Konsert från 1971 ekar i ny utställning

Summary: En japansk improvisationskonsert 1971 är utgångspunkten för Galerie Nordenhakes nya samlingsutställning.

1971 arrangerade Moderna museet en konsert med den japanska improvisationsgruppen Taj Mahal Travellers. Den avantgardistiska gruppen blandade österländska och västerländska instrument, elektronik och skanderande. Den legendariska konserten i Stockholm är utgångspunkten för Galerie Nordenhakes nya samlingsutställning ”Taj Mahal Travellers”, med tio samtida konstnärer som direkt eller indirekt arbetat vidare i gruppens anda. Idén kommer från Gyonata Bonvicini som är chef för galleriets verksamhet i Berlin: – Jag såg originalfilmen från konserten och fick forska i Moderna museets arkiv. Utställningen är en hommage till deras experimentella attityd. De utvalda konstnärerna är mellan 25 och 80 år men binds samman av att alla har ett aktivt intresse för performance, musik och dans. Mest känd är britten John Stezaker, uppmärksammad för sina collage. Taj Mahal Travellers, Galerie Nordenhake, Hudiksvallsgatan 8, t S:t Eriksplan.


”Äldre par måste garanteras den sista tiden tillsammans”

Summary: Jan Björklund och Barbro Westerholm: Det är hög tid att lagstifta om äldres rätt att kunna fortsätta bo med sin livskamrat.Att tvingas leva åtskilda efter att ha delat allt under ett helt liv innebär en stor påfrestning. I dag är det upp till kommunernas goda vilja om makar får fortsätta leva tillsammans när en av dem inte längre kan bo kvar hemma. På Folkpartiets landsmöte, som inleds i dag, kommer partistyrelsen att föreslå en förstärkt parboendegaranti i socialtjänstlagstiftningen, som gör det möjligt för dem som vill att kunna leva tillsammans även om bara en av makarna har biståndsbeslut. Det är inte kommunernas sak att avgöra när det är dags för makar att skiljas åt, skriver Jan Björklund och Barbro Westerholm.

I dag inleds Folkpartiet liberalernas landsmöte i Växjö. Partistyrelsen kommer att föreslå landsmötet att en så kallad parboendegaranti för äldre ska införas. Garantin innebär att äldre som lever tillsammans ska ha en lagstadgad rätt att fortsätta leva ihop när den ena behöver flytta till ett äldreboende. Det är oanständigt att livskamrater splittras och nekas möjligheten att leva den sista tiden tillsammans. Många äldre makar har levt ett långt liv tillsammans, kanske ända sedan ungdomsåren, och har tänkt leva tillsammans till livets slut. Men som bekant kan inte alla äldre leva den sista tiden i det egna hemmet utan många behöver flytta till ett boende där de kan få vård och omsorg. Om par i denna situation ges möjlighet att leva de sista åren tillsammans är i dag upp till kommunernas godtycke. Det är lika upprörande varje gång det rapporteras om äldre par som av kommuner nekas att fortsätta bo tillsammans när en av dem får sämre hälsa och behöver flytta till ett äldreboende. Omställningen och sorgeprocessen är för många stor när de tvingas lämna sitt hem och blir i många fall ännu större av att de också tvingas lämna sin livskamrat. Kvar hemma bor inte sällan en förtvivlad ensam kvinna eller man som saknar sin livskamrat att dela vardagen med. Sedan 2006 innehåller socialtjänstförordningen en paragraf som säger att makar, sambor eller registrerade partner som har beviljats särskilt boende ska beredas plats i samma boende, om de så vill. Det var en välkommen förändring men långt ifrån tillräcklig, eftersom den inte gäller när bara ena parten har rätt till omsorg. I dag är det upp till kommunernas goda vilja om makar får fortsätta bo tillsammans när en make inte längre kan bo kvar hemma. I vissa kommuner finns möjligheten för par att fortsätta bo ihop, även när endast en av makarna har biståndsbeslut, men i många fall nekas livskamrater möjligheten att fortsätta leva tillsammans. I flera kommuner har under senare år en diskussion därför väckts kring en så kallad parboendegaranti. I exempelvis Norrbotten tillåter tre av fjorton kommuner par att bo tillsammans i äldreboenden trots att bara en av parterna har behov av vård. I flera reportage i SVT Nordnytt under slutet av september i år blev betydelsen av kommungränser skrämmande tydlig. Anna-Lisa och Halvard i Piteå, som har varit gifta i 66 år, har fått en tvårummare på ett äldreboende i Piteå, eftersom Halvard har stora omvårdnadsbehov. Anna-Lisa berättar: ”Det är toppenbra, det går inte att få bättre. Vi har ju hjälp med allt och de kommer på nätterna och hjälper en och det är ju bara att trycka på larmet så har vi hjälp.” I Gällivare däremot kan Albin och Gunborg inte längre bo tillsammans, eftersom Gunborg inte längre orkar ta hand om Albin i hemmet. ”Det är ju inte roligt att vara skilda. Han har ropat efter mig och jag sitter här hemma och gråter”, säger Gunborg i reportaget. De kommunala skillnaderna i hur äldre par behandlas i detta avseende är inte rimliga. Möjligheten att fortsätta bo tillsammans med sin man/hustru på äldre dagar ska inte vara beroende av i vilken kommun någon bor. Att tvingas leva åtskilda efter att ha delat allt under ett liv innebär naturligtvis en stor påfrestning, inte minst genom den oro som det vållar att inte få vara nära den som är sjuk. Ofta ligger även boendet långt från makarnas ursprungliga gemensamma hem, vilket kan försvåra möjligheten att besöka varandra. Ett fortsatt liv tillsammans kan ge många äldre en ökad trygghet och livskvalitet, men innebär även att den anhöriga kan vara en resurs och underlätta personalens arbete genom sin närvaro. Vi anser att det är hög tid att lagstifta om äldres rätt att fortsätta bo med sin livskamrat. Inget par ska tvingas leva åtskilda under sina sista levnadsår. Självklart kan det hända att makarna själva av olika skäl anser att det är den bästa lösningen att endast den ena i paret flyttar till ett äldreboende. Det kan bero på många år av ett alltför stort omvårdnadsansvar eller att exempelvis demens gör det svårt att leva tillsammans. Det måste alltid vara ett frivilligt val. Folkpartiet har i många år varit pådrivande för att skapa fler platser inom äldreomsorgen. Äldreboendedelegationen, som leddes av Barbro Westerholm, överlämnande sitt slutbetänkande ”Bo bra hela livet” i december 2008 och konstaterade att behovet av bostäder anpassade till den åldrande människans behov kommer att bli mycket stort under överskådlig tid. Redan i dag råder det platsbrist i många kommuner och uppskattningsvis kommer 50 000 till 70 000 nya platser att behövas fram till 2040. Kommunerna behöver därför i snabb takt öka antalet platser. Alliansregeringen stimulerar redan i dag den här utvecklingen genom det investeringsstöd som infördes redan 2007. En halv miljard om året har regeringen satsat för att få i gång byggandet av fler äldrebostäder i kommunerna, men hittills har endast en tredjedel av pengarna utnyttjats. Men förutom att detta arbete behöver påskyndas krävs en ökad flexibilitet och mångfald i boendeformer för äldre. En förstärkt parboendegaranti i socialtjänstlagstiftningen skulle kunna öka mångfalden av boenden. När nya lägenheter planeras och byggs kan en del av dessa anpassas till äldre makar med olika behov. Alla makar, oavsett kommun och vårdbehov, ska kunna känna sig säkra på att de kommer att få leva sina sista år tillsammans om de så önskar. Det ska inte längre vara upp till kommunen att avgöra när det är dags för makar att skiljas åt. Jan Björklund partiledare (FP) Barbro Westerholm talesperson för äldrefrågor (FP)


”Vi måste våga ifrågasätta den religiösa extremismen”

Summary: S-kvinnornas ordförande Nalin Pekgul: Den muslimska fundamentalismen i Rinkeby 2009 får mig att tänka på de nio svarta ungdomarna i Little Rock 1957. När Kaddafi Hussein ordnade alkoholfria fester i Rinkeby Folkets hus mötte han starkt motstånd från strängt religiösa män som trakasserade och hindrade ungdomarna som skulle gå dit. Ämnet muslimsk fundamentalism har ingen stor plats i samhällsdebatten, kanske av rädsla för islamofobi. Men vi måste våga ta debatten om extremismen. Från den högsta nivån i samhället vill vi höra ett tydligt ställningstagande för ett samhälle som omfattar alla. De ungdomar som vill dansa och lyssna på musik i Rinkeby 2009 borde få lika bestämt skydd mot extremister som de nio svarta ungdomarna i Little Rock 1957, skriver Nalin Pekgul.

