Psykologen: Att få kritik kan kännas som att bli underkänd

Summary: Det är få saker som ligger oss så nära som våra barn. Att bli kritiserad som förälder är på sätt och vis att underkännas som person, säger Martin Forster, psykolog och författare till flera böcker om föräldraskap.

Man kan göra en jämförelse. Det är sällan någon annan än vår partner kritiserar oss som partner, men om det skulle hända så skulle vi nog också ta det väldigt personligt. Om kritiken mot vårt föräldraskap dessutom sker inför våra barn blir det ännu svårare. – Då blir ju situationen också socialt jobbig situation eftersom man som förälder kan uppleva att man blir underkänd inför sitt barn, säger Martin Forster. Att ha synpunkter på hur andra uppfostrar sina barn handlar ofta om värderingar. Och som vuxen ska man vara försiktig med att pådyvla andra sina värderingar, tycker Martin Forster. Att föräldrar blir angripna i sitt föräldraskap inför barnen händer nog ganska sällan, tror han. Men när det väl händer så påverkar det definitivt barnet. – Om föräldrar blir angripna eller tillrättavisade av en annan vuxen, brukar barn ta sina föräldrar i försvar till varje pris. Barnet är extremt beroende av föräldrarna för sin överlevnad. De är utlämnade till deras förmåga att ta hand om dem. – När föräldern blir tillrättavisad kan det bli en signal om att föräldern inte är tillräckligt bra på att ta hand om barnet och det vill barnet undvika, menar Martin Forster. Men om det händer att man blir tillsagd av någon annan inför sitt barn så finns ändå konstruktiva sätt att hantera situationen på. – Jag tycker att man klart och tydligt ska visa för barnet att det inte betyder att man är en dålig förälder. Det handlar inte om mig eller dig eller vår familj. Och man ska vara noggrann att skilja mellan sak – själva händelsen – och person. Även inom familjen förekommer det att föräldrar kritiserar varandras sätt att vara mot barnen. Men hur är det när föräldrarna är separerade och barnen bor växelvis? Ur barnets perspektiv är det inte konstigt att föräldrarna har lite olika regler och förhållningssätt, menar Martin Forster och hänvisar till forskning som gjorts på området. – Tvärtom kan det vara en lärdom för barnet att se att det finns olika sätt att se på saker. Att visa barnet att man tycker annorlunda än den andra föräldern är inget problem. Man kan bara på ett lugnt sätt förklara för barnet att man tycker olika. Problemet uppstår om föräldrarna har en konflikt kring de olika reglerna. Här riskerar barnet att hamna mitt emellan. Då och då händer det att andra vuxna blir arga på föräldrar för att de över huvud taget tar med sig barn på offentliga platser. Många minns nog den debatt som uppstod tidigare i år, då ett kafé i Stockholm förbjöd barn eftersom ägaren menade att barnen störde de andra gästerna. – Ja, hur mycket plats ska barn få ta? Generellt tycker jag att barn ska få finnas överallt. Det är ju inte bara barn som kan vara högljudda eller störa för att de inte är stilla. Jag tycker att det handlar om huruvida vi ser barn som fullvärdiga medborgare eller inte. Visst finns det platser dit man inte bör ta med barn, men hela frågan om barnförbud på vissa ställen tycker han är konstruerad. – Vill man verkligen slippa barn är de inte svårt att hitta platser att vara på. Att bli ombedd att lämna en plats för att ens barn stör kan verkligen väcka tigern i en förälder. Men att bli arg eller aggressiv har i princip aldrig något egenvärde, utan är nästan alltid dåligt, menar Martin Forster. – Fast man måste också kunna säga ifrån på ett bra sätt. Det handlar faktiskt om att stå upp för sig själv och visa barnet att man har integritet. Om någon uttrycker värderingar som man inte delar så måste man stå upp för sina egna värderingar. I vissa fall kanske det kan vara rätt att bli arg, att visa att föräldern står upp för barnet känslomässigt.


”Sverige måste ge skadestånd till tvångssteriliserade”

Summary: Sverige bör gå före. Det är de svenska domstolarna som drivit de transsexuellas rättigheter framåt. Nu måste diskrimineringen inom vården upphöra. Svensk politik bör rikta blicken framåt och ta initiativet i frågor om transpersoners rättigheter, skriver Inti Chavez Perez, expert i Utredningen om män och jämställdhet.

I början av sommaren överlämnades ett ärende till justitiekanslern där 142 transsexuella kräver ekonomisk ersättning av den svenska staten efter att de utsatts för tvångssterilisering. Det är enligt Europakonventionen olagligt att ställa sterilisering som ett villkor för att ge transsexuella tillgång till sjukvård, vilket skedde i Sverige fram till december 2012. Eftersom Europakonventionen gäller som svensk lag är det högst troligt att en juridisk prövning kommer att leda till att den svenska staten får betala. Trots detta sätter sig den ansvarige ministern, Göran Hägglund (KD), på tvären. Detta kommer troligen att försena utbetalningarna, men inte att förhindra dem. Frågan om ersättning till steriliserade transsexuella är typisk för hela det svenska arbetet med transpersoners mänskliga rättigheter, så som det sett ut de senaste åren. Den nu pågående Utredningen om män och jämställdhet (U 2012:10, Dir 2012:97, 2013:50), tittar bland annat på hur situationen förändrats för transpersoner i Sverige. Viktiga framgångar har nåtts för transpersoners mänskliga rättigheter de senaste åren. Men dessa framgångar är inte resultatet av beslutsamhet från svenska politiker. I stället är det rättssystemet som drivit igenom förändringarna. År 2009 ledde en dom från Regeringsrätten till att vuxna personer kan byta namn över könsgränserna utan att behöva byta juridiskt kön. Detta innebär en förbättring inte minst för transvestiter. Och i slutet av förra året kom en dom från Kammarrätten i Stockholm som stoppade tvångssterilisering av transpersoner, flera månader innan riksdagen förmådde att fatta samma beslut. EU:s byrå för grundläggande rättigheter har pekat ut transpersoner som en särskilt diskriminerad grupp, inte minst inom vården. Eftersom Europakonventionen skyddar svenska transpersoners mänskliga rättigheter är det troligt att transpersoner kommer att vinna fler segrar i svenska domstolar de kommande åren. Svensk politik måste finna modet att hinna i kapp sin samtid. I stället för att sacka efter borde Sverige gå före och bli en förebild för de övriga europeiska länderna i hur man tillgodoser transpersoners mänskliga rättigheter. Jag presenterar här fem förslag för hur detta kan bli verklighet. Betala skadestånd till steriliserade transsexuella. Det är sannolikt att Sverige kommer att tvingas betala skadestånd efter en juridisk prövning. Det vore ändå bättre att betala skadestånden frivilligt. Genom att ta initiativet i denna fråga skulle svenska staten skicka en signal om att man förstår att steriliseringar av transpersoner inte bara var lagvidrigt, men också moraliskt förkastligt. Lättast kan detta ske genom att skriva in transsexuella i den lag från 1999 som redan i dag reglerar skadestånd till dem som utsatts för tvångssterilisering. Öppna könsutredning och behandling för personer under 18 år. Att leva i en kropp som går emot den egna könsidentiteten kan vara psykiskt påfrestande. Särskilt stämmer detta för tonåringar som upplever stora kroppsliga förändringar samtidigt som de är inne i processen att forma sin vuxna identitet. Att som i Sverige vänta med att utreda och ge behandling till transpersoner tills de fyllt 18 år orsakar onödigt lidande. Sverige bör följa den begynnande internationella trenden där också tonåringar får behandling. På detta sätt harmoniseras transvård med annan vård i Sverige som finns tillgänglig för personer under 18 år. Förbättra tillgängligheten till transvård. Köerna för att få påbörja en könsutredning varierar i landet men kan vara över ett år. Utredningen kan i sin tur ta ett till tre år. Därmed går det lång tid mellan det att en transperson söker vård och att den erbjuds densamma. Väntetiderna måste kortas väsentligt. Dessutom måste transvården i större utsträckning ske på patienternas egna villkor, så att vården tillgodoser deras behov. Transpersoner vittnar i dag om att läkare försöker skapa ”riktiga män” och ”riktiga kvinnor” av dem. Sådana könsstereotypa krav ställs inte någon annanstans inom svensk vård. Transpersoner måste respekteras som individer med en mångfald av könsuttryck och behandlingen måste rätta sig därefter. Skapa en tredje juridisk könskategori. Alla transpersoner kan inte kategoriseras som män eller kvinnor. Vissa faller mellan eller bortom könen. Det finns i andra delar av världen en större förståelse för detta och redan i dag finns flera länder med fler än två olika juridiska kön. En tredje juridisk könskategori bör införas i Sverige för alla av övriga kön, och tillgång till denna könskategori bör ske genom en könsutredning av samma typ som i dag föregår byte av juridiskt kön. Utred den höga förekomsten av hiv bland transkvinnor. Internationellt är kunskapen hög om att transsexuella kvinnor är en särskilt utsatt grupp med hög förekomst av hiv. Hur det ser ut i Sverige vet vi inte, men inget tyder på att det skulle vara annorlunda. Smittskyddsinstitutet bör få i uppdrag att utreda omfattningen av hiv bland gruppen transsexuella kvinnor. Om transkvinnor visar sig vara en riskgrupp bör ett långsiktigt hivförebyggande arbete ske med gruppen, i samråd med eller hellre via de organisationer som representerar transsexuella. Utvecklingen internationellt, inom EU och i Sverige, vittnar om att transpersoner befinner sig på segertåg beträffande respekten av deras mänskliga rättigheter. Sverige kan i dag motvilligt dras in i framtiden av domstolar, eftersom Europakonventionen och svensk diskrimineringslagstiftning binder oss vid åtaganden. Svensk politik kan välja en annan väg, att rikta blicken framåt och ta initiativet i frågor om transpersoners rättigheter. Därmed skulle vi möta framtiden som väntar oss, och de initiativ för transpersoners rättigheter som förverkligas blir ställningstaganden som vi kan vara stolta över. Förtydligande: I rubriken på en tidigare version av artikeln stod att kravet på skadestånd till tvångssteriliserade gällde män. Det gäller också kvinnor.


”Alla måste föra kampen för hbtq-personers rättigheter”

Summary: Kampen för hbtq-personers lika rätt har kommit långt i Sverige. I år firar vi Pride för sextonde året i rad och känner att vi har stöd från stora delar av det svenska samhället. Nu är det dags att föra kampen vidare till bland annat Ryssland och Afrika, skriver Peter Rimsby, ordförande för Stockholm Pride.

