makt begränsas. Dessutom är det inte säkert att det inom eliten råder full enighet om vilken väg landet skall ta. Tidigare har det spekulerats om en försiktig ekonomisk reform. Även om eventuella förespråkare för en sådan eliminerats eller marginaliserats ser de kanske sin chans nu. Chansen de har är liten, men en intern maktkamp skulle kunna uppstå. Även om Sydkorea förberett sig på Kims död gör osäkerheten om vad som nu händer att landet är på helspänn. Militären och alla statsanställda har försatts i full beredskap. Minnena från förra årets attacker, sänkningen av ett militärfartyg och artilleribeskjutning av ön Yeongpyeong, gör sig påminda igen. Kommer utvecklingen i Nordkorea åter att innebära att diktaturen känner behov av provokationer? Då, 2010, ansåg en majoritet att artilleriattacken på ön Yeongpyeong utfördes av interna skäl, för att stärka Kim Jong Uns anseende hos militärledningen. Det verkar som att Nordkorea under åren har hittat Sydkoreas svaga punkter och mästerligt lärt sig att utnyttja dem. Regimens ekonomiska och militära underlägsenhet är här samtidigt dess största tillgång. Pyongyang behöver inte ta hänsyn till aktiemarknader eller valutafall och politiska företrädare riskerar inte att behöva avgå, så som skedde med den sydkoreanske försvarsministern efter förra årets artilleriattack, på grund av det politiska opinionsläget. Kort sagt har regimen mycket mindre att förlora i alla situationer som inte är fullskaligt krig. Hotet om våld är ett ypperligt sätt att nå tillfälliga framgångar och samtidigt behålla det diplomatiska initiativet. Experter i Sydkorea talar om Nordkoreas ”asymmetriska kapacitet”. Huvudanledningen är att de politiska målen skiljer sig så radikalt åt: för Nordkorea regimöverlevnad till varje pris, för Sydkorea försvaret av ett blomstrande och demokratiskt samhälle. I och med förra årets attacker har allmänheten i Sydkorea blir allt mer skeptisk till en återförening med Nordkorea. Rädsla för krig, den ekonomiska välfärden och att kostnaden för återförening blir gigantisk driver på dessa åsikter. Inför parlamentsvalet i april ser det enligt opinionsundersökningar för första gången ut som att välfärden, inte Nordkorea, skulle bli den viktigaste valfrågan. Fast det var före Kims död förstås. Två ungdomar i 25-årsåldern som jag intervjuade förra året illustrerar det som statistiska undersökningar belägger. Den ena var emot återförening medan den andra menade att eftersom det koreanska folket en gång varit enat så borde de enas igen. – Men, sa den andra, om det betyder att det påverkar min inkomst för mycket får jag nog tänka efter ordentligt innan jag tar ställning. Opinionen är alltså ytterligare en begränsande faktor för Sydkoreas regering. Att det är valår nästa år gör det inte lättare för regeringen att hantera det osäkra Nord. Men ligger det något i den sydkoreanska oron för nya attacker och ökad krigsrisk? Kanske, men risken är nog ändå ganska liten på kort sikt. Först och främst behöver nog den nya nordkoreanska regimen stabilitet i en konsolideringsfas. Ledningen som skall lotsa Kim Jong Un genom de första åren har också att tänka på nästa års firande. Flera gör gällande att Kina i utbyte mot extra ekonomiskt stöd till firandet av jubileumsåret tryckt på för att Nordkorea skall låta 2012 bli ett lugnt år. Kina ser helst att regionen är lugn och stabil inför valen på Taiwan och sitt eget ledarskifte. Slutligen har Nord- och Sydkorea stor militär erfarenhet av försiktighet. Incidenter och provokationer längs stilleståndslinjen har under de nästan 60 åren sedan kriget förblivit begränsade. Om det är något som blir tydligt när man skall försöka analysera Nordkorea är det att det nästan alltid blir spekulationer som bygger på osäkra uppgifter. Få vet vad som händer i Nordkorea, ännu färre vad som sker i makteliten och ingen verkar ha större möjlighet att påverka regimen i positiv riktning, inte ens dess närmaste vän Kina. Och det är det som gör situationen så farlig. John Rydqvist, Asienforskare vid FOI


”Myterna på nätet om invandringen måste ifrågasättas”

Summary: Sex myter bemöts med fakta. Under senare år har det skett en dramatisk ökning av antalet rasistiska hemsidor. Extremismen har funnit ett nytt forum som dessutom är mycket effektivt när det gäller att sprida myter och fördomar. I dag lanserar jag därför en ny hemsida på nätet där ett antal av de vanligaste myterna om invandrare och minoriteter samlats. De som sprider främlingsfientlighet får finna sig i att vi som står för öppenhet och tolerans ifrågasätter deras åsikter, skriver Erik Ullenhag.

