”Sluta särbehandla enkönade par som köar för insemination”

Summary: Enligt reglerna i Stockholms läns landsting måste lesbiska och bisexuella par välja vem i paret som ska stå i kö för insemination eller konstgjord befruktning. Om kvinnan som står i kö inte blir med barn, kan inte hennes partner försöka i stället. Reglerna följer heterosexuella pars fysiska förutsättningar och måste göras om, skriver Helene Sigfridsson, landstingspolitiker för Miljöpartiet.

Är du kvinna i Stockholms län? Vill du bli gravid och föda barn men lever i en enkönad relation där din partner redan beviljats insemination? Då kan du glömma ett eget barn. Enligt landstingets regler måste lesbiska och bisexuella par välja vem i paret som ska stå i kö för insemination eller konstgjord befruktning (IVF). Om paret några år senare vill ha ett syskon måste samma kvinna ställa sig i kö igen. Det är alltså inte möjligt att låta den andra kvinnan bli biologisk mamma eftersom det inte är möjligt för den andra partnern (mannen) i heterosexuella par. Det innebär även att om kvinnan som har ställt sig i kö inte blir med barn, trots flera inseminations- och IVF-försök, så kan inte hennes partner försöka istället. Det här tycker vi i Miljöpartiet är fel och borde klassas som diskriminering. Kvinnors valfrihet och makt över den egna kroppen är en rättighet och jämförelser mellan enkönade par och heterosexuella par ska inte göras av landstinget. Förutsättningarna är medicinska men man utgår från en heteronormativ syn. Året är 2010. Vi kan inte längre låta heterosexuella pars fysiska förutsättningar styra över alla andra relationer. Regeln måste ändras så att kvinnorna själva bestämmer vem som ska stå i kö – både vid första och andra barnet. Om den ena kvinnan i en relation inte lyckas blir gravid borde hennes partner få ta över försöken som är kvar. Hälso- och sjukvårdslagen säger att hälso- och sjukvård ska ges på lika villkor med respekt för alla människors lika värde, det gäller även stjärnfamiljer. Sedan den 1 juli 2005 är det möjligt för enkönade par att få barn genom assisterad befruktning på sjukhus i Sverige. I dag får barnlösa par i Stockholm tillgång till tre provrörsbefruktningar. Hälso- och sjukvårdsnämnden i Stockholm beslutade redan i september 2008 att ”uppdra till förvaltningen att återkomma till nämnden med en beskrivning av hur jämlikhet för lesbiska respektive heterosexuella par vid IVF-behandlingar kan uppnås samtidigt som dess olika förutsättningar beaktas.” Men inget har hänt. På nämndens sammanträde 17 mars 2009 redovisade landstingets förvaltning att Landstinget i Uppsala län dömts till att betala skadestånd till den ena kvinnan i ett enkönat par. Den äldre av de två kvinnorna genomgick en behandling som avbröts då den övre åldersgränsen nåddes. Den yngre kvinnan ville överta behandlingen, men nekade. Domen är överklagad till högsta domstol och rättsläget anses därför vara oklart. Som politiker anser vi att det är politikernas skyldighet att ta ställning och klargöra vilka rättigheter som vi vill ska gälla - i lag i riksdagen om så krävs. Den politiska ledningen i landstinget har istället valt att ducka – precis som i frågan om vård för papperslösa inväntar man att riksdagen ska agera istället för att ge människor mer makt över sina liv. IVF-behandlingarna ingår inte Stockholms läns landstings vårdgaranti och den nationella valfriheten omfattar inte assisterad befruktning. Det är inte rimligt att förutsättningarna är olika för par i olika delar av landet. Vi i Miljöpartiet vill införa en nationell policy för IVF-vården så att alla barnlösa par får jämlik vård, oavsett vilket landsting man bor i. Vi vill också undersöka möjligheten att införa en vårdgaranti för konstgjord befruktning för att säkerställa att alla par får hjälp i tid. Vi har föreslagit att hälso- och sjukvårdsnämndens förvaltning ska utreda konsekvenserna, i synnerhet gällande spermie- och äggdonationer, av en ny vårdgaranti. Miljöpartiet vill erbjuda invånarna ett kärleksfullt och individanpassat landsting. Då kan vi inte diskriminera kvinnor som vill bli föräldrar genom att tvinga dem resa till andra länder och betala dyrt för sin barnlängtan. Helene Sigfridsson Miljöpartiet de gröna i Stockholms läns landsting


”Hbt-personer får inte den vård de har rätt till”

Summary: Diskrimineringsombudsmannen: Diskriminerande strukturer inomsjukvården fråntar hbt-personer rätten till vård på lika villkor. Trots att hbt-personer som grupp har större vårdbehov än befolkningen i stort är det många som undviker att söka vård. Både svensk och internationell forskning visar att de skräms bort från sjukvården på grund av ett kränkande och diskriminerande bemötande. Det här leder givetvis till ytterligare ohälsa för en redan utsatt grupp. Sjukvårdspersonalen måste sluta utgå från att alla människor är heterosexuella och behandla sjukdomar utifrån symtom och diagnos – inteutifrån könsidentitet, könsuttryck eller sexuell läggning, skriver Katri Linna.

En homosexuell man söker vård för nackspärr. Han erbjuds att testa sig för hiv. En lesbisk kvinna vill göra en vanlig gynekologisk undersökning. Hon blir hänvisad till en särskild mottagning för kvinnor som har sex med kvinnor. En transvestit söker vård för bihåleinflammation men får sin könsidentitet ifrågasatt av läkaren. En man som vill besöka sin sjuka make stoppas av personalen, som förutsätter att närstående inte är av samma kön. En transsexuell person vill korrigera sitt kön. Under de två år som processen tar får hon utstå kränkningar från psykologer och annan vårdpersonal. Det här är exempel på erfarenheter som hbt-personer har gjort i kontakten med sjukvården. Listan kan göras längre. Det är erfarenheter som gör att många drar sig för att söka vård, trots att hbt-personer som grupp har sämre fysisk och psykisk hälsa än befolkningen i stort. Forskning och rapporter från olika myndigheter har visat på ett samband mellan diskriminering och ohälsa. DO:s erfarenheter visar att hbt-personer är utsatta för diskriminering och allvarliga kränkningar inom alla livets områden – på jobbet, i skolan, i affären, i kontakten med myndigheter och sjukvården. Att en redan utsatt grupp drar sig för att söka vård leder givetvis till ytterligare ohälsa. I en rapport som skrevs av Folkhälsoinstitutet i samverkan med de tidigare ombudsmännen mot diskriminering (Jämställdhetsombudsmannen, Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning samt Handikappombudsmannen) framkommer att kränkande bemötande leder till nedsatt välbefinnande. Starkast och mest alarmerande ohälsa hade de personer som hade upplevt kränkningar som var kopplade till någon av diskrimineringsgrunderna, till exempel sexuell läggning. En studie från Statens folkhälsoinstitut visar att varannan av de tillfrågade transpersonerna någon gång hade övervägt att ta sitt liv. Självmordsförsök var också dubbelt så vanligt bland homo- och bisexuella som i övriga befolkningen. Men trots att hbt-personer som grupp har större vårdbehov än befolkningen i stort är det alltså många som undviker att söka vård. Både svensk och internationell forskning visar att många hbt-personer skräms bort från vården av kränkande och diskriminerande bemötande. Ett bemötande från sjukvårdspersonalen grundat i tvåkönsnormen, som hävdar att det bara finns två tydliga kön, kan leda till att transpersoner inte respekteras och bekräftas i sin egen könsidentitet. Föreställningen om en naturlig heterosexuell ordning mellan kvinnor och män kan leda till kränkande bemötande av homo- och bisexuella. Hbt-personer vittnar om olika typer av diskriminerande situationer i kontakten med sjukvården. Transpersoner upplever ofta att den egna könsidentiteten eller könsuttrycken ifrågasätts i alla slags kontakter med sjukvården. Inom reproduktionsvården finns flera exempel på enkönade par som vittnar om ett heteronormativt, okunnigt och i flera fall negativt bemötande. Många landsting har skilda villkor för behandling av enkönade par och olikkönade par. Sveriges nationella folkhälsopolitik syftar till att alla människor ska ha tillgång till god hälso- och sjukvård på lika villkor. Den målsättningen måste självfallet omfatta alla invånare, oavsett sexuell läggning, könsidentitet eller könsuttryck. DO har tillsyn över diskrimineringslagen som bland annat omfattar hälso- och sjukvårdsområdet. DO har under 2010 och 2011 särskilt fokus på rätten till sjukvård på lika villkor. I detta arbete kommer de problem och den kunskap som DO har fått genom anmälningsärenden, genom forskning och rapporter, i kontakter med civila samhället, andra myndigheter och övriga relevanta aktörer, att ligga till grund för ett utvecklingsarbete och förslag på konkreta åtgärder. I det arbetet är det viktigt att synliggöra de diskriminerande strukturer som leder till individuella kränkningar. Det är först när man börjar förändra strukturerna som lika rättigheter blir en faktisk möjlighet. Särskilt stötande är det förstås när diskriminerande strukturer kommer till uttryck i lagstiftningen. Ett exempel är den lag om fastställande av könstillhörighet som fortfarande år 2010 ställer krav på sterilisering av transsexuella som ska genomgå en könskorrigering. DO stöder därför Socialstyrelsens förslag att ta bort det kravet. Alla som söker hälso- och sjukvård har rätt att bli bemötta på lika villkor. Sjukvårdspersonal ska behandla sjukdomar och ställa frågor utifrån symtom och diagnos, inte utifrån könsidentitet, könsuttryck eller sexuell läggning. Det handlar med andra ord inte om att lära sig hur man specifikt ska bemöta en bisexuell person med ryggskott, en transvestit med ett brutet ben, en transsexuell med urinvägsinfektion eller en homosexuell person med sömnbesvär. Målet med kompetenshöjnings- och utvecklingsarbetet bör i stället vara att i bemötande och behandling sluta utgå från föreställningen att alla människor identifierar sig som antingen kvinnor eller män utifrån det biologiska kön som tillskrevs dem vid födseln. Alla människor har inte könsuttryck som ”passar ihop” med den könsidentitet som det omgivande samhället tillskriver dem. Vårdpersonal måste även sluta utgå ifrån att alla människor är heterosexuella. Föreställningen att vissa könstillhörigheter, könsidentiteter, könsuttryck eller sexuella läggningar är mer naturliga eller önskvärda än andra är en diskriminerande struktur som i praktiken fråntar hbt-personer rätten till vård på lika villkor utifrån individuella förutsättningar och behov. Katri Linna Diskrimineringsombudsman


”Regeringen försöker dölja ökande inkomstklyftor”

Summary: Alliansregeringen har inte kunnat acceptera att EU:s relativa fattigdomsbegrepp – som gällt sedan 1984 – har givit den rödgröna oppositionen räfattigdomen i Sverige ökar. Därför har Fredrik Reinfeldt agerat kraftfullt under våren 2010 för att EU ska ändra den här gemensamma, vetenskapligt baserade fattigdomsdefinitionen, skriver Lena Sommestad.

