”Missförstånd om kvalitetsregistren”

Summary: Ett antal läkare påstår på DN Debatt 1/4 att svenskarnas integritet hotas genom att uppgifter från alla kvalitetsregister ska samlas i en stor nationell databas. Deras tolkning är en gåta. Det finns nämligen inget förslag om en sådan databas, skriver Anders Knape, SKL, och Karin Johansson, Socialdepartementet, i en replik.

Svensk sjukvård håller hög klass. Senast manifesterat i en internationell jämförelse av behandlingsresultaten inom cancervård, där Sverige hörde till de allra bästa. En av anledningarna till de goda resultaten i den svenska sjukvården är kvalitetsregistren, som är ett systematiskt sätt att värdera effekter av olika behandlingar. Med registren följs resultaten för patienterna över tid och olika kliniker jämförs med varandra, och på så sätt stimuleras till ständiga förbättringar. Sådana register för kvalitetsutveckling finns dock inte i hela den svenska vården, främst används de i dag vid sjukhusen. För att hitta sätt att till fullo använda den potential som kvalitetsregister har för att utveckla och förbättra sjukvården och den kliniska forskningen har en översyn av de nationella kvalitetsregistren och deras fortsatta utveckling gjorts. Översynen föreslår en utvidgad satsning på kvalitetsregister och lägger ett flertal förslag inom olika områden. Inte minst vill man stimulera en utveckling där primärvården ges bättre möjligheter att följa resultaten för de patienter som får sin vård där, allt för att även dessa patienter ska få del av förbättringar. Det gedigna remissunderlag som inkommit i samband med översynen är naturligtvis en mycket viktig del i det fortsatta utvecklingsarbetet kring kvalitetsregistren. Förslagen oroar ett antal läkare som på DN Debatt 1/4 påstår att svenskarnas integritet hotas genom att uppgifter från alla kvalitetsregister ska samlas i en stor nationell databas. Deras tolkning av förslagen är en gåta. Det finns nämligen inget förslag om en sådan databas. Personuppgifter i kvalitetsregister samlas inte idag och ska inte heller i framtiden samlas i en gemensam nationell databas. Ett starkt integritetsskydd för patienterna är en förutsättning för en ökad kvalitet och säkerhet i hälso- och sjukvården. Både idag och imorgon. Det är också viktigt att framhålla att även åtgärder för att stödja det hälsofrämjande och sjukdomsförebyggande arbetet inom hälso- och sjukvården utformas med individens integritet som grund. Läkarna är också kritiska till att industrin föreslås medverka. En stor del av sjukvårdens förbättrade behandlingsresultat hänger ihop med nya läkemedel. Därför är både sjukvården och läkemedelsindustrin i stort behov av kunskap om hur läkemedlen fungerar i praktisk användning. Det är viktigt för patienterna att industrin får ta del av sammanställda data om behandlingseffekter av olika läkemedel och att registren kan användas för att förbättra den kliniska forskningen. Det handlar alls inte om uppgifter om enskilda patienter. Detta är bakgrunden till förslagen om ett utvidgat samarbete med forskningen och med industrin. Ett sådant samarbete gagnar patienter världen över och svensk industri. För patienternas skull är det alltså viktigt att det arbetssätt som lett till internationellt sett goda resultat i andra delar av vården också sprids till primärvården. Patienterna förtjänar en satsning på kvalitetsregistren. Anders Knape ordförande, Sveriges Kommuner och landsting Karin Johansson, statssekreterare, Socialdepartementet


”Acceptera dina val”

Summary: ”Personer med för många valmöjligheter blir lätt missnöjda – de är osäkra på om de faktiskt valt det bästa alternativet”, säger Karin Enflo. Hon är en av få svenska filosofer som borrat sig djupare ned i valfrihetens dilemma.

När filosofen Karin Enflo ska välja glassort ur frysdisken tar hon först upp ett paket, så faller blicken på en annan sort, sedan på en tredje – ofta kommer hon hem tomhänt. – Lika svårt kan det ibland vara för många att välja vad man ska äta till middag, kläder, tidningar och så vidare, säger hon. Senast om ett år räknar Karin Enflo med att vara klar med sin doktorsavhandling om valfrihet. Vad innebär det att ha mer eller mindre valfrihet? Går valfriheten att mäta? Har den ett värde? – Jag växte upp under 1970-talet då det fanns ganska lite valfrihet. Man kunde inte välja telebolag, skola, daghem, sjukvård ... valen var redan gjorda åt oss. Sedan dess har vi haft en utveckling mot ökad valfrihet, på gott och på ont. Karin Enflo brukar prata med sina vänner och kolleger om hur de ser på valfriheten. En del tycker att det är viktigt att själva få välja mellan många alternativ när de ska köpa olika varor och tjänster. Andra tycker att det är jobbigt och blir stressade över att kanske inte ha gjort det allra bästa valet. Vi träffar Karin Enflo på det anrika kaféet Ofvandahls i centrala Uppsala. Hon väljer en semla och en kopp saffranste. – Jag vet att de har goda semlor här men saffranste har jag aldrig smakat. Det verkar lite knäppt, och jag blev nyfiken. Jag tycker om att prova och jämföra smaker. En gång lagade hon samma rätt utifrån flera olika recept för att se vilket som var bäst. – Jag tänker ofta på hur mångfacetterat ett val kan vara. Att välja är att lära sig mer om sig själv: Hur fungerar jag egentligen? Vad är viktigt för mig? Värderar jag fritid mer än pengar? Enligt Karin Enflo ökar sannolikheten för att så många som möjligt ska få sin personliga smak tillgodosedd om det finns många alternativ att välja mellan. Samtidigt visar forskning att personer med många valmöjligheter oftast är missnöjda med sina val. De är osäkra på om de faktiskt valde det bästa möjliga. – Ångesten blir starkare om det finns mycket att välja på. I ett avseende är det självklart bättre att det till exempel finns glass med olika smaker i frysdiskarna och inte bara vaniljglass. Men om det finns en uppsjö av sorter är det lätt att bli tveksam, och i värsta fall blir det svårt att över huvud taget välja. Många tänkare har reflekterat över valfriheten. Den medeltida franske filosofen Buridan ligger bakom talesättet om åsnan mellan hötapparna, det vill säga åsnan som står mellan två lika stora och lika goda högar med hö utan att kunna välja vilken han ska börja äta av. Till slut dör åsnan. Filosofer har under årtusenden funderat över i vilken grad medborgarna bör ha en politisk frihet, men diskussionen om just valfrihet startade i slutet av 1900-talet. I Sverige är Karin Enflo tämligen ensam om att i dag utforska begreppet. Hon berättar om när forskare ställde upp ett bord med sex olika sorters sylt i en amerikansk livsmedelsbutik. Kunderna fick smaka för att lockas till ett köp. Senare fyllde man på med flera sorter. – Många fler kom fram för att smaka på sylterna när det fanns många att välja mellan – men färre köpte med sig någon sylt då. När det finns för många alternativ ökar risken för att man valt fel, att det finns en bättre smak. Karin Enflo tycker själv att det är bra med valfrihet inom exempelvis sjukvården. Ibland kan det vara viktigt att få flera bedömningar om en sjukdom eller skada. – Jag känner en kvinna som gick till tio läkare innan hon fick rätt diagnos. Inom vården kan valfrihet vara ett sätt att få adekvat hjälp. När det gäller val av teleoperatör betyder valet inte lika mycket, enligt Karin Enflo. Skillnaderna är små, och tiden det tar att utvärdera alternativen kompenserar inte att man kanske tjänar några kronor. Skapar stor valfrihet ett bättre samhälle? – Det är inte klarlagt. Kanske blir det varken bättre eller sämre. Det viktiga är inte att ha en mängd alternativ att välja mellan utan att det ska finnas åtminstone ett bra alternativ – oavsett om man värderar kvalitet högre än pris. – Valfriheten är betydelsefull för att vi människor ofta är oeniga om vilka värden – exempelvis lycka eller rättvisa, trygghet eller frihet – som är viktigast i ett samhälle. Ett enda alternativ kan sällan vara bäst i enlighet med alla dessa värden. Till sist ett enkelt valtips: – Ägna inte för mycket tid åt att leta efter det absolut bästa alternativet. Acceptera ett alternativ som är gott nog. Och när du har valt: Grubbla inte över om du kunde ha gjort ett bättre val. Och så skrattar hon till: – Det borde jag följa själv. Välj mellan 2 962 elavtal och 799 premiepensionsfonder Vi kan välja att handla el från 133 olika elhandelsbolag som erbjuder 2 962 olika avtal. Vi kan välja mellan 799 premiepensionsfonder. Den som söker till universitet och högskolor har över 6 400 program och kurser att välja mellan. I Sverige finns cirka 500 kommunala gymnasieskolor och lika många friskolor att välja mellan. I Stockholm finns 220 utövare av hemtjänst. På Kungsholmen kan man välja mellan 91 olika företag, i Enskede-Vantör mellan 129 stycken. I Stockholm finns 220 husläkarmottagningar att välja. Det finns ett enormt antal telebolag och avtal att välja mellan. För en småbarnsfamilj med två vuxna som ringer mest under kvällstid anger Telepriskontrollen att det finns 227 val och för den som ofta är uppkopplad till bredbandet för att surfa, lyssna på webbradio och skicka e-post med bilagor finns 807 val. I en vanlig matbutik går det ofta att välja mellan 30 marmeladsorter och 45 syltsorter. På hyllorna kan det finnas 90 varianter av hårt bröd och minst ett 30-tal olika tvättmedel. I Systembolagets ordinarie sortiment finns 587 olika ölsorter. Om beställningssortimentet läggs till finns hela 1 139 olika sorter. Psykologen: Det finns smarta strategier Psykologen Barry Schwartz, som är knuten till Swarthmore College i USA, hävdar att den västerländska formen av valfrihet kanske är mer en börda än en fördel. I boken ”Valfrihetens tyranni”, som kom ut på svenska 2004 (Prisma), menar han att ökade möjligheter att välja gör oss mer förvirrade, otillfredsställda och till och med deprimerade. Alltför många valalternativ kan leda till beslutsångest och handlingsförlamning. Men det finns strategier att använda. Ibland är det bra att be vänner, kolleger och experter om råd. Fundera sedan över möjliga konsekvenser av olika beslut; om man skaffar sig en tydligare bild av vad olika alternativ kan innebära är det ofta enklare att utvärdera dem. Det kan vara bra att strukturera upp beslutssituationen: Vilka är fördelarna och vilka är nackdelarna? Då blir det lättare att jämföra alternativen. Så blir du bättre på att välja rätt Leta inte för länge efter det absolut bästa alternativet. Acceptera ett alternativ som är gott nog. När du valt: grubbla inte över om du kunde ha gjort ett ännu bättre val. Källa: Karin Enflo, doktorand i filosofi vid Uppsala universitet.


”Reformen för nyanlända är hittills ett misslyckande”

Summary: Tankesmedjan Fores: Regeringen måste snabbt se till att den nya etableringsreformen börjar fungera. Annars kan tusentals nyanlända flyktingar hamna i utanförskap.Vår undersökning visar att den nya reformen för nyanlända flyktingar – den största förändringen i svensk integrationspolitik på 25 år – inte blivit den framgång regeringen hoppats på. Genom att flytta ansvaret från kommunerna till Arbetsförmedlingen skulle fler nyanlända än tidigare få bland annat praktik på arbetsplatser och en mer individanpassad svenskundervisning. Det har blivit tvärtom; flyktingar som anlänt den senaste tiden har fått sämre förutsättningar att snabbt ta sig in på arbetsmarknaden. Flera projekt i kommunerna har lagts ned utan att ersättas av motsvarande program på Arbetsförmedlingen, skriver Mattias Johansson och Fredrik Rosenqvist.