Pride betyder stolthet och vi ska vara stolta över vad vi i Sverige gemensamt har åstadkommit. Nu är det dags att vi fortsätter kampen för hbtq-personers mänskliga rättigheter i andra länder. Våra representanter på den politiska, religiösa och idrottsliga arenan måste ta ställning och agera för hbtq-personer som lever under förtryck. Enligt den svenska regeringens hemsida om mänskliga rättigheter står det uttryckligen att Sverige verkar aktivt för att alla länder ska avkriminalisera sexuella kontakter mellan samkönade och verka för att ett skydd mot diskriminering på grund av sexuell läggning och könsidentitet införs. Det går alltså inte längre att bortse från det faktum att man som representant för Sverige i internationella sammanhang måste stödja och försvara hbtq-personers mänskliga rättigheter. Tack vare den kamp som förts här i landet under årtionden kan vi i år fira Pride i Sverige för sextonde året i rad – och känna att vi har stora delar av det svenska samhällets stöd. Men kampen är inte över. Vi har ett ansvar. Vi behövs. Bakslag avlöser framsteg. Nu är det dags att vi fortsätter kampen för hbtq-personers rättigheter, vårt ansvar är som störst för personer i andra länder som fortfarande lever under förtryck. Det ryska parlamentet, duman, har klubbat igenom ett förbud mot så kallad ”homosexuell propaganda”, som bland annat förbjuder Prideparader och människor att säga eller skriva något positivt om homosexuella. Under de senaste veckorna har vi även nåtts av rapporter om nynazister i Ryssland som ”roar” sig med att ragga upp homosexuella på nätet för att sedan tortera dem. Det sker i Ryssland, det land som nästa år ska vara värd för de olympiska spelen – den idrottsliga fest där man betonar samhörighet, tolerans och fred. I flera länder i Afrika är homosexualitet kriminellt och betraktas som en sjukdom, här går utvecklingen helt åt fel håll. Rättigheter urholkas, lagstiftningen försvårar ett fritt liv och attityder mot homosexuella har gått från dåligt till värre. Hot, förföljelse och tortyr är en del av vardagen för homosexuella i Afrika. Enligt Sida har antalet flyktingar från afrikanska länder på grund av sexuell läggning ökat de senaste åren, och attityden mot homosexuella asylsökande och deras flyktingskäl i ankomstländerna är ofta väldigt dålig. Men även vi i Sverige har vandrat en krokig väg, men hösten 2012 hände något i Sverige. När Jonas Gardells dramaserie ”Torka aldrig tårar utan handskar” visades i svensk television började tårarna rinna nedför mångas kinder. För svenska folket gestaltade seriens huvudpersoner Rasmus och Benjamin inte två pestsmittade, utan personifierade ett älskande par som drabbats av en obotlig sjukdom. Många kände inombords och många mindes – smärta över vad många fått uppleva och stolthet över hur vi i Sverige har utvecklats. Kronprinsessa Victoria framträdde på QX gaygala och berörde publiken med sina ord om kraft, glädje och gemenskap. Tydligare än så kan inte ett stöd och bekräftelse bli från Sveriges framtida regent. Men resan dit har varit lång. Under en stor del av 1900-talet var homosexuella handlingar olagliga i Sverige, för att därefter klassas som en mentalsjukdom, som sedan togs sjukdomsstämpeln år 1979. Det skulle dröja ytterligare 24 år innan sambolagarna för sam- och olikkönade likställdes och för samkönade att få möjlighet att adoptera. År 2009 var Sverige moget att anta den lag som gjorde det möjligt att ingå samkönade äktenskap. Ett erkännande av rätten att få älska fullt ut. Det var för fyra år sedan. Framsteg görs även i andra länder. Trots protester har det första gayparet i Frankrike vigts. I det konservativa Storbritannien har drottningen skrivit under den lag som gör samkönat äktenskap möjligt. Men det finns mycket kvar att göra. Vi uppmanar de svenska representanterna i Internationella olympiska kommittén, IOK, däribland Gunilla Lindberg, Pernilla Wiberg och Stefan Holm samt Svenska olympiska kommittén, SOK, att man agerar för att ta ställning mot det accelererande hotfulla förhållningssättet mot hbtq-personer i Ryssland. Med dagens situation riskerar SOK och IOK att homosexuella OS-deltagare och -besökare blir arresterade på grund av sin läggning. Vi uppmanar även de svenska trosamfunden som verkar i Afrika att, i samtal med sina afrikanska kolleger och trosamfundens medlemmar, arbeta för att alla människor ska behandlas som lika mycket värda. Vi uppmanar också Sveriges representanter, statsminister Fredrik Reinfeldt, utrikesminister Carl Bildt, biståndsminister Gunilla Carlsson, EU-kommissionär Cecilia Malmström och FN:s vice generalsekreterare Jan Eliasson, att bilda opinion på den internationella arenan för att motverka att länder stiftar lagar som diskriminerar människor på grund av sexuell läggning. Politiker ska göra kärleken möjlig med hjälp av lagstiftningen. Men framför allt uppmanar vi dig som medmänniska att agera. Det är varje medborgares skyldighet i en demokrati. Använd din röst. En röst för mänskliga rättigheter. En röst för allas rätt att få älska och att vara den de är.


”Romer måste ges plats bland Förintelsens offer”

Summary: Årsdag av ”Zigenarnatten”. I Tyskland betraktas nazisternas brott mot romerna som en del av Förintelsen. Men i Sverige görs alltjämt en åtskillnad mellan de judiska och de romska offren. Det är dags att romerna får en fullvärdig plats bland Förintelsens offer, skriver politiker samt kultur- och samhällsaktörer.

I dag är det 69 år sedan den så kallade Zigenarnatten ägde rum i dödslägret Auschwitz-Birkenau. Himmler hade beordrat att de sista kvarvarande romerna i lägret skulle mördas. De som dog den natten var en spillra av den romska befolkningen i det tyskockuperade Europa. Över hela kontinenten hade romer samlats ihop, mördats på plats eller skickats iväg till förintelselägren enbart till följd av att de hade fötts som romer. Denna dag kommer att högtidlighållas i museet i Auschwitz och på andra platser runt om i Europa. Romers öde under andra världskriget är ett parallellfall till judarnas. De förföljdes och dömdes till döden på grundval av en blandning av nazistisk rasideologi och månghundraåriga myter och fördomar. Men det skulle dröja tre decennier efter krigsslutet innan romer tillerkändes rätten till ersättning för övergrepp som de utsatts för på grund av sin bakgrund. Till en början hävdade den politiska ledningen i Västtyskland att romer inte hade internerats på rasistisk grund. Bakgrunden till Hitlertysklands segregering av romer skulle ha varit att naziledarna i första hand hade definierat den ”zigenska frågan” som ett socialt problem. I verkligheten gav nazisterna den traditionella synen på romer som ”asociala” en rasideologisk överbyggnad. I praktisk tillämpning innebar detta att lokala socialkontor på skilda håll i Europa kunde genomföra registrering och internering som ett första steg mot vad som slutade med förintelsen av romer. I denna tyska tolkning av historieförloppet fanns en underförstådd anklagelse: eftersom romer hade valt att leva annorlunda, det vill säga ”asocialt”, bar de själva en del av skulden för sitt öde. Tyskland har sedan dess gjort upp med en sådan historieskrivning. Man erkänner fullt ut att brottet mot romerna var en del av den nazistiska ideologin och därför ingår i Förintelsen. Men i Sverige görs i praktiken alltjämt en åtskillnad mellan de judiska och de romska offren. I tolkningen av Förintelsen hamnar gruppen romer vanligtvis i kategorin ”övriga offer”. När Förintelsens minnesdag högtidlighålls i Stockholm bjuds inga romska representanter in till den så kallade vip-avdelningen. Närvarande romer får stå bakom avspärrningarna som delar av en intresserad allmänhet. Ironiskt nog förvandlas romer till andra klassens medborgare i förhållande till sin egen historia. Varje år besöker drygt 10 000 svenska elever museet Auschwitz-Birkenau med huvudsyfte att öka förståelsen för det som skedde och därmed öka tilltron till demokratiska värden. En försvinnande liten andel besöker minnesplatsen där de romska offren satt internerade. För att råda bot på en sådan oreflekterad blindhet måste svenska lärare göras medvetna om vad som skedde med romer. Då kan de tydliggöra Förintelsens fulla innebörd för sina elever när de tillsammans reser till Auschwitz. Historieförträngningen fortgår trots att förföljelsen av romer i dagens Europa är mer plågsamt tydlig än någonsin. Hundratals romer har mist sina liv de senaste tjugo åren i handgripligt våld som har innefattat bomber och molotovcocktails. I Kosovo genomfördes en etnisk rensning av romer som alltjämt innebär att fördrivna inte kan återvända hem. Vi kan bara spekulera i vad som hade skett om Europas majoritetsbefolkningar hade utsatts för ett våld av liknande storlek från våldsbejakande terrorister. Vi vet att många sympatiserar med romerna, beklagar deras situation genom seklerna och även anstränger sig för att få till stånd förändringar. Mot denna bakgrund borde det vara självklart att romer en dag som denna ska tillerkännas sin historiska minnesplats. De föll offer för Förintelsen. Skolelever måste göras medvetna om att detta var höjdpunkten för en månghundraårig tradition av europeisk antiziganism. Och romer måste få möjlighet att skriva sin egen historia utan att ständigt vara beroende av institutioners nåd och välvilja i tilldelningen av bidrag. Sjuttioårsdagen för Zigenarnatten infaller nästa år. Vi vill se den som en minnesåtbörd för hela den europeiska gemenskapen där vi betonar alla människor lika värde och alla folks rätt till erkännande. Romer kan därmed äntligen få en fullvärdig plats bland Förintelsens offer.


”Förslag om fri flytträtt kan sänka pensionerna”

Summary: Starkt stöd. Dagens system för tjänstepensioner fungerar bra tycker allmänheten, enligt en undersökning. Men utredningsförslaget om fri flytträtt av pensionsmedel, som nu behandlas i regeringen, riskerar att slå undan benen för en effektiv förvaltning av 1 600 miljarder kronor, skriver företrädare för PTK, LO och Svenskt Näringsliv.

Tjänstepensionen svarar i dag för drygt 20 procent av den genomsnittliga pensionen för en nybliven pensionär. I takt med att den allmänna pensionen blivit svårare att upprätthålla, och att pensionerna vissa år minskat, har tjänstepensionernas betydelse kommit att öka. År 2012 avsatte svenska företag med kollektivavtal cirka 40 miljarder kronor i premier för tjänstepensioner till arbetare och tjänstemän. Pensionsavsättning är en del av arbetsgivarens ersättning till den anställde och därmed en del av lönebildningen mellan arbetsmarknadens parter. Det är inte vilket sparande som helst, utan en del av den framtida tryggheten som pensionär för flertalet av landets löntagare. Pensionsavsättningarnas storlek har förhandlats fram i avtal mellan arbetsgivare och löntagarnas fackliga organisationer. Tjänstepensionerna som de i dag är utformade har också ett mycket starkt stöd bland allmänheten. Vi lät tidigare i år United Minds fråga drygt 1 000 personer hur de ser på dagens system med tjänstepensioner. Hela 85 procent tycker att det är bra att representanter för arbetstagare och arbetsgivare har kommit överens om sådana pensioner. Systemet med kollektivavtalade tjänstepensioner, där fack och arbetsgivare gemensamt upphandlar förvaltningstjänster och försäkringsbolag som den enskilde löntagaren kan välja mellan, får stöd av 75 procent av de svarande. En klar majoritet av de svarande tror att parterna på arbetsmarknaden kan få fram bättre pensionsvillkor än de enskilda anställda. Den statliga livförsäkringsutredningen (SOU 2012:64) har kommit med långtgående förslag om att lagstiftningsvägen införa starka begränsningar i parternas rätt att välja de pensionslösningar som är mest förmånliga för arbetstagare och arbetsgivare. Genom förslaget om fri flytträtt i tjänstepensionssystemen slår man undan benen för en effektiv och säker förvaltning av de cirka 1 600 miljarder kronor som förvaltas för framtida pensioner. Finansmarknadsminister Peter Norman (M) uttalade under årets Almedalsvecka stöd för tanken med en sådan flytträtt, tvärtemot vad vi som representerar Sveriges arbetsgivare och anställda vill se. Norman erkände samtidigt att frågan är ”ruggigt komplicerad”. Men många banker och försäkringsföretag hejar ivrigt på och vill gå ännu längre än utredningen i syfte att komma in på den här för dem mycket lukrativa marknaden. Det är förvånande att Peter Norman inte är mer skeptisk till utredningens förslag då erfarenheterna från ITPK mellan 1990 och 2007 förskräcker. Alla pensionsbolag fick då vara leverantörer helt utan upphandling. Resultatet blev betydligt högre avgifter än vad vi ser i de system som gagnas av prispress genom upphandling. Vi, arbetsgivare och fackliga organisationer, har gått i bräschen för flytträtt inom tjänstepensionsområdet. Såväl arbetare som tjänstemän kan välja mellan ett hundratal fonder och traditionella förvaltningar, och att flytta sitt kapital kostar i det närmaste ingenting för den enskilde. Men vi har valt att upphandla de här tjänsterna i syfte att pressa kostnaderna för förvaltningen, vilket i slutänden betyder högre pensioner för de anställda. Beräkningar visar att de låga avgifter som vi har förhandlat fram genom den samlade kraften i gemensamma upphandlingar kan betyda ett högre pensionskapital för den enskilde på mellan 400 000 kronor och en halv miljon kronor för löntagare i normala inkomstlägen. Detta om man jämför våra låga avgifter med de gängse på sparmarknaden utan upphandling. Så mycket betyder låga avgifter med ränta på ränta under en fyrtioårig spar- och förvaltningsperiod. Det finns ingen anledning att bryta upp den här väl fungerande pensionsmodellen och skapa möjligheter för lycksökare och mellanhänder, som i likhet med PPM-systemet mot betalning skall ”råda” enskilda med allehanda sparförslag och fondbyten. En majoritet av de svarande i United Minds undersökning tror inte heller att ett system med fullständigt fri flytträtt mellan alla på marknaden förekommande försäkringslösningar vore bättre än det nuvarande systemet. Det finns saker kvar att göra, till exempel att samla ihop gamla så kallade fribrev i en gemensam pensionspott för den enskilde. Försäkringsindustrin behöver göra sin hemläxa, pressa avgifterna och införa flytträtt där det saknas på privata pensionsförsäkringar i stället för att ge sig på våra fungerande lösningar. Regeringen talar ofta om värdet av den svenska modellen, där arbetsmarknadens parter via kollektivavtal har ansvaret för lönebildningen och arbetsvillkoren. Att tvinga fram lagstiftning, mot parternas entydiga vilja, är ett kraftigt avsteg från detta och riskerar att undergräva förtroendet mellan regeringen och oss.