Ett sätt att på allvar bemöta främlingsfientlighet är att motbevisa de myter som sprids i sociala medier. Därför lanserar jag i dag en ny hemsida på regeringen.se där vi har samlat några av de vanligaste nätmyterna om invandrare och minoriteter samt bemöter fördomarna med fakta. I en rapport från Forum för levande historia konstateras att det under senare år har skett en dramatisk ökning av antalet rasistiska hemsidor. Myter om invandring, fördomar och främlingsfientlighet har alltid funnits. Nytt för senare år är rasismens och främlingsfientlighetens utbredning på nätet. Extremismen har funnit ett nytt forum som dessutom är mycket effektivt när det gäller att sprida myter och fördomar. Ett vanligt påstående från de främlingsfientliga är att invandringspolitiken inte får ifrågasättas. Det är trams. Få frågor diskuteras så mycket som invandrings- och integrationspolitik. Och den diskussionen är viktig. Integrationspolitiken har fungerat alldeles för dåligt och det har lett till ett stort utanförskap. En av dagens stora samhällsutmaningar är att se till att utrikes födda får jobb och lär sig svenska. Men vad de som envist hävdar att vissa saker inte får sägas i Sverige verkar mena är att de ska kunna sprida fördomar, och i vissa fall rent hat, oemotsagda. Yttrandefriheten är central och alla frågor ska kunna diskuteras. Men den som sprider främlingsfientlighet får finna sig i att vi som står för öppenhet och tolerans ifrågasätter åsikterna. På hemsidan på regeringen.se/tolerans har ett antal av de vanligaste myterna som sprids på nätet om invandrare och minoriteter samlats. Fördomarna bemöts med de fakta som finns. Intressant i sammanhanget är att en del av de vanligaste myterna till och med spridit sig till riksdagsdebatter. Vi kan alltså se hur nätets fördomar återfinns i den politiska debatten. Några av de vanligaste myter som bemöts på hemsidan är: • Myt: Det pågår en massinvandring, om några årtionden kommer svenskar att vara i minoritet i sitt eget land. Påståendet är direkt felaktigt. I dag är knappt 15 procent av den svenska befolkningen född i ett annat land. Statistiska Centralbyrån räknar med en näst intill oförändrad andel i framtiden, andelen kommer att öka till 16,5 procent 2050. I grunden bygger myten på en tanke om att personer med utländsk bakgrund aldrig kan bli svenskar. Jag menar tvärtom att en större mångfald är positiv och är en naturlig del av det svenska. • Myt: De flesta så kallade flyktingar saknar flyktingskäl. År 2010 beviljades 9 978 asylsökande personer permanent uppehållstillstånd. Av dem hade 91 procent antingen skyddsskäl eller flyktingskäl. Som skyddsbehövande räknas bland annat människor som löper risk att straffas med döden, utsättas för kroppsstraff, tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling och människor som löper allvarlig risk att skadas på grund av väpnad konflikt. Utöver dem som ansöker om asyl här i landet tar Sverige dessutom, i samarbete med FN:s flyktingorgan UNHCR, emot ett par tusen kvotflyktingar varje år. Den som hävdar att kategorin skyddsbehövande inte ska kunna ges en fristad i Sverige menar således att vi ska kasta ut människor som riskerar tortyr eller dödsstraff. • Myt: Sverige är på väg att bli ett muslimskt land. Sverige är ett land där religionsfrihet råder och staten ska vara sekulär. Av integritetsskäl för vi inga register över religiös tillhörighet, etnicitet eller kultur. Vad vi vet är att några hundra tusen svenskar har sin bakgrund i huvudsakligen muslimska länder. Den siffran säger dock inte något om huruvida personen är religiös eller inte. De muslimska trossamfunden har sammanlagt runt 110 000 medlemmar, drygt en procent av Sveriges befolkning. • Myt: Barnen får inte sjunga nationalsången och skolavslutningar får inte hållas i kyrkan. Nationalsången och några psalmer står upptagna i den läroplan som gäller från 2011 och som alla elever ska lära sig. Vad gäller skolavslutning i kyrkan är det rektorn som beslutar och många skolor väljer också att ha skolavslutningar i kyrkan. • Myt: Skolbarnen får inte längre äta fläskkött i skolan. Det finns inga politiska beslut eller riktlinjer om vilken sorts kött som ska serveras i skolor och förskolor. På några få förskolor har man beslutat att inte servera fläskkött. Anledningen till det är att många av barnen som går där inte äter det. • Myt: Det finns en tyst majoritet som anser att invandringspolitiken är en katastrof. När Eurostat nyligen mätte hur invånarna i ett antal europeiska storstäder ser på invandrare var det 88 procent av stockholmarna som instämde eller instämde starkt i påståendet att invandrare är bra för staden. 72 procent av malmöborna instämde eller instämde starkt i samma påstående. I 2010 års SOM-undersökning anger en lägre andel av befolkningen än någonsin, 42 procent, att det är ett bra förslag att ta emot färre flyktingar i Sverige. Förra helgen hölls Salemmarschen, som är de högerextremas stora öppna manifestation i Sverige. Många av marschdeltagarna har, i likhet med terroristen från Utøya, hämtat inspiration och fått sitt hat bekräftat på olika nätforum. Samtidigt är vi som står för öppenhet och tolerans alltför tysta i debatten på nätet. Debatten mot främlingsfientligheten och fördomarna måste alltid tas. De goda krafternas tystnad riskerar leda till att fördomarna får allt starkare fäste. Den hemsida som lanseras i dag är ett led i regeringens arbete mot främlingsfientlighet och det är ett sätt att bemöta de myter som sprids på nätet. Erik Ullenhag (FP), integrationsminister


Nobelfestens paradox

Summary: Kvinnlighetsrollen är oförenlig med Nobelpris. Festen iscensätter de könsbundna ordningar som gör mänskligheten ofri.

Varje år på Nobelfesten kommer frågan upp varför så få kvinnor får priset och vad som bör göras åt det. Man kan tänka sig olika orsaker, som att kvinnans biologi gör att hon som sort är sämre på att tänka abstrakt och rationellt än män som sort, eller att män förtrycker och utestänger kvinnor. Jag föreställer mig att svaret på frågan snarare utspelar sig under själva festen. Nobelfesten är liksom sinnebilden för det problem man varje år påstår sig vilja lösa. Nobelfesten är könsrollsteaterns årliga höjdpunkt. Vart kön på sin plats och jämlikheten i isskåpet. Att vara kvinna eller man är ett biologiskt faktum, men framför allt är det två förväntade och mer eller mindre tvingande mönster för beteendet och självuppfattningen. Både kvinnor och män hjälps åt att staka upp och hålla reda på rollernas gränser och ombesörja att könen är på plats inom dem. (Denna skiss är schematisk, i verkligheten är gränserna tack och lov lösligare numera). De insatser som Nobelpris kräver kan nog sägas vara motsatsen till vad kvinnlighetsrollen kräver. Att spela den till fullo är att välja bort de delar av sig själv som kan leda till Nobelpris. Nobelfesten på tv är en sorts stiliserad version av samhället, allt bara lätt uppförstorat och karikerat, som det brukar vara på teater. Vi föreställer oss nu att antalet kvinnor och män är lika många på festen. Därefter adderar vi och jämför antalet timmar de två kategorierna ägnat åt utseendemässiga förberedelser, klädval och klädanskaffning, skoval och skoanskaffning, smink och hår, nagelvård, armbågsvård, ansiktsvård, bantning. Det finns inte mycket tid till annat när den utrerade kvinnligheten sagt sitt. Rollen är krävande. Till denna tidsåtgång lägger vi den mentala hämsko som kvinnlighetsrollen lägger på beteendet. Idealkvinnan är behaglig, vän, diskret, självförminskande, tänker inte för mycket, pysslar med hemmet och familjen, står lojalt vid sin mans sida. (Det betyder inte att kvinnor beter sig så, bara att rollen föreskriver det.) Eftersom dessa förväntningar och denna idealtypiska skillnad mellan könen sedan länge är införlivad i tänkandet hos båda könen, vilket leder till att många kvinnor håller tillbaka sig själva och varandra och bistås häri av män, är pristagarnas könstillhörighet bara följdriktig. Ett av de viktigaste stegen mot en värld av friare individer och en jämn fördelning av Nobelpristagare kan vara människornas utsläppande ur könsrollsfängelset. Steg i överskridande riktning tas oavbrutet, det går att kliva av teaterscenen, men det kostar, och både kvinnor och män måste förhålla sig till pjäsen även när de klivit av. Att kungabröllop för oss tillbaka till 1800-talet är inget att förvånas över, men att Nobelfesten iscensätter de könsbundna ordningar som gör mänskligheten ofri är märkligt. Det är ju inte harmlöst att kvinnorna på denna förhärligade fest måste spela just den kvinnlighetsroll som ligger i vägen för det som festen hyllar, nämligen intellektuella prestationer. Man kan inte både beklaga kvinnors frånvaro i forskningseliten och sedan bejubla de påbjudna könsroller som sannolikt är orsaken till det man beklagar. Gränsdragningarna mellan könen är för det mesta onödiga. Gränsdragningar gör oss uppmärksamma på skillnader och förstorar dem i våra föreställningar. Skillnader leder förr eller senare till omedveten upp- respektive nedvärdering. Man blir det man förväntas vara, eller får kämpa för att inte bli det. Av tv-bilderna ser man att drottningens hår har tagit väldigt mycket längre tid att ordna inför festen än håret på professorn i fysik, en kvinna som ger ett anförande vid prisutdelningen. Kungen däremot har inte lagt ned mer tid på sin frisyr än fysikpristagarna har gjort. Låt oss se detta anekdotiska exempel symboliskt. Drottningen spelar kvinnlighetsrollen perfekt; till henne kan man gå för att se vad som förväntas av en människa född till flicka. En kvinna som är professor i fysik har då gått långt bort från det som föreskrivs hennes kön, symboliserat här av hår, medan kungen och fysikpristagarna har ägnat ungefär lika lite omsorger åt sitt utseende inför festen. Kungen och drottningen står båda lika fjärran från en professur i fysik. Ändå är det ingen skillnad i utseendeförberedelser mellan kungen och de manliga fysikerna, men synbar skillnad mellan drottningen och den kvinnliga fysikern. Kvinnor som vill hålla på med fysik på hög nivå behöver ta stora och aktiva steg bort från det som könsrollen anger. Män behöver inte det, tvärtom. I manlighetsrollens förlängning ligger storslagna bedrifter och Nobelpris. I kvinnlighetsrollens förlängning ligger moderskap, aftonklänningar och håruppsättningar. Det får effekter. I den vetenskapliga utvecklingens namn borde därför Nobelfesten spegla ett frihetligt samhälle i stället för att ge oss könsrollsfängelset att beskåda än en gång. Kungen däremot har inte lagt ned mer tid på sin frisyr än fysikpristagarna har gjort. Lena Andersson är författare, skribent och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.


