Världen står plötsligt utan ledare

Summary: Det blir spänt på G20-mötet i Hamburg. Trumps USA har abdikerat och inga andra länder kan med trovärdighet överta det globala ledarskapet. Inte ens Kina och Tyskland.

När det globala ledarskapet nu ifrågasätts, kan det kommande G20-mötet i Hamburg den 7–8 juli bli gruppens hittills mest spända möte. Medan det internationella samfundet isolerade Ryssland vid G20-mötet i Brisbane 2014 har USA isolerat sig självt 2017. Efter sitt domderande framträdande vid G7-mötet i Taormina i maj förkunnade president Donald Trump att USA ska dra sig ur klimatöverenskommelsen från Paris. Som svar har de europeiska G7-ledarna – med den brittiska premiärministern Theresa May som anmärkningsvärt undantag – undertecknat en deklaration där de fördömer Trumps ställningstagande. Efter att ha fungerat som huvudarkitekterna bakom FN-systemet och den internationella ordningen efter 1945 tycks nu USA och Storbritannien vara inställda på att backa från det arvet. Efter valet av Trump och Brexitomröstningen förra året har de båda länderna gett sig ut på en inkonsekvent och synnerligen omtvistad politisk bana bort från öppenhet och multilateralism. Deras vägval har, om än nyckfulla, varit påfallande lika. Många såg i själva verket Brexitomröstningen som en föregångare till Trumps seger. Precis som ”lämna”-kampanjen vädjade Trump till väljarnas rädsla för immigration. Och liksom Mays regering efter omröstningen har Trumps administration famlat sig fram i sitt arbete. I båda fallen har en illa genomtänkt kampanj hunnit ifatt segrarna. Trumps och Mays regeringar har också påfallande likheter vad gäller det globala perspektivet. Båda vill omförhandla internationella avtal, till exempel handelsavtal eller, i Storbritanniens fall, relationerna med EU. Men basen för dessa omförhandlingar är lika oklar som motsägelsefull. När amerikanska och brittiska arbetare har kommit att förknippa globalisering med uppsägningar och ojämlikhet har de krävt bättre skydd. Men protektionism medför vanligen höga kostnader för konsumenterna, och i synnerhet för de lågavlönade. Faktum är att det finns en hel del statistiska bevis för att låginkomstgrupperna tenderar att vara de som gynnas mest av liberalisering av handeln. Varje försök att ändra befintliga arrangemang kommer antagligen att medföra att man ingår starkt begränsande överenskommelser och inför stränga strafftullar på vissa importvaror. Risken är att vedergällningsaktioner av andra länder då kommer att utlösa en ond cirkel av protektionism och avglobalisering. Under efterkrigstiden blev länderna alltmer sammanlänkade genom myndigheter och administrativa organ, multinationella företag och finansiella institutioner, där alla skapade en miljö som främjade samarbete. Men på senare år har kosmopolitism och globalt gränsöverskridande framkallat en reaktion. Betänk Mays minnesvärda ord inför det konservativa partiets konferens i oktober förra året: ”Om man tror att man är världsmedborgare, så är man i själva verket inte medborgare någonstans. Då har man inte förstått vad ordet ’medborgarskap’ innebär.” Den gamla globaliseringen kommer att behöva ett nytt ledarskap och en ny syn på multilateralism och mjuk makt. Denna insikt har fått Kina och EU – närmare bestämt Tyskland – att se sig som de nya försvararna av världsordningen. Faktum är att Kina och Tyskland får en allt större samsyn i många avgörande frågor. De har båda bekräftat sina åtaganden att minska koldioxidutsläppen enligt Parisöverenskommelsen, och de invänder båda mot Trumps korståg för kolindustrin. Det håller också på att uppstå en kinesisk-tysk allians i motstånd mot handelsprotektionism. Och nyligen berömde den tyska förbundskanslern Angela Merkel den kinesiske presidenten Xi Jinpings beskrivning av protektionism – som ”att låsa in sig i ett mörkt rum” – och kallade den ”mycket minnesvärd”. Nu när Tyskland övertar ordförandeskapet för G20 har de tyska ledarna funderat på hur deras land ska kunna främja globaliseringen i USA:s ställe. Men Tyskland är helt enkelt för litet för att agera ledare, och dess ställning inom eurozonen är fortfarande ansträngd i sviterna av finanskrisen 2008. Även Kina skulle stöta på hinder i en strävan efter globalt ledarskap. Dess finanssektor är fortfarande tämligen underutvecklad och känslig för kriser. Dess stora infrastrukturinitiativ, den nya Sidenvägen, kommer att leda till nya problem med beroendeförhållanden och underblåsa befintliga rivaliteter i Asien. Och slutligen kommer utsikterna till ett kinesiskt ledarskap att skapa farhågor för vad som ska hända med demokratin. Central för globaliseringskritiken i de rika länderna har varit en uppmaning till mer demokrati, inte mindre. Visst föreligger somliga av ingredienserna till ett nytt slags globalt ledarskap: Kina har mycket goda universitet som dessutom snabbt håller på att förbättras. Tyskland har en stark demokrati, byggd på federala principer och förankrad i en vision om europeisk integration. Men utan alla ingredienser kommer receptet inte att vara komplett. Det amerikanska århundradet byggde på kraftfulla inhemska institutioner, delade värderingar och ett livaktigt kulturliv. En globalisering som bara bygger på ekonomisk logik kommer aldrig att fungera. Översättning: Mats Dannewitz Linder Copyright: Project Syndicate Låginkomstgrupperna tenderar att vara de som gynnas mest av liberalisering av handeln. Harold James är professor i historia och internationella relationer vid Princetonuniversitetet.


”Ställ krav på obligatorisk praktik för bidragstagare”

Summary: Många av de människor som invandrat till Sverige de senaste åren riskerar att fastna i ett livslångt utanförskap. När allt fler lever på försörjningsstöd måste samhället kunna ställa krav på motprestation i form av utbildning och praktik, skriver fyra kommunalpolitiker som företräder alliansen.

Sverige har tagit emot ett mycket stort antal asylsökande de senaste åren. Enligt Migrationsverkets statistik sökte cirka 320 000 personer asyl i Sverige mellan 2013 och 2016. Många av dessa har fått eller kommer att få lämna Sverige för att de bedöms sakna asylskäl, men många av dem kommer också att bli kvar här, lagligt eller olagligt. Somliga menar att detta är ett oöverstigligt problem som ofrånkomligen kommer att leda till en systemkollaps. Det är en omotiverad svartmålning av Sveriges situation som vi inte delar. Andra väljer att helt blunda för att en så omfattande invandring under en kort tid medför svårigheter. Det är en naiv syn som kommer att vara skadlig för Sverige om den får råda. Vi måste förhålla oss nyktert till den situation vi nu står inför, och konstatera att den kan leda till stora problem. Det är en av Sveriges främsta utmaningar i närtid, men det är likväl en utmaning som vi kan klara av om vi skyndsamt vidtar nödvändiga åtgärder. Sverige håller på att glida isär och den socialdemokratiska politiken bygger upp en ny svensk underklass. Sedan finanskrisen har Sveriges ekonomi utvecklats positivt och arbetslösheten har minskat från 9,7 procent under toppen 2010 till 7,1 procent under det första kvartalet i år. Det är fortfarande högre än före finanskrisen 2008–2009. Färsk statistik från Arbetsförmedlingen visar att arbetslösheten nu ökar igen, trots att Sveriges ekonomi befinner sig i brinnande högkonjunktur. Den främsta anledningen är att utrikes födda, i synnerhet de födda utanför Europa, som nu utgör mer än hälften av alla arbetslösa, har svårt att etablera sig på arbetsmarknaden. Samtidigt informerar Polisen om att antalet särskilt utsatta områden, där utanförskapet är utbrett och kriminaliteten hög, blir allt fler. Drygt 40 procent av Sveriges arbetslösa har varit arbetslösa i över ett år. Allt fler av dessa hänvisas till försörjningsstöd. Enligt Socialstyrelsen var 60 procent av dem som erhöll försörjningsstöd 2015 utrikes födda. Vidare så var 40 procent långvarigt bidragsberoende, och 37 procent var mellan 18 och 29 år. Försörjningsstödet är tänkt att vara ett tillfälligt ekonomiskt stöd för människor som förlorat sitt jobb och saknar a-kassa. På senare år har det dock i allt större utsträckning utvecklats till en permanent försörjning för människor i långvarigt utanförskap. Många av de människor som invandrat till Sverige de senaste åren riskerar nu att fastna i ett livslångt utanförskap. För att bryta klyvningen av Sverige och vända trenden med växande utanförskap behöver de människor som fastnat i bidragsberoende inkluderas bättre. Vi förespråkar obligatorisk praktik. Ett förslag som kan ses som en utveckling av den så kallade Landskronamodellen som alliansregeringen införde 2012. Modellen innebär att socialtjänsten kan ställa krav på motprestation, praktik eller utbildning, för att bevilja försörjningsstöd till vissa personer. När allt fler får försörjningsstöd som permanent försörjning menar vi att krav på motprestation i form av utbildning och praktik alltid ska kunna ställas. Praktik för människor med försörjningsstöd ska vara kopplad till det offentliga åtagandet och ersättningen motsvara försörjningsstödet. 1 Obligatorisk praktik skulle stärka drivkrafterna att gå från bidrag till reguljärt arbete. Som arbetsduglig bidragstagare är det viktigt att höga marginaleffekter inte tillåts bidra till svaga incitament att försöka få de jobb som erbjuds på den reguljära arbetsmarknaden. Försörjningsstöd och mycket fritid får inte hindra ett deltidsarbete. Incitamenten skulle stärkas avsevärt om valet står mellan obligatorisk praktik och deltidsarbete, snarare än mellan fritid och deltidsarbete. 2 Obligatorisk praktik skulle höja bidragstagares kompetens och öka deras attraktivitet på arbetsmarknaden. Människor med ofullständiga betyg, eller en ovaliderbar examen, skulle också snabbare bli mer anställningsbara. Man får något att sätta på sitt CV, referenser och kunskap om den verksamhet där de praktiserar. Med fördel kan praktiken kombineras med relevant utbildning. 3 Obligatorisk praktik skulle ge ett sammanhang, arbetskamrater och hopp om en väg in på arbetsmarknaden. Att känna att man är en del av det gemensamma samhällsbygget är psykologiskt viktigt och underlättar också språkinlärning för dem med otillräckliga språkkunskaper. 4 En liknande ordning stärker jämställdhetsarbetet då allt fler kvinnor med utländsk bakgrund tillhör gruppen långtidsarbetslösa. 5 Obligatorisk praktik skulle slå direkt mot kriminalitet och svartarbete. Det ligger i människans natur att försöka förbättra sin tillvaro. För människor med låga inkomster, liten framtidstro och gott om fritid ligger det närmare till hands än för andra att ta ett svart arbete eller gå en kriminell väg. På den svarta arbetsmarknaden riskerar människor att utnyttjas, och när man väl slagit in på brottets bana är det ofta svårt att vända om. Genom en sysselsättning, ett sammanhang och framtidstro kan många tragedier undvikas och tryggheten stärkas. Vårt förslag om obligatorisk praktik är i linje med den tradition på vilken den svenska välfärdsmodellen är uppbyggd – man bidrar till den gemensamma välfärden när man kan, och får i gengäld dra nytta av välfärden när man inte klarar av att försörja sig själv. En situation där många människor hamnar i livslångt utanförskap och aldrig bidrar bryter med denna tradition, och hotar på sikt att erodera svenskarnas skattemoral och stödet för välfärdsstaten. Det är en utveckling vi inte vill se. Vi måste hitta nya sätt för människor i utanförskap att känna hopp, bidra och ta sig in i samhället. Obligatorisk praktik är ett sådant sätt. Socialtjänstlagen måste entydigt stötta denna inriktning och kommunerna måste därefter säkerställa praktikplatser med god handledning. Integrations- och inkluderingsutmaningen är omfattande och det finns ingen enskild åtgärd som löser den helt. Vi tror emellertid att obligatorisk praktik är en viktig bit i det pussel av reformer som krävs för att se till att alla människor inkluderas i samhället och kan känna tillförsikt och framtidstro. Att alla människor ges chansen att utvecklas och att vi som samhälle tar tillvara på varje individs förmåga är en nödvändighet för att Sverige ska förbli socialt hållbart också i framtiden. Bengt Germundsson (KD), kommunstyrelsens ordförande, Markaryd Stefan Hanna (C), kommunalråd, Uppsala Anna Tenje (M), kommunstyrelsens ordförande, Växjö Helene Åkerlind (L), kommunalråd, Gävle Vi måste hitta nya sätt för människor i utanförskap att känna hopp, bidra och ta sig in i samhället.


