Kommunerna tjänar inte på höga hyror för skollokaler

Summary: Det som ”plundrar” kommunala skolor på resurser är att friskolekoncerner kan plocka russinen ur kakan samtidigt som kommunerna tvingas överkompensera dem ekonomiskt.

Det Kent Berg skriver i sin replik, att de kommunala skolorna ”plundras på elevernas skolpeng” genom att kommunerna tar ut en oskäligt hög hyra, stämmer inte. Det är dock sant att lokalkostnaderna oftast är högre för kommunala skolor, men förklaringen är en annan. Skolkoncernerna kan välja en utbudsnivå som säkrar fyllda klasser och fylld skola samt starta när en fördelaktig lokal blir tillgänglig. Medan kommunen ska erbjuda alla plats, både år med stora elevkullar och år med små och i alla delar av kommunen. Det ger en högre lokalkostnad per elev i de kommunala skolorna. Samtidigt måste kommunerna ersätta varje elevplats på en fristående skola med snittkostnaden för den kommunala skolan i enlighet med lagen om ”offentliga bidrag på lika villkor” som alliansen införde 2010. En konsekvens är att när kommunens kostnad per elev ökar för att nya skollokaler byggs i nya bostadsområden, måste ersättningen höjas lika mycket till alla fristående skolor. En uppblåsning av lokalkostnader ligger alltså inte i kommunernas intresse, tvärtom innebär det att ännu mer pengar måste betalas ut till friskolekoncernerna. I takt med att koncernerna växer ökar konkurrensen om eleverna. Förlorare blir skolor på landsbygden och i förorter, skolor med lägre betygsresultat samt skolor med en hög andel minoriteter. Med färre elever går dessa skolor miste om elevpengen som följer med varje elev, samtidigt som kostnader kvarstår när klasserna inte kan fyllas. De får också oftast en mer krävande elevsammansättning, samtidigt som den minskade tilldelningen tvingar skolan att dra ner på stödresurserna. Så det som ”plundrar” kommunala skolor på resurser är att koncernerna kan plocka russinen ur kakan samtidigt som kommunerna tvingas överkompensera dem. Därtill blir det allt svårare för kommunerna att skapa en effektiv skolorganisation med fyllda klasser och fyllda skolor och där kvaliteten är god på alla skolor. Jag är enig om att skolvalet inte ska tas bort, men de kommunala skolorna måste ges rimliga förutsättningar att vara så bra att skälen att välja bort dem minskar.


Karriärväg för lärare kan vara bra - om det görs rätt

Summary: Satsningar på skolan är bra, men de måste göras i enlighet med normala arbetsmarknadsregler. Här ingår satsningar på både karriärvägar, fortbildning och nya hjälpmedel.

Visst är satsningar på skolan bra, men då måste de göras så att de uppfyller normala arbetsmarknadsregler, förankras och blir accepterade av de inblandade. De hittillsvarande satsningarna, som förstelärare och lärarlönelyft, uppfyller inte på långa vägar de krav man måste ställa. Visst kan det vara bra med en karriärväg för lärare. Men då måste de införas som nya tjänster som har tydliga, för alla kända krav på vad som krävs för att kunna få dessa tjänster. De måste sedan tillsättas genom ett normalt, öppet tillsättningsförfarande. Om de sedan som förr kallas adjunkter och lektorer eller om man vill införa nya namn som förstelärare, spelar mindre roll. En annan satsning, som är nödvändig inom skolan, och också inoh lm en hel del annan offentlig verksamhet, är att arbetsgivaren har ansvar för att personalen har den kompetens som krävs för de tjänster de har. Detta innebär att det i arbetet ingår obligatorisk fortbildning, naturligtvis på ordinarie arbetstid och med normal lön. För lärare gäller det naturligtvis både inom pedagogik och i de ämnen som läraren undervisar. Vi vet ju att det händer mycket, både på det pedagogiska området och inom de olika ämnena. Att införa datorer i undervisningen kan naturligtvis vara bra, men även här måste man börja med att utbilda lärarna i hur de skall användas inom undervisningen. Detta måste ha funnits med i den normala fortbildningen innan datorerna gör sitt inträde i klassrummen. Vill vi sedan ha en likadan skola över hela landet, så finns ingen annan möjlighet är att staten tar över det fulla ansvaret. Att lägga ansvaret på kommuner gör med nödvändighet att man får olika regler och system. Sedan är det märkligt att rikspolitikerna hela tiden skall ”öronmärka pengar” och besluta om ”speciella satsningar” på området. Om skolan är en kommunal angelägenhet, så blir sådana ”satsningar” bara ett sätt att undergräva det kommunala självstyret. Satsa på skolan, men gör det rätt!


Summary: REPLIK DN Debatt 11/1. Stockholm Handelskammare gör en stor sak av att jämföra med bland annat Kanadas migrationspolitik och försöker där påvisa att Sverige är ett oattraktivt land för akademiker. Att dessutom jämföra med länder som Schweiz eller Luxemburg missar målet fullständigt, skriver Heike Erkers och Ursula Berge, Akademikerförbundet SSR.

Vi håller helt med Stockholms Handelskammare om att akademikerbristen är ett av svensk arbetsmarknads absolut största problem. Vi har påtalat det ett flertal gånger och lagt konkreta förslag på hur det ska åtgärdas. 17 av de 20 värsta bristyrkena i Sverige i dag är akademikeryrken och bristsituationen bara ökar. Men det är inte i första hand med fler gräddfiler som det problemet bäst löses Det huvudsakliga skälet till bristen är att Sverige utbildar alldeles för få akademiker. I Universitetskanslersämbetets senaste rapport visades att antalet examinerade personer från svensk högre utbildning sjunkit från knappt 70.000 per år till 60.000 bara det senaste året. Det sker samtidigt som rapporter från SKL, Arbetsgivarverket och andra visar att vi behöver en ständigt ökande andel av arbetskraften med högre utbildning. Det bekräftas också av ett otal undersökningar där arbetsgivare säger att det är kompetensförsörjningen, framför allt av högutbildade, som är deras största problem. Vi behöver ett tillskott av runt 110.000 högutbildade per år framöver. Det är lätt att inse att svensk högre utbildnings 60.000 platser per år inte räcker. Därmed är fler platser i högre utbildning ett självklart krav att driva. Men vi har samtidigt väldigt många utlandsutbildade akademiker i det här landet som inte har möjlighet att arbeta med det de är utbildade för. I nordisk jämförelse är vi sämst på det och det måste vi ändra på! i dag är flaskhalsarna för dem in i snabbspår och kompletterande utbildningar så många att många utlandsutbildade akademiker inte kommer till rätt jobb över huvud taget eller så tar det orimligt lång tid. Värst är det för samhällsvetare, ekonomer och jurister. Det krävs förändringar i både arbetsmarknads- och i utbildningspolitiken för att göra något åt det. Stockholm Handelskammare gör en stor sak av att jämföra med bland annat Kanadas migrationspolitik och försöker där påvisa att Sverige är ett oattraktivt land för akademiker. Kanada har en väldigt låg asylinvandring. Migrationspolitiken bygger på att i stort sett bara välutbildade personer kan komma till landet och arbeta. Då är det lätt att få upp siffrorna på så kallad ”attraktivitet”. Här i Sverige baseras asylrätten på att om man flyr från krig, förföljelse och förtryck så ska man få sina asylskäl bedömda utifrån det, inte på grund av sin kompetens. Att dessutom jämföra med länder som Schweiz eller Luxemburg missar målet fullständigt. Hur dessa länder konkurrerar har avslöjats i ett antal bankläckor under de senaste åren: att bli ett skatteparadis är inte rätt väg att gå, tvärtom! Det är genom att i stället vara ett attraktivt välfärdsland med tillgänglig och i princip avgiftsfri förskola och god skola, vård och omsorg som välutbildade kvinnor och män också med barn vill arbeta här i Sverige. Allt som handlar om mindre byråkrati, snabbare processer och att undvika utvisningar av marginella skäl är så klart klokt, men det är att slå in öppna dörrar. Sådana förslag är ingen emot och vissa finns redan ute på remiss. Vad som i stället behövs i Sverige just nu och som skulle råda bot på den akuta akademikerbristen är: 1. Fler platser i högre utbildning och fler kompletterande utbildningar för utlandsutbildade, med rimliga antagningskrav och längd och som leder till examen. Återinför även avgiftsfrihet i högre utbildning även för tredjelandsstudenter. 2. Fler platser på snabbspår och i andra arbetsmarknadsåtgärder riktade till bland annat akademiker. 3. Starka och väl fungerande institutioner som utbyggd och tillgänglig vård, skola och omsorg. Det kräver solidarisk finansiering med ett transparent skattesystem där alla bidrar.  11 januari 2018 Debattartikel Maria Rankka, vd och Charlotte Olsson, näringspolitisk expert, Stockholms Handelskammare: ”Siffrorna bekräftar att Sverige inte lyckas locka högutbildade” Repliker Heike Erkers och Ursula Berge, Akademikerförbundet SSR: ”Missvisande jämföra med Kanada och Schweiz” Charlotte Tarschys, samhällspolitisk chef på fackförbundet Jusek: ”Arbetsgivarna missar kompetenta utlandsfödda” Sigbritt Karlsson, rektor KTH: ”Vi lägger en gedigen grund för en högkvalitativ arbetskraft” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Inriktningen på Nya Karolinska gagnar inte forskningen

Summary: Dagens forskning vid KS handlar om de stora folksjukdomarna – cancer, hjärtinfarkt, stroke, ledgångsreumatism, psoriasis, MS, diabetes. När NKS genomförs kommer vi att tappa en stor del av vårt patientunderlag och får svårare att genomföra vår forskning.

Lars Tocklin har rätt i att Nya Karolinska (NKS) blivit otroligt kostsamt för skattebetalarna. Han har också rätt i sin beskrivning att NKS är tänkt som ett specialistsjukhus för en liten grupp patienter med avancerade sjukdomar. Framför allt planerar man att NKS ska ta hand om svårt sjuka patienter som kräver högspecialiserad vård. Det gäller till exempel traumafall (stora kroppsskador) där olika kirurgiska specialister, intensivvård med mera krävs. Merparten av dagens KS-patienter hänvisas istället till andra sjukhus. Men det stämmer inte att det är i forskningens intresse som de här förändringarna görs. De kirurgiska tekniker och intensivvårdsresurser som NKS fokuseras kring forskades huvudsakligen fram för flera decennier sedan. Dagens forskning vid KS handlar istället om de stora folksjukdomarna – cancer, hjärtinfarkt, stroke, ledgångsreumatism, psoriasis, MS, diabetes. När NKS genomförs tappar vi en stor del av vårt patientunderlag och får svårare att genomföra vår forskning. ”Nya Karolinska slår undan benen på klinisk forskning” skrev jag och sju andra KS-professorer på DN Debatt för sex år sedan (22/2 2012). Merparten av de problem vi beskrev kvarstår tyvärr i dag. Även för utbildningen är NKS ett problem. Det blir svårt att utbilda läkare och sjuksköterskor på ett sjukhus med så smal inriktning, de behöver se patienter med vanliga sjukdomar. Karolinska Institutets ledning har påpekat detta för landstinget. I fallet NKS, som så ofta, har sjukvården, forskningen och skattebetalarna gemensamma intressen. NKS behöver utvidgas, ta hand om fler patienter, och få en riktig akutmottagning.


Ömma uttryck mellan män på 1700-talet

Summary: Vänskapen mellan män på 1700-talet tog sig närmast erotiska uttryck i deras brev till varandra. – Språket mellan manliga vänner var svärmiskt och innehöll både kyssar och kramar, säger historikern Ina Lindblom, som studerat publicisten Carl Christoffer Gjörwells bevarade brevsamling.

