Summary: DN DEBATT 17/7. Årligen investeras miljarder i medicinsk forskning. Trots det når en stor del av resultaten inte patienterna – som riskerar att behandlas med föråldrade metoder. Forskningen måste bli ett mer naturligt inslag i hälso- och sjukvårdens dagliga verksamhet, skriver företrädare för flera forskningsfinansiärer och föreslår ett nytt kunskapsuppdrag till vården.

Dagens hälso- och sjukvård kämpar i motvind för att möta ständigt ökande behov hos en befolkning som växer och åldras. Medicinska framsteg gör att allt fler kan överleva, leva längre eller få förbättrad livskvalitet. Trots många utmaningar gör vårdpersonalen dagligen fantastiska insatser som är avgörande för att Sverige har en vård som presterar medicinska resultat i toppklass. En pressad arbetssituation till trots, lyckas vårdens professioner många gånger omsätta nya forskningsrön i allt bättre behandlingar, men ofta går det för långsamt och är alltför beroende av enskilda individers engagemang. Vetenskapsrådet har konstaterat att det ofta tar fem till tio år innan ny medicinsk forskning etableras i vården. När vården inte har möjlighet att snabbt tillgodogöra sig nya forskningsrön kan konsekvenserna bli förödande: patienter behandlas med föråldrade metoder. Eftersom forskningsutvecklingen nu är så snabb är behovet av ett nära samarbete mellan forskning och vård större än någonsin. Det är inte acceptabelt att svensk hälso- och sjukvård inte fullt ut tar tillvara de möjligheter forskningen ger att utveckla en bättre och mer individanpassad vård. Samtidigt saknas genomtänkta strategier, mål och konkreta åtgärdsplaner för hur vården genom forskning kan utveckla verksamhetens kvalitet, men också öka kostnadseffektiviteten ur ett samhällsperspektiv. Bristande utvecklingskraft och effektivitet beror i hög grad på att vård och forskning är för åtskilda med olika huvudmän. Den medicinska forskningen sker i dag främst utanför den ordinarie hälso- och sjukvårdsverksamheten. Grundforskning utgör ett viktigt fundament för all medicinsk utveckling, men utan en stark patientnära klinisk forskning i vårdmiljön riskerar vi att tillämpningen av ny kunskap försenas eller till och med uteblir. Separationen mellan vård och forskning är mycket olycklig. Tidigare fanns en tydlig koppling mellan vård och forskning inbyggd i ledarskapet inom universitetssjukvården, men i dagens komplexa landskap är detta svårt att åstadkomma med automatik. Vi måste därför säkerställa nya vägar för ett samordnat ledarskap och en kultur som förmår integrera uppdragen för vård och forskning. För att vården ska kunna ta till sig nya kunskaper snabbare krävs organisatoriska förändringar, men också en förändrad kultur. Regeringens utredare Sofia Wallström beskriver ett behov av ett ”akademiskt systemtänkande” i sin utredning om nationella kunskapsstöd i hälso- och sjukvården (SOU 2017:48). Det innebär att alla som arbetar i vården, oavsett yrkeskategori, måste känna att de ingår i ett akademiskt system som präglas av kopplingen mellan forskning och patientnytta. Den här känslan är avgörande för att skapa en kultur som är positiv till utveckling, evidens, introduktion av nya metoder och arbetssätt. För att öka hälso- och sjukvårdens möjligheter att tillgängliggöra ny kunskap måste forskning bli en naturlig del av den dagliga verksamheten på alla nivåer. Att vårdens mest aktuella frågeställningar i högre grad kommer närmre forskningen skapar utveckling och är en förutsättning för att effektivt hitta lösningar på vårdens stora samtidsutmaningar. Sverige har unika förutsättningar att utveckla och förbättra hälso- och sjukvården med hjälp av kunskap. Hos de engagerade och högt utbildade medarbetarna finns en kraft som bara väntar på att frigöras. Det finns en stark önskan bland medarbetarna om en mer kunskapsbejakande kultur och tillitsfull organisation. Inom svensk hälso- och sjukvård har många dessutom en forskarutbildning. Genom våra nationella register och väl sammanhållna sjukvårdssystem har vi fantastiska möjligheter att följa upp och analysera resultat. Samtidigt är vårdens anställda sedan årtionden intrimmade i en starkt hierarkisk, och på många sätt politiskt styrd, organisation där utrymmet för egna initiativ är kraftigt begränsat. För att förändring ska vara möjlig krävs därför tydligare politiskt ledarskap. Nu krävs förändring om Sverige inte ska halka efter i framtidens kunskapsbaserade vård. Både nyttan för enskilda patienter och samhälle står på spel. Mot den bakgrunden vill vi uppmana Sveriges regionpolitiker att ge hälso- och sjukvården ett nytt kunskapsuppdrag. Forskning, utveckling och utbildning måste uttalat bli del av verksamhetsuppdraget, som noga följs upp och återkopplas. Vi föreslår fyra konkreta delar: 1. Hälso- och sjukvården behöver formulera målsättningar och ta fram en tydlig strategi för att möta behovet av att ta till sig ny kunskap. 2. Forskning med målsättning att utveckla vårdens kvalitet behöver göras till en central del av verksamhetsuppdraget och vara en naturlig del av sjukvårdens vardag. 3. De ekonomiska styrsystemen behöver ändras för att stimulera långsiktigt utvecklingsarbete och forskning. 4. Ett ökat forskningssamarbete mellan vården och universiteten måste stimuleras. På både statlig och regional nivå behöver arbetet intensifieras med att undanröja de hinder för forskning och kliniska studier som det dubbla huvudmannaskapet innebär. Akademi och vård behöver integreras och ledarskapet säkerställa att hela organisationen genomsyras av kunskapsutveckling, där universitetssjukvården har en naturlig ledarroll. Vi som undertecknar den här artikeln representerar sex stora svenska forskningsfinansiärer som årligen bidrar med tre miljarder kronor till den medicinska forskningen. Det är med stolthet vi kan konstatera att svensk forskning, trots de många utmaningarna, håller hög kvalitet och levererar nya framgångar i ett allt högre tempo. Och det svenska folkets stora engagemang märks inte minst i viljan att bidra till den medicinska forskningen. Allt fler väljer att lämna ett privat bidrag till forskningen. Våra många bidragsgivare, vanliga privatpersoner och företag över hela landet, litar på att deras gåvor ska komma hälso- och sjukvården till nytta på ett så effektivt sätt som möjligt. Så sker inte i dag. Nu krävs ett tydligare politiskt ledarskap. Ge vården ett nytt kunskapsuppdrag så att forskningsframgångarna snabbt och systematiskt kan komma patienterna till del. 17 juli 2019 Debattartikel Forskningsfinansiärer: ”Samarbetet mellan vård och forskning måste bli bättre” Repliker Thomas Helleday, professor vid Karolinska institutet och University of Sheffield: ”Varför tar forskningsfinansiärerna inte ett eget ansvar?” Ethel Forsberg, generaldirektör för Forte: ”Vi utvecklar kunskap om hur forskningsresultat kan omsättas i praktik” Ole Petter Ottersen, rektor, Karolinska institutet: ”En forskarskola borde etableras”


Summary: DN DEBATT 16/7. Klimatkrisen går inte att lösa om inte vi alla kliver fram och axlar uppdraget. Att fortsätta peka på att ”politiken och globala företag” måste agera leder till ansvarsförskjutning och rundgång i diskussionerna. Vi erbjuder fem praktiska råd till såväl makthavare som privatpersoner som snabbt vill göra skillnad, skriver nätverket Fifteen for future.

I de förvånansvärt ljumma, offentliga diskussionerna om hur klimatkrisen ska lösas heter det oftast att ansvaret inte kan läggas på individen, att individen inte ska skuldbeläggas. Det lyfts fram att det är kraftfull politik och strukturell omställning som måste till. Naturligtvis är det så, men vi framhåller att vägen dit går via individen och att klimatkrisen inte går att lösa utan att individen kliver fram och axlar uppdraget. Att fortsätta debattera och peka på att ”politiken och globala företag” måste agera, att system och strukturer måste förändras anser vi leder till ansvarsförskjutning och rundgång i diskussionerna. Varför det? Därför att ”kraftfull politik, system och strukturer” är livlösa och anonyma begrepp utan aktionsförmåga. De riktar sig inte till några tydliga mottagare och få personer förstår att uppmaningen gäller dem. I stället studsar ansvaret runt, allt medan vi väntar på att ”politik och strukturer” ska ändras. I en så kritisk fråga som den globala upphettningen, där vi är i akut behov av omedelbart, riktat och lösningsfokuserat arbete, kan vi inte slarva med otydliga adressater och ansvarstagare. Fokus i debatten, ansvaret för problemlösningen, behöver därför på ett tydligt sätt kommuniceras och flyttas till just individen. Varje individ – i det liv, på den plats och i den situation hen befinner sig i. När vi börjar organisera, folkbilda och agera på det viset, då har vi lösningen på klimatkrisen inom räckhåll! Få som följer medierapporteringen kan ha missat att tiden för att mildra och vända klimatförändringarna börjar rinna ut. Enligt FN:s expertpanel IPCC har vi knappt 18 månader på oss att börja minska utsläppen av växthusgaser – i skrivandets stund exakt 541 dagar. Vi har mindre än 11 år på oss att nå ett livsviktigt mål: koldioxidneutrala samhällen i alla rika, industrialiserade länder, Sverige inkluderat. Vi vet nu att omställningen går för långsamt för att målen i Parisavtalet ska nås. Detta betyder att vi måste tänka om! Vi har inte tid att vänta på att ”en kraftfull politik” ska komma på plats eftersom detta troligtvis kommer att ta ytterligare år av lokalt och nationellt politiskt uppvaknande, utredningar, debatter, förhandlingar och förhalningar från kapitalstarka lobbyister. Dags alltså att kavla upp ärmarna och ta oss an det här på ett annat sätt, med gemensamma krafter! Vi behöver, i varje del av samhället, tillsammans med våra grannländer och deras grannar, minska vår klimatpåverkan med 15 procent om året. Det här kommer inte någon grupp eller något samhällsskikt att lösa själv. Vi är övertygade om att civilsamhälle, organisationer och styrande måste mobilisera tillsammans och börja nu, genom att du och jag tar tag i saken och börjar problemlösa exakt där vi själva är. För att snabbast möjligt komma vidare erbjuder nätverket Fifteen for future därför fem ledstänger som du kan luta dig mot, oavsett om du är ledare, makthavare eller ”gräsrot” och som snabbt gör dig till en kraftfull och aktiv del av lösningen. 1. Börja med att fundera på hur du kan minska utsläppen du själv genererar med 15 procent i år. Det är lätt för de flesta, eftersom vi gör så otroligt mycket onödigt av okunskap och gammal vana. Är du osäker på hur din livsstil påverkar klimatet och hur du kan minska ditt avtryck kan du räkna ut det med hjälp av en klimatkalkylator. De finns både på internet och i appar. Ta tag i din egen kompetenshöjning och börja ställa om. Information och tips finns överallt i dag: hos vänner, i medier, på internet och hos miljöorganisationer. 2. Se över din arbetsplats, den organisation eller den förening du verkar i. Hur ser era transporter, produkter, material, emballage, tjänster ut? Lyft frågan och agera tillsammans med vänner och arbetskamrater i den mån du kan. Ju högre position du har, desto större möjlighet att påverka och facilitera förändringsarbetet. Börja staka ut er väg mot en klimatneutral verksamhet med 15 procents förändring om året. Gör det till en utmaning och börja nu. 3. Se över vad du kan påverka och bidra med genom ditt yrke, din kompetens eller dina nätverk. Hur kan din unika kombination av position och erfarenheter bidra till kunskapsspridning, beteendeförändring, problemlösning eller praktisk omställning? Om du inte hittar någon framkomlig väg kan du kanske engagera dig i någon organisation som redan arbetar för att bromsa klimatförändringarna? Öka ditt engagemang eller ditt ekonomiska bidrag med, säg 15 procent? 4. Prata klimatförändringar och vardagslösningar med människor i din närhet. Fråga hur andra gör, berätta hur du själv tänker. Samtal om tips och idéer på klimatsmarta förändringar behöver bli lika självklara som bästa sättet att komma igång med träning eller hitta bra investeringar. Ju fler som visar och gör, desto fler kommer att följa efter. Lyft frågan i yrkesspecifika nätverk och se hur ni kan arbeta tillsammans för lösningar inom ert område. 5. Gör det enkelt! Börja där det känns hanterbart för dig. Ta inte bort sådant som känns viktigt, men byt ut – hitta andra sätt, varor eller upplevelser som belastar klimatet mindre. Satsa på 15 procent förändring om året och välj var du själv drar ner på dina procent. På så sätt sprider vi ut förändringseffekterna och ger utsläppstunga företag tid och möjligheter att ställa om, utveckla nya attraktiva tjänster och produkter genom energikällor som är hållbara. Vi vet inte hur hela den komplexa klimatkrisen kan lösas, men vi vet vad vi kan göra där vi är och du vet helt säkert vad du kan göra där du är – en bit i taget. I det finns en makalös potential, en kraft och synergieffekt som kan ta oss hela vägen, tvärs genom samhällsskikt och nationsgränser. Vi ser med stor förhoppning fram mot den första partiledaren, företagsledaren eller influencern som kliver fram som förebild och berättar vad hen själv gör för att minska sin klimatpåverkan med 15 procent i år. Hur hen konkret kommer att arbeta för att Sverige ska uppfylla Parisavtalet. Hur hen kommer att arbeta för folkbildning och mobilisering i klimatfrågan och facilitera det omställningsarbete som många gräsrötter, företag och organisationer redan inlett och står och stampar för att få utveckla. Om vi börjar här och nu, med dig som läser och oss som skriver når vi ända fram till ”system, strukturskifte och kraftfull politik”. Varför – därför att dessa består av dig och mig. Kompetenta individer som var och en behöver ta bollen och agera där vi kan. När vi kopplar ihop oss i lösningsfokuserade nätverk över samhällsgränserna, när vi drar åt samma håll – då finns det ingenting vi inte klarar av! Fifteen for future Nätverket Fifteen for future bildades i mars 2019 av klimatengagerade privatpersoner i syfte att stödja och komplettera Greta Thunbergs ungdomsrörelse. Ambitionen är att bidra till ökad begriplighet, hanterbarhet, meningsfullhet och aktivitet i arbetet för klimatomställning. Nätverket består i dag av runt 190 personer över hela landet.  16 juli 2019 Debattartikel Nätverket Fifteen for future: ”För att lösa klimatkrisen måste individen ta ansvar”