”Den svenska sjukvården inte längre av världsklass”

Summary: Stora brister. DN:s reportage i går om en missad diagnos på ett cancersjukt barn är bara en i raden av larmrapporter. Om svensk sjukvård ska komma upp i den världsklass som socialminister Göran Hägglund tror att vi har i dag, måste han reagera på den här typen av händelser, skriver Hugo Lagercrantz.

DN rapporterade på tisdagen, den 23 juli, om en fyraåring med leukemi, vars diagnos missades på en vårdcentral i Stockholms västerort. Hennes föräldrar hade sökt flera gånger med flickan på grund av hennes långvariga symtom, men hon skickades ändå hem efter varje besök. Att missa en dödlig sjukdom på detta sätt skall inte hända i dag. Risken borde vara lika liten som att ett trafikflygplan störtar på Bromma flygplats. Men brister inom barnsjukvården, BB-kris, ständiga överbeläggningar, sjuksköterskebrist och så Marciej Zarembas förödande kritik av sjukvårdens styrsystem tycks inte bekomma sjukvårdsministern Göran Hägglund. Han berörde knappt dessa problem i sitt tal vid Almedalen. Det var med stor besvikelse man hörde den trevlige ministern avfärda det så kallade läkarupproret i Rapport den 20 juni. Han påstod att Sverige är bäst eller bland de bästa oavsett vad man mäter inom sjukvården. Den svenska sjukvården är inte världsbäst. Häromåret var det Frankrike, som var bäst både när det gällde kvalitet och tillgänglighet. Holland har rankats bäst i en aktuell utvärdering (Health Consumer Powerhouse). Även Danmark, Island och Österrike är betydligt bättre än vi är i Sverige. På Cypern kan man när som helst få tag på en barnläkare i öppen vård. I Sverige finns det knappt en enda öppenvårdsbarnläkare norr om Dalälven. Även om sjukvården i Storbritannien har sina brister så är läkarna där betydligt kunnigare. För att bli consultant – motsvarande överläkare – måste de genomgå omfattande prov. I Sverige krävs det i stort sett bara att man tjänstgjort i fem år. I Storbritannien premieras dessutom läkarna om de rekryterar patienter för forskning. I Sverige har unga läkare som ägnar sig åt forskning betydligt lägre lön än sina jämnåriga som snabbt gått sina fem år och blivit specialister. Det saknas också spjutspetskompetens inom vissa områden, varför patienter med ovanliga och komplicerade sjukdomar måste åka utomlands. Som barnläkare är jag särskilt orolig för barnmedicinen. När Bror Rexed var generaldirektör för Socialstyrelsen var ambitionen att alla barn skulle ha sina egna husläkare, det vill säga barnläkarspecialister. Det fanns gott om barnmottagningar särskilt i storstädernas förorter. Alla barnavårdscentraler sköttes av barnläkare. En hel generation av barnläkare utbildades, som nu går i pension. Barn som blir sjuka och inte kräver ambulanstransport hänvisas i dag i första hand till allmänläkare (husläkare). Problemet är att de har väldigt lite utbildning i barnmedicin. Det är inget krav, som det är i Storbritannien. Många föräldrar litar därför inte på sina husläkare utan tar sina barn direkt till barnklinikerna i stället, som i storstäderna översvämmas av barn. Platssituationen är ofta kritisk, särskilt vid RS-virusepidemier. Det svåra läget påtalades i en debattartikel i DN nyligen undertecknad av ett flertal barnläkare (Stockholmsdebatt den 16/2). Särskilt oroande är nedskärningen av utbildningen i barnmedicin. Tidigare skulle varje läkarkandidat genomgå åtta till tio veckors kurs i pediatrik. Nu håller det på att skäras ner till hälften. Visserligen kan specialintresserade läkarstudenter välja elektiva kurser i barnmedicin. Men nästan alla läkare bör ha en ordentlig barnmedicinsk utbildning, då exempelvis öron- och ögonläkare liksom ortopeder har många barnpatienter. Särskilt allmänläkare bör ha en gedigen barnutbildning om de ska fortsätta ha det primära ansvaret för sjuka barn i öppen vård. Inte bara den barnmedicinska utbildningen utan även läkarutbildningen i allmänhet kan försämras om enmansutredarens Stefan Lindgrens förslag går igenom. Den ska alltmer baseras på problembaserad inlärning, det vill säga studera människokroppen och dess sjukdomar med olika datorprogram. Att lyssna på föreläsningar och gå med på undervisningsronder anses förlegat. Likaså blir det mindre tid för att undersöka så väl friska som sjuka barn, vilket knappast kan ersättas av undervisning via skärm. När jag studerade medicin på 1960-talet var de flesta lärarna i anatomi, kemi och fysiologi läkare med viss sjukvårdserfarenhet. I dag bedrivs den prekliniska läkarutbildningen nästan enbart av lärare som inte är läkare. Till och med den som högst ansvarig för läkarutbildningen vid Karolinska Institutet är inte läkare längre. Den så kallade lundamodellen som Lindgren vill införa i hela landet har dömts ut av studenter (Läkartidningen 2012, sid 936). Om Göran Hägglund vill göra någon insats för sjukvården så att vi kommer upp i den världsklass, som han tror att vi har i dag, måste han reagera mer på larmrapporter som den med det aktuella fallet med det cancersjuka barnet. En rad åtgärder bör genomdrivas: Prioritera vården av de mest sjuka patienterna, som den framlidne KD-politikern och cancerläkaren Jerzy Einhorn verkade för. Se till att små barn i första hand har barnspecialister som husläkare och att allmänläkarna får bättre utbildning i barnmedicin. Alf Svensson insåg faktiskt detta och KD var från början negativa till husläkarreformen. Förstatliga universitetssjukhusen och inför ett bonussystem för att gynna forskningen särskilt läkemedelsprövningar. Det senare är nödvändigt om vi inte skall förlora mer av vår läkemedelsindustri. Se till att läkarutbildningen leds av ämnesansvariga akademiker och inte av pedagogiska programråd och dylikt. Läkarkandidaterna måste undervisas av skickliga och empatiska kliniker och inte via datorprogram. Använd de så kallade kö-miljarderna till att höja specialistsjuksköterskornas löner, särskilt vid universitetssjukhusen. Det är orimligt att exempelvis barnsjuksköterskor och barnmorskor får sämre betalt än sjuksköterskor på vårdcentraler och sjukhem. Satsa på fler läkarsekreterare så att läkarna kan avlastas från administration och dokumentation och ägna mer tid åt patienterna.


Åka båt uppför

Summary: Följ med på en klättring på över hundra meter med båt. Strömholms kanal har 26 slussar och många fler lugna, vackra vattendrag.

Det är lite magiskt när vi lämnar den första slussen bakom oss och glider fram genom låglandskapet. Till höger ståtar Strömsholms slott. Vi har just påbörjat färden i Strömsholms kanal – en elva mil lång vattenled invigd 1795 som med start längst in i Mälaren går som en pulsåder rakt genom Sveriges äldsta bruksmiljöer ända till Smedjebacken. De 26 slussarna hanteras av ungdomar som cyklar eller kör bil mellan slussarna när de följer oss båtar uppåt. – Det är ett populärt sommarjobb. Vi hade över 200 sökande på 20 platser i år, säger Rolf Mylläri som är slussvakternas arbetsledare. Sakta färdas vi på Kolbäcksån i vasslandskap och skog, förbi bondgårdar och fabriker, villakvarter och sommarstugor. I Kolbäck passerar vi ett äldreboende. Några boende vinkar glatt från balkongen när vi passerar. Över broar vi kör under hastar bilar förbi. Det här känns betydligt lugnare. Men i Hallstahammar är det dags för kanalens högsta sluss: Sörkvarn, en trippelsluss med tolv meters höjdskillnad. Vattnet väller över de stängda slussportarna som ett vattenfall. När slussluckorna nertill öppnas rycker det till i båten. Det vill till att hålla ett stadigt grepp om linorna som hänger ned längs slussmuren. Vattnet forsar och frustar ut genom de två luckorna. När vattennivån stigit över slussluckorna lägger sig tystnaden. Men mycket vatten har fortfarande att strömma in och fylla slussen innan vi kommer upp till nästa nivå. Så plötsligt öppnas de mäktiga slussportarna och vi kan stilla glida in i Hallstahammars gästhamn tolv meter högre upp. När vi nu vänder oss om och tittar ned mot Kolbäcksån där nere känns höjdskillnaden i magen. Hallstahammar är med sina åtta slussar Strömsholms kanals centrum. Här ligger också Kanalmuseet som med text och bilder berättar om kanalens historia. Vi är ganska möra när vi många timmar senare efter nio slussningar och en stigning på 55 meter lämnar dagens sista sluss i Surahammar bakom oss. Gästhamnen vid campingbadet Dalkarls i Magsjön, norr om Surahammar, visar sig vara en liten pärla. Här serverar Pavarisa Yindee god thailändsk husmanskost till bra priser. I en servicebyggnad för båtgäster och tältare finns fräscha toaletter och duschar, samt ett kök med ett kylskåp. Längs kanalen finns ett dussin gästhamnar med toaletter och oftast dusch. Ibland även tvättmaskin. I Västanfors ligger ena gästhamnen vid det trevliga hembygdsområdet – öppet alla dagar utom julafton. På Hamnkrogen framför gästbryggan är stämningen hög långt in på natten, liksom musiken. Men musikvalet är bra. Det känns nästan overkligt att nästa dag – efter 26 slussar – plötsligt befinna sig i Dalarna i sin egen båt, hundra meter över Mälaren. Efter ett par timmars färd på de avlånga sjöarna Södra och Norra Barken siktar vi kanalens vändpunkt: Smedjebacken. I Smedjebacken finns kanalens enda båtmack – dock stängd under vårt besök. En båtklubbsmedlem, Hans-Ove Strömberg, hör talas om belägenhet, lånar ut ett par dunkar och skjutsar oss till bilmacken. Vid ett par andra tillfällen under färden får vi hjälp av slussvakter med att ordna bränsle. En timmes färd från Smedjebacken ligger Söderbärke. Gästbryggan ligger vid folkparken Pärlan vid Barken, där PRO arrangerar dans till orkester varje helg under sommaren till levande orkester. I Söderbärke finns också Björkströms skobutik som varit i samma släkts ägo sedan starten 1889. Anna-Lisa Engström arbetade inom kriminalvården men flyttade hem och tog över när hennes mamma Ester behövde avlastning. – Då var mamma 91 år och hade jobbat i butiken sedan hon var 15, säger Anna-Lisa Engström. Att färdas nedströms i slussarna är betydligt mer stillsamt än uppåt. Men så har man också dragit på sig en hel del rutin. Det går bara en slussning åt vardera hållet per dag, så varje stopp innebär ett dygns väntan tills nästa slussmöjlighet. Och det är lite synd eftersom det finns mycket att se längs vägen. Vid sjön Åmänningen ligger till exempel Engelsbergs bruk som finns med på Unescos världsarvslista. På Öljeön strax intill finns världens äldsta bevarade oljefabrik som försåg Sverige med lysoljor, fotogen och läderoljor. Virsbo är värt ett stopp enbart för sin konsthall, belägen i brukets gamla verktygsmakeri. Stora fönster i väggar och tak gav ljus åt arbetarna. I dag ger fönstren ett fantastiskt ljus åt konsten. – Det fanns en falang som ville måla allting vitt, men vi valde att behålla karaktären, säger Inge Larsson, initiativtagare till konsthallen. Lokalen är inte renoverad, det är bar maskinerna som burits ut. Man kan till och med ana den gamla verkstadsdoften i väggarna. Men den visar sig komma från den mekaniska verkstaden i våningen under. Vid gästbryggan i Virsbo återser vi Anita och Kenneth Flack från Västerås som vi hade sällskap med i slussarna de första två dagarna. Deras resa har gett mersmak: – Nästa år blir det Hjälmare kanal, säger Kenneth Flack. Åter i Hallstahammar tar vi in på Brukshotellet intill kanalen med egen gästbrygga. Efter en skön promenad norrut längs kanalen träffar jag Olle Lindkvist vid Trångfors smedja. Han är en av tjugotalet pensionärer som varje måndag träffas i smedjan. I 20 år har de räddat smedjan undan förfall. – Vi gör det för att berätta för våra barn och barnbarn om hur våra förfäder bearbetade järnet. Järnet var viktigare än guld, säger Olle Lindkvist. Entusiasterna har bland annat byggt ett helt nytt vattenhjul som driver den tunga mumblingshammaren från Arboga. Det har varit en ynnest att i dag få färdas längs denna kanal som är ett resultat av en oerhörd möda för över 200 år sedan. Trots alla sevärdheter är kanske den stilla färden längs Kolbäcksån och de 14 sjöarna den största behållningen av resan. Vi har passerat vackert belägna bondgårdar, kor som badar vid strandkanten, får som bräker av glädje när vi kör förbi, ormar som snabbt slingrar sig fram i vattnet, en bäver som dyker ned framför båten med ett plask. Med en blandning av lättnad och vemod lämnar vi den sista slussen bakom oss. I morgon väntar två dagars färd hemåt genom Mälaren med sina fjärdar, städer och slott. Men det är en helt annan historia. Strömsholms kanal på andra sätt För den som inte har egen båt, och inte vill hyra, finns flera andra sätt att uppleva Strömsholms kanal: Passagerartrafik: Båten M/S "Strömsholm" gör en kanaltur med åtta slussningar på sex timmar varje lördag 13 juli–10 augusti. 595 kr/person. Avgång från Borgåsund kl 10. Söndagar 14 juli–11 augusti körs två tvåtimmarsturer med två slussningar. 345 kr inklusive räkmacka. Info: 070-5943087, 0730-818020. Kanot: Strömsholms kanal är även en av Sveriges populäraste kanotleder. Leden betraktas som lätt. Vanligast är att paddla nedströms och det går bra att slussa. Däremot avråds slussning uppströms. Kanoter finns att hyra i Smedjebacken, Söderbärke, Fagersta och Hallstahammar. En utförlig karta finns att beställa från turistbyråerna i Hallstahammar, Surahammar, Fagersta och Ludvika/Smedjebacken. Cykel: Längs Strömsholms kanal går också en markerad cykelled. Bra karta över leden med information om sevärdheter finns att köpa från turistbyråerna (se ovan). Cyklar finns att hyra i Smedjebacken och Fagersta. Vandring: Cykelleden är även mycket lämplig för vandring. Tåg: Tåget mellan Västerås och Ludvika passerar och stannar vid flera av orterna längs Strömsholms kanal.


