Skolan där alla elever får minst en läxa varje dag

Summary: På Internationella Engelska skolan i Eskilstuna är läxor ett viktigt inslag i skolans pedagogik. – Vi tror på läxor och lärarna måste ge läxor i alla ämnen. Men en läxa ska inte komma plötsligt utan eleverna ska ha en vecka på sig, säger skolans rektor Maud Segerstedt.

– Eleverna i Internationella Engelska skolan får minst en läxa varje dag men läxorna delas ut på ett genomtänkt och strukturerat sätt, säger Maud Segerstedt. Redan i början av terminen får varje klass ett läxschema som gäller läsåret ut. Ett skäl till den omsorgsfulla planeringen är också att det inte ska köra ihop sig med för många läxor samtidigt för eleverna. Schemat gör att läxorna sprids ut under veckan. Maud Segerstedt har arbetat ”hela livet” inom skolan. Hon har varit lärare i kommunala skolor, i fristående skolor, på komvux, på folkhögskola, i internationella skolor. Hon var med och startade den första Engelska skolan i Stockholm 1993 med koncernens grundare Barbara Bergström som rektor. År 2006 fick Maud Segerstedt uppdraget att starta Internationella Engelska skolan i Eskilstuna. Den ligger i en tidigare kommunal skolas lokaler ett par kilometer utanför centrum. Synen på läxor är något som genomsyrar hela koncernen, som i dag har 30 skolor. Vid anställningsintervjuer med nya lärare går man igenom vad skolan står för. Även blivande elever och föräldrar får tydlig information om skolans värderingar och regler. För Maud Segerstedt personligen var läxor något hon satte värde på som elev. De hjälpte henne att öva och förbättra sig. Och det är just detta som hon även i dag ser som det främsta skälet till att läxor är viktiga för inlärningen: för att befästa kunskapen och att öva. En annan viktig aspekt är att förbereda eleverna för högre studier. På gymnasiet är det vanligt med projektarbeten som eleverna måste arbeta med hemma. På högskolan är det oerhört mycket självstudier som eleverna måste förberedas inför, menar Maud Segerstedt. Men hon understryker samtidigt att det måste finnas en tanke bakom läxorna. – Vi arbetar på ett strukturerat och tydligt sätt med läxorna och alla pedagoger måste göra likadant. För Maud Segerstedt är det viktigt att som pedagogisk ledare både tro på eleverna och ha förväntningar på dem. Både hon själv och alla pedagoger ser varje elev som en individ och inte som ett kollektiv, säger hon. På liknande sätt resonerar hon när det gäller läxorna. – Läxorna måste anpassas efter varje enskild elevs förutsättningar och behov. Det innebär till exempel att samtliga elever erbjuds goda möjligheter att göra sina läxor i skolan, det är inget självändamål att de ska göras hemma. Elever som har särskilt svårt att klara av läxorna får en studieplan med obligatorisk läxhjälp. – Många föräldrar sliter oerhört hårt för att hjälpa sina barn med skolan. Så ska det inte vara, det är inte syftet med läxor. Läxorna får aldrig vara konstruerade så att föräldrarna ska vara pedagoger. Det är vår uppgift på skolan, säger hon. På Internationella Engelska Skolan finns varje dag minst fem schemalagda stödtimmar under skoltid dit eleverna kan gå för att få hjälp med sina läxor. DN tittar in i klassrum D2 där det pågår läxläsning i svenska. En handfull elever sitter och pysslar med lite av varje. Läraren Peter Larsson förhör Lawin Kurda, 14 år, om vad som kännetecknar etniska minoriteter. Veronika Rutegård, 15 år, sitter med hörlurar och tittar på en dokumentär om ”hur medier förvränger saker”, andra läser böcker eller pluggar glosor. Även om ämnet för läxläsningen är svenska kan man gå dit och göra läxor i vilket ämne som helst. Varje lärare har skyldighet att hålla i en läxtimme varje vecka. Intresset för läxläsningen på skoltid bland eleverna ser ganska olika ut, säger de lärare vi träffar för att prata om läxor. – När det är dags för prov brukar det bli betydligt fler som kommer till läxhjälpen, säger Charles Mejilla som undervisar i naturorienterade ämnen. Han kommer från Pennsylvania i USA, och ser en avgörande skillnad mellan läxorna som ges i USA och hur det är på Engelska skolan. – Där jag arbetade i USA fanns det ingen samordning alls av läxorna. Det innebar att eleverna kunde ha fem läxor samtidigt och fick lägga flera timmar på dem den kvällen, säger han. Charles ser inget egenvärde i att ge mycket läxor. Däremot med att ge ”rätt” läxor, det vill säga läxor som ger resultat. – Alla lärare måste tänka igenom vad de har för syfte med sina läxor. Jag har kommit fram till att när eleverna får repetera sådant som vi hållit på med flera veckor tidigare så fastnar kunskapen betydligt bättre, säger han. Daniel Breton kommer från Kanada och undervisar i matematik. För honom är läxor ett sätt att föra en dialog med eleverna och få en uppfattning av hur mycket de förstått. Eleverna får också möjlighet att kommentera läxorna med några meningar och ställa direkta frågor. Det kanske de inte alltid skulle våga göra i klassrummet. Han ger också varje elev individuell feedback så att de förstår hur de kan utveckla sina möjligheter. – Läxorna ger eleverna mer självförtroende när de märker att de blir bättre. Cecilia Hansson är lärare i svenska och tycker att läxor är ett bra sätt för elever att ta eget ansvar för sin utbildning. Tillsammans med sina kolleger har hon i år gjort om läsläxorna. Numera eleverna läser eleverna hemma medan uppgifterna görs i skolan. – Annars kan det vara svårt att veta hur mycket hjälp eleverna får med läxan hemma. Föräldrarna vill väl, men det är inte meningen att de ska göra läxan åt sina barn. Det kan också bli orättvist eftersom föräldrar är olika. När eleverna gör uppgifterna i skolan kan de få hjälp om det behövs, säger hon. Stephen Elliott som undervisar i engelska har förändrat sina läsläxor åt andra hållet. Numera får eleverna läsa böckerna i skolan och sedan fundera över vad de läst och göra uppgifter hemma. – Då har jag bättre koll på att alla läser det de ska, säger han. Vi träffar några elever och frågar vad de tycker om läxor. De flesta tycker att det är bra. Man lär sig att planera och hantera sin tid och ta ansvar, är några av argumenten. Men några påpekar också att det kan bli lite mycket ibland och att lärarna inte alltid följer läxschemat. – Ibland kan det klumpa ihop sig på fredagar, säger Moa Bergman. De hanterar sina läxor på lite olika sätt. Några använder tiden i skolan medan andra föredrar att göra läxan på kvällen. – Jag är mycket mer fokuserad hemma där jag kan stänga in mig på mitt rum och jobba. Men jag brukar gå på läxläsningen inför proven. Det är ett jättebra tillfälle att få förklarat det man inte förstår, säger Katarina Normark som går i nian. – Jag spelar handboll på kvällarna ibland och då har jag inte tid med läxorna. Därför har jag börjat göra dem på rasterna, säger Tove Nilsson som går i sjuan. Toves lillebror Emil i går i sexan och tränar fotboll fyra kvällar i veckan. – Jag brukar försöka göra läxorna i omklädningsrummet före träningen eller på söndagarna för att hinna med, säger han. Flera av eleverna DN talar med har erfarenhet av skolor i andra länder. – Vi bodde i Los Angeles ett halvår. Där kunde man ha två till tre läxor samtidigt och bara ha en dag på sig att göra dem, säger Emil Nilsson. Katarina Normark har gått i skolor i både Bosnien och Bryssel och började på Engelska skolan nu i nian. – I Bosnien hade vi samma lärare i alla ämnen. Och då kunde hon se till att läxorna spreds ut över veckan. I Bryssel var det ingen samordning, så där kunde läxorna hopa sig till samma dag. Alexander Ojutkangas började också i Engelska skolan nu i nian. Tidigare har han gått på både en kommunal och fristående skola i Västerås. – På min förra skola var det väldigt stökigt med läxorna. Det fanns ingen planering och det hände ofta att jag fick hoppa över fotbollsträningen eller sitta uppe sent på kvällen eftersom vi fick en läxa på kort varsel. Han tycker trots allt att det är bra med läxor. Alternativet skulle vara längre skoldagar. Fakta. Internationella Engelska skolan i Eskilstuna Läxor – behövs de? Del 4. En artikelserie om hemläxornas betydelse för lärandet. Vi besöker en skola som slopat alla läxor och en skola som tycker att läxor är ett viktigt pedagogisk verktyg. Och vad säger forskningen? Tidigare artiklar publicerades den 6, 7 och 12 maj. Startade 2006 och är i dag med sina 1 330 elever och drygt 130 anställda Sveriges största grundskola. Bland eleverna finns 54 olika språkgrupper och 287 elever som läser hemspråk. 3 050 elever står i kö till skolan. Förra året toppade skolan Skolverkets lista över Sveriges bästa skolor med hänsyn taget till faktorer som föräldrarnas utbildningsnivå och könsfördelning. Skolan har också vunnit pris som bästa matematikhögstadium och tagit hem DN:s nutidsorientering. All undervisning förutom i samhällsorienterade ämnen och svenska ges på engelska. Samtliga lärare i engelska är födda i ett engelskspråkigt land. På skolan finns klädkod och ordningsregler. Lärare tilltalas med efternamn, kepsar och mobiltelefoner får inte användas under skoltid och eleverna ställer upp sig på led före varje lektion. Skolan ägdes fram till september 2012 helt av skolans grundare Barbara Bergström. I dag är det amerikanska riskkapitalföretaget TA Associates en storägare. Barbara Engström är styrelseordförande och delägare. Koncernen Internationella Engelska skolan präglas sedan starten 1993 av tre huvudprinciper: Behärska engelska språket Trygg och ordnad skolmiljö Höga akademiska förväntningar och ambitioner.