1700-talet brukar nämnas som känslans århundrade. Under detta sekel hyllades sensibiliteten – ett slags mottaglighet för känslor och förmåga att beröras. Samtidigt hyllades vänskapen på ett sätt som närmast kan liknas vid en vänskapskult. I vänskapen mellan män kom båda dessa strömningar till uttryck i ett passionerat språkbruk. – Språket mellan manliga vänner var svärmiskt och innehöll både kyssar och kramar, säger historikern Ina Lindblom. Hon betonar att vänskapskulten fanns även mellan kvinnor. Historisk forskning har tenderat att fokusera på den passionerade vänskapen mellan män, eftersom den på ett tydligare sätt skiljer sig från nutida manlighetsideal. – Den kvinnliga vänskapen förefaller inte lika uppseendeväckande eftersom kvinnor fortfarande förknippas med känslosamhet. Under fyra år har Ina Lindblom läst och analyserat efterlämnade privata brev av publicisten Carl Christoffer Gjörwell (1731–1811), vilket har resulterat i avhandlingen ”Känslans patriark” vid Umeå universitet. – Gjörwell ses som en typisk representant för den här känslosamheten som fanns på 1700-talet och även som en representant för vänskapskulten – att män hade väldigt passionerade vänskapsrelationer. Han var en produktiv förläggare och publicist och dessutom en väldigt flitig brevskrivare. Efter sig lämnade han vad som förmodligen är den största privata brevsamlingen från andra hälften av 1700-talet. Samlingen består av totalt 99 inbundna volymer av originalbrev. Ina Lindblom har läst runt 1.600 brev i en del av samlingen som innehåller brev utbytta inom familjen och med vänner. I den gjörwellska brevsamlingen får man en god bild av hur den slags känslosamhet som värderades under denna tid kunde ta sig uttryck i en familjs vardagsliv. – Breven är extremt detaljerade och ger en god inblick i familjens liv. Familjen var centrum för en stor bekantskapskrets. Carl Christoffer Gjörwell hade också kontakter med många författare i Sverige, säger hon. Brevsamlingen är känd av historiker sedan tidigare men har varit ganska underutnyttjad, antagligen för att den är så stor, tror Ina Lindblom. Är breven svårlästa? – Nej, Gjörwell måste tidigt ha varit inställd på att bevara sina brev till eftervärlden. Han lät en sekreterare renskriva en stor del av breven med en tydlig handstil. Och språket är inte så annorlunda mot vårt, säger hon. Var det något som förvånade dig i breven du läste? – Ja, att det är så mycket intima detaljer, att han var så öppen trots att han visste att breven skulle sparas och läsas av andra i framtiden. Han skrev om diarréer, missfall och löss. Enligt Ina Lindblom har Carl Christoffer Gjörwell av eftervärlden betraktats som en ganska löjlig figur, redan av forskare under 1800-talet. Man brukar lyfta fram att han uppfostrades av två fastrar. – Man tyckte han var blödig och pratade som en gammal mamsell. Man ansåg att män som Gjörwell var fördärvade av något slags kvinnlighet. Ina Lindblom har funnit att Gjörwell även hade en ganska auktoritär ton i sina brev och försöker styra över andras känslor. Tillgivenhet används som ett slags emotionell utpressning gentemot barnen. Gjörwell beskriver hur hans tillgivenhet eller kärlek till dem kommer att öka om de lyder hans förmaningar. Han kunde även närmast beordra sina barn att vara glada. – Han försöker styra bort barnen från den mer melankoliska sensibiliteten, som blev vanligare mot slutet av 1700-talet. Det blev en generationskonflikt. Själv tycker Gjörwell att han hittat ett system för att uppleva lycka – ”ett slags lyckans filosofi”. Han menade att om man bara fokuserar på livets glädjeämnen så blir man också lyckligare. Han betonar hemmet som tillflyktsort, lyfter fram familjelyckan. – Hans filosofi bygger mycket på upplysningsidéer. Han ser lycka som något man kan påverka själv till skillnad från 1600-talets religiöst präglade syn om att lycka eller olycka bara är något som händer individen. I ett brev till sin dotter skriver han att Bellman borde leva som han själv gör: ”Härom dagen råkade jag på Norrbro Bellman, hvilken såg så hjertängslig ut. Ja, min käre bror! tänkte jag: hade du practiserat dina theorier lagom – på detta lilla ordet ankommer altid så mycket – så vore du, utomdes yngre än jag, äfven så glad som jag.” Vad var tanken när du började med ditt forskningsprojekt? – Att materialet var outnyttjat. Även inom forskningen har man visat en del förakt för den här känslosamheten på 1700-talet. Jag ville i närbild studera hur känslosamheten tog sig uttryck. Nu finns även ett relativt nytt forskningsfält som kallas ”känslornas historia” där man utvecklat teorier som gör att känslor i historiska källor kan tolkas på ett nytt sätt. Varför tror du att Gjörwell ville spara sina brev för eftervärlden? – 1700-talet ses som brevskrivningens gyllene tid. Jag tror att Gjörwell såg breven som ett monument över sitt liv. Hans yrkeskarriär blev inte särskilt bra. Det var den privata bilden av sitt liv som han ville skulle leva kvar. Vänskapsrelationerna visar att man har dygd, vilket var en högt skattad egenskap under denna tid. Är det någon vänskapsrelation som du tycker har varit särskilt intressant att ta del av? – Till exempel hade han en mycket nära vänskapsrelation med John Mandorff. Gjörwell var 60, Mandorff i 20-årsåldern. De här breven är extremt passionerade. Gjörwell förefaller nästan besatt av Mandorff. Hans sätt att beskriva sin vän har av litteraturforskare beskrivits som homoerotiskt. Vänskapen mellan män under den här tiden är ganska debatterad inom forskningen, berättar Lina Lindblom. – Vissa queerinriktade forskare ser uttrycken som bevis för erotiska relationer och menar att detta ofta bortförklaras. Andra menar att man måste se uttrycken i sitt sammanhang. Jag tillhör den senare kategorin. Ina Lindblom menar att även om konversationen låter väldigt erotisk så finns det inget i brevväxlingen som tyder på att männen verkligen levde så. Gjörwell skulle knappast ha uttryckt en sådan relation så öppet i en brevväxling som han lät familjemedlemmar läsa, och som han dessutom såg till bevarades för eftervärlden. – På den tiden sågs homosexuella relationer som djupt skamfyllda. Det tyckte även Gjörwell. Han ser snarare de här breven som exempel på en extremt dygdig och fin relation. I brevväxlingen med unga kvinnor är Gjörwell inte alls lika passionerad som i relationen med manliga vänner, snarare betonar han i breven att relationen är oskyldig. Det visar på att vänskap mellan kvinnor och män var mycket mer laddad i hans samtid och kunde relateras till otrohet, menar Ina Lindblom. – Vänskapsbrev mellan män och kvinnor har inte alls den här passionerade tonen. Inom familjen Gjörwell används ett passionerat språk när man skriver till varandra. Till sin dotter skriver han att ”jag vill kasta mig i dina armar”. En bror kan skriva till en syster: ”Jag kysser dig tusen gånger.” – De vet ju själva vad som är skillnaden, vilket vi kanske inte kan uppfatta. Är det här mest ett sätt att skriva, eller fanns känslouttrycken även i vardagslivet? – Det är jättesvårt att veta. Han kan ju även skriva om händelser av typen ”jag kommer ihåg hur du kastade dig i min famn”. Generellt sett skiljer sig sättet att beröra och ta på varandra mycket från dagens normer, menar Ina Lindblom. En samtida tysk encyklopedi beskriver olika typer av kyssar: hövlighetskyssar, vänskapliga kyssar, och promiskuösa kyssar. – Gjörwells dotter skriver väldigt glättigt i ett brev till sin man hur hennes svärfar just har klappat henne på rumpan och gett henne många kyssar, vilket ju är väldigt uppseendeväckande med tanke på Metoo-debatten i dag. Vid ett tillfälle beskriver Gjörwell i ett brev hur en ung kvinna född i Ryssland kysser honom på kindbenet när han ska kyssa hennes hand. Han blir så överrumplad av att ”känna läpparnas rörelser” att han bara går därifrån. – Det visar att en kyss från en kvinna får mycket större uppmärksamhet. Kyssarna från männen ser han på ett mer naturligt och avspänt sätt. Men han kan även uttrycka förvåning när män som han inte ser som sina vänner kysser honom med värme. Man kysste varandra på olika sätt. Enligt Ina Lindblom tydde en hög grad av sensibilitet under den här tiden på att man ”hade fina nerver”. Det var en statusmarkör inom över- och medelklassen. Det kunde också slå över i en sjuklig sensibilitet, som kunde leda till nervösa åkommor som hypokondri eller hysteri. Även det ansågs som något fint. Kvinnor sågs som mer moraliskt högstående än män men samtidigt mer känsliga på grund av sitt ”förfinade nervsystem”. – Gjörwell ansåg till exempel att hans fru hade svaga nerver, var orolig och känslig för intryck. För att inte fresta på hennes nervsystem skyddade han henne därför från negativa intryck och information, till exempel om familjens ekonomi, som kunde oroa henne. Detta kan betraktas som ett slags maktutövning eftersom hustrun då fick mindre möjlighet att påverka familjelivet. Sig själv såg han däremot som både fysiskt stark och med starka nerver, vilket bevisades av hans förmåga att ta motgångar och bibehålla ett glatt sinne. Redan några årtionden in på 1800-talet ansåg många att det känslosamma sättet att utrycka sig på var ganska löjligt, menar Ina Lindblom. När borgarklassen stärkte sin position under 1800-talet så medförde det att familjen och hemmet skildes på ett tydligare sätt från arbetslivet utanför. Män och kvinnor hamnade i skilda sfärer. – Det är då som känslosamheten placeras hos kvinnorna. När vi kommit fram till slutet av seklet framställs manlig gråt som något avvikande. På 1700-talet hade den betraktats som helt normal. Läs mer: Så reser du tillbaka i tiden i Stockholm ”På 1700-talet var det fint att kunna gråta” Forskare: Barn har curlats i alla tider Carl Christoffer Gjörwell (1731–1811) Son utom äktenskapet till överstelöjtnanten Christoffer Ehrensparre och Walborg Gröning. Han bodde sina första år hos två fastrar i Önnestad. Fadern bekostade hans studier och höll kontakten fastän släktskapen aldrig erkändes öppet. Gjörwell gifte sig 1765 med Britta Nora Müllern och fick med henne en son och två döttrar. Sonen var arkitekten Carl Christoffer Gjörwell den yngre (1766–1837). Dottern Birgitta Lovisa (Britte-Louise) gifte sig med krigskommissarien Carl Gustaf Almqvist och fick med honom sonen Carl Jonas Love Almqvist. Den andra dottern Gustava (Stafva) gifte sig med John Lindahl i Norrköping. Gjörwell gav ut omkring 65 tidskrifter i olika ämnen, men hans personliga angrepp fick censuren att ingripa flera gånger. Sonen var stadsarkitekt i Stockholm och skapade bland annat Garnisonssjukhuset, nuvarande Landstingshuset. Gjörwellsgatan i Stockholm, där Dagens Nyheter ligger, är uppkallad efter både far och son. Vänskapskulten Vänskapskulten på 1700-talet förekom även mellan kvinnor. Man brukar säga att vänskapen var homosocial under den här perioden – det vill säga att män var vänner med män och kvinnor med kvinnor. Detta berodde delvis på att en vänskapsrelation betraktades som en relation mellan två jämlikar och det ansågs att kvinnor per definition inte kunde vara jämlike med män (även om det fanns undantag). Historisk forskning har tenderat att fokusera på den passionerade vänskapen mellan män, eftersom den på ett tydligare sätt skiljer sig från nutida manlighetsideal. Den kvinnliga vänskapen förefaller inte lika uppseendeväckande eftersom kvinnor än i dag förknippas med känslosamhet. Källa: Ina Lindblom Utdrag ur några brev Gjörwell skriver 1792 till vännen John Mandorff och beskriver deras möte från dagen innan. Han erinrar sig: ”de uttryck uti öga och ansigte, när du utur det fulla hjertat talade för mig om din förnöjelse, din lycksalighet, dit åtnjutande, din förtjusning; då du därunder så ofta, af egen fri böjelse, liksom under en slags hänryckning, kastade dig uti mine armar, tilsvor mig, mera med blickar och kyssar, än med ord, en vänskap, så ädel, så öm, så beständig, för dit eget hjerta så oombärlig. Huru ville du at jag emot alt sådant skulle vara känslolös? Nej, du är icke bedragen uti dit val: jag misstror dig intet, utan jag är och blir altid din sanskyldige vän.” Gjörwells dotter Stafva Lindahl skriver 1797 till sin make och berättar hur hennes svärfar just klappat henne på rumpan: ”Din far mår väl, och håller så mycket af mig, så du lär blifva litet afundsjuk. Nyss fick jag många kyssar och en klapp - - på lilla på-på - - - ja just på lilla eftermiddan då, om du vil veta.” Gjörwell besöker 1796 en ung ryskfödd kvinna (som hälsar på ett annat vis än man gör i Sverige) och blir mycket förvånad när hon kysser honom: ”rigtigt på kindbenet icke långt ifrån munnen, och så at jag kände läpparnes rörelse – dock tyst, tyst, tyst, tyst! Detta, ehuru, hälst i anseende til mig, aldeles oskyldiga galanterie decontenancerade dock så hela min vältalighet, at jag ej kunde säga något enda ord mera, hvarken på svenska eller tyska; utan således regalerad, hastade jag upföre min trappa och satte mig ned för at skrifva detta bref.” Gjörwell försöker påverka sin dotter Stafvas sinnesstämning år 1792. Dottern är nygift och underförstått anser Gjörwell att dotterns tendens att vara melankolisk inte passar hennes roll som ung borgerlig hustru med uppgift att trösta och glädja sin make. I den gjörwellska familjens fall blir denna uppgift extra viktig eftersom dottern inte förde med sig några pengar in i sitt äktenskap. Lycka framställs här som ett personligt val. Mjältsjuka är en synonym för melankoli: ”Min önskan och min känsla för min lilla Stafva är altid densamma: at du må vara och blifva lycklig uti dit hjerta, uti dit sinne och uti hela din lefnad! Men sötaste Stafva, vissa dina uttryck uti dina bref och postscripta, utmärka en liten oro i själen, en släng af mjältsjuka, som innerligen bedröfvar din söta far, som verkeligen mången stund lider, när jag tänker: din Stafva är intet så lycklig, som hon kunde vara, om hon bara sjelf ville.”