Summary: REPLIK DN Debatt 2/7. Företrädare för de tre abrahamitiska religionerna tillsammans med Samordnaren mot våldsbejakande extremism har skrivit en viktig text om hur trossamfund kan bidra i arbetet mot extremism. Jag menar dock att det går att ytterligare precisera och förtydliga och föreslår 5 punkter som trossamfunden kan arbeta enligt, för att på ett framgångsrikt sätt motverka extremism, skriver imamen Kashif Virk.

I en lovvärd debattartikel skriver företrädare för de tre abrahamitiska religionerna tillsammans med Samordnaren mot våldsbejakande extremism en viktig text om hur trossamfund kan bidra i arbetet mot extremism. Det står klart att när det gäller religiös extremism, så är det främst radikala tolkningar av islam (med tydlig koppling till politiska ideologier) som utgör ett hot för vår säkerhet. Jag menar dock att det går att ytterligare precisera och förtydliga de lösningar som tas upp i artikeln. Vi har redan tidigare hört hur viktigt det är med samverkan, men mindre om hur det bör ske i praktiken. Gällande religiösa tolkningar och teologisk utbildning finns också utrymme för att vidare utveckla med vad man egentligen avser. Denna replik föreslår 5 punkter som trossamfunden kan arbeta enligt, för att på ett framgångsrikt sätt motverka extremism. Genom att implementera dessa punkter, kan vi minska de religiösa motsättningarna och stärka interreligiös harmoni och samverkan i samhället. För mig utgör de en självklar del av läran i min egen religion, islam. 1. Den första punkten är att religiösa inriktningar inom varje religion ska ha rätt att själva få definiera sin religionstillhörighet, utan att diskrimineras av andra inom samma religiösa kategori. Idag finns flera inriktningar inom de tre abrahamitiska religionerna som av andra inom samma tradition fråntas denna rätt, genom att de offentligt och privat inom samfunden misskrediteras. I andra delar av världen leder detta till allvarliga förföljelser, och en liknande utveckling här vore oacceptabel. 2. Den andra är att alla som önskar lämna en livsåskådning för en annan, ska få göra det utan att få utstå hot och stigmatisering. Även detta får ödesdigra konsekvenser i andra länder, då ofta genom att religiösa extremister tar lagen i egna händer. 3. För det tredje bör man även vidareutveckla interreligiös samverkan, genom att aktivt förmedla betydelsen av att respektera varandras skillnader i tro och åsikter i trossamfunden. 4. Den fjärde är att kärleken och lojaliteten för vårt land Sverige bör kultiveras inom trossamfunden. Profeten Muhammad (frid vare med honom) lär ha sagt ”kärlek för ens land en del av tron”. Detta innebär inte nödvändigtvis att man inspirerar till nationalism, utan att man fostrar ungdomar till att vara redo att verka för landets bästa. 5. Den sista punkten är att de religiösa samfunden aktivt måste verka för att råda bot på den akuta kunskapsbrist som finns i Sverige gällande religion och vad det innebär att vara religiös, genom att vara mer inbjudande och välkomna samhället till möte och dialog. Sverige är ett fantastiskt mångkulturellt land där olika traditioner och livsåskådningar både kan verka samtidigt och tillsammans. Men det finns även ett fåtal aktörer som hyser idéer som ej är förenliga med punkterna ovan. Att just dessa aktörer får oproportionerlig medial uppmärksamhet, måste bemötas med en motberättelse från trossamfunden själva. 2 juli 2017 Debattartikel Salahuddin Barakat, imam och grundare av Islamakademin; Anna Carlstedt, nationell samordnare mot våldsbejakande extremism; Antje Jackelén, ärkebiskop Svenska kyrkan och Aron Verständig, ordförande Judiska centralrådet: ”Religion kan leda människor ut ur våldsbejakande extremism” Repliker Kashif Virk, imam, Ahmadiyya muslimska samfundet, Stockholm: ”Fem punkter för att motverka extremism” Ulf Lönnberg (KD), gruppledare i Kulturnämnden i Stockholm: ”Ingen fullgod demokrati utan religionsfrihet” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Rysk roulett på presidentens vis

Summary: Man behöver inte hitta presidentens fingeravtryck för att han ska kunna betraktas som ansvarig för brott som begåtts av medarbetare. Ändå är det osannolikt att Trump tvingas avgå.

Såvida president Donald Trump inte bestämmer sig för att han har fått nog och återvänder till sitt gyllene torn på Manhattan kommer han fortsätta att förföljas av alla de kriser som sprider sig likt metastaser. Utredningar pågår i kongressen men den tyngsta utredningen drivs av en särskild åklagare, Robert Mueller, som knutit till sig ett respektingivande team av specialister inom brottmålsjuridik. Utredarna undersöker vad Ryssland gjorde för att påverka presidentvalet till Trumps fördel och huruvida hans kampanjstab konspirerade med ryska företrädare för att åstadkomma detta. En fingervisning om vart den särskilde åklagarens arbete är på väg ligger i att Mueller, en före detta FBI-chef som är känd för sin noggrannhet, nyligen knöt till sig en specialist på finansbrott. Banker i USA lånar inte ut pengar till Trump på grund av hans företags långa historia av att inte betala tillbaka sina skulder, däribland dem som uppstod efter hans illa beryktade inhopp i kasinobranschen i Atlantic City på 1990-talet. Så han har varit tvungen att hitta andra källor för sin finansiering. Trumps överkänsliga reaktioner på allt som har med den ryska frågan att göra har bara stärkt misstankarna att han kan ha något att dölja. De har också fått honom att begå en rad misstag. Till exempel avslöjade Trump för NBC News Lester Holt att han hade avskedat FBI-chefen James Comey på grund av ”den ryska grejen”. Med det konstaterandet förvandlade han den officiella motiveringen, framförd av bland andra vicepresident Mike Pence, till en lögn. Den var ju att Comey hade sparkats för att han misskött utredningen om hur Hillary Clinton använt en privat mejlserver. Detta är långt ifrån den enda gången som Trump har underminerat sina egna medarbetare. Han är van vid att sköta sina egna affärer och bryr sig inte om reglerna i Washington. Avskedandet av Comey medförde inte bara att en särskild åklagare tillsattes, med mandat att undersöka brott som hänger samman med valet 2016. Det kan också leda till anklagelser mot Trump om förhindrande av rättvisan. Misstankarna skulle kunna förstärkas av Comeys uppgifter om att presidenten i ett enskilt samtal sagt att han ”hoppades” att FBI skulle sluta utreda Trumps tidigare nationelle säkerhetsrådgivare Michael Flynn. När Comey stegrade sig ska Trump ha bett cheferna för två andra underrättelseorgan att offentligt förklara att det inte hade förekommit någon konspiration mellan hans kampanj och Ryssland, en åtgärd som skulle kunna vara ytterligare skäl att anklaga Trump för att ha hindrat rättvisans gång. Mer nyligen sade en av presidentens förtrogna till en reporter att Trump övervägde att sparka även Mueller. Formellt måste ett sådant beslut komma från biträdande justitieministern Rod Rosenstein som har sagt att han inte ser någon anledning att avskeda Mueller. Om Trump skulle öka sina påtryckningar, kanske genom att avskeda både Rosenstein och Mueller, skulle den politiska upprördheten få reaktionerna efter avskedandet av Comey att framstå som ett ynkligt pip. Rosenstein har rätten att bestämma över Muellers utredning eftersom justitieminister Jeff Sessions, den förste republikanske senatorn som ställde sig bakom Trump i kampanjen 2016, har avsagt sig alla ärenden som har med valkampanjen och Ryssland att göra. Sessions är en av flera medarbetare till Trump som ”glömde” att de träffat ryska representanter under valkampanjen eller övergångsperioden mellan valet och presidentens tillträde. En särskild åklagare kan bara utreda brott som står i lagboken. Men det finns andra åtgärder som kan komma att vara skäl för riksrätt som förräderi, mutor ”och andra allvarliga brott (high crimes) och förseelser”. Termen high crimes har kommit att tolkas som något som ligger utanför brottsbalken. När representanthusets juridiska utskott prövade frågan om riksrätt mot den dåvarande presidenten Richard Nixon så slog det fast att presidenten kunde hållas ansvarig för sina underlydandes handlingar. Så även om man inte hittar Trumps fingeravtryck på de saker som den särskilde åklagaren undersöker kan han ändå betraktas som ansvarig för brott som begåtts av hans medarbetare. De flesta anser det vara högst osannolikt att en kongress som kontrolleras av Republikanerna – eller ens kongressen efter 2018 års mellanval där Demokraterna skulle kunna ta tillbaka representanthuset – skulle inleda en process för att ställa Trump inför riksrätt. Man skulle också kunna beröva Trump hans makt genom en komplicerad process som beskrivs i konstitutionens 25:e tillägg och förklara honom olämplig för sitt ämbete. Men den proceduren har aldrig använts och det är oklart hur väl den skulle fungera. Likväl har den nämnts av folkvalda politiker som är oroade av presidentens hälsotillstånd. När det gäller Trump själv står hans gyllene torn på Manhattan alltid där och lockar. Översättning: Lars Ryding Copyright: Project Syndicate Trumps överkänsliga reaktioner på allt som har med den ryska frågan att göra har bara stärkt misstankarna att han kan ha något att dölja. Elizabeth Drew är amerikansk journalist och författare.


Löfven ska lämna kyrkan i fred

Summary: DN 26/6 2017. Statsminister Stefan Löfven tycker inte att präster inom Svenska kyrkan ska kunna säga nej till att viga samkönade par. Men tillgången till vård och tillgången till en kyrklig vigsel är inte samma sak.

Med kyrkovalet bara några månader bort lät Stefan Löfven sig intervjuas av Kyrkans Tidning (22/6). ”Människor som älskar varandra, oavsett kön, ska ha samma rätt till vigsel” sade han filosofiskt och fortsatte med att redogöra för Socialdemokraternas partilinje: Det ska inte längre vara möjligt för en präst att säga nej till att viga samkönade par. Löfven gick så långt som att säga att den präst som inte kan tänka sig att viga två kvinnor eller två män, kan se sig om efter ett annat jobb. ”Jobbar man som barnmorska måste man kunna utföra aborter, annars får man göra något annat. Det är samma sak för präster som inte vill viga samkönade.” Det är ett uttalande från vår statsminister som både haltar och skaver. Först och främst: Svenska staten och Svenska kyrkan bröt upp och gick åt olika håll vid Millennieskiftet. Det var då som de sista banden löstes upp, så att den tidigare Kyrkolagen ersattes av en Kyrkoordning och alla kyrkliga organ slutade att räknas som statliga. Eller som Stefan Löfven själv uttryckte det under intervjun med Kyrkans Tidning: ”Kyrkan har ju sina uppfattningar, det som kyrkan anser är det rätta. Kyrkan är ett eget forum som står på egna ben”. Det hindrade honom dock inte från att i nästa sekund lägga sig i kyrkans arbete, likt en gammal pojkvän som sjutton år senare fortfarande inte har förstått att det är över. Samtidigt ska det sägas: Svenska kyrkan har redan tagit en tydlig ställning för samkönade vigslar. År 2009 blev äktenskapslagstiftningen könsneutral, samtidigt som Kyrkomötet klubbade igenom homosexuellas rätt att gifta sig i kyrkan. Den som är nyfiken på ett kyrkligt bröllop och surfar in på Svenska kyrkans hemsida möts av en genrebild av ett samkönat brudpar: Längst upp på sidan, två nygifta kvinnor i vita brudklänningar som ler mot varandra. Det behöver naturligtvis inte betyda något, mer än att Svenska kyrkan har rekryterat en bra marknadsförare och försöker polera sin image utåt. Men sett till Svenska kyrkans arbete under de senaste 15 åren förtjänar den ändå ett litet erkännande. Det långsiktiga arbetet och nötandet för HBTQ-personers rättigheter såväl i samhället i stort som inom kyrkan har resulterat i mer än bara prideparader och HBTQ-diplom. Med det inte sagt att det inte finns mycket kvar att jobba på. Minns till exempel kyrkopolitikern Bruno Edgarsson, i Växjö, som förra året kallade homosexualitet för en trend bland unga. Med jämna mellanrum dyker det fortfarande upp homofoba och mossiga uttalanden inom Svenska kyrkan. Att diskutera väjningsrätten, det vill säga möjligheten för präster att oavsett anledning avstå från vigslar, dop eller begravningar, är en uppgift för kyrkan – inte politiker som Stefan Löfven. Det är dessutom en fråga som redan diskuteras internt. Så sent som under Kyrkomötet i november lades det fram en motion om att det ska vara obligatoriskt i utbildningen och för prästvigseln, att viga samkönade par. Det är alltså möjligt att Löfvens vision även blir kyrkans. Men med vigselskyldigheten som kyrkan redan har, där alla medlemmar (ja, även samkönade) i Svenska kyrkan har rätt till en vigsel, så skulle det inte förändra speciellt mycket mer än på papper. Samkönade par har redan rätt att gifta sig i kyrkan och det finns gott om präster som mer än gärna ställer upp. Men det finns som Elisabeth Sandlund, ledarskribent på den kristna tidningen Dagen, påpekar (23/6) ett bättre alternativ: Att ändra äktenskapslagstiftningen till en civilrättslig procedur ”så att staten tar hela ansvaret och inte lägger ut den på entreprenad”. För ett sekulärt land som Sverige vore det ett steg i rätt riktning, mot en äktenskapslagstiftning som är helt jämställd även i praktiken. Framför allt haltar Stefan Löfvens jämförelse mellan präster som inte vill viga samkönade par, med barnmorskor som vägrar utföra aborter. Visst är båda en fråga om samvetsfrihet, men tillgången till vård och tillgången till en kyrklig vigsel är inte samma sak. De som gifter sig i kyrkan har aktivt valt bort att gifta sig borgerligt. De har valt att delta i en religiös ceremoni ledd av en religiös ledare. Kvinnan som söker vård däremot gör det hon en offentligt finansierad och reglerad institution. Och där är det politiker som Stefan Löfven som bestämmer.