”Vi klarar utbyggnaden utan bidrag”

Summary: Vi är villiga att investera miljardbelopp på fiberinfrastruktur i Sverige, och kommer att göra det, skriver två fibernätsföretag i replik till Svenska stadsnätsföreningen (10/5).

Svenska Stadsnätsföreningens vd och ordförande skriver på DN Debatt 9/5 att det fattas 40 miljarder kronor för att nå statens Bredbandsmål. Deras slutsats är att kommunerna och näringslivet inte klarar av den kostnaden och att staten måste gå in med pengar. Siffrorna i undersökningen är riktiga men slutsatserna blir fel. IP-Only har kapacitet att investera miljardbelopp på fiberinfrastruktur i Sverige, och vi är villiga att göra det. Vi menar dessutom att det går att ansluta fiber till 100 procent av hushållen och företagen i en kommun. Det handlar om vilja. Ingen ska lämnas utanför. IP-Only investerar för fullt i fiberutbyggnaden. Varje timme gör vi fyra nya fiberinstallationer. Under 2015 kommer vi att erbjuda 100 000 svenska hushåll och företag möjlighet att koppla upp sig mot ett nationellt fibernät som är öppet och neutralt. Alla kan leverera tjänster på lika villkor. Att ensidigt ropa på staten för investeringar är både föråldrat och ineffektivt. Dessutom skapar det osäkerhet på marknaden eftersom statens kvarnar maler långsamt. Det växer en bredbandsklyfta i Sverige. Nu behövs snabbhet om Sverige ska klara utmaningen att bygga fiber i ett glest befolkat land. Det privata näringslivet har en roll att fylla här, precis som i snart sagt alla övriga verksamheter i samhället. Vi vill se ökat fokus på samverkan med näringslivet och färre rop på statliga bidrag. När IP-Only skakar hand med en kommun om fiberutbyggnad är vår målsättning att bygga ut till 100 procent av hushållen. Vårt dotterbolag byNet är experter på utbyggnad i landsbygd och glesbygd. Genom helhetslösningar och solidarisk prissättning har vi lyckats med vår målsättning helt utan bidrag från samhället. Vi menar att det är bättre om dessa bidrag i stället går till riktigt glesbefolkade områden. Svenska Stadsnätsföreningens undersökning visar att det saknas 40 miljarder kronor för att nå statens bredbandsmål. Det vore omöjligt att tänka sig ett scenario där staten ensamt täcker upp detta underskott. 40 miljarder kronor är en abstrakt siffra, men motsvarar kostnaden för rättsväsendet i regeringens vårbudget. Därför krävs att aktörer som IP-Only och byNet tar ett ansvar på marknaden. Annars riskerar vi att den bredbandsklyfta som redan finns i Sverige blir permanent. Ett hårt slag mot tillväxten i de delar av landet som då blir utan fiberanslutning. Telia är heller inte lösningen på problemet. Deras dominerande ställning på marknaden fungerar som en blöt filt. De äger infrastrukturen och de säljer tjänster och innehåll över sitt nät. De agerar över hela värdekedjan. De är inte neutrala, vilket på sikt kommer att påverka utvecklingen av tjänster. Telia är mån om att hålla liv i sitt lönsamma kopparnät och samtidigt skydda sin mobilaffär. De ägnar sig därför åt taktiserande fiberutbyggnad genom att de går in i en kommun och bygger ut i tätorten och mindre öar runt omkring för att sedan lämna landsbygden därhän. En sorts digital ”brända jorden”- strategi som omöjliggör etablering för andra aktörer. Statsnätsföreningen skriver ”Det är inte rimligt att tro att marknaden och kommunerna kommer att skjuta till 40 miljarder”. Vi är medlemmar i Stadsnätsföreningen och blir förbryllade över det påståendet. Vi vill investera stort i landets kommuner och göra det i samverkan med kommunerna och deras stadsnät. Staten kan inte lösa allt, tvärtom skulle det snarare motverka en expansiv fiberutbyggnad.


Yrkesval: musik på heltid

Summary: 23-åriga Matilda Ugand följer sitt hjärta. I höst börjar hon på Musikhögskolan i Stockholm för att lära sig mer om att skriva och producera musik.

Det har jublats och firats på Bollnäs folkhögskola den senaste tiden. Några av eleverna på skolans musikutbildning har blivit antagna till Kungliga Musikhögskolan i Stockholm. En av dem är 23-åriga Matilda Ugand, som i höst börjar på linjen för musik- och medieproduktion. Nu går du på en låtskrivarkurs i Bollnäs, men på Musikhögskolan ska du lära dig något annat? – Ja, det är en treårig kandidatutbildning där jag ska lära mig att både skriva och producera musik. Vad har du för planer med utbildningen? – Jag vill bli bättre på att producera både min egen och andras musik men jag vill också lära mig mer inom andra medieområden, som film, bild och programmering. Sådant som är bra att kunna om man vill nå ut när man håller på med musik, säger Matilda på telefon från Bollnäs. Hur många blev antagna? – Jag tror att vi är tolv. Det var ganska tuffa prov vi fick göra. Jag skickade först in två låtar som jag skrivit och producerat. Sedan blev jag och ett gäng utvalda att komma till Stockholm och göra olika saker på plats. Några teoretiska prov men även musikproduktion. Vi fick visa upp våra musikaliska färdigheter och hur bra vi är på att leda grupper. – Det var jobbigt, vi höll på i två dagar, men det var också ganska kul, faktiskt. Matilda Ugand, med rötterna i Sigtuna norr om Stockholm, är visserligen bara 23, men hon har satsat hårt på musiken länge. Hon började, som många före henne, sin musikerutbildning med att ta sig in på Södra latins yrkesmusikerlinje, Matilda gjorde det med fiol som huvudinstrument. Hon har även hunnit med att gå ett år på Betels musikskola i Stockholm innan hon i höstas lämnade Stockholm för ett år på Bollnäs folkhögskola. Du spelar fiol, gör egen musik som du sjunger och producerar. Vad har du mer på ditt cv? – Jag spelar gitarr och lite piano också. Men mitt huvudfokus är att sjunga, skriva/producera musik och att spela fiol. Vad är det för musik du sysslar med? – Jag har nyligen släppt en singel som jag skrivit och producerat som heter ”R (Lämna varann)” där jag kallar mig MAI. Förhoppningsvis ska det även bli en hel platta, jag har mycket material. Det är svensk pop, kan man säga. Låtar som det är lätt att sjunga med i. – Men när jag spelar fiol så blir det mer åt countryhållet, bluegrass och folkmusik. Kort sagt är din plan att skaffa dig en utbildning som leder till att du kan göra din musik själv, från ax till limpa, hela paketet? – Ja, det är lite så jag tänker, även om man nog inte kan göra allting själv. En annan fördel är att om man kan mycket kan man även hjälpa andra. Vilken för sorts musik lyssnar du på själv? – Det blir mycket popmusik, jag gillar det som Oskar Linnros gör, produktionsmässigt är det väldigt bra. Men även country och blugrass, Alison Krauss och andra. Fast jag gillar det mesta som är välgjort. Det är svårt att sticka ut i musikbranschen, inte minst den framgångsrika svenska som skördar så stora framgångar över världen. Hur ser du på det och din framtid där? – Visst det blir svårt, men det är viktigt att vara ärlig och göra det man känner, det som är du. Inte bara hänga på det som är inne för tillfället, det kan vara farligt. Man ska följa sitt hjärta alltså? – Ja, faktiskt. Annars kommer man ändå inte att sticka ut. Jag tycker att texterna är viktiga när jag lyssnar på musik. Och när jag själv skriver texter vill jag säga sådant som betyder något för mig. Nu har du fått förkovra dig i att skriva låtar i Bollnäs. Sprutar det musik ur dig nu? – Det går i vågor, men jag har skrivit massor i Bollnäs. En av de största fördelarna med sådan här utbildning är förmånen att få hänga med och jobba med en massa begåvade människor som man får lära sig så mycket av. – Jag har haft en toppenbra tid här, men det ska ändå bli roligt att komma hem till Stockholm igen. Jag längtar efter att få flytta tillbaka till min lägenhet på Södermalm snart. När jag själv skriver texter vill jag säga sådant som betyder något för mig. Gratuleras till: Har blivit antagen till Kungliga Musikhögskolans linje för musik- och medieproduktion i Stockholm. Ålder: 23 år. Bor: Bollnäs, men snart Stockholm igen. Gör: Sjunger, spelar fiol, gör och producerar egen musik. Familj: Mamma, pappa, syster. Andra intressen: Tycker om att träna och att laga hälsosam mat. Om sitt efternamn: Det är estniskt, min farfar var från Estland.