Diagnosen gjorde Leo snällare mot sig själv

Summary: När Leo, 15 år, fick diagnosen asperger med tvångssyndrom öppnades en palett av resurser och han fick hjälp att gå emot sina tvångstankar. Före diagnosen var han hård mot sig själv och trodde ibland att han var ”dum i huvudet”.

Leo fick diagnosen Aspergers syndrom med tvångssyndrom för ett år sedan. Han var då 14 år och hade haft stora svårigheter under sin uppväxt utan att någon hade förstått. – Det var väldigt sent med tanke på att jag hade haft de här problemen så länge, säger han när vi besöker honom i villan i Bromma. Här bor han med sin pappa varannan vecka. Diagnosen blev en enorm lättnad för Leo och hans familj. – Den hjälpte mig att bättre förstå varför jag är som jag är. Jag behövde inte längre vara så hård mot mig själv, säger Leo. Leos pappa skriver att den ”öppnade en palett av resurser som plötsligt ställdes till deras förfogande”. De kunde inleda fokuserade behandlingsmetoder för att minska Leos tvångstankar. När Leo berättar hur han hade det är det svårt att förstå att ingen upptäckte vilka problem han hade. – Jag hade så mycket problem att jag inte vet var jag ska börja, säger han. Bara att gå till skolan tog så otroligt lång tid på grund av tvångstankarna. Jag såg mönster överallt i marken och fick bara gå som de ”tillät” mig. Det är som om de sätter sig fast i kroppen. Jag hade inget annat val än att vända mig åt ett visst håll och ge med mig. Det är som om man måste stå och gå på ett visst sätt, förklarar han. För bara några år sedan hade han inte en aning om varför det var så. Leo trodde att det var likadant för alla. Ibland tänkte han att han var ”dum i huvudet”. Han hade också svårt att lyssna och koncentrera sig. I sociala situationer fick han anstränga sig hårt för att försöka förstå andra och interagera. – När jag väl lyckades och folk tyckte att jag verkade normal, så tog det så otroligt mycket på mina krafter. När vi sitter vid bordet hemma hos Leo märker vi knappt av att han har några problem med social kommunikation. Han ger ett vänligt, verbalt och intelligent intryck. – Det beror på att jag verkligen skärper mig nu. Jag har lärt mig att ta på mig en social mask. Men det är oerhört arbetsamt att sitta så här och prata, säger han. En annan del i hans ”mönstertvång” gjorde att han kände sig tvungen att rätta till saker som stod snett på bordet. – Jag fixerar mig vid en punkt. Från den punkten ser jag mönstret växa fram. Om jag ska städa mitt rum blir ofta halva rummet så fint ordnat och städat att det ser ut som ett hotellrum där man skulle kunna ta emot kungen. Den andra halvan är som en djungel. Blir du störd nu, när det är så oordnat på bordet? – Ja, om jag koncentrerar mig på det. Men inte nu när jag pratar med dig. Men skulle jag sitta här ensam hade jag hittat något att rätta till, förklarar han och visar genom att rätta till fatet och skärbrädan som står vid hans ände av bordet. Dina föräldrar, märkte de ingenting? – Nej, om de märkte något så tänkte de inte på just asperger och tvångssyndrom. Det kan man ju förstå. De tänkte väl typ att jag hade det väldigt kaotiskt i skolan. Alla har ju olika problem. Leo har alltid haft problem i skolan. Ändå var det inte förrän han gick i femman som han en dag plötsligt tyckte allt blivit så jobbigt att han sa: ”Nu tror jag att jag skulle behöva prata med en psykolog eller vad det heter.” Det resulterade i att han fick prata med en kurator på Barn- och ungdomspsykiatrin, Bup, där han bor. Det gjordes utredningar men ändå tog det två år innan de upptäckte att han hade asperger med tvångssyndrom. Varför tog det så lång tid? – För att jag hade på mig ett skal varje gång jag träffade psykologerna. Jag ville inte ha deras uppmärksamhet. Om du är öppen med dina problem, kanske klagar mycket och överdriver, så får du mer hjälp. Jag tyckte att mina första psykologer var riktigt dåliga. Hur reagerade du när du hade fått diagnosen? – Det första jag kände var fan också, man hade ju ingen lust att vara handikappad liksom. Men ju mer jag lärde mig om asperger, desto mer förstod jag att det inte är hela världen, att det är ganska vanligt. Leo remitterades till Bup Signal vid Odenplan i Stockholm som är specialiserat på autismspektrumstörning och tvångsproblematik. Där inledde han en intensiv behandling som gick ut på att upptäcka när tvånget kommer och att lära sig att stå emot. – Det kan vara riktigt jobbigt, förklarar han. Om jag ser ett mönster handlar det om att jag ska trotsa det och gå emot det, att försöka fokusera på något annat. Till exempel blir Leo störd om han är ute och går på gatan och en bil kommer för nära. Då får han känslan av att de som sitter i bilen bedömer och granskar honom, ”ser hela mig” som han uttrycker det. – Jag känner det som en sorts hot. Så bara att gå över en gata kan bli väldigt jobbigt. Som om bilarna som stannar ser igenom och värderar mig. Innan han förstod varför han kände så här kunde han fälla upp sin luva, svepa om sig jackan litet extra för att täcka så mycket som möjligt av kroppen. Nu försöker han i stället trotsa obehaget genom att ta ned luvan och öppna jackan. Leo tycker på samma sätt att det är jobbigt att sitta på tunnelbanan själv. Han är orolig för att bli granskad och värderad även där. – Jag förstår ju att det inte är så på riktigt, men det är en stark känsla som lever kvar i mig sedan jag hade det jobbigt under uppväxten och blev mobbad. Det gör att jag tar på mig ett skal och liksom ”hårdar till mig”. På Bup Signal hänger just nu en konstutställning där Leo bidragit med fem teckningar. ”Känslor bakom glas” har han döpt dem till. – Det handlar om att få ut känslorna genom att få ned dem på bild. Jag har fått en hel del positiv respons. Många har känt igen sig i bilderna, säger han. Att lyssna på musik är ett sätt som Leo använder för att ladda upp och peppa sig själv, till exempel innan han går till skolan. Men musiken är lika användbar som ett sätt att varva ned och rensa ut stressen ur kroppen när han kommer hem från en dag i skolan. När vi är färdiga med vår intervju säger han att han kommer att dra på musik uppe på sitt rum. Det hjälper honom att glömma världen för en stund, och alla krav. Flera timmar per dag lyssnar han på metalband som ”Five finger death punch” och ”Kvelertak”. – Jag blir ju väldigt trött, tyngd eller vad man ska säga, efter en dag med alla krav och förväntningar som ställs. Då blir musik ett sätt för mig att ladda om. Det är helande på något sätt. Man är som en blomma som behöver solens strålar för att växa. Nästa år är det dags att börja gymnasiet. Leos dröm är att gå ett tecknargymnasium, helst utomlands. – Teckning är det stora i mitt liv. Jag är också intresserad av serier, manga, men även film, musik och träning. Helst tränar han kampsport där han får utlopp för en explosiv energi, exempelvis sanshou och MMA. Han menar att det blir läkande eftersom det gör att han får utlopp för känslor och aggressioner. ”Tonårstiden extra svår vid asperger” Psykologen Nora Choque Olsson är specialiserad på autismspektrumtillstånd och verksam vid BUP Södertälje. Hur vanligt är det att Aspergers syndrom upptäcks så sent som i tonåren? – Barn med asperger kan till synes fungera väldigt väl. Men när de kommer upp i tonåren ställs det högre krav på att de ska interagera socialt med andra på egen hand utan föräldrarnas beskydd. Det är svårt för en person som kommer i tonåren generellt och extra svårt för någon med asperger. Tonåringen själv eller föräldrarna brukar därför börja fundera och söka hjälp. Tvångsproblematik, hur vanligt är det vid asperger? – Det är vanligare hos personer med asperger än hos befolkningen i övrigt. Men repetitiva beteenden och tvångshandlingar kan också vara en del av symtombilden. Varför är det viktigt att diagnostisera? – För att den unga ska kunna få hjälp och insatser från samhället och att föräldrarna ska kunna skaffa sig kunskaper om vilka specifika svårigheter det medför. Fotnot: Omkring två procent av befolkningen beräknas ha tvångssyndrom. Mellan en halv och en procent beräknas ha asperger eller liknande autismspektrumtillstånd.