”Vi behöver en nationell strategi för växande städer”

Summary: Ny rapport. De stora städernas problem med bostäder sprider sig. För att de svenska städerna ska kunna växa måste regelkrångel och beskattning av byggande och bostäder förändras. Rörligheten kan också öka genom att hyresrättens möjligheter stärks, skriver riksdagsledamöterna Oskar Öholm (M) och Henrik von Sydow (M).

Sverige är det land som urbaniseras snabbast i hela EU. Debatten om bostadsbyggande handlar ofta om Stockholm, Göteborg och Malmö, men urbaniseringen är mer omfattande än så. Vi har låtit Riksdagens utredningstjänst analysera befolkningsprognoserna från SCB, och det är tydligt att urbaniseringen berör hela landet. År 2030 kommer ungefär två tredjedelar av Sveriges befolkning att bo i en storstad, en större stad eller en förortskommun. De typiska ”storstadsproblemen” handlar därför numera lika mycket om till exempel Uppsala, Örebro, Umeå eller Helsingborg, som de gör om Stockholm, Göteborg eller Malmö. Utvecklingen ställer krav på både ökat bostadsbyggande och en samlad politik för hur vi vill att våra städer ska växa och se ut i framtiden. I dag presenterar vi rapporten En nationell strategi för växande städer, som syftar till genomförande av reformer för att åstadkomma en bättre fungerande bygg- och bostadsmarknad och öppna för växande städer. Vid sidan av den snabba urbaniseringen finns också andra trender. Runt om i Sverige förs diskussioner om hur framtidens hållbara städer ska se ut och om hur man skapar attraktiva boendemiljöer där människor blir mindre beroende av bilen och mer beroende av varandra. De flesta säger sig vara överens om att förtätningar och en blandad bebyggelse är vägen framåt för att uppnå detta. En politik för full sysselsättning och ett samhälle som håller ihop förutsätter en väl fungerande bostadsmarknad. Människor ska ha möjlighet att flytta till platser där det finns jobb och möjligheten att uppnå egen försörjning är god och där risken för utanförskap och arbetslöshet är låg. Oavsett ekonomisk ställning ska det vara möjligt att tacka ja till ett jobb eller en studieplats på annan ort. Allt detta innebär stora utmaningar i ett land där vi under lång tid byggt alldeles för få bostäder. Enligt Boverket är det nu 135 av 290 kommuner som bedömer att den lokala bostadsmarknaden präglas av brist på bostäder i förhållande till efterfrågan. I storstadsregionerna, men också kring universitets- och högskoleorterna och andra tillväxtregioner, råder en bostadsbrist som blir en begränsande faktor både för arbetsmarknaden och för tillväxten. Även utomstående bedömare som OECD, IMF och EU-kommissionen, har pekat på bostadsbristen och mycket krångel och höga kostnader på bygg- och bostadsmarknaden som begränsande faktorer för hela den svenska ekonomin. Vägen från idé till inflyttning är alltför lång och snårig och har stundtals liknats vid både en labyrint och hinderbana. De som ändå tar sig fram har att hantera lagstiftning, omfattande regelverk och en svåröverskådlig process som påverkas av tjänstemän på flera olika politiska nivåer. Beroende på var i landet man befinner sig kan skillnaderna också vara stora, både när det gäller ambitionsnivå och detaljreglering. Därutöver vet vi att beskattningen ofta är styrande för vilka investeringar som görs av företag och enskilda. Alliansregeringen har tagit en lång rad initiativ för att bostadsmarknaden ska fungera bättre och krånglet minska. Till det har flera utredningar tillsatts för att peka ut ytterligare reformer. Vi anser att de ansträngningar som gjorts nu måste sammanföras i en nationell strategi som syftar till att genomföra reformer som öppnar för växande städer. Det saknas inte förslag som skulle få bostadsmarknaden att fungera bättre eller plan- och byggprocessen att gå snabbare. Från vår sida ser vi tre huvuddrag som en sådan strategi måste innehålla: Låt städerna utvecklas. Vi vill bidra till att lätta upp det regelverk som utformades för en helt annan sorts städer än de som efterfrågas i dag. Det är nödvändigt att nu ompröva flera regleringar – från riksintressen till bullerregler – mot behovet av nya bostäder, samt att pröva nya och förenklade regler för plangenomförande. Mindre krångel för mer byggande. Det är dags att gå från ord till handling när det gäller kommunala särkrav som fördyrar byggandet och samtidigt skapa ett modernt regelverk för överklaganden. Det är inte rimligt att det ska ta betydligt längre tid att bygga i Sverige än i andra jämförbara länder. Minska kostnader för en bättre bostadsmarknad. Vi vill bidra till ökad rörlighet genom att särskilt stärka hyresrättens möjligheter och konkurrenskraft. Det innebär en diskussion om både beskattning och hyressättning som skapar förutsättningar för fler bostäder. Vår inriktning är att totalt sett sänka skatterna på boende och byggande. De utredningar som har överlämnats till regeringen eller är på väg att presentera förslag har alla identifierat möjliga reformer och konkreta förslag på åtgärder. Moderaterna i civil- och skatteutskotten vill därför se en nationell strategi som syftar till en samlad reformagenda för att svara på de utmaningar som den snabba urbaniseringen medför. Det är nödvändigt med reformer på bred front i syfte att åstadkomma sunda och långsiktiga spelregler för en bättre fungerande bygg- och bostadsmarknad där krångel och kostnader minskar. Med en nationell strategi kan statens regelverk, kommunal byråkrati och andra spelregler ses i ett sammanhang. Det är ett sätt att öka kraften i genomförandet av viktiga strukturreformer för att hela Sverige ska klara av utmaningar och dra nytta av möjligheter som urbaniseringen för med sig.  Oskar Öholm (M), ledamot av riksdagens civilutskott. Henrik von Sydow (M), ordförande i riksdagens skatteutskott.


"Vi är lika mycket älskade av Gud som någon annan"

Summary: Nader har tvingats leva dubbelliv. När Nader kom ut som homosexuell inför sin fru, trodde hon först inte på honom, sen kastade hon ut honom. I dag får Nader träffa sin son, men hans pappa i Iran har sagt att han ska döda honom om han kommer dit.