Kaddafi Hussein är en ung somalisk man som bildade en hiphop-grupp. Rinkeby Folkets hus gav honom och hans vänner möjlighet att träna i deras lokaler, men när han skulle ordna alkoholfria fester för ungdomar där mötte han starkt motstånd från strängt religiösa muslimer. De spred ut rykten att han var en dålig muslim som skulle brinna i helvetet och det gick till och med så långt att en stor grupp ställde sig utanför Folkets hus och hindrade ungdomar att gå in till festen. Kaddafi Hussein bad polisen om hjälp, men när polisen kom sa de män som nyss trakasserat ungdomarna att de bara stod där och tittade. Polisen nöjde sig med deras förklaring och lämnade torget. När Kaddafi inte fick stöd av polisen och inte ensam orkade strida mot de fanatiska muslimerna flyttade han festerna till Husby. Tyvärr fick han inte ha sina fester i fred där heller. Det här är inte första gången vi får höra talas om att muslimska ungdomar i Sverige hindras att ordna fester med musik. För några år sedan uppmärksammade tv-programmet ”Uppdrag granskning” ett liknande problem bland muslimer i Göteborg. Historien ger många exempel på att kampen mot extremismen blir effektiv först när alla samhällsnivåer sluter upp. Lagstiftaren, rättsväsendet, opinionsbildare, alla måste involveras. Rinkeby 2009 får mig att tänka på Little Rock 1957. Sedan högsta domstolen i USA på 1950-talet förbjudit segregerade skolor försökte vita ändå hindra svarta barn och ungdomar att börja i de skolor som dittills varit reserverade för vita. I Arkansas hotades nio svarta ungdomar som skulle börja i Little Rock High School av en vit mobb och hindrades att komma in i skolan. Efter ingripanden från justitiedepartementet och president Eisenhower inkallades polis och militär för att upprätthålla ordningen och se till att de svarta ungdomarna kunde gå till sina klassrum. De ungdomar som vill dansa och lyssna på musik i Rinkeby år 2009 borde få lika bestämt skydd mot extremister som de nio i Little Rock 1957. Frågan är varför samhället inte bryr sig. Jag misstänker tyvärr att likgiltigheten inför det som hänt i Rinkeby och i Göteborg beror på att Rinkebyborna och somalierna i Göteborg betraktas som ett annorlunda folk som får sköta sina fester bäst de vill. Dessa andra får förbjuda ungdomar att lyssna på musik, dansa och dricka Fanta om de anser att sådana fester inte tillhör deras kultur. Men vi måste bry oss. Vi kan inte acceptera att samhället glider isär. Rättsystemet måste reagera. Vi måste våga ta debatten om extremismen. Från den högsta nivån i samhället vill vi höra ett tydligt ställningstagande för ett samhälle som omfattar alla. Det kan tyckas självklart att rättssystemet ska beivra hot, trakasserier och misshandel även om gärningsmän och offer tillhör samma etniska eller religiösa grupp. Polisen ska stanna kvar utanför Rinkeby Folkets hus hela kvällen om så behövs för att garantera ungdomarnas säkerhet. Hot och trakasserier ska utredas. De som står upp mot religiös extremism ska inte behöva möta samma missriktade hänsyn som en gång förledde samhället att blunda när flickor och unga kvinnor utsattes för våld i sina egna familjer. Mordet på Fadime Sahindal 2002 ledde till att dessa brott äntligen uppmärksammades. Förövare fick sina straff och offren fick stöd att komma bort från förtrycket. Det ska inte behöva gå så långt. Ämnet muslimsk fundamentalism har ingen stor plats i samhällsdebatten. Etablerade debattörer med tillgång till kända debattfora undviker ämnet, kanske av missriktad hänsyn till oliktänkande, kanske av rädsla att stämplas som islamofober. Det är dessutom svårt att skapa nya platser för debatt i viktiga samhällsfrågor. Men ett nytt forum för debatt uppstod trots allt våren 2009 när föreningen Tensta Träff inledde en samtalsserie om förutsättningarna för en europeisk islam. Gensvaret blev starkt. Det var uppenbart att det fanns ett stort behov av att prata om dessa frågor. Forskare, journalister och författare medverkade som inledare. I den efterföljande debatten möttes företrädare för mycket skilda uppfattningar om islam. Vårens träffar var dock i huvudsak en lokal angelägenhet. Diskussionerna var sansade och vi som deltog kände att vi hittat ett forum där människor som aldrig tidigare hade diskuterat med varandra kunde mötas. Vid höstens första seminarium inledde Kaddafi Hussein diskussionen och berättade om vilka problem han möter i Rinkeby. Som moderator påpekade jag att det är fruktansvärt allvarligt om människor inte ens kan ordna en fest. En del i publiken avbröt med hånfulla skratt och rop att de minsann har större problem med islamofobi och diskriminering än med att en trettonårig flicka inte får dansa. Jag noterade att de som hade svårast att acceptera mötesordningen inte kom från Tensta eller Rinkeby. De var välutbildade unga människor som är vana att ta plats i debatter. En del av dem försörjer sig på något av de många projekt mot islamofobin som staten och kommunerna finansierar. Jag tänkte i mitt stilla sinne att de knappast drabbas av några åsiktspoliser när de själva vill roa sig. Debatten illustrerar det dilemma vi står inför när vi försöker att formulera en europeisk islam. Efter den 11 september 2001 förstärktes fördomarna mot muslimer och extremisterna fick ökat gehör för sina åsikter framför allt bland de unga muslimerna. För vanliga muslimer blev situationen mycket besvärlig. Risken att bli diskriminerad ökade i och med islamofobins utbredning samtidigt som fanatikerna paradoxalt nog lämnades mer i fred i sina försök att förtrycka andra muslimer därför att samhällets representanter var rädda att uppfattas som islamofober. En av de viktigaste frågorna i Europa är hur vi ska få våra samhällen att hålla ihop och inte falla sönder av etniska och religiösa motsättningar. Det hade därför varit lämpligt om Fredrik Reinfeldt under sitt halvår som ordförande för Europeiska unionen hade tagit upp frågan om hur vi ska forma ett samhälle där alla får plats oavsett religion eller etnisk bakgrund. Dessvärre har jag aldrig hört honom säga något insiktsfullt om detta. Tvärtom vägrar han att öppna ögonen för de problem som religiösa friskolor kan skapa och fortsätter på denna väg genom att göra det möjligt att öppna segregerade religiösa vårdcentraler. Ett sätt att slå undan benen för de fundamentalistiska muslimernas retorik om att muslimer alltid kommer att vara föraktade i kristna länder är att ständigt tydliggöra att alla religioner är lika respekterade i vårt samhälle. Kungen hade till exempel i sitt tal vid riksdagens öppnande kunnat uppmärksamma att den muslimska fastemånaden ramadan pågick och att eid al-fitr skulle firas nästkommande söndag. Det skulle ha visat alla unga muslimer att de betraktas som en del av Sverige och att de inte ska köpa extremisternas budskap. Nalin Pekgul ordförande Socialdemokratiska kvinnoförbundet Född i Kurdistan Nalin Pekgul är ordförande för Socialdemokratiska kvinnoförbundet. Hon är utbildad sjuksköterska och troende muslim. Hon föddes i Kurdistan och kom till Sverige som flyktingbarn 1980 då hon var 13 år. Hon är styrelseledamot i Fadime Sahindals minnesfond och Olof Palmes minnesfond. Mellan 1994 och 2002 var hon riksdagsledamot. Hon är bosatt i Tensta i nordvästra Stockholm och starkt engagerad i jämställdhetsfrågor och integrationsfrågor.


Summary: S-kvinnornas ordförande Nalin Pekgul: Den muslimska fundamentalismen i Rinkeby 2009 får mig att tänka på de nio svarta ungdomarna i Little Rock 1957.När Kaddafi Hussein ordnade alkoholfria fester i Rinkeby Folkets hus mötte han starkt motstånd från strängt religiösa män som trakasserade och hindrade ungdomarna som skulle gå dit. Ämnet muslimsk fundamentalism har ingen stor plats i samhällsdebatten, kanske av rädsla för islamofobi. Men vi måste våga ta debatten om extremismen. Från den högsta nivån i samhället vill vi höra ett tydligt ställningstagande för ett samhälle som omfattar alla. De ungdomar som vill dansa och lyssna på musik i Rinkeby 2009 borde få lika bestämt skydd mot extremister som de nio svarta ungdomarna i Little Rock 1957, skriver Nalin Pekgul.

Kaddafi Hussein är en ung somalisk man som bildade en hiphop-grupp. Rinkeby Folkets hus gav honom och hans vänner möjlighet att träna i deras lokaler, men när han skulle ordna alkoholfria fester för ungdomar där mötte han starkt motstånd från strängt religiösa muslimer. De spred ut rykten att han var en dålig muslim som skulle brinna i helvetet och det gick till och med så långt att en stor grupp ställde sig utanför Folkets hus och hindrade ungdomar att gå in till festen. Kaddafi Hussein bad polisen om hjälp, men när polisen kom sa de män som nyss trakasserat ungdomarna att de bara stod där och tittade. Polisen nöjde sig med deras förklaring och lämnade torget. När Kaddafi inte fick stöd av polisen och inte ensam orkade strida mot de fanatiska muslimerna flyttade han festerna till Husby. Tyvärr fick han inte ha sina fester i fred där heller. Det här är inte första gången vi får höra talas om att muslimska ungdomar i Sverige hindras att ordna fester med musik. För några år sedan uppmärksammade tv-programmet ”Uppdrag granskning” ett liknande problem bland muslimer i Göteborg. Historien ger många exempel på att kampen mot extremismen blir effektiv först när alla samhällsnivåer sluter upp. Lagstiftaren, rättsväsendet, opinionsbildare, alla måste involveras. Rinkeby 2009 får mig att tänka på Little Rock 1957. Sedan högsta domstolen i USA på 1950-talet förbjudit segregerade skolor försökte vita ändå hindra svarta barn och ungdomar att börja i de skolor som dittills varit reserverade för vita. I Arkansas hotades nio svarta ungdomar som skulle börja i Little Rock High School av en vit mobb och hindrades att komma in i skolan. Efter ingripanden från justitiedepartementet och president Eisenhower inkallades polis och militär för att upprätthålla ordningen och se till att de svarta ungdomarna kunde gå till sina klassrum. De ungdomar som vill dansa och lyssna på musik i Rinkeby år 2009 borde få lika bestämt skydd mot extremister som de nio i Little Rock 1957. Frågan är varför samhället inte bryr sig. Jag misstänker tyvärr att likgiltigheten inför det som hänt i Rinkeby och i Göteborg beror på att Rinkebyborna och somalierna i Göteborg betraktas som ett annorlunda folk som får sköta sina fester bäst de vill. Dessa andra får förbjuda ungdomar att lyssna på musik, dansa och dricka Fanta om de anser att sådana fester inte tillhör deras kultur. Men vi måste bry oss. Vi kan inte acceptera att samhället glider isär. Rättsystemet måste reagera. Vi måste våga ta debatten om extremismen. Från den högsta nivån i samhället vill vi höra ett tydligt ställningstagande för ett samhälle som omfattar alla. Det kan tyckas självklart att rättssystemet ska beivra hot, trakasserier och misshandel även om gärningsmän och offer tillhör samma etniska eller religiösa grupp. Polisen ska stanna kvar utanför Rinkeby Folkets hus hela kvällen om så behövs för att garantera ungdomarnas säkerhet. Hot och trakasserier ska utredas. De som står upp mot religiös extremism ska inte behöva möta samma missriktade hänsyn som en gång förledde samhället att blunda när flickor och unga kvinnor utsattes för våld i sina egna familjer. Mordet på Fadime Sahindal 2002 ledde till att dessa brott äntligen uppmärksammades. Förövare fick sina straff och offren fick stöd att komma bort från förtrycket. Det ska inte behöva gå så långt. Ämnet muslimsk fundamentalism har ingen stor plats i samhällsdebatten. Etablerade debattörer med tillgång till kända debattfora undviker ämnet, kanske av missriktad hänsyn till oliktänkande, kanske av rädsla att stämplas som islamofober. Det är dessutom svårt att skapa nya platser för debatt i viktiga samhällsfrågor. Men ett nytt forum för debatt uppstod trots allt våren 2009 när föreningen Tensta Träff inledde en samtalsserie om förutsättningarna för en europeisk islam. Gensvaret blev starkt. Det var uppenbart att det fanns ett stort behov av att prata om dessa frågor. Forskare, journalister och författare medverkade som inledare. I den efterföljande debatten möttes företrädare för mycket skilda uppfattningar om islam. Vårens träffar var dock i huvudsak en lokal angelägenhet. Diskussionerna var sansade och vi som deltog kände att vi hittat ett forum där människor som aldrig tidigare hade diskuterat med varandra kunde mötas. Vid höstens första seminarium inledde Kaddafi Hussein diskussionen och berättade om vilka problem han möter i Rinkeby. Som moderator påpekade jag att det är fruktansvärt allvarligt om människor inte ens kan ordna en fest. En del i publiken avbröt med hånfulla skratt och rop att de minsann har större problem med islamofobi och diskriminering än med att en trettonårig flicka inte får dansa. Jag noterade att de som hade svårast att acceptera mötesordningen inte kom från Tensta eller Rinkeby. De var välutbildade unga människor som är vana att ta plats i debatter. En del av dem försörjer sig på något av de många projekt mot islamofobin som staten och kommunerna finansierar. Jag tänkte i mitt stilla sinne att de knappast drabbas av några åsiktspoliser när de själva vill roa sig. Debatten illustrerar det dilemma vi står inför när vi försöker att formulera en europeisk islam. Efter den 11 september 2001 förstärktes fördomarna mot muslimer och extremisterna fick ökat gehör för sina åsikter framför allt bland de unga muslimerna. För vanliga muslimer blev situationen mycket besvärlig. Risken att bli diskriminerad ökade i och med islamofobins utbredning samtidigt som fanatikerna paradoxalt nog lämnades mer i fred i sina försök att förtrycka andra muslimer därför att samhällets representanter var rädda att uppfattas som islamofober. En av de viktigaste frågorna i Europa är hur vi ska få våra samhällen att hålla ihop och inte falla sönder av etniska och religiösa motsättningar. Det hade därför varit lämpligt om Fredrik Reinfeldt under sitt halvår som ordförande för Europeiska unionen hade tagit upp frågan om hur vi ska forma ett samhälle där alla får plats oavsett religion eller etnisk bakgrund. Dessvärre har jag aldrig hört honom säga något insiktsfullt om detta. Tvärtom vägrar han att öppna ögonen för de problem som religiösa friskolor kan skapa och fortsätter på denna väg genom att göra det möjligt att öppna segregerade religiösa vårdcentraler. Ett sätt att slå undan benen för de fundamentalistiska muslimernas retorik om att muslimer alltid kommer att vara föraktade i kristna länder är att ständigt tydliggöra att alla religioner är lika respekterade i vårt samhälle. Kungen hade till exempel i sitt tal vid riksdagens öppnande kunnat uppmärksamma att den muslimska fastemånaden ramadan pågick och att eid al-fitr skulle firas nästkommande söndag. Det skulle ha visat alla unga muslimer att de betraktas som en del av Sverige och att de inte ska köpa extremisternas budskap. Nalin Pekgul ordförande Socialdemokratiska kvinnoförbundet


”Köpenhamnsmötet kan alltjämt bli en milstolpe”

Summary: Miljöminister Andreas Carlgren: En bred och kraftfull överenskommelse – inkluderande Kina och USA – är fortfarande möjlig på klimattoppmötet i Köpenhamn.Tjänstemannaförhandlingarna gick alltför länge för sakta. Att de avslutades utan att nå fram till en legalt bindande överenskommelse har av vissa tagits som förevändning att uppträda som handelsresande i pessimism. Men det finns ingen plats på vagnen för dessa. När miljöministrarna för ett 40-tal länder i dag samlas för ett sista möte inför klimatkonferensen, kommer jag som ordförande för EU:s miljöministrar att driva på för en bred och kraftfull överenskommelse i Köpenhamn. En sådan kan ge mer långtgående åtaganden och snabbare sättas i verket än om alla legala paragrafer skulle vara färdigbehandlade, skriver Andreas Carlgren.