Vad är fattigdom? Detta har blivit en stridsfråga inför valet, när de röd-gröna hävdar att fattigdomen ökar medan anhängare till alliansen hävdar att den minskar. Vad få känner till är att alliansregeringen under våren 2010 har agerat kraftfullt för att EU ska ändra den europeiska fattigdomsdefinitionen. Problemet med den hittills gällande definitionen, ur alliansregeringens synvinkel, är att denna definition ger de röd-gröna räfattigdomen i Sverige ökar. Detta har regeringen inte kunnat acceptera. Tillsammans med likasinnade regeringar har man tagit strid för att EU ska ändra kurs – och man har lyckats. Den etablerade fattigdomsdefinitionen i EU säger att den som är fattig har en inkomst som är lägre än 60 procent av medianinkomsten. Denna definition är nära knuten till samhällets inkomstfördelning. Om inkomsterna ökar i samhället men stora grupper släpar efter, då ökar fattigdomen. I EU har detta sätt att se på fattigdom gällt sedan 1984. EU:s relativa fattigdomsdefinition är vetenskapligt väl förankrad. Ledande forskare har övertygande visat att det inte är tillräckligt att beskriva fattigdom som ett absolut tillstånd av armod (”absolut fattigdom”). Så snart en person lever över existensminimum blir det mer meningsfullt att mäta fattigdom i relation till levnadsnivån i samhället. En person är fattig om han eller hon inte kan leva på en anständig standard enligt de traditioner och värderingar som råder. Den som är fattig utestängs från normala sociala relationer till andra människor. Det har länge rått bred enighet om EU:s relativa fattigdomsbegrepp, även om medlemsländer också har använt olika typer av absoluta fattigdomsgränser (som till exempel den svenska socialbidragsnormen). Vändpunkten i synen på fattigdom kom på Europeiska rådets möte i mars i år. Sverige och ett antal likasinnade medlemsstater vägrade då godkänna det fattigdomsmål som EU-kommissionen hade föreslagit. Samtidigt tog den svenska regeringen strid för att avskaffa den fattigdomsdefinition som har gällt i EU sedan 1984. Det djupare motivet är inte svårt att inse. Regeringens ekonomiska strategi går ut på att öka inkomstklyftorna, vilket betyder att fattigdomen ska öka, så som fattigdom hittills har definierats i EU. Den svenska regeringen vill genomföra denna strategi utan att EU-kommissionen levererar kritik mot Sverige för att fattigdomen ökar. Eller som Fredrik Reinfeldt uttryckte det efter marsmötet: EU-kommissionens förslag om fattigdomsmål är ett hot mot den nationella suveräniteten. Vårens strid om fattigdomsmålet blev hård. I polemik med bland andra Fredrik Reinfeldt hävdade kommissionens ordförande José Manuel Barroso att EU har rätt att sätta upp fattigdomsmål för EU-länderna. Europeiska rådets ordförande Herman van Rompuy betonade att fattigdomsbekämpning är en central del i den europeiska samhällsmodellen. Den europeiska tillväxten ska inte bara vara smart och hållbar utan också socialt inkluderande. Den svenska regeringen inriktade under våren sin kraft på att ändra fattigdomsdefinitionen. Nya indikatorer skulle frikoppla begreppet fattigdom från samhällets inkomstfördelning. På hemmaplan förbereddes samtidigt en ny fattigdomsstatistik, genom att Försäkringskassan lät utarbeta ett nytt, absolut fattigdomsmått som skulle kunna ersätta den gängse EU-definitionen. Med EU-definitionen har fattigdomen i Sverige ökat under senare år, från 9 procent 2004 till 13 procent 2008. Men med det nya måttet, däremot, har fattigdomen i stället minskat något. På Europeiska rådets möte i juni gick den svenska regeringen segrande ur striden. EU-kommissionen fick acceptera en kompromiss. Sverige och andra kritiker gick med på ett fattigdomsmål, att minska antalet fattiga i EU med 20 miljoner människor, men det skedde till priset av att EU övergav den gemensamma, vetenskapliga definitionen av fattigdom. I stället beslutade Europeiska rådet att varje regering i fortsättningen ska få bestämma på egen hand hur fattigdom ska definieras och mätas. Nationella prioriteringar ska styra. Beslutet på Europeiska rådets junimöte har två allvarliga konsekvenser. För det första ersätter politiskt godtycke en gemensam definition baserad på oberoende forskning. Detta är ett allvarligt angrepp på en upplyst, kunskapsbaserad politik. För det andra har EU inte längre något fattigdomsmål som inbegriper ojämlikhet. Mitt i den djupaste ekonomiska krisen i mannaminne, när Europa riskerar att slitas sönder av sociala och politiska motsättningar, överges själva fundamentet för den europeiska sociala modellen: idén om social sammanhållning. Lena Sommestad professor och riksdagskandidat för Uppsala län (S)


Poptokig – åtta dagar i veckan

Summary: Jan Forsruds favoritlåt är ”I’m the walrus” med Beatles. Inte så konstigt eftersom han är Beatlesexpert och har en stor samling skivor med gruppen.

”Beatles-Janne”,som hans smeknamn är, skulle nog vinna en 10 000-kronorsfråga i ämnet. Tror han själv. Och man tvivlar inte på det när man hör honom prata om favoritgruppen. Förutom de skivor och de detaljkunskaper han har samlat på sig har han en väldig samling böcker om bandet och dess medlemmar. – Men det handlar inte om något habegär och samlandet går inte till överdrift. Jag är normal och har ett socialt liv, även om jag kallas Beatlesexpert av vänner och bekanta, säger Jan Forsrud. Han har jobbat som trädgårdsarbetare i drygt 30 år efter en utbildning på Säbyholmsskolan i Upplands-Bro. De tre första åren i livet bodde han i söderförorten Bandhagen innan familjen flyttade till en villa i Mälarhöjden. I 25-årsåldern köpte han en egen lägenhet i Midsommarkransen, inte långt från föräldrarna. Men tio år senare återvände han till föräldrahemmet, där han nu bor själv. Jan Forsrud har aldrig ångrat sitt yrkesval eftersom han har ”gröna fingrar”, men musiken är hans stora intresse och hobby, pop och rock framför allt. Han har en av Sveriges kanske största samlingar av rock- och pop-böcker – inte enbart om Beatles – både på svenska och på engelska, en samling som han har hållit på med sedan 1970-talet. Beatlesintresset började 1973–1974. Då hade han lyssnat på Tio i topp och Kvällstoppen i flera år, men det var först när han fick en kassettbandspelare julen 1973 som han började spela in Beatles och andra artister. Första lp:n köpte han i augusti 1974 – Beatles ”Sergeant Pepper’s lonely hearts club band”. – Jag köpte den i en butik på Kocksgatan på Södermalm. En lp kostade då 23:50, det kommer jag så väl ihåg. Inspirerande var det också att nyårsafton 1973 se Beatlesfilmen ”Yellow submarine” på teve. Den första låt jag spelade in var gruppens ”Rock and roll music”. Att Jan Forsrud blev så förtjust berodde enbart på musiken, han var ju för ung när Beatles slog igenom på listorna 1962 och 1963. – Men det tog jag igen med råge. ”Drop In” har jag sett flera gånger, och jag har spelat in det från teve. ”Drop In” var ett ungdomsprogram i SVT, där Beatles framträdde den 30 oktober 1963 under sin första utlandsturné. Men redan den 24 oktober 1963 skedde en legendarisk radioinspelning med bandet i Karlaplansstudion i Stockholm. – Och så var det ett program i radio 1976 som hette ”Beatlestimmen” med Staffan Olander och Rune Hallberg. Och tv-programmet ”Tiotusenkronorsfrågan” där Staffan Olander 1973 blev mästare för sina kunskaper om Beatles. Han är litet av inspirationskälla för mig. Det satte fart på mitt intresse. Favoritlåten är ”I’m the walrus” och favorit-Beatlen är John Lennon. Andra favoriter är de tidiga lp -skivorna ”With The Beatles” och ”Please please me”: – Jag tycker om det där ruffiga soundet. Det blev litet mer polerat i slutet av 1960-talet. Det är inget fel, men det ruffigare tilltalar mig mer. Det är samma med John Lennon. Litet råare. Inte så mycket ballader utan mer raka rör. Gunnar Sörbring gunnar.sorbring@dn.se 08-738 10 58


”Så blev institutioner och fakulteter vänsterbastioner”

Summary: Svante Nycander i en andra artikel om liberalismen: Sven-Eric Liedman och hans likasinnade inom universitetsvärlden har ideologiserat samhällsforskning och humaniora.Lärdomshistorikern Sven-Eric Liedmans lärobok i politisk idéhistoria har varit kurslitteratur för generationer studerande. Ännu 2010 är den, i ny upplaga, obligatorisk i vissa kurser. Liberalismen är den politiska modernitetens huvudfåra från renässansen till första världskriget, ändå behandlas Marx och andra socialistiska tänkare utförligast medan många liberaler inte ens nämns. Den idéutveckling som den reglerade marknadsekonomin och den liberala rättsstaten är en produkt av avfärdas på universiteten med fientliga klichéer. Någon verklig kunskap om den mest centrala politiska tanketraditionen i västvärlden ska helst inte finnas, skriver Svante Nycander.

Historikern Torbjörn Nilsson undersökte 2001 litteraturen om politiska ideologier vid Stockholms universitetsbibliotek. Han fann följande fördelning av antalet hyllor: socialism 25, revolutionär socialism/kommunism 3,5, frihetlig anarkism/socialism/syndikalism 1,5, liberalism 3,5 och konservatism 1,5. Hur blev en sådan slagsida möjlig? Nästan tio gånger mer socialism än liberalism. Studenter i min generation läste om politiska ideologier i böcker av Herbert Tingsten. Sedan början av 70-talet har lärdomshistorikern Sven-Eric Liedman haft en liknande position, främst genom läroboken 1972 i politisk idéhistoria ”Från Platon till Lenin”. (Leninismen var End of history.) Boken har varit kurslitteratur för flera generationer studerande i statsvetenskap och idéhistoria, i nära 30 år fanns ingen konkurrerande bok. Ännu 2010 är den obligatorisk i vissa kurser. Dess titel ändrades i en senare upplaga till ”Från Platon till Mao Zedong”. Den 14:e upplagan 2005 heter ”Från Platon till kriget mot terrorismen”. Utförligast behandlas Marx och andra socialistiska tänkare. Av 1800-talets liberaler omtalas bara John Stuart Mill och socialdarwinisten Herbert Spencer någorlunda utförligt. Om dem uppger Liedman exempelvis att de var anhängare av ”klassamarbete” – ett ord som inte finns utanför kommunismen. Liberalismen är den politiska modernitetens huvudfåra från renässansen till första världskriget, men exempelvis följande liberaler nämns inte i Liedmans lärobok: John Milton, Baruch Spinoza, Immanuel Kant, Benjamin Constant, Alexis de Tocqueville och Richard Cobden. Inte heller nämns Amerikas grundlagsfäder. De mänskliga rättigheternas idéhistoria, där John Locke är en portalgestalt, saknas i boken. Marx föraktade sådana idéer, de syftar enligt honom till ”en rätt till ojämlikhet, liksom varje rättighet”, medan fri- och rättigheter är centrala inom liberalismen. Liedman förklarar Stalinterrorn med att statsbyråkratin hade infiltrerat det sovjetiska kommunistpartiet. Gulag fläckar inte marxismen. Liedman har betonat marxismens värde som en skolbildning inom forskningen och hävdat att det finns vetenskapliga sanningar som man bara inser i ett klassperspektiv. ”Att till exempel det kapitalistiska samhället är och förblir ett klassamhälle vars motsättningar man inte kan förhandla och kompromissa bort är enligt marxismen ett objektivt förhållande som blir synligt först om samhället ifråga betraktas från en bestämd, icke neutral, klassmässig position.” Om man vill förstå humanioras roll ”har man att välja mellan kaos och historiematerialism”. Liedman har varit mindre tydlig i senare böcker men har fortsatt att vantolka liberalismen. Han hävdar att idén om homo aeconomicus, den ekonomiska människan, florerat sedan 1700-talet och att beteckningen ursprungligen hade en vidare innebörd än den fick senare. ”[D]en fungerar som en viktig förutsättning för den klassiska ekonomiska teorin modell Adam Smith.” Men beteckningen i fråga började användas först i slutet av 1800-talet, och syftet var då att karikera något John Stuart Mill hade framfört i en ungdomsskrift. Mill ansåg att människan har många olika slag av motiv, och det gjorde även Adam Smith. Liedman nitar fast liberala tänkare vid polemiska klichéer. Utan stöd i citat tillskriver han dem extrema dogmer, för att sedan tolka marxistiska teser så att de ska framstå som rimliga; historiematerialismen är en teori om ”en tendens”. Han är ingen särling i den lärda världen, han brukar hyllas som en stor humanist, häromåret mottog han Svenska Akademiens Nordiska pris på 350 000 kronor. Men att han och hans likasinnade har ideologiserat samhällsforskning och humaniora är inte ett positivt bidrag till vetenskapen. Enligt hans ämneskollega i Lund Svante Nordin har många institutioner och fakulteter alltmer blivit vänsterbastioner. Akademiska lärare underminerar vetenskapliga kvalitetskrav genom att relativisera sanningsbegreppet och förfäkta teorier som inte kan verifieras eller falsifieras. De tydligaste exemplen finns inom genusvetenskapen. Metodstriden inom universiteten har snarast förvärrats efter kommunismens fall i Europa, då ”många flaggade ut från marxismen för att segla under postmodern bekvämlighetsflagg”, enligt Nordin. Postmodern filosofi är en reaktion mot det centrala i moderniteten, som förutsätter att verkligheten är åtkomlig för rationell analys. Filosofiprofessorn Sören Halldén har påpekat att det finns personer med en stark ställning vid universiteten ”som inte uppfattar verklighetsförankring som nödvändig inom god vetenskap”. Postmodernismens filosofi är antiliberal, även när den inte entydigt är en vänsterrörelse. Den framträder under namn som poststrukturalism, genusteori och queerteori, dekonstruktion och postkolonialism. Till lärofäderna hör Heidegger, Adorno, Barthes, Derrida och Foucault, som alla står för något radikalt annat än traditionella demokratiska reformister. Karleby, Wigforss, Myrdal och Ohlin skulle ha betraktat dem som mystifikatörer. Personer med bakgrund i länder med förtryck och politiskt våld har svårt att förlika sig med vårt antiliberala kulturklimat. En av dem är Jasenko Selimovic, som ställer upp för Folkpartiet i riksdagsvalet. Dilsa Demirbag-Sten kommenterar vad det i Sverige innebär att vara liberal: ”På vissa kultursidor verkar det vara synonymt med att vara fascist.” (DN 27/3). På liknande sätt har studenter uppfattat en del universitetsmiljöer. Ingen angriper de mänskliga fri- och rättigheterna eller det öppna samhället, ingen hävdar något alternativ till den reglerade marknadsekonomin och den liberala rättsstaten. Men den idéutveckling som dessa värden är en produkt av avfärdas med fientliga klichéer, någon verklig kunskap om den mest centrala politiska tanketraditionen i västvärlden ska helst inte finnas. Svante Nycander


Summary: Lärdomshistorikern Sven-Eric Liedmans lärobok i politisk idéhistoria har varit kurslitteratur för generationer studerande. Ännu 2010 är den, i ny upplaga, obligatorisk i vissa kurser. Liberalismen är den politiska modernitetens huvudfåra från renässansen till första världskriget, ändå behandlas Marx och andra socialistiska tänkare utförligast medan många liberaler inte ens nämns. Den idéutveckling som den reglerade marknadsekonomin och den liberala rättsstaten är en produkt av avfärdas på universiteten med fientliga klichéer. Någon verklig kunskap om den mest centrala politiska tanketraditionen i västvärlden ska helst inte finnas, skriver Svante Nycander.