Döden kan ge livet värde

Summary: Tidigare var döden mest som en abstrakt tanke för David Rönnegard. Men plötsligt fanns den i närtid, och mycket blev annorlunda. ”Livet blir mer värdefullt när man verkligen inser att det är förgängligt”, säger David. Och den insikten har vi alla möjlighet att leva med, menar han.

David Rönnegard är 38 år, doktor i filosofi och utbildad ekonom. För drygt ett år sedan fick han diagnosen spridd, obotlig lungcancer. Det var svårt att ställa diagnosen i hans fall, och det tog lång tid. David hoppades att få en förklaring till sina symtom, men lungcancerbeskedet var helt oväntat. – Det var svårt att ta till sig. Det svartnade, säger David. Men på något märkligt sätt känns det som om hjärnan har en kapacitet för att hantera svåra besked. Man når en gräns och kommer fram till att man måste leva med det som är. När han fick beskedet ändrades hans sätt att betrakta livet, berättar han. Livet handlade inte längre om något som levs framåt, utan mer om en nedräkning – där man inte vet var den bortre gränsen finns. Tankegångarna blev mer ”vad har jag gjort?” än ”vad ska jag göra?”. – Men inte på ett sådant sätt att jag släppte livet. Det blev i stället mycket viktigare än tidigare att verkligen göra meningsfulla saker, och lättare att se vad som faktiskt är värdefullt i livet. Efter cancerbeskedet skrev David artikeln ”En ateist inför döden”, som publicerats bland annat i tidskriften Modern Filosofi och som fått stor spridning. Den handlar om dödsskräck, religion och livets mening. – Trots att vi bor i ett sekulärt land finns ett slags vakuum för dem som inte tror, när det kommer till sådana frågor. Många vänder sig till präster för att tala om döden fast de inte själva är troende. Det är prästerna som är vana att prata om det, säger David. – De väjer inte för frågorna om liv och död. De som jobbar professionellt i sjukvården, som kuratorer, arbetar mer med sorgebearbetning, inte så mycket med de filosofiska frågorna. Religionen har genom tiderna spelat en stor roll som lindring av rädslan för döden. Tron på någon form av liv efter detta, och kanske en återförening med närstående, har fungerat som tröst för troende i olika religioner. Men föreställningen om att vi lever vidare efter döden kan faktiskt ibland vara ett hinder för att uppleva livet som meningsfullt, menar David. – Det kanske inte finns något som låter lika tröstande som att vi kan möta våra kära igen efter döden. Men som icke-troende känner jag att det finns ett värde i sanningen, i att titta livet och döden i vitögat. Jag tycker att mitt perspektiv kan vara lika trösterikt. Mina tankegångar går ut på att döden är en del av livet, och att det är betydelsefullt vad man gör fram till döden. För personer med en stark tro på livet efter detta kan religionen göra att man värdesätter det nuvarande mindre för att man tror att det finns en fortsättning, säger David. – Som ekonom tänker jag att tid är en resurs. Det finns ingen anledning att värdesätta varje stund på samma sätt om resurserna är oändliga. Dessutom behöver inte tron på ett liv efter döden innebära en tröst, den kan innebära rädsla också, påpekar David. – Speciellt för personer med en bokstavstro finns inom en del religioner en rädsla för helvetet, för domen, som kan vara väldigt stark. Men lyckligtvis är det så att de flesta troende inte tänker på det sättet. För en humanist, som tror på livets förgänglighet, finns det ändå en sorts liv efter döden, skriver han i sin artikel: ”Vilka känslor som består lär variera mellan människor, men som jag ser det, men min nya, underliga närsynthet, kommer dessa från de stunder då vi kommit andra människor nära. Stunder som också lever kvar i dem vi lämnar efter oss.” – Vi finns kvar genom andra, säger David. Inte andligt och spirituellt. Men genom att andra kommer ihåg oss och älskar oss. David får behandling för sin cancersjukdom och hittills har den fungerat bra. Men han vet att sjukdomen inte kan botas. Tidigare har han nog alltid varit rädd för döden, säger han. Samtidigt har hans egen död känts så avlägsen. I dag, när döden inte är lika långt borta, är han inte rädd. Han håller på med en uppföljande artikel som ska handla om dödsrädsla. – Att inte vara rädd för döden innebär inte att man inte vill leva. Man kan ha mycket kvar som man vill göra, och ändå inte vara rädd. Men man kanske kan vara rädd för döden just för att man vill leva? – Man kan se det som att det ena är en förutsättning för det andra. Men det handlar ändå om skilda tankegångar. Att vilja leva innebär tankar om vad man vill göra, det blir som en skapande kraft. Rädslan för själva döden handlar mer om ovisshet. David menar alltså att insikten om att vårt liv är begränsat kan göra det bättre. Vi vet ju alla att vi ska dö, men kan vi ha en djup insikt om det utan att stå inför ett dödshot? – Polletten är vetskapen om att vi kommer att dö. Men att få den att trilla ner... Jag vill inte säga att det krävs en dödsdom för det. Men visst finns en skillnad mellan den abstrakta tanken och den inre insikten. Ibland hör man hur människor som räddats från döden – som överlevt en svår olycka, eller tillfrisknat från en livshotande sjukdom – berättar om hur de, precis som David, ser livet på ett annat sätt, värdesätter det som verkligen är viktigt. De har blivit medvetna om sin dödlighet. Men man hör också hur den upplevelsen planar ut med tiden när livet fortsätter, hur det blir ”som vanligt” igen efter en tid. Kan det inte vara så att vi människor har ett inneboende ”skydd” mot att på djupet ta till oss vetskapen om att vårt liv ska ta slut, för att vi ska orka leva? – Man kan förstås inte leva med den insikten nära sig hela tiden, då kan man bli handlingsförlamad. Om man hela tiden tror att ”i nästa sekund kan jag vara borta” kan man inte göra någonting. Men min uppmaning är att människor ska tänka lite oftare på att vi är förgängliga, säger David. Fakta. David Rönnegard Ålder: 38 år Bor: Stockholm. Familj: Flickvän Olivia Olsen (som översatt Davids artikel från engelska). Katten Smulan, även kallad Smulis. Bakgrund: Född i Panama, uppväxt i Venezuela, Singapore och London. Bor i Stockholm sedan 2010. Civilekonomexamen vid Handelshögskolan i Stockholm, doktorerade i filosofi vid London School of Economics. Gör: Forskar och föreläser om företagens samhällsansvar. Aktuell: Med artikeln ”En ateist inför döden”, som ursprungligen skrevs på engelska och publicerades i Philosophy Now. Artikeln finns på: www.lakartidningen.se/Aktuellt/Kultur/Kultur/2015/03/En-ateist-infor-doden/ I dag, måndagen den 11 maj, hålls seminariet ”Vad och vem kan ge tröst inför döden?” på Ersta-Sköndals högskola kl 15. En av intitiativtagarna är David Rönnegard. Föranmälan behövs, kontakta gunhild.wallin@esh.se


”Sverige halkar efter med den digitala välfärden”

Summary: Ojämlik utbyggnad. 40 miljarder kronor saknas för att nå statens bredbandsmål, och bara 4 av 10 kommuner erbjuder enklare e-tjänster i välfärden. Nu krävs att regeringen ger kommunerna det stöd de behöver för att Sverige ska nå de IT-politiska målsättningarna, skriver Mikael Ek och Karin Ahl, Svenska stadsnätsföreningen.