Donald Trump spelar fult med övermäktig dollar

Summary: Dollarn skänker stabilitet till världsmarknaden. Men president Trump utnyttjar den som vapen i sin ekonomiska krigföring.

För precis 75 år sedan lade konferensen i amerikanska Bretton Woods grunden för en ny ekonomisk världsordning. Samarbete och frihandel skulle snabbstarta återuppbyggnaden efter andra världskriget. Internationella valutafonden, IMF, och Världsbanken skapades. Nationalism och protektionism tillhörde historien. Var det tänkt. Redan före kriget hade dollarn tagit över den ledande globala rollen från pundet. Den befästes med USA:s dominans över världsmarknaden efter 1945. Bretton Woods fasta växelkursmodell bröt samman på 70-talet, men dollarn är fortfarande kung. USA:s andel av världsekonomin har krympt kraftigt, men dollarn är överlägsen etta som reservvaluta. Mycket av handeln sker i dollar. 60 procent av de internationella krediterna räknas i dollar. Olja och råvaror betalas i dollar. Euron är stor, men liten i jämförelse. Om den amerikanska ekonomin går bra står dollarn stark. Svajar det i världen är den en säker hamn. Detta ger USA ett ansenligt manöverutrymme. Och presidenten och kongressen får en käpp att slå med. Ekonomiska sanktioner är mer än handelsbojkott. Bestraffningen av Ryssland efter annekteringen av Krim blev kännbar först när USA ströp landets tillgång till det internationella finanssystemet. Dollarn ger den makten. När Donald Trump lät USA lämna kärnteknikavtalet med Iran införde han sanktioner som skulle knäcka landet genom att stoppa oljeexporten. Vapnet var återigen dollarn. Det är hart när omöjligt för länder och företag att undvika dollarn och därmed amerikanska finansinstitut (och domstolar). Den som törs göra affärer med Iran hotas med avstängning och skyhöga böter. Tillgångar i USA är i fara. EU vill rädda avtalet genom att få europeiska bolag att trotsa Trump, men är i praktiken maktlöst. Bolag som tvingas välja behåller hellre platsen på den väldiga amerikanska marknaden än riskerar den för Irans skull. Allt oftare utnyttjar Trump dollarn som utrikespolitisk batong och i sina handelskrig mot diverse nationer. En av hans många vanföreställningar är att alla bilaterala handelsunderskott är skadliga och beror på att andra fuskar. Han har länge anklagat Kina för att hålla nere sin valutakurs för att gynna exporten, vilket var sant förr men inte längre. Trumps finansminister Steven Mnuchin hävdar nu i stället att kineserna borde manipulera kursen så att den inte sjunker. För det vore ”orättvist”, trots att presidentens tullar är en viktig orsak till pressen nedåt. Även USA:s vänner hamnar i skottgluggen. I Trumps värld fifflar den europeiska centralbanken ECB om den sätter in nya penningpolitiska stimulanser för att staga upp ekonomin. Samtidigt skäller han på Federal Reserve för att räntan inte kapas omedelbart. Och han låtsas inte om att det budgetunderskott, som blåstes upp med förra årets skattesänkningar, förklarar ökningen av handelsunderskottet under hans mandatperiod. Finansdepartementet i Washington har lanserat en fåraktig idé om att USA ska uppskatta ”rimliga” kurser för olika valutor. Godtycke skulle ersätta marknaden som domare. USA väger ännu tyngst i världsekonomin och dollarns ställning är så långt ohotad. Risken när Trump svingar valutavapnet är att andra länder tröttnar. Även förtroende är en valuta, och presidentens ekonomiska krigföring sänker ständigt dess värde. Kina undersöker alternativ till USA:s hegemoni. Det lär ta lång tid att utveckla och försvåras av att den kinesiska valutan inte ens är fullt konvertibel. Därtill krävs stöd från andra länder. EU-kommissionens ordförande Jean-Claude Juncker är inte den ende som klagar över eurons undanskymda roll. Europa kan till slut också se behov av att utmana dollarn. Men som fallet Iran visar behöver unionen i så fall ett separat banksystem och en egen försäkringsmarknad utan dollarn som bas, liksom till exempel transportvägar utan kontakt med USA. Att ordna det är, milt uttryckt, en stor uppgift. Fast när USA beter sig som en skurkstat på världsmarknaden växer irritationen. Trump saboterar världshandelsorganisationen WTO. Han vevar med tullar som straff även när han är missnöjd med hur Mexiko sköter migranter vid gränsen, och påstår att bilimport från Europa är ett hot mot den nationella säkerheten. Dollarn är ett farligt verktyg i händerna på en sådan president. Protektionism och ”Amerika först” leder till rekyler. Bättre vore att återvända till andan från Bretton Woods.


Så slipper du mobilnäten på semestern

Summary: För den som vill ha en mobilfri semester med barnen blir det allt svårare att hitta platser utan uppkoppling i Sverige. Störst chans har man om man beger sig till fjällvärlden eller tecknar ett abonnemang med många ”vita fläckar”.

Att vara uppkopplad eller inte kan vara något som kan leda till stora diskussioner inför semestern. Någon kanske vill passa på att ta ledigt även från skärmen, medan en annan hoppas att äntligen få tid att fördjupa sig i sina sociala relationer på nätet. Vissa får panikkänslor av den dåliga uppkopplingen i sommarstugan där man får gå långt ut på vägen för att ringa eller ta sig upp på en höjd för att komma ut på nätet. Föräldrar ser kanske den dåliga täckningen på sommarvistet som en skänk från ovan. Äntligen ska hela familjen få umgås på riktigt – prata, spela gamla analoga familjespel och ett parti krocket på gräsmattan. Om man nu vill ha en semester utan sociala medier, sms och telefonsamtal? Och hoppas att barnen ska ägna sig åt andra saker än att ha kontakt med kompisar på Snapchat, lyssna på musik på Spotify eller titta på Youtube-klipp? Vad gör man då? Det enkla svaret är naturligtvis att stänga av mobilen eller lämna den hemma. Om det bär emot, eller om det blir svårt att övertala barnen, så kan man leta efter semesterplatser där det inte finns någon uppkoppling. De är dock inte så lätta att hitta numera. Självklart ska alla ha tillgång till bredband var man än råkar bo i landet. Mobilnäten har därför byggts ut i snabb takt de senaste åren. För fem år sedan fanns tillgång till mobilt bredband på 10 Mbit/s på 44 procent av Sveriges yta. I oktober förra året var siffran över 77 procent, enligt Post- och telestyrelsens, PTS, senaste bredbandskartläggning. Baksidan är att det snart är det omöjligt att göra sig onåbar i Sverige. Men ge inte upp. Det finns fortfarande områden där man kan dra sig undan omvärlden. Den som studerar teleoperatörernas täckningskartor upptäcker snart att de största möjligheterna till digital avskildhet finns så långt från kusterna och storstäderna som möjligt. Stockholms skärgård är inte mycket att räkna med längre. Särskilt attraktiva för den som vill vara onåbar är de västra delarna av Norrland. I synnerhet fjälltrakterna. – De vita fläckarna finns framför allt i områden i norra Sverige som till exempel Dalarnas, Gävleborgs, Jämtlands, Norrbottens, Värmlands, Västerbottens och Västernorrlands län, och där det inte finns någon direkt bebyggelse eller turistverksamhet, säger Christian Höglund på enheten för spektrumförädling på PTS. Ett bra tips generellt är alltså att hålla sig borta från bebyggda trakter. Det är nämligen där människor bor som teleoperatörerna av förklarliga skäl har ansträngt sig för att förbättra täckningen. Att vara nåbar långt ute i skogen är inte lika prioriterat. Men det handlar också om vilken teleoperatör man anlitar. Letar man noga kan man faktiskt hitta abonnemang där man slipper mobilt bredband i stora delar av Sverige norr om Dalälven. För att göra sig nåbar måste man ge sig ut på de större vägarna, som E 14 och riksväg 45. Det finns också mycket lokala variationer i naturen som är svåra att återge i en teknisk täckningskarta. – Den som vill hålla sig borta från nätet kan leta efter djupa dalar eller platser som ligger bakom ett berg där radiosignalen hindras från att komma fram, säger Christian Höglund. Läs mer: Nio sätt att få en hälsosam relation till din telefon Tidigare kunde utlandsresan bli en hjälp på traven för föräldrar med tonåringar som har svårt att lägga undan mobilen. Det kunde nämligen bli väldigt dyrt att använda den i andra länder. Så det var lika bra att lämna luraren hemma. När de så kallade roamingavgifterna avskaffades inom EU för två år sedan rycktes det argumentet bort från föräldrarna. Nu kostar det nämligen inte mer att använda mobilen i andra EU-länder än hemma i Sverige, upp till en viss gräns. Dessutom erbjuder de flesta hotell trådlös uppkoppling utan avgifter. Frågan är också om inte pratet om att vi vill ta ledigt från skärmen på semestern är mest snack. För när det ställs på sin spets stämmer inte alltid tanke och handling överens. Charterbolaget Airtours beställde förra året en undersökning från Sifos webbpanel som visade att sex av tio svenskar skulle vilja åka åka på en skärmfri semester. Främsta skälet var att de ville ta en paus från sociala medier och vara mer närvarande i nuet. Andra lockelser var att stressa mindre samt att få mer tid med familj och vänner. Resultatet av undersökningen fick bolaget att lansera en skärmfri resa till Kreta på höstlovet i höstas som ett pilotprojekt. Tanken var att inte minst locka barnfamiljer som vill umgås utan mobiler på semestern. Mobiler och surfplattor skulle lämnas in på plats och hotellets wifi skulle vara avstängt under veckan. – I resan ingick också ett analogt kit med polaroidkamera, sällskapsspel och en dags cykelhyra. Tanken var att familjen skulle göra saker tillsammans, säger Stefan Chatzopoulos, informationschef på Airtours. Han understryker att reseledarna inte skulle vara några mobilpoliser, utan att den som behövde sin telefon till något skulle få ut den. Hur gick det? – Intresset var jättestort på sociala medier, men vi fick tyvärr bara två bokningar och tvingades ställa in resan. Jag tror fortfarande att det finns ett behov av att vara analog på semestern, men vi var nog för tidigt ute. Det är kanske lätt att säga att man vill vara mobilfri, en annan att verkligen vara det på riktigt. Det är bara att gå till sig själv, säger Stefan Chatzopoulos. Läs mer: Så får du ditt barn att lägga ner mobiltelefonen i sommar Täckningskartor Den som vill hitta ställen utan uppkoppling på semestern kan närstudera mobiloperatörernas täckningskartor. Det kan skilja sig mycket mellan de olika bolagen, och även beroende på vad man har för mobiltelefon.