Historikern Torbjörn Nilsson undersökte 2001 litteraturen om politiska ideologier vid Stockholms universitetsbibliotek. Han fann följande fördelning av antalet hyllor: socialism 25, revolutionär socialism/kommunism 3,5, frihetlig anarkism/socialism/syndikalism 1,5, liberalism 3,5 och konservatism 1,5. Hur blev en sådan slagsida möjlig? Nästan tio gånger mer socialism än liberalism. Studenter i min generation läste om politiska ideologier i böcker av Herbert Tingsten. Sedan början av 70-talet har lärdomshistorikern Sven-Eric Liedman haft en liknande position, främst genom läroboken 1972 i politisk idéhistoria ”Från Platon till Lenin”. (Leninismen var End of history.) Boken har varit kurslitteratur för flera generationer studerande i statsvetenskap och idéhistoria, i nära 30 år fanns ingen konkurrerande bok. Ännu 2010 är den obligatorisk i vissa kurser. Dess titel ändrades i en senare upplaga till ”Från Platon till Mao Zedong”. Den 14:e upplagan 2005 heter ”Från Platon till kriget mot terrorismen”. Utförligast behandlas Marx och andra socialistiska tänkare. Av 1800-talets liberaler omtalas bara John Stuart Mill och socialdarwinisten Herbert Spencer någorlunda utförligt. Om dem uppger Liedman exempelvis att de var anhängare av ”klassamarbete” – ett ord som inte finns utanför kommunismen. Liberalismen är den politiska modernitetens huvudfåra från renässansen till första världskriget, men exempelvis följande liberaler nämns inte i Liedmans lärobok: John Milton, Baruch Spinoza, Immanuel Kant, Benjamin Constant, Alexis de Tocqueville och Richard Cobden. Inte heller nämns Amerikas grundlagsfäder. De mänskliga rättigheternas idéhistoria, där John Locke är en portalgestalt, saknas i boken. Marx föraktade sådana idéer, de syftar enligt honom till ”en rätt till ojämlikhet, liksom varje rättighet”, medan fri- och rättigheter är centrala inom liberalismen. Liedman förklarar Stalinterrorn med att statsbyråkratin hade infiltrerat det sovjetiska kommunistpartiet. Gulag fläckar inte marxismen. Liedman har betonat marxismens värde som en skolbildning inom forskningen och hävdat att det finns vetenskapliga sanningar som man bara inser i ett klassperspektiv. ”Att till exempel det kapitalistiska samhället är och förblir ett klassamhälle vars motsättningar man inte kan förhandla och kompromissa bort är enligt marxismen ett objektivt förhållande som blir synligt först om samhället ifråga betraktas från en bestämd, icke neutral, klassmässig position.” Om man vill förstå humanioras roll ”har man att välja mellan kaos och historiematerialism”. Liedman har varit mindre tydlig i senare böcker men har fortsatt att vantolka liberalismen. Han hävdar att idén om homo aeconomicus, den ekonomiska människan, florerat sedan 1700-talet och att beteckningen ursprungligen hade en vidare innebörd än den fick senare. ”[D]en fungerar som en viktig förutsättning för den klassiska ekonomiska teorin modell Adam Smith.” Men beteckningen i fråga började användas först i slutet av 1800-talet, och syftet var då att karikera något John Stuart Mill hade framfört i en ungdomsskrift. Mill ansåg att människan har många olika slag av motiv, och det gjorde även Adam Smith. Liedman nitar fast liberala tänkare vid polemiska klichéer. Utan stöd i citat tillskriver han dem extrema dogmer, för att sedan tolka marxistiska teser så att de ska framstå som rimliga; historiematerialismen är en teori om ”en tendens”. Han är ingen särling i den lärda världen, han brukar hyllas som en stor humanist, häromåret mottog han Svenska Akademiens Nordiska pris på 350.000 kronor. Men att han och hans likasinnade har ideologiserat samhällsforskning och humaniora är inte ett positivt bidrag till vetenskapen. Enligt hans ämneskollega i Lund Svante Nordin har många institutioner och fakulteter alltmer blivit vänsterbastioner. Akademiska lärare underminerar vetenskapliga kvalitetskrav genom att relativisera sanningsbegreppet och förfäkta teorier som inte kan verifieras eller falsifieras. De tydligaste exemplen finns inom genusvetenskapen. Metodstriden inom universiteten har snarast förvärrats efter kommunismens fall i Europa, då ”många flaggade ut från marxismen för att segla under postmodern bekvämlighetsflagg”, enligt Nordin. Postmodern filosofi är en reaktion mot det centrala i moderniteten, som förutsätter att verkligheten är åtkomlig för rationell analys. Filosofiprofessorn Sören Halldén har påpekat att det finns personer med en stark ställning vid universiteten ”som inte uppfattar verklighetsförankring som nödvändig inom god vetenskap”. Postmodernismens filosofi är antiliberal, även när den inte entydigt är en vänsterrörelse. Den framträder under namn som poststrukturalism, genusteori och queerteori, dekonstruktion och postkolonialism. Till lärofäderna hör Heidegger, Adorno, Barthes, Derrida och Foucault, som alla står för något radikalt annat än traditionella demokratiska reformister. Karleby, Wigforss, Myrdal och Ohlin skulle ha betraktat dem som mystifikatörer. Personer med bakgrund i länder med förtryck och politiskt våld har svårt att förlika sig med vårt antiliberala kulturklimat. En av dem är Jasenko Selimovic, som ställer upp för Folkpartiet i riksdagsvalet. Dilsa Demirbag-Sten kommenterar vad det i Sverige innebär att vara liberal: ”På vissa kultursidor verkar det vara synonymt med att vara fascist.” (DN 27/3). På liknande sätt har studenter uppfattat en del universitetsmiljöer. Ingen angriper de mänskliga fri- och rättigheterna eller det öppna samhället, ingen hävdar något alternativ till den reglerade marknadsekonomin och den liberala rättsstaten. Men den idéutveckling som dessa värden är en produkt av avfärdas med fientliga klichéer, någon verklig kunskap om den mest centrala politiska tanketraditionen i västvärlden ska helst inte finnas. Svante Nycander anställdes Svante Nycander anställdes som ledarskribent i Dagens Nyheter 1/1.1960. Han var allmänreporter och facklig reporter 1969–74 och ledarskribent 1974–78. Under åren 1979–1994 var han chefredaktör och chef för ledarredaktionen. Fram till hösten 2000 var han kolumnist i DN. Svante Nycanders bok ”Liberalismens idéhistoria. Frihet och modernitet” (SNS Förlag) utkom för ett halvår sedan och hyllades som ”ett mästerverk” av Bibliotekstjänst. Svante Nycander rekommenderar följande böcker: Sören Halldéns ”Hur går det till inom vetenskapen?” (2005), Svante Nordins ”Humaniora i Sverige” (2008) och Lars Lönnroths ”Dörrar till främmande rum” (2009).


”Därför är antiliberalismen så stark i svenskt kulturliv”

Summary: Svante Nycander i den första av två artiklar: Liberala insatser suddas bort på kultursidorna. Antiliberalism och antikapitalism är i dag vänsterns enda fasta övertygelse.Antiliberalismen är ett utbrett fenomen, inte bara inom marxistisk och socialdemokratisk vänster. Inom kultursektorn har detta negativa paradigm – antiliberalism och antikapitalism – varit starkt styrande för urval av teman, böcker och personer. Detta gäller även borgerliga tidningar. För fem år sedan antecknade jag under en månad varje gång ordet liberal användes på DN:s kultursidor. Genomgående stod det för något negativt som man tog avstånd ifrån. Kritiken mot liberalismen yttrar sig i avfärdanden, mer sällan i resonemang. I skildringar av det förflutna suddas liberala insatser bort, skriver Svante Nycander.

Olof Lagercrantz ifrågasatte inte västvärldens liberala grundprinciper, men resultatet av dessa principer i tillämpning fick honom att förtvivla om mänsklighetens framtid. Vår värld behärskas av ett system som ”saknar både hjärta och hjärna”. Teknisk och ekonomisk utveckling ”följer lagar som inte hör människan till”. Han blev uppbragt när jag 1975 föreslog en debattserie i Dagens Nyheter om liberalismen. ”Du talar som din egen farfar!” Han skrev senare att han avskydde ord som socialism och liberalism, de är ”masker bakom vilka tomma intet stirrar”. Vad han främst misstrodde var storskaliga hierarkiers anonyma, hjärtlösa maktutövning. Han var kritisk mot kulturinstitutioner som Svenska Akademien och universiteten. Högst värdesatte han fantasi och medkänsla, han tilltalades av utopister som Owen, Fourier och Bellamy, ”medlidandets hjältar”. Människor finner trygghet ”i den vagga naturen håller i beredskap åt dem, årstidsvaggan, fröet som jordas och återuppstår”, en trygghet bortom samhällssystem och ideologier. Naturen mot civilisationen. Lagercrantz var civilisationskritiker och som sådan antiliberal, eftersom liberalismen bejakar och är en del av moderniteten. Han ansåg den särskilt farlig, därför att den hör ihop med system och maktintressen som leder mot undergången. Intellektuell och personlig frihet var för honom självklara värden utan förbindelse med en särskild politisk tradition. Dagens Nyheter gav genom honom ett mäktigt stöd åt 68-radikalismen, som inom kort blev marxistisk. Den politiska tendensen inom DN:s kulturredaktion har sedan dess varit vänsterbetonad. Lars Lönnroth berättade i sin memoarbok i fjol att han intervjuades av DN:s kulturmedarbetare som en möjlig ny kulturchef 1982. Det föll inte väl ut, ”det framgick att man hellre ville ha en renodlad marxist som Sven-Eric Liedman”. För fem år sedan antecknade jag under en månad varje gång ordet liberal användes på DN:s kultursidor. Genomgående stod det för något negativt, något man tog avstånd ifrån. När jag nyligen återgav detta i en Timbrodiskussion om kulturjournalistik svarade DN:s kulturchef Björn Wiman att ”det är likadant i dag, det är ett exempel på att den amerikanska högern och den svenska vänstern finner varandra”. Antiliberalism är ett utbrett fenomen, inte bara inom marxistisk och socialdemokratisk vänster. Det finns en grön, civilisationskritisk variant och en postmodern ogiltigförklaring av övergripande tolkningar och tankesystem, ”stora berättelser”, bland dem liberalismen. Att nyliberalerna i Timbrohögern blivit den starkaste motkraften till vänstern i idédebatten har gjort andra liberaler osäkra och modfällda. Nyliberalismen kom sent till Sverige, den saknar rötter i den frisinnade folkrörelsetraditionen och den kulturradikala Verdandiliberalismen. Och vänstern är i dag antiliberal på ett annat sätt än förr, eftersom den saknar ett socialistiskt alternativ. Arbetarrörelsen trodde ännu på 1980-talet på socialism genom löntagarfonder och planekonomi, marxister kunde se DDR, Kina eller Kuba, om inte Sovjet, som en socialistisk förebild. I dag är antiliberalism och antikapitalism vänsterns enda fasta övertygelse. Detta negativa paradigm är inom kultursektorn starkt styrande för urval av teman, böcker och personer, även i borgerliga tidningar. Kritiken yttrar sig i avfärdanden, mer sällan i resonemang. I skildringar av det förflutna suddas liberala insatser bort. I en DN-recension 17/5 sägs: ”Ebba Witt-Brattström är en av dem som var med vid den svenska feminismens födelse.” Den liberala feminismen har alltså aldrig funnits, inte heller den starka rörelse som utgick från Eva Mobergs vision i boken ”Unga liberaler” 1961, där hon bröt med Alva Myrdals idé om ”kvinnans två roller” och krävde lika rättigheter och lika plikter för män och kvinnor i familjen, i arbetslivet och i politiken. Utan denna insats hade Grupp 8 varit otänkbar. På det intellektuella planet var motståndet mot jämställdhet redan nedkämpat. Vilka drev fram de fria aborterna? Genombrottet skedde i regeringens utredningsdirektiv 1965, som föregåtts av heta diskussioner bland främst unga liberaler och socialdemokrater. Justitieministern skrev: ”Många skäl talar för att kvinnan […] själv får bestämma.” Politiskt avgörande var de så kallade Polenresorna, som organiserades av Hans Nestius i Folkpartiets ungdomsförbund. (I Polen fanns fri abort.) Ändå får nu Grupp 8 förtjänsten och äran. En doktorsavhandling 2008, som gick ut på att Victoria Benedictsson tog livet av sig därför att hon påverkats av liberala idéer, välkomnades i DN och andra medier som en stor kulturhändelse. Antiliberalismen är stark i kulturlivet men har sin tyngdpunkt vid universiteten. Den svenska 68-marxismen var i huvudsak en studentrörelse, och den långa marschen genom de akademiska institutionerna har satt tydliga spår. Stefan Jonsson skriver i ”Rapport från sopornas planet” att marxismen som systemkritisk teori införlivats med seriös samhälls- och kulturforskning i gemen och därmed inte längre framstår som en avgränsad teoretisk skola. I humaniora ”har marxismen en stark ställning … som en del av fundamentet”. Den klargör ”motsägelserna i det rådande systemet” och visar hur ”dessa motsägelser leder till orättvisor och konflikter”. Men detta införlivande har inte upphävt konflikten mellan två slags forskning: den där slutsatserna bestäms av sanningskriterier och den där de bestäms av en ideologi. Marxister betraktar alla samhällsfrågor genom färgat glas, de ser liberala idéer som slöjor utlagda för att dölja maktstrukturer, motsägelser, orättvisor och konflikter. Mer därom i en andra artikel. Svante Nycander Detta är den första av två artiklar om liberalismen. Den andra publiceras på morgondagens DN Debatt.