Den 1 december 2010 genomfördes den största förändringen av svensk integrationspolitik på 25 år. Från att ha varit en kommunal angelägenhet har Arbetsförmedlingen tagit över huvudansvaret för att nyanlända flyktingar snabbt ska hitta ett jobb och komma in i det svenska samhället. Samtidigt har delar av mottagandet av nyanlända flyktingar avreglerats. Privata lotsföretag ska sköta de uppgifter som tidigare föll på kommuner och frivilligorganisationer. Regeringen har, med rätta, satt stort hopp till reformen. Genom att kommunerna står för svenskundervisning och samhällskunskap, Arbetsförmedlingen för olika arbetsförberedande insatser och etableringslotsar för kontakter med potentiella arbetsgivare, hoppas man komma bort från ett arbetssätt som länge kännetecknats av passivitet och långa tider av overksamhet. En ny rapport från tankesmedjan Fores visar att reformen hittills inte alls blivit den framgång regeringen hoppats på. I stället har de flyktingar som anlänt till Sverige de senaste månaderna fått sämre förutsättningar att snabbt ta sig in på den svenska arbetsmarknaden än de flyktingar som anlände innan reformen genomfördes. Det stora problemet med det svenska flyktingmottagandet har länge varit att det tagit för lång tid för de nyanlända flyktingarna att få kontakter och en fot in på den svenska arbetsmarknaden. Väntetiderna för uppehållstillstånd, personnummer och att etableringsinsatserna ska komma igång, har i de flesta fall varit orimligt långa. När väl insatserna inletts har de ofta enbart bestått av standardiserad svenskundervisning. Detta trots att all forskning tyder på att aktiviteter som praktik och yrkesutbildning dramatiskt ökar chanserna för nyanlända att få ett jobb. Genom att flytta över ansvaret till Arbetsförmedlingen hoppades regeringen att fler nyanlända än tidigare skulle få tillgång till praktik ute på olika arbetsplatser och yrkesutbildningar, öka möjligheterna att validera sina meriter från hemlandet och få en mer individanpassad språkundervisning. Vår rapport visar att det blivit precis tvärtom. I stället för att stärka arbetslinjen har de arbetsförberedande insatserna blivit färre. Med ett fåtal undantag har heller inte överlämningen från kommunerna till Arbetsförmedlingarna fungerat särskilt väl. De erfarenheter och kontaktnät som trots allt byggts upp av kommunerna har i de allra flesta fall inte överförts till de lokala arbetsförmedlingskontoren. I och med reformens ikraftträdande har de flesta kommuner på grund av minskade statliga medel och upphandlingsregler avslutat sina arbetsförberedande aktiviteter för flyktingar. Flera konkreta projekt med sponsrade visstidsanställningar, praktik och rehabilitering har lagts eller håller i detta nu på att läggas ner. Och trots att det gått fyra månader sedan reformen genomfördes har dessa insatser hittills inte ersatts av motsvarande program inom Arbetsförmedlingen. I många kommuner har reformen enbart lett till att nyanlända nu tillbringar hela dagen i skolbänken, i stället för att varva språkundervisning med praktik. I en stor majoritet av Sveriges kommuner har de arbetsförberedande insatserna därmed minskat eller legat kvar på samma nivå som tidigare. Åtgärdas inte detta mycket snart kommer de flyktingar som anlänt till Sverige de senaste månaderna att ha ännu sämre förutsättningar att ta sig in på den svenska arbetsmarknaden än de som anlände innan reformen. Enligt regeringens egen statistik från i fjol tar det i genomsnitt sju år för en nyanländ flykting att hitta ett jobb i Sverige. Om inte den nya reformen börjar fungera bättre riskerar denna genomsnittstid att bli ännu längre. Etableringsinsatserna försenas dessutom fortfarande av att nyanlända flyktingar kan tvingas vänta i veckor bara på att få ett personnummer. Vår undersökning visar också att många kommuner som en följd av reformen valt att lägga ner sina integrationsenheter och flytta över arbetet med nyanlända flyktingar till socialtjänsten. Detta innebär att flyktingarnas kontakter med sin nya hemkommun numera sköts genom socialarbetare och inte av personal på arbetsmarknads- eller integrationsavdelningar, som tidigare var fallet. Väntetiderna till att starta SFI-kurs är dessutom precis lika långa som tidigare. Trots regeringens förslag om ökad individualisering har ännu lite gjorts för att göra just detta eller för att höja kvaliteten. Man bör också fundera på om ansvaret för språkundervisningen verkligen ska ligga kvar på kommunerna. Reformen har däremot inneburit att det skapats mängder med privata lotsföretag som ska utgöra en länk mellan den nyanlända flyktingen och arbetsmarknaden. Ersättningen till dessa företag beror till stor del på om deras klienter får en fast anställning, startar eget eller börjar studera. Vår rapport slår fast att lotsarna har en enorm potential för att bidra till att nyanlända flyktingar snabbt tar sig in på arbetsmarknaden. Men enligt vad vi sett riskerar denna potential inte att utnyttjas eftersom ersättningen till lotsföretagen är alldeles för låg och kraven på hur ofta de ska träffa sina klienter är alldeles för lågt satta. Vi tror att etableringsreformen, trots bristerna i implementeringen, har goda chanser att bli lyckosam. Inte minst därför att den backas upp av många lokala politiker runt om i landet, som möjligen med SD:s valframgångar i färskt minne ser den som ett konkret sätt att förbättra integrationen i sina kommuner. För att inte etableringsreformen ska hamna på fel spår under dess inledande år måste regeringen agera snabbt. Man måste se till att Arbetsförmedlingens insatser på allvar kommer igång i alla län. SFI-ansvaret bör lyftas bort från kommunerna och ersättas med en individanpassad språkundervisning som hanteras eller upphandlas via Arbetsförmedlingen, parallellt med de arbetsförberedande insatserna. Likaså måste hanteringen av personnummer förenklas och ersättningen till de privata etableringslotsarna höjas. Annars riskerar tusentals flyktingar och potentiella nya invånare i Sverige att hamna i ett utanförskap som blir mycket svårt att bryta. Mattias Johansson vice vd, Fores Fredrik Rosenqvist fil dr i ekonomisk historia, författare till Fores rapport ”Etableringsreformens 100 första dagar”


Summary: Tankesmedjan Fores: Regeringen måste snabbt se till att den nya etableringsreformen börjar fungera. Annars kan tusentals nyanlända flyktingar hamna i utanförskap. Vår undersökning visar att den nya reformen för nyanlända flyktingar – den största förändringen i svensk integrationspolitik på 25 år – inte blivit den framgång regeringen hoppats på. Genom att flytta ansvaret från kommunerna till Arbetsförmedlingen skulle fler nyanlända än tidigare få bland annat praktik på arbetsplatser och en mer individanpassad svenskundervisning. Det har blivit tvärtom; flyktingar som anlänt den senaste tiden har fått sämre förutsättningar att snabbt ta sig in på arbetsmarknaden. Flera projekt i kommunerna har lagts ned utan att ersättas av motsvarande program på Arbetsförmedlingen, skriver Mattias Johansson och Fredrik Rosenqvist.

Den 1 december 2010 genomfördes den största förändringen av svensk integrationspolitik på 25 år. Från att ha varit en kommunal angelägenhet har Arbetsförmedlingen tagit över huvudansvaret för att nyanlända flyktingar snabbt ska hitta ett jobb och komma in i det svenska samhället. Samtidigt har delar av mottagandet av nyanlända flyktingar avreglerats. Privata lotsföretag ska sköta de uppgifter som tidigare föll på kommuner och frivilligorganisationer. Regeringen har, med rätta, satt stort hopp till reformen. Genom att kommunerna står för svenskundervisning och samhällskunskap, Arbetsförmedlingen för olika arbetsförberedande insatser och etableringslotsar för kontakter med potentiella arbetsgivare, hoppas man komma bort från ett arbetssätt som länge kännetecknats av passivitet och långa tider av overksamhet. En ny rapport från tankesmedjan Fores visar att reformen hittills inte alls blivit den framgång regeringen hoppats på. I stället har de flyktingar som anlänt till Sverige de senaste månaderna fått sämre förutsättningar att snabbt ta sig in på den svenska arbetsmarknaden än de flyktingar som anlände innan reformen genomfördes. Det stora problemet med det svenska flyktingmottagandet har länge varit att det tagit för lång tid för de nyanlända flyktingarna att få kontakter och en fot in på den svenska arbetsmarknaden. Väntetiderna för uppehållstillstånd, personnummer och att etableringsinsatserna ska komma igång, har i de flesta fall varit orimligt långa. När väl insatserna inletts har de ofta enbart bestått av standardiserad svenskundervisning. Detta trots att all forskning tyder på att aktiviteter som praktik och yrkesutbildning dramatiskt ökar chanserna för nyanlända att få ett jobb. Genom att flytta över ansvaret till Arbetsförmedlingen hoppades regeringen att fler nyanlända än tidigare skulle få tillgång till praktik ute på olika arbetsplatser och yrkesutbildningar, öka möjligheterna att validera sina meriter från hemlandet och få en mer individanpassad språkundervisning. Vår rapport visar att det blivit precis tvärtom. I stället för att stärka arbetslinjen har de arbetsförberedande insatserna blivit färre. Med ett fåtal undantag har heller inte överlämningen från kommunerna till Arbetsförmedlingarna fungerat särskilt väl. De erfarenheter och kontaktnät som trots allt byggts upp av kommunerna har i de allra flesta fall inte överförts till de lokala arbetsförmedlingskontoren. I och med reformens ikraftträdande har de flesta kommuner på grund av minskade statliga medel och upphandlingsregler avslutat sina arbetsförberedande aktiviteter för flyktingar. Flera konkreta projekt med sponsrade visstidsanställningar, praktik och rehabilitering har lagts eller håller i detta nu på att läggas ner. Och trots att det gått fyra månader sedan reformen genomfördes har dessa insatser hittills inte ersatts av motsvarande program inom Arbetsförmedlingen. I många kommuner har reformen enbart lett till att nyanlända nu tillbringar hela dagen i skolbänken, i stället för att varva språkundervisning med praktik. I en stor majoritet av Sveriges kommuner har de arbetsförberedande insatserna därmed minskat eller legat kvar på samma nivå som tidigare. Åtgärdas inte detta mycket snart kommer de flyktingar som anlänt till Sverige de senaste månaderna att ha ännu sämre förutsättningar att ta sig in på den svenska arbetsmarknaden än de som anlände innan reformen. Enligt regeringens egen statistik från i fjol tar det i genomsnitt sju år för en nyanländ flykting att hitta ett jobb i Sverige. Om inte den nya reformen börjar fungera bättre riskerar denna genomsnittstid att bli ännu längre. Etableringsinsatserna försenas dessutom fortfarande av att nyanlända flyktingar kan tvingas vänta i veckor bara på att få ett personnummer. Vår undersökning visar också att många kommuner som en följd av reformen valt att lägga ner sina integrationsenheter och flytta över arbetet med nyanlända flyktingar till socialtjänsten. Detta innebär att flyktingarnas kontakter med sin nya hemkommun numera sköts genom socialarbetare och inte av personal på arbetsmarknads- eller integrationsavdelningar, som tidigare var fallet. Väntetiderna till att starta SFI-kurs är dessutom precis lika långa som tidigare. Trots regeringens förslag om ökad individualisering har ännu lite gjorts för att göra just detta eller för att höja kvaliteten. Man bör också fundera på om ansvaret för språkundervisningen verkligen ska ligga kvar på kommunerna. Reformen har däremot inneburit att det skapats mängder med privata lotsföretag som ska utgöra en länk mellan den nyanlända flyktingen och arbetsmarknaden. Ersättningen till dessa företag beror till stor del på om deras klienter får en fast anställning, startar eget eller börjar studera. Vår rapport slår fast att lotsarna har en enorm potential för att bidra till att nyanlända flyktingar snabbt tar sig in på arbetsmarknaden. Men enligt vad vi sett riskerar denna potential inte att utnyttjas eftersom ersättningen till lotsföretagen är alldeles för låg och kraven på hur ofta de ska träffa sina klienter är alldeles för lågt satta. Vi tror att etableringsreformen, trots bristerna i implementeringen, har goda chanser att bli lyckosam. Inte minst därför att den backas upp av många lokala politiker runt om i landet, som möjligen med SD:s valframgångar i färskt minne ser den som ett konkret sätt att förbättra integrationen i sina kommuner. För att inte etableringsreformen ska hamna på fel spår under dess inledande år måste regeringen agera snabbt. Man måste se till att Arbetsförmedlingens insatser på allvar kommer igång i alla län. SFI-ansvaret bör lyftas bort från kommunerna och ersättas med en individanpassad språkundervisning som hanteras eller upphandlas via Arbetsförmedlingen, parallellt med de arbetsförberedande insatserna. Likaså måste hanteringen av personnummer förenklas och ersättningen till de privata etableringslotsarna höjas. Annars riskerar tusentals flyktingar och potentiella nya invånare i Sverige att hamna i ett utanförskap som blir mycket svårt att bryta. Mattias Johansson vice vd, Fores Fredrik Rosenqvist fil dr i ekonomisk historia, författare till Fores rapport ”Etableringsreformens 100 första dagar” 30 kommuner deltog Tankesmedjan Fores har i en rad studier och rapporter granskat integrationen i Sverige. För sin nya rapport ”Etableringsreformens 100 första dagar” har, mellan 21 februari och 3 mars, 30 slumpmässigt utvalda svenska kommuner deltagit i en enkät. Intervjuer har dessutom gjorts med personer ansvariga för integration i fyra olika kommuner. Intervjuer har också gjorts med personer på Arbetsförmedlingen, Länsstyrelserna, SKL och tre olika etableringslotsar samt en etableringsstrateg i ett privat lotsföretag. Källa: Fores


”Stockholm har inte prioriterat lärarlönerna”

Summary: Vi hoppas att Stockholms åtgärdspaket för högre lärarlöner får stort genomslag. Hittills har staden inte visat någon som helst vilja att lyfta lärarlönerna. Vi efterlyser en satsning som är kopplad till läraravtalets skrivningar om resultatutveckling, skriver Lärarnas Riksförbund i en replik.