Det är en orimlig slutsats att all vårdpersonal ska tvingas städa

Summary: Självklart ska det vara rent på våra sjukhus, men det är orimligt att redan hårt pressade högutbildade yrkesgrupper ska utföra ytterligare arbete. Det skriver tre företrädare för Vårdförbundet. Redan i dag är många sjukhus så slimmade att det varken finns tid för reflektion, rast, checklistor, återhämtning eller diskussioner.

Det är inte rimligt att sjuksköterskor och barnmorskor med 3 till 4,5 års akademisk utbildning och läkare med 5,5 års utbildning ska användas som städare. Vi måste ha rätt kunskap på rätt plats vid rätt tid så också i städet. Tre ledande socialdemokratiska politiker i Stockholms läns landsting tog i går upp frågan om smuts på sjukhus. Det är bra att Socialdemokraterna står upp för att det ska vara rent på våra sjukhus. En självklarhet som alla borde ställa sig bakom för att nå en nollvision för vårdskador. Men det är inte politikens uppgift att säga hur det ska gå till. Det måste precis som på S:t Göran vara ett beslut i verksamheten. Det är där kunskapen finns och det är där arbetet ska organiseras. Bristande hygien, smuts och snusk måste självklart åtgärdas. Förr hade sjukhusen sin egen städorganisation med städledare och städpersonal som ingick i sjukhusets personalstyrka. När man lade ut städ på entreprenad har det inte lyckats väl på alla håll. Man måste precis som vid alla andra upphandlingar ställa krav på exakt vad det är för resultat man vill ha. Det finns säkert många olika sätt att lösa frågan om hur arbetet kan organiseras och vilka som ska utföra arbetsuppgiften. På Södersjukhuset har man anställt personer som har till uppgift att svara för service runt vårdteamet. Det sker redan i dag. Det är också ett sätt att introducera exempelvis unga människor till vården utan att ställa krav på att de har en vårdutbildning. Läkarens profession är medicin. Sjuksköterskans profession är omvårdnad. Sjuksköterskan är inte en miniläkare utan dessa professioner kompletterar varandra i team för patientens bästa. Vårdprofessionernas ansvar är självklart att se till att de har exempelvis en god handhygien, handskar vid provtagning och sårvård, kortärmat, så kallad patientnära städning, uppsatt hår och att smyckena lämnas hemma. Men att gå från en uppgift att ta hand om smuts och snusk, vid exempelvis toalettstädning, till att ta hand om en patient som behöver ett så rent omhändertagande som möjligt är en fara för patientsäkerheten och kan orsaka en vårdrelaterad infektion. Vi undrar om Socialdemokraterna även tycker att rektorer och lärare ska städa smutsiga skoltoaletter eftersom flickor hellre håller sig än går på toaletten i skolan. Det är orimligt att redan hårt pressade högutbildade yrkesgrupper ska utföra ytterligare arbete som dessutom sköts mycket bättre av andra yrkesgrupper. Samtidigt har vi tagit del av Socialstyrelsens granskning av akutmottagningarna som visade att endast två klarade sig ifrån kritik när det gäller patientsäkerheten. Socialstyrelsen visade att personal utan legitimation gör viktiga bedömningar av patienter på akuten. Redan i dag är många sjukhus så slimmade att det varken finns tid för reflektion, rast, checklistor, återhämtning eller diskussioner om vad som blev bra och vad som kunde göras bättre, vilket självklart är en stor risk för patientsäkerheten. Med sitt inlägg pekar skribenterna på att det för några yrkesgrupper i vården finns tid över för att utföra fler städuppgifter. Det påståendet saknar grund. Vi vill be de tre socialdemokraterna att fundera en gång till på hur de tycker att vården ska organiseras. Eva Nowak, ordförande Vårdförbundet, avd Stockholm Gunilla George, vice ordförande Vårdförbundet, avd Stockholm Jane Stegring, vice ordförande Vårdförbundet, avd Stockholm.


”Nobelpriset visar att svensk grundforskning måste stärkas”

Summary: Nobelpriset ger oss en unik insikt i var den mest banbrytande forskningen sker. Den slutsats vi dragit är att svensk grundforskning måste stärkas. Debatten målar ibland upp en motsättning mellan grundforskning och innovationsmotiverad forskning. Men båda är avgörande för ett lands välstånd och det gäller att hitta rätt balans, skriver nio ledamöter i Kungl Vetenskapsakademien.