I dag samlas miljöministrarna från ett 40-tal länder i Köpenhamn, för ett sista förmöte inför FN:s klimatkonferens i december. Nu går processen in på upploppet inför klimatoppmötet och Sverige som EU-ordförande har en nyckelroll. Decembermötet har fortfarande alla chanser att bli en milstolpe i det globala arbetet för klimatet. Men då måste innehållet sättas i främsta rummet. Jag kommer som ordförande för EU:s miljöministrar att driva på för att resultatet i Köpenhamn ska bli en bred och kraftfull överenskommelse, som ger mer långtgående åtaganden och snabbare kan sättas i verket, än om alla legala paragrafer skulle vara färdigförhandlade. I nästa steg och med en tydlig tidsplan måste överenskommelsen överföras till en juridiskt bindande form. Detta ökar enligt min bedömning chansen att USA och Kina gör tillräckligt långtgående åtaganden. Vi miljöministrar har de senaste åren träffats vid åtskilliga tillfällen, och i flera olika konstellationer, för att nå det nödvändiga resultatet. Den här omfattande processen med möten på politisk nivå har skett parallellt med tjänstemannaförhandlingar. I Grönlandsdialogen och inte minst Major Economies Forum har länder med de största utsläppen, som Kina och USA och andra nyckelländer, haft chans att steg för steg pröva och utmana varandras positioner. Som ordförandeland för EU har Sverige drivit på och på vägen har länderna närmat sig varandra. När vi i somras kom överens i Major Economies Forum, som samlar de stora utsläppsländerna med sammanlagt 80 procent av världens utsläpp, om att hålla temperaturen under två grader var det ett viktigt steg mot det som vi behöver slutföra i mitten av december. Det var resultatet av intensiva förhandlingar. Nu väntar två spännande dagar där utmaningen är att tydliggöra och utkristallisera vad som är möjligt att åstadkomma i december. När stats- och regeringscheferna kommer till Köpenhamn på kvällen den 17 december ska vi miljöministrar ha berett marken. Många på avstånd från förhandlingarna har redan dödförklarat Köpenhamnsmötet. En del har tyckt att det är bra om det inte blir någon överenskommelse. När världen redan står på branten till en katastrof är förhoppningen att allt ska vara lättare att lösa om något år. Tro inte på det! Andra, som delar av den svenska miljörörelsen, menar att vi ska göra en överenskommelse som utesluter de stora utsläppsländerna. Men att utesluta till exempel USA och Kina innebär ett misslyckande. Till skillnad från Kyotoprotokollet behöver vi ge oss på de stora utsläppen för att klara klimatet. För att tydliggöra: Om EU höjer budet med 10 procentenheter äts det upp av Kinas växande utsläpp på bara två år. Tydligare kan det inte sägas – alla måste vara med. Tjänstemannaförhandlingarna gick alltför länge för sakta. Att de nu avslutats inför Köpenhamn utan att komma tillräckligt långt på vägen mot en legalt bindande överenskommelse har av vissa tagits som ytterligare förevändning för att uppträda som handelsresande i pessimism. Men det finns ingen plats på vagnen för dessa. Världen har väntat länge nog på åtgärder för klimatet. För mig handlar det om politisk vilja och ledarskap. Det är nödvändigt att vi når en bred och omfattande överenskommelse för världens klimat i Köpenhamn som: • innehåller tydliga åtaganden för åtgärder så att temperaturen hålls under två grader. • innebär att alla länder är med, inklusive USA och Kina • omfattar alla centrala delar med tillräckliga utsläppsminskningar, anpassningsåtgärder i u-länderna, finansiering av utsläppsminskningar och överföring av grön teknik. • vid behov snabbt kan anpassas till vad vetenskapen visar är nödvändigt för att klara klimatet. Miljöministergruppen måste formulera vad som krävs för att åstadkomma en sådan bred och omfattande överenskommelse. En överenskommelse som på många sätt kan vara bättre än den som var tänkt att träda i kraft först 2013. Utsläppen växer i dag när kurvan i stället måste böja av. Nu finns chansen att bryta utvecklingen, inte 2013 utan direkt efter Köpenhamnsmötet i år. EU driver under det svenska ordförandeskapet krav som innebär de mest långtgående buden på bordet inför Köpenhamn: 30 procents utsläppsminskning till 2020, som hävstång för att andra ska följa efter. På lång sikt har EU satt målet att minska utsläppen med 80–95 procent till 2050. Arbetet måste nu och i december inriktas på följande: • Andra i-länder måste följa EU. De industrialiserade länderna som kollektiv måste ge besked om minskade utsläpp som klarar 2-gradersmålet med tydliga och mätbara mål för 2020 och med sikte på 2050. • USA måste med. USA står i dag för en femtedel av världens totala utsläpp. EU för cirka 10 procent. Om USA inte kommer med riskeras en dominoeffekt där andra faller ifrån. En politisk överenskommelse gör det lättare för president Obama, med en trilskande senat, men innebär samtidigt en mycket stark förpliktelse. • Kina och andra växande u-landsekonomier måste åta sig utsläppsminskningar. De måste ge besked om åtgärder som gör att utsläppen inte ökar jämfört med att inga åtgärder vidtas alls. • Pengar på bordet för snabba åtgärder för utvecklingsländer. EU har sagt att det globalt krävs 5–7 miljarder euro per år under de första tre åren efter Köpenhamn. Andra måste fram med sina bud. EU är berett att ta sitt ansvar. Långsiktigt behövs 100 miljarder euro per år från 2020. • Regnskogen ska räddas och utsläppen därigenom minska. EU har slagit fast att förstöringen av regnskog behöver halveras till 2020, och ha upphört till 2030. EU är berett både att ställa upp med direkta bidrag, och senare stöd genom utsläppshandeln, för att stoppa regnskogsskövlingen, stödja återskogning och skapa hållbart skogsbruk. Avskogning står för en femtedel av de globala utsläppen. Regnskogen är en naturlig lunga. Att bevara regnskogen är avgörande inte bara för klimatet utan också för den biologiska mångfalden och fattigdomsbekämpningen. Jordens klimat och folk kan inte vänta på insatser för att rädda klimatet. Lösningen är inte att sprida mer pessimism utan att tvärtom – som EU gör – visa ledarskap som sätter press på alla andra aktörer. I Köpenhamn har vi nu och i december chans till en överenskommelse som öppnar för de snabba åtgärder som världens klimat behöver. Andreas Carlgren miljöminister (C)


”EU-presidenten får svårt att driva sina egna frågor”

Summary: EU-expert om EU:s nya president: En lågprofilerad president är definitivt till små och medelstora länders fördel. Med Lissabonfördraget i hamn går maktkampen om den nya posten som EU:s ordförande – EU:s president – in i ett avgörande skede. Den svenska regeringen har inte klargjort sin hållning utåt, men man anar ett stöd för en relativt lågprofilerad småstatsföreträdare med center-högerinriktning. Jämfört med dagens roterande ordförande i Europeiska rådet kommer EU-presidenten att ha mycket små resurser. Möjligheterna att driva egna politiska frågor är klart begränsade. Det vore strategiskt smart av EU:s stora länder att stödja en president från en liten eller medelstor stat, skriver Johan Tallberg.

När Lissabonfördraget nu har godkänts av EU:s alla medlemsländer hårdnar striden om vilka som ska få de toppjobb som tillsätts när det nya traktatet träder i kraft. Dragkampen mellan Europas huvudstäder är i full gång och liksom vid tidigare tillsättningar av topposter i EU inbegriper den en komplicerad och ibland ovärdig kohandel. Få kandidater har offentligt deklarerat sitt intresse, men många har inofficiellt klargjort att de gärna skulle få frågan. Särskilt intressant är striden om den nya posten som ordförande eller ”president” i Europeiska rådet, EU:s toppmötesinstitution. Det är en funktion som hittills har roterat var sjätte månad mellan stats- eller regeringscheferna, men som nu omvandlas till en halvpermanent post med en mandatperiod på maximalt fem år. Innehavaren av posten förväntas allmänt hämtas från skaran tidigare eller nuvarande premiärministrar eller presidenter i EU. Posten är av stor betydelse då innehavaren kommer att ha huvudansvaret för att leda EU:s stats- och regeringschefer till överenskommelser i de tunga politiska frågor som normalt hamnar på deras bord, men också ska företräda EU internationellt. Satt i ett historiskt perspektiv är det vi nu bevittnar den andra ronden i en maktpolitisk kamp mellan EU:s små och stora länder, där den första bestod av förhandlingarna 2002–2004 om det traktat som i reviderad form blev Lissabonfördraget. När förslaget om en EU-president först lanserades möttes det av stor misstro från närmast alla EU:s små och medelstora stater som såg en betydande risk att Europeiska rådet därmed skulle stärkas på bekostnad av Europeiska kommissionen. Medan Europeiska rådet genom sin strikt mellanstatliga karaktär är den EU-institution som lämnar mest utrymme för stormaktsdominans, bidrar den överstatliga kommissionen till att reducera förutsättningarna för maktpolitik i EU, och betraktas därför ofta som de små staternas bästa vän. EU:s mindre länder befarade att den tilltänkta EU-presidenten skulle överskugga kommissionens ordförande, allmänt stärka Europeiska rådets ställning, och därmed vidga utrymmet för stormakterna att styra. Dessa länder såg även ett särskilt värde i att genom rotationen av ordförandeskapet vid återkommande tillfällen få leda Europeiska rådet, och fruktade att EU:s stora medlemsstater skulle lägga beslag på den nya presidentposten. Tillskyndarna till förslaget om en EU-president var de fem största medlemsstaterna, men också något förvånande regeringarna i Sverige och Danmark. För svensk del blev detta en unikt kontroversiell EU-fråga. Medan den dåvarande socialdemokratiska regeringen aktivt uttryckte sitt stöd för förslaget, var detta en position som saknade stöd i riksdagen, där majoriteten föredrog ett bibehållande av det roterande ordförandeskapet. Konsekvensen blev kritik från konstitutionsutskottet gentemot statsministern och utrikesministern för att inte ha förankrat regeringens position i EU-nämnden. Med Lissabonfördraget i hamn går nu maktkampen in i ett avgörande skede. Presidentposten kommer att inrättas, men det står fortfarande öppet om den kommer att utvecklas till en mer eller mindre tung politisk plattform. Ska det vara ett högprofilämbete eller ett lågprofilämbete Tjänstebeskrivningen ger i sig ingen detaljerad vägledning, vilket gör den första innehavaren av posten särskilt betydelsefull, då denna till del kommer att kunna forma ämbetets inriktning och maktanspråk. En internationell statsman som Storbritanniens tidigare premiärminister Tony Blair skulle med säkerhet placera EU:s presidentpost på den storpolitiska kartan. En erkänt duktig medlare som Luxemburgs premiärminister Jean-Claude Juncker skulle sannolikt leda till en presidentpost med betoning på internt arbete i det tysta. Efter att ha förlorat striden om inrättandet av presidentposten är EU:s små och medelstora stater nu inriktade på att försöka styra den mot ett lågprofilämbete, gärna med en politiker från ett litet eller medelstort land som första innehavare. Beneluxländerna författade i början av oktober en gemensam skrivelse till stöd för en begränsad presidentfunktion, som inte hotar kommissionens ordförande mer än nödvändigt, och de andra små och medelstora länderna delar i princip denna position. Den svenska regeringen har som EU-ordförande inte klargjort sin hållning offentligt, men man anar ett stöd för tanken om en relativt lågprofilerad småstatsföreträdare med center-högerinriktning. Ofta nämnda personer är, jämte Juncker, Nederländernas premiärminister Jan Peter Balkenende och Belgiens premiärminister Herman Van Rompuy. EU:s stora medlemsstater är denna gång mer splittrade. Medan det var viktigt för dessa länder att få ämbetet inrättat, är det inte lika självklart att de önskar en hög politisk profil på presidentposten. Det finns en uppenbar risk att den nya presidenten, om man valde någon som Blair, skulle kunna överglänsa även premiärministrar och presidenter från stora EU-länder, vilket inte vore populärt. Vidare vore det strategiskt smart av EU:s stora länder att stödja en president från en liten eller medelstor stat den första gången posten tillsätts, för att stilla dessa länders oro att presidentämbetets inrättande kommer att vara till deras nackdel. Oavsett vem EU:s stats- och regeringschefer i slutändan enas om, finns det anledning att tro att ämbetet inte blir en så tung politisk plattform som antyds när vi använder termen ”EU-president” . I skapandet av posten var medlemsstaterna noga med att säkerställa att presidenten skulle ha klart begränsade möjligheter att driva egna politiska frågor. Till skillnad från kommissionens ordförande och Europaparlamentets talman, som sitter på femåriga mandat, måste den nya presidenten verka för att bli omvald redan efter två och ett halvt år. Det innebär att han eller hon ogärna kommer att vilja stöta sig med viktiga medlemsstater. Presidenten kommer också att ha mycket begränsade egna resurser till sitt förfogande jämfört med exempelvis kommissionens ordförande och EU:s nya utrikesminister, men även dagens roterande ordförande i Europeiska rådet. Medan Fredrik Reinfeldt som ordförande har kunnat förfoga över en medlemsstats hela arsenal av politiska resurser, och därtill haft möjlighet att samordna svenska ordförande i ministerrådets alla kommittéer och arbetsgrupper, kommer den nya presidenten att stå utan dessa förutsättningar. Det återstår att se vilken politisk tyngd den nya EU-presidenten kommer att få. Men en utveckling mot en lågprofilerad ordföranderoll i den interna medlingens tecken vore definitivt till små- och medelstora länders fördel. Jonas Tallberg professor i statsvetenskap vid Stockholms universitet


