”Vi journalister är dåliga på självkritik”

Summary: Snarstuckna världsförbättrare som vet bäst – sådana är journalisterna enligt Dagens Nyheters chefredaktör Jan Wifstrand. Här svarar han på den kritik som många läsare har riktat mot hans egen tidning.

Journalister lider av kronisk självöverskattning. Det hävdar Dagens Nyheters chefredaktör Jan Wifstrand. – Vi har en fenomenal förmåga att utmåla oss själva som bättre än vad vi är, och det är ganska lätt att snubbla sig fram till stjärnstatus i vår bransch, särskilt i tevemediet. Han har under sina trettio år som journalist arbetat på fjorton olika redaktioner, både som reporter och chef. Han har dessutom genom olika slags konsultuppdrag fått insyn i yrkeskulturen på ytterligare ett tjugotal journalistiska arbetsplatser, och det han har sett har gjort honom kritiskt inställd. Han vittnar om ett slags omvänd kåranda bland journalisterna. – En ständig konkurrens råder. Man ska vara snål och missunnsam, inte visa uppskattning när en kollega lyckas i jobbet och kanske får ett pris. Vi är duktiga på att köra vårt ensamspår – och ganska dåliga på att samarbeta. Vi borde lära oss av idrottsmännen. De är bättre på att både vara stjärnor och underordna sig laget. Han beskriver ytterligare fyra trista stråk i journalisternas yrkeskultur: Ett.Världsförbättrarattityden. – Jag är journalist, jag är kapabel att förbättra världen. Detta är ett finare sätt att vara besserwisser, ganska vanligt inom journalistkåren. Två.En överdriven ängslan att tycka rätt. – I vår kår, som ju bör vara kritiskt tänkande, finns märkligt nog en stark önskan att vara politiskt korrekt. Man vill gärna driva teser som är rumsrena för dagen. Detta gör att vi tappar markkontakten och rör oss på en åsiktsnivå som känns främmande för vanliga människor. Tre.Förenklingens tyranni. – Ett av våra uppdrag är att förenkla och tydliggöra så att läsarna förstår vad som händer. Men alltför ofta driver vi förenklingen så långt att det blir fel i tidningen. Vi brister i respekt inför sakkunskapen. Fyra.Journalister är i allmänhet snarstuckna och rädda för att idka självkritik. – Vi intar ofta en ihålig roll som poserande sanningssägare. Vi är tuffa bakom datorn, men när vi möter läsarna ansikte mot ansikte och får kritik – då är vi inte lika kaxiga. Vi måste besinna vårt ansvar, för det vi gör kan påverka hundratusentals människor. Vi borde gå på djupet när det gäller etiken och vara mer självutlämnande! Ett positivt yrkesdrag nämner han: – Vi journalister får saker gjorda. Om hantverkare och anställda vid banker, försäkringsbolag eller myndigheter hade samma tuffa deadlines – då skulle det hända grejer i Sverige! Journalisternas yrkeskultur har förändrats, enligt Jan Wifstrand. – För tjugo, trettio år sedan kände många att det var ett kall att vara journalist. Sanningen skulle fram. Sedan dess har det gått inflation i detta med kallet. Färre ser jobbet som en viktig samhällsuppgift. Den bästa journalistiken tillkommer genom hängivenhet, anser han. – Men numera finns det inte så många journalister som är passionerat engagerade, som vill gå ett steg längre för att få fram sanningen. Allt fler tycks ha målet att exponera sig själva för att få status och högre lön. Som ung reporter jobbade Jan Wifstrand en tid på tidningen Arbetet. – Där fanns en slafsig hållning hos vissa arbetsledare. De var fördomsfulla och hade vinkeln färdigtänkt redan innan saken var undersökt – sanningen var de inte så intresserade av. Det där tror jag fortfarande förekommer, särskilt inom kvällstidningskulturen. Reportrar får i uppdrag att bekräfta en förutfattad mening i stället för att förutsättningslöst undersöka verkligheten. Det är ju detta debatten om drevjournalistiken handlar om. Alltför få reportrar och chefer tänker tillräckligt snabbt så här: ”Det finns nog en annan sida av saken också.” Går även DN:s reportrar fördomsfullt i flock? – Problemet kan gälla DN också. Men jag tycker att vi besinnar oss bra. Yrkeskulturen varierar. En råder på Aftonbladet, en annan på Nya Wermlands-Tidningen, en tredje på TV 4. När jag frågar Jan Wifstrand hur han vill beskriva den som dominerar på Dagens Nyheter svarar han så här: – Här finns en oerhört seriös inställning till jobbet. Här arbetar ett toppskikt av journalister, fantastiskt duktiga människor. Men många har ett övermått av ego, och det är ett problem. Det kan framför allt märkas i kontakten med läsarna att vi är lite för stöddiga. Vi borde vara ödmjukare, och det har blivit bättre på senare år. Men fortfarande är det för många här på tidningen som svarar nonchalant och korthugget på frågor som för den enskilde läsaren eller kunden är mycket viktiga. I vilka avseenden misslyckas DN med den goda journalistiken? – Jag ligger inte vaken om nätterna och tänker att vi ständigt misslyckas. Men ibland har vi problem med att tillföra en tillräckligt mänsklig dimension till våra skildringar. Vår journalistik kan bli för teknisk och myndighetsinriktad. DN har ju länge kritiserats för att ha ett överhetsperspektiv. – Ja, och detta finns kvar i någon mån. Jag tycker att det finns goda sidor hos den emotionella journalistik som kvällstidningarna bedriver. Tyvärr resulterar den ofta i grova överdrifter och etiska övertramp. Men jag har ändå lärt en hel del av kvällstidningarna när det gäller att vara direkt i tilltalet så att läsarna känner ”Detta angår ju mig!”. Vill du att DN blir ännu mer lik kvällstidningarna? – Nej, men jag vill att DN ska smittas av deras positiva drag. Vi bör uppvärdera den vardagliga, mänskliga historien på bekostnad av det överdrivna myndighetsperspektivet. Det var i januari 2003 Jan Wifstrand blev DN:s chefredaktör. Sedan dess har DN fällts ovanligt många gånger av Pressens opinionsnämnd för brott mot de yrkesetiska reglerna. (År 2000: ingen fällning, 2001: ingen fällning, 2002: en fällning, 2003: två fällningar, 2004: fem fällningar.) – I några fall har vi slarvat, förklarar Jan Wifstrand. Men i andra fall delar jag inte nämndens uppfattning. Den är ju ingen domstol, utan består av en samling mediemänniskor och ett par representanter för andra fack som på enbart skriftligt underlag gör en resonemangsbedömning. Jag skulle önska att mer av det vi gör utsattes för en riktig domstolsprövning. Jag har större förtroende för jurister och domare än för folk från min egen yrkeskår. Jan Wifstrand var den chefredaktör som först fattade beslutet att publicera namn och bild av den man som misstänktes för mordet på utrikesministern Anna Lindh. Mannen exponerades i DN långt innan han var dömd. För detta fick Jan Wifstrand hård kritik, även av DN-journalister. – Det var självklart att ge en tidig belysning av alla kända fakta, säger han. Man kan inte nå längre i odiskutabelt allmänintresse. Det handlade om en attack mot en av Sveriges ledande personer. Och vi utpekade inte mannen som mördare, bara som häktad för mordet. Det var korrekt journalistik, och det har Allmänhetens pressombudsman senare bekräftat. Många av de läsare som hör av sig till DN:s egen Läsarombudsman Lilian Öhrström är upprörda över att DN numera hänger ut misstänkta brottslingar med namn och bild trots att de inte är dömda. Vad vill du säga till ditt försvar? – Det är riktigt att jag står för en hårdare linje än många andra utgivare när det gäller att publicera namn och bild av personer som misstänks för allvarliga brott. Vi gjorde det självklart i fallet Skandiadirektörerna, och det ifrågasatte få. Jag anser att vi oftare än hittills ska avslöja vilka som misstänks för brott som till exempel mord eller grova rån, särskilt om det handlar om organiserad brottslighet. Men vi ska vara desto mer noggranna med fakta. Ett annat exempel. För några veckor sedan skrev DN om en 18-årig pojke som hade rymt från ett ungdomshem. Han var en av dem som året innan hade dömts för morden på Hallandsåsen. Varför publicerade DN hans namn och hans bild? – Det handlade om ett mycket uppmärksammat brott, och det var inte otroligt att han var farlig för allmänheten när han var på fri fot. Så genom att läsa DN skulle människor kunna känna igen honom och akta sig om han dök upp? – Ja, det är ett exempel på varför man ibland har skäl att namnge brottslingar. Pojken är bara 18 år. Hur hade du känt dig om du hade haft en son som hade gjort något liknande och hängts ut i DN på samma sätt? – Jag hade naturligtvis mått dåligt. Man ska alltid vara medveten om att människor kan ta skada av vad tidningar skriver. Men publiciteten är ju inte det enda problemet för anhöriga till brottslingar. Och publicitetsskadan ska alltid vägas mot behovet av information till allmänheten. Tidningar exponerar även brottsoffer med namn och bild, och de artiklar som skrivs om uppmärksammade mord innehåller ofta privata detaljer från offrens liv som de anhöriga inte vill se publicerade. Exponeringen kan pågå i decennier. Över tjugo år har gått sedan en ung kvinna med förnamnet Catrine blev styckmördad. Den 24 maj i år skrev hennes mor och syster så här på DN Debatt: ”Under långa perioder har vi levt i ständig ångest inför tidningarnas löpsedlar och massmediernas rapportering. Det djupa smärtande såret efter Catrine har aldrig fått möjlighet att läka eftersom det hela tiden, år efter år, rivs upp igen. Våra liv förstörs och vi förlorar vår möjlighet till livskraft och glädje.” – DN har säkert bidragit till detta, säger Jan Wifstrand. Av respekt mot de anhöriga nämner vi numera inte Catrines efternamn – till skillnad från andra medier. Och jag tycker inte att vi ska ha hennes bild i tidningen. Sexton år har gått sedan en annan kvinna mördades: Jannica Ekblad. Hennes mamma Anja har i en tidigare artikel på Insidan berättat hur de ständiga skriverierna har rivit upp det svåra igen och igen och igen. En av alla artiklarna om Jannica Ekblad publicerades i DN den 27 mars i år. Hennes porträtt täckte en helsida, och hennes liv beskrevs i detalj. – Normalt exponerar vi inte brottsoffer på det viset, säger Jan Wifstrand, där har jag en mjukare linje än många andra utgivare. Men detta rättsfall har varit så offentligt belyst, och jag vill hävda att vår skildring nyanserade bilden av hennes liv. Fast det är möjligt att jag gjorde fel bedömning, vi kanske inte borde ha exponerat henne med så stora bilder. De här besluten är svåra … Jag vill tillägga att det finns människor som gärna vill träda fram och berätta med namn och bild när de har förlorat någon nära anhörig. Jag tänker på den fantastiska artikel vi hade i juni i år om en trettonårig flicka som hade begått självmord. Hon namngavs och var med på bild, och hennes föräldrar såg det som en enorm styrka att få berätta om henne i en seriös tidning som DN. Den artikeln publicerades sex veckor efter att flickan dog. Hur kunde du vara säker på att dessa människor inte var alltför chockade för att bli intervjuade så snart? – Reportern och jag hade mycket noggranna diskussioner med de anhöriga, och vi är säkra på vår bedömning. Jobbet var etiskt korrekt. Även den döda flickans bästa kompis citerades, och hon var med på bild. Kunde inte hon fara illa av publiciteten? – Jo, den risken fanns. Men hennes föräldrar och de andra runt omkring henne gjorde bedömningen att det var bra att vi publicerade artikeln. Och jag anser fortfarande att det var rätt att göra det. Efter tsunamin intervjuades många människor som just hade förlorat sina nära anhöriga. Den 5 januari publicerade DN en intervju med Mikaela, 11 år. Hennes föräldrar hade försvunnit när flodvågen slog till i Khao Lak i Thailand tio dagar tidigare. Jan Wifstrand anser att det var rätt att intervjua flickan och sedan publicera texten. – Det är ytterst ovanligt att en DN-reporter omedelbart efter en dödsolycka intervjuar de anhöriga. Vi är normalt mycket restriktiva med sådant. Men tsunamin var en katastrof av nationella dimensioner, det var närmast en nationell angelägenhet att medierna kunde visa den enorma sorg som drabbade somliga medborgare. Vår reporter hade noggranna och eftertänksamma diskussioner med de släktingar till flickan som tog hand om henne, och vi var överens med dem om att det fanns ett stort värde i att låta flickans egna ord tala. Hur snart kan man som journalist intervjua och exponera en människa som just har förlorat en nära vän eller anhörig? – Jag har ingen tumregel. Varje fall är unikt. Kan man göra det samma dag? – Ytterligt sällan. Jag ser med kritiska ögon på de intervjuer som görs i direktsändning från stora katastrofer. Vi på DN är mycket återhållsamma i sådana situationer. Gert Svensson gert.svensson@dn.se 08-738 21 63


”Invandrarnas tystnad om brott ett svek mot demokratin”

Summary: De som avlossade skotten i Södertälje skulle inte vara fria i dag om invandrarna slutade blunda för kriminaliteten, skriver Mauricio Rojas.Invandrarna har ett centralt ansvar i kampen mot våldet och kriminaliteten. Det är dags för oss att bli myndiga, ta ansvar för våra liv och börja bekämpa dem bland oss som bryter mot lagen. Mycket kan vi klaga på och det har vi gjort. Men nu är det vi själva som ska rannsakas, av oss själva. Nu är det vi som måste sluta med detta självdestruktiva blundande och denna solidaritet med dem som bryter mot lagen och missbrukar Sveriges vilja till öppenhet och bejakandet av mångfalden. Vi skulle kunna sätta stopp för många små och stora illdåd som begås i segregerade bostadsområden där det finns stora etniska nätverk där väldigt lite sker utan att andra vet vad det är som är på gång. Skotten mot polishuset i Södertälje var en direkt attack mot demokratin och då är invandrarnas otydlighet och tystnad ett svek mot själva demokratin, skriver folkpartisten Mauricio Rojas.