Iraniern Nader gifte sig tidigt men har levt dubbelliv som hemligt homosexuell i hela sitt vuxna liv. Nu när han äntligen kommit ut säger hans far att han personligen ska avrätta honom om han återvänder till hemlandet. Redan när han var 14 år förstod Nader, som i dag är 34 år, att han var homosexuell. Han visste också att det var livsnödvändigt att hålla det hemligt. I Iran är det dödsstraff för homosexuella och Nader växte upp i en religiöst konservativ stad. Om inte staten avrättade honom var risken att hans familj skulle göra det. – När du bor i Iran kan du inte välja att vara den du är. Det enda som gäller är att följa reglerna, annars råkar du eller din familj illa ut, säger Nader, när vi träffar honom på föreningen Homan i Göteborg som hjälper hbt-invandrare med information och stöd. Nader kom till Sverige och söker nu asyl med motiveringen att han riskerar att avrättas för homosexualitet om han återvänder till Iran. Verksamhetsledaren Ardeshir Bibakabadi är själv homosexuell från Iran och hjälper oss att tolka. Han säger: – Det finns inte i föreställningsvärlden i Iran att försvara en homosexuell. Det här snacket i Sverige, att man ska älska sina barn sådana de är, är "bullshit" där. Det finns ingen som försvarar dig om du är homosexuell. Hedersnormen säger att du är en skam som ska elimineras. I bästa fall kan du råda bot på ditt beteende genom att byta kön, säger Ardeshir och låter sedan Nader berätta sin historia. Nader är uppvuxen i en traditionell muslimsk familj med en konservativ far. Det gjorde att han levde dubbelliv som så många andra homosexuella gör i Iran. När han blev 25 år ökade trycket på att han skulle gifta sig och skaffa barn för att inte dra skam över familjen. Hans mor utsåg en fru som var 19 år. De gifte sig och fick en son. – Jag försökte förtränga min homosexualitet och vara trogen. Men jag klarade inte av det, säger Nader. I stället levde han dubbelliv och träffade andra män, precis som han har gjort sedan han kom till Sverige för fyra år sedan. – Jag träffade män som jag visste inte skulle avslöja mig eftersom de befann sig i samma situation. Det är ett sorts kamouflerat socialt beteende som är vanligt i Iran. Samtidigt hade jag ett sexuellt samliv med min fru. Jag var tvungen att spela makens roll. Jag har lärt mig att hela tiden spela teater för att tillfredsställa andra. Dubbellivet tärde på självkänslan och han kände sig allt mer deprimerad. Han fick hela tiden höra att sådana som han var förstörda av den västerländska kulturen, smutsiga och perversa. Irans förre president Mahmoud Ahmadinejad har sagt att "I Iran har vi inga homosexuella". Hur har den synen påverkat dig? – Jag känner mig tom inombords samtidigt som jag hatar mig själv. Jag har ofta självmordstankar. För fyra år sedan sökte Nader, hans fru och deras son visum till Sverige för att besöka hennes anhöriga som bor här. När de kom sökte de asyl med motiveringen att de tillhörde en politisk oppositionell grupp men fick avslag. Eftersom Nader var deprimerad träffade han en psykolog som han till slut öppnade sig och berättade sin historia för. Det satt långt inne, men hon fick honom att förstå att homosexuella ska behandlas enligt de mänskliga rättigheterna i Sverige. – Så småningom förstod jag att det finns lagar som var stiftade för att homosexuella skulle ha samma rättigheter. Det gjorde att jag ville stanna. När han till slut var tvungen att säga sanningen för sin fru, trodde hon först inte på honom. I stället hävdade hon att det var den nyvunna friheten i Sverige som bar skulden för att det hade blivit så här. – Det är ett vanligt argument i Iran, att den västerländska miljön skapar homosexuella. Hon sa också saker som att du har ju gift dig med mig och vi har en son. Det betyder att du inte kan var homosexuell. När hon till slut förstod att han berättade sanningen, sparkade hon ut honom. – Hon berättade för både sin och min familj. Homosexuell är detsamma som pedofil i Iran så jag skulle aldrig mer få träffa min son, som då var fyra år. Hans far ska enligt Nader ha sagt till hans fru att hon skulle sätta honom på ett plan till Iran så att han personligen skulle kunna avrätta honom och hänga honom i första bästa träd. – Jag har fått veta att min mamma bara gråter. Det är inget hon kan göra eftersom hon inte kan gå emot sin man. Jag är ju "hans" son. Nader hade att välja mellan att flytta till en flyktingförläggning eller att bo på gatan. Om han hade valt en flyktingförläggning hade han kommit längre bort från sin son. Så ibland sov han på centralstationen, ibland hos män som han träffade på gatan och som gav honom mat och husrum i utbyte mot sex. Nu bor han hos en äldre afghansk man som ger honom rum i sin lägenhet mot att han lagar mat och städar. Han var hela tiden rädd för att sonen skulle komma i kläm eller börja tycka illa om honom. Ibland stod han en bit från dagiset där han gick för att titta på honom på avstånd. Till slut lyckades han via en anhörig till sin fru övertyga henne om att homosexualitet inte har något med pedofili att göra och att han är bra pappa. Känslan när han fick träffa sin son igen var var så stark att han inte kan beskriva den. Tror du att dina föräldrar kan vänja sig vid att du är homosexuell? – Nej det är en sådan djup skam i Iran. Det enda sättet att råda bot på det är att avrätta personen eller tvinga den att byta kön. Du är en fläck som ska tas bort. Om du dödar någon får du fängelsestraff. Men inte om det är en homosexuell. Om min pappa dödar mig får han beröm eftersom han skyddat landet och kulturen, säger Nader. Hur får du din tro att gå ihop med din homosexualitet? –  Det är inte något jag varken kan eller vill välja mellan. Jag är född muslim och homosexuell. Det finns så mycket i religionen som jag förknippar med skönhet och värme. Varför ska jag förresten köpa de sämsta bitarna som andra har lyft fram i Koranen och tolkat det som att jag inte skulle passa in. Jag har ett annat sätt att tolka de delarna på. Det finns tusentals homosexuella i Iran som tror på sin religion. Vi är lika mycket älskade av vår Gud som någon annan. Det är staterna där som har utnyttjat sin makt och förvrängt tolkningarna. Så det handlar inte om religion, utan om politik? – Både och, Koranen och politiken går hand i hand. Lagarna stiftas ju med utgångspunkt i Koranen. De stänger dörren och sätter sig och skriver nya texter. Sedan kommer de ut och visar oss nya regler och säger att det kommer från Koranen. Så fort någon bryter mot någon norm som prästerna har bestämt, avrättas den med motiveringen att de är parasiter. Alla ska vara lika i Iran, olikheter har inget värde och får inte existera. Fotnot: Nader heter egentligen något annat. Ny serie: Muslim och homosexuell Insidan har träffat några muslimska hbt-personer som berättar om sina erfarenheter och tycker till om en starkt laddad fråga. Peter Letmark: Motståndet är massivt "Vi har inga homosexuella i vår församling." Det var svaret som gavs när jag ringde olika islamiska förbund för att komma i kontakt med någon som kunde berätta hur det var att vara muslim och homosexuell. Säga vad man vill om homofobin i kristna och judiska församlingar, men det motstånd som en homosexuell möter i den muslimska världen är massivare. När jag ringde andra religiösa samfund krävdes det inte många försök innan jag fick träff. Kristna hbt-ungdomar har till och med särskilda sommarläger de kan åka på för att träffa likasinnade som grubblar över sin tro och sexuella identitet. Moståndet i de muslimska församlingarna blev startskottet för den här artikelserien där vi pratar med några hbt-muslimer om varför det är så svårt att vara öppet gay och muslim. Ardeshir Bibakabadi, som driver hbt- stödföreningen Homan i Göteborg, berättar hur den som kommer ut ofta riskerar att förlora sin familj och bli utesluten från den religiösa gemenskapen. Han säger också att han aldrig har träffat en muslim som har sagt att det har fungerat bra att komma ut. Men världen förändras i rask takt. I höstas öppnades Frankries första så kallade inkluderande moské i Paris av en av världens få homosexuella imamer, Ludovic-Mohamed Zahed. Hit kommer hbt-personer, men också kvinnor som inte gillar att bli placerade längst bak i moskén. Och pappor som inte vill överföra en segregerande religionspraktik till sina barn. Peter Letmark Vad säger Koranen? Berättelsen om profeten Lot och hans folk är den ständiga utgångspunkten för diskussionerna om homosexualitet. Enligt några är berättelsen tydlig i sitt fördömande. Andra menar att verserna handlar om våldtäkt och förnedring, och inte om kärlek mellan vuxna och vad vi i dag menar med homosexualitet.


Tala klarspråk om korruptionen

Summary: I Sverige definierar vi korruption snävt, som tagande av muta, alltså en sedelbunt under bordet för given tjänst. Men i grunden är det en form av maktmissbruk.

Det är inte bara under det senaste året som vi fått täta rapporter om vanskötsel och korruption i kommunerna. I själva verket kan vi sedan skandalen i Motala i mitten på 90-talet se tillbaka på en lång rad sådana rapporter. Inledningsvis talar medierna om ”affärer”, ”fusk”, ”mygel” och andra omskrivningar för det som är ren korruption. Numera är man tydlig och nämner saker vid deras rätta namn: korruption. Trots denna mängd av rapporter så ses de som avvikelserapporteringar: här och där är det några problem och till och med korruption, men i grunden är allt förträffligt och man pekar på den internationella statistiken från Transparency International där Sverige ligger bland de bästa i världen. Den placeringen kan vi nog tillskriva vår snäva definition av vad som är korruption – ordet korruption finns inte ens i svensk lagstiftning, bara i dess förarbeten. Vi definierar korruption snävt, som tagande av muta – det vill säga en sedelbunt under bordet för en given tjänst. Tegel går också bra. Men den internationellt vedertagna definitionen av begreppet korruption är vidare än så, det är ett förtroendebrott: ”Missbruk av makt- eller förtroendeställning för personlig förmån eller till förmån för en annan person eller grupp till vilken man har ett lojalitetsförhållande.” Kommunerna svarar för två tredjedelar av den offentliga verksamheten. Ibland väljer de att lägga sin verksamhet i bolag – för närvarande finns närmare 2 000 kommunala bolag. Kommunerna är sammantaget ett jättekonglomerat och Sveriges största arbetsgivare med mer än 1 miljon anställda. Kommunernas svaga förvaltningsstruktur med uppenbart dålig internkontroll och med oklarheter i ansvarsförhållanden bäddar för vanskötsel och till och med korruption. Beträffande internkontrollen påpekas vid granskningar bland annat den undermåliga dokumentationen, som försvårar eller omöjliggör utredning av oegentligheter. Forskare pekar också på att den kommunala verksamheten granskas sämre av revision och medierna än statsmakten. Det är inte så konstigt att det är kommunerna som dominerar i rapporteringen om korruption. Det är heller inte så märkligt att svenskarna – till skillnad från andra nordiska länders medborgare – anser att om korruption finns, så finns den i kommunerna, på den lokala nivån. I Göteborgshärvan gick ett antal fall till åtal – några friades, några fälldes av tingsrätten. Ett fall är särskilt intressant, inte minst för att det synliggör skillnaden mellan hur rättsväsendet ser på korruption och hur det betraktar en simpel småstöld. Tingsrätten fällde en person – låt oss kalla honom Tegelmannen – och dömde honom till fängelse i sex månader för grovt mutbrott (begreppet korruption existerar ju inte). Domen överklagades till hovrätten. Hovrätten fann – liksom tingsrätten – att Tegelmannen fått det aktuella teglet (värdet 50 000 kronor) som gåva och att syftet med gåvan varit att få Tegelmannens hjälp vid framtida upphandlingar. Gåvan hade haft ett samband med Tegelmannens tjänsteutövning på det sätt som avses i brottsbalken. Så långt var allt klart. Hovrätten hade sedan att bedöma huruvida handlingen ska bedömas som ett grovt brott – vilket tingsrätten ansåg, med motiveringen att det kommunala bolaget var att anse som väsentlig offentlig verksamhet och att Tegelmannen haft en tjänst som kräver särskilt integritetsskydd. Mutbrottet skulle därför bedömas som grovt och påföljden sattes till sex månaders fängelse. Hovrätten menade att det inte var självklart att detta resonemang om väsentlig verksamhet skulle gälla verksamhet som bedrivs i bolagsform. Hovrätten ansåg därför att brottet inte skulle bedömas som grovt – det var ett mutbrott av normalgraden. Men mutbrott av normalgraden var redan preskriberat och det blev inget straff. Resonemanget är uppseendeväckande – om man bolagiserar den kommunala verksamheten så finns inte anledning att ställa lika höga integritetskrav på dem som i denna juridiska form hanterar medborgarnas pengar. Direkt stötande är hovrättens lättvindiga bedömning av mutbrott vid en jämförelse med domen i ett enkelt stöldmål helt nyligen. Tingsrätten dömde för snatteri, domen överklagades. AA – som inte tidigare fanns i belastningsregistret – hade åtalats för ett tillgrepp till ett värde av omkring 200 kr. Hovrätten skrev att AA i sin anställning som diskare på restaurangen haft tillgång till dess olika utrymmen och att det måste finnas ett förtroende mellan arbetsgivare och anställda. AA hade genom sitt tillgrepp missbrukat det förtroendet. Gärningen borde därför trots varornas blygsamma värde bedömas som stöld. Mutbrott, korruption, är missbruk av förtroende och ingenting annat än stöld av medborgarnas pengar. Det är inte bara dags att revidera kommunallagen för att klargöra ansvarsförhållanden mellan politiker och tjänstemän utan också lagstiftningen om mutbrott och klargöra att muta är ett förtroendebrott och att bedömningen gäller lika i kommunal verksamhet och i kommunala bolag. Denna kolumn om kommunerna och korruptionen är den andra i en serie om fyra.


”Vi vill fördjupa dialogen om framtidens svenska välfärd”

Summary: Nytt samarbete. Svensk välfärd står inför stora och långsiktiga utmaningar. Med vår erfarenhet från breda fält startar vi nu ett forum för faktabaserad analys, förankring och fördjupad dialog, initialt med särskilt fokus på sjukvård och omsorg, skriver styrelsen för Forum för välfärd.