Skolborgarrådet Lotta Edholm och de tre skoldirektörerna i Stockholms stad pekar på DN Debatt 29/3 ut ett antal angelägna utvecklingsprojekt för lärare i staden. Dessa är utmärkta och helt i linje med vad Lärarnas Riksförbund i Stockholms stad har drivit. Vi hoppas att åtgärdspaketet får stort genomslag. När det gäller att satsa på lärarlöner går emellertid Stockholms stad inte i bräschen, snarare tvärtom. I Lärarnas Riksförbunds rapport ”Efterlysning” (presenterad på DN Debatt 28/3) visar det sig att Sveriges kommuner inte klarat av att ge framgångsrika lärare högre lön - trots att detta är avtalat. Det saknas helt koppling mellan skolresultat och högre lön. Inte heller i Stockholm har man lyckats prioritera lärarlönerna. I läraravtalet HÖK 10 kom parterna i Bilaga 6 överens om att ”initiativ som leder till förbättrat resultat, ökad måluppfyllelse och förbättrad produktivitet” leder till löneutfall som överstiger det garanterade minimiutfallet i varje kommun. Lärarnas Riksförbund i Stockholms stad har drivit frågan om ett ökat löneutfall där lärare lyfter elevernas resultat, men varken Lotta Edholm eller de tre skoldirektörerna som LR träffar i den partsgemensamma gruppen kring läraravtalet har kunnat ge några som helst besked om hur detta ska ske. Ibland får vi intrycket att arbetsgivarsidan inte ens har tagit till sig avtalets skrivningar om vad det ökade löneutfallet innebär. I bästa fall kan man säga att parterna påbörjat en diskussion om hur förbättrade resultat för skolor skulle kunna mätas. I löneöversynen för 2010 fick Lärarnas Riksförbunds kvalificerade medlemmar i Stockholms stad 0,14 procent över det garanterade utrymmet 2,0 procent. Det fanns inget samband mellan skolors resultatutveckling och löneutfallet. Inför löneöversynen 2011 är arbetsgivarsidan inte beredd att satsa någonting alls utöver det synnerligen låga lägstutrymmet på 1,5 procent som inte ens ger inflationsskydd. Vår bild är att stadens rektorer är hårt hållna av sina chefer och att den rektor som vill satsa extra av skolans pengar på duktiga lärare får förklara sig ordentligt. LR är överens med Stockholms stad om att lönespännvidden ska öka så att de skickligaste lärarna får de löner de förtjänar. Denna vår strävan har emellertid ofta stött på patrull hos rektorerna och vi har snarare sett hur lönebilden på olika skolor pressats samman när de duktigaste lärarna närmar sig ”glastaket” och får mindre påslag med hänvisning till högt löneläge. Vi stöter ofta på resonemanget att omvittnat kompetenta och erfarna lärare som kommit över 30.000 har ”rätt lön” och inte behöver så mycket mer. Hittills har Stockholms stad inte visat någon vilja att tillföra extra pengar utöver avtalets lägstutrymme, inte ens de pengar som staden skulle spara på att fler elever når målen i tid och inte behöver sommarskola eller extra skolår. Vi kan inte se att Stockholm har någon som helst vilja att lyfta lärarlönerna, trots att staden i många år haft målet att höja läraryrkets status. Vi efterlyser en tydlig politisk vilja och en satsning som är kopplad till läraravtalets skrivningar om resultatutveckling. Metta Fjelkner, förbundsordförande Lärarnas Riksförbund Lisbeth Wållberg, kommunombud Lärarnas Riksförbund Stockholm


”Folkpartiets cykelpolitik saknar trovärdighet”

Summary: Att som Folkpartiet rösta nej till cykelparkeringar vid Stockholm City två gånger och sedan argumentera för cykelparkeringar på samma plats bygger ingen vidare trovärdighet, skriver Emilia Hagberg, MP:s gruppledare i Stadshuset, i en replik.

Folkpartiet i Stockholms stadshus skriver på DN.se/stockholmsdebatt 24/3 att cykelparkeringar saknas i projektet Citybanan. Folkpartiet skriver ”att på detta sätt nedprioritera cyklisterna i City tycker vi är fel”. Innehållet i Folkpartiets debattartikel ligger helt i linje med den politik som Miljöpartiet driver. Tyvärr saknar Folkpartiets cykelpolitik all trovärdighet. Den 17 mars röstade Folkpartiet, först i Exploateringsnämnden och sedan i Trafik- och renhållningsnämnden, nej till att prioritera cykelparkeringar vid stationen Stockholm City. Vid båda dessa nämndmöten presenterade Miljöpartiet ett tydligt alternativt förslag till beslut. Vårt förslag innehöll det självklara kravet att det ska byggas cykelparkeringar vid Stockholm City. Folkpartiet lyfter fram det som en självklarhet att Stockholm ska konkurrera med Köpenhamn när det gäller cykelvänlighet och cykelsäkerhet. Vid Hovedbanegården i Köpenhamn finns det parkeringsplatser för 7.000 cyklar. Vid Stockholm City planeras noll, delvis tack vare Folkpartiet. Att som Folkpartiet rösta nej till cykelparkeringar vid Stockholm City två gånger och sedan argumentera för cykelparkeringar på samma plats bygger ingen vidare trovärdighet. Det är utan tvekan vårens hittills största cykelvurpa. Var det så att Folkpartiet råkade rösta fel, och därmed överger Moderaternas styvmoderliga hantering av cykeltrafiken? Eller, har Folkpartiet den senaste veckan har tänkt om och vill ansluta sig till en ambitiös cykelpolitik? När kollektivtrafiken byggs ut är det avgörande att staden samtidigt ska göra det lätt att kombinera tåg och cykel. Därför är det självklart att satsa på fler cykelparkeringar vid kollektivtrafikens knutpunkter. Den hållbara staden planeras för gångtrafik, cykeltrafik, kollektivtrafik och biltrafik – i den ordningen. Mycket mer yta tas i anspråk för nya parkeringsplatser för bil jämfört med för cyklar. 2010 byggdes 676 nya cykelparkeringar i Stockholm. Samtidigt anlades 814 nya parkeringsplatser för bil på gatumark. Den totala gatuparkeringen för bilar i Stockholms innerstad tar upp cirka 550.000 kvadratmeter. I ett snabbt växande Stockholm är ytan en bristvara. För oss som driver på (i hur vi röstar, argumenterar och budgeterar) för att Stockholm ska utvecklas till en cykelstad måste Folkpartiets cykelvurpa ändå tolkas som en framgång. Om Folkpartiet menar det de säger denna vecka välkomnar vi ett samarbete framöver. Emilia Hagberg (MP), gruppledare, Stockholms stad


”Kommunerna uppfyller inte löneavtalet med lärarna”

Summary: Ny rapport från Lärarnas Riksförbund: Sveriges kommuner klarar inte av att ge framgångsrika lärare högre lön - trots att detta är avtalat.2010 års avtalsrörelse innehöll mycket starka motsättningar mellan lärarna och kommunerna. I det nya löneavtal som tecknades den 6 maj 2010 betonades att förbättrade resultat i skolorna skulle leda till ett löneutfall som överstiger det garanterade lönegolvet. Vår undersökning visar emellertid att det helt saknas koppling mellan skolresultat och högre lön. Kommunerna klarar inte av att belöna goda prestationer. Detta måste beskrivas som inget mindre än en lönebluff och är ett hot mot hela avtalet. Det här kan innebära att kommande avtalsrörelse börjar i konfliktens och konfrontationens tecken, skriver LR:s ordförande Metta Fjelkner.