Summary: Antiliberalismen är ett utbrett fenomen, inte bara inom marxistisk och socialdemokratisk vänster. Inom kultursektorn har detta negativa paradigm – antiliberalism och antikapitalism – varit starkt styrande för urval av teman, böcker och personer. Detta gäller även borgerliga tidningar. För fem år sedan antecknade jag under en månad varje gång ordet liberal användes på DN:s kultursidor. Genomgående stod det för något negativt som man tog avstånd ifrån. Kritiken mot liberalismen yttrar sig i avfärdanden, mer sällan i resonemang. I skildringar av det förflutna suddas liberala insatser bort, skriver Svante Nycander.

Olof Lagercrantz ifrågasatte inte västvärldens liberala grundprinciper, men resultatet av dessa principer i tillämpning fick honom att förtvivla om mänsklighetens framtid. Vår värld behärskas av ett system som ”saknar både hjärta och hjärna”. Teknisk och ekonomisk utveckling ”följer lagar som inte hör människan till”. Han blev uppbragt när jag 1975 föreslog en debattserie i Dagens Nyheter om liberalismen. ”Du talar som din egen farfar!” Han skrev senare att han avskydde ord som socialism och liberalism, de är ”masker bakom vilka tomma intet stirrar”. Vad han främst misstrodde var storskaliga hierarkiers anonyma, hjärtlösa maktutövning. Han var kritisk mot kulturinstitutioner som Svenska Akademien och universiteten. Högst värdesatte han fantasi och medkänsla, han tilltalades av utopister som Owen, Fourier och Bellamy, ”medlidandets hjältar”. Människor finner trygghet ”i den vagga naturen håller i beredskap åt dem, årstidsvaggan, fröet som jordas och återuppstår”, en trygghet bortom samhällssystem och ideologier. Naturen mot civilisationen. Lagercrantz var civilisationskritiker och som sådan antiliberal, eftersom liberalismen bejakar och är en del av moderniteten. Han ansåg den särskilt farlig, därför att den hör ihop med system och maktintressen som leder mot undergången. Intellektuell och personlig frihet var för honom självklara värden utan förbindelse med en särskild politisk tradition. Dagens Nyheter gav genom honom ett mäktigt stöd åt 68-radikalismen, som inom kort blev marxistisk. Den politiska tendensen inom DN:s kulturredaktion har sedan dess varit vänsterbetonad. Lars Lönnroth berättade i sin memoarbok i fjol att han intervjuades av DN:s kulturmedarbetare som en möjlig ny kulturchef 1982. Det föll inte väl ut, ”det framgick att man hellre ville ha en renodlad marxist som Sven-Eric Liedman”. För fem år sedan antecknade jag under en månad varje gång ordet liberal användes på DN:s kultursidor. Genomgående stod det för något negativt, något man tog avstånd ifrån. När jag nyligen återgav detta i en Timbrodiskussion om kulturjournalistik svarade DN:s kulturchef Björn Wiman att ”det är likadant i dag, det är ett exempel på att den amerikanska högern och den svenska vänstern finner varandra”. Antiliberalism är ett utbrett fenomen, inte bara inom marxistisk och socialdemokratisk vänster. Det finns en grön, civilisationskritisk variant och en postmodern ogiltigförklaring av övergripande tolkningar och tankesystem, ”stora berättelser”, bland dem liberalismen. Att nyliberalerna i Timbrohögern blivit den starkaste motkraften till vänstern i idédebatten har gjort andra liberaler osäkra och modfällda. Nyliberalismen kom sent till Sverige, den saknar rötter i den frisinnade folkrörelsetraditionen och den kulturradikala Verdandiliberalismen. Och vänstern är i dag antiliberal på ett annat sätt än förr, eftersom den saknar ett socialistiskt alternativ. Arbetarrörelsen trodde ännu på 1980-talet på socialism genom löntagarfonder och planekonomi, marxister kunde se DDR, Kina eller Kuba, om inte Sovjet, som en socialistisk förebild. I dag är antiliberalism och antikapitalism vänsterns enda fasta övertygelse. Detta negativa paradigm är inom kultursektorn starkt styrande för urval av teman, böcker och personer, även i borgerliga tidningar. Kritiken yttrar sig i avfärdanden, mer sällan i resonemang. I skildringar av det förflutna suddas liberala insatser bort. I en DN-recension 17/5 sägs: ”Ebba Witt-Brattström är en av dem som var med vid den svenska feminismens födelse.” Den liberala feminismen har alltså aldrig funnits, inte heller den starka rörelse som utgick från Eva Mobergs vision i boken ”Unga liberaler” 1961, där hon bröt med Alva Myrdals idé om ”kvinnans två roller” och krävde lika rättigheter och lika plikter för män och kvinnor i familjen, i arbetslivet och i politiken. Utan denna insats hade Grupp 8 varit otänkbar. På det intellektuella planet var motståndet mot jämställdhet redan nedkämpat. Vilka drev fram de fria aborterna? Genombrottet skedde i regeringens utredningsdirektiv 1965, som föregåtts av heta diskussioner bland främst unga liberaler och socialdemokrater. Justitieministern skrev: ”Många skäl talar för att kvinnan […] själv får bestämma.” Politiskt avgörande var de så kallade Polenresorna, som organiserades av Hans Nestius i Folkpartiets ungdomsförbund. (I Polen fanns fri abort.) Ändå får nu Grupp 8 förtjänsten och äran. En doktorsavhandling 2008, som gick ut på att Victoria Benedictsson tog livet av sig därför att hon påverkats av liberala idéer, välkomnades i DN och andra medier som en stor kulturhändelse. Antiliberalismen är stark i kulturlivet men har sin tyngdpunkt vid universiteten. Den svenska 68-marxismen var i huvudsak en studentrörelse, och den långa marschen genom de akademiska institutionerna har satt tydliga spår. Stefan Jonsson skriver i ”Rapport från sopornas planet” att marxismen som systemkritisk teori införlivats med seriös samhälls- och kulturforskning i gemen och därmed inte längre framstår som en avgränsad teoretisk skola. I humaniora ”har marxismen en stark ställning … som en del av fundamentet”. Den klargör ”motsägelserna i det rådande systemet” och visar hur ”dessa motsägelser leder till orättvisor och konflikter”. Men detta införlivande har inte upphävt konflikten mellan två slags forskning: den där slutsatserna bestäms av sanningskriterier och den där de bestäms av en ideologi. Marxister betraktar alla samhällsfrågor genom färgat glas, de ser liberala idéer som slöjor utlagda för att dölja maktstrukturer, motsägelser, orättvisor och konflikter. Mer därom i en andra artikel. Svante Nycander Detta är den första av två artiklar om liberalismen. Den andra publiceras på morgondagens DN Debatt. Svante Nycander anställdes Svante Nycander anställdes som ledarskribent i Dagens Nyheter 1/1.1960. Han var allmänreporter och facklig reporter 1969–74 och ledarskribent 1974–78. Under åren 1979–1994 var han chefredaktör och chef för ledarredaktionen. Fram till hösten 2000 var han kolumnist i DN. Svante Nycanders bok ”Liberalismens idéhistoria. Frihet och modernitet” (SNS Förlag) utkom för ett halvår sedan och hyllades som ”ett mästerverk” av Bibliotekstjänst. Svante Nycander rekommenderar följande böcker: Sören Halldéns ”Hur går det till inom vetenskapen?” (2005), Svante Nordins ”Humaniora i Sverige” (2008) och Lars Lönnroths ”Dörrar till främmande rum” (2009).


”Aftonbladet löper en stor risk att fällas i en rättegång”

Summary: Förre pressombudsmannen om Littorinaffären: Många så kallade seriösa medier återgav fler detaljer än vad det legitima allmänintresset krävde.I ett eventuellt tryckfrihetsmål mot Aftonbladet torde det bli helt klarlagt att tidningen nåddes av ett förnekande redan i början av processen. Aftonbladet löper därmed stor risk att fällas för att ha utsatt Sven Otto Littorin för andras missaktning utan att ha skälig grund för det. Sven Otto Littorins uppgifter om hur hänsynslösa journalister ringt upp hans barn är mycket anmärkningsvärda och borde prövas. Men i Sverige finns ingen instans som med kraft och oväld kan bedöma brister i journalisters yrkesetik. Allmänhetens Pressombudsman, PO, får inte göra det. Detta är en svår brist, skriver Pär-Arne Jigenius.