Samma dag som jag från riksdagens talarstol försvarade den så kallade flyktingamnestin besökte jag, tillsammans med Lars Leijonborg, Södertälje, för att på plats ta del av berättelserna om och bakgrunden till upploppet i Ronna och den efterföljande attacken mot polisstationen. Att jag valde att göra så är ingen tillfällighet, för båda saker hänger intimt ihop. Det håller inte att plädera för en friare invandringspolitik och en mer generös flyktingpolitik om Sverige sargas av ett växande utanförskap bland nykomlingarna, och skakas av inre konvulsioner och gruppkonflikter med etniska undertoner. Viljan till öppenhet förpliktar att med all kraft ta itu med en utveckling som folkpartiet upprepade gånger har varnat för och som redan nu har gått för långt. Efter besöket i Södertälje är jag helt övertygad om att denna utveckling måste stoppas omedelbart med det demokratiska samhällets alla medel och med hjälp av alla de goda krafter som vill samverka till att stävja den spiral av utanförskap och våld som hotar hela vårt samhällsliv. Somliga har försökt bagatellisera och till och med rättfärdiga det inträffade. Andra, inte minst regeringen, har varit påfallande tysta och frånvarande. Det är oacceptabelt och jag förstår till fullo den ilska och frustration som Polisförbundets ordförande, Jan Karlsen, har gett uttryck för i samband med den pinsamma bristen på kraftfulla reaktioner som vi har bevittnat. Precis som Karlsen säger, var skotten mot polishuset i Södertälje en direkt attack mot vår demokrati, och då är all otydlighet och än värre tystnad ett svek mot själva demokratin. Detta gäller inte minst oss, vi som inte föddes i detta land, vi som en gång som flyktingar eller invandrare fick komma hit. Vi är många, närmare två miljoner tillsammans med våra barn. Vi har förändrat Sverige och vi har fört med oss en mångfald som vi kräver respekt för, men då måste vi ta ett avgörande ansvar för att denna mångfald, detta mångfaldens samhälle som Sverige är i dag, ska kunna fungera. Hittills har vi inte gjort det eller gjort det på ett mycket begränsat sätt. Det mest destruktiva draget i svensk invandrar- och integrationspolitik har varit det omhändertagande som har omyndigförklarat så många nykomlingar och underminerat känslan av ansvar för det egna livet utan vilken allt annat brister. Denna välmenande men ack så fördärvande politik har omvandlat många nykomlingar till objekt i stället för subjekt i integrationsprocessen. Därför är det inte så konstigt om den vanligaste reaktionen bland invandrade personer när det blir problem är att klaga på ”dom” – samhället, myndigheterna, ”svenskarna” – och kräva det ena och det andra från ”dom” . Denna offerroll måste vi definitivt ändra på om vi verkligen vill att våra problem ska lösas. Det är dags att träda fram, bli myndiga, ta hela ansvaret för våra liv och, inte minst, börja bekämpa dem som bland oss bryter mot lagen eller utnyttjar toleransen för att bygga upp öar av intolerans och utanförskap. Detta gäller i första hand kriminaliteten. Det är givetvis polisens sak att bekämpa kriminaliteten, men det är inte polisens ensak. Om stora grupper, på grund av släktskap eller en missförstådd ”etnisk solidaritet”, hjälper de kriminella att agera eller hålla sig undan, då kommer inte polisen att kunna nå framgång i sitt arbete. Därför måste vi själva inse att vi har ett centralt ansvar i kampen mot våldet och kriminaliteten, och den kampen avgör mycket av vårt öde i Sverige. Hur vi och våra barn blir sedda och bemötta i vårt nya hemland har mycket att göra med den bild som majoritetssamhället bildar sig av oss. Sedan kan vi klaga på att ”dom” är fördomsfulla och diskriminerar, och det är givetvis fel. Men vår klagan kommer att låta ihålig om vi inte inleder en bestämd kamp för att tillsammans med polisen och övriga samhället bekämpa de kriminella som har sitt fotfäste i invandrartäta områden eller som har sitt ursprung i de länder vi kommer ifrån. Låt mig ge ett mycket nära exempel på detta och om hur vi, Sveriges invandrare, borde agera för att få den respekt som vi anser oss förtjäna. Förra året lyckades polisen stoppa en liga som hade satt rekord i antalet villainbrott. Det var personer med chilenskt ursprung – precis som jag – bosatta i Sverige som ledde ligan och rekryterade unga i Chile för att begå brott i Sverige. I maj detta år uppmärksammades en annan liga med kopplingar till Chile som härjade i Stockholm. I samband med detta skrev Freddy Weitzel och Osvaldo Bascuñán, ordförande respektive generalsekreterare i Chilenska riksförbundet, följande tänkvärda ord i en kommuniké som sammanfattar hela den problematik som jag försöker fånga här: ”Dessa brottslingar får hjälp och skydd av andra chilenare bosatta i Sverige, som agerar som medbrottslingar och ger kriminella den logistiska supporten som behövs för att dessa individer ska kunna utföra sina missdåd. Men detta är inte allt, det som är det mest beklagansvärda är att ett stort antal landsmän, som hänvisar till en urartad ‘fosterländsk solidaritet’, visar en hög grad av tolerans med kriminaliteten.” Chilenska riksförbundets ledare avslutar sitt uttalande med en oerhört relevant fråga och en brådskande appell till andra svenskar med chilenskt ursprung: ”Vi frågar oss slutligen: Hur länge kommer vissa medlemmar av den chilenska gruppen bosatt i Sverige att fortsätta tolerera och skydda de kriminella? Vi anser att brottsligheten, precis som terrorismen, är en samhällsfiende och måste bekämpas. Inför detta finns det inga om och men. Vi uppmanar våra landsmän att ta kontakt med polisen för att ange denna farsot som skadar oss så mycket.” Det är denna fråga vi alla som invandrade eller flydde hit måste ställa oss, och det är precis denna uppmaning som vi, för vår egen skull, borde hörsamma. Här och nu. De som avlossade skotten mot polishuset i Södertälje skulle inte vara fria i dag om vi gjorde så, om vi slutade att blunda och tolerera. På samma sätt skulle vi kunna sätta stopp för många små och stora illdåd som begås i segregerade bostadsområden där det finns stora etniska nätverk där väldigt lite sker utan att andra vet vad det är som är på gång. Vi måste bryta med denna förödande medlöperiets tystnad som skyddar dem som skadar oss mest. Mycket kan vi klaga på och det har vi gjort. Många har begått fel och vi har en helt kollapsad integrationspolitik. Men nu är det vi själva som ska rannsakas, av oss själva. Nu är det vi som måste sluta med detta självdestruktiva blundande och denna solidaritet med dem som bryter mot lagen och missbrukar Sveriges vilja till öppenhet och bejakandet av mångfalden. Det är dags att ta vårt ansvar för och vårda vårt nya hemland. Vi borde i dag, med en parafras av John Kennedys berömda ord, högt och tydligt säga till alla dem som har kommit hit och gjort Sverige till sitt nya hem: Fråga dig inte vad Sverige kan göra för dig, utan vad du kan göra för Sverige. Mauricio Rojas Riksdagsledamot (fp)


"Invandrarnas tystnad om brott ett svek mot demokratin"

Summary: De som avlossade skotten i Södertälje skulle inte vara fria i dag om invandrarna slutade blunda för kriminaliteten, skriver Mauricio Rojas. Invandrarna har ett centralt ansvar i kampen mot våldet och kriminaliteten. Det är dags för oss att bli myndiga, ta ansvar för våra liv och börja bekämpa dem bland oss som bryter mot lagen. Mycket kan vi klaga på och det har vi gjort. Men nu är det vi själva som ska rannsakas, av oss själva. Nu är det vi som måste sluta med detta självdestruktiva blundande och denna solidaritet med dem som bryter mot lagen och missbrukar Sveriges vilja till öppenhet och bejakandet av mångfalden. Vi skulle kunna sätta stopp för många små och stora illdåd som begås i segregerade bostadsområden där det finns stora etniska nätverk där väldigt lite sker utan att andra vet vad det är som är på gång. Skotten mot polishuset i Södertälje var en direkt attack mot demokratin och då är invandrarnas otydlighet och tystnad ett svek mot själva demokratin, skriver folkpartisten Mauricio Rojas.