”Vi har ett bra landslag på gång”

Summary: Under sju år var Erik Hamrén förbundskapten för herrlandslaget i fotboll. Nu har han haft en lång paus och börjar känna sig taggad på nya uppdrag.

Det drar ihop sig till VM-kval i fotboll, men denna gång utan Erik Hamrén vid rodret. När han lämnade ledarposten efter EM 2016 hade Ljusdalssonen i sju års tid varit under massmedial lupp som fotbollslandslagets ledare, ständigt påpassad och kommenterad för alltifrån sina eleganta kostymer till relationen till spelarna. Han har emellertid varit tränare betydligt längre än så. På professionell nivå sedan 1994, för att vara exakt. Då fick han sitt första uppdrag som allsvensk tränare för Degerfors, och därefter för AIK och Örgryte innan han gick vidare till danska Aalborg och norska Rosenborg. Det karriärvalet bestämde han sig för rätt tidigt, sedan han fått sina egna proffsdrömmar krossade av en knäskada. Då var han 18 år och började så smått hjälpa till med juniorträning i stället. Det gav mersmak och när han kom in på Gymnastik- och Idrottshögskolan 1985 hade han bestämt sig: han skulle bli allsvensk tränare. – Det var en del som skrattade åt mig då. Hur skulle jag, Erik Hamrén från Ljusdal, kunna bli allsvensk tränare? Men jag hade fantastiska klasskamrater och lärde mig mycket av både dem och av skolan. Många tvivlade på att någon som inte själv hade en lång spelarkarriär bakom sig kunde nå särskilt långt som tränare. Men Erik Hamrén var målmedveten. Det tog tio år efter GIH-studierna för honom att nå sitt mål. – Jag tror att det är väldigt viktigt att sätta upp mål för sig själv, och våga säga det också. Jag visste att det skulle bli svårt och att jag skulle få börja på en relativt låg nivå och göra resultat och pröva högre upp, göra resultat och pröva högre upp igen… Och ha lite tur också, naturligtvis. Inre trygghet är en viktig ledaregenskap, tycker han. Själv står Erik Hamrén stadigt förankrad i vetskapen om vem han är och var han kommer ifrån. Han har fortfarande en närhet till uppväxttrakterna och föräldrarna, och lyfter gärna fram hustrun Agneta som en trygg punkt i tillvaron. Hon som gifte sig med honom på hans 30-årsdag, eftersom det var enda dagen som stod till buds i hans hektiska tränarschema den sommaren. Och som han därför firar 30-årig bröllopsdag med, samtidigt med 60-årsdagen. – Det gäller att hitta rätt person att dela sitt liv med. Har du haft tur? – Nä, tur … Det är som med allting annat, jag gjorde ett bra val. Han skojar om att valet av en bra livspartner sker på samma sätt som när man tar ut spelarna till ett fotbollslag – det räcker inte med flax, det krävs skicklighet också. Däremot har aldrig fotbollen fått särskilt stort utrymme i umgänget med familjen. – Det har jag haft nog av i mitt jobb, även om tjejerna alltid har varit intresserade och har hållit på ”pappas lag” under årens lopp. Men nej, hemma har varit en fristad från fotbollen. – Men självklart blir det enormt mycket fotbollstittande hemma också, för det har ju varit en del av mitt jobb. Framtiden då? När Erik Hamrén avgick som förbundskapten bestämde han sig för att ta en paus. Det var den första frivilliga pausen i hans karriär – den första ofrivilliga var när han fick sparken från AIK – och han har tackat nej till några anbud sedan dess. Han fortsätter gärna med fotbollen några år till men efter alla åren i allsvenskan och efter landslagsuppdraget har han ”blivit lite kräsen”, som han uttrycker det. – Jag har ju varit i Sverige, Norge och Danmark och jobbat. Nu skulle jag gärna pröva möjligheterna utanför Skandinavien. Men det är ett speciellt yrke det här, du kan inte bara söka ett uppdrag själv, utan du måste bli erbjuden jobb. Vad har du för relation till svensk landslagsfotboll nu när du har lämnat uppdraget? – Jag var ju intresserad av hur det gick för Sverige innan jag blev förbundskapten och det är klart att jag är intresserad av hur det går efter att jag har varit förbundskapten också. Tittar du på dagens landslag så har alla med få undantag fått chansen att debutera under mig. Det är skojigt att se att de har tagit den chansen, och jag tycker att vi har ett väldigt bra landslag på gång. Det gäller att hitta rätt person att dela sitt liv med. Gratuleras till: Fyller 60 år den 27 juni. Gör: Fotbollstränare. Efterträdde Lars Lagerbäck som förbundskapten för Sveriges herrlandslag i fotboll 2009–2016. Föreläser lite, och letar efter nya träningsuppdrag. Bor: I Göteborg. Familj: Hustrun Agneta, två döttrar, Caroline och Pernilla. Så firar jag födelsedagen: ”Det vet jag faktiskt inte. Jag har inte planerat någon fest, för jag vet inte om jag är i Sverige eller om jag har något jobb.” Om att fylla 60: ”Det betyder väl inte så mycket egentligen. Jag känner mig rätt pigg både fysiskt och mentalt. En fördel med att jobba som fotbollstränare är att man jobbar med unga människor, det tror jag håller en ung.” Favoritplats: Ljusdal. Så rensar jag tankarna: ”Med en lång promenad eller med golf.” Kuriosa: Har fått Älvvallens A-plan i uppväxtorten Ljusdal uppkallad efter sig.


Lisa Magnusson: Än är det för tidigt att korka upp champagnen

Summary: Det går bara sämre och sämre för IS, snart finns inget kvar av deras kalifat. Men fortfarande måste Europa hantera de tiotusentals redan indoktrinerade – de som nu har mindre att förlora än någonsin.

Varför väljer en människa att begå massmord i Guds namn? Många är de som försökt förklara detta oförklarliga. Senast nu Aftonbladet Kultur, som häromdagen sammanfattade den franske sociologen Olivier Roys populära teori: "Terroristerna söker döden – inte gud" (19/6). Utifrån terroristernas handlingar är detta den enda möjliga tolkningen, i all sin orimlighet. Men det egentliga svaret hittar man givetvis snarare i den propaganda som IS självt använder i sin rekrytering. Målgruppen är de vilsna barnen till invandrare i Europa. De som varken känner sig hemma i föräldrarnas gamla religion eller i det sekulära samhället. Till dem talar IS – inte främst om bestialisk slakt och ond bråd död, eller Gud för den delen. På nätet har jihadisterna kokat ihop en hel värld som till största delen består av den gängse sektutopin om en idyll där alla är goda kamrater och gemenskapen är stark, uppkryddad med lika delar muslimsk och västerländsk kultur: pakistanska jackor, miswaktandpetare, anashidmusik, Nutella, kattungar och sneakers. Livsstilen kallas jihadi cool, och den har erbjudit både spänning och mening. Men det går dåligt för IS nu, de tappar mer och mer mark. Snart finns inget kvar av det utlovade kalifatet, och därmed går en stor del av lockelsen förlorad. Det kommer minst sagt att bli svårt med nyrekryteringen framöver. Men än är det för tidigt för oss att korka upp champagnen, eller ens lägga den på kylning. Ett stort antal redan indoktrinerade lever fortfarande ibland oss, och till dem kan man lägga de tiotusentals krigare som kommer att vilja återvända till Europa, bittra och desillusionerade. De har mindre att förlora än någonsin. Att myndigheterna i de mest utsatta länen inte vet vilka dessa personer är, eller ens hur många, är under all kritik. Det hjälper inte att tillsätta samordnare och initiera projekt så länge informationen mellan Säpo, polis, kommuner, socialtjänst och skola inte fungerar. Nej, framtiden tillhör inte islamisterna. De har inget som helst mål, annat än den fullständigt orealistiska drömmen om en världsomspännande religiös diktatur, de är dömda till undergång. Men champagnen? Den får vänta.


Angela Merkel utmanar Europa

Summary: De historiska förändringar som nu sker har inte sitt ursprung i Tyskland utan i USA och Storbritannien. Men förbundskansler Merkel har rätt när hon hävdar att vi européer måste ta vårt öde i egna händer.