Vi, med erfarenheter från akademi, näringsliv, fack, sjukvård, myndigheter och politik, är övertygade om att de stora och långsiktiga utmaningar som Sveriges hälso- och sjukvård, äldreomsorg och utbildningsväsende står inför kan finna svar i bred och långsiktig samverkan. Men då behövs det fler mötesplatser för dialog och erfarenhetsutbyte, som sätter det gemensamma bästa i förgrunden och fokuserar på de verkliga utmaningarna. I dag tar vi därför initiativ till en gemensam plattform från vilken vi genom faktabaserad analys, förankring och fördjupad dialog med dem som är engagerade inom och runt verksamheterna vill bidra med konkreta, genomförbara förslag till bestående förbättringar av välfärden, initialt med särskilt fokus på sjukvård och omsorg; Forum för Välfärd. Vi delar uppfattningen att välfärdstjänster av högsta kvalitet är bärande delar för att vårt samhälle ska fungera väl. Därför brådskar det att fler tar sig an och diskuterar de stora framtidsfrågorna: Hur ska välfärdens finansiering säkras mot bakgrund av den demografiska utvecklingen och medborgarnas växande kvalitetskrav? Hur kan vi stimulera nytänkande och innovativa arbetsmetoder? Hur kan vi bättre tillvarata den höga kompetens och erfarenhet som redan i dag finns hos de verksamma och hos patientföreningarna för att utveckla vårdens olika delar, där patientens behov och förutsättningar sätts i fokus? Finns det lärdomar från andra länder och branscher som gör att välfärden kan förbättras? Hur ska sjukvården och omsorgen attrahera fler unga och skapa ytterligare karriärvägar så att framtidens kompetensförsörjning tryggas? Även om vi i Sverige har en i grunden välfungerande hälso- och sjukvård, så är utmaningarna många – och vi delar uppfattningen att dagens struktur, arbetssätt, nytänkande och innovationsgrad i välfärdssektorn inte räcker till. Vi är övertygade om att svensk välfärd berikas av olika erfarenheter. Vår ambition är därför att Forum för Välfärd ska bidra till en bred uppslutning i det svenska samhället kring lösningar på relevanta frågeställningar. Arbetet kommer att bedrivas långsiktigt, partipolitiskt obundet, utan krav på ersättning och med en konsensusmodell kring de förslag som gruppen levererar. Det utgör på det sättet inget tillfälligt projekt eller kampanj. Inom ramen för forumet kommer vi att etablera arbetsgrupper som genom kvalificerat analysarbete bidrar i dialogen – där ledande svenska och internationella aktörer engageras. Erfarenheterna sammanställs och ger underlag för diskussioner som ska leda fram till hur välfärdssektorn kan vidareutvecklas på lång sikt. Arbetsgrupperna kommer att vara sammansatta av personer med hög kompetens och stor erfarenhet – och genom starkt administrativt stöd och egna utredningsresurser säkrar vi effektiv framdrift och leverans på de frågor vi tar oss an. Men målet är inte att driva akademisk forskning eller att ta fram partsinlagor. Vi söker fakta som kan klargöra samband och förhållanden, stimulera till dialog samt utgöra bas till konkreta och genomförbara förändringar. Fokus i arbetet kommer att ligga både på regelverk, det vill säga de ramar som demokratiskt sätts upp för sektorn, och på processer, metoder och verktyg som kan bidra till en positiv utveckling av välfärden. Forum för Välfärd har redan nu beslutat att belysa några första centrala frågeställningar: • Stora resurser går i dagens system förlorade i gränssnitten mellan olika vårdgrenar – vilka verktyg och styrmodeller krävs för att åstadkomma en mer integrerad vårdkedja i Sverige? • Hur kan vi bygga ett mer heltäckande kvalitetssystem för vården som stimulerar både kvalitets- och produktivitetsutveckling? • Hur kan vi realisera möjligheterna kring e-hälsa? Vilka lösningar har visat sig fungera internationellt – och hur kan vi dra lärdom av dessa? Vi är alla besjälade av att Sverige tar sig an de verkliga utmaningar som den svenska välfärden står inför. Sveriges historia visar tydligt kraften hos bred och långsiktig samverkan över politiska och disciplinära gränser när vi har stora gemensamma utmaningar att lösa. Vi vill på det här sättet bidra till att vårt samhälle kan stärkas långsiktigt. Forum för Välfärd • Instiftades på sitt första sammanträde den 27 juni. • Rådgivande långsiktigt forum i välfärdsfrågor. • Partipolitiskt obunden plattform för bred dialog över disciplinära och andra gränser. • Styrelsen baseras på varierande erfarenheter och bakgrund i det svenska samhällslivet. • Kvalificerade arbetsgrupper utses av styrelsen för att ta sig an prioriterade frågeställningar kring välfärdens regelverk, processer, metoder och verktyg. • Arbetet bedrivs utan ersättning. Utrednings- och analysstöd sker främst via McKinsey.


Allt fler föräldrar vill ha råd om sina vuxna barn

Summary: Föräldraskapet är livslångt – liksom föräldrars ängslan. Allt fler som ringer till Föräldratelefonen är oroliga för sina vuxna barn eller sina barnbarn.

Till Föräldratelefonen, som drivs av Föreningen för psykisk hälsa, har föräldrar sedan snart tjugo år kunnat ringa och få tala om problem i familjen. Nu visar ny statistik att allt fler föräldrar ringer av oro för sina vuxna barn och barnbarn. En förklaring kan vara att allt fler skiljer sig. Det tror Ann-Mari Orrenius, psykolog och terapeut, som var med och startade Föräldratelefonen 1996, och som arbetat med den sedan dess. – Om de vuxna barnen skiljer sig så påverkar det också deras föräldrar, det händer saker även i relationen till dem. När Föräldratelefonen startade på 1990-talet var det inte alls lika vanligt att föräldrar frågade om sina vuxna barn. 2010 var det tio procent av alla samtal som rörde vuxna barn eller barnbarn. I fjol, 2012, hade den siffran ökat med ytterligare 3–4 procent. – Vid skilsmässor blir det lätt komplicerat. Fler blir inblandade kring barnen och det blir mer dynamiskt i relationerna. Frågorna från mor- och farföräldrarna handlar ofta om att de inte får träffa sina barnbarn lika mycket som tidigare. – Det kan vara en stor sorg. Det kan också gälla uppfostran, att man tycker att dottern är för sträng eller för släpphänt med sina barn. Eller att sonen inte får bestämma något i sitt äktenskap. Så vi föräldrar, slutar vi aldrig att oroa oss? – Nej, föräldraskapet tar aldrig slut, säger Ann-Mari Orrenius, som själv är både mormor och farmor, och som skrivit en rad böcker om anknytning och samhörighet mellan barn och vuxna. – Jag tror att det i grunden handlar om den eviga frigörelsen, om en frigörelse som är oklar, ofärdig. En del unga vuxna stänger helt enkelt av kontakten med sina gamla föräldrar, vilket är ett tecken på att de inte kunnat separera och skilja ut sig ordentligt. Kvar står en ledsen äldre förälder. Men många äldre föräldrar lyckas heller inte frigöra sig från sina vuxna barn. – Och när de tränger sig på med sina välmenande åsikter blir det bara värre. Eftersom vi, när vi talar i telefon, bara hör den ena parten, kan vi aldrig ta ställning. Men vi kan ge några råd om vad man kan göra och bör göra så att det inte blir sämre. Mor- och farföräldrar kan inte lägga sig i för mycket, det blir det bara sämre av. Ibland måste man inse att man faktiskt inte kan hjälpa till. För många överambitiösa äldre föräldrar är det lättare att engagera sig i andras liv än i sitt eget, konstaterar Ann-Mari Orrenius. – Som terapeut kan man försöka hjälpa dem att börja ägna sig åt sitt eget liv, sin egen partner och sina egna vänner. Man kan höra sig för om de inte har några andra intressen, så att de kan frigöra sig utan att göra sig själva och andra illa. Ibland är det bra att ta till litet humor för att få dem att distansera sig litet. En del äldre behöver hjälp med att öka avståndet till de vuxna barnen. – Det kan behövas innan man kan komma närmare varandra. Också vuxna barn ringer om problem med den äldre generationen. – En del, vars föräldrar har det bättre ställt ekonomiskt och trygghetsmässigt, tycker att föräldrarna är snåla. Eller att de bara spelar golf och reser och inte tar sig tid alls med sina barnbarn. Andra äldre invaderar de unga och deras familjer alldeles för mycket. Lagom är bäst. Och vad är då lagom? – Lagom är de stunder då vi plötsligt mår lite bra. Det är så viktigt att man som äldre känner efter vad man från sitt hjärta verkligen vill ge, så att det blir kvalitet i hjälpen. Men svärmorsproblem hör terapeuterna som arbetar med Föräldratelefonen inte särskilt mycket om numera. Bilden av den elaka svärmodern har bleknat på senare år, säger Ann-Mari Orrenius. – Folk har blivit klokare och ser att den elaka svärmodern är en mytisk figur. Däremot har mor/dotter-konflikter blivit vanligare. Också telefonsamtalen från pappor har ökat. 80–90 procent av de män som ringer är skilsmässopappor. – Kanske får de inte träffa barnen tillräckligt mycket, kanske litar barnens mamma inte på dem. Men det kan också handla om konkreta problem med barnen. När vi startade var det nästan inga pappor som ringde. Jag tror att pappor är mindre rädda i dag. Föräldratelefonen tar emot cirka nio hundra samtal per år. Både de som ringer och de som bemannar får vara anonyma. Men alla som arbetar med Föräldratelefonen är erfarna psykologer och socionomer, betonar Ann-Mari Orrenius. – Det är inte bara som att prata med någon annan som haft barn. Samtalen varar mellan 20 och 30 minuter. – Och det brukar räcka. Vi får mycket feedback, många säger att de känner sig klokare, att de fått hjälp att reflektera. Ibland kan vi förstås lotsa dem vidare. Föräldratelefonen Är öppen vardagar kl 10–15. (020-85 20 00). 44 procent av samtalen handlar om barnrelaterade symtom. 28 procent rör familjeproblem och 28 procent handlar om uppringarens problem, som oftast består av osäkerhet i föräldrarollen. Psykisk hälsa är en ideell förening som vill ge stöd, sprida kunskap och bilda opinion i frågor som främjar den psykiska hälsan i samhället. psykiskhalsa.se Föreningen driver också Äldretelefonen (020-22 22 23) och Självmordsupplysningen (sjalvmordsupplysningen.se).


Alexandra fick lära sig ett nytt artighetsspråk

Summary: Alexandra Utrzén var van vid att nia andra. När hon flyttade till Sverige fick hon lära om. Nu studerar hon artighetens uttryck bland flerspråkiga ungdomar i storstäderna.