I dag delas Nobelprisen ut. Samtidigt pågår förberedelserna för regeringens forskningsproposition nästa år. Som ledamöter i Kungl Vetenskapsakademien, KVA, deltar vi i båda processerna, och menar att det finns ett starkt samband mellan dem. Inför Nobelbesluten samarbetar akademien med ledande forskare världen över. Det ger oss en värdefull överblick och unik insikt i var den mest banbrytande grundforskningen sker. Den slutsats vi dragit är att svensk grundforskning måste stärkas. Prisen ska delas ut till dem som ”hafva gjort menskligheten den största nytta”. Världen ska under de närmaste årtiondena hantera klimatförändringar, epidemier, energi-, vatten- och livsmedelsförsörjning. Sökandet efter kunskap om hur naturen och samhället fungerar är en avgörande förutsättning för att klara dessa uppgifter. Det är ett ansvar som inget land kan undandra sig, de rikaste allra minst. Sverige måste vara en stark länk i den internationella forskningens kedja. Men forskningen kommer även oss själva till del. Debatten målar ibland upp en motsättning mellan grundforskning och innovationsmotiverad forskning. I laboratoriet är det ett ovidkommande resonemang. De framgångsrika tillämpningarna bygger på de starka grundforskningsmiljöerna; ibland därför att grundforskningens resultat kan föras vidare, men framför allt därför att grundforskningen är skolan för dem som i företagen hittar, sovrar och utvecklar allt de kan finna i den internationella forskningens rön. Det är viktigt att hitta rätt balans mellan grundforskning och innovationsmotiverad forskning eftersom båda är avgörande för ett lands välstånd. Ju närmare ett land befinner sig den kunskapsmässiga fronten, desto mer kan grundforskningen bidra till nya innovationer, tillväxt och välstånd. Det är detta som varit vägledande för KVA:s bidrag till regeringens arbete med den forskningspolitiska propositionen. Kvalitetssäkra de statliga forskningsanslagen. Den svenska staten och andra offentliga organ anslår förhållandevis stora resurser till forskning. Problemet är att miljarderna inte alltid kommer till största möjliga nytta. Forskningspropositionens stora möjlighet är att se till att resurserna används mer effektivt. Två åtgärder står i förgrunden: • KVA anser att regeringen bör se till att det upprättas enhetliga vetenskapliga kriterier vid fördelning av all statlig forskningsfinansiering. Staten ska föreskriva öppen konkurrens och sakkunnig granskning av fördelningskommittéer som består av vetenskapligt meriterade ledamöter. Om forskningen är inriktad på bestämda problem eller sektorer ska man naturligtvis kräva att projekten är relevanta för ändamålet, men relevansen får aldrig bli en ursäkt för att ge pengar till vetenskapligt undermåliga projekt. • Det nuvarande systemet för fördelning av resurser till universiteten garanterar inte att resurserna hamnar i de miljöer där de gör störst nytta. Förenklade modeller med ett fåtal nyckeltal hittar inte de originella och nyskapande insatserna. Den internationella erfarenheten är att det inte finns några enkla mekaniska genvägar till framgång. Fördelningen av anslagen måste innefatta en återkommande granskning av utomstående sakkunniga, en väl definierad vetenskaplig så kallad peer review-utvärdering av alla offentligt finansierade forskningsbidrag. Avskaffa forskningspropositionerna. Dagens system med relativt kortsiktiga forskningspropositioner ger onödiga ryck i hela systemet när varje ny regering och minister måste hitta på nya grepp. Kortsiktigheten begränsar forskarnas vilja till risktagande i sin forskning och minskar på så sätt sannolikheten för vetenskapliga genombrott. Syftet med den forskningsproposition som nu förbereds måste vara att lägga grunden för en långsiktig uppgörelse över partigränserna om ramarna för Sveriges forskningspolitik. Med denna uppgörelse som grund skulle regeringen kunna inrätta en permanent forskningspolitisk analysavdelning, som följer och bevakar forskningsanslagens användning och den svenska forskningens förutsättningar i förhållande till omvärlden. Stärk grundforskningen i Europa. Den svenska forskningspolitiken måste ta sitt EU-ansvar. KVA anser att Sverige ska verka för en kraftfull europeisk forskningspolitik. Sverige måste argumentera för en budgetpolitik som satsar på forskning i stället för jordbruksstöd, på framtida tillväxt i stället för nostalgiska strukturer. Forskningsbudgeten måste betona satsningar som kompletterar och stärker den nationella forskningen. Inom EU finns det krafter som vill dra forskningsmedel till det kommersiella och industrinära. KVA menar att EU tvärtom bör koncentrera sina resurser till det som är för stort för de enskilda medlemsstaterna att bära. KVA anser det ytterst angeläget att ge det europeiska forskningsrådet, European Research Council (ERC), fortsatt och stärkt stöd. Motverka inavel, locka internationella forskare. Rörligheten i det svenska forskarsamhället är inte tillräcklig. Staten måste utreda vad som kan göras för att stimulera ett bättre utbyte mellan Sverige och omvärlden, men också mellan forskningen, näringslivet och förvaltningen. För att motverka intellektuell inavel bör Sverige ta chansen att rekrytera framstående internationella forskare. Tack vare det förhållandevis goda budgetläget har Sverige de kommande åren en unik möjlighet att attrahera framstående utländska forskare när andra länder skär ned sina forskningssatsningar. Det tillfället får inte försittas. Satsa på individerna. Den enskilda individens kreativitet och kompetens måste alltid stå i fokus. Det är forskare som forskar, inte nätverk eller centrumsatsningar. KVA anser därför att en ökad andel av de statliga forskningsmedlen bör gå till enskilda forskargrupper med nyskapande idéer. KVA anser att Vetenskapsrådet bör ges en större del av de statliga forskningsanslagen så att fler enskilda kreativa forskare får möjlighet att satsa på nyskapande grundforskning. Det är inte minst viktigt att satsa på unga forskare med nya, djärva idéer. Förbättra infrastrukturen. Modern forskning är helt beroende av tillgången på avancerade instrument, data och metoder. KVA föreslår att infrastrukturella satsningar med statliga medel ges tydliga incitament för nationell samling, samt att personalkostnader inkluderas i bidrag för infrastruktur. Bra apparatur och unika data blir både fel- och underutnyttjade om det inte finns pengar till kompetent personal. Rehabilitera kunnandet inom matematik, naturvetenskap och teknik. Intresset för matematik, naturvetenskap och teknik bland Sveriges skolungdomar sviktar. Detta är inte unikt för Sverige, det är illa i flera andra västländer också, men svenska ungdomars prestationer visar en långsiktigt fallande trend i internationella jämförelser. För att stimulera och underlätta skolbarns sökande efter kunskap vill KVA dels trygga det framgångsrika skolprogrammet NTA (Naturvetenskap och teknik för alla) dels återinrätta lektoraten, det vill säga forskarutbildade lärare. Det intellektuella äventyret måste få börja tidigt! Staffan Normark, professor i medicinsk mikrobiologi, Kungl Vetenskapsakademins ständige sekreterare Carl-Henrik Heldin, professor i molekylär cellbiologi Torsten Persson, Torsten och Ragnar Söderbergs professur i ekonomi Göran Sandberg, professor i växtfysiologi Britt-Marie Sjöberg, professor i molekylärbiologi Michael Sohlman, ordförande i KVA:s forskningspolitiska arbetsgrupp Gunnar Wetterberg, samhällspolitisk chef, Saco Barbro Åsman, professor i fysik Gunnar Öquist, professor i växtfysiologi


”Europa behöver djärva åtgärder för tillväxt – nu”

Summary: Europas välstånd i fara. Sverige har i dag starka statsfinanser, men vi har också en exportintensiv industri och ekonomin är mycket beroende av utvecklingen inom euroområdet. Därför är det oerhört viktigt att det blir en snar lösning på krisen och att EU snabbt riktar in sig på monetär stabilitet och tillväxt. Det behövs djärva åtgärder – nu, skriver Leif Johansson och Jacob Wallenberg.