DN gratulerar: Hanna Järver, musiker

Summary: För några år sedan lade Hanna Järver upp några egna låtar på nätet. Nu kallas hon ”popgeni” och släpper sin första fullängdsskiva under våren.

– Jag har satsat alla mina kort på musiken och drömmen är att få en lång karriär med en trogen publik som vill lyssna på mig. Att slå igenom stort är inte det jag strävar efter i första hand, säger Hanna Järver och läppjar på sitt bryggkaffe med havremjölk. Till viss del har hon redan slagit igenom och kallats ”popgeni” och ”electropopmästarinna” av musikkritiker och var 2017 nominerad till ”Årets nykomling” av P3 Guld. I höstas belönades hon även med ett stipendium av SKAP (Sveriges kompositörer och textförfattare) med motiveringen: "En egensinnig kompositör och textförfattare som skapar från ax till limpa.” Hon är glad över vad hon åstadkommit hittills, men ansiktet skiner upp lite extra när hon för sin kommande, ännu så länge lite hemliga, skiva på tal. – Den kommer i vår och är min första fullängdare. Jag är jättenöjd, det är det bästa jag gjort, säger hon och ler stort. Hanna är känd för att göra allt själv. Skriva musik, spela, sjunga och producera den. Men den här gången har hon tagit lite hjälp av andra musiker. – Soundet är lite annorlunda, ”bandigare” än tidigare, säger hon utan att vilja gå in på detaljer om skivan vars namn hon inte heller vill avslöja. Den första singeln från den, ”Manna manna”, finns dock redan tillgänglig för lyssning. Hannas bakgrund i korthet: född i Örebro, bodde i Grekland fyra år från det hon var två, tillbaka till Örebro, sedan flytt till Stockholm för sex år sedan. – Jag är tyvärr den enda i familjen som inte kan någon grekiska. Både mina föräldrar och mina storasyskon kan det sedan tiden i Grekland. Musik har följt Hanna i stort sett hela livet. Bara en kort period tvekade hon och sneglade lite på psykiatri. – Jag funderade på att bli psykiater när jag var 15, men det blev ändå att jag började på musikestetisk linje på gymnasiet i Örebro. Det var under den tiden jag började skriva låtar och spela in själv, säger Hanna. Hon och hennes gymnasiegäng lyssnade på sådana som Imogen Heap, Fleet Foxes, Björk och Bon Iver. Aktuell, ny musik från den här sidan millennieskiftet. Det är också någonstans i den musikaliska kontexten Hannas egna låtar tar avstamp. – Jag hade börjat redan på högstadiet att göra musik ihop med min storebror som spelade gitarr och jag piano. När han flyttade till Kina passade jag på att skapa en liten hemmastudio. – Jag testade allt, det var mycket konstiga grejer, och på engelska. Det var en kul tid. 2013 lade hon upp tre egna låtar med svensk text på Spotify, ”Du kommer lämna mig”, ”Ovanför mitt huvud” och ”Smutsen i din säng” som rörde om en hel del i den svenska musikgrytan. Låtarna plockades bland annat upp av bloggare och nådde fler och fler lyssnare och till sist hörde även skivbolag av sig. De har följts av ett antal singlar och 2016 kom ep:n ”Närke” med texter som har kopplingar till Hannas uppväxt i Örebro. Hennes texter är om inte utlämnande så ändå väldigt personliga med en tydlig idé bakom. – Ja, så har det varit ända sedan jag började skriva texter. Det mesta kommer från egna erfarenheter, det känns naturligt för mig. Jag har också generellt svårt att lyssna på musik om texten inte berör mig. Den måste ha något, säga mig något. Musiken till den nya skivan har kommit till i hennes studio i närheten av Fridhemsplan i Stockholm, medan hon skrivit texterna på andra platser. – Det är svårt att få intryck och idéer till texter i en musikstudio, jag behöver andra miljöer, säger hon. Skivan är resultatet av en nystart på låtskrivandet efter att hon en period känt en undermedveten press att gå i en viss riktning med sin musik. – Det mesta jag gjorde tiden efter ”Närke” var jättedåligt och kändes krystat. Det tog ett tag att förstå hur jag ville gå vidare och vad jag ville göra för musik. Nu tycker jag att låtarna på nya skivan är det bästa jag åstadkommit. Hanna Järver Gratuleras till: Fyller 25 år den 10 januari 2018. Gör: Artist, producent. Bor: Jakobsberg, nordväst om Stockholm. Familj: Pojkvännen Norbert Lukács, musiker, katterna Juan och Franco. Intressen: ”Hänga med mina katter. Önskar jag hade tid att läsa mer, måste ta tag i det igen.” Om mat: Blev vegetarian i tonåren, nu vegan sedan ett par år tillbaka.


Summary: REPLIK DN Debatt 8/1. BCG har vid offentliga möten redovisat ”Värdebaserad vård” som ett eget koncept där patientens sammanvägda hälsa efter vårdtillfället läggs till grund för vårdenhetens ekonomiska ersättning. I DN retirerar man nu och medger att klinisk forskning och utveckling alltid baserats på bedömningar av vårdresultat som sedan lång tid systematiserats och förfinats till så kallade kvalitetsstudier, skriver Magnus Lind, fd överläkare vid Karolinska.

Boston Consulting Group, BCG, redovisar i sin artikel med förvånande öppenhet häpnadsväckande missförhållandena i NKS-projektets historia. År 2008 beslutade landstinget att bygga ett nytt universitetssjukhus. Men sjukhusledningen blev inte engagerad. Den fick se ritningarna först fyra år senare, 2012! Planeringen hade skett helt separat och all den kliniska erfarenhet och kompetens som överläkare och chefssköterskor har på ett universitetssjukhus utnyttjades inte. Karolinskas viktigaste uppdrag är att utbilda nästa generation läkare. Trots detta fanns ingen plan för vilka patienter som skulle vårdas eller hur sjukhuset skulle användas. Man tycks inte haft klart för sig att tidig diagnos i samband med det första läkarbesöket i primärvården ofta är mycket viktigare för slutresultatet än superavancerad behandling i ett senare skede av sjukdomen. BCG har säkerligen gjort skäl för höga arvoden vad gäller projektledning, tidsplaner, beslutsordning och mötesrutiner. Men BCG har vid offentliga möten till exempel i Almedalen, redovisat ”Värdebaserad vård” som ett eget koncept där patientens sammanvägda hälsa efter vårdtillfället läggs till grund för vårdenhetens ekonomiska ersättning. I DN retirerar man nu och medger att klinisk forskning och utveckling alltid baserats på bedömningar av vårdresultat som sedan lång tid systematiserats och förfinats till så kallade kvalitetsstudier. Professor Göran Bauers initiativ till gemensamma registreringar av resultat efter höftledsoperationer är ett bra exempel. Denna kliniska forskning hotas allvarligt om man som BCG föreslagit kopplar ekonomisk ersättning till redovisade resultat. Man bygger med ”Värdebaserad Vård” in ett starkt ekonomiskt incitament att frisera resultatrapporterna så att de ger mer pengar. Forskningsfusk förekommer tyvärr. Direkt ekonomisk belöning underminerar totalt förtroendet för kliniska forskningsresultat. BCG:s företrädare docenten Stefan Larsson och senior partner Johan Öberg försöker framställa patientcentrering och ökat samarbete mellan sjukhusets olika personal och expertgrupper som något nyskapande och märkvärdigt där ”Värdebaserad vård varit en del av tankegodset i samarbetet med världens främsta konsulter”. Vilken sjukvård i Sverige är inte patientcentrerad?? Jag känner ingen, varken läkare eller sjuksköterska, som i vården koncentrerar sig på något annat mål än patientens bästa. Om det finns någon behövs ingen konsult för att åtala hen för tjänstefel. Samarbete med andra specialister och med sköterskor ingår i självklara rutiner. Man remitterar och begär utlåtanden. Inte sällan har man sedan årtionden varje vecka gemensamma möten mellan flera olika specialister för att slutgiltigt besluta om diagnos, klassifikation och behandlingskombinationer. Detta är sjukhusets naturliga arbetssätt. Larsson och Öberg sänker debattnivå genom selektiv information. De nämner att Sverige investerar 12 procent av BNP i sjuk och hälsovård men inte att USA investerar 18 procent! Och att patienter är mer missnöjda i Sverige än i andra länder utan att nämna att den pseudomarknad som New public management (NPM) infört i den offentliga sjukvården från 1990. NPM demoraliserar och underminerar sjukvårdsetiken och arbetsglädjen. Trots detta kan den svenska befolkningen glädja sig åt att behandlingsresultaten är bland de bästa i världen. De avslutar med att de ”med säkerhet vet att den svenska sjukvården haltar” utan att peka på vad som skulle vara fel och vad det kan tänkas bero på. Så kan en läkare inte hantera en haltande patient utan att dra på sig allvarlig kritik. Allra sist får läsaren i största allmänhet veta att ”om man skall kunna rusta Sveriges sjukvård för framtiden, måste vi våga tänka nytt”. Men universitetssjukhusens verksamhetsidé har alltid varit att tänka nytt men också att mäta, utvärdera och kontrollera, tänka kritiskt och argumentera med stringens. Karolinska Sjukhusets ledning och Handelshögskolan har skrivit en gemensam bok: ”Detta är Lean. Lösningen på effektivitetsparadoxen”. Boken delades ut som julklapp till alla medarbetare 2014. Under rubriken ”Principer som medel” gavs rådet: ”Minska variationen i hur medarbetare tänker”. Trots ledningens och den ekonomiska expertisen avrådan har dock universitetssjukhusets alla medarbetare fortsatt tänka själva. Sjukhusledningen bör också tänka självständigt. Samtal pågår. 8 januari 2018 Debattartikel Stefan Larsson och Johan Öberg, BCG: ”Vetenskaplig evidens stödjer Nya Karolinskas arbetssätt” Repliker Magnus Lind, fd överläkaren vid Karolinska: ”Vilken sjukvård i Sverige är inte patientcentrerad?” Företrädare för Stockholms läkarförening: ”En vård i kaos och medarbetare utan förtroende” Stefan Lindgren, ordförande Svenska läkaresällskapet: ”Värdebaserad vård ger fel prioriteringar” Slutreplik Stefan Larsson och Johan Öberg, BCG: ”Alla måste jobba tillsammans för att utveckla vården” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Hennes syster ligger i en massgrav

Summary: Journalisten Maja Aases storasyster dog strax efter förlossningen. Nu ligger hon begravd i en massgrav på Skogskyrkogården i södra Stockholm tillsammans med drygt åttio andra barn. Ett enkelt träkors utan namn utmärker graven.