Internet kan erbjuda anhöriga stöd

Summary: Att leva nära en person med depression kan var svårt. Ett sätt att stödja anhöriga kan vara att erbjuda nätbaserade tjänster, visar en studie från Malmö högskola.

Sigrid Stjernswärd, leg. sjuksköterska och forskare vid Fakulteten för Hälsa och samhälle vid Malmö högskola, har i sin avhandling ”Designing Online Support for Families Living with Depression” undersökt hur depression påverkar de anhörigas vardag. – Sjukdomen har en stark inverkan på de anhörigas tillvaro, det gäller såväl det sociala livet som privat- och yrkeslivet, säger hon. Den krävande livssituationen, svårigheten att balansera relationen och den ständiga oron innebär att många upplever en känsla av att inte leva sitt eget liv. – Min studie visar att de anhöriga har ett stort behov av stöd och information, något som vården inte erbjuder. Många känner sig därför ensamma. Ett bra sätt att stödja anhöriga kan vara via tjänster på internet, konstaterar Stjernswärd. Inom ramen för sin avhandling har hon tagit fram ett nätbaserat självhjälpsverktyg. Sajten har gjorts i samarbete med anhöriga och innehåller, förutom ett forum, en nätbaserad dagbok. – Min studie visar att hemsidan fyller en rad användbara funktioner. Den ger bland annat utrymme för eftertanke och skapar möjlighet att uttrycka känslor och tankar. Som anhörig har du också möjlighet att komma i kontakt med andra i liknande situation för att utbyta erfarenheter, ge råd och tips. Sigrid Stjernswärd disputerar på avhandlingen den 14 november.


”Vattenfall har försatt sig i en förtroendekris”

Summary: Vattenfalls koncernchef Lars G Josefsson: Jag känner ödmjukhet inför den kritik som nu riktas mot Vattenfall och mig som vd. Vattenfall har misslyckats med att inför svenska folket förklara företagets förvandling från ett helsvenskt koldioxidneutralt Vattenfall till det ledande europeiska energiföretag det är i dag, med verksamhet i Tyskland, Finland, Danmark, Polen och Holland. Vi har också brustit vad gäller säkerhetskultur både i Sverige och Tyskland och befogad kritik har riktats mot oss när det gäller kärnkraftverken. Vattenfall har försatt sig i en förtroendekris. Vi är medvetna om det och vill återskapa förtroendet inför våra yttersta uppdragsgivare, det svenska folket, skriver Lars G Josefsson.

Vattenfall är hela svenska folkets företag. Det är ett företag som engagerar och berör, tas som referens, lyfts fram som avskräckande exempel och också som föredöme. I Vattenfall möts teknik, ekonomi, miljö, klimat, säkerhet – stora och små kunder. I dag ryms verksamhet i flera delar av norra Europa under detta ursvenska varumärke – Vattenfall. Det är helt enkelt ett mycket speciellt företag att vara chef för. Men det är inget lätt pastorat och jag känner både ödmjukhet och eftertanke inför den kritik som nu riktas mot Vattenfall och mot mig som vd för Vattenfall. Inledningsvis finns det anledning att slå fast att vi i Vattenfall misslyckats med att till svenska folket förklara och beskriva förändringen av ett helsvenskt, koldioxidneutralt Vattenfall till vad det är i dag – ett av de ledande europeiska energiföretag som vuxit genom förvärv i Tyskland, Finland, Danmark, Polen och Holland. När vi med utgångspunkt i styrelsens och ägarens intentioner utvecklat Vattenfall från vad det var till vad det är i dag borde vi också mycket tydligare beskrivit att det innebär att Vattenfall kommer att engageras i energiproduktion som bygger på kol. Problemet är att världen och Europa är beroende av kol på ett helt annat sätt än vad man i Sverige förstått. Det är inte Vattenfall som aktivt valt en koldioxidpåverkan, vi har köpt tillgångar som vi nu försöker utveckla och förbättra, bland annat genom att minska koldioxidutsläppen. Vattenfall har brustit vad gäller säkerhetskultur både i Sverige och Tyskland – och det finns befogad kritik som har riktats mot oss när det gäller kärnkraftverken. Samtidigt har vi ett dilemma. Tyskland vill ha säker energiförsörjning. Det innebär på kort sikt att befintlig kolkraft måste ersättas med ny, om än förbättrad, kolkraft. Det är något som visat sig närmast omöjligt att förklara. Min utgångspunkt som naturvetare och tekniker, med engagemang för samhällsfrågor och klimatfrågan, har varit att ställa Vattenfall och dess kompetens till lösningarnas förfogande: Vår ambition är att vara koldioxidneutrala 2050 och att delta i det internationella arbetet för att hitta lösningar på den globala klimatfrågan. Ett exempel är att Vattenfall har investerat i ny teknik för att avskilja kol-dioxid vid elproduktion baserad på kol. Vi kan i dag konstatera att vår satsning på detta varit rätt och riktig. Men vi har kanske inte varit tillräckligt duktiga på att förklara kopplingen mellan dessa framtidsinsatser och vad vi gör i dag. Det har beskrivits som ”green-wash” av belackare, att Vattenfall försöker dölja och skapa dimridåer när vi i stället velat vara pådrivande och progressiva. Vattenfall behöver hitta en bättre balans mellan vad vi gör här och nu och vad vi vill medverka till på längre sikt. Även lösningarna har sina problem och det är inte självklart att de lokala opinionerna accepterar bergrum för lagring av koldioxid. Vattenfall har blivit ett europeiskt energiföretag eftersom det skapat värde åt vår ägare svenska folket och eftersom vi varit besjälade av att vara en pådrivande och engagerad ägare i klimat-, miljö- och säkerhetsfrågor. Vi har höga ambitioner, vi har engagerade medarbetare och genomför stora satsningar både när det gäller forskning och utveckling och att investera i förnybar energi. Vattenfall är ett statligt ägt företag, men också ett företag som verkar på konkurrensutsatta marknader och där konkurrerar med även privatägda företag. Vår ägare, svenska staten, ställer krav på Vattenfalls avkastning och är en engagerad ägare via styrelse och särskilda ägardirektiv. De nuvarande ägardirektiven säger exempelvis att ”Vattenfall skall vara ledande för energiomställningen i Sverige”, vilket inte är en adekvat beskrivning givet vår verksamhet i dag. Därför välkomnar naturligtvis vi i Vattenfalls ledning den aviserade förändringen av ägardirektiven. Som alla företag genomför vi också löpande analyser av vår kapitalstruktur, vår avkastning och ser över våra investeringsplaner. Vi ser ständigt över detta. Vi äger redan produktionstillgångar, exempelvis kärnkraftverk, tillsammans med andra aktörer. Under några månader har vi sett över den svenska nätverksamheten internt för att bland annat bedöma lönsamhet och kapitalbindning. Om detta har det förekommit medieuppgifter de senaste dagarna. Det finns inga beslut fattade om att avyttra Vattenfalls svenska nätverksamhet. Den typen av överväganden måste självfallet göras i samförstånd med vår ägare. Det är det tydliga besked som vi vill ge. Vattenfall har ambitionen att vara en stark, lönsam och progressiv aktör i norra Europa, men också att vara en pålitlig partner till våra kunder i Sverige. För några dagar sedan presenterade vi ett samarbete med några av Sveriges viktigaste och mest elintensiva företag kring hur vi gemensamt skulle kunna planera och investera i ny baskraft i Sverige. Vattenfall har försatt sig i en förtroendekris. Vi är medvetna om det och känner ödmjukhet inför våra yttersta uppdragsgivare – svenska folket – för att återskapa detta förtroende. Lars G Josefsson vd Vattenfall Kritiken mot Vattenfall Vattenfall har under senare tid fått kritik från miljöhåll både i Sverige och övriga Europa. Det beror bl a på att företaget kraftigt ökat sina koldioxidutsläpp genom förvärv av kol- och gaskraftbolag i Tyskland, Polen och Holland. I Tyskland har Vattenfall fem kolkraftverk och vill bygga ännu ett utanför Hamburg. Vattenfalls projekt för att lagra koldioxid i bergrum, så kallad CCS-teknik, har också stött på problem och den tyska regeringen har stoppat ett lagförslag som skulle göra detta möjligt. Företaget har också haft stora säkerhetsproblem i kärnkraftverket Ringhals och i kärnkraftverken i tyska Krümmel och Brunsbüttel. Koncernchefen Lars G Josefsson var tidigare energirådgivare åt den tyska förbundskanslern Angela Merkel. I somras tackade han ja till att bli en av FN-chefen Ban Ki-moons rådgivare i energi- och klimatfrågor.


”Det är skillnad på idrottspolitik och folkhälsomål”

Summary: RF och Stockholms idrottsförbund: Riksidrottsförbundet är ingen statlig myndighet och har fl er mål än folkhälsa.