Samma dag som jag från riksdagens talarstol försvarade den så kallade flyktingamnestin besökte jag, tillsammans med Lars Leijonborg, Södertälje, för att på plats ta del av berättelserna om och bakgrunden till upploppet i Ronna och den efterföljande attacken mot polisstationen. Att jag valde att göra så är ingen tillfällighet, för båda saker hänger intimt ihop. Det håller inte att plädera för en friare invandringspolitik och en mer generös flyktingpolitik om Sverige sargas av ett växande utanförskap bland nykomlingarna, och skakas av inre konvulsioner och gruppkonflikter med etniska undertoner. Viljan till öppenhet förpliktar att med all kraft ta itu med en utveckling som folkpartiet upprepade gånger har varnat för och som redan nu har gått för långt. Efter besöket i Södertälje är jag helt övertygad om att denna utveckling måste stoppas omedelbart med det demokratiska samhällets alla medel och med hjälp av alla de goda krafter som vill samverka till att stävja den spiral av utanförskap och våld som hotar hela vårt samhällsliv. Somliga har försökt bagatellisera och till och med rättfärdiga det inträffade. Andra, inte minst regeringen, har varit påfallande tysta och frånvarande. Det är oacceptabelt och jag förstår till fullo den ilska och frustration som Polisförbundets ordförande, Jan Karlsen, har gett uttryck för i samband med den pinsamma bristen på kraftfulla reaktioner som vi har bevittnat. Precis som Karlsen säger, var skotten mot polishuset i Södertälje en direkt attack mot vår demokrati, och då är all otydlighet och än värre tystnad ett svek mot själva demokratin. Detta gäller inte minst oss, vi som inte föddes i detta land, vi som en gång som flyktingar eller invandrare fick komma hit. Vi är många, närmare två miljoner tillsammans med våra barn. Vi har förändrat Sverige och vi har fört med oss en mångfald som vi kräver respekt för, men då måste vi ta ett avgörande ansvar för att denna mångfald, detta mångfaldens samhälle som Sverige är i dag, ska kunna fungera. Hittills har vi inte gjort det eller gjort det på ett mycket begränsat sätt. Det mest destruktiva draget i svensk invandrar- och integrationspolitik har varit det omhändertagande som har omyndigförklarat så många nykomlingar och underminerat känslan av ansvar för det egna livet utan vilken allt annat brister. Denna välmenande men ack så fördärvande politik har omvandlat många nykomlingar till objekt i stället för subjekt i integrationsprocessen. Därför är det inte så konstigt om den vanligaste reaktionen bland invandrade personer när det blir problem är att klaga på "dom" - samhället, myndigheterna, "svenskarna" - och kräva det ena och det andra från "dom" . Denna offerroll måste vi definitivt ändra på om vi verkligen vill att våra problem ska lösas. Det är dags att träda fram, bli myndiga, ta hela ansvaret för våra liv och, inte minst, börja bekämpa dem som bland oss bryter mot lagen eller utnyttjar toleransen för att bygga upp öar av intolerans och utanförskap. Detta gäller i första hand kriminaliteten. Det är givetvis polisens sak att bekämpa kriminaliteten, men det är inte polisens ensak. Om stora grupper, på grund av släktskap eller en missförstådd "etnisk solidaritet", hjälper de kriminella att agera eller hålla sig undan, då kommer inte polisen att kunna nå framgång i sitt arbete. Därför måste vi själva inse att vi har ett centralt ansvar i kampen mot våldet och kriminaliteten, och den kampen avgör mycket av vårt öde i Sverige. Hur vi och våra barn blir sedda och bemötta i vårt nya hemland har mycket att göra med den bild som majoritetssamhället bildar sig av oss. Sedan kan vi klaga på att "dom" är fördomsfulla och diskriminerar, och det är givetvis fel. Men vår klagan kommer att låta ihålig om vi inte inleder en bestämd kamp för att tillsammans med polisen och övriga samhället bekämpa de kriminella som har sitt fotfäste i invandrartäta områden eller som har sitt ursprung i de länder vi kommer ifrån. Låt mig ge ett mycket nära exempel på detta och om hur vi, Sveriges invandrare, borde agera för att få den respekt som vi anser oss förtjäna. Förra året lyckades polisen stoppa en liga som hade satt rekord i antalet villainbrott. Det var personer med chilenskt ursprung - precis som jag - bosatta i Sverige som ledde ligan och rekryterade unga i Chile för att begå brott i Sverige. I maj detta år uppmärksammades en annan liga med kopplingar till Chile som härjade i Stockholm. I samband med detta skrev Freddy Weitzel och Osvaldo Bascuñán, ordförande respektive generalsekreterare i Chilenska riksförbundet, följande tänkvärda ord i en kommuniké som sammanfattar hela den problematik som jag försöker fånga här: "Dessa brottslingar får hjälp och skydd av andra chilenare bosatta i Sverige, som agerar som medbrottslingar och ger kriminella den logistiska supporten som behövs för att dessa individer ska kunna utföra sina missdåd. Men detta är inte allt, det som är det mest beklagansvärda är att ett stort antal landsmän, som hänvisar till en urartad 'fosterländsk solidaritet', visar en hög grad av tolerans med kriminaliteten." Chilenska riksförbundets ledare avslutar sitt uttalande med en oerhört relevant fråga och en brådskande appell till andra svenskar med chilenskt ursprung: "Vi frågar oss slutligen: Hur länge kommer vissa medlemmar av den chilenska gruppen bosatt i Sverige att fortsätta tolerera och skydda de kriminella? Vi anser att brottsligheten, precis som terrorismen, är en samhällsfiende och måste bekämpas. Inför detta finns det inga om och men. Vi uppmanar våra landsmän att ta kontakt med polisen för att ange denna farsot som skadar oss så mycket." Det är denna fråga vi alla som invandrade eller flydde hit måste ställa oss, och det är precis denna uppmaning som vi, för vår egen skull, borde hörsamma. Här och nu. De som avlossade skotten mot polishuset i Södertälje skulle inte vara fria i dag om vi gjorde så, om vi slutade att blunda och tolerera. På samma sätt skulle vi kunna sätta stopp för många små och stora illdåd som begås i segregerade bostadsområden där det finns stora etniska nätverk där väldigt lite sker utan att andra vet vad det är som är på gång. Vi måste bryta med denna förödande medlöperiets tystnad som skyddar dem som skadar oss mest. Mycket kan vi klaga på och det har vi gjort. Många har begått fel och vi har en helt kollapsad integrationspolitik. Men nu är det vi själva som ska rannsakas, av oss själva. Nu är det vi som måste sluta med detta självdestruktiva blundande och denna solidaritet med dem som bryter mot lagen och missbrukar Sveriges vilja till öppenhet och bejakandet av mångfalden. Det är dags att ta vårt ansvar för och vårda vårt nya hemland. Vi borde i dag, med en parafras av John Kennedys berömda ord, högt och tydligt säga till alla dem som har kommit hit och gjort Sverige till sitt nya hem: Fråga dig inte vad Sverige kan göra för dig, utan vad du kan göra för Sverige. MAURICIO ROJAS Riksdagsledamot (fp)


Familjens tragedi blev film

Summary: Vad händer med en helt vanlig tvåbarnsfamilj som drabbas av det värsta tänkbara? När ett barn dör blir livet aldrig mer detsamma för föräldrar och syskon. Den finske regissören Kari Paljakkas nya film om sorgeprocessen bygger på en verklig händelse.

En vacker sommarsöndag händer det ofattbara: På gården utanför huset har familjens bil plötsligt fattat eld. Den snart femårige sonen finns mitt i bilens häftigt brinnande innandöme. Föräldrarna som rusat fram får först inte upp de låsta bildörrarna. När de fått tag i nycklarna och pappan låst upp bilen pressas han undan av eldslågorna och den enorma hettan. Det är för sent att rädda barnet. Av en nyss helt vanlig tvåbarnsfamilj återstår en mamma, en pappa och en storebror, i total chock. På denna, verkliga händelse bygger den finska filmen "En junisöndag kvart över tolv", skriven och regisserad av Kari Paljakka. Manuset kom till i samarbete med den drabbade familjen, berättar han. Olyckan skedde 1986 i Jakobstad, Finland. Pappan i familjen, Gösta Karf, kom 1999 med boken "För levande och döda" som handlar om den långa sorgeprocessen och som fick stor uppmärksamhet i Finland. I samband med det gjordes en dokumentär i finsk teve, som Kari Paljakka såg. - Så läste jag Gösta Karfs bok också, och blev mycket tagen. Jag ville se om jag kunde berätta filmiskt om hur en familj överlever en sådan sorg, säger Kari Paljakka. Vad händer med en familj som råkar ut för det allra värsta som kan drabba en förälder, att ett barn dör? Kan man över huvud taget gå vidare? Sorgen kan vara förödande på många sätt. Många upplever ensamhet och isolering, omgivningen kan dra sig undan och man orkar kanske inte själv med att ha kontakt med andra människor, utan isolerar sig själv. Familjemedlemmarna kan glida ifrån varandra i sorgen, skuldkänslor är vanliga - kanske kunde man på något vis ha förhindrat det fruktansvärda som hänt? Kari Paljakka har personliga erfarenheter av hur tungt sorgen kan slå mot en familj. När han var i de tidiga tjugoåren, i början av 1980-talet, förlorade han två bröder. Familjen fick inget stöd att bearbeta sorgen, de lämnades helt ensamma och fick det mycket svårt. - Jag själv sprang nog ifrån det hela, jag undvek, det var svårt i den åldern. Nu, när jag är äldre och själv är pappa, har jag lättare att leva mig in mina föräldrars situation. Att göra filmen har nog varit lite terapeutiskt för mig, som ett sätt att förstå mina egna föräldrar bättre, undersöka och förstå processerna man går igenom när ens barn dör. Och jag tror att fadern i filmen, Jaakko, är lite av en blandning av Gösta Karf och mig själv. Skuldkänslorna får stor plats i filmen. Pappa Jaakko hade glömt en cigarrettändare i plast på framsätet i bilen. Han grubblar över om branden uppstått genom att tändaren börjat brinna av den starka värmen i solhettan, eller genom att sonen Matti lekt med tändaren. Om han inte glömt tändaren där skulle kanske Matti varit i livet. "Det var mitt fel", säger han redan dagen efter branden till sin fru. Han väntar och väntar på den tekniska undersökningen, som tar tid. När den till sist är klar bekräftar den att det kan ha gått till på det sättet, men ingenting kan sägas säkert. - Skuld är något som alltid dyker upp i samband med sorg, säger Kari Paljakka. Det känns alltid som att man borde ha gjort något på ett annat sätt. Jag tror att det har att göra med människans inbyggda sätt att tänka i orsak-verkan. Vi försöker hela tiden finna orsaker, vi är gjorda så. För Jaakko i filmen blir det här ett problem som han inte kan lösa rationellt. Det hjälper inte mycket när andra säger "det var inte ditt fel". Även om ingen vet hur olyckan egentligen gick till, finns skulden där och maler. - Han måste lösa problemet på ett annat sätt än genom teknisk bevisning, säger Kari Paljakka. Han får lära sig att förlåta sig själv i stället, han kommer en bit på väg och skulden bleknar en del. Att förlåta sig själv leder till att man får erkänna, och acceptera, att vi människor inte är hundraprocentigt perfekta. Gösta Karf beskriver i sin bok hur han den första tiden efter sonens död förde ett slags krig mot samhället, han rasade över det klumpiga och dåliga bemötande som familjen fått i kontakt med olika myndigheter i samband med olyckan. - Kampen mot samhället är nog ofta en fas i hanterandet av sorgen och de påträngande skuldkänslorna när en närstående dör, tror Kari Paljakka. Samtidigt finns det förstås många gånger brister i stöd och omhändertagande. Det kan vara svårt att skilja ut vad som är vad. Man kan bli utstött och bortstött, eftersom döden är så tabubelagd, men ensamhetskänsla kan också vara en del av sorgeprocessen. Diskussionerna om krisstöd för anhöriga kom i gång ordentligt i Sverige efter bussolyckan där en grupp skolbarn från Kista utanför Stockholm omkom i Norge, 1988. I Finland kom debatten efter Gösta Karfs bok. Numera är beredskapen att hjälpa drabbade familjer bättre än den varit. Att man kan få bra stöd är naturligtvis mycket viktigt, menar Kari Paljakka. Det kan vara avgörande för hur de drabbade kan ta sig igenom sorgen och leva vidare. Men sorgen går ändå inte att "ta bort", som kanske många i vår tid tror. - Vi lever som om döden inte fanns, och när den slår till nära oss blir det ännu svårare för att vi inte accepterat att döden är en oundviklig verklighet. Vi blir så sårbara när vi inte vågar se, eller tala om, döden på ett realistiskt sätt. Konst som påminner oss om döden har alltid provocerat, säger Kari Paljakka. Den död som är "tillåten" i film, det är dels skräck- och våldsfilmernas död, dels de sentimentala melodramernas tårdrypande död - där åskådarnas känslor manipuleras fram med olika grepp, som sorglig musik eller dånande begravningsklockor. - I vår film gick vi medvetet in för att inte sentimentalisera. Filmen är realistisk, nästan naturalistisk. Det är en sann berättelse om hur en familj överlever en tragedi. - Självklart ska filmen beröra, men målet är inte att väcka starka emotioner utan att vittna om vad som händer i en familj under det första året efter ett barns död. Jag hoppas att filmen kan göra att några människor kan förstå andra lite bättre, eller kanske förstå sig själva lite bättre. "En junisöndag kvart över tolv" är en stillsam film utan starka dramatiska effekter trots sitt dramatiska innehåll. Det dramatiska sker inne i huvudpersonerna, inte i handlingen. Själva olyckan skildras inte, filmen börjar dagen efter - när pappa Jaakko sitter på polisstationen och återberättar den fruktansvärda händelsen. - Början är tung, mot slutet kommer ljuspunkter, säger Kari Paljakka. Det är inte bara en film om olycka, det finns också positiva sidor. Familjen överlever, man får möta personerna precis som de är och se att de fortfarande är levande människor trots det hemska som hänt dem, att livet är starkare trots allt.


DN:s Niklas Ekdal: Historiskt norskt val

Den norska statens sparkapital är ungefär lika stort som den svenska statens skuld, runt 1 000 miljarder kronor. Det är en händelse som ser ut som en tanke 100 år efter unionsupplösningen. År 2005 skulle vi ha kompletterat varandra fint om unionen hade funnits kvar. Norge har sin olje. Som framgått av den norska valrörelsen kan en flödande naturtillgång vara ett lika stort bekymmer som underskott i de offentliga finanserna. Partiledarnas slutdebatt på NRK inför måndagens val visade hur hopplöst det är för politikerna att hålla emot, när en missnöjesryttare som Carl I Hagen vill blåsa på och spendera de lättförtjänta pengarna. Blir det inflation om vi köper en dator till varje skolbarn i Norge? Jamen då köper vi datorerna utomlands. Lysande, Sickan. Carl I Hagen och Fremskrittspartiet gör mycket riktigt ännu ett bra val och får drygt 22 procent. Men det är Arbeiderpartiets Jens Stoltenberg som bildar regering tillsammans med Centerpartiet och Socialistisk Venstre. Det norska valresultatet är historiskt på flera sätt. Socialdemokraterna tvingas för första gången bilda regering tillsammans med andra partier, en antydan om hur framtiden kommer att te sig även i Sverige. Fremskrittspartiet är nu Norges näst största parti. Det är också en fingervisning om framtiden i alla rika välfärdsstater, där de stigande förväntningarnas missnöje lyfter populisterna på ansvarsfulla politikers bekostnad. Två norska nyckelpolitiker drar sig nu tillbaka efter lång och framgångsrik tjänst. Kjell Magne Bondevik kan se tillbaka på en lyckad politisk karriär som ledare för Kristdemokraterna och som statsminister. Carl I Hagen har också anledning att vara nöjd för egen del, och träder tillbaka till förmån för Siv Jensen. Norge förblir landet annorlunda. Det ligger ljusår från Sverige i ekonomiskt hänseende, men är en politisk experimentverkstad att ta både lärdom och varning av. Läxan är solklar för både Göran Persson och Fredrik Reinfeldt: det räcker inte att ha ordning på ekonomin som regeringen Bondevik hade om man inte har ordning på regeringsfrågan.