Den tyska förbundskanslern Angela Merkel har aldrig setts som en särskilt fängslande talare. Hon har ett rykte om sig att sakta vagga in sina åhörare i stilla sömn. Men på den punkten blev det nyligen ändring. I Trudering, en förstad till München, höll hon i ett öltält ett imponerande tal som skapade rubriker på båda sidorna av Atlanten. Med tanke på att pingsten var i antågande var det många som undrade om Merkel hade inspirerats av den helige ande. Om så inte var fallet kanske hon kände sig sporrad av många timmars umgänge med president Trump under Nato- och G7-möten. Helt klart är dock att hennes tankar kretsade kring det kommande valet i Tyskland. Merkels tal i Trudering var något helt annat än det den förre förbundskanslern Gerhard Schröder höll i ett öltält i Goslar i januari 2003 då han deklarerade att Tyskland inte tänkte delta i kriget i Irak även om det backades upp av FN:s säkerhetsråd. För Merkel handlade det om mycket mer än att samla röster. ”Tiden då vi kunde förlita oss på andra är i viss mån över”, förklarade hon, ”och det enda jag kan säga är därför att vi européer måste ta vårt öde i egna händer”. Vissa kanske uppfattade detta som ett tecken på att Tyskland sökte en ny strategisk inriktning och var på väg bort från den transatlantiska alliansen. Merkel hade dock inte alls något sådant i åtanke. Alla som är uppmärksamma vet att de historiska förändringar som sker i dag inte har sitt ursprung i Tyskland utan i USA och Storbritannien. Innan Trump valdes till president och Storbritannien bestämde sig för Brexit såg inte Tyskland någon anledning till att rucka på den geopolitiska ordningen. Men i och med dessa två händelser har det som Europas fred och välstånd vilat på sedan andra världskriget skakats i sina grundvalar. Britternas beslut att lämna EU kan få andra länder att följa efter. Och Trumps isolationistiska politik – ”America first” – kan tas som ett tecken på att USA tänker lämna sin ledande roll i världen och kanske avveckla de säkerhetsgarantier landet har lämnat till Europa. Européerna klarade sig undan en katastrof med historiska proportioner i det franska presidentvalet. Om Marine Le Pen och hennes Nationella fronten hade vunnit skulle det troligtvis ha inneburit slutet för euron, EU och den gemensamma marknaden. Det kontinentala Europa skulle ha hamnat i en djup ekonomisk och politisk kris. De som fortfarande stöder ett enat Europa måste dra lärdom av hur illa det hade kunnat gå i Frankrike. Och Europa måste skaffa sig ett större manöverutrymme, lära sig hantera kriser och nya omständigheter. Det var kärnan i Merkels budskap i Trudering. Samtidigt uppehöll hon sig vid diskussionerna bland förståsigpåare och pressfolk om vad Brexit och Trumps tid vid makten kan komma att innebära för det framtida transatlantiska och europeiska samarbetet. När Merkel yttrade att ”vi européer måste ta vårt öde i egna händer” slog hon bara fast ett uppenbart faktum. Bara de som gravt underskattar Merkel tror att hon ska klippa av de transatlantiska banden. Hon vet att den stora grannen i väster är oumbärlig för Europas säkerhet. Men hon vet också att USA:s säkerhetsgarantier och den delade värdegrund som hittills bundit de två länderna samman kan komma att rubbas under Trumps styre. En noggrann analys av Merkels tal visar att hon inte ifrågasätter den transatlantiska alliansen. Det hon efterlyser är ett starkare Europa. Hon vet följande: om USA av inrikespolitiska skäl offrar sin plats i spetsen för världssamfundet kommer landet inte att ersättas av någon annan makt och vi kommer inte heller att få en ny världsordning. Det vi kommer att få är ett maktvakuum präglat av kaos. Och när världen blir mindre stabil har vi européer inget annat val än att gå samman för att försvara våra intressen. Ingen annan kommer att göra det åt oss. Merkels tal handlade alltså främst om att stärka Europa. Och tursamt nog har hon hittat en meningsfrände i den franske presidenten Emmanuel Macron. Båda vill stabilisera eurozonen, få i gång den ekonomiska tillväxten och stärka Europas säkerhet genom ett gemensamt yttre gränsskydd och en ny flyktingpolitik. Merkel menade verkligen vad hon sa i Trudering. Med tanke på en tumultartad utveckling internationellt och det faktum att EU ifrågasätts från flera håll finns inget annat alternativ än att agera och hennes yttranden kommer att ha långtgående konsekvenser för Tysklands ställning i EU och för landets relation med Frankrike. Tysklands nuvarande roll som eurozonens snåljåp är inte förenlig med Merkels nya synsätt. För att visa verkligt ledarskap i de fransk-tyska relationerna måste Tyskland göra politiska eftergifter. Dessutom: bara för att Trump säger någonting behöver det inte med automatik innebära att det är uppåt väggarna. Tyskland, och Europa, måste göra mer för att stärka både sin säkerhet och den transatlantiska bro som stöttar Europas fred och välstånd. Och när vi driver det projektet måste vi hålla fast vid de liberala värden som demokratiskt sinnade personer runtom i världen avundas oss och som har gjort oss till auktoritära krafters hatobjekt. Översättning: Claes Göran Green Copyright: Project Syndicate Bara för att Trump säger någonting behöver det inte med automatik innebära att det är uppåt väggarna. Joschka Fischer var under mer än 20 år en av de tongivande inom Tysklands gröna parti. Han var utrikesminister 1998–2005.


Susanne Ljung: Därför har Steve Bannon två skjortor samtidigt

Summary: Donald Trumps chefsstrateg är redo för strid i ett klimat där det blåser kallt, och mycket hårt.

Klä dig i lager på lager. Det är en av de första, och viktigaste, saker som lärs ut på vildmarkskurser. Att bära underställ, tröja, tunn jacka och vindtät ytterjacka på det, ger skydd mot både kyla och vind och hjälper till att upprätthålla kroppens temperatur. Det förbättrar kort sagt ens chanser att överleva i tuffa klimat. Det är ett tips som uppenbarligen även funkar i Vita huset. I alla fall att döma av sättet som Steve Bannon, Donald Trumps kontroversielle rådgivare och chefsstrateg, klär sig på. Han bär ofta dubbla skjortor – den ena över den andra – och en t-tröja under dem, dessutom. Inte sällan syns han bära två olika jackor på samma gång – ovanpå sagda två skjortor och, såvitt man vet, en undertröja. Det kan mycket väl röra sig om fler. Steve Bannon bär kort sagt mycket kläder, på samma gång. Det är en stil som förbryllat många i Washington DC, en stad där många män i maktens mitt bär kostym till vardags och kakibyxor med pressveck och pikéskjorta till helgen. Men denna vildmarksstil har uppenbart gjort Steve Bannon väl förberedd och rustad för att överleva i vad Donald Trump kallar för de politiska ”träskmarkerna” (”the swamp”) i Washington. När han i april i år petades från sitt uppdrag i presidentens nationella säkerhetsråd, var det en hel del politiska kommentatorer som drog slutsatsen att denne bufflige man utan koll på gängse vett och etikett var på väg bort från administrationens innersta krets. Men den i dag 63-årige Steve Bannon hade bara ruvat i vassen som en slug gammelgädda. För i början av juni, då Donald Trump lät meddela att USA drog sig ur 2015 års Parisavtal, högg han på nytt. Den amerikanske presidentens motivering till varför USA inte skulle fullfölja denna miljö-överenskommelse, som strävar efter att hålla ned den globala temperaturökningen för att jorden inte ska gå under, ekade av retorik signerad Steve Bannon. En man som under valkampanjen fick Donald Trump att framgångsrikt fokusera på landets intressen, bland annat genom att beskriva klimatkrisen som en ”bluff” och en ursäkt för att lägga ned kolgruvor och därmed orsaka arbetslöshet bland redan ekonomiskt ansatta amerikaner på landsbygden. Det var i den vevan som Steve Bannon började byta garderob. I takt med att antalet smårutiga skjortor, t-tröjor, cargobyxor, fleecetröjor och oljerockar ökade, tonade han ned snacket om sin utbildning på Harvard business school och karriär på en multinationell bank. Han började i stället framhålla sin bakgrund, en kille med irländskt påbrå från en vanlig arbetarfamilj i Richmond, Virginia. Alltmer sällan syntes han i den typ av exklusiva kostymer och slipsar med breda knutar som han tidigare burit under sin tid på banken Goldman Sachs. Eller under sin karriär i Hollywood som investerare i olika filmprojekt, eller som chef över nyhetssajten Breitbart News. Förändringen var total när han i november 2016 blev utsedd till Donald Trumps chefsstrateg i Vita huset. Hans nya uppenbarelse fick en kolumnist i Washington Post att notera att ”bilder av honom visar en ovårdad man med rufsigt hår och i behov av rakning som ser ut att ha sovit i sina kläder, troligen i en rännsten”. Om han, trots alla upprörda röster om hans djupt reaktionära åsikter, skulle visa sig ha en charmig sida så hade han helt klart gjort sitt yttersta för att dölja detta, och lyckats. Det finns all anledning att misstänka att det är exakt den typen av reaktion som Steve Bannon vill uppnå. Det är trots allt en man som säger sig vilja söndra det befintliga politiska etablissemanget i Washington DC. Och för detta är han helt korrekt klädd, på sitt sätt. Han är helt enkelt redo för en strid i ett klimat där det blåser kallt, och mycket hårt. Susanne Ljung är journalist och programledare för det hyllade mode- och kulturprogrammet ”Stil” i Sveriges Radio. Hon bor i Stockholm och New York och medverkar i Lördagsmagasinet varje vecka. Självfallet bär Steve Bannon fortfarande kostym när situationen så kräver. Det gjorde han bland annat under Donald Trumps internationella resa nyligen. Men bekväm verkar han inte. Fast det har förstås inte bara med kläderna att göra. Ett klipp där han flackar med blicken bland traditionellt klädda män i Saudiarabien blev snabbt viralt. Många ville att Rosie O’Donnell skulle axla rollen som Steve Bannon i tv-programmet ”Saturday Night Live”. Men det gjorde i stället Mikey Day – klädd som liemannen. Mellan Vita husets stabschef Reince Priebus och Steve Bannon råder en viss spänning och konkurrens, milt uttryckt. När de under en intervju blev ombedda att säga någonting de gillade hos den andre svarade Reince Priebus skämtsamt: ”Jag älskar att han bär så många kragar. Det är en intressant look”.


Svenska smaker – här är rätterna vi googlar mest

Summary: Gubbröra i norr och jordgubbstårta i söder – här är rätterna vi googlar mest inför midsommar. Klicka på den rörliga grafiken nedan med de fem mest sökta rätterna i Sverige, län för län, och mest unikt sökta recept.

Du behöver inte googla efter midsommarrecepten. Vi vet vad du vill ha – och har gjort jobbet åt dig. Tillsammans med Google har vi tagit fram de mest sökta recepten, län för län, och fram träder tydliga geografiska skillnader, som du kan se på kartan nedan. I en stor del av norra och östra Sverige söker man i första hand efter recept på gubbröra, i de mellersta och västra delarna (inklusive de tre storstadsregionerna) dominerar västerbottenpaj, sedan finns det ett litet flädersaftbälte och några sydöstliga län där man i första hand letar efter recept på jordgubbstårta. – Oavsett varifrån svenskarna har sökt på midsommarrecept och mat runt om i landet finns det ett par klara favoriter som går hem i nästan vartenda län. Västerbottenpaj ligger i topp tre i nästan hela Sverige, med undantag för endast två län där den sjunkit ned till topp fem, kommenterar Andrea Lewis Åkerman, kommunikationsansvarig på Google i Sverige. Utifrån uppgifterna om de mest sökta maträtterna lät vi kocken och matskribenten Sophie Berlin ta fram moderna, enkla och goda recept på just dessa rätter. Datan som ligger till grund för kartan kommer från Google Trender, som jämfört vilka recept människor sökt mest på, län för län, veckan före midsommar åren 2012-2016. De har också tagit fram uppgifter om de mest unikt sökta recepten i varje län, recept som är mer sökta på i just dessa län än i resten av Sverige. – Då vi jämförde vad till exempel skåningar sökt på mer än andra svenskar, kunde vi se en bred blandning av bakelser, dryck och mat i resultaten. I Västerbottens län såg vi till exempel att recept på ”falsk potatisbakelse” var en stor hit medan stekt sill var populärt i Skåne och recept på ”tuppkaka” tog hem priset i Jönköpings län, säger Andrea Lewis Åkerman. KLICKA PÅ SVERIGEKARTAN för att se de fem mest sökta rätterna, län för län, och mest unikt sökta recept:  Måltidsforskaren Richard Tellström kommenterar kartan Måltidsforskaren Richard Tellström är etnolog och arbetar bland annat vid Stockholms universitet. Här kommenterar han rätterna vi googlar mest i midsommar. Här hittar du också länkarna till Sophie Berlins moderna och enkla receptvarianter av svenskarnas googlefavoriter. Gubbröra Den tillhör de svenska snapsförrätterna, och jag skulle datera den till 1920-tal då man gjorde mycket vickningsmat (om man med gubbröra menar en sådan som man gör med sill och ansjovis). Gubbröran har också många regionala namn, som Englaöga i Närke, Fågelbo i Uppland, Rusk-om-snusk i Västergötland och Tuppjuck i Hälsingland. Längre norrut hade man inte så mycket färskvaror till midsommar, och det är en bra maträtt att göra när man har långt till affären. Att den är så populär längs med norrlandskusten och norra inlandet hänger ihop med att man har större vana vid starka strömmingsrätter som surströmming. Västerbottenpaj Det svenska svaret på 1980-talets Quiche Lorraine som slog igenom på 1990-talet. Den har sitt kärnområde i alla våra tre storstäder, Malmö, Göteborg och Stockholm. Så det här är stadens festmat. Den kan också ses som det moderna festbordets främsta vegetariska rätt vid sidan av smör, ost och bröd. Den är dessutom en få vegetariska rätter som har högt festvärde, och tilltalar både köttätare och vegetarianer. Flädersaft Den blommar ju först i söder, så därför söker man säkert också på recept redan till midsommar. Flädersaft tillverkas i en kall process, så därför är det inte ett särskilt gammalt recept, jag gissar att den blev populär på 70-talet. Fläder är också något man plockar och inte köper, så den är kopplad till gå-ut-i-naturen-intresset. Jämför med rabarber och jordgubbar: rabarber har man i trädgården, kolonilotten eller sommarstugan. Jordgubbar å andra sidan köper man, åtminstone tidigt på säsongen. Om man gör en klassanalys på flädersaften hamnar den då i medelklassen, och inte hos arbetarklassen, och sannolikt inte heller överklassen. Jordgubbstårta Den har ingen lång tradition i Sverige, utan blev vanlig på tidigt 1920-tal då man började använda vispad grädde samtidigt som intresset för trädgårdsbär av olika slag ökade. Det ökande välståndet gjorde att svenskarna förändrade sin attityd till jordbruksprodukter, och började äta dem färska i säsong. Tidigare i historien hade vi alltid ansett att växter, bär, potatis och spannmål ska växa färdigt. Sedan lägger man dem i förråd eller konserverar dem, för att äta dem senare. Det sydöstsvenska området innehåller mycket landsbygd och där äter man mer hemmagjord tårta än vad man gör i storstäderna. Richard Tellström. Unikt med två måltider Richard Tellström berättar här om midsommarens måltider. Foto: Beatrice Lundborg ”Midsommar är unik, och den enda av våra återkommande högtider som traditionellt innehåller två måltider. Det beror på att det är två olika firanden som förts ihop. Dels bondesamhällets middag, med öl, sill och potatis, som ligger mitt på dagen och följs av dans runt stången. Dels den efterföljande grillmåltiden, som hör ihop med att borgerligheten åt middag senare på kvällen. På kvällen blir det en ungdomsfest, de ska ut och hitta sin tillkommande. Dansen runt stången finns belagd långt tillbaka, medan grillmåltiden har tillkommit senare. Historiskt har midsommarfirandet varit väldigt litet, det är först på sent 1800-tal med nationalromantiken som det blir stort. Det var ju en tid på året då det fanns rätt lite mat, det fanns ingen skörd ännu. Därför är midsommar en extra utmaning för den som är värd. Inte bara ska det serveras två måltider, utan ofta har man också rest i väg, ut på landet, till sommarstugor och campingplatser, och man har många gäster. Det innebär att man serverar mat som går att förbereda – och gärna också transportera. Även gästerna tar med sig mat, så kallad förningsmat. Det är en gammal svensk tradition att ta med sig rätter om man ska bort på kalas. Maten som serveras är gärna lite piffigare recept. Man vill överraska, imponera och man vill att gästerna ska känna sig utvalda. Typiskt för midsommar är också att man har en förberedd dessert, en tårta eller ett större bakverk. Sedan söker man på internet för att hitta sin egen touche, genom att se vad andra gör. Vi är känsliga för vad vår omgivning gör med mat och dryck och har järnkoll.” Berättat för Elin Peters 4 andra rätter många söker efter inför midsommar * Potatissallad (ibland ”fransk”) * Rabarberpaj * Sill eller matjessilltårta * Nubbesallad Här är fler recept på midsommarmat