Maja Aase arbetade flera somrar på Skogskyrkogården utan att veta att hennes systers grav finns där. När hon upptäckte det började hon fundera över hur många anhöriga som fortfarande inte har en aning om vart deras barn eller syskon tagit vägen. Den 30 november 1959 fick Maja Aases mamma en flicka, Maria, som dog i samband med förlossningen. Två år senare föddes Maja, som kom att växa upp utan några levande syskon. – Jag visste att jag hade haft en syster, det berättade mamma och pappa. Och jag fick reda på hennes namn. Men mina föräldrar ville inte prata om vad som hänt eller om sina känslor. På den tiden skulle ett dött barn glömmas bort så snabbt som möjligt. I en artikel på Insidan den 27 december önskade makarna Arnold och Rehné Rydman att det skulle sättas upp ett minnesmärke eller en minnessten på Skogskyrkogården över barn som dött före, under eller strax efter förlossningen och som liksom deras egen dotter blivit begravda utan föräldrarnas vetskap. Många läsare hörde av sig efter artikeln, bland dem Maja Aase. Hon säger att hennes berättelse är en bland flera där föräldrar och syskon svävat i ovisshet om vad som hänt med deras barn, syster eller bror. – Jag tycker att det är en fin och viktig tanke med ett minnesmärke, säger hon. Det handlar om respekt och förståelse för att människor behöver veta, av många skäl. Då kunde vi alla få en plats dit vi kan gå för att hedra våra döda. Maja Aases föräldrar pratade om sin förstfödda dotter som om hon blivit begravd någonstans på Norra Kyrkogården i Solna, men när Maja i vuxen ålder sökte på hemsidan hittagraven.se hittade hon i själva verket sin systers grav på Skogskyrkogården i södra Stockholm. I kvarteret 50K och under ett träkors med gravnummer 24.282 ligger sammanlagt 84 barn begravda, som har dött i anslutning till att de har fötts. De är födda någon gång under 1959, och i något fall under 1958. Enligt noteringen på hittagraven.se blev de gravsatta den 27 januari 1960. Maja Aase säger att hon kopplar samman ordet massgrav med ohyggliga förhållanden, som krig och förbrytelser, och att hon blev chockad över att det finns en sådan för spädbarn, här i Sverige. – Jag undrar över vad som hände med alla dessa barn efter att de hade fötts? Det dröjde ju i en del fall länge innan de kom i jorden, och några kallas bara för ”barnet”. Hur förvarades kropparna och varför är graven helt anonym? – Jag hoppas verkligen att kyrkogårdsförvaltningen förstår att 84 barn betyder många anhöriga, som fortfarande svävar i okunnighet: Vad hände med våra små barn? Maja Aase har arbetat länge som journalist och är i dag kommunikationschef på Union to Union, som är de svenska fackens biståndsorganisation. Hon medverkar återkommande i programmet ”Spanarna” i Sveriges Radio. – Jag har några gånger tänkt på att ta kontakt med andra anhöriga och prata med dem, för att se vad de har fått veta om de döda barnen i massgraven på Skogskyrkogården. Men jag har dragit mig för att rota i det plågsamma, som kanske många helst bara vill glömma. I sin nyckelknippa har Maja Aase en liten kopia av ett cirkelformat fönster som finns på en byggnad på Skogskyrkogården. Hon köpte den i kyrkogårdens besökscentrum. – Det är ett minne av min syster, även om det inte är något som tillhörde henne. Men Maria är begravd inte långt från besökscentrat så när jag ser på det lilla fönstret i nyckelringen blir det som en påminnelse om att jag faktiskt också har ett syskon. Cecilia Bergman arbetar på kyrkogårdsförvaltningens enhet för gravrätt. I takt med att uppgifter om de som begravts på Skogskyrkogården digitaliseras blir det lättare för personer att få reda på information om sina anhöriga. Efter artiklar i tidningar, som den i DN i mellandagarna, blir det alltid en topp i antalet förfrågningar till förvaltningen. – Det är syskon eller föräldrar som vill försöka ta reda var deras barn eller deras bror eller en syster som dött före eller i samband med förlossningen ligger begravd,. Om vi kan lämna information känns det bra att de som mist ett barn kan få ett avslut, berättar Cecilia Bergman. På Skogskyrkogården finns särskilda kvarter med barngravar och i några av dem ligger många barn begravda, dock tillhör det ovanligheten att ett 80-tal barn finns i samma grav. Men det förekom långt in på 60-talet att flera barn placerades tillsammans, då handlade det oftast om dödfödda pojkar och flickor. Mats Larsson är chef för kyrkogårdsförvaltningen i Stockholm. Han säger att kundtjänsten fått ta emot en hel del samtal från personer som vill få reda på om deras barn finns begravda på Skogskyrkogården. – Det stämmer att foster och barn som dött i samband med förlossningar skickades från sjukhusen för att begravas här, berättar Mats Larsson. Så var den tidens lagar. I dag fungerar det annorlunda och föräldrar bestämmer vad som ska ske med deras döda barn, om de ska begravas eller inte. När det gäller frågan om ett eventuellt minnesmärke eller en minnessten påpekar Mats Larsson att historiskt sett har kyrkogårdsförvaltningen varit restriktiv med att sätta upp sådana. – Vi planerar inte i dagsläget att ta något initiativ i den riktningen, säger han. Läs mer: De hittade sin dotters grav efter nästan 60 år Förslag: Kartläggning ska minska antalet dödfödda barn ”Ett barns död bland det svåraste vi ställs inför inom vården”


Summary: REPLIK DN Debatt 5/1. Vi behöver att skapa ett system som ger pensionssparare möjligheten att framföra direktiv till de som förvaltar deras sparande. På så sätt kan vi aktivera de stora ägargrupperna bakom några av Sveriges största bolag och säkerställa att direktiven präglas av vad som gynnar samhället i ett långsiktigt perspektiv, skriver Gustaf Rentzhog, vd och koncernchef, Söderberg & Partners.

Sophie Nachemson-Ekwall sätter strålkastarljuset på en oerhört viktig – men alltför undanskymd – fråga: Vad händer egentligen med ägarstyrningen av de svenska bolag som lyder under den högsta avkastningens lag? De som ägs av utländska investerare, eller som rentav har fått ett antal algoritmer som huvudägare genom en intensiv robothandel? Volvo Cars utveckling med Geely som ägare har än så länge varit positiv för Volvo och Sverige. Men, det har skett under en positiv konjunktur. Men det spelar oftare större roll vem som är den yttersta ägaren är i tider av kris. Ytterst handlar allt detta därför om vad befintliga ägare tror är rätt för bolaget? Är det att säkerställa ekonomisk tillfredsställelse för aktieägarna på bekostnad av förutsägbarhet kring ägarbild och ägardirektiv för bolaget? Jag driver och representerar en koncern som bland annat hjälper människor att uppnå högre avkastning på sitt pensionssparande genom rådgivning och förvaltning. I sak är det ett relativt naturligt mål, i synnerhet när det gäller pensionskapital som blir avgörande för din livssituation när du inte längre förvärvsarbetar. Men under senare år har allt fler av våra kunder även börjat lyfta frågan om alternativa värden till avkastningsmaximering och vad deras pensionskapital kan användas till i dag för att bidra till det samhälle de vill bli gamla i. För att lära oss mer om detta gav vi Novus i uppdrag att genomföra en undersökning förra våren. Resultatet visade bland annat att 38 procent av svenska pensionssparare kan tänka sig att satsa en del av sitt pensionskapital i investeringar som värnar och främjar jobb i Sverige, även om det sker till priset av lägre avkastning. Därför frågade vi sedan svenska förvaltare av fonder med ett uttalat hållbarhetsfokus hur detta återspeglas i de frågor och påverkansdialoger som de driver. Gapet mellan spararnas och förvaltarnas syn på hur viktig denna fråga är för ett långsiktigt hållbart samhälle är minst sagt dramatiskt. Förvaltarna lägger sammanlagt fyra procent av sina dialoger och sitt påverkansarbete åt att driva dessa frågor. Flera av förvaltarna saknar i dagsläget helt representation av dem i sitt påverkansarbete. Och vem kan klandra förvaltarna för detta? De ”gör bara sitt jobb” och förvaltar pensionsspararnas pengar utifrån övergripande direktiv om avkastning. I ljuset av detta delar jag Sophie Nachemson-Ekwalls uppfattning om att vi behöver se på svensk kapitalbildning och kapitalförvaltning med nya perspektiv som bland annat tar hänsyn till de positiva effekter som ”home-bias” kan ha för långsiktigt ägande. Jag vill dock gå ett steg längre och säga att den enskilt enklaste och mest effektiva lösningen på problematiken – åtminstone när det gäller det institutionella kapitalet – är att skapa ett system som ger de faktiska ägarna av kapitalet – pensionsspararna – möjligheten att samla och framföra direktiven till de som förvaltar det. På så sätt kan vi aktiva de stora ägargrupperna bakom några av Sveriges största bolag och säkerställa att direktiven präglas av vad som gynnar samhället i ett långsiktigt perspektiv. 5 januari 2018 Debattartikel Sophie Nachemson-Ekwall, forskare i bolagsstyrning på Handelshögskolan i Stockholm: ”Volvoaffären visar problem med svensk kapitalbildning” Repliker Gustaf Rentzhog, vd och koncernchef, Söderberg & Partners: ”Låt pensionsspararna styra mot hållbara investeringar” Läs fler artiklar på DN Debatt.


DN gratulerar: Janne Bark, gitarrist

Summary: Gitarristen Janne Bark älskar nomadlivet och har gjort det i närmare 40 år. Stannar han för länge på samma ställe blir han rastlös. "Jag tilltalas av att träffa nya människor och att spela live med olika artister."

Janne Bark har under sina fyra decennier som gitarrist gjort uppemot tusen framträdanden enbart med Ulf Lundell. Därutöver har han bland annat varit med i Triad, vars låt ”Tänd ett ljus” har blivit en julklassiker. Han har spelat i Globen, i Rockefeller i Oslo, på Roskildefestivalen, Hultsfred och Peace & love. Även om han har minskat på resdagarna, från 60 till runt 30 om året, utgör turnerandet alltjämt livselixiret. – Jag älskar att turnera! Jag är en nomad, jag har turnerandet i blodet. Mitt hem är mitt hjärta, inte någon borg eller något hus. Jag är social och tilltalas av att träffa nya människor och att spela live med olika artister, säger han. – Egentligen är det väldigt jobbigt att vara en resande musikant – jag borde vara med i Transport i stället för Musikerförbundet – men som så många andra artister längtar jag efter att röra på mig och stå på scen. Turnerandet kan också vara en självmedicinering – stående på samma ställe blir jag rastlös. Sin långlivade musikkarriär har Janne Bark en ”inre polis” att tacka för. – När tristessen kommer krypande ryter polisen till. Då är det dags att testa nya vägar och förnya sig. För två år sedan röt polisen uppenbarligen till, för Janne Bark inledde ett samarbete med Eslöv folkhögskolas låtskrivarlinje. Bland annat lär han unga elever musikens historiska bakgrund. Med åren har bekräftelsebehovet mattats av. Däremot är kärleken till musiken och inte minst till att skapa musik intakt. – Det är fruktansvärt roligt att göra musik! Med alla modern teknik kan jag spela in låtar i det här köket. Det gör mig jättelycklig. Jag håller på och ”nördar” med de digitala skaparverktygen mest hela tiden, det är en lekstuga snarare än en arbetsplats. Men i slutändan ska de lekfulla idéerna resultera i något konkret. Nördandet är ett närmast tidlöst tillstånd, hävdar Janne. – Jag är så fokuserad att jag knappt vågar titta på klockan. Jag säger till min sambo att jag bara ska hålla på i en timme, men jag blir så uppslukad att jag lätt kan bli sittande i fyra timmar. Men det finns ännu en förklaring till hans seglivade karriär: Han är lösningsorienterad och lätt att samarbeta med, menar han. – Ibland är jag för snäll, har svårt att säga nej och är konflikträdd, rädd att stöta mig med andra. Men jag har blivit tydligare och lite bättre på att säga ifrån. Passionen för musiken infann sig tidigt under uppväxten i Nynäshamn med mamma, pappa och en äldre bror. Tioårige Janne satt på kafé Thorsells med sin elgitarr och folk bad honom spela. Då han var allt annat än blyg behövde de inte truga. – Det blev en jättesuccé. Jag fick tio kronor av en pensionär och av kaféet bakelse och saft. Det var mitt första gage. 50 år senare håller han fortfarande på med musik. Finns det något liv utanför musiken? – Jag lever mitt liv med musiken. Spelandet gör mig lycklig, och förhoppningsvis andra med. Jag har skilt mig två gånger, min nuvarande sambo är den första personen som också gillar mitt sätt att leva – med resor och turnéer. Men när vi två är på egen semester lämnar jag gitarren hemma. Då kan jag koppla av på riktigt. En liten paus kan generera ny energi. Hur länge energin kommer att räcka kan han inte sia om. – Om gnistan någon gång slocknar får jag ta itu med det då. Janne Bark Gratuleras till: Fyller 60 år den 8 januari 2018. Gör: Gitarrist och sångare. Familj: Sambo Maria Henriksson, tre döttrar och en son i åldrarna 28, 25, 10 och 7 år. Bor: Kristianstad (och Alvesta). Så firar han födelsedagen: Tillsammans med sambon och med barnen i omgångar. Om att fylla 60: "Jag tränar och håller mig i gång för att kunna leva livet fullt ut. Det är skönt att känna att man orkar följa sina barns utveckling i livet." Om "Metoo": "Jättebra att det som hänt kommer fram. Jag är med på hela grejen. Det jag är orolig för är att folk blir dömda på förhand av media. Jag känner folk som blivit drabbade av det." Kontakten med Lundell: "Vi ringer ibland, men han är mycket för sig själv och gillar att grotta ned sig i jobbet."