Vart tog den starka kopplingen mellan högre måluppfyllelse för eleverna och bättre löner för lärarna vägen? I förhandlingarna om ett nytt läraravtal våren 2010 uttryckte arbetsgivarna, Sveriges Kommuner och landsting, stor oro över den negativa resultatutvecklingen i den svenska skolan. I det avtal som tecknades 6 maj 2010 betonas att: ”Parterna uppmanar till initiativ som leder till förbättrat resultat, ökad måluppfyllelse och förbättrad produktivitet vilket leder till att utfallet överstiger det garanterade utfallet.” Lärarnas Riksförbund har undersökt om kommunerna levt upp till denna avtalsskrivning i den första av de två löneöversynerna som ingår avtalet. För att undersöka relationen mellan ökad måluppfyllelse och löneutfall har Lärarnas Riksförbund använt andelen elever som inte uppnått målen i ett, flera eller alla ämnen i årskurs 9 i grundskolan. (Se faktaruta). För 2010 utgörs det enligt löneavtalet garanterade utfallet för Lärarnas Riksförbunds medlemmar av 2,0 procent. Det visar sig att i de kommuner där utvecklingen av skolresultaten varit mest positiv mellan 2007 och 2009 har löneutfallet 1 april 2010 i genomsnitt uppgått till 2,16 procent. Motsvarande löneutfall för de kommuner där resultatutvecklingen varit negativ mellan 2007 och 2009 uppgick till 2,15 procent. Löneutfallet visar två saker. För det första är det i stort sett identiskt med det golv som siffran i löneavtalet utgör. För det andra finns det alltså i princip ingen koppling mellan skolresultat och löneutfall för de kommuner där lärarnas insatser lett till en klart positiv resultatutveckling, vilket är själva syftet med rådande avtal! Att kommunerna inte förmår belöna duktiga lärare ser vi kanske tydligast i Essunga kommun där andelen elever i årskurs 9 som uppnått målen förbättrats med hela 17,8 procentenheter, och där lönepåslaget är bara 2,2 procent. Två tiondelar över golvet. Ändå vallfärdade medier och experter till kommunen under året för att se vad de gjort. Svaret var att man arbetat mer genomtänkt och lyssnat på lärarna. 2010 års avtalsrörelse innehöll mycket starka motsättningar mellan lärarna och kommunerna. Arbetsgivarna var angelägna om att avtalet skulle markera en början på en period med förtroendeskapande åtgärder. Det bästa sättet att skapa förtroende är att en kommun visar att den lever upp till avtalets intentioner. Vår genomgång visar tyvärr att löneöversynen 1 april 2010 inte utgjort den rivstart som behövts för att bygga förtroende för löneavtalet. Trots att alla säger sig vara överens om hur viktig den enskilda läraren är för elevernas resultat ger det ingen återverkan i arbetsgivarnas lönesättning av lärarkåren. Vi står nu inför den sista löneöversynen i avtalet. Den ska genomföras 1 april 2011. Vi vill uppmana de lokala arbetsgivarna att göra en noggrann analys av resultatutvecklingen och med det som grund leva upp till löneavtalets intentioner. Vår undersökning visar med all önskvärd tydlighet att lärarna kan bidra till en positiv resultatutveckling utan att lärarnas arbetstidsregler ändras. Det vore välgörande om de lokala arbetsgivarna förstod att förstärka de positiva arbetsinsatserna med ett bra löneutfall i stället för att börja med att förändra lärarnas arbetstidsreglering som ett självändamål. Lärarnas Riksförbund har också analyserat löneutvecklingen för perioden 2005–2009 i de kommuner som stadigt befinner sig i resultattoppen, det vill säga tillhör de bästa 50 kommunerna när det gäller måluppfyllelse. Vår undersökning visar med nästan osannolik tydlighet att kommunerna inte klarar av att belöna goda prestationer. Det saknas helt en koppling mellan resultat och högre lön. I Sverige finns det kommuner som ständigt presterar väl, i förhållande till övriga kommuner, när det gäller måluppfyllelse i grundskolan. Vi har identifierat 19 kommuner av de 50 bästa kommunerna 2005, 2007 och 2009. I bara fyra kommuner – Lomma, Pajala, Partille och Grästorp – har lärarna en löneökningstakt som överstiger riksgenomsnittet. Goda skolresultat i Pajala belönas exempelvis med 0,02 procentenheter per år. För övriga 15 kommuner är kopplingen måluppfyllelse och lön till och med negativ. För oss som förbund är det nu ytterst svårt att motivera till nya avtal som är kopplade till resultat. Sammantaget visar detta att arbetsgivarna har svikit lärarna år efter år och att löneavtalens intentioner aldrig har varit prioriterade i kommunerna. I stället bestäms löneutrymmet i kommunal sektor huvudsakligen av skatteinkomsterna, som i sin tur indirekt bestäms av tillväxttakten i näringslivet. Därmed saknar man den privata sektorns möjligheter att bidra till sina egna löneökningar på kort sikt och den privata sektorns möjligheter att värdera individers prestation utifrån en ekonomisk måttstock. Det är därför glädjande att regeringen delar Lärarnas Riksförbunds syn på ökad statlig styrning av svensk skola och det samhällsekonomiska behovet av både relativlöneförändringar och en väl fungerande lönebildning avseende ekonomisk värdering av prestation. Regeringen har också tillsatt en arbetsgrupp för att analysera hur ett stimulansbidrag kan utformas. Vi behöver modeller som belönar lärare vars undervisning visar en positiv påverkan på elevernas resultat. Frågan är dock om denna arbetsgrupp kan få någon reell betydelse. Den fullkomliga oförmågan från kommunernas sida hittills är fascinerande. Detta kan också beskrivas som inget mindre än en lönebluff och hotar hela avtalet. Det kan innebära att kommande avtalsrörelse börjar i konfliktens och konfrontationens tecken. Just det som alla vill undvika. Både kommuner och friskolor har starka drivkrafter att hålla kostnader nere och rekrytera lärare med minsta möjliga löneinsats. Den svenska skolan kostar mycket skattepengar i dag, men resurserna läggs inte där de behövs som mest. Lärarnas Riksförbund menar att staten måste ta ansvar för skolans finansiering och även inrätta och reglera karriärvägar för lärare. Undervisningen måste premieras. I dag är karriärvägarna för lärare i praktiken obefintliga. Extra arbetsuppgifter eller ansvar syns i stort sett aldrig i lönekuvertet eller genom nedsättning i arbetstid. Staten måste därför inrätta en modell med tydliga avancemangsmöjligheter inom läraryrket, med tillhörande lönepåslag för ”förstelärare”/särskilt kvalificerade lärare och lektorer. Utan fasta karriärvägar är det svårt att höja läraryrkets status. En sak är säker. Vill man åstadkomma ökat förtroende mellan lärare och kommuner måste förbättrade resultat synas i lönekuvertet. Kommunerna måste sluta blåsa lärarna. Metta Fjelkner ordförande Lärarnas Riksförbund


”Borgerliga ideer viktiga när S var som mäktigast”

Summary: Debattör och f d chefredaktör: Sorgligt att dagens socialdemokrater inte förstår vad som gjorde partiet framgångsrikt. Bland S-medlemmarna finns en längtan tillbaka till Olof Palme och vad man uppfattar som äkta socialdemokrati. Men detta är ohistoriskt. Efter Palmes år som statsminister låg den framgångsrika svenska modellen i ruiner. De som i dag står den långa traditionen närmast ges skulden för valnederlaget och ses inte som genuina socialdemokrater, skriver Svante Nycander.

Socialdemokraternas vägval sker i Olof Palmes starka närvaro genom två omskrivna biografier och 25-årsminnet av hans död. Palme personifierar rörelsens glansfulla förflutna, tiden före Ingvar Carlssons och Mona Sahlins strejkförbud och Göran Perssons steg åt höger i in- och utrikespolitiken. Bland partimedlemmarna finns en längtan tillbaka till vad man uppfattar som genuin socialdemokratisk politik. Men detta är ohistoriskt. Under Palme avvek partiet starkt från den socialdemokratiska traditionen. Det räcker att påminna om några betydelsefulla namn i Sveriges politiska historia: • Hjalmar Branting och Karl Staaff. • Per Albin Hansson och Axel Pehrsson i Bramstorp. • Tage Erlander och Gunnar Hedlund. • Olof Palme och ??? Att ha en uthållig, positiv relation till åtminstone ett borgerligt parti var redan tidigt en socialdemokratisk strävan. Det var ett sätt att få majoritet i riksdagen för egna förslag, överbrygga svackor i väljarstödet, minska beroendet av kommunisterna och balansera den egna partivänstern. Borgerliga idéer var inte bara något man måste kompromissa med utan också något att ibland ta till sig. Saltsjöbadstraditionen på arbetsmarknaden visade att klyftan mellan arbete och kapital kunde överbryggas lika väl som den mellan socialister och borgerliga. Den svenska modellen rymde två kommunicerande system. Samförstånd i det ena systemet bäddade för samförstånd i det andra och omvänt. Att Socialdemokraterna, även på höjden av makt, erkände sig vara i viss utsträckning beroende av självständiga borgerliga aktörer i politik och näringsliv var en viktig förutsättning för stabilitet och goda resultat. Välfärdsstaten byggdes upp i samförstånd över blockgränsen. Den hade stöd också av de privata arbetsgivarna, eftersom den befriade företagen från fackliga krav att sörja för de anställdas sociala trygghet. Hösten 1965 framhöll LO:s ordförande Arne Geijer i ett samtal med USA:s ambassadör i Stockholm att fackföreningsrörelsen inte ville att Olof Palme skulle ta över ledarskapet i partiet. ”Det skulle inte vara bra för det svenska systemet att skapa kompromisser mellan fack och arbetsgivare och även regeringen – det skulle i själva verket vara svårt att få den svenska modellen att fungera under Palme.” Palmes biograf Kjell Östberg har hittat ambassadörens rapport i Washington. Efter sju år med Palme som statsminister låg den svenska modellen i ruiner. Det fackliga systemets autonomi hade urholkats av en mängd lagar om sådant som arbetsmarknadens parter länge varit överens om att reglera i kollektivavtal. Lönebildningen, med den statliga sektorn som löneledande, var svårt politiserad. Palme tog kommandot över opinionsbildningen inom facket och väckte orealistiska förväntningar. Arbetsgivarna svarade med att gradvis men beslutsamt dra sig ur den svenska samarbetsmodellen. Erfarna fackliga ledare insåg faran, men deras motstånd var huvudsakligen internt och blev snart nedkämpat och bortglömt. Som ny partiledare råkade Palme i gräl med Centerns ledare Gunnar Hedlund. Till Tage Erlanders bestörtning lovade Palme att rörelsen skulle ”ta itu med” med Hedlund. Socialdemokraterna hade förlorat en trogen vän och räddare i politiska nödlägen. Hedlund hade samma känsla som Arne Geijer. Socialdemokratin under Palme var inte riktigt samma parti som förut. Palme hoppades på en allians med Folkpartiet under Gunnar Helén, men opinionen i båda partierna gjorde en sådan omöjlig. Allt värre spänningar och konflikter på arbetsmarknaden bidrog till att cementera blockpolitiken. Det är sorgligt att dagens socialdemokrater så lite förstår vad som gjorde partiet starkt och framgångsrikt: förmåga att ompröva, behärskning av mittfältet, seismografisk känsla för strömningar bland folket (inte bara bland de trogna väljarna). Oförståelsen beror på att det eviga och oföränderliga jämlikhets- och trygghetsidealet tränger undan allt annat i partiets självuppfattning. Hur politiken förändrades under Palme bortförklaras och förtigs. De som i dag står den långa traditionen närmast ges skulden för valnederlaget och betraktas som inte fullt genuina socialdemokrater. Svante Nycander f d chefredaktör och chef för ledarredaktionen på Dagens Nyheter


”Earth Hour räddar inte klimatet”

Summary: Med manifestationen Earth Hour verkar det ibland som om man vill få människor att tro att man räddar klimatet genom den energibesparing som görs genom att släcka ner hemma under en timme. Vi kommer också att släcka våra lampor på lördag. Men vi gör det med devisen - släck i dag för att reflektera, men tänd i morgon för att agera, skriver Centerpartiet i Stadshuset och landstinget.

Den första Earth Hour-timmen genomfördes för fyra år sedan och har sedan dess fått miljontals människor världen runt att unisont släcka ner sina hem. Kritiker, skeptiker, anhängare eller neutrala i frågan - ingen kan komma och säga att denna manifestation inte har lyckats med att sätta klimatpolitiken på kartan, om så bara för en timme om året. Syftet är att uppmärksamma klimatproblemet, men dessvärre verkar det ibland som om man vill få människor att tro att man räddar klimatet genom den energibesparing som görs under denna timme. Än värre är att många verkar tro att vi kan rädda klimatet genom att sitta i mörker, frysa och sluta konsumera. För Sveriges del, som har en av världens mest rena elproduktioner, blir manifestationen i så fall än mer konstig. Egentligen borde vi väl snarare tända alla våra lampor under denna timme för att visa världen att det faktiskt går att kombinera tillväxt med grön elproduktion, kan man tycka. Vi har varit mycket skeptiska till en hel del av det som förknippas med Earth Hour och är det fortfarande, även om Stockholms stad och Stockholms läns landsting nu deltar i manifestationen. Att fokus har legat på den energibesparing som görs under denna timme, i stället för att exempelvis hitta nya miljövänliga energikällor, tycker vi har bidragit till en felaktig bild av lösningen. Det är dessutom en dålig symbolik att släcka ljus, då mänskliga framsteg historiskt sett har varit att i stället tända ljuset. Vad vi dock ser som positivt är att Earth Hour engagerar många. Därför finns en utomordentlig möjlighet att sprida kunskap om vad som verkligen gör skillnad i klimatpolitiken. Vi måste agera för att fylla denna symbolhandling med ett innehåll som för oss framåt. Att lämna walk over till dem som tror att lösningen är att vrida tiden tillbaka, släcka ner för gott och gå tillbaka till våra grottor ger inte någon effekt. Klimatfrågan är en av vår tids stora globala utmaningar. En stor del av lösningen ligger i en fortsatt god ekonomisk tillväxt där vi har råd att prioritera miljöproblemen genom utveckling av bättre teknik och miljövänligare energikällor. Stockholms stads och Stockholms läns landstings arbete har visat att det är möjligt att kombinera tillväxt och samtidigt minska koldioxidutsläppen, och det är något som vi ska vara mycket stolta över. Inriktningen för miljöpolitiken bör vara att vi som människor inte ska förändra vad vi gör utan hur vi gör det. Exempel på det är att Stockholms stad kommer att kräva att alla hus som byggs om några år ska ha en radikalt sänkt energiförbrukning, på passivhusnivå, samt att landstinget i sin tur satsar stort på bland annat miljöbussar och bilar. Bara genom att sätta nyckeln i dörren till sin nya lägenhet eller färdas med dessa transportmedel, är man klimatsmart, utan att behöva ändra livsstil. Denna typ av krav leder till att svenska miljöteknikföretag får kunskap och konkurrensfördelar. Redan i dag arbetar dessa företag med vattenrening, avfallshantering och förnybar energi runt om i världen. Vår övertygelse är att det snarare är svenska företag och inte svenska politiker som kommer att rädda världen. Vi måste därför arbeta för att behålla och öka friheten på marknaden, ge möjlighet till ökad konkurrens och fortsatt god ekonomisk utveckling. Forskning, teknikutveckling och effektivisering kräver en god ekonomi och kunskap, och hör och häpna, till och med att människor köper och tänder sina lampor. Det är på den vägen vi exempelvis kan utveckla nya och mer energieffektiva lampor, vilket faktiskt kommer att spara mycket mer energi än en timmes nedsläckning om året. WWF har i år valt att fokusera en del av Earth Hour på att informera om och lyfta fram ny teknik och möjligheter inför framtiden. Vi vill därför uppmana WWF att fortsätta detta arbete i stället för att lägga tonvikten vid åtstramningar – en hållning som tyvärr hyllas av alltför många i miljörörelsen och på vänsterkanten. Vi kommer därför att släcka våra lampor på lördag. Men vi gör det med devisen - släck i dag för att reflektera, men tänd i morgon för att agera.  Per Ankersjö (C) stadsmiljöborgarråd, Stockholms stad Gustav Andersson (C) miljölandstingsråd, Stockholms läns landsting