REPLIK På söndagens DN Debatt skrev Madeleine Sjöstedt, idrottsborgarråd i Stockholm, att idrottsrörelsen inte lever upp till statens folkhälsomål. En av de viktigaste utgångspunkterna med statens idrottspolitik är att idrott bidrar till folkhälsa genom att människor är fysiskt aktiva inom idrotten. Där är vi helt överens. Sedan faller logiken. Staten har en idrottspolitik som har fler syften än folkhälsa. Idrottspolitiken handlar om allt från att engagera barn och unga i föreningslivet till att stödja elitaktiva. Det sistnämnda är ett nytt uttalat mål i den nya statliga idrottspolitiken som lades fast av riksdagen i maj 2009. Staten har också en folkhälsopolitik och en statlig myndighet, Folkhälsoinstitutet, som ska genomföra den. Medan idrottspolitiken vilar på fler ben och har fler syften än enbart ett folkhälsomål har just folkhälsopolitiken enbart målet bättre folkhälsa i Sverige. Svensk idrott är en demokratisk folkrörelse och Riksidrottsförbundet (RF) är inte en myndighet. Idrott bidrar definitivt till en bättre folkhälsa, därför att effekten av människor i rörelse är just det. Så påståendet att idrottsrörelsen inte lever upp till statens folkhälsomål är att missa målet. Vi hade förstått om idrottsrörelsen blivit angripen för att inte leva upp till målen för statens idrottspolitik. Då hade resonemanget varit relevant. Det är det inte nu. Svensk idrott fortsätter att locka mängder av barn och unga till den frivilliga verksamheten i mer än 12 000 idrottsföreningar med barn- och ungdomsverksamhet. Idrotten är aktiv i sitt samarbete med skolan, inte minst inom ramen för Idrottslyftet. Stockholms Idrottsförbund har varit framgångsrikt i samarbetet med skolan och genom att öka tillgängligheten till Storstockholms idrottsmiljöer. Resultatet bara i år är 3 600 nya medlemmar, 29 600 extra gympatimmar, 370 föreningar i 325 skolor i 50 olika idrotter. Under hela satsningen, som pågått i över fem år, har 1 225 nya idrottsledare utbildats. Madeleine Sjöstedt menar att RF inte ska ha monopol på folkhälsoaktiviteter när det gäller fysisk aktivitet. Självklart inte. Men bilden är större än så. Den statliga idrottspolitiken är en politik för vad man vill med den organiserade idrottsrörelsen och vilket stöd man vill ge till den. Att då argumentera för att stödet till den organiserade idrotten, som fördelas enligt beslut som hela idrottsrörelsen demokratiskt fattat, också skulle stödja verksamhet utanför RF är inte logiskt. Fler än idrottsrörelsen bedriver verksamhet som är bra för folkhälsan. Borde då inte politikerna ta ansvaret att fördela andra resurser till dem ur ett folkhälsoanslag snarare än ur ett idrottsanslag Det krävs sammantaget mer än idrottspolitik för att uppnå bättre folkhälsa. Karin Mattsson Weijber ordförande Riksidrottsförbundet Peter Larsson ordförande Stockholms Idrottsförbund


”Idrottsrörelsen lever inte upp till statens folkhälsomål”

Summary: Stockholms idrottsborgarråd kritiskt: Idrottspolitiken har misslyckats med att ge barn och ungdomar ett aktivt motionsliv.

En grundsten i idrottspolitiken är det så kallade folkhälsomålet som ska uppmuntra barn och ungdomar till motion och idrott. Men politiken har misslyckats. I Stockholm är 30 procent av mellanstadiebarnen fysiskt inaktiva. I högstadiet är det 40 procent och i gymnasiet hela 50 procent. Trots att så många inte idrottar får Riksidrottsförbundet, RF, statens alla pengar. Staten måste se till alla medborgares intresse och bryta RF:s monopol på folkhälsopolitiken. Det enda rimliga är att idrottens anslag i framtiden fördelas på fler verksamheter, oavsett om idrotterna tillhör RF eller inte, skriver kultur- och idrottsborgarrådet Madeleine Sjöstedt. Idrottspolitiken har misslyckats med sitt viktigaste uppdrag: att lägga grunden för ett aktivt motionsliv hos barn och ungdomar. Den främsta anledningen är att staten och kommunerna genom åren har givit Riksidrottsförbundet monopol på folkhälsopolitiken. Stillasittandet och därmed hälsoproblemen bland ungdomar ökar snabbt med åldern. I Stockholm är 30 procent av barnen i mellanstadiet fysiskt inaktiva. I högstadiet är det 40 procent, och i gymnasiet hela 50 procent. När ungdomarna slutar gymnasiet minskar andelen som motionerar regelbundet ännu mer. 1989 var 8,9 procent av sjuåringarna överviktiga, i dag är det 22 procent. Alla siffror är dessutom sämre för flickor. Den idrottspolitiska utredningen från förra året ”Föreningsfostran och tävlingsfostran” (SOU 2008:59) uppmärksammade problemen med att idrottandet sjunker snabbt med åldern bland ungdomar. En viktig förklaring till detta, menade utredaren, var att verksamheten inom idrottsrörelsen ”snarare styrs av idrottens behov än av den idrottandes intressen”. I den efterföljande propositionen om statens stöd till idrotten (2008/09:126) förklaras därför tydligt att stödet till idrotten ska utgå från ett barnperspektiv, och att den första grundstenen i den svenska idrottspolitiken är det så kallade folkhälsomålet, att politiken ska uppmuntra och ge möjligheter till motion och idrott. Men, och här kommer det paradoxala: Trots att många barn och ungdomar inte idrottar, och trots att det är folkhälsa som är det grundläggande målet för politiken, så är det Riksidrottsförbundet som har fått alla pengarna och hela ansvaret för att förverkliga politikens mål. Dessutom är det Riksidrottsförbundet som själv bestämmer vilka verksamheter som räknas som idrott, och därmed vilka organisationer som kan få del av det statliga anslaget. Bara under de senaste åren har flera olika nationella idrottsförbund sökt medlemskap i RF men blivit nekade. Vad kan det finnas för skäl till att skateboard, cheerleading och islandshästridning inte ska få statligt stöd, när snowboard, varpa och dressyr får det? Stockholms stads idrottsförvaltning har de senaste åren publicerat ett flertal undersökningar om stockholmarnas idrotts- och motionsvanor. När jag och mina medarbetare i en rapport har sammanställt och analyserat forskningen visar den samma resultat som idrottsutredningen: politikens fokus på den traditionella tävlingsidrotten är inte i takt med stockholmarnas viljor. (Rapporten finns på min blogg.) Det betyder dock inte att stödet till idrottsrörelsen ska minska. Tvärtom! Den svenska idrottsrörelsen åstadkommer storslagna resultat som vi måste bygga vidare på. 1965 var exempelvis bara 15 procent av flickorna och 37 procent av pojkarna i åttan medlemmar i en idrottsförening. I dag är det hela 44 respektive 57 procent. Utan idrottsrörelsen skulle andelen ungdomar som motionerade regelbundet vara minimal. Därför gör Stockholms stad just nu rekordstora investeringar i idrottsanläggningar. Ridsatsningen på över 200 miljoner kronor över några år är ett av många exempel. Men även om idrottsrörelsen fortfarande kan och bör nå ännu fler, så är det omöjligt att kräva att idrottsföreningar ska attrahera barn och ungdomar som inte vill idrotta. Samtidigt är det just dessa ungdomar som skulle behöva motionera mest. Av högstadieeleverna i Stockholm är det 40 procent som säger att de inte vill idrotta i en förening, och bland gymnasieeleverna är det 52 procent. Idrottsförvaltningens utredningar visar dessutom att det är just själva tävlingsmomentet – idrottens nerv – som inte lockar. Bristen på intresse för tävlingsidrott visade sig också häromåret i en enkätundersökning om vilka idrottsanläggningar Stockholms ungdomar vill att staden ska investera i. Resultatet var särskilt tydligt bland flickor i gymnasiet. Deras högst prioriterade anläggningar var simhallar/äventyrsbad, utomhusbad, gym, lokaler för dans, lokaler för yoga/meditation/qi gong, och bowlinghallar, det vill säga anläggningar som inte i första hand är till för tävlingsidrott. Skolans undervisning i ämnet idrott och hälsa är också ett viktigt verktyg för bättre folkhälsa. Ämnesbeskrivningarna är tydliga med att undervisningen ska syfta till att eleverna utvecklar fysisk och social förmåga, kunskap om vad som krävs för bra hälsa, egna motionsrutiner och att eleverna ska röra på sig under skoldagen etcetera. Idrott är däremot bara ett medel för att uppnå detta. Det finns inga mål om idrottsliga prestationer eller resultat. Men trots det är lokalerna och anläggningarna för ämnet i huvudsak byggda för just tävlingsidrott. De skulle också kunna vara anpassade för nycirkus, showdans, balett, le parkour, klättring, capoeira, skateboard, stavgång, aerobics, yoga till exempel, som också uppfyller målen för ämnet. De resultat som idrottsutredningen och Stockholms stads idrottsforskning redovisar gör det för mig omöjligt att fortsätta driva samma idrottspolitik som tidigare, och det är obegripligt varför regeringen inte har dragit samma slutsats. I budgetpropositionen som presenterades nyligen får idrottsrörelsen 1,7 miljarder kronor. Men det är också den enda budgetposten som syftar till att få människor att röra på sig mer, förutom stödet till friluftsorganisationerna på i sammanhanget blygsamma 25 miljoner kronor. I Stockholm kommer vi nu att ge idrottsförvaltningen i uppdrag att med utgångspunkt i forskningsläget återkomma med förslag på åtgärder för att de ungdomar som i dag inte motionerar tillräckligt, ska börja göra det. Därför bjuder jag också in alla ungdomar, föräldrar, lärare, idrottsledare och andra som är engagerade i människors motionsaktiviteter att komma med förslag till programmet ”Sätt fart på Stockholm”. På min blogg och wiki kommer vi gemensamt att diskutera och utarbeta de konkreta frågeställningar vi vill att förvaltningen ska utreda. Ju fler som deltar, desto bättre kommer programmet att bli. Regeringen borde sätta i gång samma arbete på nationell nivå. Statens ansvar för folkhälsomålet i idrottspolitiken kan inte längre lämnas över enbart till idrottsrörelsen. Idrottsrörelsen ska värna sina intressen, men staten måste se till alla medborgares intresse. Det enda rimliga är att en del av anslaget till idrotten i framtiden fördelas till de verksamheter som arbetar med folkhälsomålet i idrottspolitiken, oavsett om de inte får eller vill vara med i Riksidrottsförbundet. Madeleine Sjöstedt (FP) kultur- och idrottsborgarråd i Stockholms stad Idrottspolitiken Målen för idrottspolitiken är att ge möjligheter för flickor och pojkar, kvinnor och män att motionera och idrotta för att främja en god folkhälsa, att stödja en fri och självständig idrottsrörelse byggd på ideellt engagemang samt att ge kvinnor och män positiva upplevelser av idrott som underhållning. En utredning om huruvida effekterna av statens stöd till idrotten stämmer överens med de syften som angivits av riksdag och regering kom 2008 bl a fram till att målen måste kompletteras med ett barnperspektiv.


Summary: Stockholms idrottsborgarråd kritiskt: Idrottspolitiken har misslyckats med att ge barn och ungdomar ett aktivt motionsliv.En grundsten i idrottspolitiken är det så kallade folkhälsomålet som ska uppmuntra barn och ungdomar till motion och idrott. Men politiken har misslyckats. I Stockholm är 30 procent av mellanstadiebarnen fysiskt inaktiva. I högstadiet är det 40 procent och i gymnasiet hela 50 procent. Trots att så många inte idrottar får Riksidrottsförbundet, RF, statens alla pengar. Staten måste se till alla medborgares intresse och bryta RF:s monopol på folkhälsopolitiken. Det enda rimliga är att idrottens anslag i framtiden fördelas på fler verksamheter, oavsett om idrotterna tillhör RF eller inte, skriver kultur- och idrottsborgarrådet Madeleine Sjöstedt.