För nitton år sedan kom Alexandra Utrzén till Sverige från forna Jugoslavien. Här niade hon alla obekanta människor hon mötte – något hon sedan barnsben var fostrad att göra. Men snart förstod hon att så gör man inte här i landet. – Ofta talar vi om kulturkrockar. För det mesta handlar det om små, fast ändå ganska viktiga, skillnader i sättet att vara och uttrycka sig. Som när det gäller artighet, säger Alexandra Utrzén. Just nu arbetar hon på en doktorsavhandling om artighet och artighetsuttryck bland flerspråkiga ungdomar i storstadsområden. En fråga hon intresserat sig för är om det finns en universell princip för artighet – och hur den i så fall ser ut. – Artighet finns i alla kulturer och i alla grupper, men mönstren för hur den uttrycks skiljer sig åt. Vi kan ta begreppet respekt som exempel. Unga icke-svenskar är lärda att visa en enkelsidig respekt mot obekanta, äldre och föräldrar. Men de förväntar sig inte respekt tillbaka. – Svenska ungdomar visar ofta samma respekt och är artiga, men de kräver också att själva bli bemötta med artighet och respekt. Vad kan skillnaden bero på? – Det kan finnas religiösa, sociala och ekonomiska orsaker. Men sedan kan de svenska jämlikhetsidealen som präglat det svenska samhället i många år spela roll. Unga och äldre är mer på samma nivå och inte inordnade i en hierarki som i en del andra kulturer, svarar Alexandra Utrzén. I sin forskning har hon samlat in enkätsvar från ett par hundra elever i gymnasiets andra årskurs i Stockholm, Göteborg och Malmö – och spelat in samtal med ett sextiotal av dem. Alla ungdomar har svenska som första språk, som ett av sina förstaspråk eller som andraspråk. Alexandra Utrzén är född och uppvuxen i forna Jugoslavien. Hon bodde i Banja Luka, och när hennes pappa uttalade sig emot kriget i Bosnien blev många serbiska nationalister upprörda. – Det ledde till att min familj, särskilt jag, utsattes för trakasserier och hot. Jag skulle våldtas, dödas och så vidare. Jag bestämde mig för att åka till Sverige för att undkomma förföljelsen. Tanken var att Alexandra skulle åka hem när kriget är över, men första gången hon kom tillbaka insåg hon att hon inte längre hade något "hem". Hon kände sig som en främmande fågel, började lära sig svenska och bestämde sig för att stanna i Sverige. Då var hon tjugosex år. – I den kultur där jag växte upp finns kanske fler uttryck som är kopplade till artighet i språket. Det är svårt att jämföra med Sverige. Här kan det uppfattas som oartigt att säga "ni" till någon, i till exempel Serbien skulle det däremot uppfattas som mycket oartigt att inte använda "ni" till obekanta och äldre. Enligt Alexandra finns det egentligen inga artiga eller oartiga ord, hur de tolkas beror på sammanhanget och hur de uttalas. Den som framför kritik mot en vän gör det ofta i inlindade omskrivningar för att inte såra och göra ont. – Mina resultat visar att ungdomar, både svenskar och icke-svenskar, har svårt att ljuga. De använder sig ogärna av "vita lögner". Antingen avstår de från att uttala sig kritiskt eller omdefinierar sina svar, det vill säga att de känner att de inte behöver säga hela sanningen i syfte att bevara positiva relationer med sin samtalspartner. – Viljan att inte ljuga står i motsättning till viljan att nå ömsesidig förståelse. Motsättningen löses genom tystnad, taktfulla yttranden och oftast genom undvikande av känsliga ämnen. Att gå rakt på sak kan däremot uppfattas som oartigt, taktlöst och respektlöst. I de ungdomsgrupper Alexandra studerat är det viktigt att vara artig särskilt mot dem som står nära familjen och vänkretsen. Bland dem som är flerspråkiga eller har svenska som andraspråk är det ett måste att visa respekt för gruppen, för släkten och framför allt för mamma. – Många av icke-svenskarna, även de som är födda här i landet, menar att svenska ungdomar inte har tillräcklig respekt för sina föräldrar och att de uppträder oartigt mot dem. Jag har noterat att "artighetsnormen" bland icke-svenskar som grupp är ett hopkok hämtat från olika kulturer. – Så kramas och pussas till exempel unga manliga kompisar i denna grupp ofta när de träffas. Det senare är inte så vanligt bland svenska killar. Jag har också märkt att i grupper med icke-svenska killar kallar man varandra "brorsan". Alexandra Utrzén brukar fråga ungdomarna hon intervjuar vad de skulle säga om de kom in i en tågkupé och såg att en äldre person hade blockerat flera platser med en jättestor väska. – De flesta svarar att deras agerande skiftar. Om de är själva skulle de artigt be personen att flytta sin väska, men om en kompis är med skulle de flesta med ett kärvt tonfall påpeka sina sociala rättigheter: "Jag har köpt biljett", "Jag har rätt att sitta här" och så vidare. Tonfallet, intonationen, är en viktig artighetsmarkör. Bland de ungdomar Alexandra träffat involverar föreställningar om artighet inte bara verbala uttryck utan lika mycket ett icke verbalt uppförande. I vissa situationer blir handlingen viktigare och värderas högre än lingvistisk, språklig artighet. – Många situationer där man skall uppvisa ett artigt beteende inkluderar även ett icke-verbalt uppförande – som till exempel att ge upp sin plats i bussen eller spårvagnen, hjälpa till med barnvagnen eller erbjuda äldre att bära matkassen. Det handlar om situationer där man gör någonting för någon annan. Handlingen som uttryck för artighet fungerar också i informella sammanhang med vänner och familj. Men även om det är viktigt att uppträda artigt och respektfullt mot sina vänner kan det bli för mycket. – För mycket artighet anses som ett tecken på fjäsk, och att fjäska för en vän anses mycket oartigt. Alexandra Utrzén har i sina studier märkt att respekt är viktigt för många unga. Begreppet har både en universell och en "relationell" dimension, menar hon. Den universella aspekten kan ses i den moraliska och etiska koden. – Man skall respektera "alla", man skall "bemöta som man själv vill bli bemött", man skall "inte kränka" och så vidare. Den relationella aspekten hänger samman med den sociokulturella bakgrunden, men är också känslomässigt motiverad. Artighet kan som nämnts ofta utryckas icke-verbalt, det vill säga utan ord. Om en bilist släpper fram en gående över gatan möts han eller hon ofta av en vänlig hälsning. – I Italien som jag nyss besökte är stämningen betydligt mer aggressiv mellan bilister och gående vid övergångsställen. Alexandra Utrzén berättar att hon växte upp i en miljö där det var artigt att lägga en hand på axeln på den man talade med eller vidröra en arm. Det var tecken på artighet. – I Sverige är det inte lika vanligt, och kan till och med upplevas som påträngande och oartigt. På Kuba, jag var där förra året, är det ännu viktigare än i södra Europa att vara fysisk och att röra vid varandra för att inte verka oartig. Och i Grekland upplevde jag att folk stirrade på mig, men det var deras sätt att visa artighet. Alexandra Utrzén Bor: Göteborg. Familj: Sonen August Lejon, som är sex år. Bakgrund: Kom till Sverige som 26-åring från forna Jugoslavien. Där bodde hon i Banja Luka och Belgrad. Studerade litteraturvetenskap och lingvistik (språkvetenskap) vid universitetet i Linköping. Aktuell: Har en doktorandtjänst vid universitetet i Göteborg. Räknar med att i höst bli klar med sin avhandling om artighet och artighetsuttryck bland ungdomar i flerspråkiga storstadsmiljöer. I artikeln här intill redovisas några av hennes "preliminära resultat" Kriget i Bosnien Bosnienkriget var en väpnad konflikt som ägde rum i Bosnien och Hercegovina mellan april 1992 och december 1995. Kriget omfattade flera parter. De huvudsakliga stridande parterna var styrkorna i Republiken Bosnien och Hercegovina och de självutnämnda bosnienserbiska och bosnienkroatiska "statsbildningarna" inom Bosnien och Hercegovina.


Marie Göranzon: Jag ser inte alltid livet från den ljusa sidan

Summary: Under sex decennier har hon stått på Dramatens scen. Men det var först i 50-årsåldern som skådespelaren Marie Göranzon vågade släppa fram sitt inneboende vemod. För DN Söndag berättar hon om uppväxten på hotell, önskan att bära andras kläder och varför hon ser sig själv som ”gruset i skon”.