”Valet är enkelt – vi vill ha Valtersson och Fridolin”

Summary: Tjugo framträdande miljöpartister: Med Mikaela Valtersson och Gustav Fridolin som språkrör blir Miljöpartiet en bred och framtidsinriktad folkrörelse. Vi gröna är på väg att bli den moderna folkrörelsen för 2000-talet, en tredje kraft i politiken. En öppen process för val av partiföreträdare är en självklarhet för oss. Jämställda språkrör är en förutsättning för att modellen ska fungera och utvecklas ännu mer än vad den redan gjort under Maria Wetterstrand och Peter Eriksson. För oss finns det ett tydligt och kompetent radarpar: Mikaela Valtersson och Gustav Fridolin. De har redan samarbetat nära och kombinerar nytänkande med stark förankring i såväl partiet som i grön ideologi. Under deras ledarskap kan våra framgångar tas till vara och partiet utvecklas, skriver företrädarna för Miljöpartiet.

Miljöpartiets process för att välja dem som ska representera partiet skiljer sig på många sätt från andra. Detta har till stor del att göra med vår syn på ledarskap som något som ska vara inkluderande och framför allt deltagande. En öppen process för val av partiföreträdare är en självklarhet för oss gröna. Inte minst är detta viktigt för alla de nya medlemmar som nu strömmar till oss. Miljöpartiet är i dag i en helt ny fas. Väldigt många människor engagerar sig hos oss. De allra flesta gör det i en entusiasm inför utmaningen att lösa miljö- och klimatproblemen som alla vi på den här planeten ställs inför. På senare år har fler och fler engagerat sig också av andra anledningar. Vi är det självklara valet för alla dem som tror på att värna den personliga integriteten. Vår syn på mer öppna gränser mot omvärlden och frihet är en viktig orsak, arbetet för lika rättigheter en annan. Den här bredden utvecklar och omformar Miljöpartiet. Vi gröna är på väg att bli den moderna folkrörelsen för 2000-talet, en tredje kraft i politiken. Ett brett parti med tydliga åsikter och fortsatt fokus på de frihetliga aspekterna, det sociala och ekonomiska ansvarstagandet samt en ekologiskt hållbar framtid är de viktigaste förutsättningarna för fortsatt ökat politiskt inflytande. De personer vi väljer till språkrör behöver komplettera varandra, med tydliga starka sidor. Jämställda språkrör är en förutsättning för att modellen ska fungera och utvecklas ännu mer än vad den redan gjort under Maria Wetterstrands och Peter Erikssons tid. För oss finns det ett tydligt radarpar: Mikaela Valtersson och Gustav Fridolin. Tillsammans skulle de utgöra ett mycket kompetent språkrörspar som kombinerar nytänkande med stark förankring i såväl partiet som grön ideologi. Mikaela Valtersson kan konsten att formulera den gröna politiken på ett begripligt och trovärdigt sätt i partiet, via medier och i möten med människor runt om i landet. Hon är också en tydlig politiker som brinner för att involvera människor i en hållbar omställning av ekonomin kombinerat med social rättvisa. Hennes långa engagemang för öppnare gränser är en bra grund för att vi ska kunna stå upp för såväl en generös och human flyktingpolitik som ett bra mottagande av nya svenskar i hela Sverige. Detta har blivit ännu viktigare efter senaste valet. Hon har en bred erfarenhet från den kommunala politiken och av att styra i majoritet, inte minst som ordförande i miljö- och hälsoskyddsnämnden. Inom rikspolitiken har hon drivit och varit med om att formulera mycket av den offensiva miljö- och klimatpolitik som partiet drivit under parollen Modernisera Sverige. Samtidigt har hon också varit pådrivande i utvecklandet av den gröna politiken kring trygghetssystemen. Med utgångspunkten att ingen ska behöva falla mellan stolarna vid sjukdom eller arbetslöshet antogs förslaget om arbetslivstrygghet med stor majoritet på kongressen för två år sedan. Kombinerat med att formulera den gröna politiken med andra har hon också försvarat den i en rad förhandlingar med Socialdemokraterna och Vänsterpartiet, både i majoritet och nu senast i det rödgröna samarbetet. Utöver den gedigna politiska bakgrunden har hon också en yrkeserfarenhet som lärare, en stor tillgång som ger trovärdighet i en av de viktigaste gröna frågorna, utbildningspolitiken. Gustav Fridolin har en exceptionell förmåga att formulera den gröna politiken på ett engagerat och involverande sätt. Gustav kan få fler människor att känna att de deltar i den historiska omställning av samhället som krävs för att vi ska kunna lämna över en bättre planet till kommande generationer. Han har en bred bakgrund i partiet. Som före detta språkrör i Grön Ungdom och som riksdagsledamot med plats i Konstitutionsutskottet skaffade han sig ett brett kontaktnät såväl inom politiken som utanför den. Under mandatperioden 2002–2006 var han med i förhandlingarna med S och V och var drivande inte minst gällande en human flyktingpolitik. Som nyvald riksdagsledamot har han tagit sig an jobbfrågan, att kunna modernisera Sveriges näringsliv och skapa gröna jobb. Han har också redan hunnit med att använda sina talanger utanför politikerrollen som både journalist och folkhögskolelärare. Gustav och Mikaela har redan samarbetet nära, något som är oerhört centralt för att bli ett lyckat språkörspar. Under mandatperioden 2002–2006 var de pådrivande för att driva igenom de gröna frågorna i förhandlingar med den socialdemokratiska regeringen, med allt från friår, trängselskatt i Stockholm till flyktingamnesti. I dag arbetar de tillsammans i den grupp som för partiets talan i förhandlingarna med den borgerliga regeringen om migrationspolitiken. Nya undersökningar visar att de värdeord som människor i huvudsak förknippar Miljöpartiet med numera är framtidsinriktat och att vi är ett parti som vet vad vi vill. Vi tror att Mikaela Valtersson och Gustav Fridolin är de som bäst kan ta tillvara och utveckla den styrkan tillsammans med hela vårt parti. Vi behöver ett ledarskap som kan ta till vara våra framgångar. Vi behöver utveckla partiet för att bli en ännu bredare folkrörelse. De som väljs till språkrör behöver därför kunna samarbeta, komplettera, och balansera varandra. För oss är valet till språkrör enkelt. Mikaela Valtersson och Gustav Fridolin är bästa garanten för att vi ska kunna utveckla den gröna ideologin och göra Miljöpartiet till en bred och framtidsinriktad folkrörelse. Ulf Holm riksdagsledamot, 2:e vice talman, Maria Ferm riksdagsledamot och f d språkrör Grön Ungdom, Lari Pitkä-Kangas kommunalråd Malmö, Emilia Hagberg gruppledare Stockholms stadshus, Annika Eriksson gruppledare Miljöpartiet Luleå, Jakop Dalunde f d språkrör Grön Ungdom, kommunfullmäktigeledamot Stockholm, Johan Edstav landstingsråd Uppsala, Anders Åkesson regionråd Skåne, Robert Winroth landstingsråd Västerbotten, Ewa Lofvar Konradsson kommunalråd Södertälje, Mattias Stenberg kommunalråd Norrköping, Karl-Otto Rosenqvist kommunstyrelsen Ängelholm, Daniel Hagberg kommunstyrelsen Växjö, Yvonne Blombäck gruppledare Stockholms läns landsting, Anders Lindell f d kampanjchef Grön Ungdom Stockholm, Lennart Olsen ordförande Miljöpartiet Upplands Väsby, Ingrid Landin kommunfullmäktige Norrtälje, Annika Nordgren Christensen f d riksdagsledamot o försvarspolitiker, Mats Pertoft f d riksdagsledamot, Elina Åberg kommunfullmäktigeledamot Stockholm Språkrörskandidaterna Nu till helgen, den 26–27 mars, ska Miljöpartiets valberedning vara färdig med sitt förslag till språkrör. Valet sker därefter vid partiets kongress den 20–22 maj. Kandidater till den kvinnliga språkrörsposten är Bodil Ceballos, Tina Ehn, Gunvor G Ericson, Akko Karlsson, Annika Lillemets, Åsa Romson och Mikaela Valtersson. Kandidater till den manliga språkrörsposten är Gustav Fridolin, Torbjörn Grannholm och Joakim Pihlstrand-Trulp. Källa: TT


”Är vi beredda på att ta ansvar för Libyens framtid?”

Summary: Svensk militärstrateg kritisk: Krigets verklighet i Libyen glöms bort både i Sverige och övriga världen. Nu behövs en etisk debatt om rättfärdigheten i krigsinsatserna. Sveriges politiska partier står på kö för att skicka stridsflygplan till Libyen. Nog är syftet att skydda befolkningen lovvärt, men militära insatser – inte minst från luften – är mycket trubbiga instrument för att uppnå detta. Det minsta vi kan kräva när militärt våld används för humanitära syften är en etisk debatt om rättfärdigheten. Är vi beredda på att interventionen kan leda till en utdragen och mycket blodig konflikt på marken – till stor del underblåst av vår egen insats? Vilket ansvar har det internationella samfundet för de civila och militära installationer som förstörts – och för Libyens politiska framtid? skriver Robert Egnell.