Per Svensson: Låt Iryna stanna i Sverige

Summary: Iryna förlorade ett ben vid terrorattentatet på Drottninggatan. Nu måste hon lämna Sverige. Regeringen borde låta henne stanna.

Den 7 april 2017 befann sig Iryna på Drottninggatan i Stockholm. Hon skulle köpa en nyckelring till sin dotter. Utanför Åhléns rammades hon av terroristen Rakhmat Akilovs lastbil. Irynas skador var så allvarliga att läkarna tvingades amputera hennes högerben. Hon har efter dådet också vittnat om svårläkta sår i själen. Nu kör Sverige henne på porten. Iryna kommer från Ukraina och hennes ansökan om uppehållstillstånd för sig själv och dottern har efter att ha vandrat från instans till instans av allt att döma nått vägs ände. Migrationsöverdomstolen har avvisat hennes begäran om omprövning. Iryna och dottern har fyra veckor på sig att lämna Sverige. Hennes juridiska ombud hoppas dock på att regeringen ska ta ett moraliskt ansvar och med hänvisning till Regeringsformens paragrafer om ”dispenser” och ”nåd” ge Iryna rätt att bli kvar i landet. Justitieminister Morgan Johansson har signalerat att något sådant beslut inte är aktuellt. Här ska rätt gå före nåd. Han bör ändra sig. Regeringen bör låta Iryna och hennes dotter få stanna i Sverige. Formalism har sin givna och omistliga plats i en demokratisk rättsstat. Men formalismen måste också kunna kompletteras med känslans förnuft. Iryna är ett offer för terrorism, och som sådant kommer hon varken fysiskt eller psykiskt att kunna bli samma människa som tidigare. Det är en tung vikt att lägga i vågskålen när man ska avgöra om det finns särskilda skäl att bejaka hennes önskan om att få försöka bygga en framtid i Sverige. Det är inte Sverige som bär ansvaret för terrordådet. Skulden är Rakhmat Akilovs. Men hur skulle vi som människor reagera och agera om en gäst i vårt hem utan vår förskyllan drabbades av ett brott eller en svår olycka? Jag vill tro att vi hade gjort allt vi kunde för att stötta och hjälpa vår gäst. Sverige borde inte vara omänskligare än sina invånare.


Summary: DN DEBATT 9/7. Det är 40 år sedan barnaga förbjöds i Sverige, som därmed blev först i världen att göra det olagligt med kroppslig och psykisk bestraffning av barn. Men Sverige saknar ännu en handlingsplan mot våldet trots att det är ett folkhälsoproblem som riskerar att följa barnet hela livet. Regeringen måste skyndsamt ta fram en nationell strategi, skriver företrädare för Rädda barnen.

Den svenska regeringen har tagit på sig rollen som vägvisare för andra regeringar och har ett ansvar att hitta lösningar på våldet mot barn. Dessutom bör regeringen inse att våldet är ett folkhälsoproblem som riskerar att följa med barnet hela livet med förödande konsekvenser. Rädda barnen och Rädda barnens ungdomsförbund uppmanar regeringen att skyndsamt ta ett helhetsgrepp i frågan och arbeta med våld mot barn på högsta nivå. Vi ser ett stort behov av en nationell strategi. I år är det 40 år sedan det blev olagligt med barnaga i Sverige. Därmed blev Sverige det första landet i världen att förbjuda kroppslig och psykisk bestraffning mot barn. Sedan dess har totalt 55 länder anslutit sig till lagen, och fler länder väntas följa. Rädda barnen arbetar aktivt för att detta ska ske, samt för att förändra attityder och beteenden hos vuxna. Rädda barnens ungdomsförbund har under året haft frågan om aga och annan typ av våld som sitt allra största fokus. Flera nationella studier visar att lagen har gett stora positiva effekter. Följaktligen har det gått att ändra föräldrars attityder kring uppfostran. Genom successivt ökade kunskaper har vuxna förstått att uppfostringsmetoder som inbegriper våld inte är långsiktiga, utan det är uppfostran som karakteriseras av värme och stöd som optimerar barns utveckling. Parallellt med attitydförändringen har det skett en kraftig nedgång i kroppslig bestraffning sedan 80-talet. Men trots framstegen förekommer fortfarande aga och annan typ av våld mot barn. ”Jag är så rädd för att träffa min pappa, allt han har gjort kommer tillbaka då och jag mår illa och kan nästan inte prata då.” Flicka 10 år ”Mamma har sparkat och slagit mig men det som gör mest ont är allt som hon sagt till mig. Att jag är dålig och så ...” Pojke 7 år Citaten är hämtade från Rädda barnens Centrum för stöd och behandling och är inte ovanliga. En nyligen gjord studie från Allmänna barnhuset visar att totalt 44 procent har utsatts för någon typ av barnmisshandel. Det är väl känt att fysisk barnmisshandel kan ge allvarliga skador, och till och med få dödliga följder. Vi vet också att psykisk misshandel har förödande konsekvenser. Misshandel och ett liv under hot om våld, är en stark stressfaktor som ökar risken markant för sämre skolresultat, psykisk sjukdom och självskadebeteende. Nyligen gjorda studier visar också att våld under barnaåren har starka samband med problem senare i livet, såsom kriminalitet, alla typer av beroenden, dålig ekonomi, hjärt- och kärlsjukdomar och för tidig död. Rädda barnen och Rädda barnens ungdomsförbund möter årligen tusentals barn och vuxna. I skolan, på deras fritid och i stöd och behandling. Vi ser att skolor, idrottsföreningar, socialtjänsten, sjukvården, rättsväsendet med flera, gör insatser för att hjälpa våldsutsatta barn, men att det tyvärr inte räcker till. Arbetet sker inte systematiskt och med tillräckliga resurser och kunskap. Det är en brist på universella förebyggande åtgärder på samhällsnivå som effektivare kan hjälpa många barn. En stor utmaning är att barnmisshandel inte klassificeras som ett folkhälsoproblem i Sverige. Det är alltså inte ett mål i folkhälsopolitiken att främja barns psykiska hälsa och regeringen bedriver inte ett förebyggande arbete på högsta nivå. Det gör att olika aktörer i samhället som arbetar med folkhälsa (socialtjänst, sjukvård, polis och så vidare) inte systematiskt arbetar för att våld inte ska ske, utan tar först och främst hand om redan utsatta barn. Detta trots att både FN och Världshälsoorganisationen benämner våld mot barn som ett folkhälsoproblem. Om vi jämför med skador och dödlighet i trafiken är det som att vi enbart skulle satsa på sjukvård för redan trafikskadade barn, men att det inte fanns förebyggande insatser såsom kontroll av bilister som kör utan körkort, i för hög hastighet eller är alkoholpåverkade etcetera. I Agenda 2030 för hållbar utveckling lyfts våld mot barn i delmål 16.2: ”Alla stater är skyldiga att eliminera alla former av våld eller tortyr mot barn” (FN, 2015). Inom ramen för Agenda 2030 var Sverige det första landet att ansluta sig till Globala partnerskapet för att eliminera våld mot barn som ett så kallat vägvisarland. Sverige ska därmed påvisa framgångsrika lösningar för att eliminera våld mot barn i olika miljöer, både i familjen och i samhället i stort. Rädda barnen vill understryka vikten av den svenska regeringens aktiva åtagande i denna fråga. Fakta. Det Globala partnerskapet för att eliminera våld mot barn lanserades i juli 2016, och är ett gemensamt initiativ från ett antal regeringar, Unicef, WHO, civilsamhället, privat sektor och andra aktörer för att genom internationell samverkan uppnå förändring i frågan. 9–18 juli kommer en svensk delegation att delta vid FN-mötet High-level political forum for sustainable development för uppföljning av Agenda 2030. Vi uppmanar den svenska regeringen att under detta möte lyfta vikten av att uppnå det globala delmålet 16.2 om att eliminera våld mot barn. Parallellt med sitt internationella åtagande behöver regeringen satsa på flera nivåer för att bekämpa våldet i det svenska samhället. Det behövs rejäla insatser för att förebygga, upptäcka, samt åtgärda samhälleliga brister gällande skydd, stöd och behandling. Det är nu viktigt att regeringen tar fram och implementerar en nationell strategi för att motverka våld mot barn. Enligt WHO hade 13 länder en nationell handlingsplan år 2017. Här bör Sverige snabba på för att inte hamna på efterkälken. Rädda barnen vill att våldet ses för vad det verkligen är: Ett folkhälsoproblem som riskerar att följa barnet hela livet. Det handlar inte bara om utvecklingen för det enskilda barnet, utan också för det svenska samhället i stort. Våld mot barn Definitionen av barnaga innefattar kroppslig och psykisk bestraffning i uppfostrande syfte. När förbud mot barnaga blev lag 1979 skrevs det in i Föräldrabalken. Där står följande: ”Barn har rätt till omvårdnad, trygghet och en god fostran. Barn skall behandlas med aktning för sin person och egenart och får inte utsättas för kroppslig bestraffning eller annan kränkande behandling”, Lag (1983:47). Aga är en typ av våld mot barn. Andra typer är till exempel försummelse, sexuella övergrepp eller upplevt våld mellan vuxna i familjen. Våld mot barn innefattar således både fysisk och psykisk misshandel.  9 juli 2019 Debattartikel Lena Ingelstam, Rädda barnen, och Vendela Carlfjord, Rädda barnens ungdomsförbund ”Sverige behöver en nationell strategi mot våld mot barn” Repliker Åsa Lindhagen (MP), minister med ansvar för barnrättspolitiken: ”Förslaget om en nationell strategi mot våld mot barn är värt att ta på allvar”


”Max klimatkompenserar bara en bråkdel”

Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. Hamburgerkedjan Max påstående att företaget är klimatpositivt stämmer inte. Max kompenserar bara för en sjundedel av nötköttets totala klimatpåverkan, skriver Jonas Paulsson.

Koncernchef Richard Bergfors och vice koncernchef Christoffer Bergfors hävdar i ett svar på min insändare på DN Åsikt att hamburgerkedjan Max är ett klimatpositivt företag. De menar att deras företag är med och driver klimatfrågan och omställningen mot en mer växtbaserad kosthållning. När Max påstår att företaget är klimatpositivt är det svårt att ta på allvar. I sina beräkningar av livsmedels klimatpåverkan tar man inte med i beräkningen att den mark som används skulle kunna återbeskogas. Då blir klimatpåverkan från nötkött radikalt mycket större. Enligt Chalmersforskaren Stefan Wirsenius handlar det om 150 kg koldioxid per kilo nötkött. Man kan ifrågasätta klimatkompensation och nyttan av det. Men även om man accepterar tanken bakom klimatkompensation är det ett faktum att Max endast kompenserar för en sjundedel av nötköttets totala klimatpåverkan. Djurindustrins konsekvenser begränsas inte till klimatet. FN:s jordbruksorganisations djuruppfödningsrapport ”Livestock’s long shadow” är den största och viktigaste vetenskapliga redogörelsen om djurhållningens miljöpåverkan. Rapporten pekar ut djurhållning för köttproduktion som en av de största miljöbovarna av alla mänskliga aktiviteter. Djurhållning toppar listan för bland annat jordförstörelse, förstörelse av vattenresurser, överutnyttjande av vattenresurser, försurning och luftföroreningar. Företaget Max kompenserar varken för dessa katastrofala konsekvenser, förlusten av biologisk mångfald eller för de kostnader som drabbar skattebetalarna i form av ökad ohälsa som följer på att folk äter Max mat. Nog är det sant att Max är med och driver klimatfrågan – men åt ett håll som i absoluta tal innebär ökad konsumtion av nötkött. Richard och Christoffer Bergfors skrev själva i en debattartikel i Lant Lantbruk (2 juli 2019) att de ökar sina inköp av nötkött. Bevare oss för sådan klimataktivism! DN Åsikt 6 juli 2019 kl 05 Insändare Jonas Paulsson: ”Gå inte på hamburgerkedjornas vegobluff” Svar Richard Bergfors och Christoffer Bergfors: ”Max är en klimatpositiv hamburgerkedja” Jonas Paulsson: ”Max klimatkompenserar bara en bråkdel” Kaj Török: ”Korrekt beräkning av Max positiva klimateffekt” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: DN DEBATT 7/7. Åtta av tio djurskyddsinspektörer säger att de har utsatts för hot i tjänsten. Sedan inspektörerna övertagit en del av polisens uppgifter har de i högre grad tvingats hantera direkta konflikter. Risken att skadas i arbetet har också ökat. På sikt utgör det ett hot mot demokratin, skriver Per Klingbjer och Kristofer Jervinge i Naturvetarna och kräver att regelverket ses över.