Sverige ska vara bäst i världen på att använda digitaliseringens möjligheter, enligt det IT-politiska målet. Svenska Stadsnätsföreningen kan nu presentera siffror som visar att bara 4 av 10 kommuner erbjuder enklare e-tjänster. Det är inte rimligt att de svenska kommunerna ensamt ska bära ansvaret för deras digitaliseringsresa. Utan snabba och kraftfulla åtgärder från regeringen kommer det politiska målet aldrig att bli verklighet. De svenska kommunerna har tagit ett stort ansvar i arbetet med att bygga ut landets fibernät. Vi vill påstå att det är landets kommunpolitiker och deras tjänstemän som vi har att tacka för dagens goda tillgång till bredband. Faktum är att det är stadsnäten som stått för merparten av Sveriges fiberutbyggnad. Men baksidan med att överlåta ansvaret för utbyggnaden till kommunerna och marknaden är att fibertillgången har blivit ojämnt fördelad. Exempelvis har 94 procent av befolkningen i Sundbyberg tillgång till fiberbredband. Motsvarande siffra i Hörby kommun är 3 procent. Att en kommun har många invånare är ingen garanti för en god bredbandsinfrastruktur. Flera av de kommuner som är bäst på bredbandsutbyggnad klassas som glesbygdsområden. Framgångsfaktorn verkar i stället vara ett aktivt stadsnät med engagerade och väl informerade politiker som ägare. När vi på Svenska Stadsnätsföreningen nyligen frågade ledande kommunpolitiker och tjänstemän om deras syn på bredband visade det sig att kritiken mot statens insats för bredbandsutbyggnaden är massiv. Hela två av tre (64 procent) av de tillfrågade säger att regeringen inte gör tillräckligt för att det statliga bredbandsmålet ska nås. För en tid sedan tog vi, tillsammans med ett antal andra branschaktörer, fram en rapport som visar att det kommer att kosta 40 miljarder kronor att nå det statliga bredbandsmålet. Det är inte rimligt att tro att marknaden och kommunerna kommer att skjuta till hela den summan. Sättet hur vi använder oss av bredbandsuppkopplingen förändras ständigt. Begreppet ”jobba hemma” innebär inte längre bara att ta emot och skicka e-post vid köksbordet. Tack vare den goda tillgången till fiberbredband är det i dag möjligt att exempelvis driva en e-butik eller genomföra distansstudier på många håll i landet. Hur vårt användande kommer att se ut om fem eller tio år återstår att se. Klart är dock att inget talar för att behovet av att ha tillgång till en snabb och modern uppkoppling kommer att minska. Fiberbredband gör det möjligt att leva och arbeta i hela landet. Det skapar arbetstillfällen och gör det möjligt för kommuner att behålla sina invånare. Hela samhället gynnas av att alla svenskar får tillgång till en snabb och modern uppkoppling. Därför anser vi att det är dags att regeringen tar ökat ansvar för den fortsatta fiberutbyggnaden och ger det stöd som landets kommunpolitiker efterfrågar. Det är inte enbart privatpersoner och näringslivet som har glädje av ett väl utbyggt fiberbredband. Under de senaste åren har kommunernas intresse för att ta fram digitala välfärdstjänster ökat kraftigt. Att det offentliga Sverige behöver digitaliseras råder det inga tvivel om. Redan i dag hanterar många kommuner ansökningar till förskolor, bygglovsansökningar eller kommunanställdas tidrapportering digitalt. Vår stora bredbandsenkät till ledande kommunföreträdare bekräftar deras ökande intresse för digitala frågor. I dag erbjuder fyra av tio kommuner enklare välfärdstjänster via bredband. Sju av tio som i dag saknar e-tjänster planerar för att införa sådan service. Men fortfarande är det flera kommuner som både saknar e-tjänster och planer på att utveckla sådana. Problemen är de samma som vid fiberutbyggnaden. Många svenska kommuner saknar förutsättningar för att ensamma driva det här arbetet vidare. Här behöver regering ta fram: Stöd för att ta fram standarder för utveckling av digitala välfärdstjänster. Samordning som underlättar kommunernas digitaliseringsarbete. Tydliga rekommendationer till kommunerna om vilka digitala tjänster de bör tillhandahålla. Den som följer debatten kan lätt få bilden att det offentliga Sverige ligger i framkant på digitaliseringsområdet. Men det är en myt. Sverige utvecklas sämre än omvärlden när gäller den offentliga sektorns förmåga att ta tillvara digitaliseringens möjligheter. Det visar en färsk rapport, beställd av regeringens expertgrupp E-delegationen. Regeringens bristande initiativförmåga på det här området drabbar dessutom fler än kommunerna och dess invånare. Runt om i Sverige finns innovativa företag som arbetar med att utveckla och sälja digitala välfärdstjänster. När kommuner inte vågar eller kan beställa nya typer av e-tjänster drabbas de företag som ägnat åratal åt att utveckla system för exempelvis e-utbildning eller digitala hemtjänstlösningar. Sverige har länge varit ett föregångsland på IT-området. Det är ingen slump att företag som Spotify och Skype har svenska grundare. Det är därför synd att den svenska regeringen inte tillvaratar potentialen i den delen av IT-sektorn som utvecklar välfärdstjänster riktade mot kommuner. Ett konkret exempel på ett land som storsatsar på det här området är Finland. Enligt en artikel, som nyligen publicerades i Dagens Nyheter, omsätter den finska health tech-branschen redan i dag cirka 28 miljarder kronor. Dessutom talar mycket för att sektorn kan komma att bli en framtida exportsuccé. Faktum är att redan i dag är Finlands export av vård- och hälsoteknologi större än dess import. Bredband skapar både jobb och tillväxt. Dessutom kan det offentliga Sverige spara många miljarder på att utveckla e-tjänster. Allt detta talar sitt tydliga språk. Det är inte rimligt att landets digitaliseringsresa ska lösas av enbart kommunerna. Regeringen måste ge kommunerna det stöd som behövs. Vi vill se ökad samordning och framförallt tydliga mål och visioner. Först då kan vi nå det politiska målet som säger att vi ska bli världens bästa land på att använda digitaliseringens möjligheter. Sverige utvecklas sämre än omvärlden när gäller den offentliga sektorns förmåga att ta tillvara digitaliseringens möjligheter.


Summary: Ojämlik utbyggnad. 40 miljarder kronor krävs för att nå statens bredbandsmål, och bara 4 av 10 kommuner erbjuder enklare e-tjänster i välfärden. Nu krävs att regeringen ger kommunerna det stöd de behöver för att Sverige ska nå de IT-politiska målsättningarna, skriver Mikael Ek och Karin Ahl, Svenska stadsnätsföreningen.