Krigets verklighet tycks bortglömd i den entusiastiska interventionsglädje som just nu kännetecknar den allmänna debatten i Sverige och stora delar av världen. Europas länder och Sveriges politiska partier står på kö för att få chansen att skicka stridsflygplan till Libyen och därmed bidra till att skydda dess befolkning. Nog är syftet att skydda civila från grova övergrepp av den egna staten lovvärt, men militära insatser, inte minst från luften, är mycket trubbiga instrument för att försöka uppnå detta. Det minsta vi kan kräva inför användandet av militärt våld för humanitära syften är därför en etisk debatt om rättfärdigheten inte bara av målen, utan även av de medel vi använder. Valet att ”bara” skydda civila från lyften kan i den bästa av världar snabbt tvinga Khaddafi bort från makten. Det kan också leda till en utdragen och mycket blodig konflikt på marken – till stor del underblåst av vår egen insats. Är vi beredda på det? Krigets verklighet. De senaste åren har Wikileaks låtit allmänheten och våra beslutsfattare få en inblick i insatserna i både Afghanistan och Irak. Reaktionen är oftast chock, avsky och avståndstagande från ”de andras” beteende. I den svenska debatten chockas vi i nästan lika stor utsträckning av reportage från den vardag av ständiga eldöverfall, umbäranden och förluster som våra soldater i Afghanistan upplever. ”Är vi inte i Afghanistan för att bygga flickskolor?” Beror reaktionerna på att vi bara får ta del av de allra värsta och mest avskyvärda exemplen på dagens krigföring? Nej, detta är även det nutida krigets natur och det vi ser i materialet från Wikileaks är vad jag kallar krigets verklighet. Krig, oavsett om deras orsaker är rättfärdiga eller inte, består av massivt våld, död och elände – speciellt för de civila. Det är våra förväntningar och vår retorik som är problemet. Den liberala interventionens retorik. En anledning till att den etiska debatten uteblivit är att krigets verklighet är borttvättad ur vår säkerhetspolitiska vokabulär. Krigets natur – våldet, smutsen och lidandet – hamnar i skuggan av de demokratiska, jämställda och marknadsliberala värderingar som åtminstone retoriskt sett motiverar de västerländska krigsinsatserna. Sverige och andra länder skickar inte sina soldater i krig, utan de ”samordnar civila och militära resurser för att vinna lokalbefolkningens stöd, skydda civila och bidra till demokrati, jämställdhet och ekonomisk utveckling”. Exakt hur militära förband som är organiserade, utrustade och tränade för professionell våldsutövning ska bidra till dessa mål är inte alltid självklart. Våldsanvändning och ansvar. Den pågående insatsen är en kompromiss mellan ”Iraksyndromet”, vilket består av en stark ovilja från USA:s sida att än en gång ge sig in i storskaliga interventioner och statsuppbyggnadsinsatser, och de västerländska väljarkårernas högljudda krav på att ”göra någonting”. På ytan är det en ren humanitär insats till stöd för civila i Libyen och för de liberala värderingar vi hoppas ligger till grund för den arabiska våren. I grunden är det en insats för att tvinga bort en politisk ledare som det internationella samfundet samarbetat med i årtionden. För första gången har FN:s princip om ”ansvar att skydda” implementerats. Att bidra till att brott mot mänskliga rättigheter upphör genom en militär insats från luften är mycket svårt. I Kosovo blev effekten den motsatta och det krävdes i slutändan en massiv invasion och ockupation på marken. Är vi beredda på något liknande i det här fallet? Om, eller när, Khaddafi tvingas bort, vilket ansvar har det internationella samfundet att bygga upp de civila och militära installationer som förstörts? Vilket ansvar har samfundet för Libyens politiska framtid? Vilket ansvar har vi gentemot andra befolkningsgrupper som förtrycks i samma skala som libyerna? Betydligt större än vi nu vill erkänna eller ens prata om. Militära interventioner i humanitetens eller liberalismens anda är lika blodiga och smutsiga som krig alltid har varit. Gapet mellan den liberala konfliktretoriken och krigets verklighet leder till att Sverige och andra länder sänder soldater till krigsområden utan förståelse för det ansvar detta medför för både soldater och civilbefolkning. Internationella insatser för att hindra brott mot mänskligheten eller mänskliga rättigheter är ibland helt nödvändiga. Det måste dock ske med öppna ögon. Det är därför dags att beskriva krig precis som det är och inte som vi skulle vilja att det ser ut. Med en nyvunnen insikt om krigets verklighet måste vi sedan diskutera de etiska problem och det ansvar som politiskt våld för med sig i varje enskilt fall. I det specifika fallet Libyen är det svårt att se hur det internationella samfundet skulle ha kunnat stå vid sidan om under de sannolikt mycket blodiga slutstriderna mellan Khaddafi och oppositionen. Strategin att från luften implementera kravet på att skydda civila är dock tveksam både ur ett effektivitetsperspektiv och ur ett etiskt perspektiv. Interventionen i Libyen har inletts med kraftiga anfall från luften och från kryssningsrobotar på distans – vid flera tillfällen mot civila områden. Om inte snabba resultat uppnås kan vi vara säkra på att omvärlden kommer att kritisera den internationella koalitionen för att den antingen gör för mycket eller för lite. Arabförbundet börjar redan svaja lite på manschetten. Oavsett resultatet kommer ansvaret för fortsättningen i Libyen att vila tungt på det internationella samfundets axlar. Strategi handlar om planering i flera steg. Har man satt ned den ena foten gäller det att veta var man ska sätta ned den andra. Robert Egnell fil dr, lektor i militärstrategi vid Försvarshögskolan


Svensk fripassagerare

Summary: I decennier har Sverige pläderat för att FN:s säkerhetsråd är rätt forum för beslut om militära insatser. Men när FN till slut samlar sig mot Khaddafi ställer sig Sverige vid sidlinjen.

För en gångs skull tycks höger och vänster i svensk politik vara överens: de FN-sanktionerade insatserna mot Muammar Khaddafi är rättfärdiga. När en diktator är i färd med att massakrera sin egen befolkning har världssamfundet en skyldighet att ingripa. Till och med Lars Ohly (V), som brukar vara kallsinnig till militära interventioner, sade i går till Dagens eko att han stöder FN-beslutet från förra veckan. Rimligtvis betyder det också att han står bakom det angrepp som nu inletts. Men samtidigt som de svenska partierna välkomnar handlingskraften i FN:s säkerhetsråd har regeringen ännu inte tagit några egna steg för att resolutionen ska kunna efterlevas. Medan exempelvis Norge och Danmark snabbt ställt stridsflygplan till förfogande har Sverige valt att avvakta. ”Om Nato frågar om Sveriges hjälp kommer vi att ta ställning till den frågan”, säger utrikesminister Carl Bildt i ett uttalande. Det är svårt att begripa den borgerliga regeringens självvalda läktarposition med tanke på att den i alla andra sammanhang predikar att Sverige ska vara aktivt internationellt och tillhöra kärnan i exempelvis Europasamarbetet. Varför denna vänta-och-se-attityd när världen äntligen lyckats samla sig kring att förhindra ett blodbad? Det handlar inte om att rusa ut i krig utan om att understödja och ge legitimitet åt de insatser som redan satts i gång mot Muammar Khaddafi. Ju fler länder som aktivt erbjuder sig att hjälpa till, desto större förutsättningar att operationen kan nå politisk och militär framgång. Ännu märkligare blir Sveriges hållning om man betänker att det är FN som gett klartecken. I decennier har svenska utrikesministrar efterlyst internationella insatser som har en tydlig folkrättslig inramning. FN har betraktats som heligare än påven. Så lyckas dess säkerhetsråd för ovanlighetens skull komma överens, utan att förlamas av stormakternas veton, och vad händer då? Sverige håller sig vid sidlinjen. Det är inte första gången som vi agerar säkerhetspolitisk fripassagerare. För 20 år sedan uppstod en liknande situation när FN oväntat lyckades samla sig för att pressa tillbaka Saddam Hussein från Kuwait; ett beslut som låg i linje med svensk utrikespolitik. Men i stället för att ställa upp helhjärtat bakom FN intog Sverige en mjukare hållning än säkerhetsrådet. Vårt bidrag till FN-alliansen decimerades till ett fältsjukhus under brittiskt befäl, som placerades 60 mil från fronten. Samma mönster gick sedan igen under massmördandet i Jugoslavien på 90-talet, då omvärlden efter en plågsamt lång passivitet beslöt sig för att ingripa. Sveriges dåvarande försvarsminister kunde tänka sig att skicka en bataljon, men enbart om den inte gavs ”stridande uppgifter”. De farliga uppdragen fick andra länder ta hand om. Vad Sverige kan bidra med i ingripandet mot Khaddafi är oklart. Det handlar förmodligen om ett antal Jas-plan, transportflyg och helikoptrar, som enligt Försvarsmakten skulle kunna vara i operationsområdet inom tio dagar. Men även om vårt militära bidrag är begränsat, och naturligtvis inte fäller avgörandet, så är det viktigt att Sverige är med och tar ansvar för viktiga FN-beslut. Vi håller oss inte undan i hopp om att andra ska lösa problemen åt oss. Vi tar själva de initiativ som krävs för att markera att vi är redo att ställa upp. Att vänta-och-se är att lassa över det tunga jobbet på andra. Det är förvisso en lång svensk tradition, som går tillbaka till andra världskriget, men beteendet blir inte mer klädsamt för det.


Livsfarligt och mossigt

Summary: Den brittiska supermodellen Kate Moss rökte på catwalken i Paris på självaste No smoking-dagen. Provocerande? Ja. Nytänkande? Knappast. Allt fler unga har börjat röka.

Reaktionerna på Kate Moss cigarrett på catwalken för Louis Vuitton under den stora modeveckan i Paris lät inte vänta på sig, framför allt inte i Moss hemland Storbritannien. Att röka offentligt är inte okej år 2011. Dessutom på självaste No smoking-dagen och samma dag som den brittiska regeringen tillkännagav att den funderar på att förbjuda en viss sorts reklam för tobak. Kommentarerna på bloggar och andra sociala forum var inte nådiga. I kommentarsfälten på den brittiska morgontidningen The Times hemsida kunde man till exempel läsa att ”Kate Mess vore ett bättre namn”, ”Bilderna är avskräckande, hon ser förskräcklig ut” även om några hittat förmildrande omständigheter som ”Hon snortade åtminstone inte kokain den här gången”. Å andra sidan är ingen förvånad. Kate Moss är känd för att leva ett självförbrännande liv och hennes karriär var nära slutet när hon ertappades och fotograferades när hon snortade kokain 2005. Själv säger hon förstås ingenting och låter bilderna tala för sig själva. I samma veva gjorde superstjärnan Lady Gaga debut på catwalken på Thierry Muglers visning, även hon med en cigarrett i mungipan. Antirökningstrenden kan ha vänt. Här i Sverige behövs bara några musklick för att översköljas av fakta om rökningens många nackdelar. Socialstyrelsen varnar för att den orsakar eller förvärrar en rad olika sjukdomar som cancer i lungor, mage, lever och så vidare. Det gäller även hjärtinfarkt, kärlkramp, slaganfall, blödningar, inflammationer och brusten kroppspulsåder. Fortfarande röker 16 procent av befolkningen mellan 16 och 84 år, sedan mitten av 1990-talet är det något fler kvinnor än män. Och nu ser det ut som om allt fler unga väljer att börja röka. – Vi ser en svagt uppåtgående trend bland gymnasieelever, det gäller både killar och tjejer, säger Thomas Hvitfeldt, utredare på Can, Centralförbundet för alkohol- och narkotikaupplysning. I Cans stora gymnasieundersökning 2004 uppgav 38 procent av flickorna att de rökte ibland. Förra året var siffran 43 procent. Motsvarande siffra för pojkar gick från 32 procent 2004 till 36 procent år 2010. En sak är klar – unga påverkas av vad deras förebilder har för sig. – Klart att förebilder har påverkan på unga människor, men ett specifikt fall som det här vet jag inte om det har så himla stor betydelse, säger Thomas Hvitfeldt och drar en parallell till Kate Moss uppdagade kokainaffärer för några år sedan. Användandet av kokain ökar inte i den här åldersgruppen, det förekommer knappt, trots att en hel hop med stora stjärnor varit inblandade i kokainskandaler. – Det finns förstås massor med starka krafter också som visar att det inte är okej vare sig att röka eller ta kokain, säger Thomas Hvitfeldt. Åsa Lundquist, utredare på avdelningen för drogprevention och spel på Folkhälsoinstitutet i Östersund, tror att uppmärksamheten kring Kate Moss handlar om att det är någon som så tydligt bryter mot den tobaksfria trenden som råder i större delen av västvärlden. Att Moss är en superstjärna i modeVärlden spelar stor roll. – Stora förebilder stärker de sociala normerna. Man kan ju misstänka att förebilder som står för budskap som kan få genomslag påverkar särskilt unga människor. Eftersom vi jobbar för att minska tobaksbruket i Sverige hade det ju varit roligare om hon tagit ställning mot tobak, säger Åsa Lundquist. Modejournalisten Susanne Ljung, som bland annat leder programmet ”Stil” i radions P1, har en helt annan inställning till Kate Moss utspel på catwalken. – Jag blir bara full i skratt och får lust att ropa: ”Heja Kate, bolma på!” När blev mode moralens högborg? I det här fallet lägger jag min röst på Kate, trots att jag aldrig har rökt själv. Designern Marc Jacobs, vars kläder Kate Moss, Naomi Campbell och de andra modellerna bar, sa efteråt att Kates uppträdande på catwalken helt enkelt levde upp till idén att alla kvinnor i showen skulle spegla olika karaktärer, inte vilka kvinnor som helst. Precis som när den amerikanska superstjärnan Beyoncé och skådespelerskan Julianne Moore gick för Tom Ford på modeveckan i New York förra året. London Evening Standard skriver om Kate Moss och rökningen: ”Det här var en show för friheten, för kvinnans rätt att leva som hon vill, om det så betyder att röka en Marlboro eller köpa en Louis Vuitton-väska för 2000 pund. Är det inte precis vad mode handlar om?” Så Kate Moss var alltså bara sig själv där på scenen. Och modevisningen fick maximal uppmärksamhet. Förstås. Kate Moss Louis Vuittons visning under modeveckan i Paris hade många spektakulära inslag, men det var först när den brittiska supermodellen Kate Moss äntrade scenen i hotpants och höga klackar och blossade stora rökmoln som det stod klart vad veckans stora snackis skulle bli.