Skarp-tv fyllde väggarna på Berlinmässan

Summary: Berlin.Världens största mässa för nöjeselektronik som nyss avslutades i Berlin visar tydligt att det är hd-tv, eller skarp-tv, som gäller. En stor Europasatsning är att vänta nästa år men här i Sverige sker nog övergången lite pö om pö då den kräver mer eterutrymme och andra boxar.

Nu har kampanjen dragit i gång för att sälja in nästa teknik för tv. Och det är inte digital mark-tv det handlar om utan hd-tv. Skarp-tv för att mynta en svensk översättning. På världens största mässa för nöjeselektronik, nyss avslutade IFA i Berlin, talade de stora företagen i mun på varandra om hur bra skarp-tv:n är och vilket steg framåt det innebär. – Övergången från vanlig tv till hd-tv är ett lika stort steg som när vi gick över från svartvitt till färg, menade till exempel Philipschefen Rudy Provoost. När nu övergången blir av, vill säga. Redan 1985 visades hd-tv på IFA men tekniken lyfte aldrig. Lika förvissade om teknikens fördelar som företagen är, lika småsura är de på de nationella tv-bolagen som enligt branschen är alldeles för tröga att bestämma sig för när det hela ska tuta i gång. – Vårt mål för 2006 är att få hd-tv brett accepterad här i Europa, men jag har suttit med i några otrevliga möten om hur nästa års fotbolls-VM ska produceras. Jag hoppas problemen är lösta, det vore synd och skam om inte VM sänds i hög upplösning, kommenterade Joachim Reinhart, Panasonics Europachef. För Sveriges del lär den nya tekniken komma pö om pö. Visserligen kan satellit-tv-tittare redan i höst titta på högupplöst tv via Canal plus, men glöm tekniken än så länge när det gäller den digitala mark-tv som nu ska dominera för oss som inte har satellit eller kabel. Hd-tv kräver mer utrymme i etern och dessutom oftast andra boxar som kan hantera den effektivare kompression, mpeg4, som i realiteten krävs. Dock lovade SVT:s vd Christina Jutterström på ett pressmöte förra lördagen i Berlin halvt om halvt att även den digitala mark-tv:n ska få vara med på ett hörn när SVT nästa år ska sända fotbolls-VM i Tyskland och då i hd-tv-upplösning. – Teracom har sagt att de kommer att lösa det på något sätt, sade Christina Jutterström, men gick inte in på hur de tekniska problemen ska klaras av. Däremot passade hon på att dela ut åtskilliga kängor i samband med Gotlands stundande övergång till digital-tv. – Det är problem. Täckningen är ett. Teracom kan inte i dag fjorton dagar före övergången garantera full täckning. Ett annat problem är att för få har köpt boxar. De har fått rådet från kulturministern och pensionärsorganisationer att vänta därför att det sagts att boxarna skulle sjunka i pris. Så har inte skett. Christina Jutterström underströk dock att hon är optimist och något annat var kanske inte att vänta. Johan Smitt johan.smitt@dn.se 08-738 18 72


Reportern som kallades "fegis"

Summary: Radiojournalisten Stefan Ubbesen hade scoopet inom räckhåll. Med i stället för att intervjua pappan vars dotter just blivit nedskjuten stängde han av bandspelaren. "Chock och sorg är inget man profiterar på - vare sig i yrket eller privat", säger han.

Förmiddagen den 11 juni 1994 var varm. Ett par timmar tidigare hade fänriken Mattias Flink dödat sju personer med sin AK-4:a. Två män och fem kvinnor. En ung kvinna svävade ännu mellan liv och död på operationsbordet. Radiojournalisten Stefan Ubbesen stod och väntade utanför regementet i Falun där Flink var anställd. Så stannade en personbil en bit bort och en man klev ut. Han skulle möta sin dotter. - Jag talade med honom, insåg att han inte visste vad som hänt och förstod att dottern fanns bland dem som skjutits ned. Jag stod där med ett scoop inom räckhåll att skicka ut i radion, men jag satte inte på bandspelaren, berättar Stefan Ubbesen. I stället bad han mannen att gå till sjukhuset alldeles över gatan för att försöka ta reda på vad som hänt hans dotter. - Visst hade jag kunnat få några saftiga uttalanden av honom, och kanske till och med fått honom att gråta ut i ett inslag. Men jag kände instinktivt att jag inte ville tränga mig på en chockad person och be honom uttala sig i radio. Så gör man aldrig mot sina medmänniskor, vare sig privat eller i yrket. Några veckor senare medverkade Stefan Ubbesen i debattprogrammet "Insider" i TV 3. Expressens legendariske reporter Ulf Nilson och Aftonbladets Annette Kullenberg, senare ordförande i Publicistklubben, var också bland de inbjudna. Under debatten hånade de Ubbesen för att han inte intervjuat pappan och menade att han inte var en "riktig" journalist. Flera gånger blev han kallad "fegis", och Kullenberg uppmande honom till och med att byta jobb. Från katastrofer som "Estonia", tsunamin i Sydostasien och diskoteksbranden i Göteborg till den lokala bilolyckan - skildringen av offer och anhöriga har blivit mer intensiv och närgången i medierna under senare år. Konkurrensen mellan radio, teve, nyhetsbyråer och tidningarnas webbsajter är knivskarp. Det gäller att vara först med det allra senaste - även när det gäller intervjuer med personer som nyss varit med om en traumatisk upplevelse eller kanske mist en nära anhörig. Stefan Ubbesen var och är fortfarande anställd som journalist på Sveriges Radio Dalarna. Han tycker att han och andra journalister har ett tufft och utsatt jobb där det gäller att hitta små och stora nyheter så snabbt som möjligt. - Fast för mig handlar det aldrig om att få fram en nyhet eller en stark känslosam intervju till vilket pris som helst. Så funkar inte jag, säger han. Journalister tassar hela tiden på de etiska gränserna, fortsätter Stefan Ubbesen. Det ligger i yrkets natur att försöka förstå och att komma nära människor. Mot den bakgrunden är det särskilt viktigt att ha en levande debatt om etiken och moralen i vardagen, påpekar han. - Klimatet i svenska medier, även inom public service där jag ju arbetar, har blivit tuffare. Vi ska också "vinkla" och "klippa" för att sticka ut. Jag gillar inte alls den utvecklingen. Tidigare fanns det mer tid till eftertanke och reflektion. Tillbaka till den där junimorgonen för mer än elva år sedan. Stefan Ubbesen hade blivit ombedd av ansvariga chefer på redaktionen att så snabbt som möjligt ta sig upp till regementet i Falun. En militär hade under natten kallblodigt mördat flera personer, bland annat fem unga kvinnor som just avslutat en lottakurs. Han minns fortfarande hur det kändes att stå där utanför regementet tillsammans med kollegerna från teve och kvällspressen. De verkade ivriga och hungriga på att hitta något som kunde skapa extra stora rubriker, säger han. - Jag höll mig lite vid sidan av och det var så jag upptäckte mannen som kom i sin bil. Ingen annan märkte något. Jag är fortfarande lika övertygad om att jag gjorde rätt som inte satte på bandspelaren, faktiskt ännu mer säker i dag än då. - Det finns de som säger att en journalist ska spela in och ställa frågor i alla lägen. Väl tillbaka på redaktionen kan man sedan avgöra vad som ska sändas ut eller tas med i den skrivna texten Men skadan är ju redan skedd när journalisten sätter på bandspelaren eller fyller anteckningsblocket med citat. - Att fråga en pappa som kanske förlorat sin dotter i ett skottdrama ett par timmar tidigare och är i chock känns idiotiskt och helt meningslöst. Vilket svar förväntar man sig? Människor i chock ska man närma sig med respekt och stor försiktighet - inte minst som journalist, anser Stefan Ubbesen. Visst, den drabbade kanske går med på att ställa upp på en intervju, men han eller hon har ofta ingen aning om vad de säger. - Vi journalister har makten, vi är i ett överläge. Vi kan köra upp mikrofonen, kameran eller pennan i ansiktet på folk och kräva att de uttalar sig. - Med perspektiv på vad som hänt måste de drabbade i lugn och ro få tid att ta ställning till om de vill medverka. Alla som låter sig intervjuas av en reporter ger av sin tid och av sig själva, en bit av sina liv. Då måste den personliga integriteten respekteras. Stefan Ubbesen tycker att debatten om etik och moral är alldeles för tam bland landets journalister. De pressetiska reglerna som branschen enats kring är en "fin" överbyggnad, men de stiliga orden måste omsättas i praktiken ute på redaktionerna. - I debatter viftar chefredaktörer ofta med de etiska reglerna när de ska försvara sig mot kritik om att de kränkt personer genom att publicera närgångna och utelämnande reportage. De talar om ett "allmänintresse" och att läsarna vill komma nära för att förstå. Efter att Stefan Ubbesen uppmanat den chockade pappan att söka sig till sjukhuset gjorde han ett inslag med en granne som hade en del att berätta om vad som hänt. - Jag tror att man kan förstå utan att en journalist behöver kränka människors integritet för att få material till sin artikel eller sitt inslag. De flesta av oss journalister är så proffsiga att vi alltid kan hitta andra uppslag och vinklar. Stefan Ubbesen har tidigare arbetat i tjugosex år i vården. I mitten av 1980-talade ville han bli journalist och gick en kortare utbildning på Skurups folkhögskola. - Där lärde jag mig yrkets abc, det hantverksmässiga. Bland vårdpersonalen förekom sällan någan djupare diskussion om etik och moral. Inte heller på Skurup fördes sådana samtal, och samma brist upplever jag på Sveriges Radio där jag arbetar i dag. Vi är nog inte bättre eller sämre än andra redaktioner, pressetiska frågor tycks inte mer än i undantagsfall höra hemma i vardagen. Hur kommer det sig att du stängde av bandspelaren den där gången utanför regementet i Falun? - Jag har inget bra svar. Jag reagerade som vanlig människa med ett normalt humanistiskt hjärta. Chock och sorg är inget man profiterar på, vare sig privat eller i yrket. Det var inget etiskt stordåd. Jag gjorde något som jag tycker alla journalister ska göra om de hamnar i samma situation som jag gjorde.


”Kalla vänsterpartiet för ett mansprojekt”

Summary: Gudrun Schyman i skarp uppgörelse med sitt gamla parti: Vänsterpartiet är oförmöget att se kvinnors underordning.En borgerlig regering med en feministisk inriktning är bättre än en vänsterregering som saknar feministisk profil. Jag har valt att lämna vänsterpartiet just därför att vänstern visat sig oförmögen att se underordningen av kvinnor som det den är. Jag har därmed tagit konsekvenserna av nyförvärvade kunskaper och livserfarenheter. Därför tycker jag att det är cyniskt och respektlöst att misstänkliggöra mig för att använda feminismen för att driva vänsterpolitik. Det skriver Gudrun Schyman inför Feministiskt initiativs årsmöte.