Sverige ska vara bäst i världen på att använda digitaliseringens möjligheter, enligt det IT-politiska målet. Svenska Stadsnätsföreningen kan nu presentera siffror som visar att bara 4 av 10 kommuner erbjuder enklare e-tjänster. Det är inte rimligt att de svenska kommunerna ensamt ska bära ansvaret för deras digitaliseringsresa. Utan snabba och kraftfulla åtgärder från regeringen kommer det politiska målet aldrig att bli verklighet. De svenska kommunerna har tagit ett stort ansvar i arbetet med att bygga ut landets fibernät. Vi vill påstå att det är landets kommunpolitiker och deras tjänstemän som vi har att tacka för dagens goda tillgång till bredband. Faktum är att det är stadsnäten som stått för merparten av Sveriges fiberutbyggnad. Men baksidan med att överlåta ansvaret för utbyggnaden till kommunerna och marknaden är att fibertillgången har blivit ojämnt fördelad. Exempelvis har 94 procent av befolkningen i Sundbyberg tillgång till fiberbredband. Motsvarande siffra i Hörby kommun är 3 procent. Karin Ahl och Mikael från Svenska stadsnätsföreningen. Foto: pressbilder Att en kommun har många invånare är ingen garanti för en god bredbandsinfrastruktur. Flera av de kommuner som är bäst på bredbandsutbyggnad klassas som glesbygdsområden. Framgångsfaktorn verkar i stället vara ett aktivt stadsnät med engagerade och väl informerade politiker som ägare. När vi på Svenska Stadsnätsföreningen nyligen frågade ledande kommunpolitiker och tjänstemän om deras syn på bredband visade det sig att kritiken mot statens insats för bredbandsutbyggnaden är massiv. Hela två av tre (64 procent) av de tillfrågade säger att regeringen inte gör tillräckligt för att det statliga bredbandsmålet ska nås. För en tid sedan tog vi, tillsammans med ett antal andra branschaktörer, fram en rapport som visar att det kommer att kosta 40 miljarder kronor att nå det statliga bredbandsmålet. Det är inte rimligt att tro att marknaden och kommunerna kommer att skjuta till hela den summan. Sättet hur vi använder oss av bredbandsuppkopplingen förändras ständigt. Begreppet ”jobba hemma” innebär inte längre bara att ta emot och skicka e-post vid köksbordet. Tack vare den goda tillgången till fiberbredband är det i dag möjligt att exempelvis driva en e-butik eller genomföra distansstudier på många håll i landet. Hur vårt användande kommer att se ut om fem eller tio år återstår att se. Klart är dock att inget talar för att behovet av att ha tillgång till en snabb och modern uppkoppling kommer att minska. Fiberbredband gör det möjligt att leva och arbeta i hela landet. Det skapar arbetstillfällen och gör det möjligt för kommuner att behålla sina invånare. Hela samhället gynnas av att alla svenskar får tillgång till en snabb och modern uppkoppling. Därför anser vi att det är dags att regeringen tar ökat ansvar för den fortsatta fiberutbyggnaden och ger det stöd som landets kommunpolitiker efterfrågar. Det är inte enbart privatpersoner och näringslivet som har glädje av ett väl utbyggt fiberbredband. Under de senaste åren har kommunernas intresse för att ta fram digitala välfärdstjänster ökat kraftigt. Att det offentliga Sverige behöver digitaliseras råder det inga tvivel om. Redan i dag hanterar många kommuner ansökningar till förskolor, bygglovsansökningar eller kommunanställdas tidrapportering digitalt.  Vår stora bredbandsenkät till ledande kommunföreträdare bekräftar deras ökande intresse för digitala frågor. I dag erbjuder fyra av tio kommuner enklare välfärdstjänster via bredband. Sju av tio som i dag saknar e-tjänster planerar för att införa sådan service. Men fortfarande är det flera kommuner som både saknar e-tjänster och planer på att utveckla sådana. Problemen är de samma som vid fiberutbyggnaden. Många svenska kommuner saknar förutsättningar för att ensamma driva det här arbetet vidare. Här behöver regering ta fram: Stöd för att ta fram standarder för utveckling av digitala välfärdstjänster. Samordning som underlättar kommunernas digitaliseringsarbete. Tydliga rekommendationer till kommunerna om vilka digitala tjänster de bör tillhandahålla. Den som följer debatten kan lätt få bilden att det offentliga Sverige ligger i framkant på digitaliseringsområdet. Men det är en myt. Sverige utvecklas sämre än omvärlden när gäller den offentliga sektorns förmåga att ta tillvara digitaliseringens möjligheter. Det visar en färsk rapport, beställd av regeringens expertgrupp E-delegationen. Regeringens bristande initiativförmåga på det här området drabbar dessutom fler än kommunerna och dess invånare. Runt om i Sverige finns innovativa företag som arbetar med att utveckla och sälja digitala välfärdstjänster. När kommuner inte vågar eller kan beställa nya typer av e-tjänster drabbas de företag som ägnat åratal åt att utveckla system för exempelvis e-utbildning eller digitala hemtjänstlösningar. Sverige har länge varit ett föregångsland på IT-området. Det är ingen slump att företag som Spotify och Skype har svenska grundare. Det är därför synd att den svenska regeringen inte tillvaratar potentialen i den delen av IT-sektorn som utvecklar välfärdstjänster riktade mot kommuner. Ett konkret exempel på ett land som storsatsar på det här området är Finland. Enligt en artikel, som nyligen publicerades i Dagens Nyheter, omsätter den finska health tech-branschen redan i dag cirka 28 miljarder kronor. Dessutom talar mycket för att sektorn kan komma att bli en framtida exportsuccé. Faktum är att redan i dag är Finlands export av vård- och hälsoteknologi större än dess import. Bredband skapar både jobb och tillväxt. Dessutom kan det offentliga Sverige spara många miljarder på att utveckla e-tjänster. Allt detta talar sitt tydliga språk. Det är inte rimligt att landets digitaliseringsresa ska lösas av enbart kommunerna. Regeringen måste ge kommunerna det stöd som behövs. Vi vill se ökad samordning och framförallt tydliga mål och visioner. Först då kan vi nå det politiska målet som säger att vi ska bli världens bästa land på att använda digitaliseringens möjligheter. DN Debatt Läs alla DN:s debattartiklar. Till DN:s debattsida


Chris Patten: Lögnerna i det brittiska valet

Summary: Ukip och SNP försöker bedra medborgarna på sitt sätt. Men den farligaste vanföreställningen i valrörelsen är att Storbritannien på egen hand skulle kunna bestämma sitt öde.