Europas framtida välstånd är i fara. Om det inte blir en snar lösning på eurokrisen finns risken att EU:s inre marknad kollapsar. Den inre marknaden är grundstenen i Europas ekonomi, och varje dag upplever svenska företag hur viktig den är för ekonomisk tillväxt och sysselsättning. Det är bråttom att lösa krisen och skapa stabilitet i Europa. Europa lider av en förtroendekris som har sin grund i höga och växande statsskulder. I Sverige lärde vi oss vikten av budgetdisciplin när vi drabbades av kris i början av 1990-talet. Sverige har i dag starka statsfinanser, men vi har också en exportintensiv industri och landets ekonomi är mycket beroende av utvecklingen inom euroområdet. Därför är det oerhört viktigt också för oss att beslutsfattarna inom euroområdet snabbt riktar in sig på monetär stabilitet och ekonomisk tillväxt. För att återupprätta förtroendet krävs samordnade åtgärder på både kort och lång sikt. Först handlar det om att få bukt med den akuta krisen och återställa monetär stabilitet. Det är nödvändigt att regeringarna tydligt visar hur de ska förbättra statsfinanserna. Det måste skapas förtroende för att det inom överskådlig tid går att uppnå uthålliga budgetöverskott. För att skapa trovärdighet för politiken på medellång och lång sikt krävs tydliga åtaganden, tuffa tidplaner och strikta villkor. Det är ohållbart att systematiskt låta utgifterna överskrida inkomsterna, och det finns ett mycket begränsat utrymme för skattehöjningar utan att det försämrar den ekonomiska tillväxten. En snabb återgång till ekonomisk tillväxt kan spela en viktig roll för att skapa hållbara offentliga finanser. Men hittills har det gjorts för lite för att balansera åtstramningar med tillväxtfrämjande åtgärder. EU:s ledare har på de senaste toppmötena enats om vettiga strategier för hur problemen ska lösas. Men vi vet av erfarenhet hur svårt det är att snabbt och effektivt genomföra EU:s strategier på nationell nivå. Den här gången är det angeläget och brådskande att strategin Europa 2020 genomförs effektivt och fullt ut. Till detta kommer att EU:s inre marknad är långt ifrån genomförd. Här måste befintliga planer snarast sättas i verket, och det behövs ytterligare åtgärder. För att Europa åter ska ta fart måste tillväxt tydligare sättas i fokus för politiken. Industrin är ryggraden i Europas ekonomi och spelar en nyckelroll i detta. Om den europeiska industrin inte klarar av att konkurrera på de globala marknaderna, kan Europa inte komma ur sin kris. Vi får inte glömma bort den hårda konkurrensen från tillväxtekonomierna och aldrig slå oss till ro. Vi representanter för industrin kommer att göra vad vi kan för att se till att vi får tillväxt igen. Vi kommer att fortsätta främja och stimulera utvecklingen av innovationer, nyckelfaktorn för uthållig och hållbar tillväxt. Men det är nödvändigt att vi får ett innovationslyft i hela EU. EU: s Innovationsinitiativ och det föreslagna Horizon 2020-programmet är en bra början. I Sverige, till exempel, måste den kommande forskningspropositionen inte bara inriktas på de generella utmaningarna i samhället utan också på tillväxt och jobbskapande. Detta är, menar vi, en utmaning för hela Europa. Förutsättningarna för långsiktigt hållbara offentliga finanser i Europa måste läggas fast nu. Alla medlemsländer i både euroområdet och EU bör åta sig att föra en ansvarsfull finanspolitik, förbinda sig att respektera stabilitets- och tillväxtpaktens tak för statsskulder, samtidigt som EU förstärker tillsynen över ekonomi och statsfinanser. Det är också nödvändigt att ta itu med problemet med underliggande pensionsskulder, som i flertalet EU-länder inte redovisas fullt ut i de offentliga räkenskaperna. Pensionsåtagandena kommer att ge en betydande ökning av de offentliga skulderna till följd av en åldrande befolkning. Vi får inte glömma de globala utmaningarna. Den ekonomiska utvecklingen i andra delar av världen ökar behovet av att vi i Europa samarbetar på fler områden. Inom vissa politikområden kan en ökad samordning av de nationella offentliga satsningarna sannolikt ge effektivitetsvinster och besparingar för skattebetalarna, till exempel genom minskat dubbelarbete i nationella program för forskning och utveckling. För att komma ur krisen krävs en mångfald av brådskande politiska åtgärder på kort och på lång sikt. Allt står på spel. Europa behöver djärva åtgärder – nu. Leif Johansson, ordförande ERT, ordförande Ericsson AB Jacob Wallenberg, medlem ERT, ordförande Investor AB s toppmöte • Den allvarliga ekonomiska situationen i Europa är huvudtemat när EU:s stats- och regeringschefer samlas till toppmöte i Bryssel. Mötet inleddes på torsdagen och fortsätter i dag, fredag. En utgångspunkt för diskussionen väntas vara den rapport som Europeiska rådets ordförande Herman Van Rompuy ska presentera, om stärkande av det ekonomiska samarbetet och då särskilt frågan om en eventuell fördragsändring. • Europeiska rådet består av medlemsländernas stats- eller regeringschefer, den permanente ordföranden Herman van Rompuy, och kommissionens ordförande José Manuel Barroso. Den höga representanten för utrikes- och säkerhetsfrågor, Catherine Ashton, deltar också i dess möten. Europeiska rådet beslutar om EU:s allmänna politiska riktlinjer och prioriteringar och möts två gånger per halvår på vad som brukar kallas för EU:s toppmöten. Källa: regeringen.se


”Tillåt omskärelse först i vuxen ålder”

Summary: Att tillåta omskärelse först i vuxen ålder är ett sätt att bekräfta det skydd alla barn har rätt att åtnjuta. Varför skulle inte judar och muslimer kunna omtolka sina synsätt så att de blir förenliga med barnets rätt till sin kroppsliga integritet och barnets mänskliga rättigheter? Det skriver elva debattörer i en slutreplik.