I helgen samlas Feministiskt initiativ (Fi) till årsmöte i Örebro – ett möte vars fattade beslut förhoppningsvis får stor betydelse för Sveriges politiska framtid och för utgången av 2006 års val. Fi:s årsmöte innebär också en viktig milstolpe i min egen politiska utveckling: från ett helhjärtat ställningstagande för vänstern till en insikt om nödvändigheten av ett renodlat feministiskt perspektiv på politiken. Det gör mig besviken och arg att konstatera att jag inte respekteras i detta politiska vägval. Medierna och meningsmotståndare väljer nämligen konsekvent att misstänkliggöra Feministiskt initiativ som ett vänsterprojekt under feministisk flagg. Genom sin okunnighet förminskar man på det sättet det feministiska perspektivet, i stället för att ta det vi säger på det allvar som frågan kräver. Jag menar att det måste vara möjligt att föra en saklig diskussion kring politiska frågor utan att avfärdas som varande höger eller vänster. Dagens fixering vid blockpolitiken blockerar det politiska tänkandet. Behovet av en feministisk politik blev för mig smärtsamt tydligt under söndagskvällens gråbleka partiledardebatt. Politiska förslag och visioner med utgångspunkt i människors vardagsproblem lyste med sin frånvaro. Ingen av de sju partiledarna fokuserade på de demokratifrågor som upprör mig och de hundratals kvinnor (och en handfull män) som kommer att samlas i Örebro: frågor som lönediskrimineringen av kvinnor, mäns våld mot kvinnor och den manliga dominansen inom politik, näringsliv och samhälle. För mig är det obegripligt att man kan föra ett timslångt samtal om varthän vi vill med vårt samhälle utan att placera dessa frågor mycket högt på dagordningen. Det är också sorgligt tydligt hur många inom medierna och politiken som sitter fast i tron att höger och vänster utgör politikens huvudmotsättning. Utifrån denna enögdhet och okunskap beskrivs systematiskt de politiska förslagen inför Fi:s årsmöte av medier och motståndare som ”idel kända vänsterkrav”. Men det vore (minst) lika rimligt att se de olika ståndpunkterna när det gäller könsmaktsordningen som grundläggande. Att ange den systematiska skillnaden mellan kvinnors och mäns villkor som grund för den politiska analysen ger andra frågeställningar. Varför beskrivs inte den borgerliga alliansens politik som typisk för mansdominerade partier? Varför får inte socialdemokraterna frågor om den höga andelen män på ledande befattningar i regeringen? Varför får inte vänsterpartiet stämpeln ”mansprojekt under vänsterflagg” på samma sätt som Fi kallas vänsterprojekt under feministisk flagg? Frågan om en individualiserad föräldraförsäkring är ett bra exempel på hur en för könsmaktsordningen helt avgörande fråga inte låter sig sorteras in i vänster eller höger. När det blev känt att Fi:s styrelse föreslog en sådan reform beskrevs det som ett ”gammalt känt vänsterkrav”. Sanningen är mycket mer komplex än så. Det är först under de allra senaste åren som vänsterpartiet helhjärtat har krävt en individualiserad föräldraförsäkring. Och det var en borgerlig regering med Bengt Westerberg (fp) som jämställdhetsminister som beslutade om den första pappamånaden 1994. Socialdemokraterna har i dagarna antagit en totalkonservativ hållning i frågan och våra skolade politiska journalister borde med lätthet se att deras motstånd mot en individualisering bygger på klassiska högerargument om valfrihet. Min slutsats är att det inte är kampen mellan höger och vänster som är avgörande när det gäller att utmana könsmaktsordningen. Den inlärda politiska kompassen fungerar inte när det gäller att ta ut kursen mot ett jämställt samhälle. Ur ett feministiskt perspektiv skulle en borgerlig regering med en feministisk inriktning vara bättre än en vänsterregering som saknar feministisk profil. Det kan låta som en självklarhet, men instämplandet av Fi i vänsterfacket visar att det är långt ifrån fallet. Men man kan också se mediernas fokusering på Fi:s påstådda vänsterprofil som ett uttryck för bristande respekt för våra erfarenheter, våra politiska vägval och våra uttalanden. Vi har valt att sätta feminismen överst på dagordningen och att inte låta ställningstaganden på vänster-högerskalan skymma sikten. Om det vore vänsterfrågor som förenade oss så skulle Fi knappast ha kunnat samla nära 2 000 medlemmar på ett halvår i konkurrens med två etablerade arbetarrörelsepartier. I alla diskussioner om feminism och jämställdhet tycks den gamla devisen om att det personliga är politiskt göra sig påmind. Även mitt feministiska engagemang är sprunget ur mina personliga erfarenheter och mina politiska slutsatser kommer ur erfarenheter av att vara kvinna, mamma, älskarinna och kvinnlig politiker. Tillsammans med hundratusentals andra delar jag upplevelsen av att bära huvudansvar för barn och hem, att leva med rädslan för mäns våld och av att inte bli tagen på allvar i politiska diskussioner. Men feministisk politik stannar inte vid den egna erfarenheten av underordning. Den rörelse som nu står i begrepp att ställa upp i nästa års val har som arbetsmetod att lyssna på kvinnors erfarenheter. Därigenom blir rörelsens möten och diskussioner en evig skola i könsmaktsordningens konkreta och skiftande vardag. Kvinnors berättelser och erfarenheter utgör själva utgångspunkten när vi utformar vår politik. I alla andra politiska partier har kvinnor alltid fått kämpa för att deras erfarenheter alls ska bli hörda. I Feministisk initiativ är de utgångspunkten. Det innebär ett systemskifte i det politiska tänkandet jämfört med den etablerade politikens utgångspunkt i mäns perspektiv – paketerad som könsneutral statistik, forskning och analys. Jag har valt att lämna vänsterpartiet just för att vänstern har visat sig vara oförmögen att se underordningen av kvinnor som det den är: den djupaste, mest omfattande och mest systematiska kränkningen av de mänskliga rättigheterna. Detta är ett världsomspännande förtryck, där halva mänskligheten systematiskt diskrimineras när det gäller såväl politik som ekonomi. Halva mänskligheten lever hela sina liv med en högst påtaglig risk att på grund av sitt kön utsättas för terrorvåld i vardagen och systematiska våldtäkter på världens slagfält. Detta är mina bevekelsegrunder för att inte längre kalla mig vänsterpartist. Att då misstänkliggöras för att utnyttja feminismen för att bedriva vänsterpolitik känns cyniskt och respektlöst. Att ta konsekvenserna av nya kunskaper och livserfarenheter innebär att utvecklas som människa. På samma sätt skulle politiken utvecklas om fixeringen vid blockpolitiken kunde brytas till förmån för en politisk debatt som tar sin utgångspunkt i den mångfald av konflikter och relationer som präglar människors vardag. Ett feministiskt alternativ i nästa års val kommer att vidga politikens gränser och vitalisera demokratin. Gudrun Schyman


”Medellivslängden sjunker trots global ekonomisk tillväxt”

Summary: Tjugofyra länder, främst i Afrika söder om Sahara och i det före detta Sovjetunionen, har fått sjunkande medellivslängd på senare år.Global ekonomisk tillväxt har bidragit till förbättrad global hälsa men det finns viktiga regioner i världen där detta inte längre gäller. Nu ökar tvärtom skillnaderna i medellivslängd mellan olika länder. Den ryska medellivslängden är nu lägre än den var 1965. I Ryssland inträffade nära tre miljoner extra dödsfall under perioden 1992–2002, vilket motsvarar två Twin Tower-katastrofer i veckan, skriver professorn i medicinsk sociologi Denny Vågerö.

Diskussionen om globalisering andas stor optimism. Till diskussionen hör också frågan om folkhälsans globala utveckling. Länders och folks hälsoförhållanden hänger intimt samman med deras sociala och ekonomiska utveckling. Ett lands utveckling kan till exempel mätas med den förväntade livslängden vid födelsen. Just därför ingår detta mått som en av beståndsdelarna i Human Development Index, ett alternativ eller komplement till mera ekonomiska mått på vad som är framgångsrik utveckling. Under årets Tällbergsforum visade professor Hans Rosling med önskvärd tydlighet hur relevant folkhälsoaspekten är för att bedöma länders utveckling. Från 1950 till 2000 ökade en jordbos förväntade livslängd med cirka 20 år, samtidigt som världens befolkning mer än fördubblades. Förbättringen är framför allt driven av en sjunkande barnadödlighet över hela jorden. Förvisso ett enormt framsteg! Den globala genomsnittliga livslängden är i dag 67 år och ökar alltjämt (men i avtagande takt). Ökningen i global livslängd har dessutom varit förenad med en utjämning av skillnader mellan länder. Detta gäller dock inte under 1990-talet! Skillnaderna i medellivslängd mellan länder ökade i stället, enligt en ny studie av Kath Moser och kollegor (WHO Bulletin, 2005). Det är inte bara så att vissa länder avancerat snabbare än andra. Tjugofyra länder har faktiskt en sjunkande livslängd under 90-talet. Det gäller 16 (av 41) länder i Afrika, söder om Sahara och 6 (av 14) länder i före detta Sovjet, inklusive det väldiga Ryssland, liksom Irak och Nordkorea. Situationen är alltså långt ifrån enbart ljus. För några dagar sedan varnade WHO i ytterligare en rapport att milleniemålen när det gäller hälsa kommer att misslyckas om inte en kraftsamling sker omedelbart. Global ekonomisk tillväxt har bidragit till förbättrad global hälsa, men det finns alltså viktiga regioner i världen där detta inte gäller. Afrika, söder om Sahara, har knappast haft någon ekonomisk tillväxt alls efter 1975, och efter 1990 sjunker medellivslängden i regionen. Hiv/aids orsakar mer än två miljoner dödsfall per år numera. Tony Blairs Afrikakommission beskriver Afrika som en region där både antalet och andelen fattiga ökar – med 80 miljoner individer under de närmaste två decennierna, tror man. Hunger, undernäring och sjukdomsbörda är sammanflätade problem och de utgör tillsammans ett mycket effektivt hinder för social och ekonomisk utveckling. Genomförandet av millenniemålen för hälsa och fattigdom i Afrika riskerar att misslyckas totalt, kommer UNDP att rapportera inför FN-mötet i september. Före detta Sovjet är den andra större region i världen där fattigdomen ökat och folkhälsan försämrats under 1990-talet. Trots systemskifte har Ryssland inte lyckats bryta sin fyra decennier långa stagnation på folkhälsans område, tvärtom har problemen förvärrats under 90-talet. Tamara Men och kollegor beräknade att under perioden 1992–2001 inträffade 2.5-3 miljoner extra dödsfall i den vuxna befolkningen, jämfört med nivån 1991 (British Medical Journal, 2003). Det motsvarar Twin Towers två gånger i veckan under ett decennium. Den ryska livslängden år 2003 (senast tillgängliga data) är lägre än 1965, för både män och kvinnor. Ryska män lever 15 år kortare liv än män i Chile. Sedan 1998 har Ryssland åter ekonomisk tillväxt, men detta har inte lett till någon förbättring av folkhälsan, tvärtom har livslängden sjunkit stadigt sedan 1998. Den mest rimliga förklaringen till detta är att den ekonomiska tillväxten i Ryssland inte kommit folkets majoritet till del. Folkhälsokriserna i före detta Sovjet har underskattats på de flesta håll. Milleniemålen kring hälsa missar också problemens natur i denna del av världen, eftersom barnadödligheten sjunker, medan dödligheten bland vuxna ökat, framför allt beroende på en stark ökning av hjärt-kärlsjuklighet, alkoholrelaterad dödlighet och död genom yttre våld. När det gäller Ryssland och delar av Afrika kan man med fog fråga sig om utvecklingen just nu går framåt, stagnerar eller går bakåt. Man kan hysa förhoppningen att Rysslands och Afrikas problem är övergående, men hur säkra kan vi vara på det? Globala processer ger upphov till globala, regionala och nationella ojämlikheter. Vi kunde tala om ”globalisering av ojämlikheten”. Frågan är hur den globala nyordningen påverkar den uppenbara ojämlikheten mellan de som föds på olika delar av klotet? Även om lösningen till problemen i dessa regioner i huvudsak måste komma inifrån så spelar olika globala aktörer och institutioner en kritisk (och ibland klart negativ) roll. Blairs Afrikakommission skrev att internationella valutafonden (IMF) och Världsbanken ”tog föga hänsyn till hur dess ekonomiska politik skulle komma att påverka de fattiga i Afrika”. Joe Stiglitz, Nobelpristagare i ekonomi, skrev att ”alltför ofta har den politik man påtvingats av IMF förvärrat de problem man försökte rätta till” (Globalisation and its discontent, 2002). Stiglitz var bland annat synnerligen kritisk mot olika västerländska rådgivare i Ryssland. Ökat globalt handelsutbyte under 1990-talet tycks alltså ha varit fullt förenligt med att delar av jordens befolkning tvingats göra på stället marsch, eller till och med backat. Kan vi (och vill vi) styra utvecklingen så att alla folk och länder får del av framstegen? Det handlar bland annat om vilka regler som vi vill skall gälla för globalt ekonomiskt utbyte, för globalt politiskt samarbete och global rättskipning, liksom vilka globala insatser som vi förmår ena oss om när det gäller gemensamma mänskliga problem, till exempel miljöproblem, fattigdom eller könsförtryck. Ett helt system av internationella organisationer och aktörer sysslar med bevakningen av globala trender, globala problem och globala kriser med utgångspunkten att problem skall lösas gemensamt och alla göras delaktiga. FN-systemet är av central betydelse och behöver både stärkas och reformeras. Samma sak gäller Världshälsoorganisationen (WHO). Att reformera dess arbete är ett av syftena med WHO:s nyinrättade Commission on Social Determinants of Health. Tanken är att de flesta hälsoproblem i världen kan påverkas positivt genom sociala reformer. WHO skall alltså förmås att arbeta mer socialt. En av kommissionens medlemmar, president Llagos i Chile, förklarade vid dess första möte, i Santiago tidigare i år, att ”god folkhälsa uppstår ur ett gott samhälle”, ett yttrande som verkar bekräftas av nordisk erfarenhet. Genom att fokusera på hälsa och inte enbart på ekonomisk tillväxt framträder nya drag i den globala problembilden. De flesta människor anser nog att de svindlande globala ojämlikheterna i hälsa och välfärd är orättfärdiga, oacceptabla och outhärdliga. Kanske blir de mindre outhärdliga om man ser att de mäktigaste globala aktörerna gör sitt bästa för att rätta till dem? Gör man det? Det är den rimliga frågan att ställa till både regeringar, FN:s olika organ och världens multinationella företag. 1990-talets facit är inte alltför uppmuntrande på den punkten. Ställningstagandena från några av världens mäktiga inför FN-mötet i september ger också anledning till oro. Denny Vågerö Professor i medicinsk sociologi, Stockholms Universitet, medlem i WHO:s Global Commission on Social Determinants of Health