Demokratiska val är inte tävlingar som går ut på att få fram vilka kandidater som säger den osminkade sanningen. De flesta politiker försöker undvika att trassla in sig i osanningar. De fintar som boxare när de får frågor som kan lura in dem i ren lögnaktighet. Men de överdriver alltid vad de har att erbjuda och likaså de faror som uppstår om deras motståndare vinner. Man kan förstå att politiker förskönar sin vision av framtiden och förfular vad andra har att säga. Det är mest trovärdigt om det inte går för långt och har någon likhet med vad samma politiker har åstadkommit när de har suttit vid makten. Väljarna brukar känna igen en politisk Pinocchio och hans förlängda näsa på långt håll. Men de förväntar sig inte heller att deras valda ombud ska vara helgon. De är beredda att ge några en hederlig chans (det viktigaste en politisk ledare kan hoppas på). Jag tror att premiärminister David Cameron får den på valdagen. Väljarna anar också – och får i regel rätt – att vänsterpartierna kommer att ta ut högre skatter och öka statsutgifterna och att de till höger gör motsatsen. Väljarnas reaktioner avspeglar deras syn på vad som har hänt de senaste åren och vad de vill ha för egen och familjens del i framtiden. För det mesta gör de rätt bedömning. I år måste de brittiska väljarna lotsa sig fram i ett tätare dis än vanligt i valtider. När de går för att rösta den 7 maj hör de tre grova lögner i sina blivande representanters mistlurar. De båda första lögnerna – grövre än jag kan minnas mig ha hört i någon valrörelse – kolporteras ut av landets båda framgångsrikaste populistpartier, United Kingdom Independence Party (Ukip) och Scottish Nationalist Party (SNP). Ukips snabba uppgång bygger på löftet om en återgång till ett Storbritannien som aldrig har funnits: vitt till största delen, gudfruktigt, laglydigt, kulturellt insulärt och snävt inriktat på sina egna nationella intressen. Denna vision tilltalar dem som är misstänksamma mot modernitet och inte vill veta av någon globalisering. Faran ligger i att Ukips båda främsta politiska recept, stopp för invandringen och utträde ur EU, inte går ihop med ekonomiskt välstånd. För att Storbritannien ska fortsätta att blomstra utanför EU måste det öppna sin ekonomi ännu mer, inte bara för världsomfattande handel och investeringar utan också för ökade immigrantströmmar. Om Ukip får sin vilja fram och landet snörs av från omvärlden blir följden bara mer fattigdom, främst för brittiska industriarbetare. SNP har också byggt sin valkampanj kring en kärna av ohederlighet som tyvärr förklarar en god del av dess framgång. Utöver att vädja till en obehaglig underström av skotsk anglofobi lovar SNP sina väljare åtgärder som ligger långt till vänster om allt som Labours kandidat till premiärministerposten, Ed Miliband, någonsin kan leverera. De engelska skattebetalarna får stå för den dyrare välfärd som SNP lovar Skottlands väljare. Vilket parti, Labour eller Tories, som än vinner flest mandat i parlamentet har det givetvis röstats in av många engelska väljare som aldrig skulle gå med på SNP:s politiska krav. Denna lögn är mycket farlig. Den hotar återigen Storbritanniens konstitutionella integritet bara åtta månader efter att Skottland med 10 procentenheters marginal röstade för att stanna kvar i Förenade kungariket. Det är ändå den tredje lögnen som är den mest utbredda och allra farligaste. Rikspolitikernas kampanjretorik förkroppsligar vanföreställningen att Storbritannien kan utöva samma kontroll över globala händelseförlopp som kanske var möjlig för 50 år sedan. På gott och ont är det helt enkelt inte sant. Vårt land har inte längre det internationella inflytande det en gång hade, men vi verkar inte bry oss om dess försvagade betydelse eller ens vara särskilt medvetna om följderna. Nationell suveränitet är ett ständigt mer undflyende begrepp. Storbritanniens ekonomiska utsikter blir alltmer beroende av vad som händer utanför dess kuster, om det så är tvärsöver Engelska kanalen eller i Kina eller Kalifornien. Miljöföroreningar bärs in av vinden. Snart kan inga gränskontroller stå emot migrationsfloden. Utrikes- och inrikespolitiken pressas allt hårdare av säkerhetsfrågor. På en skämtteckning nyligen lyfter brittiska bombplan på ett uppdrag. En pilot säger till de andra: ”Det här är väl ändå att ta i när vi bara ska bomba några pojkar från södra London.” För att vi britter ska kunna möta våra utmaningar måste vi först erkänna att vi inte styr över deras orsaker. Vi är i desperat behov av självständigt tänkande politiker som vågar vara ärliga mot väljarna och i klara och nyktra ordalag förklara att Storbritannien inte längre duger till att lösa sina problem på egen hand. I en värld där alla hela tiden blir mer beroende av varandra har Storbritannien inte råd att fatta sina viktigaste kollektiva beslut på lögner eller fantasier. Väljarna är mer betjänta av att politikerna är modiga nog att säga obekväma sanningar, eller åtminstone hederliga nog att inte syssla med farligt bedrägeri. Översättning: Margareta Eklöf Copyright: Project Syndicate


”Tomas Tobé och Beatrice Ask har fel”

Summary: Ökningen av EU-migranter i Sverige beror i första hand på att fattigdomen i hemländerna är utbredd och att vissa grupper blivit fattigare de senaste åren, skriver Rickard Klerfors i svar till Tomas Tobé och Beatrice Ask (M).

Tomas Tobé (M) och Beatrice Ask (M) vill kriminalisera organiserandet av tiggeriet i Sverige. Hur ska man definiera begreppet organisera? Personligen har jag haft kontakt med hundratals migranter från Rumänien. De flesta är organiserade såtillvida att de reser tillsammans och delar på kostnader för resan med mera. Någon har rest först och tar sedan med sig grannar, vänner och släktingar. De sover på samma plats och hjälper varandra på olika sätt. Ska den typen av organisering kriminaliseras? En del migranter lånar pengar till resan i hemlandet. En del av dessa får betala skyhöga räntor. Det är en form av utnyttjande men ocker är kriminaliserat i Rumänien. Det finns några fall av människohandel i samband med tiggeri som behandlats i det svenska rättsväsendet. Den typen av organisering är redan kriminaliserad i Sverige. Ett problem är att offren för såväl ockrare som människohandlare oftast inte vågar föra sin talan i rättsväsendet. Romerna har på grund av århundraden av förtryck från samhällets sida mycket låg tilltro till myndigheter. Tobé och Ask hävdar att migranterna reser till Sverige i syfte att tigga. Det stämmer inte. Majoriteten vill arbeta och en del av dem som i dag tigger i Sverige har tidigare varit i Sydeuropa och säsongsarbetat. När den ekonomiska krisen slog till gick den typen av arbeten till ländernas egen befolkning. Att omfattningen och utbredningen av tiggeriet skulle tyda på att verksamheten är organiserad och strukturerad ifrågasätter jag starkt. Ökningen beror i första hand på att fattigdomen i hemländerna är utbredd och att vissa grupper blivit fattigare de senaste åren. Dessutom har andra europeiska länder blivit mer restriktiva och en del har också förbjudit tiggeriet. Det är inte önskvärt att vi får permanenta kåkstäder i Sverige men om man avhyser migranterna och inte har någon lösning för dem bygger de snart upp sina improviserade bostäder någon annanstans. Erbjud en taket-över-huvudet garanti under en begränsad tid. Se till att de som får ett tillfälligt boende får ordentlig rådgivning. De flesta vill inte vara här men man ser inte något annat alternativ för sin och familjens försörjning. Samarbeta med det civila samhället och sätt in breda, integrerade insatser på migranternas hemorter. Sätt press på EU! Man satsar miljarder på fattigdomsbekämpning och inkludering av den romska minoriteten. Resultaten av dessa insatser är magra eftersom man inte anpassat regelverket till de förhållanden som råder. Man försöker lösa en u-landsproblematik med i-landsmetoder. Se till att en person inom den centrala administrationen inom EU får huvudansvaret för dessa insatser. Ska vi ha permanenta kåkstäder i Sverige? Ska vi ha tusentals som bor på soptippar i Rumänien? Ska byråkrati och ineffektivitet få hindra oss från att utrota fattigdomen i Europa? Nej! Sverige kan bättre, Rumänien kan bättre, Europeiska unionen kan bättre!


Dieseln blir allt grönare

Summary: Det fossila dieselbränslet blir allt grönare. Inblandningen av förnybara delar har växt från 5 till 50 procent på vissa stationer. För bensin däremot är andelen etanol kvar på låga 5 procent.