Arbetsgivarverket kräver i en hemställan till regeringen att regelverket bör ses över med syfte att öka skyddet för statsanställda som utsätts för våld, hot och trakasserier. En problematik som enligt myndigheten ökat i omfattning under senare år. Verket menar att försöken att på detta sätt otillbörligt påverka hur statsanställda utför sitt arbete riskerar att bli ett hot mot hela det demokratiska systemet. Förutom att det är ett hot mot demokratin menar Arbetsgivarverket att problematiken även ska ses som en allvarlig arbetsmiljöfråga som påverkar statens kompetensförsörjning och viljan att arbeta statligt. Naturvetarna instämmer i argumentationen och vi ställer oss bakom denna hemställan till justitiedepartementet. Vi har under flera års tid försökt påvisa att hot och våld mot statsanställda, förutom att det är en arbetsmiljöfråga som förtjänar att tas på största allvar, på sikt utgör ett hot mot demokratin. Djurskyddsinspektörer på länsstyrelserna är en profession som vi vid flertalet tillfällen identifierat som en yrkeskår som är utsatt för hot, våld och trakasserier i stor utsträckning. Med anledning av att det nu har gått drygt ett år sedan vissa av Polismyndighetens arbetsuppgifter med djur flyttades över till länsstyrelserna, har vi därför frågat djurskyddsinspektörerna hur läget är. Bakgrunden till dessa förändringar var att renodla arbetsuppgifter och möjliggöra ett större fokus på kärnverksamheterna för polisen. Vår studie visar var denna förändring har fått en reell effekt, nämligen för djurskyddsinspektörers hot- och våldsproblematik, arbetsbelastning och effektivitet där den fått tydligt negativa konsekvenser. Åtta av tio inspektörer svarar i vår undersökning att de utsatts för hot i tjänsten. Siffror för andra professioner inom offentlig sektor som har en utbredd hotproblematik brukar ligga någonstans runt 30 procent i regel, så detta är alarmerande. Än värre är att en intern redovisning konstaterat att arbetsmiljön i denna aspekt också påverkats negativt på länsstyrelserna som en direkt konsekvens av övergången. Man skriver att djurskyddsinspektörer i dagsläget i högre grad tvingas hantera direkta konflikter och är mer utsatta både i fält vid verkställigheter och i telefon. Förutom detta konstateras att risken att skadas fysiskt i arbetet också ökat. Detta är naturligtvis helt ohållbart. Även om det skedde en ökning av 17 årsarbetskrafter inom djurskyddet under 2018, enligt Jordbruksverket, svarar nu också över hälften av djurskyddsinspektörerna i vår studie att resurserna som tillfördes inte är tillräckliga. Åtta av tio respondenter har vidare uppgivit att de upplever att den administrativa bördan har ökat. När det gäller hur man ser på sin egen arbetsbelastning har 77 procent svarat att man anser att även denna har ökat sedan arbetsuppgifterna togs över från polisen. Möjligtvis skulle man kunna hävda att det ändå går åt rätt håll om man kunde påvisa att antalet kontroller har ökat, nu när länsstyrelserna har fått resurstillskott i form av fler årsarbetskrafter. Det finns bara ett problem, enligt Jordbruksverket har antalet kontroller och beslut i stället minskat under 2018. Att över hälften av inspektörerna trots allt uttryckt att samarbetet med polisen fungerar bra eller mycket bra är ändå ett ljus i mörkret. Men då denna fråga i vår studie bland annat avsåg hur det fungerar med handräckning från polisen, alltså att polisen är med i fält vid hotfulla situationer, kan man likväl se det som problematiskt. I en yrkeskår som i hög utsträckning är utsatt för hotfulla situationer vore det eftersträvansvärt om betydligt fler än 53 procent ansåg att samarbetet med polisen fungerar. Polisen har våldsmonopol i samhället och djurskyddsinspektörer är i stor utsträckning beroende av att samarbetet med polisen flyter på bra, inte minst vad avser handräckning. Förutom detta är det viktigt då våld, hot och trakasserier mot statsanställda ytterst utgör ett hot mot demokratin, i den otillbörliga påverkan det kan innebära. Det här är en situation som inte kan bestå, åtminstone inte om grundtanken från regeringen är att den förändrade djurskyddslagstiftning som trädde i kraft så sent som i april 2019 ska efterlevas. För att återknyta till Arbetsgivarverkets hemställan kan heller inte denna utveckling för statsanställda överlag fortgå. Vi kan inte i vårt samhälle ha en utveckling där våld, hot och trakasserier mot statsanställda ökar i omfattning utan att regeringen agerar. Regelverket måste ses över och precis som Arbetsgivarverket uttryckt i sin skrivelse bör bland annat en översyn av den straffrättsliga regleringen i 17 kap. 2 § i brottsbalken om förgripelse mot tjänsteman genomföras. Många av trakasserierna och hoten mot statstjänstemän sker i sociala medier och nuvarande straffrättsliga reglering kan inte hantera denna problematik. Enligt Naturvetarna är det förutom detta även tre saker som krävs specifikt inom djurskyddet för att arbetsmiljön ska bli dräglig för djurskyddsinspektörer på sikt och för att nivån av kontroller ska komma upp på en acceptabel nivå: 1 Fler årsarbetskrafter. 2 Arbetsgivare som arbetar mer aktivt med hot- och våldsproblematiken samt med att ta fram hållbara arbetsrutiner. 3 Ett bättre samarbete mellan länsstyrelserna och polisen i alla län runt om i Sverige. Fakta. I juni 2018 flyttades vissa av Polismyndighetens arbetsuppgifter med djur över till länsstyrelserna: huvudansvaret enligt djurskyddslagen för att transportera, förvara, sälja, skänka bort eller låta avliva omhändertagna djur samt uppgifter som rörde tillsyn över hundar och katter, den så kallade tillsynslagen. Fackförbundet Naturvetarna organiserar cirka tre fjärdedelar av landets alla djurskyddsinspektörer. Drygt hälften av alla landets djurskyddsinspektörer besvarade arbetsmiljöenkäten, en svarsfrekvens på cirka 70 procent. Åtta av tio uppger att de utsatts för hot i tjänsten. 82 procent av dessa uppger att detta har skett under de senaste två åren (60 procent av dessa uppger att de har blivit utsatta för hot under det senaste året, alltså sedan man tog över arbetsuppgifterna från polisen). 77 procent uppger att arbetsbelastningen ökat sedan den 1 juni 2018. Endast 53 procent uppger att de anser att samarbetet med polisen fungerar väl eller mycket väl sedan övertagandet.  7 juli 2019 Debattartikel Klingbjer och Kristofer Jervinge, Naturvetarna ”Många djurskyddsinspektörer utsätts för hot och våld”


Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. De internationella kryssningsfartygen, som gör cirka 270 anlöp per år, kan i framtiden få el när de ligger i Stockholm. Arbete pågår och viljan finns hos olika parter, skriver Fredrik Lindstål (C), styrelseordförande i Stockholms hamnar.

Det är bra att frågan om fartygens miljöpåverkan lyfts, som i insändaren på DN Åsikt av Gunnar Eriksson (27 juni 2019). Frågan är inte ny eller något som Stockholms Hamnar eller Stockholms stad ”passat” på. Vi har länge arbetat med att försöka minska och transparent redovisa sjöfartens påverkan. Men vi står inför stora utmaningar när transporter och resande ökar, samtidigt som utsläppen måste minska. Färjorna står för den största delen av fartygstrafiken i Stockholm, Nynäshamn och Kapellskär med 3000-4000 anlöp per år. Färjetrafiken till och från Visby, Helsingfors, Åbo, Tallinn, Riga, Ventspils och Gdansk fungerar som broar för varor och människor mellan städer och grannländer. Att satsa på elanslutning för denna trafik ger störst effekt för att minska utsläpp och buller när fartyg ligger vid kaj. Det är också med färjorna vi arbetat sedan 80-talet då Viking Line och skärgårdstrafiken började elansluta vid kaj. Stora investeringar för att erbjuda landström har även genomförts i den nya Värtahamnen och i Stockholm Norvik Hamn som nu byggs. Under det här året kommer fyra av Tallink Siljas fartyg att koppla upp sig i Värtahamnen, vilket innebär att andelen färjeanlöp som är uppkopplade tredubblas. Våra beräkningar visar också att koldioxidutsläppen kommer att minska med cirka 8 500 ton per år till följd av att de fyra färjorna elansluts. Stockholms Hamnars strategi är att, när hamnar byggs om eller vi bygger nytt, göra det möjligt för fartyg att elansluta. Just nu arbetar vi med att ta fram en handlingsplan för en klok utbyggnad av elanslutning även i befintlig hamninfrastruktur. De internationella kryssningsfartygen, som gör cirka 270 anlöp per år, kan inte elansluta i Stockholm i dag. I Europa är detta endast möjligt i Hamburg och Kristiansand. Även om det finns en global standard behövs det kostsamma lokala anpassningar. Effektuttagen är dessutom höga. Det ställer höga krav på städernas utbyggnad av elförsörjning och erbjudande av grön el. För att få en uppfattning om hur stora fartygens utsläpp är kan en jämförelse vara intressant. Vägtransporter står för cirka 80 procent av de totala koldioxidutsläppen från transportsektorn i Stockholm. Sjöfartens andel är 8 procent, inklusive kryssningsfartygen som står för 2,5 procent. Stockholms hamnar är så kallade allmänna hamnar. Det innebär i princip att vi måste ta emot fartyg som kommer hit. Sjöfarten är också i stort internationellt reglerad. Det finns med andra ord ingen möjlighet för varken Stockholms stad eller Stockholms Hamnar att ställa särskilda krav på fartygs miljöprestanda. I Stockholms Hamnars miljötillstånd och villkor framgår dock begränsningar för till exempel buller för respektive kaj. När inte möjligheten att tvinga rederier att göra mer än lagen kräver och tillstånden medger arbetar vi i stället sedan länge framgångsrikt med miljörabatter som incitament till miljöförbättringar. Dessa har nu ett tydligt fokus på utsläpp till luft, men Stockholms Hamnar erbjuder också en rabatt på en miljon kronor för fartyg som byggs om för att ansluta till landel. Vi har inte alla lösningar på plats. Men arbete pågår, viljan finns och vi är på väg tillsammans med alla berörda parter, vilket är en förutsättning för att lyckas. Eftersom frågan är komplex och det är svårt att beskriva miljöarbete kortfattat skickar vi med två länkar som kanske klargör frågan om hanteringen av elanslutning och avloppsvatten i Stockholms Hamnar gällande elanslutning och avloppsvatten. DN Åsikt 27 juni 2019 kl 16 Insändare Gunnar Eriksson: ”Tvinga kryssningsfartyg att minska utsläppen” Svar Fredrik Lindstål: ”Kryssningsfartyg kan få el i framtiden” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


"Tungt arbete i hög ålder kräver bättre försäkringsskydd"

Summary: DN DEBATT 2/7. Möjligheterna att få sjukersättning har minskat kraftigt på senare år, bland annat för att få fler i arbete. Men bland de med fysiskt krävande jobb, som byggnadsarbetare, finns det grupper som behöver ett bättre försäkringsskydd än det samhället tillhandahåller, särskilt om de tänker vara kvar i jobbet till 60-års ålder eller längre, skriver fyra forskare.