Man kan inte uppfostra och leka samtidigt

Summary: Man måste inte leka med sina barn. Men när man gör det måste man vara engagerad, säger psykologen Malin Bergström. Här ger hon tips till föräldrar som tycker att det är svårt att leka, och tips om hur man ger sina barn bra förutsättningar för lek.

Som liten flicka lekte Malin Bergström nästan jämt och det är nog en viktig förklaring till att hon i dag arbetar som barnpsykolog. Ju mer hon lärt sig, desto viktigare märker hon att leken är för ett barns utveckling. Därför måste vi också ha en stor respekt för när barn leker, tycker hon. – Leken lär dem att förbereda sig för vuxenlivet och att lära känna sig själva. Leken är barnens hela väsen och liv, något verkligt magiskt. Därför menar jag att alla barn måste få så bra förutsättningar som möjligt att leka fritt, säger Malin Bergström. Hon menar att leken utvecklar barnets språk och insikten om hur tillvaron hänger ihop, men också ökar förståelsen för regler och för andra människor. – Leken hjälper barn att skapa ett sammanhang och bearbeta sådant de lär sig. Tillsammans med andra barn blir leken en gemensam upplevelse, och ofta en intensiv sådan. Barnen går så intensivt upp i leken att tid och rum upphör att existera. Alla barn behöver leka för att utvecklas, säger Malin Bergström. De kan leka ensamma, med en kamrat eller med flera andra barn. – Som förälder handlar det om att ge barnet bra möjligheter att leka – mycket och ofta. Det kan vara i skogen, framför en dataskärm eller i köket. Leken kan vara stillsam eller full av rörelse, till och med stökig. Sverige är ett paradis för barn på många sätt, tycker Malin Bergström. Det finns en stor kunskap i förskolan om lekens betydelse, och en stor respekt för den. Välvilliga föräldrar låter också ofta barnen ta plats i familjelivet, säger hon. – Men vuxenlivet blir alltmer inrutat, både på jobbet och på fritiden. Risken är att vi överför detta på barnen och schemalägger även deras liv. Jag funderar över om det påverkar leken och lekförmågan negativt. Troligen är det så. Tänk bara på hur det kan låta när en förälder kommer för att möta på förskolan och barnet säger att han eller hon vill leka klart innan de kan gå hem, säger Malin Bergström. – Vilken förälder sätter sig då en halvtimme på en bänk och väntar tills deras barn lekt klart? Vad kan vuxna göra för att stötta barns lek? – Försök se till att leken inte är så styrd, att den får ske på barnens villkor. Som förälder kan man hjälpa sitt barn genom att vara med själv och leka, men också se till att det får leka med andra barn. Och om till exempel två syskon som varit lite stökiga under veckan leker tillsammans på lördagsförmiddagen kanske det bästa är att lägga ned den planerade eftermiddagsaktiviteten. Malin Bergström vill framhålla att barn inte leker på befallning – och att leken inte går att planera i detalj. Leken uppstår i nuet och det är viktigt att ha i åtanke. Måste en förälder leka med sitt barn? – Nej, för att delta i leken gäller det att vara engagerad. Om en förälder inte vill leka är det som när vi vuxna tittar på mobilen när vi träffar en vän på fiket eller skickar sms under finmiddagen. Det märks. Närvaro är A och O i leken. Det är också viktigt att komma ihåg att det inte går att uppfostra och leka samtidigt. Se leken som en chans att ha kul och få tid att vara med barnet. Barn behöver visst stöd när de leker, fortsätter Malin Bergström. Ibland handlar det bara om små pushar i rätt riktning för att leken ska bli meningsfull, för att den ska fördjupas. Under leken är hjärnan på topp och avslappnad på en och samma gång. Så leken har en viktig betydelse för lärandet, även om det inte är syftet. – Vissa typer av lekar anses som ”fina”, andra som stökiga eller skrämmande och onödiga. Barn prövar på att vara både modiga och fega när de leker. Saker som kan verka farliga blir lättare att hantera i leken. Att en magisk ring förtrollar de dumma kan kännas lättare att ta till sig än att den dumma skulle kunna finnas i den verkliga världen. Leken innebär också att barn kan leva sig in i personer som är annorlunda än de själva, säger Malin Bergström. Det är ett sätt att lära sig för livet, lära sig att kunna umgås med alla människor. – Barn kan tidigt skilja mellan fantasi och verklighet. Det är därför en stol kan bli en häst, köksbordet taket på en koja och så vidare. Och det är därför barn kan låta en blomma prata när de leker – fast de vet att blommor inte kan tala. När Malin Bergström vandrade runt i skogen dagen före det här samtalet hittade hon ”värsta kojan”, som hon uttrycker det. – Det gjorde mig så glad att barn kan leka fritt och skapa, säger hon. I dag ligger mycket av fokus i debatten om skolans och förskolans roll på kunskap, det vill säga att det är viktigt att barnen och eleverna lär sig så mycket som möjligt. – Kunskaper är viktiga i vårt moderna samhälle. Men vi talar alltför sällan om lekens betydelse för en människas utveckling, tycker Malin Bergström. Samtidigt vill hon inte romantisera forna tider, som om alla barn då lekte snällt tillsammans så fort de fick möjlighet. – På 1950-talet, som ibland lyfts fram som en idyllisk tid, for många barn illa. De fick inte vara med utan hamnade utanför. I sitt arbete som forskare på Karolinska institutet (KI) studerar Malin Bergström barns hälsa och utveckling i ett större perspektiv. Projektet äger rum på olika barnavårdscentraler. – Som psykolog är jag särskilt intresserad av hur barnen leker och kommunicerar. 1 Lek med dina barn – gärna ofta och mycket. Men det får inte bli något krav. Närvaro är A och O i leken. 2 Om du som förälder inte gillar att leka, låt bli. Det viktiga är att du ser till att ge barnet förutsättningar för lek. Och att du respekterar leken. 3 Tycker du det är tråkigt att leka eller känner dig stel, följ barnet. Sitt på händerna och låt barnet leda. 4 Ett knep kan vara att bara kommentera det barnet gör ”då tog du upp väskan” eller att ge en ”cue” på lekspråk: ”Då verkade du ha jättebråttom till grishuset” och se vart det tar vägen hos barnet. 5 Det går inte att uppfostra och leka samtidigt. Se leken som en chans att ha det kul och få tid att vara med barnet. 6 Inga lekar är ”finare” än andra. Barn måste få utforska även det som känns skrämmande och farligt i leken. Snöp inte barn genom att vara intolerant mot lekar du uppfattar som stökiga eller om barn leker att de är någon som är ”dum”. Lyssna, iaktta och se vart det tar vägen. Ingrip om det behövs, men skäll inte utan för i stället leken i en ny riktning genom att till exempel införa en ny förutsättning. 7 Barn leker inte på befallning – ta därför vara på tillfället när det uppstår. Ibland måste kanske planeringen ändras, och lördagsshoppingen skjutas upp en stund. 8 Bli inte orolig om ditt barn har en låtsaskompis, sådana fyller ofta en viktig funktion i barns liv och vid ensamlek.


Har haft samma upplevelse de senaste åren

Summary: Har samma upplevelser som Mohammad och håller med om att det är svårt att skaffa svenska vänner, men stå på dig och inte tappa hoppet. I det här landet finns mycket goda människor som vill vara vänner med oss, det är bara att hitta dessa människor.

Jag är iranier och kom till Sverige när jag var 25 års gammal och bott i Sverige i snart 32 år. Jag är högutbildad, har ett bra jobb och ser mig som etablerad och integrerad invandrare och gillar Sverige och mina värderingar avviker i stort sett inte från svenskarnas, det enda som avviker är utseende och lite brytning i språket. Med andra ord har jag verkligen försökt att anpassa mig till det nya landet, men trots detta har jag haft svårt att skaffa svenskfödda vänner. Jag har och haft några svenskfödda vänner som jag träffar då och då. Jag har märkt på sistone att mina svenskfödda vänner blir färre och färre och för att slippa ensamheten dras jag mer och mer till iranier eller andra invandrare, som jag trycker det är lättare att få kontakt med. Jag har bytt flera städer och de senaste tio åren har jag bott i Stockholm, där jag tycker det är ännu svårare att skaffa vänner överhuvudtaget. Jag gillar att umgås med folk med olika bakgrund bland annat med svenskfödda. Jag kommer därför försätta försöka skaffa svenskfödda vänner. Vi ska inte tappa hoppet. Det finns många goda människor i det har landet, Catharina, Marianne, Christer etc. är några av dem, det är bara att hitta de rätta. Därför rekommenderar jag dig att vara hoppfull, lite envis, ta eget initiativ i sökandet av svenskfödda vänner och inte bli besviken med första försöket. Lycka till!


Invandrarna måste själva hjälpa till med integrationen

Summary: Invandrare måste ta ansvar för sina liv om de vill bli integrerade i samhället och inte sitta och tycka synd om sig själva. Alla kan lyckas i Sverige.

Läser inlägget om att det är svårt få svenska vänner. För mig som ursprungligen är från Italien ger det här mig trötthetssymptom och rysningar. Många invandrare från som det beskrivs inte vara den västliga delen av världen grupperar sig själva utanför. Stannar ute i förorterna. De bildar umgängeskretsar där det inte finns några ”svenskar”. Vissa klagar på Sverige och svenskarna vilket jag som invandrare tar avstånd ifrån. Invandrare måste ta ansvar för sina liv om de vill bli integrerade i samhället och släppa offerrollen. Det ställs alldeles för lite krav. Sverige är ett mycket bra land. Alla kan lyckas i Sverige. Jag är ett exempel på det.


Summary: Barn som leker utan att bli styrda av vuxna har störst möjlighet att klara sig i en komplex värld. Det menar den amerikanske professorn Peter Gray. ”Barn till människor och alla andra däggdjur är skapta för att leka”, säger han.