Vi vill ha valfrihet - att välja bort barn som inte är som våra

Jag tänker ibland på hur vi som befinner oss i den ”bildade medelklassen” gör massor av medvetna val. Det handlar bland annat om att tidigt ställa barnen i kö till en förskola och skola. Det handlar om val som skaffar våra egna barn fördelar jämfört med de barn som inte har föräldrar som är lika om sig och kring sig. Vi placerar våra barn i den lugna friskolan som har en pedagogik som omöjliggör för elever som är i behov av särskilt stöd, en pedagogik som utgår från att eleverna själva ska planera, styra och utvärdera sitt arbete, en pedagogik som gynnar elever som redan från början har goda förutsättningar i livet. Genom att välja rätt skola, med lång kö och med egenarbete som pedagogisk grundton (där alla barn med adhd eller liknande automatiskt sorteras bort) så väljer vi bort umgänge med störande och behövande elever. Vi skapar en liten, men växande, enklav i skol-Sverige där vi slipper ta konsekvenserna av uteblivna satsningar på skolan. Vi säger att vi värnar rätten att välja skola, men vi menar att vi vill slippa de stökiga eleverna, eleverna i behov av särskilt stöd, eleverna som inte är som våra egna barn. Jag blir illamående av att tänka på hur vi i valfrihetens namn segregerar barnen: resursstarka skiljs från resurssvaga. Jag blir illamående av att tänka på hur entreprenörer mjölkar skolan på pengar, pengar som tillhör eleverna och lärarna. Jag blir illamående när jag tänker på hur vi låtsas att vårt system är normalt, när vi är ensamma om att tillåta en så extrem version av skolval. Till och med Chile har ändrat sin inställning till vinstdrivande friskolor. Vi är nu ensamma i världen. Ensamma och extrema. Vi låtsas att det är fint och normalt med valfrihet och vinster, så att våra medelklassbarn ska ha alla möjligheter att gynnas på andras bekostnad. Tveksamhet eller motstånd mot att ta elevernas pengar bemöts med ”Klart vi måste tillåta vinst. Vi vill väl inte ha det som i Nordkorea!”. Och vi låtsas att alla har lika goda möjligheter att välja – så vi kan fortsätta att välja segregerade friskolor där våra barn slipper umgås med elever med annan bakgrund. Nu funderar jag på att byta skola för ett av mina barn. Jag ska omsorgsfullt se till att byta till en vinstdrivande friskola där mina barn inte behöver träffa barn med annan bakgrund. Jag ska se till att byta till en skola där föräldrar har god utbildning, kör en suv och kan skilja ”subjektiv” från ”objektiv”. Jag ska se till att byta till en skola som bidrar till ökad segregering i samhället och där skattepengar delas ut som vinst. För det är priset jag får betala när jag vill fortsätta att göra medvetna val.


Mitt barnbarn vill inte leka med pojkar – de retas för mycket

Tre mammor skriver om att de tycker att flickor inte bara borde bjuda andra flickor när de har kalas, utan också pojkar. Det låter trevligt, men jag tycker att det är ett önsketänkande. I dag förklarade mitt åttaåriga barnbarn Linnea varför hon nästan bara leker med flickor: för att pojkarna bråkar och retas så mycket. När jag gick i Enskede folkskola på 1950-talet blev jag så retad av pojkarna – det som i dag kallas för mobbning – att min mamma föreslog att jag skulle söka till en flickskola. Jag gick i Sofia flickskola i fem år innan jag började i gymnasiet, och det var mina absolut bästa skolår. Inga killar som bråkade och retades, och en otroligt fin gemenskap mellan oss flickor, där ingen lämnades utanför. Men jag gick den allra sista årskullen innan flickskolan lades ner för att den ansågs som alltför gammaldags. Visst är det en bra idé att flickor och pojkar ska kunna göra det mesta tillsammans, men tyvärr, verkligheten är inte som idealsamhället, där pojkar och flickor och kvinnor och män är helt och hållet jämställda och där pojkarna visar all respekt för sina kvinnliga kamrater. Och därför tycker jag att barnen måste få bestämma själva vilka gäster de vill bjuda när de har kalas, samtidigt som vi fortsätter att kämpa för jämställdhet och rättvisa.


Summary: DN DEBATT 3/1. Sverige har en regeringsform och riksdagsordning som i det närmaste är skräddarsydd för minoritetsregeringar. För att bli vald till statsminister av riksdagen krävs endast att det inte finns en majoritet mot. När reglerna antogs var sannolikt tanken att S skulle kunna regera med passivt stöd av VPK, skriver V:s förre gruppledare Lars Bäckström.

Många ser med spänning fram mot valet, om nio månader. Den 9 september gäller det. Många hoppas, många fruktar. Kommer det att bli Stefan Löfven eller Ulf Kristersson? Valet den 9 september handlar i grunden om två frågor: För det första, vilka ska i riksdagen besluta om lag och budget. För det andra, vem ska bli statsminister och utse den regering som ska styra Sverige. Inte alla vet att det är statministern och inte riksdagen som utser regeringen. Två partier riskerar att åka ut, Kristdemokraterna och Miljöpartiet – men jag tror att båda partierna kommer att finnas i riksdagen även i oktober 2018. Svaret på den andra frågan är faktiskt inte lika svårt att förutse. Om S, MP och V tillsammans får 175 mandat, fortsätter Stefan Löfven som statsminister. Då kan regeringen sitta säkert. För att bli vald till statsminister i Sverige krävs inte en majoritet i riksdagen. I Sverige, till skillnad mot många andra demokratiska länder, räcker det att statsministern tolereras av riksdagen. Det räcker att det inte finns en aktiv majoritet i riksdagen mot statsministern. Det svenska systemet benämns negativ parlamentarism. I Tyskland har man det som kallas positiv parlamentarism. Merkel måste ha en positiv majoritet för att bli kansler. Det gör det just nu svårt för Merkel att bli kansler och bilda regering. I valet 2014 fick det rödgröna blocket 159 mandat. S fick 113 mandat, MP 25 och V 21 mandat. Den nuvarande oppositionen fick 190 mandat. Detta fördelat på 141 till alliansen och 49 till Sverigedemokraterna. Moderaterna fick 84, Centern 22, Liberalerna 19 och KD 16 mandat. Det är ingen djärv gissning att oppositionspartierna även efter valet 2018 tillsammans kan få minst 175 mandat. Det krävs därmed att det rödgröna blocket vinner 16 nya mandat för att säkra en seger. Det kräver en framgång med cirka 5 procentenheter. Det är ungefär lika mycket som de 4,6 procent som gav KD 16 mandat i valet 2014. Detta är fullt möjligt. Men är det i dag en sannolik bedömning? Vilka av de tre i partierna i det nuvarande regeringsunderlaget skall vinna dessa 16 nya mandat? Löfvens utgångsläge är svårt. Vi är många som minns miraklet i Berlin, fotbollsmatchen Sverige mot Tyskland år 2012. Sverige gick från underläge med 4–0 i första halvlek, till 4–4 i andra halvlek. Löfvens utgångsläge är tuffare. Efter ett val måste en ny talman lägga förslag till ny statsminister. Efter vad som sagts från alla partier i alliansen kommer de att rösta mot Löfven som statsminister. Om den rödgröna sidan vinner 16 mandat och når 175 mandat är det klart. Löfven sitter säkert. Om den rödgröna sidan inte vinner 16 nya mandat går Löfven mot nederlag. Då måste talmannen lägga förslag om en annan statsminister. Det förslaget blir mer än sannolikt Ulf Kristersson. Kristersson går då mot en säker seger. Detta såvida inte Sverigedemokraterna eller något alliansparti går samman med socialdemokraterna. Vilka tror i dag att Sverigedemokraterna eller Centerpartiet skulle bilda block med Socialdemokraterna? Vilka tror i dag på en socialdemokratiskt ledd regering med stöd av Centerpartiet och Liberalerna? Jag tror mig veta vilka som hoppas inom socialdemokraterna. Jag tror mig förstå vilka som fruktar detta inom Centerpartiet och Liberalerna. Det finns många som är oroliga för att en ny regering ska bli beroende av Sverigedemokraterna. Men en ny regering är i princip lika lite eller lika mycket beroende av Sverigedemokraterna som den nuvarande regeringen. Sverige har en regeringsform och riksdagsordning som i det närmaste är skräddarsydd för minoritetsregeringar. I praktiken var kanske tanken hos några, att S skulle kunna regera med passivt stöd av VPK. Ingen trodde nog då att detta system skulle kunna komma att gynna högern – Moderaterna. Ulf Kristersson behöver inte förhandla med SD. Han behöver det lika mycket eller lika lite som S behövde förhandla med VPK. Detta gäller så länge som Sverigedemokraterna och Socialdemokraterna inte sluter förbund. Det vore om något en ohelig allians. Kristersson kan sedan erbjuda de andra alllianspartierna att delta i regeringen. Kristersson kan erbjuda Annie Lööf att bli vice statsminister och Centerpartiet att få ansvar för miljö, energi och näringspolitik. Han kan erbjuda Jan Björklund och Liberalerna att ta ansvar för forskning och utbildning. Kristersson kan erbjuda Ebba Busch Thor och KD att ansvara för socialpolitik, äldre och kommuner. En sådan alliansregering kan tämligen enkelt och utan förhandling med något parti lägga en budget som för SD i en slutvotering är bättre än alternativet. För det enda reella alternativet till en alliansbudget är en rödgrön budget, gemensam för S, MP och V. I övriga frågor kan en moderatledd alliansregering göra som tidigare S-regeringar i minoritet. Det är redan prövat när det gäller utrikespolitik – Natosamarbete, försvaret, pensioner och energi. Sannolikheten talar för att Ulf Kristersson blir statsminister. Med detta uttrycker jag ingen önskan, men det är klokt att förstå hur det politiska läget ser ut nio månader före valet. Det som skulle kunna rubba cirklarna och analysen vore kanske om Feministiskt initiativ kom över 4 procent. Det partiet vann 3,1 procent i förra valet. Där skulle de saknade 16 mandaten till väsentlig del kunna hämtas in. Feministiskt initiativ konkurrerar dock huvudsakligen om de rödgröna rösterna och fick mindre än 2,6 procent i SCB:s senaste undersökning. Om Kristersson blir statsminister, vilket han tycks ha goda chanser att bli och det oavsett vilket av de två traditionella blocken som blir störst, kan han i praktisk politik vända sig åt flera håll. En klok statsminister oavsett parti försöker ena landet. 3 januari 2017 Debattartikel Lars Bäckström, landshövding Västra Götaland, 2008-2017, gruppledare för V i riksdagen 1996-2006: ”Regler tänkta för VPK+S gör Kristersson till statsminister” Repliker Pär Granstedt, politisk analytiker, tidigare riksdagsledamot (C): ”Ulf Kristersson måste bli tydlig i regeringsfrågan” Läs fler artiklar på DN Debatt.