Idrottspolitiken har misslyckats med sitt viktigaste uppdrag: att lägga grunden för ett aktivt motionsliv hos barn och ungdomar. Den främsta anledningen är att staten och kommunerna genom åren har givit Riksidrottsförbundet monopol på folkhälsopolitiken. Stillasittandet och därmed hälsoproblemen bland ungdomar ökar snabbt med åldern. I Stockholm är 30 procent av barnen i mellanstadiet fysiskt inaktiva. I högstadiet är det 40 procent, och i gymnasiet hela 50 procent. När ungdomarna slutar gymnasiet minskar andelen som motionerar regelbundet ännu mer. 1989 var 8,9 procent av sjuåringarna överviktiga, i dag är det 22 procent. Alla siffror är dessutom sämre för flickor. Den idrottspolitiska utredningen från förra året ”Föreningsfostran och tävlingsfostran” (SOU 2008:59) uppmärksammade problemen med att idrottandet sjunker snabbt med åldern bland ungdomar. En viktig förklaring till detta, menade utredaren, var att verksamheten inom idrottsrörelsen ”snarare styrs av idrottens behov än av den idrottandes intressen”. I den efterföljande propositionen om statens stöd till idrotten (2008/09:126) förklaras därför tydligt att stödet till idrotten ska utgå från ett barnperspektiv, och att den första grundstenen i den svenska idrottspolitiken är det så kallade folkhälsomålet, att politiken ska uppmuntra och ge möjligheter till motion och idrott. Men, och här kommer det paradoxala: Trots att många barn och ungdomar inte idrottar, och trots att det är folkhälsa som är det grundläggande målet för politiken, så är det Riksidrottsförbundet som har fått alla pengarna och hela ansvaret för att förverkliga politikens mål. Dessutom är det Riksidrottsförbundet som själv bestämmer vilka verksamheter som räknas som idrott, och därmed vilka organisationer som kan få del av det statliga anslaget. Bara under de senaste åren har flera olika nationella idrottsförbund sökt medlemskap i RF men blivit nekade. Vad kan det finnas för skäl till att skateboard, cheerleading och islandshästridning inte ska få statligt stöd, när snowboard, varpa och dressyr får det? Stockholms stads idrottsförvaltning har de senaste åren publicerat ett flertal undersökningar om stockholmarnas idrotts- och motionsvanor. När jag och mina medarbetare i en rapport har sammanställt och analyserat forskningen visar den samma resultat som idrottsutredningen: politikens fokus på den traditionella tävlingsidrotten är inte i takt med stockholmarnas viljor.(Rapporten finns på min blogg.) Det betyder dock inte att stödet till idrottsrörelsen ska minska. Tvärtom! Den svenska idrottsrörelsen åstadkommer storslagna resultat som vi måste bygga vidare på. 1965 var exempelvis bara 15 procent av flickorna och 37 procent av pojkarna i åttan medlemmar i en idrottsförening. I dag är det hela 44 respektive 57 procent. Utan idrottsrörelsen skulle andelen ungdomar som motionerade regelbundet vara minimal. Därför gör Stockholms stad just nu rekordstora investeringar i idrottsanläggningar. Ridsatsningen på över 200 miljoner kronor över några år är ett av många exempel. Men även om idrottsrörelsen fortfarande kan och bör nå ännu fler, så är det omöjligt att kräva att idrottsföreningar ska attrahera barn och ungdomar som inte vill idrotta. Samtidigt är det just dessa ungdomar som skulle behöva motionera mest. Av högstadieeleverna i Stockholm är det 40 procent som säger att de inte vill idrotta i en förening, och bland gymnasieeleverna är det 52 procent. Idrottsförvaltningens utredningar visar dessutom att det är just själva tävlingsmomentet – idrottens nerv – som inte lockar. Bristen på intresse för tävlingsidrott visade sig också häromåret i en enkätundersökning om vilka idrottsanläggningar Stockholms ungdomar vill att staden ska investera i. Resultatet var särskilt tydligt bland flickor i gymnasiet. Deras högst prioriterade anläggningar var simhallar/äventyrsbad, utomhusbad, gym, lokaler för dans, lokaler för yoga/meditation/qi gong, och bowlinghallar, det vill säga anläggningar som inte i första hand är till för tävlingsidrott. Skolans undervisning i ämnet idrott och hälsa är också ett viktigt verktyg för bättre folkhälsa. Ämnesbeskrivningarna är tydliga med att undervisningen ska syfta till att eleverna utvecklar fysisk och social förmåga, kunskap om vad som krävs för bra hälsa, egna motionsrutiner och att eleverna ska röra på sig under skoldagen etcetera. Idrott är däremot bara ett medel för att uppnå detta. Det finns inga mål om idrottsliga prestationer eller resultat. Men trots det är lokalerna och anläggningarna för ämnet i huvudsak byggda för just tävlingsidrott. De skulle också kunna vara anpassade för nycirkus, showdans, balett, le parkour, klättring, capoeira, skateboard, stavgång, aerobics, yoga till exempel, som också uppfyller målen för ämnet. De resultat som idrottsutredningen och Stockholms stads idrottsforskning redovisar gör det för mig omöjligt att fortsätta driva samma idrottspolitik som tidigare, och det är obegripligt varför regeringen inte har dragit samma slutsats. I budgetpropositionen som presenterades nyligen får idrottsrörelsen 1,7 miljarder kronor. Men det är också den enda budgetposten som syftar till att få människor att röra på sig mer, förutom stödet till friluftsorganisationerna på i sammanhanget blygsamma 25 miljoner kronor. I Stockholm kommer vi nu att ge idrottsförvaltningen i uppdrag att med utgångspunkt i forskningsläget återkomma med förslag på åtgärder för att de ungdomar som i dag inte motionerar tillräckligt, ska börja göra det. Därför bjuder jag också in alla ungdomar, föräldrar, lärare, idrottsledare och andra som är engagerade i människors motionsaktiviteter att komma med förslag till programmet ”Sätt fart på Stockholm”. På min blogg och wiki kommer vi gemensamt att diskutera och utarbeta de konkreta frågeställningar vi vill att förvaltningen ska utreda. Ju fler som deltar, desto bättre kommer programmet att bli. Regeringen borde sätta i gång samma arbete på nationell nivå. Statens ansvar för folkhälsomålet i idrottspolitiken kan inte längre lämnas över enbart till idrottsrörelsen. Idrottsrörelsen ska värna sina intressen, men staten måste se till alla medborgares intresse. Det enda rimliga är att en del av anslaget till idrotten i framtiden fördelas till de verksamheter som arbetar med folkhälsomålet i idrottspolitiken, oavsett om de inte får eller vill vara med i Riksidrottsförbundet. Madeleine Sjöstedt (FP) kultur- och idrottsborgarråd i Stockholms stad


”Anmärkningsvärt att SVT brister i hänsyn till barn”

Summary: Journalistförbundet: Publiceringarna med barn inblandade har blivit hänsynslösare under senare år.Vi delar Barnombudsmannens kritik mot att barn exploateras av medierna. Men felet ligger inte i de etiska reglerna utan i tillämpningen. Ansvariga utgivare är skyldiga att visa hänsyn till ovana intervjuobjekt, till exempel barn. Vi vill att Pressombudsmannen blir en Medieombudsman där all journalistik hanteras, skriver Agneta Lindblom Hulthén och Rino Rotevatn.

I Sverige bestämmer den ansvarige utgivaren vad som ska publiceras och sändas. Ensamansvaret är grundlagsfäst. En ansvarig chef inom public service som låter sända ett program som kränker ett barns integritet kan inte skylla på någon annan. Att försöka gömma sig bakom att programmet producerats av ett produktionsbolag är fegt och grundlagstridigt. Journalistförbundet delar Barnombudsmannens, BO:s, kritik mot att barn exploateras av medierna, (DN Debatt 5/11) men det är inte i de etiska reglerna problemet ligger. Regelverket ger barnen skydd. Felet ligger i regeltillämpningen. Enligt de yrkesetiska reglerna är journalister skyldiga att visa hänsyn mot ovana intervjuobjekt. Barn är ett exempel på detta. Sådana intervjuer ställer höga krav på omdöme och en bedömning av den skada barnet kan lida vid en publicering. Programansvarig eller ansvarig utgivare gör den slutgiltiga prövningen av om publicering ska ske. Att barn eller föräldrar gett sitt samtycke fråntar inte ansvariga utgivaren moraliskt eller juridiskt ansvar. När Aftonbladet sommaren 2006 publicerade en artikel om en 13-årig flicka, ett våldtaget mordvittne, antog Journalistförbundets styrelse följande yttrande: ”Visa särskild hänsyn mot ovana intervjuobjekt. Upplys den intervjuade om huruvida samtalet är avsett för publicering eller enbart för information.” ”Journalistförbundets styrelse vill erinra förbundets medlemmar om denna yrkesregel i Spelregler för press radio och TV. Människor som är i akut utsatta situationer på grund av brott eller olyckor kräver särskild hänsyn eftersom deras möjlighet att förutse konsekvenserna av en publicering påverkas av det de drabbats av. Regeln är speciellt viktig att ha i åtanke och tillämpa när det gäller att intervjua barn, ungdomar och särskilt om de är brottsoffer. I kollektivavtalen på journalistområdet finns möjlighet för individen att med stöd av sin fackliga organisation vägra utföra förödmjukande uppdrag. Förbundsstyrelsen uppmanar Journalistförbundets medlemmar att rådgöra med sin fackliga organisation när de är tveksamma till att utföra journalistiska uppdrag därför att de står i strid med spelreglerna eller innebär att journalisten tvingas handla i strid mot sin övertygelse. Förbundsstyrelsen anser inte att publiceringsbeslut kan överlåtas till människor som intervjuas utan är ett redaktionellt beslut där ansvarige utgivaren bär det yttersta ansvaret.” Tydligare kan det knappast bli. Vid ytterligare preciseringar av svaga och känsliga grupper är risken stor att vi får en diskussion om dem som inte räknas upp. Omfattas de av regelverket eller ej? Problemet i dag ligger i somliga utgivares värdeförskjutning som medgivit hänsynslösare publicering de senaste åren. Det kanske mest anmärkningsvärda i denna värdeförskjutning är att public service-bolaget SVT – allmänhetens teve – i hög grad har gått före i denna utveckling där ”Ett fall för Louise” är ett exempel. Vägen dit har kantats av affärer med produktionsbolag som betalat anställda och medverkande med kaffepengar eller inte alls. Av SVT anlitade produktionsbolag ersätter medverkande representanter för ursprungsbefolkningar med majsmjöl. Dansbandsmusiker får inte avtalsenliga gager för medverkan i ”Dansbandskampen”. Journalistförbundets ansträngningar att genom kollektivavtal få ordning på public service agerande har energiskt bekämpats av ledningarna. Public service-bolagen är inte medlemmar av Pressens samarbetsnämnd som ansvarar för det självsanerande etiska systemet. Det tycker Journalistförbundet att de ska vara. Vi har i flera år drivit linjen att PO/PON ska omvandlas till en medieombudsman med en medienämnd där all den journalistiska etiken kan hanteras. Tanken har under senare tid fått flera anhängare. Samtidigt anser inte Tidningsutgivarna att de längre har råd att betala för systemet, vilket äventyrar dess överlevnad. Om journalistiken inte ska klämmas ihjäl mellan allt rigidare lagstiftning och råare kommersialism behövs mer än någonsin ett självsanerande system som hela branschen står bakom. Vi välkomnar diskussionen som Barnombudsmannen bjuder in till. Den goda journalistiken har allt att vinna på att den etiska debatten förs vitt och brett i samhället. Agneta Lindblom Hulthén ordförande Journalistförbundet Rino Rotevatn ordförande Journalistförbundets yrkesetiska nämnd


Summary: Journalistförbundet: Publiceringarna med barn inblandade har blivit hänsynslösare under senare år. Vi delar Barnombudsmannens kritik mot att barn exploateras av medierna. Men felet ligger inte i de etiska reglerna utan i tillämpningen. Ansvariga utgivare är skyldiga att visa hänsyn till ovana intervjuobjekt, till exempel barn. Vi vill att Pressombudsmannen blir en Medieombudsman där all journalistik hanteras, skriver Agneta Lindblom Hulthén och Rino Rotevatn.