”Sveriges havsmiljöpolitik bryter mot EU:s miljölagar”

Summary: Experter från Greenpeace: Sverige har en hög svansföring när det gäller skyddet av havsmiljön. Men vad regeringen säger och gör är två olika saker. Läget är krisartat för Sveriges unika marina miljöer. De utsätts för extrema påfrestningar i form av bland annat övergödning, vårdslöst fiske, dumpning av muddermassor, fiskodlingar och sand- och grusutvinning. Sverige har sedan 2006 en speciell aktionsplan för att uppnå målet om en havsmiljö i balans. Men vad regeringen säger och vad den gör är två olika saker. De bristande skyddsinsatserna har gjort att Sverige sedan december 2010 bryter mot EU:s miljölagar. Ytterst är det miljöminister Andreas Carlgren som är ansvarig. Nu är det dags att löftena uppfylls i praktiken, skriver Jan Isakson och Therese Jacobson.

Sverige har ovärderliga naturskatter under ytan. Längs landets 320 mil långa kust finns mängder av unika marina miljöer. Dessvärre har våra havsområden länge utsatts för extrema påfrestningar, och läget är nu krisartat. Helsingforskommittén (Helcom) slog 2010 fast att övergödning, vårdslöst fiske och förlusten av biologisk mångfald är de tre största hoten mot havet. Men även andra typer av exploatering, exempelvis dumpning av muddermassor, fiskodlingar samt sand- och grusutvinning, bidrar till den svåra situationen. Sverige har sedan 1999 ett miljömål om hav i balans och sedan 2006 en speciell aktionsplan för att uppnå detta. Så sent som i höstas, under FN:s möte om biologisk mångfald i japanska Nagoya, uttryckte miljöminister Andreas Carlgren en ambition om att öka andelen skyddade havsområden till 15 procent fram till år 2020. Men vad regeringen säger och vad regeringen gör är två helt olika saker när det gäller havsmiljön. De bristande skyddsinsatserna gör att Sverige sedan december 2010 bryter mot EU:s miljölagar. Då löpte tidsfristen ut för att skydda de så kallade Natura 2000-områdena Fladen och Lilla Middelgrund i Kattegatt. Enligt EU:s habitatdirektiv måste medlemsstaterna senast sex år efter det att områdena valts ut kunna garantera att miljöer och arter har ett fullgott skydd. Men hittills har regeringen ännu inte ens försökt reglera det destruktiva fisket som pågår i områdena. Bristerna i den marina miljöpolitiken är tydliga. Endast fem procent av Sveriges havsområden är skyddade, jämfört med cirka 13 procent på land. Men inte ens de få procenten skyddade marina områden kan ärligt beskrivas som skyddade. Några exempel: • Kattegatt, Halland. I början av 2009 enades Danmark och Sverige äntligen om fiskeförbud i ett viktigt reproduktionsområde för torsk i Kattegatt. Här har nu dispens givits för att dumpa enorma mängder giftiga muddermassor från Halmstads hamn. • Höga kusten, Västernorrland. Övergödningen i Östersjön måste minska, det har riksdagen bestämt. Trots det har nya tillstånd givits för fiskodlingar i anslutning till Natura 2000-områden i Världsarvsområdet. Fiskodlingar orsakar ett stort näringsläckage och övergödning genom stora utsläpp av både kväve och fosfor. • Fladen och Lilla Middelgrund, Halland. Dessa två utsjöbankar ingår i EU:s nätverk av skyddade naturområden, så kallade Natura 2000. Greenpeace har under flera år påtalat att det trots skyddsstatusen förekommer bottentrålning här. Bottentrålning är en extremt destruktiv fiskemetod som innebär att havsbottnar skrapas sönder i jakten på fisk. Detta är direkta resultat av att havsmiljön konsekvent negligeras. Den svenska artdatabanken konstaterar att ”kunskapen om livsmiljöerna och arterna i havet är betydligt sämre jämfört med kunskapen om landmiljön. Vi behöver därför ett fortsatt kunskapslyft och agerande efter försiktighetsprincipen då kunskapen är otillräcklig.” På landets kustnära länsstyrelser är frustrationen stor vad gäller havsmiljön. Greenpeace kartläggning visar att 12 av 14 länsstyrelser – 85 procent – har ytterst knapphändig kännedom om vad som finns i deras havsområden. I intervjuerna beskriver länsstyrelserna kunskapsläget som ”skissartat” eller något som ”hela tiden blivit eftersatt”. Områden som fått ett skydd på papperet har i flera fall utsetts baserat på ”gissningar”, medan andra ”kommit med lite på ett bananskal” snarare än att ha blivit utpekade utefter vilka behov som faktiskt finns. Det rimmar illa med regeringens höga svansföring i havsmiljöpolitiken. Havsmiljöarbetet haltar både i EU och på hemmaplan. Miljöminister Andreas Carlgren kan inte längre undvika ansvaret för det katastrofala överfisket och tyst hänvisa frågan till landsbygdsminister Eskil Erlandsson och hans EU-kolleger. Tar inte även miljöministrarna sitt ansvar riskerar reformen av den gemensamma fiskeripolitiken att missa ett av sina viktigaste mål – skyddet av havens ekosystem. Ska Sveriges länsstyrelser kunna fullgöra regeringsuppdraget att seriöst inventera, utse och skydda relevanta marina områden, måste de få mer resurser. Att kartlägga vad som finns i våra marina områden behöver få mycket högre prioritet om regeringen någonsin ska nå miljömålet levande hav. Det betyder att regeringen och Naturvårdsverket bör: 1. Skjuta till både mer pengar och resurser för inventering och utpekande av nya skyddade havsområden. 2. Använda befintliga regleringar för att tillgodose ett verkningsfullt skydd för marina områden som redan utsetts. Ett fungerande skydd måste omfatta förbud mot destruktivt fiske. 3. Driva frågan om fiskets inverkan på havsmiljön bland EU:s miljö- och fiskeriministrar i samband med reformen av den gemensamma fiskeripolitiken. Kopplingen mellan miljö och fiske måste skärpas, och processen med fiskeregleringar i skyddsområden måste förenklas. Ett välmående ekosystem med en mångfald av arter utgör själva förutsättningen för levande hav, och därmed för näringar som turistindustrin och ett hållbart fiske. Sverige har skrivit under otaliga konventioner om att skydda våra hav, nu är det dags att löftena uppfylls i praktiken. Det är ytterst miljöminister Andreas Carlgrens ansvar. Biodiversitet, biologisk mångfald, är hela basen för fungerande ekosystem och förutsättningen för liv. Det gäller även haven. Jan Isakson Therese Jacobson ansvariga för havsfrågor på Greenpeace Ny havsmiljömyndighet Naturvårdsverket är den myndighet som ansvarar för att samordna och driva på Sveriges havsmiljöarbete. Ansvaret tas över av den nya myndigheten för hav och vatten den 1 juli 2011. Myndigheten kommer att ligga i Göteborg och tar över största delen av Naturvårdsverkets verksamhet inom området hav och vatten och också det mesta av Fiskeriverkets verksamhet. Natura 2000 är EU:s nätverk av skyddade områden och ska bevara Europas naturtyper och arter så att de har ”gynnsam bevarandestatus”. Den 18 november 2010 beslutade regeringen om den nya havsmiljöförordningen. Beslutet innebär att Sverige nu har införlivat EU:s ramdirektiv om en marin strategi (2008/56/EG) – det så kallade marina direktivet. Källa: Naturvårdsverket


S: ”Alliansen glömmer Södertörn”

Summary: Det är i grunden glädjande att den månghövdade borgerliga majoriteten kunnat enas om en satsning på hälso- och sjukvården. Men den glömmer de mer än 400.000 personer i de åtta kommunerna på Södertörn. De behöver också närsjukhus, skriver Socialdemokraterna i Stockholms läns landsting i en replik på Alliansens artikel på DN Debatt 16/3.

Sjukvården i Stockholms län är i stort behov av fler vårdplatser och krafttag mot köerna. Socialstyrelsen riktar hård kritik mot ständiga överbeläggningar. Patientsäkerheten är hotad. Det saknas vårdkapacitet samtidigt som vår befolkning växer. Ungefär 100 nya personer föds eller flyttar in till Stockholms län varje dag. Det är ingen nyhet att vi behöver bygga ut hälso- och sjukvården. Stockholms län ska få ett nytt högspecialiserat akutsjukhus, NKS – Nya Karolinska Solna. Den socialdemokratiska landstingsgruppen med Ilija Batljan i spetsen har varit mycket aktiv för att minska kostnaderna för sjukhusbygget. Vi hoppas också fortsatt kunna bli överens med majoriteten om vårdinnehållet vid NKS. Det nya sjukhuset kommer att få väsentligt färre vårdplatser än det nuvarande KS Solna. Detta påverkar hela sjukvårdsstrukturen i länet och gör att vården utanför akutsjukhusen måste öka. Vi har länge drivit frågan om att bygga ut närsjukhusen. Den borgerliga majoriteten har nu pekat ut åtta närsjukhus som de vill satsa på. Nacka är det enda som ligger i den södra länshalvan, alla andra finns i centrala eller norra delen. För oss socialdemokrater är det oacceptabelt. Det bor mer än 400.000 personer i de åtta kommunerna på Södertörn. Trots detta lämnar majoriteten ett vitt fält över Södertörn när det gäller satsningar på närsjukhus. Karolinska sjukhuset i Huddinge har en strategiskt viktig roll för både den regionala balansen och länets sjukvårdsstruktur. Vi är många, inte minst anställda och patienter, som har varit mycket bekymrade över planerna på att avlöva KS Huddinge. Äntligen ger nu majoriteten besked om att dessa planer är inställda. Vården ska byggas ut och forskningen som bedrivs i anslutning till Karolinska i Huddinge ska utvecklas. Det är i grunden glädjande att den månghövdade borgerliga majoriteten kunnat enas om en satsning på hälso- och sjukvården. Det intressanta blir att se vilka prioriteringar och finansieringsvägar man väljer i nästa skede. I deras debattartikel påstås också felaktigt att jämlikheten ökat. Tvärtemot så växer klyftorna i vårt län. Samma dag som debattartikeln publicerades så hade DN:s ledarsida en artikel med rubriken ”Vård efter klass” som slår fast att ”Någon jämlik vård erbjuds näppeligen svenskarna” (DN 16/3). Att alla inte får vård efter behov är ett faktum. Att den styrande majoriteten blundar för detta är ynkligt. Våra skilda synsätt på allas rätt till en god och jämlik sjukvård är alltjämt den stora vattendelaren i svensk sjukvårdspolitik. Dag Larsson (S) landstingsråd Johan Sjölander (S) sjukvårdspolitiker med särskilt ansvar för folkhälsa och psykiatri Erika Ullberg (S) sjukvårdspolitiker med särskilt ansvar för barn, unga och kvinnor


Hur många Sverrir finns det i världen?