I den så kallade Littorinaffären har både Aftonbladet och den dåvarande ministern handlat bakvänt och missförstått varandras avsikter. För Sven Otto Littorins del har det redan lett till avgång som statsråd och hotar att påverka den pågående vårdnadstvisten; för Aftonbladets del kan det sluta med rättegång och förlorat anseende. Efter Littorins presskonferens om att han sätter familjen före statsrådsposten började AB kryptiskt tala om att tidningen hade uppgifter om ett brott som var den verkliga anledningen till avgången. Om Sven Otto Littorin från början kraftfullt och entydigt dementerat uppgiften om sexköpet hade uppenbarligen inte AB velat eller vågat löpa linan ut och publicera kvinnans berättelse. Nu har Expressen visat att Littorins pressekreterare, redan dagen före presskonferensen där avgången tillkännagavs, i samtal med Aftonbladet meddelat att ministern förnekade det påstådda brottet och att han aldrig köpt sex. Uppenbarligen trodde Sven Otto Littorin att Aftonbladet hade flera känsliga uppgifter, eftersom nattens krismöten ledde till att han nästa morgon trots allt kastade in handduken. Genom att fly hoppades ministern på att han skulle undkomma tidningen. I stället ökade tidningens misstro mot dementin och jaktinstinkten triggades. Tydligen uppfattade inte Aftonbladet pressekreterarens uppgifter som en verklig dementi. På torsdagen uppgav Lena Mellin – tillförordnad ansvarig utgivare vid denna tid – att ”vi pratar inte genom ombud”. Tidningen ville åter konfrontera Sven Otto Littorin personligen med uppgifterna om sexköpet. Kvar står att en tidning inte kan bortse från viktig och relevant information för att den lämnats via ombud. En pressekreterare talar förvisso inte alltid sanning. Men i det här fallet handlade det inte om huruvida Littorins dementi var sann i sak, utan om pressekreteraren hade i uppdrag att framföra förnekandet och gjorde det på ett korrekt sätt. I ett eventuellt tryckfrihetsmål mot Aftonbladet torde det bli helt klarlagt att tidningen nåddes av ett förnekande redan i början av denna publicistiska fermentationsprocess. Aftonbladet löper en stor risk att fällas för att ha utsatt Sven Otto Littorin för andras missaktning utan att ha skälig grund för det. Efter Sven Otto Littorins känsloladdade presskonferens den 7 juli var det många medier som uttryckte ett avståndstagande från kvällspressens arbetsmetoder; man utgick från att kvällstidningar ringt upp barnen och ställt olämpliga frågor. Några dagar senare valde så gott som alla seriösa medier i Sverige att helt lita på den förkättrade kvällspressen – i detta fall AB – och återge tidningens intressanta, sensationella och vagt underbyggda uppgifter om det påstådda sexbrottet. Många tidningar hängde ut ett fikonlöv i form av en kommentar från den ansvarige utgivaren, där denne förklarade varför allmänintresset var så starkt att det just i detta fall var en plikt att vidarebefordra kvällstidningens uppgifter. Jag hoppas att några studenter vid en journalisthögskola får till uppgift att analysera dessa kommentarer och att jämföra tidningens innehåll med utgivarens deklarationer. Det hade naturligtvis gått att kort sammanfatta AB:s uppgifter utan att ta med kvällstidningsmässiga detaljer om det påstådda sexköpet. Mitt intryck är att många så kallade seriösa medier hade fler detaljer än vad det legitima allmänintresset krävde. När det gäller är skillnaderna mellan journalistiken i kvällstidningar och morgontidningar inte så stor; på onsdag moraliserar man och på söndag åker man snålskjuts. De seriösa mediernas lite nedlåtande inställning till kvällspressen kan ibland föra tankarna till följande aforism: Fördelen med dubbelmoral är att när man förbrukat den ena har man den andra kvar. Onsdagen den 7 juli var allmänheten, politikerna och journalistkåren gripna av Sven Otto Littorins uppgifter om hur hänsynslösa journalister ringt upp två av hans tonåriga barn och framfört frågor och uppgifter som ett barn borde besparas. Några dagar senare, när den primära anledningen till statsrådets avgång blivit känd, fanns det inte längre något intresse för denna fråga. Men kvar står att om journalister uppträtt på det sätt Littorin uppgav är detta mycket anmärkningsvärt. Just nu vill journalistkåren tro på det förra statsrådets dementier, men tydligen inte på uppgifterna om journalisters kontakt med barnen. Allmänhetens Pressombudsman, PO, bedömer i princip publicitetsskador och är helt inriktad på vad som sker efter en publicering. Men enskilda journalister och medieföretag kan ställa till stora skador för enskilda personer utan att detta leder till en publicering som PO kan bedöma. Under insamlandet av material och i kontakten med enskilda kan journalisten begå övertramp och till och med övergrepp. Skildringen av vissa kontakter med barnen Littorin är utmärkta exempel. I Sverige finns det ingen instans som med kraft och oväld kan bedöma brister i journalisters yrkesetik. PO får inte göra det. Journalistförbundet har en Yrkesetisk nämnd, men den är ett partsorgan och inte ens chefredaktören får veta om en medarbetare prickats. En tidnings ansvarige utgivare ansvarar för hela det publicerade innehållet. Men han eller hon svarar inte på samma sätt för medarbetarnas agerande före publiceringen. I praktiken är det dock redaktionsledningen som bestämmer hur medarbetarna skall uppträda; journalisten är ju en utsänd företrädare för en redaktion. I bloggosfären finns många skrivande personer som inte kan stava till pressetik. Frågan om de professionella journalisternas yrkesetik blir allt viktigare, både för den enskilde journalisten och för det enskilda medieföretaget och dess varumärke. Mot denna bakgrund är det en svår brist att journalisters yrkesetik hamnat mellan stolarna i det svenska självsanerande systemet. Mediernas påstådda kontakter med barnen Littorin borde på ett förtroendegivande sätt kunna prövas. Pär-Arne Jigenius


”Aftonbladet löper stor risk att fällas i rättegång”

Summary: I ett eventuellt tryckfrihetsmål mot Aftonbladet torde det bli helt klarlagt att tidningen nåddes av ett förnekande redan i början av processen. Aftonbladet löper därmed stor risk att fällas för att ha utsatt Sven Otto Littorin för andras missaktning utan att ha skälig grund för det. Sven Otto Littorins uppgifter om hur hänsynslösa journalister ringt upp hans barn är mycket anmärkningsvärda och borde prövas. Men i Sverige finns ingen instans som med kraft och oväld kan bedöma brister i journalisters yrkesetik. Allmänhetens Pressombudsman, PO, får inte göra det. Detta är en svår brist, skriver Pär-Arne Jigenius.

I den så kallade Littorinaffären har både Aftonbladet och den dåvarande ministern handlat bakvänt och missförstått varandras avsikter. För Sven Otto Littorins del har det redan lett till avgång som statsråd och hotar att påverka den pågående vårdnadstvisten; för Aftonbladets del kan det sluta med rättegång och förlorat anseende. Efter Littorins presskonferens om att han sätter familjen före statsrådsposten började AB kryptiskt tala om att tidningen hade uppgifter om ett brott som var den verkliga anledningen till avgången. Om Sven Otto Littorin från början kraftfullt och entydigt dementerat uppgiften om sexköpet hade uppenbarligen inte AB velat eller vågat löpa linan ut och publicera kvinnans berättelse. Nu har Expressen visat att Littorins pressekreterare, redan dagen före presskonferensen där avgången tillkännagavs, i samtal med Aftonbladet meddelat att ministern förnekade det påstådda brottet och att han aldrig köpt sex. Uppenbarligen trodde Sven Otto Littorin att Aftonbladet hade flera känsliga uppgifter, eftersom nattens krismöten ledde till att han nästa morgon trots allt kastade in handduken. Genom att fly hoppades ministern på att han skulle undkomma tidningen. I stället ökade tidningens misstro mot dementin och jaktinstinkten triggades. Tydligen uppfattade inte Aftonbladet pressekreterarens uppgifter som en verklig dementi. På torsdagen uppgav Lena Mellin – tillförordnad ansvarig utgivare vid denna tid – att ”vi pratar inte genom ombud”. Tidningen ville åter konfrontera Sven Otto Littorin personligen med uppgifterna om sexköpet. Kvar står att en tidning inte kan bortse från viktig och relevant information för att den lämnats via ombud. En pressekreterare talar förvisso inte alltid sanning. Men i det här fallet handlade det inte om huruvida Littorins dementi var sann i sak, utan om pressekreteraren hade i uppdrag att framföra förnekandet och gjorde det på ett korrekt sätt. I ett eventuellt tryckfrihetsmål mot Aftonbladet torde det bli helt klarlagt att tidningen nåddes av ett förnekande redan i början av denna publicistiska fermentationsprocess. Aftonbladet löper en stor risk att fällas för att ha utsatt Sven Otto Littorin för andras missaktning utan att ha skälig grund för det. Efter Sven Otto Littorins känsloladdade presskonferens den 7 juli var det många medier som uttryckte ett avståndstagande från kvällspressens arbetsmetoder; man utgick från att kvällstidningar ringt upp barnen och ställt olämpliga frågor. Några dagar senare valde så gott som alla seriösa medier i Sverige att helt lita på den förkättrade kvällspressen – i detta fall AB – och återge tidningens intressanta, sensationella och vagt underbyggda uppgifter om det påstådda sexbrottet. Många tidningar hängde ut ett fikonlöv i form av en kommentar från den ansvarige utgivaren, där denne förklarade varför allmänintresset var så starkt att det just i detta fall var en plikt att vidarebefordra kvällstidningens uppgifter. Jag hoppas att några studenter vid en journalisthögskola får till uppgift att analysera dessa kommentarer och att jämföra tidningens innehåll med utgivarens deklarationer. Det hade naturligtvis gått att kort sammanfatta AB:s uppgifter utan att ta med kvällstidningsmässiga detaljer om det påstådda sexköpet. Mitt intryck är att många så kallade seriösa medier hade fler detaljer än vad det legitima allmänintresset krävde. När det gäller är skillnaderna mellan journalistiken i kvällstidningar och morgontidningar inte så stor; på onsdag moraliserar man och på söndag åker man snålskjuts. De seriösa mediernas lite nedlåtande inställning till kvällspressen kan ibland föra tankarna till följande aforism: Fördelen med dubbelmoral är att när man förbrukat den ena har man den andra kvar. Onsdagen den 7 juli var allmänheten, politikerna och journalistkåren gripna av Sven Otto Littorins uppgifter om hur hänsynslösa journalister ringt upp två av hans tonåriga barn och framfört frågor och uppgifter som ett barn borde besparas. Några dagar senare, när den primära anledningen till statsrådets avgång blivit känd, fanns det inte längre något intresse för denna fråga. Men kvar står att om journalister uppträtt på det sätt Littorin uppgav är detta mycket anmärkningsvärt. Just nu vill journalistkåren tro på det förra statsrådets dementier, men tydligen inte på uppgifterna om journalisters kontakt med barnen. Allmänhetens Pressombudsman, PO, bedömer i princip publicitetsskador och är helt inriktad på vad som sker efter en publicering. Men enskilda journalister och medieföretag kan ställa till stora skador för enskilda personer utan att detta leder till en publicering som PO kan bedöma. Under insamlandet av material och i kontakten med enskilda kan journalisten begå övertramp och till och med övergrepp. Skildringen av vissa kontakter med barnen Littorin är utmärkta exempel. I Sverige finns det ingen instans som med kraft och oväld kan bedöma brister i journalisters yrkesetik. PO får inte göra det. Journalistförbundet har en Yrkesetisk nämnd, men den är ett partsorgan och inte ens chefredaktören får veta om en medarbetare prickats. En tidnings ansvarige utgivare ansvarar för hela det publicerade innehållet. Men han eller hon svarar inte på samma sätt för medarbetarnas agerande före publiceringen. I praktiken är det dock redaktionsledningen som bestämmer hur medarbetarna skall uppträda; journalisten är ju en utsänd företrädare för en redaktion. I bloggosfären finns många skrivande personer som inte kan stava till pressetik. Frågan om de professionella journalisternas yrkesetik blir allt viktigare, både för den enskilde journalisten och för det enskilda medieföretaget och dess varumärke. Mot denna bakgrund är det en svår brist att journalisters yrkesetik hamnat mellan stolarna i det svenska självsanerande systemet. Mediernas påstådda kontakter med barnen Littorin borde på ett förtroendegivande sätt kunna prövas. Pär-Arne Jigenius Pär-Arne Jigenius är Pär-Arne Jigenius är journalist, författare, debattör och före detta pressombudsman. Han har varit andre redaktör och ställföreträdande ansvarig utgivare på Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning, redaktionschef och ansvarig utgivare på Göteborgs-Tidningen och chefredaktör och ansvarig utgivare för Göteborgs-Posten. Han var Allmänhetens Pressombudsman 1993–2000. Jigenius har skrivit böckerna ”Dagspress och religion” (1999) och ”Ansvarige utgivaren: diktator eller syndabock?” (2008). Källa: Wikipedia


”Svenska toppchefer ser brister med bonussystemen”

Summary: Unionen i unik undersökning av svenska storföretag: Fyra av fem höga chefer är kritiska till bonussystemen. Nästan hälften anser att de styr mot alltför kortsiktiga mål.När Unionen frågade svenska vd:ar om de hade tackat nej till jobbet om de enbart hade erbjudits en fast marknadsmässig lön svarade sju av tio att de hade tagit jobbet ändå. Bonus driver inte företagets bästa, fokuserar på kvartalsekonomi, motiverar till kortsiktigt eget välbefinnande men inte till långsiktigt företagsbyggande – det är några av de skäl till kritik som de svarande företagsledarna uppger. Det visar att många av dagens bonussystem har brister. Ersättningen till chefer bör främja företagens möjligheter att agera långsiktigt så att de kan bidra till tillväxt och därmed trygga och utvecklande jobb, skriver Cecilia Fahlberg.