Marie Göranzon väljer Hotell Diplomat på Strandvägen i Stockholm, beläget mittemellan hennes arbetsplats Dramaten och bostaden på Strandvägen, som plats för vårt första möte. Ett stillsamt sorl och klirret av teskedar ljuder genom den nästan fullsatta salongen, men vi hittar ett litet bord längst in där Marie sätter sig till rätta och beställer in te och scones. Hotellmiljö är något Marie Göranzon är väl bekant med. Hennes föräldrar drev Östergyllen i Linköping där hon växte upp tillsammans med en äldre bror och en yngre syster. Ett enkelt familjehotell med 20 rum där familjen Göranzon bodde på andra våningen. – Jag trodde inte att den uppväxtmiljön hade påverkat mig så mycket, men nu när jag blivit lite äldre inser jag att den nog har det. Det var en ständig rörelse av folk som kom och gick, många var skådespelare. Det är aldrig lugn och ro på ett hotell, men man är heller aldrig ensam. Det finns alltid något att äta och alltid sällskap. Hotellmiljön gjorde mig intresserad av människor, säger hon. På teaterscenen och på film har Marie Göranzon, som blev 70 förra året, ofta gjort rollkaraktärer som varit smarta och vassa kvinnor, ibland rent av barska. Exempelvis som polischef i flera Beckfilmer mot Peter Haber, som plågad mor till tre systrar i filmen ”Blondie” (2012) eller som småelak artistagent i TV4:s omtalade serie ”Allt faller” i våras. Men också som den amerikanska överklassmamman i föreställningen ”Other desert cities – andra ökenstäder” som hon har repeterat på Dramatens stora scen några timmar tidigare. I verkligheten visar hon sig vara klok, inte alls stram utan full av värme och skratt. Men under ytan bär Marie Göranzon ändå på en sorts vemod. – Det är lite svårt att sätta ord på. Vissa människor föds nog med det. Det är inte som att vara ledsen eller deprimerad, för det är jag i princip aldrig. Men jag utstrålar något, jag har ett mörker i mig. Inte så att jag går omkring och gråter, men jag ser inte alltid livet från den ljusa sidan. Marie Göranzon kom som 19-åring från Linköping till Stockholm med tankar om att bli skådespelare. Samtidigt som hon gick i olika privata teaterskolor jobbade hon med lite av varje. Hon stod bland annat i garderoben på både Dramaten och Folkanteatern. – Men allra bäst trivdes jag på S:t Görans sjukhus. Jag kände att jag hörde hemma där och om jag inte skulle komma in på Dramatens elevskola ville jag satsa på att bli läkare eller sjuksköterska. Det var jag alldeles bestämd på. Vid ett tillfälle agerade hon aktivt för att en man som kommit in på medicinavdelningen vid påsktid 1963, svårt sjuk efter att ha druckit t-sprit, fick stanna kvar över hela påskhelgen trots att han borde ha skrivits ut efter bara en dag. Hon fick sin vilja igenom till sist. – Jag blev tillsagd av översköterskan att jag inte skulle klara att arbeta inom sjukvården om jag visade så mycket känslor för patienterna. Sjukvården var något som passade henne och hon såg det som ett fullgott alternativ om skådespelardrömmen sprack. Än i dag ligger sjukhus och vård henne nära. – Mamma hade en vårdande sida, hon var mån om våra hotellgäster, hon skötte dem nästan som spädbarn. Och min farmor var sköterska inom Röda korset och jag har också några kusiner som jobbar på sjukhus. Jag har nog också fått en sådan gen i mig, säger Marie, som själv dock aldrig varit riktigt sjuk eller inlagd på sjukhus. Hon blev aldrig sjuksköterska eller läkare som hon hade kunnat bli, hon hade bra skolbetyg. I stället kom hon in på Dramatens elevskola 1964. Drömmen gick i uppfyllelse. Då var hon gift med skådespelaren Lars Amble och hade en sexmånaders dotter, Lolo. Fem år senare kommer Maries nuvarande man, Jan Malmsjö, in i hennes liv. Första mötet var inte som hon hade föreställt sig. Marie spelade mot Jan på Scalateatern då han ersatte skådespelaren Lars Ekborg som hastigt gick bort i oktober 1969. Den kände skådespelaren och artisten Jan Malmsjö hade rykte om sig att vara självupptagen, men den bilden visade sig vara fel. – Han var tvärtom väldigt känslig och utåtriktad och med en fin egenskap, som han fortfarande har kvar, nämligen att han uppskattar och imponeras av kollegers och andras insatser på scen. Det är ett väldigt tydligt drag hos Jan som har smittat av sig även på mig. Den sidan av honom har varit väldigt viktig för mig i vårt snart 45-åriga förhållande. I slutet av 60-talet var Marie en etablerad skådespelare på Dramaten, men allt gick inte på räls. Ingmar Bergman, Dramatens dominerande regissör och en tid även teaterns chef, var för många av skådespelarna en språngbräda till en internationell karriär, men den världsberömda svensken satte tvärtom käppar i hjulet för Marie. När hon erbjöds en stor roll i en fransk film 1969 sa han nej. – Jag missade 80.000 kronor som var jättemycket pengar då, och möjligheten till en trevlig sommar. Jag hade kunnat ta med min familj på inspelningen. Allt som behövdes var att lägga om repertoaren på Dramaten en enda dag, så hade jag kunnat vara med i filmen. Och då visste Marie ändå att Ingmar Bergman ofta gick flera av sina favoritskådespelerskor till mötes med sådana här önskemål. – Jag blev skitarg. Flera år senare, när Bergman regisserade henne i August Strindbergs ”Fröken Julie”, kunde hon inte låta bli att väcka liv i den gamla oförrätten och fråga varför han hade varit så elak mot henne den gången. – Han försvarade sitt beslut och menade att det hade varit bra för min utveckling som skådespelerska att stanna kvar på teatern. Och på sätt och vis kanske han hade rätt. Jag behöver lite motstånd, att vara en aning förbannad är som syre för mig. I dag minns jag inte ens vad filmen hette som jag skulle ha varit med i. Möjligen gick hon miste om en internationell filmkarriär, men säger sig inte sakna en sådan utveckling för sin egen del. Hon har gjort över 30 roller i svenska filmer (”Nyfiken gul”, ”Falsk som vatten” bland andra) men ser sig själv först och främst som teaterskådespelare. Dramatens löner är en galax från Hollywoodnivå. När Marie för några år sedan fick höra hur mycket betalt Meryl Streep fick för att arbeta tre veckor med filmen ”Andarnas hus” räknade hon ut att hon själv måste tillbringa 40 år på Dramatens scen för att komma upp i lika stor summa pengar. – I dag har jag det hyggligt ekonomiskt med både pension och lön från Dramaten, där jag inte längre är anställd, jag jobbar på kontrakt. Hur länge till vågar Marie inte sia om. Hon kan numera föreställa sig ett slut på karriären. – Jag älskar att stå på scen. Jag är neurotisk i mitt privatliv, medan jag är oneurotisk på scengolvet. Men om mina tjänster plötsligt inte var efterfrågade skulle det inte vara en katastrof. Jag har ändå hunnit göra en hel del. Marie har nått långt i sin karriär, men det har aldrig varit enkelt, menar hon. Hon har varit tvungen att kämpa. – Av 100 som vill lära sig det här jobbet kanske en eller två är naturbegåvningar. Men 50–60 stycken kan bli lika bra med hårt arbete. Jag är en av de där 50–60. Hon är lite orolig över att så många unga svenska skådespelare söker sig till Hollywood och att de så gärna vill synas i tv. De försvinner innan de har lärt sig yrket, menar hon. – Och vad är det för roller de får? Bara skräp. Det måste ju vara för pengarna de åker dit, knappast för det konstnärliga. – Tv är farligt på sitt sätt. Jag hade kunnat vara med i 30 program om jag hade velat, men jag tackar nej nu, jag har redan varit med i för många. Man är inte trovärdig om man syns överallt, det blir parodi. Hennes egen utveckling tog ny fart efter att hon fyllt 50. Med erfarenheten kom också en trygghet som gjorde att hon vågade släppa fram sitt innersta, det vemod som alltid följt henne. – Jag lät det mörka inom mig komma fram, utan att det blev pinsamt privat, för det får det aldrig bli. Jag vågade lita på mig själv. Det kom inte över en natt, men plötsligt kände jag en stor skillnad mot tidigare. Stödet och uppbackningen från Ingrid Dahlberg, som var min chef då, var väldigt viktigt för att jag skulle kunna ta det här klivet. – Med det modet och den tilliten kunde jag lämna ut mig. Men publiken tar inte emot mig, kritikerna tar inte emot mig och medspelarna har fullt upp med sitt så det är jag som måste ta emot mig själv. Det här är svårt att formulera, jag har aldrig pratat med någon om det, inte ens med Jan, säger Marie. Har du fått kommentarer om den här mörka sidan hos dig genom åren? – Nej, ingen har uttryckt något sådant. Folk har snarare sagt att det har skett en stor förändring i mitt skådespeleri de senaste åren, men ingen har väl menat att jag varit tillknäppt förut. Jag har nog antagligen varit kylig, för att dölja det här draget hos mig. Hennes ett år äldre bror Bosse har satt ord på känslan, eller livssynen, som Marie har: – Jag och Jan brukar åka på semester till Kreta tillsammans med Bosse och hans fru. En gång gjorde vi en liten lek då vi skulle fundera under en dag på vilket epitet vi ville sätta på varandra. När min bror på kvällen sa ”gruset i skon” om mig, gruset som ligger och skaver, kände jag att det var väldigt bra fångat. Jan jublade när han hörde det, han tyckte det var klockrent. Marie hyllar, inte oväntat, hårt arbete och hon pratar gärna länge och entusiastiskt om vad hon kallar tyst kunskap, om allt det slit som ligger bakom ett perfekt hantverk eller ett perfekt framträdande. Kunskap som inte syns. Publiken ska inte se hur mycket svett och tårar som ligger bakom, de ska bara ta emot, menar hon. – Som när Stenmark elegant gled nerför slalombacken, man njöt men insåg inte hur mycket träning som låg bakom. Jag är jättefascinerad av duktiga hantverkare och kan starrbliga på en skicklig skomakare när han arbetar. Min bror Bosse, som är professor på KTH, är likadan. Hans avhandling handlade om just tyst kunskap. Marie delar gärna själv med sig av vad hon lärt sig genom åren. Om någon frågar. Att spontant kommentera en kollegas spel skulle aldrig falla henne in. – Jag har väl funkat som mentor åt flera unga skådespelerskor, men jag ser mig inte som någon bra pedagog. Jag fick själv råd av Margaretha Krook när jag bad om det och i början av min karriär också av Ulla Sjöblom. I våras visade SVT ett dokumentärprogram om koreografen Vincent Paterson som samarbetat med bland andra Madonna och Michael Jackson. En stor del av programmet handlade om den möda Paterson hade lagt ner på varje liten dansrörelse. Han övade och testade i dagar för att hitta det han sökte. Hans mål var det perfekta. – Det programmet borde alla som vill syssla med konstnärliga yrken se. Jan och jag grät när vi såg det. För honom och mig visade det exakt vad vårt jobb handlar om. Att ständigt försöka bli bättre. Det finns inga genvägar, bara hårt jobb. Några veckor senare klarnar bilden av Marie Göranzon ytterligare. När vi är på väg till en second hand-butik på Östermalm i Stockholm som drivs av Maries barndomsvän och klasskamrat Lotta Lindeberg (”Vi gjorde mycket bus i flickskolan, som att skriva snuskiga frågor till vår lärarinna i sexualkunskap som hon sedan var tvungen att läsa upp, skvallrar Marie”) säger hon plötsligt: – Jag tycker inte alls om att köpa nya kläder. Jag gillar i stället att bära använda saker, andras kläder, kläder som tillhört människor som står mig nära, som jag har en känsla för. Häromdagen hittade jag en av Jans gamla jackor som jag tvättade och gjorde i ordning. – Gud, vilken snygg jacka, sa han när jag provade den. Han hade ingen aning om att det var hans, skrockar Marie. – Jan är totalt ointresserad av kläder. Han är allt annat än klädsnobb. Men hellre det. Jag skulle aldrig ha kunnat bli kär i en klädsnobb. Det finns inget mer omanligt. Några kvarter bort, i hennes och maken Jan Malmsjös gemensamma loge på Dramaten, fnyser Marie åt allt lila i rummet. Hon är lika tydligt negativ mot överdriven inredningsdesign som hon är mot att bära nya kläder. Rummet är ungefär lika stort som ett studentrum med en säng, en fåtölj, ett sminkbord och en liten hall. Fönstret vetter mot Nybrogatan och upp till höger skymtar början på Ingmar Bergmans gata. Det var Bibi Andersson, en av Bergmans omhuldade skådespelare, som satte sin designprägel på logen när hon var anställd på Dramaten under 90-talet. – Jag föredrar att det är lite fel i inredningen. Det var så fruktansvärt designat här, och en hel del är tyvärr fortfarande kvar. Jag måste få bo där man kan andas fritt. Visst, jag vill ha det snyggt, men man måste kunna finna en ro för själen. Så har vi det hemma och så har vi det på landet. Och det måste vara rent, kan man tillägga. En påtaglig effekt av uppväxten på föräldrarnas hotell är nämligen Marie Göranzons städmani. När hotellets städpersonal var ledig på helgerna hjälpte hon sin mamma att göra i ordning rummen. – Jag fick gå med måttband och mäta spetsarna på lakanen och tvätta ur rummen. Jag gjorde det mesta redan från 10–11-årsåldern. Mamma litade mycket på mig och jag lärde mig snabbt. I dag är jag fullständigt fullfjädrad när det gäller städning och jag har nog varit en plåga för hela min omgivning. Men det är ändå ingen som bryr sig att jag är så här. De låter mig hålla på.


Julia och Elin, 16: ”Det är viktigt att ha en nära och öppen relation”

Summary: Julia Hjort och Elin Ingeson, båda 16 år, slutar nian i dag. De berättar det mesta för sina föräldrar och tycker att det känns tryggt. ”Det är klart att vissa saker berättar jag inte, man vill ju ha ett privatliv också. Men annars känns det bara skönt att de vet var jag är”, säger Julia.

I dag slutar många av Stockholms grundskoleelever skolan. Sommarlovet hägrar och därmed också ett lite friare liv. Julia Hjort och Elin Ingeson är kompisar och slutar nian på Sofia skola, Södermalm i Stockholm, i dag. I kväll ska de grilla tillsammans med klassen, något de verkligen ser fram emot. – Det är sista gången vi umgås tillsammans, så det kommer att bli känslosamt men också kul, säger Julia. – Jag tror inte att mina föräldrar är extra oroliga i dag, det är som en vanlig skoldag. Sen är vi ju tillsammans hela klassen, jag tror att de känner att det är tryggt, säger Elin och får medhåll av Julia. Båda tjejerna berättar det mesta för sina föräldrar, säger de. De tycker att det känns skönt. – Det är viktigt att ha en nära och öppen relation med dem, jag vill att det är ärligt mellan oss och att vi litar på varandra. Om det skulle hända något vet de var jag är, säger Julia. – Jag vill också gärna berätta så mycket som möjligt och det känns skönt att kunna ringa och prata med dem när jag vill. Det är jobbigt med nån som håller koll på en, det är då det blir bråk. Det är mycket skönare att berätta och att man kommer överens, säger Elin. Men även om de berättar det mesta, så är de överens om att man inte kan berätta precis allt för sina föräldrar. – Man vill ju ha ett privatliv också och det tror jag att de förstår, säger Julia. Jag tror att de har hemligheter, precis som jag har hemligheter för dem. Och jag vill ju inte ljuga, säger hon. Elin säger att hon kanske inte berättar allt om nya kompisar hon har lärt känna. Eller om hon är ute lite längre ibland. – Men annars tycker jag att det känns bra att de vet var jag är. Föräldrar har självklart rätt att ställa krav och ha regler, tycker Elin och Julia. Men om det är för många regler att förhålla sig till blir det stressande, menar Elin. – Någon regel är bra, men om de blir för många och man hela tiden har exakta tider att passa så kan man inte slappna av. Då sitter man och tänker på det hela tiden i stället för att ha kul. Julia säger att hon tar åt sig mer om hennes föräldrar blir ledsna och besvikna än om de försöker styra henne med mer regler. – Då blir jag bara arg och det har jag sagt till dem också. Vad oroar sig era föräldrar över? – Om man ska vara på något ställe som man inte har varit på tidigare, att det är långt bort ... Eller att man är på en fest, då vill de gärna ringa och kolla att allt är bra, säger Elin. – Mina föräldrar oroar sig för att det ska hända något när det är sent och jag åker tunnelbana. Men det är där de måste lita på en mer. Jag tror att vi unga egentligen vet mycket mer om vad som är farligt än vad de vuxna tror, säger Julia. Vad är det som bestämmer hur mycket ni berättar? – Tillfället, säger Elin. Men jag är lite nojig över att de ska hålla på och fråga om fler saker när jag berättar. Finns det saker som era föräldrar förbjuder? – Alkohol, svarar båda. Förstår ni att de är oroliga? – Ja, det är klart. Och vi är glada att de bryr sig. Om de inte hade gjort det, kanske vi hade varit bland dem som är ute och dricker, säger Julia. – Jag tror man känner om de bryr sig på ett bra sätt, säger Elin.