"Medellivslängden sjunker trots global ekonomisk tillväxt"

Summary: Tjugofyra länder, främst i Afrika söder om Sahara och i det före detta Sovjetunionen, har fått sjunkande medellivslängd på senare år. Global ekonomisk tillväxt har bidragit till förbättrad global hälsa men det finns viktiga regioner i världen där detta inte längre gäller. Nu ökar tvärtom skillnaderna i medellivslängd mellan olika länder. Den ryska medellivslängden är nu lägre än den var 1965. I Ryssland inträffade nära tre miljoner extra dödsfall under perioden 1992-2002, vilket motsvarar två Twin Tower-katastrofer i veckan, skriver professorn i medicinsk sociologi Denny Vågerö.

Diskussionen om globalisering andas stor optimism. Till diskussionen hör också frågan om folkhälsans globala utveckling. Länders och folks hälsoförhållanden hänger intimt samman med deras sociala och ekonomiska utveckling. Ett lands utveckling kan till exempel mätas med den förväntade livslängden vid födelsen. Just därför ingår detta mått som en av beståndsdelarna i Human Development Index, ett alternativ eller komplement till mera ekonomiska mått på vad som är framgångsrik utveckling. Under årets Tällbergsforum visade professor Hans Rosling med önskvärd tydlighet hur relevant folkhälsoaspekten är för att bedöma länders utveckling. Från 1950 till 2000 ökade en jordbos förväntade livslängd med cirka 20 år, samtidigt som världens befolkning mer än fördubblades. Förbättringen är framför allt driven av en sjunkande barnadödlighet över hela jorden. Förvisso ett enormt framsteg! Den globala genomsnittliga livslängden är i dag 67 år och ökar alltjämt (men i avtagande takt). Ökningen i global livslängd har dessutom varit förenad med en utjämning av skillnader mellan länder. Detta gäller dock inte under 1990-talet! Skillnaderna i medellivslängd mellan länder ökade i stället, enligt en ny studie av Kath Moser och kollegor (WHO Bulletin, 2005). Det är inte bara så att vissa länder avancerat snabbare än andra. Tjugofyra länder har faktiskt en sjunkande livslängd under 90-talet. Det gäller 16 (av 41) länder i Afrika, söder om Sahara och 6 (av 14) länder i före detta Sovjet, inklusive det väldiga Ryssland, liksom Irak och Nordkorea. Situationen är alltså långt ifrån enbart ljus. För några dagar sedan varnade WHO i ytterligare en rapport att milleniemålen när det gäller hälsa kommer att misslyckas om inte en kraftsamling sker omedelbart. Global ekonomisk tillväxt har bidragit till förbättrad global hälsa, men det finns alltså viktiga regioner i världen där detta inte gäller. Afrika, söder om Sahara, har knappast haft någon ekonomisk tillväxt alls efter 1975, och efter 1990 sjunker medellivslängden i regionen. Hiv/aids orsakar mer än två miljoner dödsfall per år numera. Tony Blairs Afrikakommission beskriver Afrika som en region där både antalet och andelen fattiga ökar - med 80 miljoner individer under de närmaste två decennierna, tror man. Hunger, undernäring och sjukdomsbörda är sammanflätade problem och de utgör tillsammans ett mycket effektivt hinder för social och ekonomisk utveckling. Genomförandet av millenniemålen för hälsa och fattigdom i Afrika riskerar att misslyckas totalt, kommer UNDP att rapportera inför FN-mötet i september. Före detta Sovjet är den andra större region i världen där fattigdomen ökat och folkhälsan försämrats under 1990-talet. Trots systemskifte har Ryssland inte lyckats bryta sin fyra decennier långa stagnation på folkhälsans område, tvärtom har problemen förvärrats under 90-talet. Tamara Men och kollegor beräknade att under perioden 1992-2001 inträffade 2.5-3 miljoner extra dödsfall i den vuxna befolkningen, jämfört med nivån 1991 (British Medical Journal, 2003). Det motsvarar Twin Towers två gånger i veckan under ett decennium. Den ryska livslängden år 2003 (senast tillgängliga data) är lägre än 1965, för både män och kvinnor. Ryska män lever 15 år kortare liv än män i Chile. Sedan 1998 har Ryssland åter ekonomisk tillväxt, men detta har inte lett till någon förbättring av folkhälsan, tvärtom har livslängden sjunkit stadigt sedan 1998. Den mest rimliga förklaringen till detta är att den ekonomiska tillväxten i Ryssland inte kommit folkets majoritet till del. Folkhälsokriserna i före detta Sovjet har underskattats på de flesta håll. Milleniemålen kring hälsa missar också problemens natur i denna del av världen, eftersom barnadödligheten sjunker, medan dödligheten bland vuxna ökat, framför allt beroende på en stark ökning av hjärt-kärlsjuklighet, alkoholrelaterad dödlighet och död genom yttre våld. När det gäller Ryssland och delar av Afrika kan man med fog fråga sig om utvecklingen just nu går framåt, stagnerar eller går bakåt. Man kan hysa förhoppningen att Rysslands och Afrikas problem är övergående, men hur säkra kan vi vara på det? Globala processer ger upphov till globala, regionala och nationella ojämlikheter. Vi kunde tala om "globalisering av ojämlikheten". Frågan är hur den globala nyordningen påverkar den uppenbara ojämlikheten mellan de som föds på olika delar av klotet? Även om lösningen till problemen i dessa regioner i huvudsak måste komma inifrån så spelar olika globala aktörer och institutioner en kritisk (och ibland klart negativ) roll. Blairs Afrikakommission skrev att internationella valutafonden (IMF) och Världsbanken "tog föga hänsyn till hur dess ekonomiska politik skulle komma att påverka de fattiga i Afrika". Joe Stiglitz, Nobelpristagare i ekonomi, skrev att "alltför ofta har den politik man påtvingats av IMF förvärrat de problem man försökte rätta till" (Globalisation and its discontent, 2002). Stiglitz var bland annat synnerligen kritisk mot olika västerländska rådgivare i Ryssland. Ökat globalt handelsutbyte under 1990-talet tycks alltså ha varit fullt förenligt med att delar av jordens befolkning tvingats göra på stället marsch, eller till och med backat. Kan vi (och vill vi) styra utvecklingen så att alla folk och länder får del av framstegen? Det handlar bland annat om vilka regler som vi vill skall gälla för globalt ekonomiskt utbyte, för globalt politiskt samarbete och global rättskipning, liksom vilka globala insatser som vi förmår ena oss om när det gäller gemensamma mänskliga problem, till exempel miljöproblem, fattigdom eller könsförtryck. Ett helt system av internationella organisationer och aktörer sysslar med bevakningen av globala trender, globala problem och globala kriser med utgångspunkten att problem skall lösas gemensamt och alla göras delaktiga. FN-systemet är av central betydelse och behöver både stärkas och reformeras. Samma sak gäller Världshälsoorganisationen (WHO). Att reformera dess arbete är ett av syftena med WHO:s nyinrättade Commission on Social Determinants of Health. Tanken är att de flesta hälsoproblem i världen kan påverkas positivt genom sociala reformer. WHO skall alltså förmås att arbeta mer socialt. En av kommissionens medlemmar, president Llagos i Chile, förklarade vid dess första möte, i Santiago tidigare i år, att "god folkhälsa uppstår ur ett gott samhälle", ett yttrande som verkar bekräftas av nordisk erfarenhet. Genom att fokusera på hälsa och inte enbart på ekonomisk tillväxt framträder nya drag i den globala problembilden. De flesta människor anser nog att de svindlande globala ojämlikheterna i hälsa och välfärd är orättfärdiga, oacceptabla och outhärdliga. Kanske blir de mindre outhärdliga om man ser att de mäktigaste globala aktörerna gör sitt bästa för att rätta till dem? Gör man det? Det är den rimliga frågan att ställa till både regeringar, FN:s olika organ och världens multinationella företag. 1990-talets facit är inte alltför uppmuntrande på den punkten. Ställningstagandena från några av världens mäktiga inför FN-mötet i september ger också anledning till oro. Denny Vågerö Professor i medicinsk sociologi, Stockholms Universitet, medlem i WHO:s Global Commission on Social Determinants of Health


”Ingen invandrare född utanför Europa i företagens styrelser”

Summary: Medelstora svenska företag styrs av homogena grupper av svenskfödda män, visar ny undersökning.Av 100 Stockholmsföretag med 50–500 anställda har 3procent invandrade styrelsemedlemmar. Dessa företag drivs av invandrare. I svenskägda företag fann vi inte en enda styrelseledamot som var född utanför Europa eller Nordamerika. Det är uppenbart att företagens styrelser inte avspeglar det samhälle de verkar i, skriver Bijan Fahimi, vd för Veritas Communication, som genomfört undersökningen.