Barn är skapade för att leka, enligt psykologen Peter Gray. Och när barn är fria att leka – så gör de också det över hela jorden, fortsätter han. – Men i västvärlden inser inte politiker, forskare och pedagoger den fria lekens värde, säger Peter Gray, känd som en stark kritiker av dagens utbildningssystem. Han arbetar som professor vid Boston College i USA och är en av världens mest respekterade forskare kring lek. Hans bok ”Free to Play” väckte stor uppmärksamhet när den kom ut 2013. – Under de senaste femtio åren har möjligheten till fri lek sakta med säkert krympt i USA och andra utvecklade länder. Första halvan av 1900-talet var var en gyllene tid för barnens fria lek i västvärlden. Eftersom behovet av barnarbetskraft inte var lika stort fick barnen mer och mer fritid, säger Peter Gray. Runt 1960-talet började vuxna sakta men säkert knapra lite i taget av denna fria tid, fortsätter han. I stället skulle alla barn ägna mer och mer tid åt skolarbetet. Antalet hemläxor ökade också markant. Samtidigt tog vuxenstyrda sportaktiviteter över från mer fria idrottslekar. Föräldrar blev också alltmer rädda för att låta sina barn ta sig till och från skolan på egen hand. Barn fick inte heller leka lika ofta utan tillsyn av vuxna. Peter Gray har funderat över vilka effekter det kan ha fått. – Det är fem gånger så vanligt med ångest och depression bland amerikanska barn och ungdomar i dag som för femtio år sedan. Självmorden bland unga ligger kvar på samma nivå, medan den minskat bland övriga grupper. Peter Gray säger att en sämre förmåga att känna empati och en ökad narcissism bland annat märks i undersökningar av ett representativt urval av collegestudenter. – Minskad empati och ökad narcissism är det just det man kan förvänta sig när barn får allt mindre tid till sociala lekar där de lär känna sig själva och andra, menar Peter Gray. Läs mer: Genom lek tar barn kommando över sitt eget lärande I ”Free to Play” hänvisar han till forskningsresultat från antropologi, psykologi och historia. Han hävdar att fri lek är det främsta hjälpmedlet för att barn ska lära sig att kontrollera sina liv, lösa problem, umgås med andra och bli emotionellt motståndskraftiga. – Om barn ska utvecklas i dagens ständigt föränderliga värld måste de själva få möjlighet att styra sin eget lärande och sin egen utveckling. Sluta fråga vad som är fel på barnen som inte mår bra, fråga i stället vad som är fel på vårt system, säger Peter Gray. Han har under många år arbetat med evolutionspsykologi, det vill säga hur evolutionen påverkat oss människor. Han menar att barn är biologiskt skapade för att lära när de leker. Peter Gray konstaterar att alla ungar till däggdjur leker. Men varför ödslar de energi och riskerar liv och lem genom att leka när de helt enkelt bara kunde ligga ned och vila, skyddade i någon håla någonstans? – Unga däggdjur leker mer än gamla därför att de har mer att lära. Djur som måste lära sig mycket för att överleva leker också mer än de som följer mer strikta instinkter. Men det märkliga är att djur leker, tränar, på saker som de egentligen inte har en omedelbar nytta av. De leker helt enkelt för att de vill ha roligt och omväxling i tillvaron. Peter Gray definierar lek som en självvald och självstyrd aktivitet. Det betyder att till exempel sport och spel som styrs av vuxna inte är lek, enligt hans mening. Det finns starka skäl att tro att lekens förlängning in i vuxen ålder spelade en avgörande roll under den mänskliga evolutionen, fortsätter Peter Gray. – Den främjade samarbete och vilja att dela med sig på ett sätt som skiljer oss från andra primater. Leken har också haft stor betydelse för att föra vidare kultur, så leken skapade i en mening den mänskliga kulturen. – Lek är också hur barn upptäcker vad de verkligen tycker om att göra – upptäcker sina ”passioner”. Om de har tur kan de till och med som vuxna huvudsakligen syssla med det som de älskade att göra i leken. När Peter Gray själv var barn på 1950-talet hade han och hans kamrater två ”utbildningar”, säger han. Där fanns skolan och så leken. – Vi lekte i grupper med blandade åldrar nästan varje dag efter skolan. Vi lekte alla veckoslut och hela sommaren igenom. Peter och hans vänner hade tid att utforska tillvaron på alla möjliga sätt, men också tid att bli uttråkade och tänka ut hur de skulle hitta på något att göra för att inte ha så tråkigt. – Vi hamnade i trubbel och fick fundera på hur vi skulle lösa konflikterna. Vi hade tid att dagdrömma, tid att syssla med hobbys, tid att läsa serieböcker i stället för det som vuxna ville vi skulle läsa. – Det som jag lärde mig då har varit betydligt mer värdefullt i mitt vuxna liv än vad jag lärde mig i skolan. Jag tror att andra jämnåriga håller med mig om de tänker efter. I Sverige ligger i dag mycket fokus på att skapa en kunskapsskola där barn får lära sig räkna, läsa, skriva och programmera. Det handlar om teoretiska färdigheter. – Inom den västerländska kulturen har det länge funnits en övertygelse om att det viktigaste att lära barn är matematiska beräkningar och ”ABC”. Politiker, forskare och lärare har i dag därför sitt fokus på akademisk skolning. – Men det antagandet är inte längre sant och giltigt. Det finns också en missriktad ambition att mäta olika saker. Fast det går inte att mäta vad barnen lär sig genom leken. Peter Gray säger att dagens barn lider av det han kallar ”Play Deprivation Disorder”, det vill säga är berövade lekens oordning. – I leken har olikheter sin givna plats, men olikheter går ju inte att mäta och jämföra. Hur ska du kunna mäta ett barn som genom leken vet allt om fjärilar med ett annat barn som genom leken blivit en utmärkt gitarrspelare? Varför tycker du att leken är så spännande? – Mitt intresse föddes ur min egens son erfarenheter av traditionell undervisning. Mina försök att hjälpa honom ut ur det som han såg som ett ”fängelse” förde mig senare till forskning om lekens betydelse. Varför är den fria leken så nedvärderad i dag? – Från början av jordbrukarsamhället till i dag har utmaningen för vuxna varit att stoppa barn från att leka och få dem att arbeta på fälten, i fabriker eller i hemmen. – När så en allmän skola infördes skulle vi stoppa barnen från att leka för att de måste göra hemläxa. Leken var något som skulle bekämpas snarare än uppmuntras. Tidiga protestanter såg till och med leken som djävulens verk. I dag vi ser vi konsekvenserna när vi bromsar barns möjligheter till lek. – Jag kan inte föreställa mig ett liv utan lek. Leken gör livet värt att leva jorden runt. Foto i text: Emil Hammarström Peter Gray Född: 1944. Bor: Boston, Massachusetts, USA. Gör: Professor i psykologi vid Boston College. Forskar i dag på heltid. Bakgrund: Skrev 1991 boken ”Psychology”, en av de allra första i sitt slag med ett darwinistiskt perspektiv på psykologi. Kom 2103 ut med boken ”Free to learn”. Har den populära bloggen ”Freedom to Learn” för tidskriften Psychology Today. Forskning: Har publicerat studier inom neuroendokrinologi, djurens beteende, utvecklingspsykologi, antropologi och utbildning. Ivrig förespråkare för lekens betydelse i barns utveckling. Bara på lek? Del 5 En serie om lekens betydelse för barns utveckling. Läs del 1: ”Till och med barnkalasen minutplaneras” Leken mer komplex än vad vuxna tror Läs del 2: Genom lek tar barnen kommandot över sitt eget lärande Alla djur måste få leka – även människan Läs del 3: ”Jag försöker se till att barnen får leka fritt” Vuxna har sex – barnen leker Läs del 4: Vardagsliv, tv-serier och äventyr – när barn leker är allt möjligt


Genom lek tar barn kommando över sitt eget lärande

Summary: Elever som leker på lektionerna förknippas ofta med kaos, stök och att läraren tappat kontrollen – eller inte längre orkar var den där gudabenådade pedagogen. Forskaren Maria Andrée blir både ledsen och upprörd över att den bilden.

Elever som leker på lektionerna förknippas ofta med kaos, stök och att läraren tappat kontrollen – eller inte längre orkar var den där gudabenådade pedagogen. Forskaren Maria Andrée blir både ledsen och upprörd över den bilden. – Leken är en utmärkt möjlighet för eleven att ta kommandot över sitt lärande och att pröva olika sätt att vara och förhålla sig till omvärlden, olika normer och identiteter. Leken och fantasin borde få en större plats i undervisningen, säger hon. Maria Andrée är docent vid Stockholms universitet och forskar om vilka faktorer som påverkar undervisning i naturvetenskapliga ämnen och dess innehåll. Tillsammans med kollegan Lotta Lager-Nyqvist iakttog hon två klasser i årskurs 6 under något som kallas ”matens kemi”. Eleverna fick i smågrupper undersöka olika livsmedel som vi använder i vardagen. – Ungefär hälften av grupperna lekte sig på olika sätt genom de uppgifter de fått av läraren. Men leken var anpassad till undervisningens krav, och även de ”lekande” eleverna genomförde de givna uppgifterna och lämnade in godkända labbrapporter. Forskarna spelade in vad som hände på film och tog också upp ljud. Maria Andrée säger att det skrattades mer i de grupper som lekte – de verkade helt enkelt ha roligare, enligt henne. – När vi tittade närmare såg vi att leken också blir ett sätt för eleven att ta kommandot över sitt lärande, i större utsträckning än de elever som enbart följer uppgiftens förutbestämda procedur. Inom forskningen talas ibland om agens som ett sätt att beskriva delaktighet i undervisningen och att elever ägnar sig åt problem som de själva urskiljer och löser på egen hand. – Genom leken erövrar eleverna agens också i det naturvetenskapliga lärandet. Maria Andrée har länge varit fascinerad över vad som händer i klassrummet utifrån ett elevperspektiv. I sin forskning har hon märkt att elever upplever undervisningen som mer meningsfull om det finns utrymme för ”lek”. – Leken blir ett sätt att bearbeta undervisningens innehåll, ett sätt att också pröva normer och identiteter. Men det finns inte så mycket forskat om detta när det gäller äldre elever, berättar Maria Andrée. Däremot finns det fler studier om leken i förskolan, men då mer om hur lek kan fungera som en undervisningsmetod. Maria Andrée berättar om en situation från en av klasserna hon studerade. Eleverna skulle bland annat undersöka halten av glukos, druvsocker, i olika vätskor med små mätstickor. – En elev började kalla sig själv ”doktor” och sin kamrat för att ”du är min assistent”. De flyttade bildligt ut från klassrummet till ett riktigt labb. Uppgiften fick därmed en större mening. En annan uppgift gick ut på att ta reda på om det finns fett i vatten. Två pojkar låtsades ta den på allvar och började agera och prata med varandra som om det verkligen kunde finnas fett i vatten och skämtade om att vinna Nobelpriset med sin upptäckt. – Den här leken går också att förstå som kritik eller motstånd mot den givna uppgiften. Eleverna förväntades göra en undersökning som alla redan visste svaret på. Framstående vetenskapliga forskare, inte minst fysikern och Nobelpristagaren Albert Einstein, har lyft fram hur centralt det varit för dem att leka och utveckla sin fantasi. – Det finns ingen motsättning mellan lek och lärande. Leken och fantasin är viktiga delar i lärandet för elevernas personliga utveckling, anser Maria Andrée. Varför är det då så tyst om lekens betydelse? – Kanske för att den förknippas med barndomen. Det kan också finnas en osäkerhet bland lärare om vad som händer om de tillåter mer lekfulla inslag i klassrummet. Blir det kaos när jag som vuxen släpper på kontrollen? Nu ska Maria Andrée göra nya analyser av andra insamlade datamaterial tillsammans med kollegan Cecilia Caiman. Det handlar bland annat om en klass i årskurs tre som hade en lektion om kraft och rörelse på en lekplats. – De gungade och åkte rutschkana, balanserade hinkar med sand på en pinne, med mera. Eleverna lekte sig fram till ny kunskap, både genom att följa lärarnas övningar och genom att ta tillvara de utrymmen för lek och eget fantasiskapande som uppstod mellan formella och informella rum i undervisningen. Detta är spännande att fortsätta undersöka. – Vi måste få bort den negativa stämpeln av lek i undervisning. Lekens utrymme i klassrummet och i all undervisning borde studeras mer noggrant.