När vi är tillräckligt gamla kan vi få en säkrad försörjning via pension oavsett om vi är friska eller sjuka. Alla har dock inte förmånen att leva med god hälsa och arbetsförmåga till hög ålder. Den som inte uppnått pensionsåldern och inte klarar av ett normalt arbete kan få sjukersättning (tidigare förtidspension). Andelen med sjukersättning ökar med stigande ålder. Möjligheterna till att få sjukersättning/förtidspension från den allmänna försäkringen har beskurits kraftigt på senare år. Till exempel i åldern 60–64 år fick drygt 10 000 personer per år sjukersättning 2006–2007, medan antalet var runt 1 400 personer per år 2017–2018. Skälen till varför människor inte har arbetsförmåga på grund av sjukdom är framför allt mentala sjukdomar och sjukdomar i rörelseorganen. Orsakerna i unga år är ofta psykiatriska diagnoser, medan besvär från rörelseorganen och hjärt-kärlsjukdomar är vanliga i 60-årsåldern. Har man ett arbete med stora fysiska krav, till exempel tunga lyft, besvärliga arbetsställningar eller repetitiva rörelser, är det sedan länge känt att risken för olika besvär och sjukdomar i rörelseorganen ökar. De politiska motiven för att minska möjligheterna för sjukersättning är bland annat att få fler i arbete. Man antar då att bland de som fått sjukersättning finns personer som faktiskt skulle kunna försörja sig genom arbete. Den analysen baseras ofta på att vi lever längre. Men ökad livslängd beror inte på att sjukdomar i rörelseorganen blivit färre bland äldre utan på en lägre dödlighet i bland annat hjärt-kärlsjukdomar. Vi har sedan flera år studerat byggnadsarbetares hälsa och framför allt hur man klarar att arbeta när man närmar sig pensionsåldern. I vissa grupper har många haft förtidspension/sjukersättning när det närmat sig pensionsåldern. Bland de med de tyngsta jobben, betongarbetare och målare, så hade till exempel 24 procent hel eller partiell sjukersättning vid 63 års ålder under perioden 2011–2015. Det visar att det finns grupper som behöver ett starkt försäkringsmässigt skyddsnät i slutet av arbetslivet. Eftersom sjukdom ökar med åldern ökar behovet om man höjer pensionsåldern. Sedan många år finns i de allra flesta mer utvecklade länder ett skydd för flertalet personer mot att bli utan inkomst vid långvarig sjukdom via försäkringar som staten/samhället, arbetsgivare eller privata aktörer tillhandahåller. Enligt svensk rätt förutsätts försäkringar vara förutsägbara både för den som tecknar försäkringen och den organisation eller försäkringsbolag som ska betala ut ersättningen. Vi förväntar oss att en försäkring ska ge ersättning enligt de villkor som finns i avtalet. Men sjukersättning/förtidspension motsvarar inte förväntningarna på en försäkring. Förklaringen är att sjukersättningen inte lyder under samma regler som privata försäkringar. Villkoren beslutas ensidigt av riksdagen och tillämpas ensidigt av Försäkringskassan. Förändringar som skett i möjligheten att få sjukersättning kan komma som en ekonomisk kalldusch för den enskilde. Den som drabbas av nedsatt arbetsförmåga på grund av sjukdom i rörelseorganen i 60-årsåldern efter att ha arbetat i drygt 40 år kanske trodde att man hade samma försäkringsskydd som sina äldre arbetskamrater. Antalet byggnadsarbetare som fått sjukersättning/förtidspension i åldern 60–64 år har varierat mycket. Grafen här ovan visar antalet nybeviljade förmåner med hel sjukersättning/förtidspension i alla diagnoser per 1 000 byggnadsarbetare i åldern 60–64 år, inte bara de med de tyngsta jobben. Bland 60–64-åriga byggnadsarbetare fick på 1980-talet cirka 40 per 1 000 personer och år hel förtidspension på grund av besvär i rörelseorganen, men 2008–2010 sjönk beviljandet av ersättning med mer än 90 procent. En utredning som Försäkringskassan har gjort visar att just möjligheten att få sjukersättning för skador/sjukdomar i rörelseorganen minskat mer än för andra diagnoser. Vår bedömning är att variationerna under senare år inte endast betingas av förändringar i regelverket, utan också på dess tillämpning av Försäkringskassan. I många fall är det troligt att tunga arbeten bidragit till skador i rörelseorganen. Genom en restriktiv tillämpning av begreppet arbetsskada har möjligheterna att få sådan ersättning också begränsats vilket också särskilt drabbar dem med tunga arbeten. De som har ihållande tunga arbetsuppgifter behöver således ett bättre försäkringsskydd än det samhället tillhandahåller, särskilt om de tänker vara kvar i jobbet till 60-års ålder eller längre. Deras arbetskamrater som nu är i 75–80-årsåldern hade ett skapligt skydd via samhället. De som i dag är i 50-årsåldern och har arbetat tungt i kanske drygt 30 år bör fundera på om de ska byta arbete innan det blir för sent eller hoppas på att samhället återställer ett mer förutsägbart skydd i samband med sjukdom. För dem finns inte alternativet med en privat försäkring då den skulle bli orimligt dyr. Vi menar att det nuvarande regelverket och dess tillämpning skapar orättvisa mellan generationer. I alltför hög grad utestänger det personer med behov av stöd. På sikt riskerar detta att skada människors tillit och tilltro till våra generella välfärdssystem. Flera åtgärder krävs som skulle göra arbetslivet mer rättvist i slutet av karriären, till exempel: • Kombinera strävan efter ett förlängt arbetsliv med en förutsägbar försäkring för äldre med ohälsa och som inte kan arbeta i hög ålder. • Förstärk stödet till arbetsgivare med äldre arbetskraft så att äldre med nedsatt arbetsförmåga kan vara kvar i arbetet. • Tillämpa arbetsskadeförsäkringen så att äldre med arbetsskador kan vara kvar hos sin arbetsgivare. • Låt en annan myndighet än Försäkringskassan utreda och besluta om förtidspension för äldre. Att bedöma arbetsförmåga och rehabilitering hos en 60–65-åring är något annat än att göra den bedömningen av en 40-åring. • Gör det förmånligt för individer/företag att teckna egna försäkringar som skyddar försörjningen vid nedsatt arbetsförmåga i slutet av arbetslivet. 2 juli 2019 Debattartikel Fyra forskare: ”Tungt arbete i hög ålder kräver bättre försäkringsskydd” Repliker Jan-Åke Brorsson: ”Försäkringskassan måste ta sitt samordningsansvar för rehabiliteringen” KG Scherman ”Dagens regler är avsedda att tvinga människor att arbeta” Slutreplik Fyra forskare: ”Rundgång i rehabilitering är inget hedersamt avslut”


Summary: INSÄNDARE. Det är dags för kristna feminister att släppa taget om Bibeln. Sluta ta hänsyn till de röster som vill förtrycka och förminska kvinnor, skriver Hanna Larsdotter.

Inom Svenska kyrkan och frikyrkligheten har det genom åren uppstått feministiska strömningar med feministisk teologi som grundläggande argumentation för bland annat legitimering av kvinnligt ledarskap. Feministisk teologi ställer frågor som: Är religion någonting som bara angår män? Hur passar kvinnorna in i religionen? Kan vi tolka texter på ett nytt sätt med nya perspektiv? Dessa frågor ser i praktiken annorlunda ut eftersom kvinnor generellt möter mer motstånd än män. Inom frikyrkligheten, till exempel, verkar kvinnliga ledare fortfarande inte få samma möjligheter som män att nå ledarskapsbefattningar, även om det förekommer kvinnliga pastorer. Fler och fler inom frikyrkligheten verkar numera se feminism som ett användbart verktyg även inom kyrkan. Det visar bland annat podcasten Jesusfeministpodden, som drivs av två kvinnor mellan 20 och 30 år. I deras introduktionsavsnitt beskriver de sig själva som frikyrkliga från den karismatiska delen av frikyrkan som Pingströrelsen och Trosrörelsen utgör. De beskriver Jesusfeministpodden som ”en podd om kyrka och kvinnokamp”, och tillsammans vill de ”ägna en hel del av avsnitten till att förklara varför det är sjukt rimligt att vara feminist och samtidigt vara kristen”. De riktar sig till en frikyrklig publik och använder sig av Bibeln för att motivera sina feministiska åsikter. Att tolka Nya Testamentet med feministiska glasögon är inget nytt, men den moderna frikyrkliga kristna feminismen förefaller i dag resonera i banor som att Jesus kan ses som den första feministen. Att Jesus uttryckligen kallas för feminist, som i Jesusfeministpoddens avsnitt ”Var Jesus den första feministen?”, är ett intressant fenomen som tycks kontrastera mot den inställning till feminism som länge funnits inom svensk frikyrklighet. Med dessa resonemang framträder snart hela Bibeln som ett feministiskt manifest författat med inspiration av Gud, Jesus och den helige Ande. Att som kvinna inom frikyrkligheten behöva grunda sina feministiska åsikter i Bibeln kan jag förstå är nödvändigt. En av programledarna i avsnittet ”Var Paulus kvinnoförtryckare?” berättar att hon ofta fått slängt i ansiktet att kvinnor inte ska vara ledare med stöd av just Bibeln. Denna attityd, som hon upplevde speciellt när hon själv pluggade till pastor, innefattar att kvinnan ska hålla sig på sin plats, inte undervisa och absolut inte kalla sig för pastor. Jesusfeministpodden säger sig använda sig av ”bra feministisk teologi”. Detta för att kanske motivera sig själva och andra att kunna behålla sin tro och trovärdighet som jämställda kvinnor i ett patriarkalt bibliskt system och i en patriarkal kyrka. Det gör man genom att använda sig av bilden av Jesus som feminist. En radikal, motkulturell, vacker och cool man som bemöter kvinnor, uppvärderar dem och ger dem människovärde. Genom att lyfta fram en sådan bild av Jesus grundlägger man en vidare tolkning av Nya Testamentet, där inte vare sig Jesus eller hans efterföljares budskap kunde eller kan vara patriarkal. De verkar använda bilden av Jesus som feminist i stort som den legitimering de anser vara nödvändig för att kunna argumentera för en jämställd kyrka, jämställd inte bara när det gäller människovärde, utan kanske främst när det gäller kvinnors möjlighet till prestationer och arbetsuppgifter i Guds rike, det vill säga i den kristna församlingen. I boken ”Varför inte kvinnor?” (2017) som Jesusfeministpodden hänvisar till framstår just prestationer, arbetet inom Guds rike, som den viktigaste anledningen till att kvinnor ska vara jämställda män. Kvinnor behövs helt enkelt som ”skördearbetare” för att vinna fler själar till Guds rike: ”Djävulen vet att hans tid är begränsad. Han gör allt han kan för att försena missionsbefallningens fullbordan. En av hans taktiker är helt enkelt att dra ner på antalet arbetare/.../Vi behöver inte färre arbetare: Vi behöver fler! Men fienden försöker skära ner på antalet skördearbetare på alla sätt han kan. Jag tror att han står bakom denna förvirring i kyrkan angående kvinnor och deras aktiva del i tjänst. Och sorgligt nog så är det nog några personer, som utan att veta om det är del av denna strategi, genom att de tillåter traditioner och oförståelse av särskilda skriftställen för att förhindra och avtrubba kvinnors tjänst.” Denna bok är, förutom sin positiva inställning till ”kvinnliga skördearbetare för Gud”, även en bok som är negativ till både radikal feminism och homosexualitet. Kvinnor inom frikyrkan kämpar för att uppnå samma rättigheter som männen och det är helt förståeligt då jag själv har en bakgrund som aktiv inom frikyrkligheten. Jag uppmuntrar kvinnor, i alla sammanhang, att kräva sin plats. Det jag ställer mig kritisk till är inte de kristna feministerna, men snarare till sättet på vilket de legitimerar sina rättigheter. Ska kvinnor år 2019 verkligen behöva ta till Bibeln och Jesus för att legitimera sitt eget värde som ledare inom en grupp? Jesus, en man som eventuellt, kanske levde för 2000 år sedan ska alltså bekräfta kvinnors värde, upphöja dem, legitimera dem och säga att de är värdefulla. Som om vi inte skulle kunna göra det själva? Är det nödvändigt eller ens acceptabelt att legitimera kvinnors rätt till jämställdhet genom att de ska användas som ”skördearbetare” för Guds rike? För mig som feminist utanför kyrkan framstår detta löjeväckande, och det blir bara ännu ett sätt att placera sig i ett patriarkalt system som snarare binder än befriar. Jag vill skrika till de kristna feministerna: Släpp taget om era Biblar och gör vad fan ni vill med era liv! Sluta ta hänsyn till de röster som vill förtrycka och förminska. Ni behövs utanför kyrkan där ni kan arbeta för kvinnors rättigheter utan att behöva ta hänsyn till en dammig gammal bok full av berättelser och sägner om hur patriarkatet kom in i världen genom syndafallet. DN Åsikt 30 juni 2019 kl 05 Insändare Hanna Larsdotter: ”Dags för kristna feminister att kasta Bibeln” Svar Katarina Hedman och Sarah Grenholm: ”Feminismen behöver religionen” Josefin Lennartsson: ”Jesus behövs i kampen för jämställdhet” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: DN DEBATT 29/6. Förra året utfärdades närmare 21 000 nya arbetstillstånd för arbetstagare, den högsta siffran sedan riksdagen 2008 ändrade förutsättningarna för att arbeta i Sverige. Efter de så kallade Luciadomarna i slutet på 2017 har vi ett nytt rättsligt läge som innebär att vi skiljer på arbetsgivarens misstag och missbruk, skriver Migrationsverkets generaldirektör Mikael Ribbenvik.