Sverige är i dag en mångkulturell nation som rymmer människor från hela världen. Över en femtedel av Sveriges befolkning har invandrarbakgrund. I storstäderna är koncentrationen extra hög, där uppgår andelen personer med invandrarbakgrund till mellan 30 och 35 procent. Invandringen visar inga tecken på minskning, tvärtom. Enligt SCB:s befolkningsprognos (2003) beräknas personer med utländsk bakgrund, det vill säga utrikes födda eller barn till två utrikes födda föräldrar, svara för hela 90 procent av landets befolkningsökning fram till år 2020. Det innebär en ökning med 700 000 personer – en dramatisk utveckling som öppnar nya möjligheter för det svenska näringslivet om företagen lär sig hantera sin nya marknad. En ny befolkningsstruktur kräver medvetenhet om förändrade köpbeteenden. Om de svenska företagen klarar den utmaningen väntar nya källor till framgång och vinst. Om de fortsätter som vanligt tappar de mark. Den mångkulturella marknaden utgör cirka 18 procent av den totala köpkraften i Sverige, enligt en undersökning som Veritas Communication genomförde för Timbro (2004). Denna målgrupp representerar nya konsumtionsmönster, vilket ställer krav på hur företag kommunicerar och anpassar sitt utbud av produkter och tjänster. Nya kundgrupper kräver nya strategier och kunskap. Ändå är det få företag i Sverige som har anpassat sig efter dagens samhälle, något som kommer att slå tillbaka på sikt. En anledning till att företagen missat utvecklingen kan vara bristen på mångfald i ledning och styrelser. Företagen styrs i regel av homogena grupper av svenskfödda män. För att företagen ska kunna möta de nya marknaderna behövs en föryngring av styrelserna, samt att fler kvinnor och människor med annat etniskt ursprung än det svenska finns representerade. Vänskapsrelationer, likformighet och enkelspårighet bidrar till att många styrelser inte kan stå emot missbruk och vänskapskorruption. Efter de stora skandalerna i USA, och även i Sverige med Skandia i spetsen, ser vi ökade krav från samhället och även från ägarna att se över styrelsernas sammansättning. Ökad etnisk mångfald är ett sätt att ge företagsstyrelser en injektion med människor som har annan världsbild, kompetens, erfarenhet, nätverk och synsätt. Det ökar sannolikheten för att styrelsen är självständig och oberoende. För att undersöka graden av etnisk mångfald i svenska företags styrelser genomförde Veritas Communication under maj och juni 2005 en kvantitativ undersökning bland 100 medelstora företag, med mellan 50 och 500 anställda, i Stockholms län. Styrelseordförande eller informationsansvarig intervjuades. Undersökningen finansierades med medel från Europeiska Socialfonden (ESF) och formades i samarbete med Styrelseakademin. Vid första anblicken kan resultatet te sig tillfredsställande. 17 procent av ledamöterna i företagens styrelser är utrikes födda eller har en förälder som är född utomlands. Men en djupare genomgång av analysen ger en helt annan bild. Räknar man bort styrelsemedlemmar som kommer från Norden och andra industriländer så som USA, gamla EU och Japan, krymper andelen till 3 procent. Mot bakgrund av att över 20 procent av Stockholms invånare kommer från länder utanför Norden och västvärlden är det uppenbart att sammansättningen av företagens styrelser inte avspeglar det samhälle de verkar i. De företag som har styrelseledamöter från andra industriländer är nästan alla utländskt ägda. De få företag i undersökningen som har styrelseledamöter från kategori övrigt (länder utanför västvärlden) är alla ägda av personer med invandrarbakgrund. Med andra ord har svenskägda företag i undersökningen inte en enda ledamot i sina styrelser som är född i ett land utanför Europa och Nordamerika. Undersökningen visar att inställningen till ökad etnisk mångfald visserligen är positiv, men att frågan är underprioriterad i de allra flesta företag. Mer än hälften – 56 procent – anser att bolagens styrelser ska avspegla samhället när det gäller etnisk mångfald. Trots detta har endast 5 procent av valberedningarna faktiskt diskuterat etnisk mångfald i samband med tillsättning av styrelseledamöter och endast en tiondel av företagen har planer på att främja etnisk mångfald i styrelsen i framtiden. Undersökningen visar dessutom att nästan alla dessa planer är otydliga och inte särskilt genomarbetade. Bland de intervjuade anser 16 procent att etnisk mångfald skulle påverka styrelsearbetet positivt. De menar att mångfald i sig ökar effektiviteten och rustar företagen för att möta de nya marknaderna. En stor majoritet, hela 84 procent, anser dock att etnisk mångfald inte har någon inverkan på styrelsens arbete. Ingen tycker dock att etnisk mångfald påverkar styrelsens arbete negativt. I samhällsdebatten har man diskuterat företagsstyrelsers sammansättning främst utifrån ett jämställdhetsperspektiv. Nu är det dags att uppmärksamma att även den etniska mångfalden är eftersatt i svenska företags styrelser. Att bidra till mångfald, jämställdhet eller bättre miljö kan aldrig bli självändamål för enskilt företag. Företag skapas och utvecklas främst för att generera vinst till sina ägare. För att nå dit tillhandahåller de produkter och tjänster som konsumenterna efterfrågar. Genom att försöka nå dessa ”egoistiska” mål har företagen bidragit till det välstånd som vi har i dag. Med andra ord är den största samhällsnytta som företagen gör att vara duktig på att förverkliga sina affärsidéer. För ett enskilt företag är ökad etnisk mångfald intressant om det leder till bättre och säkrare verksamhet. Att ropa på kvotering eller överdriva diskrimineringsperspektivet kan aldrig mobilisera företagen för verklig förändring. För att nå varaktigt resultat bör etnisk mångfald i allmänhet, och etnisk mångfald i företagens styrelser i synnerhet, diskuteras ur ett strikt affärsmässigt perspektiv. Vår undersökning visar att det finns en positiv grundinställning till ökad etnisk mångfald i företagens styrelser. Men varför resulterar inte denna insikt i en bredare rekrytering till företagens styrelser? Min bedömning är att bristande etnisk mångfald i styrelser huvudsakligen beror på fyra faktorer: •Bristande kontaktytor:Rekrytering till styrelser (inte minst mindre företag) sker utifrån personliga nätverk, i vilka personer med invandrarbakgrund är mycket dålig representerade. Företagens ledningsgrupper, tidigare och nuvarande företagsledare och nuvarande styrelseledamöter, är de kategorier som oftast är intressanta för rekrytering till styrelseuppdrag, och även där är personer med invandrarbakgrund underrepresenterade. •Snäv rekryteringstradition:Rekryteringsprofilen för en styrelseledamot är för snäv. Rekryteringen begränsas ofta till tidigare och nuvarande företagsledare och styrelseledamöter. Man söker i alltför stor utsträckning människor med likartad bakgrund. Värdet av bredare kunskap och livserfarenhet underskattas i rekryteringen. •Behov av kompetenskomplettering:Det finns många personer med invandrarbakgrund som har goda möjligheter att utvecklas till duktiga styrelseledamöter. De flesta har dock viktiga luckor i sin kompetensprofil. Brist på erfarenhet från ledande position i svenskt näringsliv är en sådan. Andra viktiga hinder är språk- och kulturbarriärer. •Brist på lönsamhetsperspektiv:Debatten om etnisk mångfald har varit mer fokuserad på rättviseperspektivet och mindre på lönsamhetsperspektivet. Det har minskat näringslivets intresse för dessa frågor. För att kunna främja etnisk mångfald i företagens styrelser måste man dra i flera samverkande trådar, både från näringslivshåll och från övriga samhället. Näringslivet skulle vinna på att skapa gemensamma nätverk och kontaktytor – såväl formella som informella – mellan dem som tillsätter bolagsstyrelser och potentiella kandidater med invandrarbakgrund. Företagen skulle även tjäna på nytänkande och djärvare grepp i rekryteringsarbetet till styrelser och i utveckling av styrelsearbete. Här behövs en livlig diskussion om hur nytt tänkesätt och nya profilkrav kan stimulera mångfalden i styrelserummen. En bred frammarsch av personer med invandrarbakgrund i mer ledande position (inklusive styrelseuppdrag) kräver en medveten satsning på kompetenskomplettering. Här behövs mer metodutveckling och handfasta program. Arbetet måste ske på bred front. Kandidater till styrelseuppdrag har ofta en gedigen meritlista. De har haft ledande positioner i näringsliv eller andra delar av samhälle. Om etnisk mångfald i företagens styrelse ska kunna uppnås måste man främja etnisk mångfald även längre ner i hierarkierna i företagen, offentlig sektor och andra typer av organisationer. De enskilda medelstora och små företagen är upptagna med frågor som direkt och konkret ökar bolagens lönsamhet och marknadsposition. I de allra flesta fall har den typen av företag mycket små möjligheter att ägna sig åt mångfaldsfrågor. Det måste man ha respekt och förståelse för. Därför har näringslivets organisationer, institutionella och privata storägare, och i viss mån politiker, huvudansvaret. Om Sverige ska kunna ta till vara den potential som finns på den mångkulturella marknaden och utveckla näringslivet i balans med hur samhället växer, krävs öppna ögon och öppet sinne. Bijan Fahimi Vd Veritas Communication


Kusinen från landet

Summary: När Monica Zetterlund fick beröm kunde hon säga: ”Då skulle du höra Greta, min kusin.” Greta Olsson från Hagfors är inne på sin andra jazzkarriär. Kurt Mälarstedt och Henrik Witt har hört henne sjunga vid en kolmila i Värmlandsskogen och på en minneskonsert för sin kusin.