Först ett klargörande: Vi är inte emot omskärelse. Vi är för individens rätt att själv välja. I vår artikel på DN Debatt 18/11 argumenterade vi därför utifrån barnkonventionen för att omskärelse av pojkar ska tillåtas först efter en viss ålder, kanske 15 eller 18 år. Det var inte omskärelse som sådan vi diskuterade, utan tidpunkten för när ingreppet sker. Vad vuxna väljer att göra med sina kroppar var således inte den fråga vi lyfte. Vårt ställningstagande har mötts av kritik från såväl politiker som läkare. Integrationsminister Erik Ullenhag (DN.se/debatt 18/11) och Omid Aghajari, läkare på Karolinska sjukhuset (DN.se/debatt 21/11) anser att omskärelse ska kunna utföras på pojkar i Sverige. Båda saknar helt barnperspektivet i sitt resonemang. Barn som offer för kirurgiska ingrepp utan medicinsk grund är lika osynliggjorda i deras artiklar som de är på operationsbordet då omskärelsen äger rum. Detta är bara ett av många exempel på hur svårt barnkonventionens tydliga ställningstagande för barns integritet och rättigheter som individer har svårt att få genomslag såväl i tanken som i lagstiftningen. Men vill Sverige ta barns mänskliga rättigheter på allvar behöver synen på barnet som en rättighetsbärande individ stärkas och synliggöras på alla områden. Att icke-medicinskt motiverade ingrepp på barn ska utföras inom vården, trots att barnkonventionen uttryckligen tar ställning mot att barn ska utsättas för opåkallade medicinska ingrepp och undersökningar – utan skyddas mot dessa – står därför i stark konflikt med att pojkar utsätts för dessa ingrepp. Ullenhag skriver i sitt svar att; ”Ingreppet är inte särskilt omfattande och föräldrar har en rätt att uppfostra sina barn enligt den tro och tradition som de tillhör.” Detta vittnar om en okunskap vad gäller barnkonventionen. Denna konvention tar inte, som Ullenhag verkar tro, sin utgångspunkt i föräldrars rättigheter till sina barn. Enligt barnkonventionen ska föräldrars ”råd och ledning” ske på ett sätt som inte är våldsamt eller förödmjukande. Att hålla fast ett skrikande barn och sedan skära av en del av hans könsorgan, vilket är vad som i praktiken sker i många länder, kan knappast anses som en rimlig ”ledning”. Något ”råd” är det bevisligen inte eftersom möjligheten att tacka nej inte existerar. Artikel 14 i barnkonventionen stödjer inte den tolkning som Ullenhag företräder eftersom barnet inte per automatik ska antas ansluta sig till föräldrarnas religion. Det finns inga judiska, muslimska eller kristna barn. Det finns bara barn till judiska, muslimska eller kristna föräldrar. Erik Ullenhag skriver att; ”Avgörande för mig är att kravet på att manlig omskärelse ska förbjudas nästan aldrig förs fram av män som själva är omskurna.” Hur vet Ullenhag detta? Vilka källor har han konsulterat för att kunna dra en sådan slutsats kring omskärelsens konsekvenser för män? Har Ullenhag ens tänkt tanken att omskurna män inte sällan lever i en gemenskap som inte skulle acceptera kritik mot sedvänjan? Att träda fram kanske inte är en självklarhet om det är förenat med ett högt socialt pris. Två av de elva undertecknarna av artikeln är omskurna och av judiskt ursprung. Hiv-argumentet som framförts i debatten saknar bäring då hiv-preventionen i detta sammanhang inte gäller barn utan vuxna människor. Läkaren Omid Aghajari menar att omskärelsen symboliserar ”drömmen om och bandet till det söndertrasade hemlandet”. Men en grupp människors behov av att känna tillhörighet till ett land eller en region kan inte få uttryckas med barns kroppar som verktyg. Barns kroppar är av kött och blod och ska inte användas för att bli bärare av vuxnas drömmar. För den individ som i vuxen ålder själv har sådana drömmar och vill manifestera dem genom omskärelse är det fritt fram. Kulturella och religiösa ställningstaganden förändras med tiden. Varför skulle just omskärelseritualen ses som statisk? Varför skulle inte judar och muslimer kunna omtolka sina synsätt så att de blir förenliga med barnets rätt till sin kroppsliga integritet och barnets mänskliga rättigheter? Sverige bör skydda pojkar och flickor lika vad gäller ingrepp i deras kroppar. Pojkar har hittills varit osynliggjorda. Att tillåta omskärelse först i vuxen ålder är ett sätt att bekräfta det skydd alla barn har rätt att åtnjuta. Staffan Bergström, professor em, Internationell hälsa, Karolinska Institutet Annika Borg, teologie doktor, debattör och präst Per Dannefjord, lektor i sociologi vid Linnéuniversitetet Eduardo Grutzky, politisk samordnare Alma Europa P C Jersild, författare, leg läkare Gunnar Göthberg, överläkare vid Drottning Silvias barn- och ungdomssjukhus i Göteborg Christer Sturmark, ordförande förbundet Humanisterna Torbjörn Tännsjö, professor i praktisk filosofi Bengt Westerberg, f d socialminister Åsa Wihlbeck, leg läkare Ellis Wohlner, vice ordförande Humanisterna


Erotisk yoga hjälper dig att njuta av dig själv

Summary: Yoga erotica tar tusenåriga österländska filosofier rakt in i de svenska sovrummen. Yogaläraren och författaren Karin Björkegren Jones vill få oss att älska mer.

Vi svenskar spenderar förmögenheter på att bygga om våra kök och vårda våra utsidor. Insidorna är det värre med. Det tycker Karin Björkegren Jones, som är yogalärare och författare till boken ”Yoga erotica”. Medelsvensson har sex 1,2 gånger i veckan och akten varar i genomsnitt i 18 minuter. Med boken vill Karin få oss att älska oss själva, slappna av och våga njuta mer av närhet och sex. Som yogalärare träffar Karin framför allt kvinnor som har skyhöga krav på sig själva, krav som blir till monster som kan följa med ända ned i sänghalmen. – Vi har väldigt stora och jobbiga krav på oss att vara snygga, läckra och vältränade. Det sätter krokben för många kvinnor och det följer med hela vägen. Jag vill att tjejer ska gilla sig själva och det inbegriper sexualiteten också, säger Karin. Många kvinnor har lågt självförtroende och det blir inte alltid bättre med åren. – Det gäller inte bara unga tjejer utan kvinnor i alla åldrar. När man blir tant, till exempel, och inte blir sedd och bekräftad. Det är kanske ingen som tittar på dig och du blir inte visslad efter längre. Det kan vara svårt för en del kvinnor, speciellt om man har varit uppskattad för sitt utseende. Kvinnor har orimligt höga krav på sig att vara snygga och fräscha och har vi fött barn ska det inte synas på våra kroppar. Kvinnor värderas nästan uteslutande efter sitt utseende. Det är väldigt märkligt, tycker jag. Karin Björkegren Jones har tittat tillbaka på sex ur ett yogiskt perspektiv genom historien. Hon menar att vi västerlänningar har mycket att lära av gamla österländska skrifter som tantra, kama sutra, kärlekens tao och ananga ranga. Precis som i de gamla lärorna fokuserar Karin på kvinnans njutning. Det handlar om singel- och paryoga och övningar i avslappning och tillit blandat med sexiga ställningar. För yogan kan hjälpa och stärka på många plan, menar hon. – Det händer saker i oss när vi när vi vänder, vrider, tänjer och töjer på våra kroppar. Tankar inom oss som har varit förtryckta kan komma upp till ytan. I yogan får vi andas högt, svettas och ta plats. I vår tid är det som om andningen ska vara helt ljudlös, ungefär som att man inte andas över huvud taget. Det tycker jag är absurt, för andningen är vårt bränsle, det som gör att vi lever. I Karins yoga erotica ligger stort fokus på underlivet. Hon betonar vikten av knipövningar för kvinnor i alla åldrar, inte bara för att motverka inkontinens och livmoderframfall. Med ett starkare rotlås, som det kallas i yogan, händer många trevliga saker i kroppen. – Underlivet är en viktig del i yogan. Det är viktigt att man kniper. När man kniper kan man inte säcka med ryggen, den sträcks ut. När ryggraden sträcks ut får du en mer stolt kroppshållning. Du blir också tajtare i underlivet och det blir skönare både för dig och din partner. Sexlivet blir roligare helt enkelt, säger Karin som många gånger har sett osäkra nybörjare förvandlas till självsäkra yogautövare. – Yogautövare får ofta en stolt hållning. Det handlar om att inte gå in i ett rum och be om ursäkt, som en person med dålig kroppshållning. Du går in och tar ett rum. Det hänger ihop. Titta här är jag. Att vara intim med sin partner handlar förstås inte bara om sex, menar Karin. Vi behöver öva oss i att vara nära varandra. Det är inte alltid så lätt för småbarnsföräld–rar och andra som inte har så mycket tid. Och det gäller att inte fokusera för mycket på tekniken. Det är minst lika viktigt vara närvarande i allt från kramar till samlag. Fast det kan man också behöva träna på. – Det är jätteviktigt att kunna slappna av. Att vara här och nu och inte tänka på vad man ska göra sen. Det är nästan den viktigaste biten. Snabbisar är väl härligt, det är inte det. Men där går lite av närvaron förlorad. Om man själv känner att man inte är närvarande när man får en kram så måste man nog omvärdera tillvaron lite, säger Karin, som själv strävar efter att vara lite mer fokuserad på nuet. – Det är jättesvårt att vara närvarande, här och nu. Det är något man måste öva på hela tiden. Jag kämpar själv med det varje dag. Jag kan vara jättejobbig, stressad, ofokuserad och inte närvarande, men jag kommer snabbare till ro sedan jag började med yoga. Jag har hittat verktygen. Karin har yogat i många år och verkar som yogalärare i Båstad och Stockholm. Hon går och lägger sig före tio på kvällen, kliver upp klockan sex och yogar, dricker knappt någon alkohol och hänger sällan på krogen. Hon tycker att hon blivit bättre på att lyssna på sig själv sedan hon började med yoga. – Jag har en inre kompass nu och jag gillar mig själv! Rent utseendemässigt kan jag se att jag har åldrats, men jag tycker att jag är riktigt härlig. Och den känslan har jag tänkt fortsätta känna. Testa olika former av yoga och fortsätt med den du tycker om. Lägg lite tid på andningsövningar och öva dig i att vara här och nu. Gör några yogaövningar som knipövningar och höftöppnare som sätter i gång blodcirkulationen i underlivet. Om du har en partner: stäng av era telefoner, gör lite fräscht hemma, bädda rent, tänd ljus och köp några fina blommor. Gör kärleksyogan till något roligt som ni inte tar så allvarligt. Se det som en lek. Ålder: 47. Bor: Stockholm och Båstad. Familj: Maken Ray Jones, dottern Mira, 20 och bonussonen Ray, 8. Aktuell: Med boken ”Yoga erotica”. Det här är yoga erotica Sex med hjälp av yoga är som viagra för både män och kvinnor, skriver Karin Björkegren Jones i boken ”Yoga erotica”. Yoga kräver liksom sex tålamod, mod och tid. Här följer några övningar ur boken som kan förbättra ditt sexliv.