Migrationsverket bidrar till ett konkurrenskraftigt Sverige – det råder det ingen tvekan om. Förra året utfärdades närmare 21.000 nya arbetstillstånd för arbetstagare, det är den högsta siffran sedan riksdagen 2008 ändrade förutsättningarna för att arbeta i Sverige. Vi ser även att Migrationsverket på senare år kortat handläggningstiderna för de som söker arbetstillstånd för första gången. De ligger just nu på 52 dagar, en halvering jämfört med 2015. Det nya rättsläget har dessutom haft ett positivt genomslag i förlängningsärenden där Migrationsverket nu, till skillnad från tidigare, får skilja på misstag och missbruk från arbetsgivarnas sida. De senaste åren har det pågått en omfattande debatt om att det sker så kallade kompetensutvisningar på grund av Migrationsverket. Det är en debatt som varit alldeles för ensidig och som inte speglat det större perspektivet. När det kommer till den typ av arbetskraft som oftast uppmärksammas i medierna, det vill säga personer med spetskompetens, fick 50 personer avslag på sina förlängningsansökningar under hela fjolåret, vilket ska jämföras med de 5.290 personer som fick sina ansökningar beviljade. Tittar vi på det totala antalet avgjorda förlängningsansökningar för 2018 låg avslagsfrekvensen på 7 procent, den låga nivån håller även i sig för det första halvåret i år. I den totala siffran ingår även beslut där arbetsgivaren tillhör en bransch där vi sett att arbetstagare riskerar att utnyttjas. Trots detta har debatten om hur Migrationsverket hanterar arbetstillstånd fortsatt. Kritiken har handlat om att arbetstagare nekats förlängt arbetstillstånd på grund av att arbetsgivaren inte uppfyllt de krav som de åtagit sig. Det har hävdats att utvisningarna berott på ”bagatellartade fel”, men den lag och praxis som Migrationsverket måste följa finns bland annat till för att förhindra företag från att skaffa sig konkurrensfördelar på arbetstagarens bekostnad. Vi har förståelse för att man blir upprörd när människor som vill göra rätt för sig blir utvisade. Att bli utvisad får stora konsekvenser för en person som själv inte har gjort något fel, men som drabbats av arbetsgivarens brist på ansvar. Det har även höjts röster för att arbetstagarens fel inte ska drabba den enskilde arbetstagaren utan i stället företagen, men just det är en fråga för lagstiftaren att hantera, inte Migrationsverket. Faktum är att den lag som reglerar arbetskraftsinvandring, som också är en av Europas mest generösa, fyller två syften. Den ska dels möjliggöra för svenska företag att anställa utländsk arbetskraft efter behov, dels skydda arbetstagaren från att bli utnyttjad. Det innebär bland annat att arbetstagaren ska ha rätt till en kollektivavtalsenlig lön, vara försäkrad och få pensionsinbetalningar. Det är ett system som ser till att Sverige både kan attrahera spetskompetens, samtidigt som man ser till att ingen blir cyniskt utnyttjad. Man kan därför fråga sig om fel från arbetsgivare som fråntar en arbetstagare dessa rättigheter verkligen är bagatellartade? Men för att förstå sammanhanget som kritiken uppstått ur behövs en kort, men nödvändig tillbakablick. 2015 kom två vägledande domar från Migrationsöverdomstolen som slog fast att Migrationsverket och domstolarna ovillkorligt skulle ge avslag till personer som ville förlänga sitt arbetstillstånd om arbetsgivaren betalat för lite i lön eller om försäkringar uteblivit. Denna nya praxis innebar även en snävare tolkning av mindre misstag som arbetsgivaren begått. Det var en strikt tolkning av lagen som föranleddes av en skärpt lagstiftning 2014 efter att oseriösa arbetsgivare under flera år missbrukat den generösa lagstiftningen och systematiskt utnyttjat utländsk arbetskraft. Nu är situationen däremot en annan. I grunden kvarstår samma lagstiftning som förut men i och med de så kallade Luciadomarna som kom i slutet på 2017 har Migrationsverket ett nytt rättsligt läge som innebär att vi skiljer på arbetsgivarens misstag och missbruk. Den nya praxisen ger oss möjlighet att: • Göra en helhetsbedömning över anställningsvillkoren under hela tillståndsperioden och inte detaljkontrollera avvikelser månad för månad. • Ha ett ökat utrymme för flexibilitet och proportionalitet i våra bedömningar. Sammantaget har praxisförändringen lett till att vi har möjlighet att skilja på missbruk och enskilda misstag trots att den ursprungliga restriktiva hållningen i lagstiftningen kvarstår. I dag arbetar Migrationsverket dessutom med ett certifieringssystem som bygger på en överenskommelse mellan oss och näringslivet för att få till en snabbare handläggning. I de fall där de certifierade företagen lämnat in en komplett ansökan får de i dag beslut inom 10 dagar. Väl värt att nämna är att i denna kategori, där högkvalificerade yrken finns representerade, har endast 1,5 procent av förlängningsansökningarna hittills fått avslag i år. Man kan därför med trygghet påstå att vi i dag har ett system som aktivt uppmuntrar till kompetensinvandring, så länge man inte frångår de grundläggande krav som gäller enligt lag. Avslutningsvis kan vi konstatera att mycket har hänt de senaste två åren. Vi har ett förändrat rättsläge som fått ett tydligt positivt genomslag där vi har gått från att behöva avslå ansökningar för mindre misstag till att nu bedöma om det sker ett systematiskt missbruk. Även siffrorna talar sitt tydliga språk, det är därför hög tid att vi ändrar det felaktiga narrativ som alltför länge styrt debatten om Migrationsverkets hantering av arbetstillstånd. Vi bör i stället se till de fakta som finns på bordet och börja tala om den rekordhöga kompetensinvandring som kommer till Sverige och sluta ge näring åt en verklighetsfrånvänd diskussion om kompetensutvisningar. 29 juni 2019 Debattartikel Mikael Ribbenvik, generaldirektör, Migrationsverket: ”Kompetensinvandringen till Sverige är nu rekordstor” Repliker: Anna Libietis, på Företagarna. ”Vi vill att myndigheten för en dialog med arbetsgivaren innan beslut fattas” Anna Karin Hatt och Andreas Åström, Almega: ”Undanröj risken för kompetensutvisningar” Caspian Rehbinder, Timbro: ”Migrationsverket duckar sitt ansvar för kompetensutvisningarna” Slutreplik: Mikael Ribbenvik, generaldirektör, Migrationsverket: ”Vi vill ha tydliga regler, men det är lagstiftaren som beslutar om dem”


Advokat med känsla för de svaga

Summary: Brottmål är ingenting för advokaten Bengt Sundqvist. Men när det handlar om människor som har problem med sin bostad stiger hans puls, berättar han.

Med jämna mellanrum får vi till redaktionen tips om människor som är värda att uppmärksamma på familjesidan och nyligen fick vi ett sådant tips. En kollega öste beröm över Bengt Sundqvist och hans sätt att arbeta. Kollegan skrev: ”Bengt är en advokat med guldhjärta, en advokat som tar sig an de mål som många advokater undviker och som hjälper de utsatta och svaga i samhället.” När vi träffas för en födelsedagsintervju får advokat Sundqvist detta uppläst för sig och han ser närmast generad ut. Generad, men också väldigt glad. Vi sitter i sammanträdesrummet på advokatfirman vid Kungsholmstorg. Bengt vill inte gärna visa sitt eget arbetsrum eftersom det är lite rörigt med alla handlingar som berör fall som han håller på att avsluta. I morgon, torsdag, uppnår han pensionsåldern, men han kommer att fortsätta jobba ett tag till. Dels för att han tycker att det är roligt, dels för att han känner att han måste avsluta de fall han har. När vi träffades i förra veckan berättade Bengt att han dagen innan hade haft sitt sista mål före sommaruppehållet. Det var ett avvisningsmål, det vill säga en vräkning, i Stockholms tingsrätt med många vittnen. Rättegången tog hela dagen och Bengt var nöjd med utgången. – Mina huvudmän fick ut det de ville av försvaret, säger han med ett leende. Har du koll på hur många mål du har vunnit respektive förlorat? – Nej, det har jag inte, men det är klart att det är viktigt att vinna. För klienten, säger han. Är det inte viktigt för dig? – Förr var det viktigt. Det är det fortfarande, men då var det oerhört viktigt, säger Bengt och berättar att han förr ofta gick in i väldigt svåra uppdrag, så svåra att det var snudd på omöjligt att nå framgång och då kunde han bli väldigt besviken över resultatet. – Sedan har jag successivt lärt mig, rent erfarenhetsmässigt, vad som bör inträffa och vilka möjligheter som finns till framgång. Då är jag nöjd och glad om jag gör ett bra jobb, säger han. – På något sätt ska man väl vara realist, men man ska inte övervärdera sin betydelse här i tillvaron. Fast det är klart att jag i vissa lägen kan känna att jag har fått till det i en argumentation eller plädering. Har du någon gång funderat på om du valt rätt yrke? – Det har hänt. När det har varit för mycket. Fast så är det nog i många jobb, men den dagen man känner att man inte gjort allt man kan ska man lägga av, säger Bengt Sundqvist och erkänner att han hade dessa tankar när han var mellan 55 och 60, men han fortsatte och det har han uppenbarligen inte ångrat - trots stundtals tung arbetsbörda. På samma advokatkontor som Bengt arbetar en av landets mest kända brottmålsadvokater, men den grenen av juridiken är inget för advokat Sundqvist och han förklarar varför: – Jag är för långsam i mitt förhörstempo, mer eftertänksam, och det är en belastning när det gäller brottmål. Där ska det vara mer pangpang. Vad får dig att tända till i en rättssal? – När jag företräder människor som har problem med sin bostad känner jag att pulsen stiger. Då lyssnar jag och känner engagemanget och att jag kan göra någonting, säger Bengt, som räknar med att hålla på med juridiken ”ett tag till”, men inte på den här nivån med alldeles för många och långa arbetsdagar. Plötsligt tar han över frågandet. ”Ska du inte fråga hur det känns att fylla 65?”, säger han och kommer sedan med svaret: – Folk brukar ge så hopplösa svar på den frågan, säger han. Särskilt när de säger att alternativet är så mycket värre. Jag får väl säga att jag har förlikats med att yrkeslivet börjar ta slut och det är besvärligt. Man hoppas och tror att man ska bli jättegammal och ha hälsan så att man kan göra saker, men det är inte givet. Som pensionär räknar han med att få mer tid över för särbon Nurten, för golfen och för att dansa squaredance och kanske, på lite sikt, skaffa sig ett ställe i Portugal. Så ser i alla fall den närmaste framtiden ut för den blivande pensionären. Bengt Sundqvist Gratuleras till: Fyller 65 år den 28 juni. Yrke: Advokat, specialiserad på hyresrätt/bostadsjuridik. Familj: Nurten, som är tolk och som han har varit ömsom sambo, ömsom särbo med i drygt 20 år, Nurtens söner Tommy och Mikael, mamma Inger och lillebror Lars med familj. Bor: Ömsom hos Nurten i Nacka ömsom för sig själv på annan plats i Nacka. Intressen: Dansar squaredance sedan 7-8 år, har tidigare gått kurser i både bugg och gammeldans. Spelar gärna golf när tillfälle ges och läser deckare. Äter helst: Fisk och Nurtens köttfärssås med spagetti. Dricker: Gärna amaronevin och veteöl. Så firas födelsedagen: Restaurangbesök med Nurten.


Per Svensson: Kontinenten har försvunnit spårlöst

Summary: Sveriges kontaktledningar till resten av Europa är nedrivna. Hög tid att reparera dem och få fart på tågen igen. Inte bara för klimatets skull.