Chefsbonusar är ett hett och ständigt återkommande debattämne. Oftast handlar diskussionen om rimligheten i nivån på ersättningarna och om en människa kan vara värd så mycket i relation till övriga anställda. Mycket sällan fokuserar debatten på om de livligt förekommande bonussystemen verkligen gör nytta. Leder de till de effekter som förespråkarna hävdar? Motiverar de vd att prestera bättre? Fyller de syftet att rekrytera och behålla den bästa ledningen? Främjar de målstyrning och långsiktighet i företaget? Det är avgörande frågor vi borde ställa och kräva svar på. Alla är vi beroende av en god utveckling av näringslivet för att trygga jobben och därmed välfärden. Unionen som har en halv miljon medlemmar i det privata näringslivet har genomfört en unik undersökning om företagsledningarnas egen inställning till dagens bonussystem. Vd:ar och koncernchefer har tillfrågats i samtliga 320 företag med verksamhet i Sverige som har mer än 500 anställda och där Unionen har medlemmar. Resultatet avslöjar att toppcheferna i svenskt näringsliv är kritiska till de bonussystem de själva är en del av. Fyra av fem säger sig se brister i bonussystemen och den vanligaste kritiken är att de styr mot alltför kortsiktiga mål. Fyra av fem av de undersökta företagen använder sig av bonus. Behovet brukar motiveras framför allt av tre faktorer. Det ska stödja målet att rekrytera och behålla rätt personer. Det ska styra och kontrollera att företagsledningen agerar rätt. Det ska motivera att prestera ännu bättre. Låt oss titta närmare på dessa faktorer och i vilken grad de verkligen understöds av bonussystemen. Unionen har ställt frågan till vd:ar om de hade tackat nej till jobbet om de endast erbjudits fast marknadsmässig lön. Sju av tio svarar att de skulle ha tagit jobbet ändå. Endast en av tjugo uppger att de hade tackat nej och bara var tionde uppger att de skulle söka sig bort från företaget om nuvarande bonus ersattes med fast lön. Hur är det då med bonussystemens möjlighet att underlätta styrning och kontroll? Genom att koppla bonus till ett antal mål styrs vd:s prioriteringar, hävdar bonusförespråkare. Företagets styrelse kan därmed se till att vd arbetar för aktieägarnas bästa, vilket brukar innebära en så hög aktiekurs och så hög vinst som möjligt. Därmed reduceras uppgiften till mål som enkelt går att mäta, medan andra mål som är viktiga för företagets verksamhet, som till exempel nöjda kunder och medarbetare kommer i skymundan. Bonusmålen är ofta grundade på årsvisa resultat, vilket gör att vd:s fokus blir kortsiktigt. Neddragningarna på forskning och utveckling eller kompetensutveckling kan exempelvis få ett års resultat att se bättre ut. Men på några års sikt visar sig de bristande investeringarna i sämre konkurrensförmåga. I Unionens undersökning anser nästan hälften av cheferna att dagens bonussystem styr mot kortsiktiga mål. En mycket liten andel anser att de är väl utformade för att styra mot mål som ligger 5–10 år fram i tiden. Styrning genom bonus riskerar alltså att företagets utveckling som helhet blir lidande när ett fåtal nyckeltal ska se så bra ut som möjligt vid de årsvisa avstämningsdatumen. Men bonus som morot då? Motivet bygger på antagandet att vd drivs av sin egen plånbok och antas anstränga sig mindre om det inte finns något att vinna på att anstränga sig hårdare. Svaren i Unionens undersökning pekar på att motivet är svagt. Ett stimulerande arbete, viljan att utveckla en organisation, inflytande över företagets utveckling och framtid samt stolthet över att göra ett viktigt jobb för företaget är drivkrafter som samtliga vida överträffar möjlighet till status och hög ersättning enligt de svarande. Det är talande att fyra av fem vd:ar i Unionens undersökning ser brister i dagens bonussystem och att de rankar fokuseringen på alltför kortsiktiga mål som den största bristen. Bonus driver inte företagens bästa utan chefernas bästa, fokuserar på kvartalsekonomi och motiverar till kortsiktigt eget välbefinnande, men inte till långsiktigt företagsbyggande, är några av de skäl till sin kritik de svarande uppger. Bonussystemen ser ut att ha etablerat sig i näringslivet vilket kräver att de analyseras. Den mer spektakulära fokuseringen på nivåerna får inte skymma de avgörande frågorna om syfte och resultat. Unionens undersökning visar att bonus i de flesta fall inte är nödvändig för att rekrytera och behålla vd. Den visar också att det är svårt att styra genom bonus, framför allt på lång sikt och att helhetssynen riskerar att gå förlorad. Motivationen fordrar ingen ytterligare morot, den finns ändå och styrs inte minst av andra orsaker än en ännu tjockare plånbok. Om bonus ska införas och behållas ska den motiveras. Den ska främja långsiktighet och helhetssyn i chefernas agerande. Företagsstyrelserna måste våga ifrågasätta de generella bonusmodellerna, utvärdera och ompröva sina bonussystem. Fokuserar bonusmålen på rätt områden? Finns det möjlighet att uppnå samma effekt till en lägre kostnad? Det behövs helt uppenbart mer kunskap om bonussystemen och deras effekt för att attrahera rätt personer och om konsekvenserna för motivation och hur företagen styrs. Hur har de företag som valt bort bonussystemen utvecklats i förhållande till andra? Företagen har en avgörande roll för att skapa fler och bättre jobb i Sverige. Genom att agera långsiktigt kan de bidra till tillväxt och därmed till trygga och utvecklande jobb. Ersättningen till chefer bör därför främja långsiktighet. Det är allvarligt när det visar sig att inte ens företagsledningarna själva bedömer att bonusarna har denna effekt. Många av dagens bonussystem har brister, det visar inte minst vd:arnas egna svar. Slutsatsen är att en fördjupad diskussion, mer kunskap, utvärdering och förändring är nödvändig. Cecilia Fahlberg förbundsordförande Unionen


Trivs i sina mammaroller

Summary: Några få saliga ögonblick med publiken är värda allt slit för skådespelaren Nina Gunke. Efter ett ansenligt antal mammaroller och som mamma på riktigt vet hon vad som krävs av en bra mor.

Många minns henne som unga Märta i tv-serien ”Hedebyborna”. Men hon har också kallats för Sveriges Grace Kelly. Ett smeknamn som smickrar Nina Gunke. – Det är roligt att bli jämförd med Grace Kelly, som jag tyckte var så vacker. Mest känd är hon för sina åtskilliga mammaroller under sina drygt 30 år som röst-, film- och teaterskådespelare: En snäll mammai filmen ”Lust och fägring stor”, den elaka mamman Rebecka Bovallius i tv-serien ”Skilda världar”, och senast som mor i ”Medealand” på Elverkets scen i Stockholm. Störst avtryck har mammarollen i den danska filmen ”Den stora badardagen” lämnat, vilken sammanföll med att hon själv fick sitt andra barn. – Det var en mammaroll jag verkligen älskade. Jag kunde hämta mycket från mitt eget liv. Min en månad gamla dotter var med och togs om hand av min mamma. Välmeriterad mor som hon är vet hon vad som gör en bra mamma: – En bra mamma vågar barnen prata med om allting, en bra mamma lyssnar och ser när barnen mår dåligt. Hon vågar släppa kontrollen. Är du en bra mamma? – Det tror jag. Jag har nära kontakt med mina båda döttrar och ömsesidigt förtroende. De vänder sig till mig i alla situationer. Det är jag stolt över. Det där med att släppa kontrollen försöker jag att bli bättre på. Som så många mödrar har även Nina Gunke tampats med dåligt samvete. – Speciellt min äldsta dotter har fått vara med mig mycket på teatern. I många år har jag haft dåligt samvete för det. Jag hade inte förstått att hon har fått uppleva mycket och kanske blev skådespelare tack vare det. Skådespelardrömmen närde Nina Gunke redan som sexåring. Men för att närma sig teaterns fa-scinerande värld behövde hon övervinna sin blyghet. – Jag var fruktansvärt blyg, jag ville aldrig träffa folk. Men upp på scen skulle jag, konstigt nog. Med åren har hon skapat sig en grundtrygghet och lärt sig att hantera sin blyghet allt bättre: Hon utsätter sig för situationerna hon fruktar mest. Vid sidan av kampen mot blygheten kräver arbetet på scen lite annat också: toppform. – Det går inte att spela på slentrian, publiken märker direkt om man är med eller inte. Men när man får ögonblick då allt fungerar så är det värt all slit, även om det bara varar ett kort ögonblick. Utan publiken är vi ingenting. Vi märker direkt om publiken tycker att det är roligt eller rörande, så känsliga är vi skådespelare. Vid sidan av skådespelardrömmen har hon länge drömt om att driva ett litet hotell på Österlen. – Jag gillar att ta hand om folk, ett mammadrag. Fast drömmen och hugade gäster får vackert vänta. Nina Gunke har mycket mer att uträtta som skådespelare. Eyal Sharon Krafft/TT Spektra familj@dn.se


”Bildt måste ge besked om sitt ansvar i Lundinaffären”

Summary: Erfarna S-politiker: Carl Bildt försummar sitt arbete som Sveriges utrikesminister. I både Sveriges och sitt eget intresse måste han berätta vad han visste om övergreppen i Sudan.Med tanke på Sveriges höga profil i frågor om mänskliga rättigheter och folkrätt är det ytterst angeläget att utrikesministern bringar klarhet i Lundinaffären. Vi välkomnar förundersökningen som inletts, men redan nu bör Bildt ge sakliga svar på frågor om vad som skedde i Sudan. Det svävar något lätt löjeväckande över Bildts varningar för en rödgrön utrikespolitik. En svensk utrikesminister borde engagera sig mer i arbetet att stärka FN. Bildt har flera år i rad inte hållit Sveriges tal inför FN:s generalförsamling – en av de viktigaste arenorna för att slå fast våra utrikespolitiska positioner, skriver Urban Ahlin, Jan Eliasson och Lena Hjelm Wallén.

Carl Bildt har tydligen valt anfall som bästa försvar när han är pressad av förundersökningen om folkrättsbrott av Lundin Petroleum under hans styrelsetid. Bildts angrepp mot de rödgröna (DN Debatt 2/7) måste ha fått statsministrarna i de rödgröna regeringarna i Oslo och Reykjavik att sätta morgonkaffet i vrångstrupen. Inte minst den norska rödgröna regeringen kan visa upp en av Europas mest välskötta ekonomier, låg arbetslöshet och mycket högt internationellt anseende. Det svävar något lätt löjeväckande över detta angrepp. Bildt representerar ett parti som förespråkar svenskt medlemskap i Nato. Och Folkpartiet vill att Sverige skall ansluta sig till Nato så snart som möjligt. I ett av sina många blogginlägg för förståelsen av svensk utrikespolitik talar Bildt om vår militära alliansfria position som ”allianslös”. Inte minst för omvärlden måste det framstå som häpnadsväckande att en utrikesminister talar om grunden för svensk säkerhetspolitik – fastställd av Sveriges riksdag – i sådana nedsättande och raljanta termer. Sveriges utrikespolitik hamnar i trygga och säkra händer vid ett regeringsskifte. Socialdemokratin ger de internationella frågorna prioritet och är en garant för ett stabilt arbete för säkerhet, solidaritet och samarbete. En rödgrön regering kommer att vara en aktiv medlem i EU. EU är en central arena som ger Sverige möjlighet att tillsammans med andra finna gemensamma lösningar på gränsöverskridande problem. Vår rödgröna politik lägger grunden för att nå positiva resultat – inte minst i de helt avgörande frågorna om jobben och klimatet. Mona Sahlin var starkt engagerad i debatten inför EU-omröstningen i november 1994, för ett medlemskap i EU. Hon har i dag centrala positioner inom europeisk socialdemokrati. Vi rödgröna är fast beslutna att vara mer aktiva i EU än den nuvarande regeringen. Det beror på att de frågor vi vill driva – jobb, klimat, miljö, konsumenter, forskning och jämställdhet – förutsätter mer av politik, mer av gemensamma beslut. De borgerliga partierna är av ideologiska skäl låsta och motsätter sig att styra marknaden. Därför blir de en bromsande kraft. Det enda Bildt i sak angriper en rödgrön utrikespolitik för, är en bisats i en utrikespolitisk rapport som rör synen på stormakters militärbaser i utlandet. Låt oss klargöra vår syn i denna fråga och tillbakavisa Bildts vantolkning. Vi rödgröna anser att världen skulle bli mer fredlig med färre militärbaser på andra länders territorium, detta gäller särskilt baser med kärnvapen. En kärnvapenfri värld är kanske utopisk men ändå helt nödvändigt att arbeta för. Tyvärr är vägen dit mycket lång. President Obamas ambitioner har ingjutit nytt mod i det globala nedrustningsarbetet. En rödgrön regering kommer att vara mycket aktiv i nedrustningsarbetet. Självklart respekterar vi varje stats rätt att ingå de avtal de önskar som rör deras säkerhet. Vi bortser inte heller från att det finns militära baser som verkar stabiliserande, så som i Sydkorea. Vår strävan att minska antalet militärbaser gäller självklart oberoende av om baserna är amerikanska, ryska eller av annan nationalitet. Skälet till att vi särskilt nämner USA är att detta land är den helt dominerande militärmakten och därför måste ta ledningen i kärnvapennedrustningen. Kraven på militär nedrustning gäller självklart alla stater. Baser i utlandet som inbegriper kärnvapen innebär otvivelaktigt ökade risker för en farlig eskalering av konflikter. En svensk utrikesminister borde engagera sig mer än vad Bildt gör i arbetet för fredlig lösning av konflikter, fundamentala orättvisor i världen och vikten av att stärka internationellt samarbete, främst FN. Bildt har flera år i rad inte hållit Sveriges tal inför FN:s generalförsamling – en av de viktigaste internationella arenorna för att slå fast våra utrikespolitiska positioner. Sveriges tal har lästs upp någon av de sista dagarna av Sveriges FN-ambassadör inför praktiskt taget tomma bänkar. Detta har noterats med många höjda ögonbryn, särskilt när Bildt valt att i stället besöka ”think-tanks” i Washington – och även i övrigt visat stor reslust. Ibland talar Bildt om vikten av att då och då besöka Sverige och då ”läsa papper” på UD. Inte någonsin har Sverige haft en utrikesminister som så flagrant bedriver en ”one-man show” och så nonchalant försummar att använda sig av vår diplomatiska expertis och våra utlandsmyndigheter. Nedläggningarna av ambassaderna på Irland, i Bulgarien, Slovakien, Slovenien, generalkonsulaten i New York, Los Angeles, Kaliningrad och Kanton talar sitt tydliga språk när det gäller synen på Sveriges utlandsrepresentation. När dessutom Bildt ger sina möten med EU-kolleger i Bryssel som en av förklaringarna till att stänga ambassader i EU-länder avslöjar han att han inte förstått behovet av permanent närvaro i andra delar av världen. I dagens värld är en ambassad inte bara till för utrikesministrar. Det är för övrigt tur att vi haft en ambassad i Moskva under tiden efter Georgien-kriget då Sveriges utrikesminister, trots flera egna försök, inte hade en bilateral dialog med Rysslands utrikesminister. När det gäller Sveriges internationella anseende är vi bekymrade över Bildts egen tystnad i Lundinaffären. I samband med hans utnämning restes frågetecken i ljuset av Bildts engagemang i Lundin Petroleum och hans kopplingar till ryska Vostok Nafta. Åklagare Magnus Elving har nyligen beslutat att inleda en förundersökning om folkrättsbrott med anledning av företagets verksamhet. Har Sveriges utrikesminister på något sätt ett delansvar i de fruktansvärda händelserna i Sudan? Med tanke på Sveriges höga profil i frågor som rör mänskliga rättigheter och folkrätt är det ytterst angeläget att bringa klarhet i saken. Särskilt som Bildt också hade egna ekonomiska intressen i Lundin-bolagen. Vi välkomnar därför förundersökningen som nu inletts. Men redan nu bör Carl Bildt både i eget och Sverige intresse ge sakliga svar på följande tre frågor: 1). Fick konsortiet, där Lundin Oil (från 2001 Lundin Petroleum) ingick, skydd för sin exploatering av den sudanska regeringens militära styrkor? 2). Använde sig Lundin Oil av militära transporter eller underlättade företaget satsningar på infrastruktur för regeringens militära operationer? 3). Kände Carl Bildt och styrelsen för Lundin Oil till den folkfördrivning och de övergrepp som skedde – vilka åtgärder vidtogs i så fall? Urban Ahlin utrikespolitisk talesperson (S), ledamot rödgröna utrikesgruppen Jan Eliasson f d utrikesminister (S) Lena Hjelm Wallén f d utrikesminister (S), ledamot rödgröna utrikesgruppen