”Wallströms agerande isolerar Sverige”

Summary: REPLIK DN DEBATT 2/1. Artikeln bekräftar det som har varit uppenbart under en längre tid, nämligen att FN är Margot Wallströms enda fokus i utrikespolitiken. Men minst lika viktigt för Sverige är att värna och vårda också andra samarbeten och relationer, skriver Jonas Jacobsson Gjörtler (M) och Hans Wallmark (M).

Säkerhet byggs bäst tillsammans med andra. Därför är arbetet inom FN viktigt. Det är positivt att Sverige nu har möjlighet att agera i säkerhetsrådet och vi ser det som självklart att vi ska använda den positionen på ett konstruktivt sätt. Delar av det som utrikesministern anför är okontroversiellt och lätt att hålla med om. Men Margot Wallströms hyllningsartikel till sitt eget agerande ger ändå anledning att bemöta ett par saker och att understryka några poänger. Artikeln bekräftar det som har varit uppenbart under en längre tid, nämligen att FN är Margot Wallströms enda fokus i utrikespolitiken. Men minst lika viktigt som det globala samarbetet i FN är att värna och vårda även andra samarbeten och relationer, att inte agera på ett sätt som snarare riskerar att isolera Sverige än att stärka banden till andra länder, samt att ord och handling måste hänga ihop. När det gäller det sistnämnda har det blivit allt tydligare att det råder kraftig dissonans mellan utrikesministerns ord och vad som sedan i verkligheten görs. I ord skulle Sverige i FN driva frågor om transparens och öppenhet. I verkligheten mörklades regeringens egen kampanj för en plats i säkerhetsrådet. Över 900 dokument uppges ha ”försvunnit” ur utrikesdepartementets arkiv – för att sedan hemligstämplas. Justitieombudsmannen har riktat hård kritik mot agerandet. I ord skulle Sverige stå upp för kvinnors rättigheter. I verkligheten vägrar utrikesministern berätta hur Sverige röstade när Saudiarabien valdes in i FN:s kvinnokommission. Det är bra att kvinnors situation i större utsträckning omnämns i uttalanden och resolutioner, men det vore bättre om det också hängde ihop med praktisk handling. Än värre är utrikesministerns valhänta hantering av relationerna med olika länder. Diplomati är en svår balansgång mellan att å ena sidan tydligt stå upp för egna positioner och att å andra sidan agera med varsamhet för att inte skada relationerna till andra på ett sätt som försvårar möjligheterna att påverka. För mycket fokus på det förstnämnda vittnar ofta om att fokus snarare ligger på att tillfredsställa en opinion på hemmaplan, på bekostnad av reellt inflytande internationellt. Det är i det ljuset man till exempel ska se regeringens erkännande av Palestina. Margot Wallström offrade Sveriges möjligheter till fortsatt konstruktiv medverkan i en fredsprocess i Mellanöstern, för att behaga en högljudd opinion i det egna partiet. Samtidigt som relationerna med Israel därmed sjönk till arktiska nivåer lyckades Wallström med konststycket att även alienera ett antal arabländer genom oskickligt agerande i andra frågor. Det är inte imponerande. Men värst och viktigast är ändå att Wallströms ensidiga fokus på FN riskerar att skada Sverige. I praktiken innebär det nämligen en nedprioritering av Östersjöområdet, EU och den transatlantiska länken. I tider av oro och turbulens på dessa arenor borde fokus i stället ligga extra tungt just där. Regeringens och utrikesministerns ovilja att över huvud taget ens diskutera möjligheterna med ett svenskt Nato-medlemskap givet det nya säkerhetsläget är anmärkningsvärd. Men inte nog med det. I stället för att vårda och utveckla relationerna i det existerande samarbetet med Nato väljer utrikesministern att i förvånande skarpa ordalag ”varna” Nato när dess företrädare sakligt upplyser oss om vilka konsekvenser enskilda beslut kommer att få. Wallström borde i stället nogsamt lyssna på vad våra partners har att säga, eftersom det betyder långt mer för Sveriges säkerhet framöver än merparten av de FN-övningar där hon nu lägger allt sitt fokus. Det vore dessutom intressant att veta vad försvarsdepartementet anser om detta. Regeringen måste rimligen agera samstämmigt i dessa frågor, för att inte riskera vårt förtroende internationellt. Utrikesministerns agerande hittills riskerar tyvärr snarare att isolera Sverige. 2 januari 2018 Debattartikel Utrikesminister Margot Wallström (S): ”Sverige har stärkt kvinnors röst i FN:s säkerhetsråd” Repliker Jonas Jacobsson Gjörtler (M), utrikespolitisk talesperson och Hans Wallmark (M), försvarspolitisk talesperson: ”Wallströms agerande isolerar Sverige” Isak Svensson, professor, institutionen för freds- och konfliktforskning, Uppsala Universitet: ”Förhastad slutsats om kvinnors roll i fredsprocesser” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Lisa Magnusson: Låt oss hoppas på den persiska våren

Summary: Det är glädjande att se Irans folk resa sig. Modet kan inte nog understrykas hos dem som ropar efter det förbjudna på gatorna: "Självständighet! Frihet! Iransk republik!" Men som den arabiska våren visat är det svårt att göra demokrati av en diktatur.

Människan vänjer sig vid allt, på gott och ont. Även i diktaturer som Iran är invånarna som folk är mest. Lite mer försiktiga bara, och lite mer galghumoristiska. De lever inte under en tyrann därför att de vill leva under en tyrann. De lever under en tyrann därför att det är sådant det politiska styret ser ut i landet där de föddes. Revolutionen kommer när det inte ens går att ha ett vardagsliv längre. När samhället gått sönder så mycket att inget längre fungerar, när folket står utan arbete, elektricitet och till sist även mat. Då blir det inte bara omöjligt för despoter att fortsätta framställa sig själva som dugliga regenter med lite hårda nypor. De kuvades vrede bubblar upp till ytan och svämmar över. Detta var vad som hände under den arabiska våren. I Tunisien lyckades revolutionen, i Egypten övergick den i fiasko. I Syrien ledde den till ett inbördeskrig som mest av allt liknar en gisslantagning av civilbefolkningen. I Iran har de senaste dagarnas gatuprotester mot fattigdom och höjda priser snabbt övergått i demonstrationer mot den islamistiska diktaturen i sig. Under Irans ayatolla existerar ingen yttrandefrihet. "Omoralisk" musik är förbjuden, internet begränsat. Kvinnor måste bära slöja. Misshagliga kastas i fängelse, torteras, försvinner, mördas. De senaste åren har förtrycket intensifierats. Det tycks onekligen som att ingen totalitär ideologi i världen är starkare än hungern efter personlig makt och rikedom. För samtidigt har den djupt troende regimen nämligen plundrat landet ekonomiskt. Myndigheterna är korrupta och söndervittrade. Det är glädjande att se Irans folk resa sig. Modet kan inte nog understrykas hos dem som ropar efter det förbjudna på gatorna: "Självständighet! Frihet! Iransk republik!" Men den dysfunktionalitet som föranlett upproret kommer grymt nog att försvåra en ny ordning. Hela den praktiska demokratin måste ju byggas från grunden, sten för sten. Som den arabiska våren visat är detta mycket svårt. Låt oss hoppas att den persiska våren visar att det inte är omöjligt.


”Världen har tagit ett stort kliv in i klassrummet”

Summary: Var går gränsen för vad en lärare får göra när en elev ska utvisas ur Sverige? Charlotte Björnfot och Malin Lundkvist ser att världen tränger in i deras klassrum. ”Då måste det vara vår skyldighet att göra något för utsatta”, säger de.