Kollegan Svenska Dagbladet förmedlade nyligen en vällustig varning till nyväckta järnvägsentusiaster: ”Din tågmardröm kan bli sann - på semestern” (15/6). Den välmotiverade vinkeln var att man bör räkna med att det inte går som på räls när man tar tåget ut i Europa i sommar. Svenska tågresenärer måste färdas via Tyskland, närmare bestämt Hamburg, Nordeuropas Hallsberg. Det är i sig inget problem. Hamburg är en fin stad och dess centralstation är en ståtlig järnvägskatedral. Men den svenska semesterperioden, och den svenska ivern att göra en insats för klimatet genom att ta tåget i stället för flyget, sammanfaller med omfattande underhållsarbeten i det tyska järnvägsnätet. Förseningar och andra eländen sägs bli oundvikliga. Hamburg pekas ut som en av de besvärligaste flaskhalsarna. Men spårbundna europaresenärer har mer permanenta bekymmer än så. Sverige är i praktiken en ö. Det är en komplikation. Dessutom måste vi passera ytterligare en ö innan vi når kontinenten. Det gör saken än mer komplicerad. Ön är Danmark. Det ökar komplikationsgraden ytterligare. Det danska intresset för spårbundna samarbeten med Sverige har länge framstått som begränsat. Jag tillhör den första interrailgenerationen, den som etablerade en personlig relation till Europa genom att rustad med ryggsäck och Cooks Continental Timetable sova sig fram på skitiga tåggolv. På den tiden kunde man ta stora riktiga tåg från Köpenhamn hela vägen till Gare du Nord i Paris. Numera är passagerare hänvisade till att stiga av i Hamburg och tågen är av en typ som man snarare förknippar med lokaltrafik än med utlandsresor. För tillfället är ”Hamburgtågen” inte ens tåg. Under de varma månaderna ersätter DSB tågtrafiken till färjeläget Rødby med bussar. Det beror på spårarbeten. Fair enough. I höst ska tågen gå igen. Men bara en kort tid. Från december pausas trafiken i åratal. Orsaken är förberedelser för en fast förbindelse mellan Danmark och Tyskland, den så kallade Fehmarn Bält-förbindelsen. Om och när den blir verklighet öppnar sig nya möjligheter också för svenska tågpassagerare. Men det är långt dit. Jag har under våren och försommaren vid tre tillfällen rest med tåg från Malmö via Köpenhamn till Hamburg. Första gången, i början av mars, gick fortfarande tåget till Rødby, men DSB hade lämnat halva tågsättet hemma, varför vi som hade oturen att ha platsbiljett till icke-existerande vagnar fick slåss om ståplatser. En kreativ konduktör försåg mig dock efter ett tag med en pall från förarhytten. De andra gångerna var det ”togbus” som gällde. Vi steg av vid ”Rødby Faerge station”, en blåsig betongramp som skulle gjort sig fint i en nedgången förort i de gamla östeuropeiska folkdemokratierna. Ett blygsamt tågsätt rullade så småningom fram och kördes ombord på färjan av en dansk förare. Där steg vi av, för att sedan på nytt stiga på i Puttgarden, där den danske föraren byttes ut mot en tysk kollega. Det hela gick ändå förvånansvärt smidigt, ska erkännas - trots långt stopp i Oldenburg på grund av ”tekniska problem” vid den ena resan och byte till helt nytt tåg i Puttgarden vid den andra av samma skäl. Men när jag stod där på ”Rødby Faerge station” kunde jag inte låta att fråga mig om den här slitna perrongen verkligen var det tågburna Sveriges bro till omvärlden. Ett avsevärt avstånd öppnade sig mellan reportagen om ”tågtrenden” och verkligheten. Rødby är inte tågtrafikens Arlanda. I ärlighetens namn finns det ett par alternativ. Snälltåget kör säsongsvis nattåg till Berlin. Man kan ta DSB-tåg till Hamburg via Jylland (byte i Fredericia). Och när tågen upphör att gå via Rødby - Puttgarden ska DSB i stället låta tre tåg per dag ta Jyllandsrutten direkt till Hamburg. Tidningen Politiken meddelade härom dagen nyheter under rubriken: ”Nu gør DSB rejsen til Europa (lidt) hurtigere og (lidt) bedre”. Den svenska regeringen har ju dessutom lovat att på det ena eller det andra sättet ordna ett dagligt (eller snarare nattligt) sovtåg ut i världen. Lite snabbare. Lite bättre. Alltid något. Men långtifrån tillräckligt. Tågbron mellan ön Sverige och omvärlden är och förblir förbluffande liten, en hal och smal spång. Så kan det inte få fortsätta. Förbindelserna måste bli mycket bättre. Stefan Löfven borde ta ett långt samtal med sin blivande danska kollega, av allt att döma partivännen Mette Frederiksen, på temat: hur vidgar vi den dansk-svensk-tyska tågkorridoren, snabbt och rejält. Också på EU-nivå krävs det radikala uppdateringar. Som denna tidnings tågintresserade chefredaktör i vintras framhöll i en kolumn är järnvägens problem i dag ”ovilliga statliga operatörer, ovilliga myndigheter, ovilliga regeringar”. Det i sin tur manifesterar sig i en mosaik av inbördes inkompatibla nationella system. DN:s reporter Kristoffer Örstadius har i serien ”Fakta i frågan” listat de mest flagranta tekniska hindren för ett fungerande europeiskt järnvägsnät: skilda spårvidder, olika signalsystem, skilda elsystem, olika standardbredder på tågen. Till detta ska lägga krånglig byråkrati och usla bokningsmöjligheter. Det är som om varje europeiskt land skulle ha sitt eget internet. Att EU inte lyckats skapa en fullt ut integrerad och fungerande europeisk tågmarknad är pinsamt. Det pågår försök att reparera skadan. De måste påskyndas. Och det inte bara för klimatets skull. Tågresandet har också ett pedagogiskt politiskt värde; som en uppfordrande kontrast till den övertydliga bild av samtiden man får när man på flygplatsen slussas direkt från säkerhetskontrollen till tax free-hallen; kontrollstaten och den ritualiserade konsumismen har avpersonaliseringen gemensensamt, reducerar oss till objekt och funktioner. Tåget kan tjäna som metafor för motståndet mot båda dessa former av kollektivism. På tåget kan man fortfarande känna sig som en individ, som en fri människa.


Summary: DN DEBATT 22/6. Stockholmspolitikernas ensidiga fokus på Mälardalen och skeptiska syn på investeringar som utvecklar andra delar av landet är problematisk. Stockholm måste ta rollen som huvudstad och bidra till utveckling och låta andra städer växa. Med flera starka städer kan vi tillsammans lyfta Sverige och hela Skandinavien, skriver Johan Trouvé, vd för Västsvenska handelskammaren.

Har Stockholm abdikerat från sitt ansvar som landets huvudstad för att fokusera på att vara centralort i Mälardalen? Stockholmspolitikernas ensidiga fokus på närområdet och skeptiska syn på investeringar som utvecklar andra delar av landet gör frågan befogad. Nya stambanor är en enorm möjlighet för näringsliv, kommuner och regioner i hela Götaland. Men bland politiker i Stockholm betraktas de snarare som ett hot som kanske stärker Köpenhamn och kanske begränsar Arlandas utveckling. Eller så tycker de att ”bygga ny tunnelbana är viktigare än snabbtåg” och att höghastighetståg skulle störa arbetspendlingen. Motsvarigheten i Norrland, Norrbotniabanan, beskrevs av ett landstingsråd i Stockholm som en krigsförklaring mot huvudstaden. Stockholm vill vara The Capital of Scandinavia, men upplevs i stora delar av landet snarare som en centralort för Mälardalen. Nu behöver Stockholm ta sitt ansvar även för Götaland och övriga Sverige. Stockholm behöver bli en huvudstad som bidrar till utveckling och låter andra städer växa för att lyfta hela landet. En huvudstad bör vara tillgänglig för hela Sveriges befolkning. Med andra ord kan en stängning av Bromma inte enbart ses som ett sätt att få fram mer mark för bostäder lokalt. Inte heller blir nya stambanor till landets andra och tredje stad något som bara kan bedömas utifrån hur det påverkar arbetspendlingen i Mälardalen. Särskilt inte om vi också ser nya stambanor som nyckeln till en bättre fungerande arbetspendling i både Västra Götaland, Småland och Skåne. I Göteborg finns Sveriges två största företag, AB Volvo och Volvo Cars. De har större omsättning än vad Scania, Electrolux, Atlas Copco, SSAB, Boliden, Sandvik och NCC har tillsammans. I dag är forskningen och utvecklingen av fordon och mobilitetstjänster på Lindholmen i Göteborg världsledande, den är också en del av ett starkt fordonskluster som skapar jobb i hela landet. I Göteborg finns även Skandinaviens största och viktigaste hamn. Arbetslösheten i Göteborgsregionen är sedan 2016 lägre än i Stockholmsregionen och medan byggsiffrorna dyker i huvudstaden ligger de fortfarande på en hög nivå i Göteborgsregionen. Men om det hör vi ganska lite i den nationella debatten. En sopstrejk i Stockholm får större genomslag än när Hamnarbetarförbundet strejkar i Göteborgs containerhamn och orsakar miljardförluster för företag i hela Sverige. Kanske finns en del av förklaringen i koncentrationen av journalister till Stockholm.   Hälften av landets journalister bor i Stockholmsområdet och andelen ökar. Stockholms stad har 4,3 journalister per 1.000 invånare, Malmö 1,9 och Göteborg 1,1. Men liksom för samhällsvetare är arbetsmarknaden för journalister starkt koncentrerad till Stockholm. När Västsvenska Handelskammaren frågade studenter på samhällsvetarprogrammet på Göteborgs universitet, uppgav 63 procent att de trodde att de skulle behöva flytta för att få arbete inom sitt område. Och de har troligen rätt. Stockholm-Uppsala har 20 gånger fler statliga myndigheter än Göteborg. När det talas om att flytta myndigheter beskrivs det ofta i regionalpolitiska termer. Att flytta till exempel Kemikalieinspektionen, som Västsvenska Handelskammaren föreslagit, till Västsverige handlar inte om regionalpolitik, utan om att placera en myndighet på rätt ställe, nära den verksamhet den arbetar med. I Västsverige finns såväl kemiindustrin som forskning och utbildning i sektorn. Rollen som huvudstad ger Stockholm många fördelar; här finns riksdag, regering, myndigheternas ledningsfunktioner, fackens och näringslivets centralorganisationer, riksmedier, finansmarknaden samt många börsbolags huvudkontor. En kostnad för dessa fördelar är att man behöver dela rälsen med de från Götaland som har ärenden till huvudstaden. Från Stockholms horisont beskrivs ofta andras möjlighet som deras förlust. I  ett längre perspektiv riskerar det Stockholmscentriska synsättet att hålla tillbaka tillväxt i andra delar av landet och bli kontraproduktivt även för huvudstaden själv.  Om Stockholm inte axlar ansvaret att fungera som huvudstad och regeringen inte lyfter blicken och ser till hela landet, vad blir då alternativet?    Västsvenska Handelskammaren har inget emot att samarbeta mer med – eller kanske rent av vara en del av – Greater Copenhagen, ett näringslivspolitiskt partnerskap mellan fyra regioner och 85 kommuner i Danmark, Skåne och Halland. Som Sveriges andra stad är det naturligt att vi i första hand arbetar för att utveckla förbindelserna med vår egen huvudstad. Samtidigt kan vi inte undgå att även fundera på hur vi kan stärka banden med de två huvudstäder som ligger geografiskt närmare och som uttalar sitt intresse för utbyte och kontakter med oss. I Öresundsregionen tänker de större – och samverkan mellan städer och regioner inom Greater Copenhagen omfattar stora delar av södra Sverige. Redan i dag börjar Greater Copenhagen mindre än två mil från Götaplatsen. Vid årsskiftet blev nämligen Region Halland medlem. Även åt andra hållet, norrut till Oslo, finns ett genuint intresse för att utvecklas tillsammans med Göteborg och Bohuslän. Som Handelskammare träffar vi regelbundet norska kommuner och noterar med glädje att den norska regeringen bjuder in till samtal om gränsöverskridande infrastruktur. Statsminister Erna Solberg vill att Norge ska ”ta initiativ til en skandinavisk jernbanestudie i samarbeid med Sverige og Danmark”. Vi vill därför uppmana statsminister Stefan Löfven och infrastrukturminister Tomas Eneroth att acceptera en inbjudan och förbereda för samtal om att bygga ihop Oslo och Göteborg. Göteborg ligger i en tätbefolkad del av Skandinavien. Från Malmö upp till Oslo räknar OECD:s rapport ”Megaregion of Western Scandinavia”, med fem miljoner människor. Lägger vi till Köpenhamns invånare blir det en region med fler invånare än hela Danmark och mer än hälften av Sveriges. Det går bra för Västsverige nu, men det finns en ännu större potential. Både för Göteborgsregionen och för hela Sverige. Regeringen behöver fundera på om den tänker låta ett Stockholmsfokus sätta käppar i hjulet för tillväxt i Götaland – en tillväxt som gynnar hela landets välfärd och bidrar till arbetstillfällen. I stället för att se Göteborg som något som behöver regionalpolitiska insatser behöver regeringen se det västsvenska näringslivet och Göteborg som ett komplement till Stockholm som hjälper till att lyfta hela den svenska ekonomin. Potentialen som finns i det synsättet behöver frigöras. Ett första naturligt steg är att knyta ihop Götalands storstäder, och tillväxtorterna där emellan med huvudstaden, med nya stambanor.  Med flera starka städer kan vi tillsammans lyfta, inte bara Sverige, utan hela Skandinavien. 22 juni 2019 Debattartikel Johan Trouvé, vd för Västsvenska handelskammaren: ”Politikerna i Stockholm måste se styrkan i Göteborg”