Summary: Erfarna S-politiker: Carl Bildt försummar sitt arbete som Sveriges utrikesminister. I både Sveriges och sitt eget intresse måste han berätta vad han visste om övergreppen i Sudan. Med tanke på Sveriges höga profil i frågor om mänskliga rättigheter och folkrätt är det ytterst angeläget att utrikesministern bringar klarhet i Lundinaffären. Vi välkomnar förundersökningen som inletts, men redan nu bör Bildt ge sakliga svar på frågor om vad som skedde i Sudan. Det svävar något lätt löjeväckande över Bildts varningar för en rödgrön utrikespolitik. En svensk utrikesminister borde engagera sig mer i arbetet att stärka FN. Bildt har flera år i rad inte hållit Sveriges tal inför FN:s generalförsamling – en av de viktigaste arenorna för att slå fast våra utrikespolitiska positioner, skriver Urban Ahlin, Jan Eliasson och Lena Hjelm Wallén.

Carl Bildt har tydligen valt anfall som bästa försvar när han är pressad av förundersökningen om folkrättsbrott av Lundin Petroleum under hans styrelsetid. Bildts angrepp mot de rödgröna (DN Debatt 2/7) måste ha fått statsministrarna i de rödgröna regeringarna i Oslo och Reykjavik att sätta morgonkaffet i vrångstrupen. Inte minst den norska rödgröna regeringen kan visa upp en av Europas mest välskötta ekonomier, låg arbetslöshet och mycket högt internationellt anseende. Det svävar något lätt löjeväckande över detta angrepp. Bildt representerar ett parti som förespråkar svenskt medlemskap i Nato. Och Folkpartiet vill att Sverige skall ansluta sig till Nato så snart som möjligt. I ett av sina många blogginlägg för förståelsen av svensk utrikespolitik talar Bildt om vår militära alliansfria position som ”allianslös”. Inte minst för omvärlden måste det framstå som häpnadsväckande att en utrikesminister talar om grunden för svensk säkerhetspolitik – fastställd av Sveriges riksdag – i sådana nedsättande och raljanta termer. Sveriges utrikespolitik hamnar i trygga och säkra händer vid ett regeringsskifte. Socialdemokratin ger de internationella frågorna prioritet och är en garant för ett stabilt arbete för säkerhet, solidaritet och samarbete. En rödgrön regering kommer att vara en aktiv medlem i EU. EU är en central arena som ger Sverige möjlighet att tillsammans med andra finna gemensamma lösningar på gränsöverskridande problem. Vår rödgröna politik lägger grunden för att nå positiva resultat – inte minst i de helt avgörande frågorna om jobben och klimatet. Mona Sahlin var starkt engagerad i debatten inför EU-omröstningen i november 1994, för ett medlemskap i EU. Hon har i dag centrala positioner inom europeisk socialdemokrati. Vi rödgröna är fast beslutna att vara mer aktiva i EU än den nuvarande regeringen. Det beror på att de frågor vi vill driva – jobb, klimat, miljö, konsumenter, forskning och jämställdhet – förutsätter mer av politik, mer av gemensamma beslut. De borgerliga partierna är av ideologiska skäl låsta och motsätter sig att styra marknaden. Därför blir de en bromsande kraft. Det enda Bildt i sak angriper en rödgrön utrikespolitik för, är en bisats i en utrikespolitisk rapport som rör synen på stormakters militärbaser i utlandet. Låt oss klargöra vår syn i denna fråga och tillbakavisa Bildts vantolkning. Vi rödgröna anser att världen skulle bli mer fredlig med färre militärbaser på andra länders territorium, detta gäller särskilt baser med kärnvapen. En kärnvapenfri värld är kanske utopisk men ändå helt nödvändigt att arbeta för. Tyvärr är vägen dit mycket lång. President Obamas ambitioner har ingjutit nytt mod i det globala nedrustningsarbetet. En rödgrön regering kommer att vara mycket aktiv i nedrustningsarbetet. Självklart respekterar vi varje stats rätt att ingå de avtal de önskar som rör deras säkerhet. Vi bortser inte heller från att det finns militära baser som verkar stabiliserande, så som i Sydkorea. Vår strävan att minska antalet militärbaser gäller självklart oberoende av om baserna är amerikanska, ryska eller av annan nationalitet. Skälet till att vi särskilt nämner USA är att detta land är den helt dominerande militärmakten och därför måste ta ledningen i kärnvapennedrustningen. Kraven på militär nedrustning gäller självklart alla stater. Baser i utlandet som inbegriper kärnvapen innebär otvivelaktigt ökade risker för en farlig eskalering av konflikter. En svensk utrikesminister borde engagera sig mer än vad Bildt gör i arbetet för fredlig lösning av konflikter, fundamentala orättvisor i världen och vikten av att stärka internationellt samarbete, främst FN. Bildt har flera år i rad inte hållit Sveriges tal inför FN:s generalförsamling – en av de viktigaste internationella arenorna för att slå fast våra utrikespolitiska positioner. Sveriges tal har lästs upp någon av de sista dagarna av Sveriges FN-ambassadör inför praktiskt taget tomma bänkar. Detta har noterats med många höjda ögonbryn, särskilt när Bildt valt att i stället besöka ”think-tanks” i Washington – och även i övrigt visat stor reslust. Ibland talar Bildt om vikten av att då och då besöka Sverige och då ”läsa papper” på UD. Inte någonsin har Sverige haft en utrikesminister som så flagrant bedriver en ”one-man show” och så nonchalant försummar att använda sig av vår diplomatiska expertis och våra utlandsmyndigheter. Nedläggningarna av ambassaderna på Irland, i Bulgarien, Slovakien, Slovenien, generalkonsulaten i New York, Los Angeles, Kaliningrad och Kanton talar sitt tydliga språk när det gäller synen på Sveriges utlandsrepresentation. När dessutom Bildt ger sina möten med EU-kolleger i Bryssel som en av förklaringarna till att stänga ambassader i EU-länder avslöjar han att han inte förstått behovet av permanent närvaro i andra delar av världen. I dagens värld är en ambassad inte bara till för utrikesministrar. Det är för övrigt tur att vi haft en ambassad i Moskva under tiden efter Georgien-kriget då Sveriges utrikesminister, trots flera egna försök, inte hade en bilateral dialog med Rysslands utrikesminister. När det gäller Sveriges internationella anseende är vi bekymrade över Bildts egen tystnad i Lundinaffären. I samband med hans utnämning restes frågetecken i ljuset av Bildts engagemang i Lundin Petroleum och hans kopplingar till ryska Vostok Nafta. Åklagare Magnus Elving har nyligen beslutat att inleda en förundersökning om folkrättsbrott med anledning av företagets verksamhet. Har Sveriges utrikesminister på något sätt ett delansvar i de fruktansvärda händelserna i Sudan? Med tanke på Sveriges höga profil i frågor som rör mänskliga rättigheter och folkrätt är det ytterst angeläget att bringa klarhet i saken. Särskilt som Bildt också hade egna ekonomiska intressen i Lundin-bolagen. Vi välkomnar därför förundersökningen som nu inletts. Men redan nu bör Carl Bildt både i eget och Sverige intresse ge sakliga svar på följande tre frågor: 1). Fick konsortiet, där Lundin Oil (från 2001 Lundin Petroleum) ingick, skydd för sin exploatering av den sudanska regeringens militära styrkor? 2). Använde sig Lundin Oil av militära transporter eller underlättade företaget satsningar på infrastruktur för regeringens militära operationer? 3). Kände Carl Bildt och styrelsen för Lundin Oil till den folkfördrivning och de övergrepp som skedde – vilka åtgärder vidtogs i så fall? Urban Ahlin utrikespolitisk talesperson (S), ledamot rödgröna utrikesgruppen Jan Eliasson f d utrikesminister (S) Lena Hjelm Wallén f d utrikesminister (S), ledamot rödgröna utrikesgruppen ”Befolkningen fördrevs” Åklagare Magnus Elving vid Internationella åklagarkammaren i Stockholm beslutade att inleda en förundersökning om folkrättsbrott rörande Lundinföretagens verksamhet i Sudan efter att bland annat ha varit i kontakt med de 50 frivilligorganisationer som bildar European coalition on oil in Sudan (Ecos). Enligt Ecos anlitades sudanesiska officerare som fördrev befolkningen i de områden där konsortiet, där Lundin Oil ingick, ville utvinna olja. Lundin Oil hävdar att rapporten rymmer insinuationer och falska anklagelser. Källa: TT


”Vi ska göra Sverige mer jämställt än vad det är i dag”

Summary: Den rödgröna oppositionen: Det viktigaste uppdraget för en ny regering är att hålla samman Sverige.Två regeringsalternativ står mot varandra: En sittande regering som använt politiken till att vidga klyftorna – och ett nytt regeringsalternativ som avser att överbrygga dem. Klyftorna som ska överbryggas är de mellan rik och fattig, mellan dem som har jobb och alla som står vid sidan av, mellan kvinnor och män, mellan pensionärer och löntagare, skriver Mona Sahlin, Lars Ohly, Maria Wetterstrand och Peter Eriksson.