I Sverige bestämmer den ansvarige utgivaren vad som ska publiceras och sändas. Ensamansvaret är grundlagsfäst. En ansvarig chef inom public service som låter sända ett program som kränker ett barns integritet kan inte skylla på någon annan. Att försöka gömma sig bakom att programmet producerats av ett produktionsbolag är fegt och grundlagstridigt. Journalistförbundet delar Barnombudsmannens, BO:s, kritik mot att barn exploateras av medierna, (DN Debatt 5/11) men det är inte i de etiska reglerna problemet ligger. Regelverket ger barnen skydd. Felet ligger i regeltillämpningen. Enligt de yrkesetiska reglerna är journalister skyldiga att visa hänsyn mot ovana intervjuobjekt. Barn är ett exempel på detta. Sådana intervjuer ställer höga krav på omdöme och en bedömning av den skada barnet kan lida vid en publicering. Programansvarig eller ansvarig utgivare gör den slutgiltiga prövningen av om publicering ska ske. Att barn eller föräldrar gett sitt samtycke fråntar inte ansvariga utgivaren moraliskt eller juridiskt ansvar. När Aftonbladet sommaren 2006 publicerade en artikel om en 13-årig flicka, ett våldtaget mordvittne, antog Journalistförbundets styrelse följande yttrande: ”Visa särskild hänsyn mot ovana intervjuobjekt. Upplys den intervjuade om huruvida samtalet är avsett för publicering eller enbart för information.” ” Journalistförbundets styrelse vill erinra förbundets medlemmar om denna yrkesregel i Spelregler för press radio och TV. Människor som är i akut utsatta situationer på grund av brott eller olyckor kräver särskild hänsyn eftersom deras möjlighet att förutse konsekvenserna av en publicering påverkas av det de drabbats av. Regeln är speciellt viktig att ha i åtanke och tillämpa när det gäller att intervjua barn, ungdomar och särskilt om de är brottsoffer. I kollektivavtalen på journalistområdet finns möjlighet för individen att med stöd av sin fackliga organisation vägra utföra förödmjukande uppdrag. Förbundsstyrelsen uppmanar Journalistförbundets medlemmar att rådgöra med sin fackliga organisation när de är tveksamma till att utföra journalistiska uppdrag därför att de står i strid med spelreglerna eller innebär att journalisten tvingas handla i strid mot sin övertygelse. Förbundsstyrelsen anser inte att publiceringsbeslut kan överlåtas till människor som intervjuas utan är ett redaktionellt beslut där ansvarige utgivaren bär det yttersta ansvaret.” Tydligare kan det knappast bli. Vid ytterligare preciseringar av svaga och känsliga grupper är risken stor att vi får en diskussion om dem som inte räknas upp. Omfattas de av regelverket eller ej Problemet i dag ligger i somliga utgivares värdeförskjutning som medgivit hänsynslösare publicering de senaste åren. Det kanske mest anmärkningsvärda i denna värdeförskjutning är att public service-bolaget SVT – allmänhetens teve – i hög grad har gått före i denna utveckling där ”Ett fall för Louise” är ett exempel. Vägen dit har kantats av affärer med produktionsbolag som betalat anställda och medverkande med kaffepengar eller inte alls. Av SVT anlitade produktionsbolag ersätter medverkande representanter för ursprungsbefolkningar med majsmjöl. Dansbandsmusiker får inte avtalsenliga gager för medverkan i ”Dansbandskampen” . Journalistförbundets ansträngningar att genom kollektivavtal få ordning på public service agerande har energiskt bekämpats av ledningarna. Public service-bolagen är inte medlemmar av Pressens samarbetsnämnd som ansvarar för det självsanerande etiska systemet. Det tycker Journalistförbundet att de ska vara. Vi har i flera år drivit linjen att PO/PON ska omvandlas till en medieombudsman med en medienämnd där all den journalistiska etiken kan hanteras. Tanken har under senare tid fått flera anhängare. Samtidigt anser inte Tidningsutgivarna att de längre har råd att betala för systemet, vilket äventyrar dess överlevnad. Om journalistiken inte ska klämmas ihjäl mellan allt rigidare lagstiftning och råare kommersialism behövs mer än någonsin ett självsanerande system som hela branschen står bakom. Vi välkomnar diskussionen som Barnombudsmannen bjuder in till. Den goda journalistiken har allt att vinna på att den etiska debatten förs vitt och brett i samhället. Agneta Lindblom Hulthén ordförande Journalistförbundet Rino Rotevatn ordförande Journalistförbundets yrkesetiska nämnd


”PPM-rådgivningen ett hot mot hela pensionssystemet”

Summary: Erfarna ekonomer: PPM bygger ett system där rådgivningsföretag och storbanker bekvämt kan suga de tvångssparande svenskarna på pensionspengar. PPM måste avbryta och begrava det aktuella IT-projekt som ska underlätta för rådgivningsföretag och banker att hantera spararnas PPM-portföljer. Fullt genomfört kommer systemet med PPM-rådgivare att få negativa effekter för alla utom för rådgivarna och bankerna. Om alla svenskar köper PPM-rådgivning skulle pensionssparandet dräneras på 3 miljarder kronor varje år. Regeringen bör därför i lämpliga former stödja utvecklingen av en opartisk finansiell rådgivning så att det här och andra typer av kvalificerat bondfångeri stoppas, skriver Aktiefrämjandets ordförande Lars-Erik Forsgårdh och förre börschefen Bengt Rydén.

Svenska folkets sparande växer och allt fler svenskar blir aktieägare, direkt i bolag eller via fonder. Även mediernas bevakning av området har ökat och breddats under lång tid. Samtidigt har valmöjligheterna, produktutbudet och komplexiteten på sparandemarknaden ökat ännu snabbare. Trots att gemene man vet mer om hur de ska hantera sin privatekonomi i dag än de gjort tidigare, är bristen på privatekonomiska insikter fortfarande stor. Den här situationen skapar utrymme för finansiella affärsidéer som står i konflikt med spararnas intressen. Ett exempel är de förvaltare och så kallade rådgivare som växer fram inom premie- och tjänstepensionssystemet. De äter inte bara upp pensionsspararnas avkastning genom att addera ytterligare ett lager med avgifter. Den hotar också legitimiteten för hela pensionssystemet som självklart i första hand skall gynna pensionsspararna, inte finansbranschen. Det svenska pensionssystemet är en förebild för många europeiska länder som dras med stora underskott i pensionsbudgeten och politiskt förändringsmotstånd. En avgörande framgångsfaktor för den nödvändiga reformeringen av systemet på 1990-talet var framsynta och ansvarstagande riksdagspolitiker som förmådde höja perspektivet över partigränserna. På så sätt fick Sverige ett över tiden hållbart pensionssystem som både klarar konjunktursvängningar och regeringsskiften. Antagligen bidrar det till systemets överlevnad att det innehåller inslag från både höger- och vänsterblocket i riksdagen. Detta system måste få utvecklas, men det måste också skyddas. I dag finns nästan 800 valbara fonder i PPM-systemet. Oavsett om man tycker att det är bra eller dåligt är det utan tvekan svårt att överblicka. För dem som inte vill lägga ner alltför mycket av sin tid i fondfloran finns så kallade generationsfonder (där risken avtar med tiden) och även enklare indexfonder. För dem som inte väljer alls har staten skapat premiesparfonden där icke-väljarnas pengar placeras. Den har under sina nio år haft en högre avkastning till lägre risk än genomsnittsfonden i PPM-systemet. Därmed borde efterfrågan på ”rådgivare” vara liten, kan man tycka. Ändå växer rådgivningsmarknaden kraftigt. År 2007 köpte 200 000 svenskar rådgivningstjänster. Under 2008 ökade den siffran till 300 000. Det beror framför allt på att företagen bedriver en aggressiv marknadsföring mot PPM-spararna. Exempelvis blir det allt vanligare med telefonförsäljning för att övertyga passiva individer att de behöver rådgivningstjänster. Därtill kommer att PPM driver ett särskilt IT-projekt som i framtiden syftar till att underlätta för rådgivningsföretagen och bankerna att hantera spararnas PPM-portföljer. Naturligtvis ska alla som vill kunna köpa rådgivningstjänster. Men ordet ”rådgivning” är missbrukat i finansbranschen och används som en förskönande omskrivning för försäljning. Sann rådgivning är opartisk och syftar framför allt till att gynna kundens intressen. Frågan är hur många som får valuta för rådgivningsföretagens avgifter. I marknadsföringen utlovas högre avkastning, vilket forskningen visar att det inte blir över längre perioder. Budskapen bygger vanligen på kortsiktiga jämförelser mot index eller med de för stunden mest framgångsrika fonderna, kombinerat med ren skrämselpropaganda. Priset för PPM-rådgivning ligger i dag runt 500 kronor per år. Beloppet kan låta harmlöst, men är 1,2 procent av en genomsnittlig PPM-portfölj. Om vi leker med tanken att alla svenskar köper PPM-rådgivning när systemet är fullt utbyggt skulle rådgivarna dränera pensionsspararna på 3 miljarder kronor. Varje år! En annan effekt av PPM-rådgivarnas verksamhet är att fonderna tvingas ha en högre likviditet och får högre transaktionskostnader. Detta beror på att PPM möjliggör för rådgivarna att ”klumpa ihop” sina kunder för att sedan utföra köp eller försäljningar. Dessa båda effekter, ökad likviditetshållning samt ökade transaktionskostnader, leder till högre kostnader för PPM. Det leder också till ökade kostnader för fonderna. Vi bedömer att dessa effekter leder till en minskad avkastning för fonderna på cirka 0,5 procentenheter. En direkt kostnad för rådgivning på 1 procentenhet tillsammans med ökade omkostnader för fonderna på 0,5 procentenheter gör 1,5 procentenheter. En genomsnittlig PPM-fond kan över tiden förväntas avkasta cirka 6 procent per år. Således kan spararen gå miste om 25 procent av avkastningen. Varje år! Det är väl känt att just fondavgiften är av central betydelse framför allt för ett långsiktigt sparande. En fondavgift på 1 procent leder, på grund av ränta-på-ränta-effekten, efter 40 år till att ungefär halva det sparade beloppet har försvunnit till fondbolaget! Effekterna på fonderna är så stora att flera fondföretag överväger att lämna PPM-systemet för att undvika dessa kostnader. Fullt genomfört kommer systemet med PPM-rådgivare att få negativa effekter för alla utom för rådgivningsföretagen och bankerna som kan hårdsälja förvaltningstjänster till alla svenskar som saknar kunskaper, tid eller intresse att hantera sina PPM-pengar. Trots att PPM rimligen måste vara väl införstått med kapitalförvaltningens grunder bygger de ett exklusivt rör åt rådgivare och storbanker så att dessa bekvämt ska kunna suga de tvångssparande svenskarna på pengar. Det är väl känt att det finns tekniska möjligheter att undvika de negativa effekterna av köp och försäljningar i klump. Men av någon anledning har PPM valt att inte använda dessa möjligheter. Rådgivarna fyller ingen väsentlig funktion vare sig för spararna, för fonderna eller för systemet som helhet. Sammantaget är det vår bedömning att utvecklingen skadar systemets legitimitet. Därför bör PPM avbryta och begrava det aktuella IT-projektet. På längre sikt måste svenskarnas privatekonomiska insikter förstärkas. Teknikutvecklingen öppnar ständigt nya möjligheter, komplexiteten ökar och den finansiella sektorns kreativitet lär inte avta. Bara när tillräckligt många förstår tillräckligt mycket kommer det här och andra typer av kvalificerat bondfångeri i stor skala att kunna stoppas. Därför borde regeringen ta initiativ till att i lämpliga former stödja utvecklingen av en opartisk finansiell rådgivning. Dessutom behöver insatser göras för att öka inslaget av privatekonomi i gymnasieundervisningen. Lars-Erik Forsgårdh ekonomie doktor, ordförande i Aktiefrämjandet Bengt Rydén ekonomie doktor, före detta börschef PPM När PPM startade hösten 2000 fick 4,4 miljoner pensionssparare placera totalt 56 miljarder kronor. Varje år tillkommer ungefär 20 miljarder kronor och i genomsnitt drygt 100 000 nya sparare som för första gången tjänat in premiepensionspengar. Just nu ingår cirka 5,8 miljoner pensionssparare i premiepensionssystemet. Kring år 2025 beräknas omkring sju miljoner människor ha sammanlagt ungefär 1 500 miljarder kronor i sina premiepensionsfonder. Källa: PPM.NU


Summary: Erfarna ekonomer: PPM bygger ett system där rådgivningsföretag och storbanker bekvämt kan suga de tvångssparande svenskarna på pensionspengar.PPM måste avbryta och begrava det aktuella IT-projekt som ska underlätta för rådgivningsföretag och banker att hantera spararnas PPM-portföljer. Fullt genomfört kommer systemet med PPM-rådgivare att få negativa effekter för alla utom för rådgivarna och bankerna. Om alla svenskar köper PPM-rådgivning skulle pensionssparandet dräneras på 3 miljarder kronor varje år. Regeringen bör därför i lämpliga former stödja utvecklingen av en opartisk finansiell rådgivning så att det här och andra typer av kvalificerat bondfångeri stoppas, skriver Aktiefrämjandets ordförande Lars-Erik Forsgårdh och förre börschefen Bengt Rydén.