Leken mer komplex än vad vuxna tror

Summary: Barnens lekar är ofta mer avancerade av vad vi vuxna tror. Det menar forskaren Mikael Jensen. I boken ”Lekteorier” går han igenom olika sätt att förklara varför barn leker.

Lek är en ytterst avancerad sysselsättning – särskilt om två eller fler barn deltar i den. Forskaren Mikael Jensen skrev sin doktorsavhandling om detta komplicerade samspel. – Vårt arbetsminne handlar om att kunna hålla i gång flera tanketrådar samtidigt, binda samman dem och förmedla dem till kamraterna. Barnen utvecklar denna förmåga i bland annat leken, säger han. Under arbetet med sin avhandling vid Göteborgs universitet studerade Mikael Jensen i ett år vad som hände på några förskoleavdelningar i västra Sverige. Bland annat spelade han in sexåringar under deras lek. – Förmåga att sätta sig in i andras tankar växer med tiden. Likaså när det gäller att lista ut och förstå vad kamraterna gör och tänker. Det kan handla om att läsa av olika leksignaler, fortsätter Mikael Jensen. Läs mer: ”Till och med barnkalasen minutplaneras” Han säger att barns lekar ofta är betydligt mer avancerade än vad många tror – även de som arbetar inom förskolan behöver lära sig mer om att tolka lekens innehåll, enligt honom. Det kan handla om det komplicerade samspelet i improviserad lek och att då även teoretiskt svåra saker omärkligt lärs in. – Barnen förstår kanske vad volym är när de leker med vatten. Det är ren matematik, men detta blir inte tydligt – vare sig för barn eller vuxna. Mikael Jensen tittade bland annat på hur det går till när barn ska både förstå och visa sina egna och andras avsikter i låtsaslek. – En flicka låtsas dricka ett glas vatten bara genom att hålla handen som om hon hade ett glas i den, och gör sedan rörelser och miner som om hon dricker på riktigt. Jag fann att detta är en mer komplicerad process än vi kanske trodde tidigare. Barnen måste ha förmågan visa vad de låtsas göra och samtidigt stämma av hur detta uppfattas av andra. Att lära sig låtsasleka är troligen viktigt för att kunna kommunicera inlevelsefullt och tydligt när de blir äldre, menar Mikael Jensen. Han blev pappa som tjugoåring i slutet av 1980-talet. Från 1990-talet och framåt arbetade han sedan med unga skolbarn och blev alltmer nyfiken på hur leken egentligen fungerar och vad den betyder. – Så var jag på ett fritidshem i Borås där barnen inte lekte så mycket. En dag kom det nya sexåringar till gruppen och jag märkte att de hade ett bättre samspel än de äldre barnen. Leken tog fart. Där någonstans började min forskning. Efter att ha blivit färdig med sin doktorsavhandling skrev Mikael Jensen boken ”Lekteorier” (Studentlitteratur) som kom ut 2013. I den presenterar han dels gamla klassiska teorier i korta ordalag, dels mängder av i Sverige kända och okända teoretiker från hela världen. Är leken viktig? – Ja, inom vissa områden. Leken kan vara ett sätt att utvecklas vidare i livet och att utmana sig. Men ingen blir automatiskt bättre på exempelvis matte om hen leker. Leken kan bidra till en tidigare och mer utvecklad språkförståelse, och att vi blir bättre på att tolka andra. I dag forskar Mikael Jensen vid Göteborgs universitet om hur vuxna kommunicerar med varandra samt om hur de lär av varandra. Mikael Jensens avhandling har titeln ”Kognitiv utveckling och låtsaslekens mysterier” (Göteborgs universitet). Varför leker man? När forskaren Mikael Jensen fördjupade sig i olika teorier om lekens betydelse fann han åtta olika huvudinriktningar: 1. Evolutionära eller biologiska – studerar hur djur leker och jämför det med hur barn gör. 2. Kognitiva och utvecklingspsykologiska – behandlar barns tänkande och barndomens faser. 3. Vardagspsykologiska – inriktas på barns sociala tänkande och vardagliga förståelse av världen. 4. Fenomenologiska – fokuserar på barns upplevelser i och av leken. 5. Psykoanalytiska – ser lek som terapeutisk och en frigörelse. 6. Kommunikationsteoretiska – visar hur barn meddelar sig med varandra när de leker. 7. Sociologiska – sätter leken i sitt samhälleliga och sociala sammanhang. 8. Kulturella – undersöker hur olika miljöer påverkar hur barn leker. Mikael Jensen menar att teoritraditionerna snarare kompletterar än slår ut varandra. Han ser likheter och samband även mellan dem som kan tyckas ligga långt ifrån varandra, som den evolutionära och biologiska samt den kulturella. Källa: Mikael Jensen (”Lekteorier”, Studentlitteratur)


Summary: Utrymmet för fri lek där barn inte övervakas av vuxna krymper allt mer, menar psykologen och forskaren Martin Forster. ”Till och med barnkalasen minutplaneras”, säger han i första delen i Insidan nya serie om lekens betydelse.

Psykologen Martin Forster känner ibland oro för att vuxna blir så stressade när barn inte har något att syssla med. I sin iver detaljplanerar de barnens hela lediga tid. – Det är inte viktigt att ha tråkigt. Men vi vuxna vill styra upp så mycket att det inte alltid finns tid för barnen att själva få komma på vad de vill göra, säger han. Till och med barnkalasen är minutplanerade. Så blir föräldrarna ledsna eftersom det bli stökiga och bråkiga tillställningar där ingen har riktigt roligt. – Då kanske felet är att kalaset ägt rum på fel plats, en plats där barnens egen lust att leka inte fick utrymme. Ett kalas inomhus med många barn kanske inte är optimalt, säger Martin Forster. Förskolelärare brukar säga att skogen är den bästa platsen för lek, fortsätter han. Där har barnen sällan med sig några ägodelar och utrymmet att röra sig på är stort. Martin Forster har i många år intresserat sig för lekens betydelse i relationen mellan vuxna och barn. Han säger att den spelar en stor roll för hur förhållandet mellan dem utvecklas. – I den styrda leken, där vuxna är drivande, måste barn lära sig att förhålla sig till givna regler och instruktioner. I den fria leken däremot utforskar barnen fritt sig själva, omvärlden och sina kamrater. Det leder till en kreativitet som ofta är mer omfattande än i den styrda leken. Martin Forster har använt sig av fri lek i sitt arbete som psykolog. Då har det bland annat handlat om att förbättra en dåligt fungerande relation mellan barn och deras föräldrar. – För mig är leken en viktig grund i de insatser som görs för att förbättra relationen mellan barn och föräldrar. Som en väg att lösa konflikter och problem. – Föräldrar jag arbetat med måste avsätta tid för att leka med barnen, vilket i sig kan vara svårt. Men sedan måste de lära leka på ett nytt sätt, förklarar Martin Forster. – Det handlar om att inte styra och lotsa in barnen på vägar som de vuxna tycker verkar bra. Föräldrarna ska i stället låta barnet styra och försöka hänga med, säger Martin Forster. Och under leken ska de absolut inte säga vad som är rätt och fel. – Leken måste få bli som den blir, men den vuxne kan gärna spegla vad barnet gör. Det handlar om att vänta in barnens initiativ. I dag arbetar Martin Forster på Karolinska institutet (KI). Han undervisar halva tiden och forskar på den resterade delen av sin tjänst. I flera år har han också svarat på frågor från Insidans läsare. En fråga kom från två föräldrar som ville hjälpa sin son att leka ensam. – Utrymmet för en fri lek där barn leker utan övervakning av vuxna har krympt både i Sverige och i andra länder. En engelsk forskare inom området brukar illustrera detta med en familj i Sheffield. – Farfadern rörde sig över stort område och pappan över ett lite mindre, medan den yngsta generationen inte fick lämna tomten utan en vuxen i sällskap. Det är en talande bild av vad som hänt. Vad betyder leken för dig? – Jag känner en stor glädje när mina egna barn är inbegripna i lek, när de förlorar sig i den. Men lika roligt är det när jag lyckas vara närvarande och vi tillsammans, det vill säga jag och dem, leker och tiden upphör. Martin Forster växte upp i Åkersberga, som ligger några mil norr om Stockholm. – Jag var ofta ute i skogen bakom vårt hus. Där lekte jag med barkbåtar och mycket annat. Senare kom datorn in i mitt liv, men jag lekte fortfarande ofta utomhus. Jag har en positiv bild av leken, minns särskilt sommarkvällarnas mystik. Förutsättningarna och miljön vi ger barnen har stor betydelse för deras utveckling och hur de leker, menar Martin Forster. Det betyder i regel mer än om föräldrarna styr leken. Kan du konkretisera det? – Ja, det är viktigare att skapa praktiska förutsättningar för barns lekar än att komma med instruktioner. En bra lekplats eller miljö som erbjuder många spännande utmaningar är alltså viktigare än vuxnas vägledning, menar Martin Forster. I dag finns det relativt lite svensk forskning om lekens betydelse – och den som finns är ofta av dålig kvalitet, fortsätter han. – Kanske beror det på att lek inte ses som ett ”problem”. Lek är också ett brett begrepp som kan vara svårt att ringa in. Sedan har en stor del av forskningen kommit att handla om lek som verktyg i terapi snarare än om lekens betydelse i allmänhet. Och det har lett att det inte finns så många naturvetenskapliga studier inom området, påpekar Martin Forster. Han menar att leken har ett värde i sig. Enligt FN:s barnkonvention är det är en mänsklig rättighet att kunna få leka. – Sedan kan leken dessutom vara ett värdefullt sätt för barn att lära sig vissa saker, men inlärning får inte bli det primära syftet. För några år sedan såg forskare från flera amerikanska universitet fatt hur förskolebarn experimenterade och utforskade leksaker berodde på i vilken grad vuxna blandade sig i. – Barnen lärde sig leksakernas huvudsakliga funktioner när vuxna förklarade dessa. Men barnen utforskade och upptäckte många fler funktioner när de lekte fritt utan vuxnas inblandning. Martin Forster berättar om en annan studie. Några barn delades in i två grupper. Den ena fick leka fritt med lera, den andra fick sitta och skriva. – Efter en halvtimme fick bägge grupperna som fri uppgift att arbeta med färg, papper och klister. Barnen som fått arbeta med leran använde fler färger och var mer kreativa än de som fått sitta och skriva. Martin Forster återkommer till att barns fritidsaktiviteter är mer strukturerade och styrda i dag än tidigare. – Det finns en intressant studie som visade att ju mindre strukturerad lek, desto bättre exekutiva funktioner hade barnen. Exekutiva funktioner handlar bland annat om förmågan till att ta initiativ och om förståelse för sambandet mellan orsak och verkan. Men också om förmågan att planera och organisera samt att hålla kvar uppmärksamheten. Under några år var Martin Forster med i den svenska grenen av IPA, International Play Association. Den ideella föreningen arbetar för att uppmärksamma barns rätt till att leka fritt. – I det tysta gör föreningen en stor insats för att till exempel bevara parklekar och skapa möjlighet till lek även i städernas centrala delar. Enligt Martin Forster finns det svårigheter som hindrar barns möjligheter att leka fritt. – Arga och bråkiga barn blir ofta uteslutna från den större gemenskapen och kan då bli utelämnade åt andra barn som också bråkar. Det riskerar att förstärka ett negativt beteende och minskar möjligheten till lek. Ängsliga och inåtvända barn måste utmana sina rädslor. Men det går sällan att med ord övertyga sådana barn om att bli modigare. – Små barn leker sig fram över hindren – tills de bildligt är ute på djupt vatten. Men om vi överbeskyddar de ängsliga barnen berövas de möjligheten att leken utvecklas. Till sist: I dagens skoldebatt talas det om betydelsen av kunskap som går att mäta. Var har då leken tagit vägen? – Jag tycker att det är viktigt att mäta kunskap hos elever. Att lära sig via instruktioner är också nödvändigt, men det är när det blir en alltför stark betoning av dessa inslag – på bekostnad av friare aktiviteter – som det blir problematiskt. Är legitimerad psykolog och doktor i psykologi. Han har ägnat större delen av sitt yrkesliv åt att arbeta med barn och familj i olika former, inriktningen är kognitiv beteendeterapi. Hans tidigare forskning ägde rum inom socialtjänsten i Stockholm och handlade om att utveckla och utvärdera insatser via föräldrar och lärare för att hjälpa barn som ofta hamnar i bråk. Dessa insatser erbjuds i dag kostnadsfritt till boende i Stockholms stad. Arbetar i dag med forskning och undervisning på psykologprogrammet på Karolinska institutet. Har barnen Simon, 7 år, Amanda, 4 år, Raoul, 1,5 år. Svarar regelbundet på frågor från Insidans läsare. På dn.se finns ett svar från Martin Forster från 12/1 2015 om hur föräldrar kan hjälpa barn att leka mer självständigt: Gå till dn.se, sök på ”Hur kan vi hjälpa vår son att kunna sysselsätta sig själv?”