Låginblandning av biodrivmedel i bensin och diesel har gått i helt skilda riktningar. Det är fritt fram för bränslebolagen att fördubbla andelen etanol i bensin till 10 procent. Men nivåerna ligger av tekniska och skattemässiga skäl kvar på strax under 5 procent. För diesel finns två gröna alternativ: Fame och HVO (se faktaruta). För Fame har den tillåtna andelen ökat från 5 till 7 procent. Den stora förändringen kom år 2011 då drivmedelsbolaget Preem lanserade HVO, som klassas som andra generationens biodrivmedel. Det görs av tallolja, som är en biprodukt från skogen, men numera används även av andra råvaror som slaktavfall. HVO har i stort sett samma kemiska egenskaper som fossil diesel och kan därför blandas in i höga andelar i vanlig diesel utan krav på särskilda pumpar eller anpassningar av bilarna, som är fallet med högre andelar Fame eller etanol i bensin (E85). Preems HVO-satsning fick snabbt genomslag på marknaden. Sverige var redan 2012 det land inom EU med högst andel biodrivmedel i vägtransportsektorn – 7,2 procent. Året därpå var den 9,6 och i fjol 11,4 procent. Trafikverket säger att förändringen till största delen beror på ökad inblandning av HVO. Biodiesel står nu för två tredjedelar av biodrivmedelsanvändningen inom vägtrafiken. Etanolens påverkan går i motsatt riktning som en följd av stadigt fallande bensinförsäljning och att etanolandelen ligger kvar på fem procent. Samtidigt rasar försäljningen av det höginblandade bränslet E85. Enligt Energimyndigheten ger HVO bäst klimatprestanda. Med tallolja som råvara minskar utsläppen av fossila växthusgaser med 89 procent. Med slaktavfall som råvara blir minskningen 87 procent jämfört med fossil diesel. För etanol av spannmål är siffran 65 procent. Siffrorna gäller 2013 års volymer. De kan variera från år till år beroende på råvara och produktionssätt Men det finns en råvara för HVO som kan ge stora negativa indirekta miljöeffekter – nämligen palmolja. – Precis som det finns bättre och sämre etanol så finns det bättre och sämre HVO-diesel. Vi på Preem har valt att inte tillverka eller sälja HVO tillverkad av palmolja. Tyvärr har inte alla gjort samma val, vi ser en ökning av palmolja i Sverige då det är en relativt billig råvara, säger Helene Samuelsson, kommunikationschef på Preem. – Förnybara drivmedel har till huvudsyfte att minska utsläppen av växthusgaser. Det innebär att den springande punkten i ett förnybart drivmedel är en råvaras klimatnytta, inte den tekniska lösningen, om den säljs som HVO, biogas eller etanol, säger Helene Samuelsson. Preem investerar nu 300 miljoner kronor vid raffinaderiet i Göteborg för att fördubbla kapaciteten av diesel med 35 procents andel tallolja. Utbyggnaden beräknas vara klar i höst. Konkurrenten Statoil erbjuder biodiesel vid 250 stationer, vilket är drygt hälften av alla stationer. Biodieseln innehåller 5 procent rapsolja plus mellan 25 och 35 procent HVO av slakteriavfall. OKQ8 har flera dieselkvaliteter med grön inblandning. Diesel Bio+ har 5 procent rapsolja och minst 25 procent HVO gjord av i huvudsak slakteriavfall. St1 blandar in mellan 5 och 50 procent biodrivmedel på närmare 200 stationer, vilket motsvarar en tredjedel av deras stationsnät. På övriga stationer är andelen 5 procent. I fjol kom merparten av HVO:n från palmolja. St1 framhåller att all biodiesel som bolaget blandar i uppfyller både de svenska och europeiska hållbarhetskraven. Med råvara av restavfall som St1 nu byggt i Göteborg är reduktionen 90 procent, enligt bolaget Den stora frågan är vad som händer med energiskatten nästa år. HVO är till skillnad från låginblandad Fame och etanol skattebefriat. Tidigare gällde befrielsen bara upp till 15 volymprocent, men alliansen – den förra regeringen – beslutade att slopa taket. Förändringen gäller dock bara till årsskiftet. Vad som händer sedan är oklart. Det har skapat osäkerhet och bromsat bolagens ansträngningar att nå ut med HVO till alla stationer. En annan viktig fråga för branschen är vad som händer med E85 när skatten höjs den 1 december med 1:18 kronor per liter – mer än dubbelt så mycket som skattehöjningarna på bensin och diesel vid årsskiftet. – Detta har tyvärr inte möjliggjort en långsiktig landsomfattande strategi för bioinblandning, vilket bland annat innebär att vi för HVO fortfarande har ”vita fläckar” på kartan, säger Erica Samuelsson, marknadschef på St1. Fakta. Biodiesel Fame. Samlingsnamn för fettsyra metylestrar. Fame har funnits i Sverige sedan början av 2000-talet. I Sverige görs Fame främst av rapsolja och kallas då RME. HVO. Hydrerad vegetabilisk olja. Kan framställas från olika typer av oljeväxter, från palmolja och tallolja. Numera används även animaliska fetter som råvara. Förutom HVO så består användningen av biodrivmedel i Sverige av FAME genom låginblandning och i ren form (B100), biogas samt etanol (sprit) genom låginblandning och höginblandningarna E85 och ED95. Biodiesel har ökat kraftigt på senare år och har en total andel av biodrivmedelsanvändningen på 65 procent 2013 medan etanol står för 25 procent och biogas för 10 procent. (Energimyndigheten december 2014.)


Tuffa villkor för föräldrar i USA

Summary: När Linnea Geiger berättar om hur det är att vara förälder i USA blir hennes svenska vänner chockade. Och när hon berättar om förskolor och utbyggd föräldraförsäkring i Sverige tror inte hennes amerikanska vänner att det är sant.

Linnea Geiger är ”hemma” på tillfälligt besök i Sverige. I mitten av maj börjar hon arbeta igen på universitetet i Denver i USA. Då måste sonen Walter vara hos en dagmamma under dagarna. Han kommer att vara fjorton veckor gammal då han börjar hos sin ”nanny”, alltså drygt tre månader. – Det känns lite jobbigt när jag tänker på det. Han är ju så liten ännu. Men i USA finns det ingen betald föräldraledighet och jag har bara rätt att vara borta från mitt arbete under tio veckor och då utan någon lön. Om jag är borta längre kan jag förlora jobbet, berättar Linnea. Hon är 31 år och född i Norrtälje, men bor sedan några år i USA. Maken Casey är advokat och arbetar med att ragga donationer och bidrag till sitt universitet. När Linnea flyttade till USA trodde hon att många amerikanska kvinnor inte hade tillräckliga ”drivkrafter” och att det var orsaken till att de nästan alltid är hemma med barnen. Det var en väldigt fördomsfull inställning, tycker hon i dag. – Skillnaden mellan USA och Sverige är enorm när det gäller synen på barn och stödet till föräldrar. Det är den ekonomiska verkligheten som tvingar kvinnor att stanna hemma – inte en oemotståndlig lust att ligga hemma i soffan eller slappa i största allmänhet. USA skiljer sig från övriga västvärlden eftersom det inte finns regler om betald föräldraledighet på nationell nivå. Storbolag erbjuder ofta tolv veckors obetald ledighet med en garanti om att få behålla jobbet. Företag med färre än femtio anställda har en motsvarande garanti på halva den tiden. Lokalt kan det finnas andra regler. – För mig som är uppväxt i Sverige och känner till de svenska reglerna blev det en chock att inse hur det fungerar i USA. Jag har flera kvinnliga vänner i Denver som måste återvända till jobbet efter sex veckor eller också sluta jobba och stanna hemma med sina barn. Och det är bara kvinnor som står inför det valet, för män är det inget alternativ att stanna hemma. Det ingår inte i deras föreställningsvärld. Efter Walters födelse tog pappa Casey ledigt i tre dagar. Han och Linnea träffades när han studerade i Sverige och därför hade han vissa kunskaper om hur det fungerar här för nyblivna föräldrar. Men när han som nybliven pappa nyligen kom hit på ett kort besök blev han ändå förvånad, fascinerad och imponerad över att så många pappor väljer att vara föräldralediga. – Han såg att många pappor var ute med sina barn i barnvagnen eller lekte med dem i en park utan att det handlade om någon organiserad verksamhet. Det förekommer inte i USA. Där använder för övrigt nästan ingen barnvagn, utan barnen får hela tiden sitta i sin lilla bilstol. Jag skaffade en begagnad Emmaljunga-vagn och alla ser på den som på ett ufo, berättar Linnea. Vi träffar henne och Walter en solig aprildag på Kulturhuset i centrala Stockholm. På fiket sitter några mammor med sina barnvagnar – samt en och annan pappa. – I USA finns det inga lattemammor eller lattepappor. Någon sådan kultur existerar inte. Att vara hemma med barnen ses som ett yrke och det är mycket som ska organiseras. Amerikanska barn skjutsas tidigt till en mängd olika aktiviteter. Det finns lite utrymme för ”fri lek”, och till att föräldrarna bara är tillsammans med sina barn, säger Linnea. – Nu talar jag utifrån ett medelklassperspektiv eftersom vi bor i en villa i ett sådant område i Denver. Casey är advokat och jag har ju mitt arbete. Men synen på barn är likartad i alla samhällsgrupper. Hur skiljer sig synen i USA från den i Sverige? Som Linnea upplever det är relationen till barn mer avslappnad i Sverige än i USA, och kontakten mellan barn och föräldrar är mer emotionell och nära. – Amerikanska pappor och mammor verkar fokusera mer på vad barnen ska bli, till exempel vad de ska studera för att lyckas i livet. Redan tidigt tränas barnet för att bli framgångsrikt, säger Linnea. Sonen Walter föddes den 12 januari i år. När Linnea och Walter inom kort återvänder till USA ska han vara hos dagmamman åtta nio timmar varje dag. – Det känns svårt att behöva lämna honom så länge, men om jag vill ha mitt arbete kvar finns inget annat alternativ. Mina vänner här i Sverige skakar på huvudet. De säger att vi kommer att få problem med anknytningen och det oroar mig så klart. Jag tänker lite i samma banor och det känns jobbigt. Linnea berättar att en del mammor på hennes arbete kan sitta vid datorn med tårar i ögonen eftersom de saknar sina barn så mycket, separationsångesten blir nästan övermäktig. Walters ”nanny” kostar cirka 130 kronor i timmen och Linnea tjänar 150 kronor i timmen före skatt, så det blir det en förlustaffär för familjen. Men eftersom universitet subventionerar hennes sjukförsäkring och Walter kan få gratis studier där i framtiden vill hon inte säga upp sig. Förskola är inget alternativ? – För det första finns det få förskolor i Denver och så är det väldigt dyrt. Walter står ändå i kö till en och kan börja när han är två år. En ”dagisplats” kostar cirka 1 750 dollar i månaden, drygt 15 000 svenska kronor. Dagisplatserna i Denver och hela Colorado är bland de dyraste i hela USA, och då ingår inte kostnaden för mat och blöjor. Walter föddes med kejsarsnitt och sjukhuset uppskattade kostnaden till cirka 350 000 svenska kronor. Linnea och Casey har en sjukförsäkring och skulle ursprungligen behöva betala cirka en tredjedel av den summan. Men försäkringsbolaget förhandlade med sjukhuset och Casey med försäkringsbolaget. I slutändan fick de nyblivna föräldrarna punga ut med 25 000 kronor eftersom beloppet betalades på en gång. – Att bli förälder i USA kostar och jag är glad över att mina svenska vänner har andra förutsättningar, och stolt över att Sverige erbjuder alla föräldrar så goda förutsättningar att ta hand om sina barn. Jag tror faktisk inte att alla svenskar förstår hur bra de har det. Forskartidskriften ”Journal of Forskartidskriften ”Journal of European Social Policy” granskade för några år sedan föräldraförsäkringssystemen i 21 länder som ingår i OECD, den västliga ekonomiska samarbetsorganisationen. Föräldraledighetens längd och ersättningsnivåerna varierar mycket mellan länderna. Därför räknade forskarna om dessa till fullt betalda ledighetsveckor. Sverige och Tyskland erbjuder 47 veckors betald föräldraledighet. I botten ligger USA och Australien med 0 (noll) fullt betalda ledighetsveckor. Några andra länder: Schweiz (11 veckor), Storbritannien (13 veckor), Frankrike (22 veckor), Finland (32 veckor) och Grekland (34 veckor) Forskarna undersökte också hur pass jämställd föräldraförsäkringen är. Uppmuntras föräldrarna till exempel att dela på ledigheten och i vilken grad arbetar de utanför hemmet? Sverige fick 14 av 15 möjliga poäng i ett jämställdhetsindex. Knappt ”slagna” blev Norge och Finland. Källa: Journal of European Social Policy EU:s regler EU garanterar gravida kvinnor och småbarnsföräldrar vissa minimirättigheter i arbetslivet. Kvinnorna har, oberoende av vilket land de arbetar i, rätt till en hälsosam och säker arbetsmiljö under graviditeten och till minst 14 veckors sammanhängande mammaledighet. Småbarnsföräldrar har dessutom rätt till minst tre månaders föräldraledighet vid barnets födelse eller adoption. Både pappor och mammor har en individuell rätt till föräldraledighet. Det är inte garanterat att mammalediga kvinnor får full lön I Norden har mamma- och föräldraledigheten redan från början varit längre än genomsnittet i de andra EU-länderna. Ålder: 31 årFamilj: Maken Casey Ålder: 31 år Familj: Maken Casey och sonen Walter (snart fyra månader). Bor: Denver, Colorado i USA. Bakgrund: Uppvuxen i Norrtälje, bodde i Shanghai i Kina efter gymnasiet. Studerade ekonomi och marknadsföring på Linnéuniversitet i Kalmar. Flyttade sedan till USA med maken,. Gör: Arbetar på universitet och som konsult.