Greta Olsson hade tänkt ut vad hon skulle säga på scenen om hon bara fick tillfälle. Det var i lördags i förra veckan på en minneskonsert för Monica Zetterlund i Kulturens hus, före detta Folkets hus, i Hagfors, där sångerskan som dog i maj i år föddes och växte upp. Greta Olsson skulle ha härmat den kommentar hon tror att Monica Zetterlund själv skulle ha fällt inför åsynen av henne, sin kusin Greta, på scenen. – Nej men Greta, gamla människan, håller du på och sjunger än? Fast förstås på det breda Hagforsmål Monica Zetterlund så lätt föll in i när hon talade om Värmland och värmlänningar. Och Greta Olsson skulle ha haft sin replik klar om hon bara fått tillfälle. – Men Monica, det är ju för dig jag sjunger, skulle hon ha sagt. Greta Olsson, som fyller sjuttiofem i december, fick inte detta tillfälle, men med sin mycket unga röst sjöng hon ”I wish you love”. Hon fick kvällens längsta applåder av de nästan tre hundra – utsålt – som kommit till denna minneskonsert. Mellan Hjalmar Branting till vänster om scenen och Per Albin Hansson till höger tittade Monica Zetterlund ned på alltsammans från en stor bild i fonden med en blick som hon i sina memoarer beskriver som ”lite sugande”. Greta Olsson var tjugoett år gammal och hade redan avslutat sin första karriär som sångerska när den sju år yngre kusinen debuterade som vokalist på Barnens dag 1952 i Hagfors, ackompanjerad av sin pappa Bengt Nilsson på dragspel. När Monica Zetterlund sex år senare fick chansen att sjunga med Ib Glindemanns orkester på eldfesten i Folkets park stod Greta Olsson i publiken med sin dotter Anna-Lena. Då kunde hon förstås inte veta att kusinen skulle göra en lysande karriär som jazzsångerska, revyartist och skådespelerska. Hon hade heller ingen aning om att hon själv skulle börja en andra karriär som sångerska många år senare, när hon fyllt sextio. – Jag var ju uppväxt med musik. Vi var sju syskon och vi sjöng ofta. Mina morbröder spelade. Monicas pappa Bengt spelade dragspel. Den andre morbrodern, Lars, skrev arrangemang, han var nog mest engagerad. En av mina bröder spelade gitarr i en stor orkester, en annan spelade trumpet. Greta själv sjöng. Jazz skulle det vara. Med swing och sväng, säger hon. När hon var nitton började hon sjunga med en grupp som leddes av den jämnårige Stig Persson, också han från Hagfors. Greta har sparat gruppens reklamkort från 1949 eller 1950: ”Vi ha härmed äran meddela att vår orkester bestående av dragspel, gitarr, bas och trummor samt vår allmänt uppskattade vokalist fröken Greta Jernberg under den kommande säsongen står till er tjänst. Vi spelar både modern och gammal dansmusik och vinnlägga oss alltid att giva de festbesökande den underhållning de önska. Rekommenderande oss teckna vi Stigs kvartett.” Gruppen spelade till dans över hela Värmland. Lördagskvällar fick de 31 kronor per man, söndagskvällar 28 kronor, och ibland spelade de också på onsdagar. I Greta Olssons klippalbum finns en vacker bild med de fem ungdomarna framför turnébilen, en Chevrolet av 1931 års modell utan bagagelucka – instrumenten fick de surra på taket. – En gång när vi kom till ett ställe för att spela var det inte alls mycket folk. Stig sa att ”di kom bara di fått mjölk korna”. Och det gjorde de, berättar Greta Olsson. – Jag minns att jag sjöng ”At last” och ”Perfidia” – tocke där låtar. Vi spelade ingen dålig musik. Greta jobbade i en klädbutik för 40 kronor i månaden. Hon hade inte tagit realen – ”det var inte för mig, jag skulle arbeta” – men där fanns en arbetskamrat som hade tagit denna examen. – Hon kunde lite engelska och läste upp för mig det jag ville sjunga. Jag visste ju inte vad jag sjöng sedan, men sjöng det gjorde jag. Stigs kvartett med Greta Jernberg spelade och sjöng i två år innan de splittrades. De unga männen skulle göra militärtjänst. Greta träffade Göran Olsson och blev med barn. De gifte sig. Deras son Kurt dog när han var sju månader gammal i en sjukdom som visade sig ärftlig på Gretas sida. – Då var det slut på sången bra länge, även inom väggera hemma. En tyckte att en gjorde nåt fel om en sjöng. Greta Olsson fick två barn till, döttrar. Hon skaffade sig inget yrke utanför hemmet förrän barnen flyttat hemifrån. Då började hon städa för kommunen och höll på i elva år innan ryggen sa ifrån. Då var hon sextio. Vad hände med sången under alla dessa år? Den fanns där. Hon sjöng med sina flickor och när hon städade för sig själv. Och de hade ett annat stort intresse i familjen, orientering. Men ibland när hon var någonstans där det spelades och sjöngs kunde hon tänka ”det där skulle jag kunna sjunga, det är min tonart, min stil”. – Det hade jag liksom riktigt sug på ibland. Men då, när hon var sextio, kom hennes morbror Bengt, Monicas pappa. – Han var så rolig, han fick en alltid att skratta. Han kom hit och fick mig att gå på gitarrkurs. Jag försökte verkligen, men det gick inget vidare. En gång när Bengt kom spelade jag gitarr för honom och sjöng till. ”In my solitude” – Ellingtons låt, du vet – och ”On the sunny side of the street”. Då sa han att den där gitarrspelningen, den är ju rakt åt helvete, men sången, sången ska du göra något av. Du ska gå och spela in, det finns en studio här i Hagfors. Greta Olsson ville inte först. Men så kom den inflyttade gitarristen P G Öberg och spelade lite med henne – och det blev en inspelning. – Som jag skämdes. Det kostade 7 000 kronor. Att betala 7 000 för att höra mig själv sjunga. Jag tyckte det var hemskt. Men det var ju också så roligt. Jag hade en gammal bok med låtar som jag sjöng med Stigs kvartett, och den tog jag fram. Det första bandet jag spelade in kallade de ”Evergreens”. Så blev det ett band till, och sedan sa de att jag måste ut och sjunga. Greta Olsson och hennes sång uppmärksammades, hon spelades i lokalradion, hon fick engagemang på jazzklubbar över hela Sverige, från Luleå och Umeå i norr till Skåne i söder och i till exempel Eskilstuna däremellan. Hon fick en andra och för henne själv överraskande karriär som jazzsångerska. – Det var roligt. Men jag brukar säga att det inte var jag, det var en annan människa som gjorde allt det där. Någon frågade mig var jag hade fått mitt vibrato ifrån. Och jag som inte visste vad ett vibrato var. En annan tyckte att jag lät som Billie Holiday och undrade om jag lyssnat mycket på henne. Det hade jag inte då, jag lyssnade mest på Ella Fitzgerald och Sarah Vaughan. Greta Olsson spelade så småningom in två cd-skivor. Den andra, ”Soft winds”, hamnade 1995 på tjugonde plats i jazztidskriften OrkesterJournalens årliga omröstning om Gyllene skivan, före skivor utgivna av etablerade jazzstorheter som Putte Wickman, Egil Johansen och Arne Domnérus. Framför allt etablerades en kontakt med Monica Zetterlund, kusinen som Greta väl mest kände från familjekalas och sånt i ungdomen. Morbror Bengt tjatade på henne att ringa Monica. Det gjorde inte Greta. Kanske var hon för blyg. Till slut ringde Monica till Greta. Dokumentärfilmaren Tom Alandh, som gjorde en fin dokumentärfilm om Monica Zetterlund i början av 1990-talet och som hjälpte henne att skriva hennes memoarer, vittnar om hennes höga uppskattning av Gretas sång. Vid något tillfälle uttryckte Tom Alandh sin uppskattning över en viss inspelning som Monica Zetterlund gjort av en viss låt. ”Då skulle du höra Greta, min kusin”, sade Monica till Tom Alandh. Kontakten mellan kusinerna ledde till flera gemensamma framträdanden, till exempel på jazzklubben Fasching i Stockholm några kvällar i början av juni 1995 tillsammans med Ulf Andersson på tenor, Lasse Bagge på piano, Sture Åkerberg på bas och Johan Dielemans på trummor. En av kvällarna finns bevarad på ett amatörinspelat band som inte riktigt gör sången och musiken rättvisa men som röjer Monica Zetterlunds stolthet över och generositet mot sin kusin från landet. Tillsammans sjöng de flickaktigt en uppsluppen version av ”S’wonderful” och en elegant ”I can’t give you anything but love”. De gjorde också något som Monica Zetterlund beskrev som ”en kosmisk kortslutning” genom att blanda två svenska texter till Hoagy Carmichaels ”Stardust”. Den inleds med att Monica Zetterlunds sjunger versen i Lars Nordlanders version som heter ”Höst” och som handlar om sommardofter som domnar bort, häggen som fäller sin silverplym och frosten som klätt din äng i vit kostym. Därefter kommer Greta in med refrängen ur Beppe Wolgers mer jordnära version: ”Ibland så frågar karlar vad jag tycker om, och då svarar jag potatismos, wienerkorv och juice, och entrecôte och biff med lök, och kaffegök, men det blir ju mera sällan.” Publiken på Fasching den där junikvällen 1995 jublade uppskattande. De båda kusinerna framträdde också tillsammans några gånger i Värmland, bland annat på en företagskräftskiva på Uddeholms herrgård, vid Selma Lagerlöfs Mårbacka och i Munkfors. Sedan några år håller Greta Olsson på att trappa ned sina engagemang, påstår hon, men tillägger sedan att det är svårt att säga nej. Hon lockas alltid av musiken. Det glittrar i hennes ögon när hon säger att hon skulle vilja göra något med dotterdottern Emma, som är född i Sri Lanka. Och den där trummisen som sjöng på minneskonserten i Kulturens hus, hade han inte en röst som skulle gå bra med hennes? Dagen efter minneskonserten reser hon med sin man Göran och dottern Anna-Lena till Silvergruvan utanför Hällefors där en torpcirkel ordnar underhållning varje veckohelg under tre–fyra veckor vid en kolmila. Hon ville inte säga nej när Sune Kvist, en före detta diamanthandlare och nu eldsjäl i torpcirkeln, ringde och bad henne komma och sjunga. Mycket ställde hon upp för att det skulle ge henne en chans att än en gång få sjunga tillsammans med Stig Persson, ledaren för Stigs kvartett. Han har varit bilskollärare i över femtio år men fortsatt att spela dragspel, numera dock lite mera tvekande efter en stroke förra året. – Greta är ännu bättre nu än hon var då, mera rutinerad, mera tonsäker. Hon blir bara bättre och bättre, säger Stig Persson. Den yngste av musikerna bakom Greta Olsson denna sommareftermiddag i denna uthuggning i skogen är sjuttiotvå, den äldste åttio. Det märks inte nämnvärt på musiken. Greta manar varsamt på dem, ”ä ni mä, pöjkar?” Scenen liknar ett större vindskydd, men från i år är den försedd med en grön utematta till golv. Publiken sitter på enkla träbänkar och äter kolbullar och njuter kaffe med dopp. Greta Olsson sjunger låtar som ”If I had you”, ”Fools rush in” och ”In my solitude”. Den senare sjöng hon på minneskonserten för Monica Zetterlund i Gustav Vasa kyrka i Stockholm för några månader sedan. Den vita röken från kolmilan dansar fram mellan raka tallar som glöder i eftermiddagssolen. – Jag gillar musik som är rak. Så var ju Monica också, hon sjöng enkelt. En som jag tycker om är Maxine Sullivan, har du hört henne? När jag ringer Greta Olsson nästa dag noterar hon glatt att Nya Wermlandstidningen skriver om henne som en jazzmormor som äntrade scenen i fotriktiga sandaler vid minneskonserten i Kulturens hus. Hon berättar också att hon just kommit hem från dagens bowling ”med några likasinnade äldre tanter”. Det är huvudsaken att det svänger, i livet som i musiken. Kurt Mälarstedt är reporter på Söndag. kurt.malarstedt@dn.se Henrik Witt är frilansfotograf. sondag@dn.se Lyssna på Greta Olsson på www.dn.se/greta


Stora prisskillnader på miljövänligt bränsle

Summary: – Jag är mycket besviken över kostnaderna att köra gasbil. Varför ska jag betala två kronor mer per kubikmeter gas i Stockholm än i övriga landet, frågar sig Torbjörn Zadig.

Han köpte sin miljöbil, en begagnad Volvo V70 Bifuel årsmodell 2003, i början av juli i år. När han reste runt i landet kunde han tanka biogas för cirka 8:85 kronor per kubik i exempelvis Nyköping, Norrköping och Katrineholm. I Kalmar var priset tillfälligt under sju kronor. – Men i Stockholm råder en helt annan prissättning. Här har gasen länge kostat 10:98 på exempelvis OK/Q8, en krona under literpriset för blyfri 95-oktanig bensin. Jag förstår inte denna koppling till bensinen, säger han. – Eftersom det finns så få gasmackar måste man ofta köra extra sträckor för att nå dem. I mitt fall blir det rätt långa omvägar eftersom jag bor på Lidingö. Det gör att de små bränsle- och miljövinster man gör på att köra med gas äts upp. Vad är då vitsen med att välja en miljöbil, frågar han sig. – Det är ju extra viktigt att vi få fler miljöbilar i storstäder som Stockholm och Göteborg. Men med den här prispolitiken blir ju effekten snarare den motsatta, utvecklingen bromsas, säger Torbjörn Zadig. DN Motor har kollat hur mycket biogasen kostar i Stockholm och på andra håll i landet. Resultatet ser ni i tabellen härintill. Stockholm ligger i topp – eller snarare i botten – med ett pris på 11:28 hos OK/Q8. Statoil höll fram till för någon vecka sedan samma höga pris, men har nu sänkt med 20 öre. Tankar man på Shell i Bromma, vid reningsverket, kommer man undan med nio kronor. Vid stationen i Kista höll Shell samma låga pris ända fram till torsdagen, då priset höjdes till 10:50. Varför är det så stora skillnader mellan Stockholm och övriga landet? Lars Rahm på Stockholm Vatten hänvisar till bensinstationerna. – Vi producerar gasen och säljer den till Aga. Det pris som bensinbolagen väljer vet vi inte något närmare om. – Vi ser gärna att priserna är lägre så att fler bilister lockas att åka miljövänligt, säger han. På Aga, som i våras tog över distributionen av gasen, har man samma inställning. – Nuvarande situation är inte så bra. Vi ser gärna lägre priser. Vi vill ju öka marknaden. Det stora problemet är att gaspriset är indexreglerat till priset på olja. Sedan gammalt finns en överenskommelse mellan Stockholm Vatten och bensinbolagen om att gasen ska vara en krona billigare än 95-oktanig bensin. Den lever fortfarande kvar, säger Roger Andersson på Aga Gas. Enligt Lars Rahm på Stockholm Vatten fanns en sådan överenskommelse när gasprojektet inleddes på 1990-talet, men den gäller inte längre. – I dag är det svårt att se någon följsamhet med bensinpriset. En gång om året ser vi över prissättningen för att se att vi har täckning för våra kostnader. Oljepriset är bara en av en rad faktorer vi tittar på, säger han. Samma besked får vi från en rad kommuner. I Jönköping kostar gasen 7:40 kronor per kubik, ett pris som ger full kostnadstäckning enligt Erik Gaude på Jönköpings kommun. – Vi upplever en stark ökning av intresset kring gas. Det ringer folk varje dag. Därför planerar vi för att öka kapaciteten. I vinter ska vi bygga ut så att vi också kan röta matavfall. Då får vi justera upp priset en aning. Svensk Biogas i Linköping, som växt kraftigt på senare år och som nu bygger ut sin kapacitet, levererar till nio tankställen. Ytterligare tre är på gång (Norrköping, Västervik och Motala). – Priset är 8:85 kronor per kubikmeter. Det tycker vi är marknadsmässigt. Det motsvarar ett literpris för bensin på ungefär 8:20 kronor (gasen har ett högre energiinnehåll), säger marknadschef Peter Undén. Några skäl att skugga bensinpriset som sker i Stockholm ser han inte. – Nej, det är klart vi i viss mån påverkas av högre oljepriser, men någon direkt koppling till stigande oljepriser och behov av att höja biogasen finns inte, säger han. I Lilla Edet kostar gasen bara 6:50 kronor. Bo Edh på kommunen förklarar: – Vi har haft detta pris sedan projektet inleddes. I höst ska vi utvärdera det och då får vi se hur det blir i fortsättningen, säger han. I Göteborg, där naturgasen dominerar, erbjuder Fordonsgas Väst kunderna att även köpa biogas enligt ”gröna elprincipen”. Man tankar naturgas, men företaget ser då till att fylla på med biogas på annat håll i systemet. Priset per kubik är 11:75. – Priset speglar våra extra kostnader för att blanda in motsvarande mängd biogas i vårt system. Biogasen köps i huvudsak av företagskunder som är måna om sin miljöprofil, säger Maria Stenström på Fordonsgas. Inte heller hon ser någon anledning att låta gaspriset följa priset på olja. – För naturgasen finns en koppling till oljepriset, därför har vi följsamhet där. Men ju mer biogas vi får in i systemet, desto lösare blir kopplingen, säger hon. Einar Botten på Statoil förklarar den senaste höjningen till 11:05. – Vi måste ha täckning för våra kostnader. Man måste väga in att biogasen har högre energiinnehåll än bensin. Och att priset är lägre än för bensin. Lasse Swärd lasse.sward@dn.se 08-738 12 46