Gymnasieelever jagas bort när diplomatskola flyttar in

Summary: När diplomatelever flyttar in i Frans Schartaus gymnasium måste Stockholms turistprogramelever flytta till Globen. Elevantalet på gymnasiet på Södermalm halveras. Är det verkligen ett kostnadseffektivt sätt att utnyttja centrala skollokaler, frågar sig läraren Liselotte Brundin på Frans Schartaus gymnasium.

Stockholm vill starta en ny internationell skola enligt IB-programmet för barn och ungdomar från 5 års ålder upp till gymnasiet. Skolans målgrupp är barn till utländska forskare, diplomater och andra tillfälligt anställda – i staden bosatta barn är inte välkomna. Eleverna ska inte läsa enligt svensk läroplan men ska likväl vara kommunal och gratis. Skolan ska förläggas i en av stadens nuvarande gymnasieskolor – Frans Schartaus gymnasium på Södermalm. Mycket litet har framkommit om vilka konsekvenser detta får för de elever och den personal som nu finns där. I Stockholms stad finns flera skolor som bedriver undervisning på engelska, bland annat Europaskolan, vars enhet på Söder ligger ett stenkast från vår skola. Även Rödabergsskolan, en av stadens profilskolor, bedriver undervisning på engelska och dess målgrupp är just, enligt deras arbetsplan: ” barn till utländska forskare och andra experter som vistas tillfälligt i vårt land. ”Behövs verkligen fler sådana skolor? Och varför är det så bråttom? För Frans Schartau innebär detta att skolan förlorar två framgångsrika verksamheter, dels Turistprogrammet, vars elever nu tvingas flytta till Stockholms hotell och restaurangskola i Globen, och de tre språkintroduktionsklasserna, som flyttar till Globala gymnasiet. Till nästa läsår minskas därmed elevantalet till hälften, med allt vad detta innebär i minskat tjänsteunderlag. Skolan har utlovats nya lokaler till år 2013, då IB-skolan helt ska ta över lokalerna, men det finns ännu inga planer på vilka lokaler det kan bli fråga om. Vår skola missgynnas ytterligare i och med att vi inte kan informera nya elever om var de ska gå nästa år. Som gymnasieskola kan Frans Schartau ta emot 900 elever, medan de små grupperna på ett IB-program innebär att de högst kan hysa 450 elever. Är detta ett vettigt sätt att utnyttja stadens lokaler på ett kostnadseffektivt sätt? Vore det inte vettigare att planera för redan existerande verksamheter innan man startar nya? Gymnasiechefen Marie-Louise Hammer Åberg tycker att lokalerna på Frans Schartaus gymnasium är lämpliga för en internationell skola eftersom ”det centrala läget gör det lätt för eleverna att ta sig till skolan.” Skolborgarrådet Lotta Edholm säger att man måste utnyttja skolornas lokaler effektivt och att stadens skolor inte ska konkurrera med varandra om elever som sökt samma program. Detta sistnämnda verkar dock gälla endast vår skola. Våra turistelever är mycket ledsna och oroade. De har valt Frans Schartau av flera olika skäl: vår gedigna erfarenhet, blandningen av yrkes- och studieförberedande program, det faktum att många äldre syskon gått på skolan och vårt samarbete med Frans Schartau som erbjuder bra påbyggnadskurser – alltså en skola med samma namn och en gemensam historia. Elever på yrkesförberedande program värderar också relationerna till sin miljö, kamrater i skolan och till sina lärare högre än andra. De vill springa ut på SIN skola och de vill att det ska stå Frans Schartaus gymnasium på deras avgångsbetyg. Eleverna som till hösten börjar år 3 ska vara ute på praktik halva läsåret och tycker att det känns orättvist att de ska behöva anpassa sig till en helt ny skola och nya lärare. Gymnasiechefen har utlovat att eleverna i år 2 och 3 ska få läsa enligt den poängplan vi på Frans fastställt och hon säger också att ”flera lärare kommer att följa med dem”. Nå, detta är inte helt sant. Hotellskolan vill bara ha våra två turistlärare, och en av dem kommer att sluta sin tjänst som lärare när hennes elever flyttar. Hon arbetar gärna på vår skola, med våra elever, annars har hon andra utkomstmöjligheter. Staden förlorar där en utmärkt, kunnig och engagerad lärare. Är detta ett exempel på det fria skolvalet? Gymnasiechefen och skolborgarrådet har uppvaktats av näringslivet och har för ögonen den ökade attraktionskraft en ny internationell IB-skola skulle ha för Stockholmsområdet. Men vad väger tyngst? Stockholms egna barn och deras skattebetalande föräldrar eller näringslivet? Vad tycker du? Liselotte Brundin, lärare på Skanstulls/Frans Schartaus gymnasium i Stockholm sedan 1978