Svenska folkets sparande växer och allt fler svenskar blir aktieägare, direkt i bolag eller via fonder. Även mediernas bevakning av området har ökat och breddats under lång tid. Samtidigt har valmöjligheterna, produktutbudet och komplexiteten på sparandemarknaden ökat ännu snabbare. Trots att gemene man vet mer om hur de ska hantera sin privatekonomi i dag än de gjort tidigare, är bristen på privatekonomiska insikter fortfarande stor. Den här situationen skapar utrymme för finansiella affärsidéer som står i konflikt med spararnas intressen. Ett exempel är de förvaltare och så kallade rådgivare som växer fram inom premie- och tjänstepensionssystemet. De äter inte bara upp pensionsspararnas avkastning genom att addera ytterligare ett lager med avgifter. Den hotar också legitimiteten för hela pensionssystemet som självklart i första hand skall gynna pensionsspararna, inte finansbranschen. Det svenska pensionssystemet är en förebild för många europeiska länder som dras med stora underskott i pensionsbudgeten och politiskt förändringsmotstånd. En avgörande framgångsfaktor för den nödvändiga reformeringen av systemet på 1990-talet var framsynta och ansvarstagande riksdagspolitiker som förmådde höja perspektivet över partigränserna. På så sätt fick Sverige ett över tiden hållbart pensionssystem som både klarar konjunktursvängningar och regeringsskiften. Antagligen bidrar det till systemets överlevnad att det innehåller inslag från både höger- och vänsterblocket i riksdagen. Detta system måste få utvecklas, men det måste också skyddas. I dag finns nästan 800 valbara fonder i PPM-systemet. Oavsett om man tycker att det är bra eller dåligt är det utan tvekan svårt att överblicka. För dem som inte vill lägga ner alltför mycket av sin tid i fondfloran finns så kallade generationsfonder (där risken avtar med tiden) och även enklare indexfonder. För dem som inte väljer alls har staten skapat premiesparfonden där icke-väljarnas pengar placeras. Den har under sina nio år haft en högre avkastning till lägre risk än genomsnittsfonden i PPM-systemet. Därmed borde efterfrågan på ”rådgivare” vara liten, kan man tycka. Ändå växer rådgivningsmarknaden kraftigt. År 2007 köpte 200 000 svenskar rådgivningstjänster. Under 2008 ökade den siffran till 300 000. Det beror framför allt på att företagen bedriver en aggressiv marknadsföring mot PPM-spararna. Exempelvis blir det allt vanligare med telefonförsäljning för att övertyga passiva individer att de behöver rådgivningstjänster. Därtill kommer att PPM driver ett särskilt IT-projekt som i framtiden syftar till att underlätta för rådgivningsföretagen och bankerna att hantera spararnas PPM-portföljer. Naturligtvis ska alla som vill kunna köpa rådgivningstjänster. Men ordet ”rådgivning” är missbrukat i finansbranschen och används som en förskönande omskrivning för försäljning. Sann rådgivning är opartisk och syftar framför allt till att gynna kundens intressen. Frågan är hur många som får valuta för rådgivningsföretagens avgifter. I marknadsföringen utlovas högre avkastning, vilket forskningen visar att det inte blir över längre perioder. Budskapen bygger vanligen på kortsiktiga jämförelser mot index eller med de för stunden mest framgångsrika fonderna, kombinerat med ren skrämselpropaganda. Priset för PPM-rådgivning ligger i dag runt 500 kronor per år. Beloppet kan låta harmlöst, men är 1,2 procent av en genomsnittlig PPM-portfölj. Om vi leker med tanken att alla svenskar köper PPM-rådgivning när systemet är fullt utbyggt skulle rådgivarna dränera pensionsspararna på 3 miljarder kronor. Varje år! En annan effekt av PPM-rådgivarnas verksamhet är att fonderna tvingas ha en högre likviditet och får högre transaktionskostnader. Detta beror på att PPM möjliggör för rådgivarna att ”klumpa ihop” sina kunder för att sedan utföra köp eller försäljningar. Dessa båda effekter, ökad likviditetshållning samt ökade transaktionskostnader, leder till högre kostnader för PPM. Det leder också till ökade kostnader för fonderna. Vi bedömer att dessa effekter leder till en minskad avkastning för fonderna på cirka 0,5 procentenheter. En direkt kostnad för rådgivning på 1 procentenhet tillsammans med ökade omkostnader för fonderna på 0,5 procentenheter gör 1,5 procentenheter. En genomsnittlig PPM-fond kan över tiden förväntas avkasta cirka 6 procent per år. Således kan spararen gå miste om 25 procent av avkastningen. Varje år! Det är väl känt att just fondavgiften är av central betydelse framför allt för ett långsiktigt sparande. En fondavgift på 1 procent leder, på grund av ränta-på-ränta-effekten, efter 40 år till att ungefär halva det sparade beloppet har försvunnit till fondbolaget! Effekterna på fonderna är så stora att flera fondföretag överväger att lämna PPM-systemet för att undvika dessa kostnader. Fullt genomfört kommer systemet med PPM-rådgivare att få negativa effekter för alla utom för rådgivningsföretagen och bankerna som kan hårdsälja förvaltningstjänster till alla svenskar som saknar kunskaper, tid eller intresse att hantera sina PPM-pengar. Trots att PPM rimligen måste vara väl införstått med kapitalförvaltningens grunder bygger de ett exklusivt rör åt rådgivare och storbanker så att dessa bekvämt ska kunna suga de tvångssparande svenskarna på pengar. Det är väl känt att det finns tekniska möjligheter att undvika de negativa effekterna av köp och försäljningar i klump. Men av någon anledning har PPM valt att inte använda dessa möjligheter. Rådgivarna fyller ingen väsentlig funktion vare sig för spararna, för fonderna eller för systemet som helhet. Sammantaget är det vår bedömning att utvecklingen skadar systemets legitimitet. Därför bör PPM avbryta och begrava det aktuella IT-projektet. På längre sikt måste svenskarnas privatekonomiska insikter förstärkas. Teknikutvecklingen öppnar ständigt nya möjligheter, komplexiteten ökar och den finansiella sektorns kreativitet lär inte avta. Bara när tillräckligt många förstår tillräckligt mycket kommer det här och andra typer av kvalificerat bondfångeri i stor skala att kunna stoppas. Därför borde regeringen ta initiativ till att i lämpliga former stödja utvecklingen av en opartisk finansiell rådgivning. Dessutom behöver insatser göras för att öka inslaget av privatekonomi i gymnasieundervisningen. Lars-Erik Forsgårdh ekonomie doktor, ordförande i Aktiefrämjandet Bengt Rydén ekonomie doktor, före detta börschef


”Mediernas etiska regler måste ge skydd åt barnen”

Summary: BO, Barnläkarföreningen med flera: Medieföretagen låter allmänintresset gå före principen om barnens bästa. De svenska etiska reglerna för press, radio och tv är inte förenliga med hur dagens verlighetsbaserade tv-program är utformade. Barn finns över huvud taget inte med i dessa regler. De måste uppdateras så att barn får ett starkare skydd, skriver BO Fredrik Malmberg, barnläkaren Margareta Blennow, socionomen Cecilia Modig och psykoterapeuten Börje Svensson.

Den senaste tiden har barns medverkan i så kallade realityprogram diskuterats flitigt. I dessa program som nu även sänds i public service-kanaler framträder barn och berättar om sin sorg och smärta inför hela svenska folket. Ansvariga utgivare försvarar ofta programmen med att det finns ett stort allmänintresse. Enligt vår mening bryter medieföretagen mot de krav barnkonventionen ställer när de låter allmänintresset gå före principen om barnets bästa. Den snabba medieutvecklingen visar tydligt att de nuvarande etiska reglerna för medierna är otidsenliga och måste ses över. Det behövs ett regelverk som ger ett tydligare skydd för barn. Ingen kurator på en skola skulle drömma om att låta ett barn som berättat om svåra problem i hemmet få stå på scenen på nästa föräldramöte tillsammans med sina föräldrar för att alla andra föräldrar ska kunna lära sig av det kuratorn har att förmedla till barnet och barnets föräldrar. Ett sådant handlande skulle ses som djupt oetiskt. Den enda skillnaden när samma sak sker i tv är att publiken är ofantligt mycket större än i en skolaula. Att exponera barn i kris är oförsvarligt och skadligt. Barnet kan uppleva skamkänslor i efterhand, det kan bli retat av skolkamrater, känna ängslan över vad det har sagt och kan bli utstött. Vi vet att andra föräldrar kan känna tvekan inför att deras barn leker hos en kompis vars föräldrar har problem. De problem som kan uppstå både i nuet och flera år framåt i tiden gör det omöjligt för ett barn att överblicka vilka konsekvenser en mediemedverkan kan få. Därför ska de heller inte utsättas för att fatta ett sådant beslut. Det är viktigt att förstå att barnet är starkt beroende av sina föräldrar även i en familj med problem. Risken är stor att barnet försöker vara föräldrarna till lags även om föräldrarna önskar medverka i ett tv-program. Det är en god idé att förmedla kunskap om vad föräldrarollen innebär och i detta sammanhang är det viktigt att lyssna på barn. Men detta kan ske utan att arbetsmetoder används som medför risker för enskilda barn. I stället för att låta ett barn i en svår situation framträda kan barnets problem åskådliggöras med hjälp av skådespelare. SVT har gjort just detta med stor framgång i de ”brevfilmer” som visades i programmet ”Bullen” för ett antal år sedan. Barnets integritet skyddades men allmänheten fick ta del av svåra problem och hur de skulle kunna lösas. Enligt FN:s konvention om barnets rättigheter, artikel 16, får inget barn utsättas för godtyckliga eller olagliga ingripanden i sitt privat- och familjeliv, sitt hem eller sin korrespondens och inte heller för olagliga angrepp på sin heder och sitt anseende. Barnet har rätt till lagens skydd mot sådana ingripanden eller angrepp. Vi kräver att de etiska reglerna för medierna ger ett starkare skydd för barn. Barn finns över huvud taget inte omnämnda i de etiska reglerna för press, tv och radio. Reglerna har på det stora hela inte uppdaterats sedan 1970-talet. Inte heller i Granskningsnämnden för radio och tv finns möjlighet att granska ett program ur ett barnrättsperspektiv. För att ett ärende ska kunna behandlas krävs nämligen ett medgivande av föräldrarna. Något som ofta är osannolikt då det är just föräldrarna som samtyckt till att deras barn medverkar i programmen. I Norge åtnjuter barn ett starkare skydd när det gäller hur de framställs i medier. I Norges etiska normer för pressen (tryckt press, radio, tv och nätpublikationer) som antagits av Norsk presseforbund, står bland annat att det är god pressetik att ta hänsyn till vilka konsekvenser ett omnämnande i medierna kan få för barnet – även när barnets målsman har gett sitt samtycke till exponering. De svenska etiska reglerna för press, tv och radio är gammalmodiga och otillräckliga och inte förenliga med hur dagens verklighetsbaserade tv-program, så kallad reality-tv, är utformade. Medierna är snabbrörliga och under ständig utveckling. De etiska reglerna måste hänga med i den utvecklingen. Att en majoritet av Sveriges ledande publicister enligt en färsk undersökning vill se över och stärka mandatet för Allmänhetens pressombudsman (DN Debatt 3/11) är mot den bakgrunden mycket välkommet. Vi är beredda att delta i en konstruktiv diskussion med bland annat Svenska journalistförbundet om de, vilket vi hoppas, är beredda att följa sina norska kollegers exempel och uppdatera de etiska reglerna så att de ger ett tydligare skydd för barn. Det är på tiden att det etiska regelverket för hur barn framställs i svenska medier stärks! Fredrik Malmberg barnombudsman Margareta Blennow ordförande Svenska barnläkarföreningen Cecilia Modig socionom och fd chef för Rädda Barnens centrum för barn i kris Börje Svensson psykoterapeut