”Fel syn på universitetet ger fusk och bristande kvalitet”

Summary: Att på ett effektivt sätt bidra till ökad kunskap i samhället är inget unikt för ett universitet. Ett universitet söker ny kunskap utan begränsningar till på förhand givna syften. Ett sätt att utveckla den universitetsunika verksamheten är att skilja mellan utbildning på universitet och yrkeshögskolor, skriver statsvetaren Hans Agné.

För att kunna utveckla en verksamhet vilken som helst måste man till att börja med förstå vad den handlar om, vilka mål och medel den har. Men ofta baseras debatten om svensk universitetspolitik på ofullständiga och vilseledande föreställningar om vad ett universitet är. Det är synd eftersom bra universitet verkligen behövs. Politiska beslutsfattare behöver underlag för att reagera sakligt på nya situationer, till exempel den storskaliga migrationens konsekvenser. Företag vill ha utbildad personal för att ta fram nya varor och tjänster, till exempel inom den digitala delningsekonomin. Alla väntar på genombrott i forskningen kring hur energi kan framställas på ett hållbart sätt, hur cancer, förkylning och andra sjukdomar kan botas, och hur människor kan lösa sina konflikter utan våld. Det är därför viktigt att klargöra vad ett universitet är. De fall av fusk och bristande kvalitet i forskning som ibland dyker upp i offentligheten (men som oftare hanteras i inomvetenskapliga debatter) pekar dessutom på behovet att klargöra vilka syften som inte bör vägleda verksamheten inom ett universitet. En första missuppfattning är att ett universitet syftar till att så effektivt som möjligt bidra till framväxten av ny kunskap i samhället. Det är en uppfattning som återkommer bland annat när representanter för näringslivet är med och styr universiteten. Men att på ett effektivt sätt bidra till ökad kunskap i samhället är inget unikt för ett universitet. Företag skapar ständigt ny kunskap om vilka varor och tjänster som efterfrågas av deras kunder. Massmedier skapar ständigt ny kunskap om missförhållanden i samhället. För att rymmas inom ett universitet måste en verksamhet göra något mer än detta. Ett universitet söker ny kunskap utan begränsningar till på förhand givna syften, som att öka vinsten i ett företag och att synliggöra samhällets tillkortakommanden. En andra missuppfattning är att ett universitet i första hand syftar till att ge studenter och andra grupper i samhället kunskap som är ny för dem. I politiska diskussioner om sysselsättning och tillväxt blir universiteten ett medel för att få fram den utbildning som arbetsmarknaden efterfrågar. Men inom ett universitet präglas undervisning av andra syften än att sprida kunskap till särskilda samhällsgrupper, nämligen att skapa och sprida kunskap som är ny för mänskligheten som helhet. En tredje missuppfattning är att ett universitet syftar till att förvalta den högsta kunskapen som ett samhälle har. Inskriptionen över Uppsala universitets aula – ”tänka fritt är stort, tänka rätt är större” – är kanske det mest kända uttrycket för den uppfattningen. Kontentan blir att när oenighet uppstår om något förhållande kring vilket forskning bedrivs så bör de oeniga i sista hand kunna tillfråga universitetet om hur det förhåller sig, och skulle det visa sig att forskarna är oense så ska den frågvise vända sig högre upp i hierarkin. Doktorn ska lyssna på docenten. Docenten ska lyssna på professorn. Men sådana hierarkier rymmer inte verksamhetens syfte. Utmärkande för ett universitet är kritik, debatt och preliminära slutsatser, inte några över varje tvivel höjda sanningar. Hur ska man då svara på frågan om vad ett universitet är för att hamna rätt i diskussionen om hur verksamheten ska kunna utvecklas på ett bra sätt, och för att hjälpa enskilda forskare att inte hamna fel i sina etiska bedömningar? Själva namnet ger en del av svaret. ”Universitetet” är en plats där universum – hela världen och alla dess logiska möjligheter – görs öppet för sökande efter ny kunskap. Ett universitet måste därför ha en betydande storlek och i princip ha tillgång till allt vetande. Av praktiska skäl kan forskare med gemensamma intressen samla sig inom specifika institut, discipliner, och smågrupper. Men det är i så fall en följd, inte en förutsättning för, deras världsvida och därför fria sökande efter kunskap. I princip finns inga gränser mellan forskningsprojekt och discipliner, eller för den delen mellan kön, länder, och kulturer, som kan hindra tankens vägar mot nya insikter på ett universitet. Verksamhetens kärna består i fritt sökande och spridande av ny kunskap. Att på så sätt definiera universitetens kärna leder kanske tankarna till akademiska högtidsstunder vars betydelse för vetenskapen kan diskuteras. Men viktigare är att definitionen synliggör hur den universitetsunika verksamheten går att utveckla. Här följer tre exempel på åtgärder: 1 Skilj mellan utbildning på universitet och yrkeshögskolor. I motsats till utbildning på yrkeshögskolor (även till traditionellt akademiska yrken som läkare och jurist) kan universitetsutbildning inte motiveras genom löften om omedelbar anställning utifrån en på förhand etablerade kunskap. Universiteten ger i stor utsträckning något annat, nämligen insikt i hur kunskap växer fram och osäkras av nya erfarenheter. Det målet kan och bör också prägla dess förmedling av kunskap till nya grupper. 2 Decentralisera universitetens interna beslutsfattande om forskning och forskningsmiljöer. Nödvändig centralisering bör styras och kontrolleras underifrån, det vill säga med möjlighet till inflytande av så många som möjligt inom organisationen. En sådan organisering av verksamheten motiveras av att varje forskares kunskap och engagemang utgör en unik möjlighet att realisera det fria kunskapssökande som universiteten syftar till, och den resursen minskar i en centraliserad organisation som styrs ovanifrån. 3 Ställ krav på enskilda forskare att följa universitetens mål om fritt sanningssökande, och upprätta incitamentsstrukturer som stödjer forskarna i det arbetet. Att fritt sträva efter ny kunskap är inte förenligt med att vara slav under den egna viljan till akademisk framgång och berömmelse. Skandaler, nepotism och bristande kvalitet inom universitetsvärlden (exempelvis när forskare gynnar andra forskare som liknar dem själva, eller inte erkänner resultat och nya rön som underminerar egna tidigare framgångar) beror ofta på att forskarrollen i alltför hög grad har konstruerats för att uppmuntra till individuella karriärer. Problemen skulle undvikas om forskare i större utsträckning tog ansvar för universitetens mål att fritt söka ny kunskap. Att upphäva dagens system som tvingar forskare att kontinuerligt konkurrera och vinna externa resurser för att kunna fortsätta sitt arbete, och istället finansiera forskningen i större utsträckning genom anställning vid universitet, vore en första åtgärd för att komma till rätta med den brist på etisk reflektion kring verksamhetens mål som ibland leder forskare vid svenska universitet helt fel. Hans Agné, docent och studierektor för utbildning på forskarnivå i statsvetenskap vid Stockholms universitet Utmärkande för ett universitet är kritik, debatt och preliminära slutsatser, inte några över varje tvivel höjda sanningar.


Summary: REPLIK DN DEBATT 1/6. Jan Björklund och Liberalerna går fel när de nu vill att EU ska utforma en social pelare för välfärden. Om man tror sig vara mer Europavän för att man mer än andra vill att EU ska besluta över människors vardag behöver EU inga fiender, skriver Europaparlamentarikerna Christofer Fjellner (M) och Gunnar Hökmark (M).

Föreställningen att man är en större Europavän ju mer man vill att EU ska besluta om är en farlig väg att gå. I den föreställningen finns ingen avvägning om vilka beslut som bäst formas av människor själva, i medlemsstaterna eller på gemensam europeisk nivå. Vad värre är, i den utgångspunkten saknas en insikt i att Europa, och EU, är långt mycket mer än de centrala institutionerna i Bryssel. Europeiska unionen är människorna runt vår hela kontinent, alla våra fascinerande samhällen med skiftande kultur och skilda traditioner liksom allt det dagliga liv som över gränserna binder oss samman. Det är här som Jan Björklund och Liberalerna går fel när de nu vill att EU ska utforma en social pelare för välfärden. Vi hävdar för vår del att den stora sociala insats EU gör är att bidra till en utveckling av investeringar, ekonomisk tillväxt och nya jobb som har gett Europa en välfärdsutveckling som var svår att tänka sig för 25 år sedan, allra mest märkbar i de länder som i årtionden plågades av socialistisk planhushållning. Det är i den fortsatta utvecklingen av ekonomi och välstånd social trygghet formas. Det är en helt annan sak än att i Bryssel besluta över rumänska minimilöner, portugisisk familjepolitik, svensk föräldraledighet, spanska regler för anställningstrygghet, polska socialförsäkringssystem och danskt försörjningsstöd. Om man tror sig vara mer Europavän för att man mer än andra vill att EU ska besluta över människors vardag behöver EU inga fiender. Socialpolitiken, arbetsmarknadspolitiken, familjepolitiken och socialförsäkringarna har ingen gränsöverskridande logik. De behöver inte vara likadana. Vi behöver inte som med den gemensamma marknaden eller i miljöpolitiken ha samma regler - våra samhällen är olika och människors välfärd ska formas utifrån de värderingar och prioriteringar människor själva har, inte utifrån vad centrala beslutsfattare i Bryssel tycker. Det är en elitistisk uppfattning som kräver likformighet på enighetens bekostnad och som samtidigt förnekar att mångfalden är långt mer europeisk än den centralistiska enhetlighet som Björklund nu vill göra till liberal Europapolitik. Denna likformighet skulle mer än något annat skapa konflikter gentemot mångfaldens verklighet. I Sverige vill vi inte ha en familjepolitik eller föräldraförsäkring som präglas av kompromisser med andras värderingar. Det motsvarande gäller för andra länder i Europa. Det är en politik för motsättningar som underminerar enighet, en inställning som nedvärderar mångfalden till fördel för elitens likriktning. Inte europeiskt alls. Men lika viktigt. Rumänien har en annan levnadsstandard än Danmark. Estland har andra ekonomiska förutsättningar än Sverige. Ska minimilöner och omfattning av föräldraförsäkring utformas utifrån vad man anser sig ha råd till och vill prioritera i varje land eller utifrån politiska löften och centralstyrning i EU? Är man mer Europavän för att man bortser från Europas verklighet? Rysslands aggression, den ekonomiska utvecklingen, den fattigdom som fortfarande delar våra samhällen, miljön, säkerheten, klimatfrågan, forskningen, terrorismen, Trumps opålitlighet, Mellanösterns sammanfall, flyktingvågorna, motsättningar och främlingsfientlighet liksom EU-skepsisen. Allt detta ställer krav på en reformpolitik som stärker vår ekonomiska utveckling över hela Europa, en gemensam säkerhet- och utrikespolitik, en fördjupad inre marknad som leder digitaliseringen, en handelspolitik som sträcker sig världen över och ett ledarskap vad gäller klimatfrågan och värnet av demokratins värderingar. Och medborgarnas frihet. Där ska EU stå starkt. Enighet är viktigare än enhetlighet. Björklund får fundera igenom hur han ska utveckla sig som Europavän. 1 juni 2017 Debattartikel Jan Björklund (L), partiledare: ”L säger ja till förslaget om sociala rättigheter i EU” Repliker Jakob Forssmed (KD) och Lars Adaktusson (KD): ”Familjepolitiken ska hanteras vid svenska köksbord” Simon Palme (C), förbundsordförande Centerstudenter: ”L på allt för höga hästar i EU-politiken” Karin Svanberg-Sjövall, Timbro: ”Politiskt storhetsvansinne som inte bromsar eurofobin” Christofer Fjellner (M) och Gunnar Hökmark (M): ”EU:s enighet viktigare än enhetligheten” Slutreplik från Jan Björklund (L): ”En social pelare ger EU mer muskler” Läs fler artiklar på DN Debatt.