Summary: Fullt upp. I kväll har filmen ”Hur många lingon finns det i världen?” premiär där Sverrir Gudnason spelar Pär Johansson, Glada Hudik-teaterns grundare. En vecka senare är dags igen. Då har ”Paraplyerna i Cherbourg” premiär med Sverrir som den sjungande bilmekanikern

– Å nej, inte ett till, utbrister Sverrir Gudnason när På stan räcker honom ett paraply som skydd mot det snöblandade regn som faller över Stockholm. Den svensk-isländske skådespelaren kommer direkt från eftermiddagens repetitioner av ”Paraplyerna i Cherbourg” på Stadsteatern och har fått nog av att snurra paraplyer för en dag. Med rester av teatersminket kvar runt ögonen och med skitiga Sergels torg i bakgrunden påminner Gudnason mer om trubbelsnubben Tommy han spelade i hyllade serien ”Upp till kamp” än om stiliga bilmekanikern Guy i den paraplysnurrande kultfilmen från 1964. Det är en vecka kvar till premiären på Alexander Mørk-Eidems version av technicolordrömmen i Cherbourg, nu med handlingen delvis förlagd till ett stentvättat åttiotal och berättad av ett gäng ungdomar i skolans gympasal. Väl inne på närmaste kafékedja, med en kopp värmande latte och en minibrownie i händerna, är det plötsligt lättare att se honom i rollen som den välkammade Guy. – Man vänjer sig vid att sjunga alla repliker, precis som i filmen av Jacques Demy, förklarar Gudnason medan han artigt äter små, små mustuggor av sin lilla brownie. Som en tråkig dag på jobbet när man bestämmer sig för att ha en musikaldag och sjunga det man ska säga? – Precis, i slutet av en sådan dag så känns det ju inte så konstigt att man sjunger allt man vill säga. ”Vill du ha en bulle?” sjunger Sverrir Gudnason plötsligt med fin sångröst. Det låter ju helt naturligt. – Ja, eller hur? Nyfikna på sångrösten får vänta ytterligare sju dagar, men nyfikna på Gudnason behöver bara vänta till i kväll och premiären av ”Hur många lingon finns det i världen?”. Filmen handlar om bildandet av Glada Hudik-teatern i Hudiksvall 1996 och mötet mellan grundaren Pär Johansson och teaterns ensemble, som till stor del består av förståndshandikappade medlemmar. Ingen har väl hört talas om en filmstjärna som säger något annat om sin senaste inspelning än att den var fantastiskt unik, men när Gudnason berättar om Glada Hudiks unika skådespelare råder det inga tvivel om att han var med om något speciellt. – Det var ett befriande öppet inspelningsklimat, jag förberedde mig medvetet inte så mycket som jag brukar inför en film. Jag ville hålla mig öppen för liret på plats, säger Gudnason. – Det var väldigt roligt att arbeta tillsammans med skådespelarna från Glada Hudik, de flesta hade inte filmat tidigare och även de som hade erfarenhet av att stå framför kameran hade en skön inställning till det hela. En av skådespelarna, proffset Mats Melin som dyker upp i reklamfilm då och då, berättade till exempel att han inte kunde vara med på eftermiddagen eftersom han hade bokat tvättid … Hade du fördomar om hur det skulle vara att arbeta med förståndshandikappade? – Alltså, jag är ju en öppen person, men jag förstår samtidigt att man kan ha fördomar om det man inte känner till. Om filmen har budskap så är ett av dem att ingen människa ska gömmas undan. Det är genom att släppa på våra fördomar som vi verkligen öppnar ögonen och ser ordentligt. Hur förberedde du dig för att spela en verklig person som Pär Johansson? – Jag kände faktiskt inget särskilt ansvar över att jag skulle gestalta en nu existerande person som Pär, min rollfigur heter ju inte likadant. Trots att det är Pärs historia som berättas fick jag snabbt en egen relation till gruppen. Vad är skillnaden mellan att jobba med film och att jobba med teater? – Arbetet påminner inte så mycket om varandra faktiskt. När man jobbar med teater har man liksom en ram att fylla med information utifrån och när man arbetar med film utgår man ofta från sig själv. Känns det på samma sätt när du spelar i en film eller på scen? – Att skådespela kan vara både det roligaste och det jobbigaste man kan göra, efter långa repetitionsdagar med kostym och smink så kan man känna sig tom, man har inget kvar att ge till slut. Om man inte förstår varför man gör vissa saker och det inte känns rätt så blir man trött. Förstår man sammanhanget så är inget ansträngande och en föreställning på tre timmar känns jättelätt. Jag hoppas att ”Paraplyerna i Cherbourg” kommer att kännas lätt att spela, jag tror det. Sverrir Gudnason flyttade från sitt hemland Island till Stockholm när han var 12 år. Skådespelarkarriären påbörjades under tiden på teatergymnasium och den svenska publiken har sedan dess kunnat se honom i en rad filmer och tv-serier, som politiker i ”Kungamordet”, misslyckade rebellmusikern Tommy i ”Upp till kamp” och polisaspirant i ”Wallander”. – Jag har gjort jättemycket olika roller, berättar Gudnason, men jag blir allt bättre på att säga nej till de roller jag egentligen inte vill ha. Har man mycket tid över och letar jobb är det inte alltid så lätt att tacka nej, och rätt vad det är så står man där i en kycklingdräkt. Som skådis är det lätt att tro att alla jobb är det sista, men man lär sig att det inte är så. Har du känt dig typecastad någon gång? – Som vad? Som hunk. Tystnad. Som en het potatis? – Som snygging, menar du? Nä, jag känner mig inte så hunkig. Tvärtom, undrar jag om jag kommer att vara tillräckligt hunkig på Stadsteaterns scen. Men ibland kan jag märka vilka som har sett mig i vad, de som har sett ”Upp till kamp” tror att jag ska vara mörkare och hårdare än vad jag är, säger han. Kanske mörk och hård, eller kanske en typisk sporthipster i sjuttiotalsjacka som festar på ”Under bron”. – Japp, det stämmer. Förutom att jag aldrig har varit på ”Under bron” men jag vill jättegärna gå dit någon gång. Vad hade du jobbat med om du inte varit skådespelare? – Jag gillar att arbeta med egna projekt. Som skådis kan det vara kämpigt att vara i händerna på andra hela tiden så jag vill bestämma själv ibland. I somras skrev, regisserade och skådespelade jag i filmen ”Jag och min far” med Börje Ahlstedt i en av rollerna. Dessutom har jag ju min klubb Vänner och bekanta på Hornstulls strand tillsammans med klubbarrangören Lång-Kalle. Det är väldigt kul att få dit grymma band och dj:er. Annars vet jag inte vad jag hellre skulle vilja ha som yrke, får jag välja vad som helst? Vad du vill. – Vara hemma och leka med sina barn vore ju inte så dumt. En hemmaman? – Ja, det låter också som ett kul jobb. Men jag skulle sakna skådespeleriet, ja … till och med paraplyerna. Sverrisfakta Ålder: 32 år. Bor: På Kungsholmen. Yrke: Skådespelare och klubbarrangör. aktuell med Föreställningen ”Paraplyerna i Cherbourg” på Stockholms stadsteater och filmen ”Hur många lingon finns det i världen?” (Läs DN:s recension här) Film- & teaterroller: Tommy i ”Upp till kamp”, 2007. Rasmus Holmberg i ”Kungamordet”, 2008. Henry i ”Original”, 2009. Polisaspiranten Pontus i Wallanderfilmerna 2009–10. Nu som Alex i ”Hur många lingon finns det i världen?” och Guy i ”Paraplyerna i Cherbourg”. Klubben Vänner och Bekanta Nästa ”Vänner och bekanta” äger rum på fredag 25/3 på Strand, Hornstulls strand 4 kl 22.00–03.00. Syket och Chrisoffer Roth spelar och Emelie Uggla och Sverrir och Lång-Kalle spelar skivor.


”Privatisering gör Sverige dåligt rustat mot katastrofer”

Summary: Krisexpert: Omfattande brister i Sveriges beredskap riskerar att vid en kris slå ut vitala samhällsfunktioner. Allvarliga kriser kan inträffa i Sverige – trots att vi inte behöver oroa oss för jordbävningar eller tsunamier. Men den viktiga samverkan mellan det offentliga och privata Sverige – som måste till vid en större kris – existerar inte. Myndigheterna är så fokuserade på sina uppgifter att de förbiser att näringslivet i dag tagit över mycket av offentlig service, skriver Johan Färm.

En naturkatastrof med enorma proportioner har drabbat Japan. Tusentals människor är döda, hundra tusentals hemlösa, det råder omfattande brist på livsmedel och miljoner är utan el. Dessutom hotas befolkningen av omfattande utsläpp av radioaktiv strålning. Det är en situation som många av oss i Sverige inte kan föreställa sig och inte tror ska kunna drabba oss. Men det kan hända och om det händer – vem trycker då på larmknappen? Vem tar helhetsansvaret? I Sverige behöver vi varken oroa oss för jordbävningar eller tsunamier, men det finns många andra risker som vi ställs inför. Stormar som Gudrun och Per har drabbat Sverige och lämnat människor utan el, avskurna från omvärlden utan möjlighet att få omedelbar hjälp. Vi har haft flera allvarliga incidenter i våra egna kärnkraftverk och flera mycket svåra miljöutsläpp med omfattande skador och sjukdomsspridning som följd, senast i Östersund. Dessutom blev Stockholm utsatt för vad som måste betecknas som ett terroristangrepp i julas. Om WikiLeaks-grundaren Julian Assange blir utlämnad från England till Sverige finns det också risk för omfattande it-attacker. Det är något som potentiellt skulle kunna slå ut hela vårt finansiella system. Det enda vi kan vara säkra på är att det kommer att hända fler stora olyckor och fler riktade attacker mot vårt samhälle. En del händelser kommer att vara allvarligare än allt vi hittills varit med om. Om vi backar tillbaka till den 26 december 2004. Tsunamin i Indiska Oceanen drabbade många svenskar som befann sig på semester, men vår egen samhällsstruktur var helt intakt. Trots ett fullt fungerande samhälle bröt ändå krishanteringen samman i Sverige. Katastrofkommissionen, som utredde den svenska hanteringen av händelsen, riktade hård kritik mot regeringen. Det mesta i det svenska samhället hade brustit eller borde i vart fall ha fungerat bättre. Sedan dess har regeringen skapat en egen enhet för krishantering, som ska förhindra att nästa kris hanteras lika kraftlöst. Man har även skapat en ny myndighet, Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB), genom att slå ihop ett antal gamla myndigheter. MSB är den myndigheten som ansvarar för att samordna alla aktörer, både offentliga och privata, inför och vid kriser i Sverige. Problemet i dag är att det svenska samhället inte längre ser ut som det gjorde 2004. I dag utförs en omfattande del av samhällsservicen i det svenska samhället av privata utförare, även inom sjukvården. De verksamheter som fortfarande bedrivs i offentlig regi är även de beroende av privata leverantörer, bland annat för el och mat samt personal genom bemanningsföretag. Ändå så sker all ”samordning” endast myndigheter emellan. En undersökning gjord i höstas om kommunernas samverkan med det privata näringslivet visade på omfattande brister, sämst var läget i storstadsregionerna. Vilka privata vårdbolag, utförare av hemtjänst, äldreboenden, bemanningsföretag eller utförare av vägunderhåll skulle i dag få igång ett fungerande samarbete med övriga delar av det svenska samhället i händelse av en kris? Sannolikt inte så många. Om Sverige i dag drabbas av en allvarlig kris riskerar en del sjukhus på grund av den bristande samordningen att bli utan el, mat, personal och utan leveranser av läkemedel och andra förnödenheter. Utförare av hemtjänst och äldreomsorg skulle inte klara av att sköta sina uppgifter. Kommunerna skulle inte längre veta vilka vårdtagare de har ansvar för, var de bor eller var nycklarna till dem finns. Skulle de lyckas ta reda på detta så har de ändå ingen personal som kan utföra uppdragen. Sjuka människor skulle på grund av bristerna riskera att bli utan mat och vård, vägarna skulle bli oframkomliga och hela infrastrukturen kunna kollapsa. Sannolikheten att alla svenskar snabbt skulle få relevant information om detta inträffar är liten. De företag som i dag står för den teknik som krävs för effektiv informationsspridning drivs av privata aktörer och ingår inte i det svenska ”samverkandet”. Många av de problem som lamslog det svenska samhällets förmåga att stötta och informera svenskar efter tsunamin 2004 kvarstår tyvärr i dag. Japan investerar drygt 30 gånger mer i krisberedskap per invånare än vad Sverige gör. Japan har naturligtvis större behov, men vi i Sverige behöver ändå se över vår beredskap. Tyvärr finns det ingen som i dag tar ett helhetsansvar. Förutsättningarna för den viktiga samverkan mellan det offentliga och privata Sverige, som måste ske vid en större kris, existerar inte. Våra myndigheter, kommuner och landsting, som har krisansvaret, är så fokuserade på sina egna uppgifter att de förbiser att näringslivet i dag tagit över mycket av den offentliga servicen. Johan Färm specialist på samhällets krishantering, vd BRM Europe AB