Elever från världens alla hörn kommer gående i korridorerna, några sitter på golvet. De snackar med varandra eller lyssnar på musik: Timbuktu, Ison och Fille, kumba och för mig okända hiphop-storheter. Snart är lunchrasten över på Sågbäcksgymnasiet i Huddinge. Vi har slagit oss ned i ett klassrum tillsammans med Charlotte Björnfot och Malin Lundkvist samt deras elever Janet da Silva och Doreen. Framför oss sitter två engagerade lärare och två tonåringar som drömmer om att få stanna i Sverige. De unga tjejerna vill utbilda sig till läkare, barnmorska eller sjuksköterska. – Lärarrollen har förändrats. Vi ska sätta betyg och är en sorts professionella myndighetspersoner. Men i dag har världen tagit ett stort kliv in i klassrummet, säger Charlotte Björnfot. När hon undervisar i samhällskunskap och historia berättar hon ofta om personer som kämpat för mänskliga rättigheter och mot alla former av förtryck. Som Martin Luther King, Nelson Mandela, Aung San Suu Kyi och moder Theresa – alla har de velat göra världen bättre för sina medmänniskor. – När jag berättat om dem och vet att det sitter elever i klassrummet med egna erfarenheter av krig och våld, som bott på barnhem under eländiga villkor ... hur kan jag då fortsätta att vara passiv? Det går ju inte bara att stänga av alla känslor så fort jag lämnar klassrummet, fortsätter Charlotte Björnfot. Hennes kollega Malin Lundkvist är uppvuxen i ett kristet hem med ett starkt engagemang för flyktingar. Redan som barn blev hon upprörd när hon hörde talas om orättvisorna i världen. I sjuan beställde hon information från Amnesty international, och skickade ofta vykort till diktatorer med krav på att politiska fångar skulle friges. – Vi ser på tv om flyktingar som tar sig över Medelhavet, om kvinnor och barn som våldtas i Kongo och om det fasansfulla som sker i Syrien. Det är lätt att tro allt sker långt borta från vår trygga del av världen. Men verkligheten sitter framför mig varje dag i klassrummen, säger Malin Lundkvist. Hon möter elever som ena dagen brinner för att plugga och utbilda sig för att få bra jobb, och nästa dag får besked om att de ska skickas ut ur landet. – Då ser jag hur något släcks i deras ögon, hoppet om en bättre framtid dör. Då kan jag inte i ena stunden vara ”läraren Malin” och i nästa ”mamman och privatpersonen Malin”. Det skulle vara en omöjlighet. De senaste veckorna har Malin och Charlotte engagerat sig alltmer för Janet Da Silva och Doreen, som båda går första året på vård- och omsorgsprogrammet. Men nu ska de alltså inte längre få bo kvar i Sverige. Migrationsverket anser inte att skyddsskälen är tillräckligt starka. Janet Da Silva kom hit från Angola i södra Afrika tillsammans med sin lillasyster. Där hade de bott på ett barnhem i huvudstaden Luanda under flera år. – Det var inte bra på barnhemmet och jag och min syster rymde. Först levde vi på gatorna, men till slut fick vi hjälp av en kvinna som såg till att vi kunde komma till Sverige. Här är människorna så fina. Jag vill stanna här och utbilda mig till läkare för att hjälpa andra. Foto: Magnus Hallgren Nu har Janet varit i Sverige i  nästan fem år. Hon bor i ett familjehem, pluggar hårt för att få så bra betyg som möjligt. På fritiden sjunger hon och spelar piano. Hon har just fyllt 18 år. Doreen är ett år äldre. Hon kom till Sverige med sin pappa, som hade fått arbetsstillstånd. Nu drömmer Doreen om att bli sjuksköterska eller barnmorska. Hon tar ofta hand om en grannes barn för att lära sig mer, på fritiden brukar hon laga mat och simma eller gå på promenader med pappan. – Det är ingen bra idé för att återvända till Ghana, inte alls. Jag har förlorat kontakten med alla mina gamla vänner där. Nu trivs jag jättebra i Sverige och vill så gärna stanna här för jobba i vården. Det är allt jag vill. En dag i höstas berättade Doreen för Malin Lundkvist att hon skulle skickas tillbaka till Ghana, och att myndigheterna där ska ansvara för att hon tas om hand. – Men hur ska det gå? Hur ska hon klara sig där? Hon har etablerat sig i Sverige och talar svenska. Det känns så fel att tvinga henne härifrån. Malin och Charlotte har skrivit brev till alla ministrar som kan tänkas vara berörda. De har skickat skrivelser till Migrationsverket och Migrationsdomstolen samt varit i kontakt med advokater. – Vi har också vänt oss till läkare för att få stöd för kravet att elever som läser vård och omsorg ska få stanna i Sverige. Om några år kommer det att vara en stor brist i sådana yrken. Vi försöker också stötta Janet och Doreen under skoldagarna, förklarar Malin Lundkvist. Hon har arbetat som lärare sedan början av 1990-talet och undervisar i dag i svenska som andraspråk. – Jag blev lärare för att jag är intresserad av andra människor. I mitt yrke träffar jag så många unga från olika kulturer som vill utvecklas. Det ger mitt jobb en stor mening. Finns det en risk att du blir för engagerad? – I mina elever? En lärare kan aldrig bli för engagerad enligt min mening. Mina elever måste lita på att de kan komma till mig med både glädje och sorg. Vi vuxna har en skyldighet att finnas där om barn och unga behöver det. – När det gäller Janet och Doreen tvekar jag inte ett ögonblick att kontakta myndigheter, skriva brev och insändare ... använda mina kunskaper i svenska för att ligga på och väcka opinion, svarar Malin Lundkvist. Hon säger att en av skolans viktigaste uppgifter är att förmedla en värdegrund som bygger på humanism och mänskliga rättigheter. Att då tiga när människor behandlas illa skulle vara omoraliskt, menar hon. – Måste inte politiker och myndigheter också ha ett hjärta? Hur tänker du, Charlotte, finns det konflikt mellan lärarollen och att vara en privatperson? – Inte för mig. Jag skulle inte må bra om jag inte försökte göra något, svarar Charlotte. Hon och Malin har sina arbetsplatser mitt emot varandra när de inte är i klassrummen. De talar ofta om vart det svenska samhället är på väg – och ibland om hur de beundrar elever som orkar ta sig till skolan trots hotet om att ”kastas” ut ur landet, som Malin och Charlotte uttrycker det. – Jag hade en längre tid sett hur engagerad Malin är och vad hon gör för sina medmänniskor. Hon gav mig en puff att göra något mer än att bara prata. Ibland behövs det eldsjälar som inspirationskällor. Personer som brinner för något blir föredömen, säger Charlotte. Hon växte själv upp i Pajala i Tornedalen i ett hem där det talades meänkieli, ett av fem erkända minoritetsspråk i Sverige. – Vi var som en del av Sverige, fast ändå inte fullt ut. Vi tillhörde en minoritetskultur med allt vad det innebär. I dag kan jag känna igen mig i barn och ungdomar som kommer hit från andra länder, säger Charlotte Björnfot. Hon och Malin har tre barn vardera. De försöker föreställa sig hur det skulle kännas om någon av dem skulle tvingas lämna ett land de kommit till för att leva i fred och få möjlighet att utvecklas som fria människor. – Jag måste framhålla en sak till, säger Malin plötsligt. Vi har en vårdkris här i landet med brist på personal på många håll. Här är två tjejer som inget hellre vill än att jobba på till exempel ett sjukhus och så ... – Hur många fler ungdomar som Janet och Doreen finns det runt om i landet? Om någon tycker att jag som lärare inte får kämpa för att de ska få stanna, ja då vet jag inte längre vilket land jag bor i. Som lärare har hon ett extra ansvar, tycker Charlotte Björnfot. – Både för att se till att unga som har livet framför sig inte ger upp och för att lyfta fram de värden som Sverige bygger på. För mig betyder demokrati, mänskliga rättigheter och att alla är lika mycket värda väldigt mycket – både som lärare och privatperson. Charlotte Björnfot märker en ökad polarisering i debatten om den svenska flyktingpolitiken. Hon ser också en allt tydligare segregation i Sverige, inte minst gäller det var människor bor och går i skola. – Vi hoppas att den växande främlingsfientligheten och det ökande antalet asylsökande inte ska drabba unga som Janet och Doreen så att de inte kan få stanna här, säger Malin Lundkvist och Charlotte Björnfot. Vi lämnar dem och Sågbäcksgymnasiet. När vi går ut ur klassrummet suckar Doreen och säger att det känns svårt. – Sverige är mitt land nu. – Och vad ska jag göra i Angola? undrar Janet. Jag känner ingen där. Jag vill inte heller att min syster ska behöva bo på ett barnhem igen. Läs mer. Det här är de nya eldsjälarna. 3 råd till den som vill engagera sig 1 Gör något, litet eller stort. Det är oftare lättare än vi tror att engagera sig. Många bäckar små ... 2 Ta tag i en hjärtefråga som berör dig på djupet. Prata med andra som du tror tänker och känner likadant som du. Det kan föda många nya och konstruktiva idéer. 3 Kontakta någon organisation som arbetar med det du är intresserad av: barn, miljö, mänskliga rättigheter eller flyktingar. Malin Lundkvist Ålder: 48 år. Bor: Huddinge, söder om Stockholm. Familj: Make, tre barn, 19, 16 och 13 år. Gör: Lärare i svenska som andraspråk på Sågbäcksgymnasiet i Huddinge. Charlotte Björnfot Ålder: 43 år. Bor: I Botkyrka, söder om Stockholm. Familj: Make, tre barn, 13, 12 och 5 år. Gör: Lärare i samhällskunskap och historia på Sågbäcksgymnasiet i Huddinge.


”Verkligheten sitter framför mig i klassrummet”

Summary: Var går gränsen för vad en lärare får göra när en elev ska utvisas ur Sverige? Charlotte Björnfot och Malin Lundkvist ser att världen tränger in i deras klassrum. "Då måste det vara vår skyldighet att göra något för utsatta", säger de.

Elever från världens alla hörn kommer gående i korridorerna, några sitter på golvet. De snackar med varandra eller lyssnar på musik: Timbuktu, Ison och Fille, kumba och för mig okända hiphop-storheter. Snart är lunchrasten över på Sågbäcksgymnasiet i Huddinge. Vi har slagit oss ned i ett klassrum tillsammans med Charlotte Björnfot och Malin Lundkvist, och deras elever Janet da Silva och Doreen. Framför oss sitter två engagerade lärare och två tonåringar som drömmer om att få stanna i Sverige. De unga tjejerna vill utbilda sig till läkare, barnmorska eller sjuksköterska. – Lärarrollen har förändrats. Vi ska sätta betyg och är en sorts professionella myndighetspersoner. Men i dag har världen tagit ett stort kliv in i klassrummet, säger Charlotte Björnfot. När hon undervisar i samhällskunskap och historia berättar hon ofta om personer som kämpat för mänskliga rättigheter och mot alla former av förtryck. Som Martin Luther King, Nelson Mandela, Aung San Suu Kyi och Moder Theresa – alla har de velat göra världen bättre för sina medmänniskor. – När jag berättat om dem och vet att det sitter elever i klassrummet med egna erfarenheter av krig och våld, som bott på barnhem under eländiga villkor ... hur kan jag då fortsätta att vara passiv? Det går ju inte bara att stänga av alla känslor så fort jag lämnar klassrummet, fortsätter Charlotte Björnfot. Hennes kollega Malin Lundkvist är uppvuxen i ett kristet hem med ett starkt engagemang för flyktingar. Redan som barn blev hon upprörd när hon hörde talas om orättvisorna i världen. I sjuan beställde hon information från Amnesty International, och skickade ofta vykort till diktatorer med krav på att politiska fångar skulle friges. – Vi ser på tv om flyktingar som tar sig över Medelhavet, om kvinnor och barn som våldtas i Kongo och om det fasansfulla som sker i Syrien. Det är lätt att tro allt sker långt borta från vår trygga del av världen. Men verkligheten sitter framför mig varje dag i klassrummen, säger Malin Lundkvist. Malin Lundkvist. Foto: Magnus Hallgren Hon möter elever som ena dagen brinner för att plugga och utbilda sig för att få bra jobb, och nästa dag får besked om att de ska skickas ut ur landet. – Då ser jag hur något släcks i deras ögon, hoppet om en bättre framtid dör. Då kan jag inte i ena stunden vara "läraren Malin" och i nästa "mamman och privatpersonen Malin". Det skulle vara en omöjlighet. De senaste veckorna har Malin och Charlotte engagerat sig alltmer för Janet Da Silva och Doreen, som båda går första året på vård- och omsorgsprogrammet. Men nu ska de alltså inte längre få bo kvar i Sverige. Migrationsverket anser inte att skyddsskälen är tillräckligt starka. Janet Da Silvia kom hit från Angola i södra Afrika tillsammans med sin lillasyster. Där hade de bott på ett barnhem i huvudstaden Luanda under flera år. – Det var inte bra på barnhemmet och jag och min syster rymde. Först levde vi på gatorna, men till slut fick vi hjälp av en kvinna som såg till att vi kunde komma till Sverige. Här är människorna så fina. Jag vill stanna här och utbilda mig till läkare för att hjälpa andra. Nu har Janet varit i Sverige i nästan fem år. Hon bor i ett familjehem, pluggar hårt för att få så bra betyg som möjligt. På fritiden sjunger hon och spelar piano. Hon har just fyllt arton år. Doreen är ett år äldre. Hon kom till Sverige med sin pappa, som hade fått arbetsstillstånd. Nu drömmer Doreen om att bli sjuksköterska eller barnmorska. Hon tar ofta hand om en grannes barn för att lära sig mer, på fritiden brukar hon laga mat och simma eller gå på promenader med pappan. – Det är ingen bra idé för att återvända till Ghana, inte alls. Jag har förlorat kontakten med alla mina gamla vänner där. Nu trivs jag jättebra i Sverige och vill så gärna stanna här för jobba i vården. Det är allt jag vill. Doreen och Janet. Foto: Magnus Hallgren En dag i höstas berättade Doreen för Malin Lundkvist att hon skulle skickas tillbaka till Ghana, och att myndigheterna där ska ansvara för att hon tas om hand. – Men hur ska det gå? Hur ska hon klara sig där? Hon har etablerat sig i Sverige och talar svenska. Det känns så fel att tvinga henne härifrån. Malin och Charlotte har skrivit brev till alla ministrar som kan tänkas vara berörda. De har skickat skrivelser till Migrationsverket och Migrationsdomstolen, och varit i kontakt med advokater. – Vi har också vänt sig till läkare för att få stöd för kravet att elever som läser vård och omsorg ska få stanna i Sverige. Om några år kommer det att vara en stor brist i sådana yrken. Vi försöker också stötta Janet och Doreen under skoldagarna, förklarar Malin Lundkvist. Hon har arbetat som lärare sedan början av 1990-talet och undervisar i dag i svenska som andraspråk. – Jag blev lärare för att jag är intresserad av andra människor. I mitt yrke träffar jag så många unga från olika kulturer som vill utvecklas. Det ger mitt jobb en stor mening. Finns det en risk att du blir för engagerad? – I mina elever? En lärare kan aldrig bli för engagerad enligt min mening. Mina elever måste lita på att de kan komma till mig med både glädje och sorg. Vi vuxna har en skyldighet att finnas där om barn och unga behöver det. – När det gäller Janet och Doreen tvekar jag inte ett ögonblick att kontakta myndigheter, skriva brev och insändare ... använda mina kunskaper i svenska för att ligga på och väcka opinion, svarar Malin Lundkvist. Hon säger att en av skolans viktigaste uppgifter är att förmedla en värdegrund som bygger på humanism och mänskliga rättigheter. Att då tiga när människor behandlas illa skulle vara omoraliskt, menar hon. – Måste inte politiker och myndigheter också ha ett hjärta? Hur tänker Charlotte, finns det konflikt mellan lärarollen och att vara en privatperson? – Inte för mig. Jag skulle inte må bra om jag inte försökte göra något, svarar Charlotte. Charlotte Björnfot. Foto: Magnus Hallgren Hon och Malin har sina arbetsplatser mitt emot varandra när de inte är i klassrummen. De talar ofta om vart det svenska samhället är på väg – och ibland om hur de beundrar elever som orkar ta sig till skolan trots hotet om att "kastas" ut ur landet, som Malin och Charlotte uttrycker det. – Jag hade en längre tid sett hur engagerad Malin är och vad hon gör för sina medmänniskor. Hon gav mig en puff att göra något mer än att bara prata. Ibland behövs det eldsjälar som inspirationskällor. Personer som brinner för något blir föredömen, säger Charlotte. Hon växte själv upp i Pajala i Tornedalen i ett hem där det talades meänkieli, ett av fem erkända minoritetsspråk i Sverige. – Vi var som en del av Sverige, fast ändå inte fullt ut. Vi tillhörde en minoritetskultur med allt vad det innebär. I dag kan jag känna igen mig i barn och ungdomar som kommer hit från andra länder, säger Charlotte Björnfot. Hon och Malin har tre barn vardera. De försöker föreställa sig hur det skulle kännas om någon av dem skulle tvingas lämna ett land de kommit till för att leva i fred och få möjlighet att utvecklas som fria människor. – Jag måste framhålla en sak till, säger Malin plötsligt. Vi har en vårdkris här i landet med brist på personal på många håll. Här är två tjejer som inget hellre vill än att jobba på till exempel ett sjukhus och så ... – Hur många fler ungdomar som Janet och Doreen finns det runt om i landet? Om någon tycker att jag som lärare inte får kämpa för att de ska få stanna, ja då vet jag inte längre vilket land jag bor i. Som lärare har hon ett extra ansvar, tycker Charlotte Björnfot. – Både för att se till att unga som har livet framför sig inte ger upp och för att lyfta fram de värden som Sverige bygger på. För mig betyder demokrati, mänskliga rättigheter och att alla är lika mycket värda väldigt mycket - både som lärare och privatperson. Charlotte Björnfot märker en ökad polarisering i debatten om den svenska flyktingpolitiken. Hon ser också en allt tydligare segregation i Sverige, inte minst gäller det var människor bor och går i skola. – Vi hoppas att den växande främlingsfientligheten och det ökande antalet asylsökande inte ska drabba unga som Janet och Doreen så att de inte kan få stanna här, säger Malin Lundkvist och Charlotte Björnfot. Vi lämnar dem och Sågbäcksgymnasiet. När vi går ut ur klassrummet suckar Doreen och säger att det känns svårt. – Sverige är mitt land nu. – Och vad ska jag göra i Angola? undrar Janet. Jag känner ingen där. Jag vill inte heller att min syster ska behöva bo på ett barnhem igen. Malin Lundkvist och Charlotte Björnfot Malin Lundkvist Ålder: 48. Bor: Huddinge, söder om Stockholm. Famil: Make, tre barn (19, 16 och 13 år). Gör: Lärare i svenska som andraspråk på Sågbäcksgymnasiet i Huddinge. Det bästa jag har varit med om: Att få möta Janet och Doreen och känna vilken kraft som finns hos dem trots alla svårigheter. Det värsta jag har varit med om: När jag ser hur många barn och unga runt om i världen som inte får en rättvis chans. Och när vi vänder ryggen åt dem som behöver hjälp här i Sverige. Charlotte Björnfot Ålder: 43 år. Bor: Botkyrka, söder om Stockholm. Familj: Make och tre barn (13, 12 och 5 år). Gör: Lärare i samhällskunskap och historia på Sågbäcksgymnasiet i Huddinge. Det bästa jag har varit med om: Att i mitt yrke få möta ungdomar från så många och rika kulturer Det värsta jag har varit med om: När jag ser hopplösheten växa i ögonen hos unga pojkar och flickor som inte får stanna i Sverige.// Tre råd. Malins och Charlottes råd till den som vill engagera sig Gör något, litet eller stort! Det är oftare lättare än vi tror att engagera sig. Många bäckar små ... Ta tag i en hjärtefråga som berör dig på djupet. Prata med andra som du tror tänker och känner likadant som du. Det kan föda många nya och konstruktiva idéer. Kontakta någon organisation som arbetar med det du är intresserad av: barn, miljö, mänskliga rättigheter eller flyktingar. Det här gör de: Malin Lundkvist och Charlotte Björnfot kämpar för att två elever på Sågbäcksgymnasiet ska få stanna i Sverige. De skriver insändare samt brev till myndigheter och politiker. I skolan får de två eleverna stöd. De nya eldsjälarna Det här är de nya eldsjälarna. De är idrottsledare, studenter, lärare, busschaufförer och konstnärer. Alla har de engagerat sig under en höst när det svenska samhället satts på prov och gjort viktiga insatser för sina medmänniskor.