Lisa Magnusson: Avfärda inte männen

Att män och kvinnor behandlas olika är allmänt känt. Det finns snart sagt inget område i politiken som inte också omfattas av någon likabehandlingsplan, och med likabehandling menas då att kvinnor ska behandlas lika bra som män. Desto mindre talas det om hur könsrollerna också slår mot män. För det är väl klart att det har en avigsida att ständigt behöva leva upp till rollen som stark och tålig, att bita ihop om sin smärta, att aldrig få vara svag. Och här kommer män i kläm, de – som det heter på feministspråk – dubbelbestraffas. Omfamnar de ett traditionellt maskulint ideal är de mansgrisar. Är de progressiva ses de som sillmjölkar, eller, som det heter numera: soy boys, det vill säga män som druckit så mycket vegetarisk sojadryck att det sänkt deras testosteronnivåer. När mäns otacksamma situation någon gång förts på tal har det mestadels varit av män som avfärdats som ”vita kränkta män” och haverister. Det finns en – ironiskt nog grovt sexistisk – bild av att män inte kan vara utsatta eller förfördelade i någon enda fråga. Att de inte har i jämställdhetskampen att göra. Det är idiotiskt. Häromdagen visade Riksrevisionens granskning av sjukskrivningarna att kvinnor med lindriga till medelsvåra psykiska problem sjukskrivs 30 procent mer än män för samma diagnoser. Det kan förstås delvis bero på att det är komplicerat med just psykisk ohälsa, den går inte lika enkelt att mäta. Det anses också lite skamligt för män att må dåligt, ett svaghetstecken. En riktig karl biter ihop. Resten försöker. Men Riksrevisionens slutsats är att det som i grunden brister helt enkelt är läkarnas bedömningar av mäns arbetsförmåga. Att de hela tiden tenderar att tro att män är starka och tåliga, den där reder sig säkert, han behöver inte sjukskrivas. Ja, där var det igen. Patriarkatet. Det som vi faktiskt måste bekämpa tillsammans.


Summary: INSÄNDARE. Försäkringsbolaget Folksam struntar i att svara på mina mejl. Under tre månader har jag skickat ett antal mejl utan att få någon bekräftelse eller svar, skriver Sonia Andersson.

Det är inte bara myndigheter som har mejlboxar som blivit bortglömda, som DN skrivit om (17/1). Försäkringsbolaget Folksam är ett exempel på företag som varken bekräftar och svarar på mejl. Jag har under tre månader skickat ett antal mejl utan att få någon bekräftelse eller svar. Ett av de senaste mejlen skickade jag den 15 maj och har till dags dato inte hört någonting från Folksam. Mitt ärende rörde ett överklagande av ett beslut samt en fråga och anledning till varför någon ersättning inte utbetalats. Tyvärr kan jag inte byta bolag för min hemförsäkring då jag genom mitt boende är tvångsansluten till Folksam. DN Åsikt 19 juni 2019 kl 16 Insändare Sonia Andersen: ”Folksam struntar i att svara på mina mejl” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: DN DEBATT 17/6. Politikerna måste inse att de låtit sig vilseledas. Beslutet att minska utsläppen av koldioxid från transportsektorn (exklusive flyg) med 70 procent mellan 2010 och 2030 bygger på bristfälliga underlag. Införda och beslutade styrmedel kommer bara att nå 30 procent. Sänks målet till 45 procent kan det nås med en hård satsning, skriver Per Kågeson.

Sju riksdagspartier har beslutat att utsläppen av koldioxid från transportsektorn (exklusive flyg) ska minska med 70 procent mellan 2010 och 2030. År 2018 hade de officiellt minskat med 18 procent, men då hade myndigheterna tillgodoräknat vägtrafiken all biodrivmedelskonsumtion trots att en del förbrukats i arbetsmaskiner. Med korrekt bokföring blir reduktionen av vägtrafikens utsläpp i stället cirka 15 procent. Ansvariga myndigheter bedömer, liksom Klimatpolitiska rådet, att införda och beslutade styrmedel inte kan reducera vägtrafikens utsläpp med mer än drygt 30 procent till 2030. Jag visar i rapporten ”Klimatmål på villovägar?”, som i dag ges ut av Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi (ESO), att det med fler åtgärder och styrmedel kan vara möjligt att reducera utsläppen med ytterligare cirka 15 procent. Men om riksdagen vill vara säker på att klara 70 procent så krävs antingen att den mer än fördubblar priset på diesel och bensin eller sätter ett bindande tak för utsläppen som stegvis sänks till motsvarande 30 procent av 2010 års nivå. Man kan förmoda att riksdagspartierna tvekar. Redan minus 45 procent kräver politiskt mod och skicklighet. Utöver en real höjning av drivmedelsskatterna med 2 procent per år behövs bland annat skärpt beskattning av förmånsbilar och förmånsparkering, avskaffande eller reformering av reseavdragen, skärpt hastighetsövervakning och att kommunerna samdistribuerar varor till sina olika verksamheter samt fortsatt förstärkning av kollektivtrafiken i storstadsområdena. Sammantaget kan detta leda till att trafiken växer lite långsammare, men det blir knappast fråga om ett trendbrott. Antalet personbilar och lätta lastbilar har under senare år vuxit snabbare än befolkningen, trots att ganska få av de många nya svenskarna ännu fått råd med bil och körkort. Resor med kollektiva färdmedel har dock vuxit lite snabbare än resor med bil, men kostnaderna för kollektivtrafiken har ökat nästan dubbelt så snabbt. Fenomen som e-handel och bilpooler kan inte förväntas få någon större effekt på bilresandet, i varje fall inte före år 2030. Trots snabb tillväxt står bilpoolerna för mindre än en halv promille av bilparken. Cyklandet ökar i storstäderna men minskar i andra delar av landet. Räknat per capita har cyklingen minskat med 10 procent sedan sekelskiftet. En fördubbling skulle bara påverka bilresandet marginellt, eftersom en stor del av skiftet sker från kollektivtrafik. Effektiviteten hos godstransporterna har minskat en aning under senare år, men trafikens årliga tillväxttakt har samtidigt avtagit något. Det är inte i första hand brist på spår som hindrar överflyttning av gods från väg till järnväg och elektrifieringen kommer ytterligare att stärka lastbilarnas konkurrenskraft. Mina beräkningar utgår dock från en långsammare framtida tillväxt av lastbilstrafiken än Trafikverkets senaste basprognos. För att nå minus 45 procent behöver laddbara personbilar år 2030 utgöra minst 60 procent av nyregistreringen och lätta och tunga lastbilar måste nå 40 respektive 20 procent. Bussflottan behöver vara elektrifierad till minst 30 procent. Potentiell brist på batterimetaller och batterier kan liksom förseningar i utbyggnaden av elnät och infrastruktur göra att man inte når så långt. För att säkerställa en omfattande elektrifiering behöver riksdagen snarast besluta om premier till ellastbilar. Staten måste genom lagstiftning se till att alla berörda parter tar ansvar för laddinfrastrukturens utbyggnad och de förstärkningar av elnäten som behövs. Staten bör själv finansiera elektrifieringen av delar av motorvägnätet så att de kan tas i drift senast 2025. Mina beräkningar av biodrivmedlens bidrag utgår från myndigheternas bedömning att inte mer än 18 TWh av den inhemska bioenergipotentialen kan användas inom vägtrafiken om resurserna ska räcka till behoven inom andra samhällssektorer. För närvarande importeras drygt 80 procent av biodrivmedlen som till två tredjedelar utgörs av HVO (biodiesel) som till cirka hälften framställts ur palmoljeprodukter. EU-kommissionen bedömde nyligen att HVO baserad på palmolja och biprodukten PFAD till följd av indirekta markeffekter ger upphov till större utsläpp än om man kör fordonen på fossil diesel. Sverige bör därför förbjuda användning av palmoljeprodukter i HVO och inrikta den långsiktiga politiken på att inte använda mer biodrivmedel än ungefär vad som hållbart kan produceras inom landet. Sverige har bättre förutsättningar än de flesta länder. Att fortsätta att dammsuga Europa och världen på råvaror för framställning av HVO gör inte Sverige till en förebild. Kostnaden blir dessutom onödigt hög. Reduktionsplikten bör breddas till all användning av biodrivmedel och vara gemensam för diesel och bensin. När elektrifieringen av vägtrafiken slår igenom med full kraft under 2030-talet kommer inhemsk produktion av biodrivmedel att räcka till en mycket hög andel av kvarvarande efterfrågan på flytande drivmedel och fordonsgas. Riksdagens beslut bygger på betänkanden från Miljömålsberedningen och Utredningen om fossilfri fordonstrafik. Den senare antog, utan stöd i eget underlag, att effektivare transporter och ett omfattande skifte från väg till järnväg och från bil till kollektivtrafik skulle reducera biltrafiken med 21 procent och godstransporterna med lastbil med 13 procent till år 2030. Några egentliga förslag till åtgärder som skulle göra detta möjligt redovisades inte. Det vore bra om politikerna ville inse att de låtit sig vilseledas. De behöver sänka ribban till 45 procent och satsa hårt på att med de mest effektiva medlen verkligen försöka uppnå det målet. Även om Sverige inte når längre än till 45 procent år 2030 kan fortsatt elektrifiering göra att vägtrafiken blir helt fossilfri till 2045. Om utsläppen hade kunnat minska med 70 procent till 2030 så skulle trafiken kunna bli fossilfri omkring 2040. Långsiktigt blir alltså skillnaden liten. Man bör även betänka att Sverige bara står för några promille av de globala utsläppen. Riksdagen kan överväga att kompensera för skillnaden i utsläpp mellan det gamla och det nya målet genom att köpa utsläppsrätter från EU:s utsläppshandelsystem och successivt makulera dem. Vi skulle behöva köpa utsläppsrätter för cirka 80 miljoner ton, vilket med dagens pris kostar drygt 20 miljarder kronor. En färsk analys visar att den norska vägtrafikens utsläpp förväntas minska med 26 procent till år 2030 jämfört med 2005. I ett alternativ med en ännu mer radikal elektrifiering än den pågående skulle det vara möjligt att reducera de norska utsläppen med 40 procent. Mycket längre än så kommer inte heller Sverige att nå. Rapporten • ESO-rapporten ”Klimatmål på villovägar? En ESO-rapport om politiken för utsläppsminskningar i vägtrafiken” är författad av artikelförfattaren Per Kågeson. • Expertgruppen för Studier i Offentlig ekonomi (ESO) är en kommitté under Finansdepartementet. ESO ska bredda och fördjupa underlaget för samhällsekonomiska och finanspolitiska avgöranden. Genom oberoende studier ska ESO bidra till samhällsdebatten och blir en brygga mellan forskning och politik. 17 juni 2019 Debattartikel Per Kågeson, fil dr i energi- och miljösystemanalys: ”Dubblat bensinpris krävs för att nå riksdagens klimatmål” Repliker Mattias Goldmann, Fores samt Anna Lindén och Jakob Lagercrantz från 2030-sekretariatet: ”Fem skäl för att avfärda Kågesons sänkta ambitioner” Slutreplik från Per Kågeson: ”Klimatpolitiken kan inte baseras på önsketänkande”