Att hålla samman Sverige är det viktigaste uppdraget för en kommande svensk regering. Vår uppfattning är att politik ska användas för att överbrygga klyftor. Detta är vår utgångspunkt om vi får svenska folkets förtroende att bilda regering efter höstens val. Vår övertygelse är att ökad jämlikhet gör att samhället fungerar bättre och att fler människor då kommer till sin rätt. Vi vill därför driva en politik som utjämnar skillnader och som skapar möjligheter för alla människor att växa och utvecklas. Varje elev ska ges möjlighet att nå kunskapsmålen. Varje patient ska känna trygghet att få den vård hon eller han behöver. Vi tror inte att människor mår bättre av att jagas utan att välstånd skapas genom trygghet och minskade klyftor mellan människor. Sverige tjänar på ökad jämlikhet. Det gör också alla vi människor som bor här. Den skyhöga arbetslösheten måste bekämpas. Det kommer vi att arbeta för varje dag i regeringsställning om vi får väljarnas förtroende. Vi tror inte på dagens utveckling där sjuka ställs mot friska, arbetslösa mot de som jobbar eller pensionärer mot löntagare. Det skapar inte jobb. Om fyra år ska Sverige vara mer jämlikt och mer jämställt än i dag. Arbetslösheten ska ha minskat kraftigt och löntagarnas villkor och inflytande i arbetslivet ska ha förbättrats. Vi ska ha tagit stora steg för att möta klimathotet. Välfärden ska ha stärkts både vad gäller tillgång och kvalitet. Nu står två regeringsalternativ mot varandra i Sverige: En sittande regering som har använt politiken för att vidga klyftorna – och ett nytt regeringsalternativ som avser använda politiken för att överbrygga klyftor. Det är en grundläggande motsättning i riksdagsvalet år 2010. Den grundläggande motsättningen mellan konservativ och framåtblickande politik är just synen på hur politiken ska användas. En konservativ regering använder politiken för att vidga klyftor. En sådan regering styr Sverige i dag. En framåtblickande regering använder politiken för att överbrygga klyftor. Inkomstskillnaderna i Sverige har aldrig varit större i modern tid. Under den gångna mandatperioden har klyftan mellan rik och fattig har ökat. Klyftan mellan män och kvinnor har ökat. Och klyftan mellan löntagare och pensionärer har ökat. Sverige slits isär. Nu ser vi resultaten av de gångna fyra åren: Ett annat Sverige växer fram. Regeringen har använt politiken för att vidga klyftor. Den allra rikaste procentens inkomster har stärkts lika mycket genom regeringens insatser som inkomsterna för en fjärdedel av hela svenska folket tillsammans. Det är fakta som inte kan viftas bort – regeringen Reinfeldt är ett särintresse för de välbeställda. Männen har fått 30 procent mer än kvinnorna. Och regeringen har infört en pensionärsskatt: En vanlig pensionär betalar 700 kronor mer i månaden i skatt än en löntagare med samma inkomst. Antalet ungdomar som tvingas leva på socialbidrag ökar kraftigt. Trots det avfärdar regeringen den allt mer oroväckande ungdomsarbetslösheten som ”en skapad synvilla”. Det är osakligt att försöka skylla de ökade klyftorna på finanskrisen. En finanskris ökar inte inkomstspridningen. Tvärtom. En finanskris kan minska inkomstskillnaderna. Finanskriser innebär att kapitalinkomster sjunker och att de allra högsta lönerna, som ofta är resultatbaserade, pressas ned. Båda dessa bidrar i sig till en mer jämlik inkomstfördelning. Svenska folket är väl införstått med detta sakförhållande. Vi har låtit opinionsinstitutet Novus intervjua 1 000 personer om den ökade inkomstspridningen och dess orsaker. Blotta 9 procent av de intervjuade upplever att inkomstskillnaderna har minskat sedan år 2006. Mer än sex gånger så många – 60 procent av de tillfrågade – upplever i stället att inkomstklyftorna har ökat. 17 procent upplever ingen skillnad. Ej heller har det gått svenska folket förbi att det är regeringens politik – inte finanskrisen – som har skapat den nya ojämlikheten. Av dem som upplever att klyftorna har ökat uppger två tredjedelar, hela 65 procent, att ökningen främst beror på regeringens politik. Enbart 11 procent tror att ökningen främst beror på finanskrisen, och 10 procent förklarar utvecklingen med avtalsförhandlingarna. Vårt budskap är tydligt: Det räcker nu. Sverige behöver inte ytterligare fyra år på den inslagna vägen. Ytterligare fyra år av skattesänkningar på lånade pengar – mest till dem som har det bäst. Nu är det hög tid att byta färdriktning. Eftersom vi i regeringsställning sätter upp ett jämlikt samhälle som ledstjärna har vi låtit Riksdagens utredningstjänst analysera fördelningseffekterna av våra egna förslag. Resultatet är att 9 av 10 inkomstgrupper tjänar på en rödgrön politik. Den rikaste tiondelen, den som har gynnats allra mest under de gångna fyra åren, får bidra mer. Där går en stor skiljelinje i årets val. Våra förslag har också en bättre fördelning för att minska inkomstskillnaderna mellan män och kvinnor. Kvinnornas inkomster stärks 25 procent mer än männens med våra rödgröna förslag. Vi tar också ett rejält första kliv för att avskaffa regeringens straffskatt på pensionärer. Vi är ense om att den rödgröna politiken syftar till att ställa om Sverige till hållbar utveckling. Passivitet i klimatfrågan ska ersättas av aktiva investeringar i klimatomställning. Vi kan i dag slå fast ytterligare tre grundläggande principer för en kommande rödgrön regering: 1). Håll samman Sverige och sätt jobben först.Den rödgröna politiken syftar till att hålla ihop vårt land. Vår rödgröna politik ska inte öka klyftorna mellan rik och fattig – utan bidra till att Sverige utvecklas till ett jämlikt och solidariskt välfärdsland. Jobben ska bli fler – och ungdomsarbetslösheten ska med kraft bekämpas. Dagens höga arbetslöshet är ett enormt slöseri med mänskliga, ekonomiska och samhälleliga resurser. 2). Ett mer jämställt Sverige.Den rödgröna regeringspolitiken syftar till att bygga ett jämställt Sverige. Våra förslag ska bidra till att inkomstskillnaderna mellan kvinnor och män minskar. 3). Ett Sverige som respekterar erfarenhet.Våra rödgröna förslag ska inte diskriminera äldre människor. Pensionärsskatten ska avskaffas. Under fyra års tid har politiken bidragit till att slita isär Sverige. Politiken har använts för att vidga klyftor – att ge mer åt dem som redan har mest. Vilket Sverige får vi om den borgerliga politiken fortsätter i fyra år till? Vi anser i stället att det viktigaste uppdraget för en ny svensk regering är att hålla samman Sverige – att använda politiken för att överbrygga klyftor mellan rik och fattig, mellan dem som har jobb och alla som står vid sidan av, mellan kvinnor och män och mellan pensionärer och löntagare. Mona Sahlin (S) Lars Ohly (V) Maria Wetterstrand (MP) Peter Eriksson (MP)


Summary: Den rödgröna oppositionen: Det viktigaste uppdraget för en ny regering är att hålla samman Sverige. Två regeringsalternativ står mot varandra: En sittande regering som använt politiken till att vidga klyftorna – och ett nytt regeringsalternativ som avser att överbrygga dem. Klyftorna som ska överbryggas är de mellan rik och fattig, mellan dem som har jobb och alla som står vid sidan av, mellan kvinnor och män, mellan pensionärer och löntagare, skriver Mona Sahlin, Lars Ohly, Maria Wetterstrand och Peter Eriksson.

Att hålla samman Sverige är det viktigaste uppdraget för en kommande svensk regering. Vår uppfattning är att politik ska användas för att överbrygga klyftor. Detta är vår utgångspunkt om vi får svenska folkets förtroende att bilda regering efter höstens val. Vår övertygelse är att ökad jämlikhet gör att samhället fungerar bättre och att fler människor då kommer till sin rätt. Vi vill därför driva en politik som utjämnar skillnader och som skapar möjligheter för alla människor att växa och utvecklas. Varje elev ska ges möjlighet att nå kunskapsmålen. Varje patient ska känna trygghet att få den vård hon eller han behöver. Vi tror inte att människor mår bättre av att jagas utan att välstånd skapas genom trygghet och minskade klyftor mellan människor. Sverige tjänar på ökad jämlikhet. Det gör också alla vi människor som bor här. Den skyhöga arbetslösheten måste bekämpas. Det kommer vi att arbeta för varje dag i regeringsställning om vi får väljarnas förtroende. Vi tror inte på dagens utveckling där sjuka ställs mot friska, arbetslösa mot de som jobbar eller pensionärer mot löntagare. Det skapar inte jobb. Om fyra år ska Sverige vara mer jämlikt och mer jämställt än i dag. Arbetslösheten ska ha minskat kraftigt och löntagarnas villkor och inflytande i arbetslivet ska ha förbättrats. Vi ska ha tagit stora steg för att möta klimathotet. Välfärden ska ha stärkts både vad gäller tillgång och kvalitet. Nu står två regeringsalternativ mot varandra i Sverige: En sittande regering som har använt politiken för att vidga klyftorna – och ett nytt regeringsalternativ som avser använda politiken för att överbrygga klyftor. Det är en grundläggande motsättning i riksdagsvalet år 2010. Den grundläggande motsättningen mellan konservativ och framåtblickande politik är just synen på hur politiken ska användas. En konservativ regering använder politiken för att vidga klyftor. En sådan regering styr Sverige i dag. En framåtblickande regering använder politiken för att överbrygga klyftor. Inkomstskillnaderna i Sverige har aldrig varit större i modern tid. Under den gångna mandatperioden har klyftan mellan rik och fattig har ökat. Klyftan mellan män och kvinnor har ökat. Och klyftan mellan löntagare och pensionärer har ökat. Sverige slits isär. Nu ser vi resultaten av de gångna fyra åren: Ett annat Sverige växer fram. Regeringen har använt politiken för att vidga klyftor. Den allra rikaste procentens inkomster har stärkts lika mycket genom regeringens insatser som inkomsterna för en fjärdedel av hela svenska folket tillsammans. Det är fakta som inte kan viftas bort – regeringen Reinfeldt är ett särintresse för de välbeställda. Männen har fått 30 procent mer än kvinnorna. Och regeringen har infört en pensionärsskatt: En vanlig pensionär betalar 700 kronor mer i månaden i skatt än en löntagare med samma inkomst. Antalet ungdomar som tvingas leva på socialbidrag ökar kraftigt. Trots det avfärdar regeringen den allt mer oroväckande ungdomsarbetslösheten som ”en skapad synvilla”. Det är osakligt att försöka skylla de ökade klyftorna på finanskrisen. En finanskris ökar inte inkomstspridningen. Tvärtom. En finanskris kan minska inkomstskillnaderna. Finanskriser innebär att kapitalinkomster sjunker och att de allra högsta lönerna, som ofta är resultatbaserade, pressas ned. Båda dessa bidrar i sig till en mer jämlik inkomstfördelning. Svenska folket är väl införstått med detta sakförhållande. Vi har låtit opinionsinstitutet Novus intervjua 1 000 personer om den ökade inkomstspridningen och dess orsaker. Blotta 9 procent av de intervjuade upplever att inkomstskillnaderna har minskat sedan år 2006. Mer än sex gånger så många – 60 procent av de tillfrågade – upplever i stället att inkomstklyftorna har ökat. 17 procent upplever ingen skillnad. Ej heller har det gått svenska folket förbi att det är regeringens politik – inte finanskrisen – som har skapat den nya ojämlikheten. Av dem som upplever att klyftorna har ökat uppger två tredjedelar, hela 65 procent, att ökningen främst beror på regeringens politik. Enbart 11 procent tror att ökningen främst beror på finanskrisen, och 10 procent förklarar utvecklingen med avtalsförhandlingarna. Vårt budskap är tydligt: Det räcker nu. Sverige behöver inte ytterligare fyra år på den inslagna vägen. Ytterligare fyra år av skattesänkningar på lånade pengar – mest till dem som har det bäst. Nu är det hög tid att byta färdriktning. Eftersom vi i regeringsställning sätter upp ett jämlikt samhälle som ledstjärna har vi låtit Riksdagens utredningstjänst analysera fördelningseffekterna av våra egna förslag. Resultatet är att 9 av 10 inkomstgrupper tjänar på en rödgrön politik. Den rikaste tiondelen, den som har gynnats allra mest under de gångna fyra åren, får bidra mer. Där går en stor skiljelinje i årets val. Våra förslag har också en bättre fördelning för att minska inkomstskillnaderna mellan män och kvinnor. Kvinnornas inkomster stärks 25 procent mer än männens med våra rödgröna förslag. Vi tar också ett rejält första kliv för att avskaffa regeringens straffskatt på pensionärer. Vi är ense om att den rödgröna politiken syftar till att ställa om Sverige till hållbar utveckling. Passivitet i klimatfrågan ska ersättas av aktiva investeringar i klimatomställning. Vi kan i dag slå fast ytterligare tre grundläggande principer för en kommande rödgrön regering: 1). Håll samman Sverige och sätt jobben först. Den rödgröna politiken syftar till att hålla ihop vårt land. Vår rödgröna politik ska inte öka klyftorna mellan rik och fattig – utan bidra till att Sverige utvecklas till ett jämlikt och solidariskt välfärdsland. Jobben ska bli fler – och ungdomsarbetslösheten ska med kraft bekämpas. Dagens höga arbetslöshet är ett enormt slöseri med mänskliga, ekonomiska och samhälleliga resurser. 2). Ett mer jämställt Sverige. Den rödgröna regeringspolitiken syftar till att bygga ett jämställt Sverige. Våra förslag ska bidra till att inkomstskillnaderna mellan kvinnor och män minskar. 3). Ett Sverige som respekterar erfarenhet. Våra rödgröna förslag ska inte diskriminera äldre människor. Pensionärsskatten ska avskaffas. Under fyra års tid har politiken bidragit till att slita isär Sverige. Politiken har använts för att vidga klyftor – att ge mer åt dem som redan har mest. Vilket Sverige får vi om den borgerliga politiken fortsätter i fyra år till? Vi anser i stället att det viktigaste uppdraget för en ny svensk regering är att hålla samman Sverige – att använda politiken för att överbrygga klyftor mellan rik och fattig, mellan dem som har jobb och alla som står vid sidan av, mellan kvinnor och män och mellan pensionärer och löntagare. Mona Sahlin (S) Lars Ohly (V) Maria Wetterstrand (MP) Peter Eriksson (MP)