Hur ska vi prata med pappa om vår oro för hans hälsa?

Summary: Hennes pappa har alltid varit viljestark, och nu när han är pensionär har det blivit ännu tydligare. Han gör det han själv vill, i sin egen takt. Men hans kondition är usel och övriga familjen oroar sig för hans hälsa. När de försöker prata med honom om det slår han dövörat till. Hur kan de få honom att lyssna? Psykolog Liria Ortiz svarar.

Fråga: Jag är snart 25 år och bor inte längre hemma. Både min bror och jag har alltid haft en bättre relation till vår mor, hon är öppnare och lättare att prata med. Däremot tror jag att ingen av oss tvivlar på att vår far älskar oss lika mycket, han visar det bara inte på samma sätt. Nu när jag inte längre bor hemma tror jag mig kunna se fler och större sprickor mellan mina föräldrar än vad jag någonsin gjort och detta gör mig otroligt ledsen. Pappa är 70 år och pensionerad sedan en tid tillbaka och mamma tio år yngre. Både mamma och pappa är hemkära och har lagt ner otroligt mycket tid på att renovera och fixa med huset och trädgården. De är också ute och reser och gör en del saker tillsammans och verkar vara glada tillsammans ofta, men stunderna däremellan, som jag tycker mig se blir allt fler, blir allt längre och jag tror att det tär på båda två. Mamma är den handlingskraftiga av dem och vill gärna se att saker händer snabbt, men eftersom pappa är hemma blir det honom som hon lägger uppgifterna på. Pappa har alltid haft en egen vilja, ännu mer på senare tid, och gör saker i sin takt och med sina prioriteringar. Detta stör mamma otroligt mycket och hon kan stå och nästan skälla och skrika på pappa, som i sin tur sluter sig och blir tyst, så som han alltid har blivit. Ingen vet riktigt vad pappa har för sig hemma hela dagarna. Mamma tycker att han skulle kunna städa ibland, men ofta händer liksom inget och det slutar ibland med att mamma blir sur och arg och tar tag i det på sin lediga dag. Pappa har ett par gånger sagt att nu när han är pensionär ska han fasen få göra vad han vill. Han äter vad han vill och hans kondition är usel. Han blir andfådd av att gå i trapporna hemma, ja, han låter nästan alltid som att han har en ansträngd andning. Han går på läkarkontroller och de har sagt att hans värden ser bra ut, men att konditionen skulle kunna vara betydligt bättre. Detta verkar inte ha fått effekt på pappa, som fortsätter som vanligt. Övriga i familjen oroar sig för pappa, men varje försök att prata med honom möts av döva öron, både när det är på tu man hand och med familjen. Han får det att kännas som att det inte är vårt problem och att vi inte har något med det att göra. Detta har fått mamma att inse att hon kanske inte kommer att kunna göra alla saker hon har sett fram emot med pappa när hon blir pensionär, som att resa. Jag vill hemskt gärna försöka göra någonting för dem, men jag vet inte i vilken ände jag ska börja. Han har aldrig öppnat sig riktigt, och jag tycker synd om honom, men vet inte hur jag ska närma mig honom utan att få honom att känna sig obekväm eller inträngd i ett hörn. Tacksam för svar Svar: Mitt intryck är att det finns mycket dubbla känslor inför din pappa, både från dig och från de övriga i familjen. Du skriver med värme om hans snällhet, men reserverar dig samtidigt, hans snällhet är ”både på gott och ont”. Den bild jag får av era relationer i familjen är att din pappa varit accepterad och uppskattad, men ändå haft rollen av en särling i familjen, och att det möjligen till stor del handlar om att han är annorlunda än er övriga. Och nu verkar ni har kommit ännu mer i otakt med varandra. Det är uppenbart att du har en genuin oro över din pappas livsstil men också en rejäl irritation över att han inte gör som ni säger åt honom att göra utan i stället drar sig undan ännu mer. Inom motivationspsykologi kallas detta för motstånd, och vi vet i dag en hel del om hur vi i vårt sätt att kommunicera med andra kan trigga en sådan reaktion. Men också hur vi kan slippa gå i den fällan, och istället få en dialog, även om det som är svårt och lite utmanande. Precis som du så väl beskriver det, att du inte vill att han ska ”känna sig obekväm eller inträngd i ett hörn”. Men först vill jag säga att det som händer i första hand ska ses som ett problem dina föräldrar emellan, och att det är de som måste börja prata med varandra och hitta lösningar. Och att det är din mamma som måste ta ställning till om hon vill leva ihop med din pappa. Du skriver inte om hur det varit förut med jämställdhet mellan dem, men det verkar inte som om din pappa blivit mer öppen för att hjälpa till hemma för att han blivit pensionär. Samtidigt skriver du att de har många bra stunder tillsammans, och kanske din mamma värderar det som viktigare. Vi vet att personer som lämnar arbetslivet ganska snart utvecklar ett annat sätt att förhålla sig till tiden. Något har uttryckt det så här: ”När jag arbetade ägnade jag mig aldrig åt att skjuta upp saker, nu som pensionär gör jag det hela tiden, och det som då fick ta en halvtimme kan nu ta en förmiddag.” Vi som är kvar i arbetslivet kan tycka att detta tyder på en upprörande brist på effektivitet. Men för många pensionärer kan det vara en viktig del av livskvaliteten a,tt ha lämnat den stress och de krav som för de flesta har hört arbetslivet till. Du ska förstås värdera om det här är ett rimligt sätt att tänka, men jag tror att ni kan slippa ett rejält irritationsmoment er emellan om ni kan ha förståelse för att för er pappa är den här nyvunna friheten viktig. Det din pappa gör är faktiskt något som får beskrivas som normalpsykologi. Vi vet utifrån studier om hur vi kommunicerar att när man upplever att någon försöker övertala en att göra något som man inte vill, eller i varje fall tvekar inför, så blir man försvarsinställd. Då börjar man bagatellisera och miminera värdet av det som den andre säger. Det är ett sätt att hävda vår rätt att bestämma själva, och ibland också att undvika att ta till oss något som vi trots allt anar har sina poänger, men som känns svårt att klara av att förändra. Hur kan du då göra för att få din pappa att kanske ändå vilja lyssna på din oro för hans dåliga kondition? Här får du två råd. Det första är att sluta ge råd utan i stället använda ”jagbudskap”, det underlätta att ta upp en besvärlig fråga med någon. Ungefär så här: ”Jag märker att du har dålig kondition, särskilt när du går i trappor. Det gör mig orolig för dig. Det är viktigt för mig att du mår bra och får leva länge till.” Det är förstås upp till dig, men kan du tänka dig att göra åt det här? Lägg märke till det viktigaste i ”jagbudskap”: Att inte kritisera, visa respekt för personens valfrihet, och bara berätta om de egna tankarna och känslorna. Att säga vad man vill att personen ska göra annorlunda men inte ge sig in på att tolka vad man tror att personen tänker och känner. Att även sikta framåt och ge personen plats att få prata om det som denne kan tänka sig att göra. Det här sättet att samtala om ett problem gör att en person ofta blir mycket mer beredd att börja prata om en möjlig förändring. Och när personen inte vill förändra kan det åtminstone uppstå en dialog som kan öka förståelsen. Ingen vill öppna sig och prata när den känner sig anklagad eller nästan beordras att förändra sig. Samtidigt tror jag att det är viktigt att du kan acceptera, om han inte ändrar sig, att han har rätt att bestämma vilken livsstil han vill ha under sina sista år. För alternativet är väl egentligen att ni kan blir osams till och från, och ömsesidigt missnöjda med varandra. Att tjata på någon hjälper som sagt inte. När det gäller hur saker och ting ska vara hemma hos dina föräldrar, så tycker jag återigen att en rimlig utgångspunkt för dig ska vara att det är en fråga för dina föräldrar att hantera. Liria Ingen vill öppna sig och prata när den känner sig anklagad eller nästan beordras att förändra sig.