Skrev bäst om vardagsrasism

Summary: Rasism genomsyrar vårt samhälle. Det är inte bara Hitler-dyrkan och n-ordet. Det skriver Nora Dome, förstapris- vinnare av Emerichfondens uppsatstävling.

Eleverna på Wisbygymnasiet på Gotland skulle skriva var sin text till Emerichfondens uppsatstävling 2015. Årets tema var ”Vägen ut ur hatet – Hur kan våld, rasism och främlingsfientlighet motverkas?”. När Nora Dome samlade stoft till sin text gick hon igenom flera uppsatser i ämnet. I materialet stötte hon på en syn på rasism som hon upplevde som problematisk: att rasism är en extrem företeelse som några få ägnar sig åt. Hon bestämde sig för att bemöta det resonemanget. Under måndagens prisutdelning på Fryshuset, korades Nora Dome till vinnare av Emerichfondens uppsatstävling. Priset delades ut av kung Carl XVI Gustaf och presenterades av jurymedlemmen och DN-skribenten Helena Lindblad. I sitt bidrag ”Men vart kommer du egentligen ifrån?” skriver Nora Dome att rasism är något som genomsyrar hela vårt samhälle. Enligt henne är rasism inte begränsad till folk som beundrar Hitler, använder n-ordet eller hatar människor med annan hudfärg. – Man ska inte distansera sig från saken för att man anser att man själv inte är rasist, säger hon. Vardagsrasismen är sanktionerad av samhället. Det är ett strukturellt förtryck av människor som inte är vita. För Nora Dome är det viktigt att människor som behandlas rasistiskt i vardagen kommer till tals. Hon berättar att dessa människor kan känna sig ensamma eftersom det är ett problem som många har svårt att relatera till. Den unga pristagaren har själv hamnat i situationer där hon har upplevt att hon behandlats annorlunda än andra. – Som svart måste man ofta anpassa sig. Jag har till exempel haft lärare och vikarier som har känt på mitt hår utan att först fråga. Man vågar inte alltid säga ifrån när man utsätts för vardagsrasism. Det kan göra att man känner sig ensam. Men rasism är inte bara subjektivt, menar Nora Dome. I sin uppsats tar hon upp relevant forskning kring ämnet. Bland annat tar hon upp begrepp som strukturell eller institutionell rasism, vithetsnorm och rasprofilering. Nora Domes syfte med uppsatsens faktaunderlag var tydligt och genomtänkt. – Om man inte presenterar fakta är det lätt för människor att avvisa det man skrivit, berättar hon. Det är lätt att förminska det och säga att det bara är så jag upplever det. Men strukturell rasism blir så tydlig när man väl identifierar den. Frågan ”Hur kan våld, främlingsfientlighet och rasism motverkas?” ställdes till uppsatsskribenterna. Det finns inga enkla lösningar, säger Nora Dome. Men hon påpekar vikten av att ta eget ansvar. Hon hoppas att människor ska bli bättre på att känna igen rasistiska tendenser, både hos sig själva och hos andra. – Man måste vara självkritisk och granska sig själv, förklarar hon. Allmänheten måste lära sig mer om vardagsrasism. Om man lär sig att identifiera rasistiska tendenser och fördomar, kan man börja bekämpa dem. Det är enligt Nora Dome svårt att skildra ett samhällsproblem om man menar att problemet finns hos vissa men inte andra. Den samhällssyn som hon presenterar är väldigt kritisk. Hon skriver att det inte är svårt att vara rasist, att samhället värderar individer olika utifrån hudfärg och att vita människor är överrepresenterade både i maktpositioner och i medierna. Enligt henne är det nödvändigt att alltid vara kritisk och ifrågasätta sin omgivning. – Jag ser ingen anledning att tassa runt det som är viktigt. Det är inte bara individer. Det finns något strukturellt i problemet. Då kan man vara hur hård som helst, säger hon. Hon hoppas på att priset och hennes text ska få fler att läsa och reflektera. – Det enda sättet att motverka något är att lära sig om det. Om man inte presenterar fakta är det lätt för människor att avvisa det man skrivit . Nora Dome Grattis till: Första pris i Emerichfondens uppsatstävling – ”Vägen ur hatet”. Ålder: 16 år. Mål: Att bli diplomat eller arbeta med antirasistiska frågor. Gör: Studerar första året samhällsvetenskapliga linjen på Wisbygymnasiet. Bor: Visby innerstad med mamma och hund. På fritiden: Tränar, läser mycket om rasism och engagerar sig politiskt.


”Beatles fick mig att göra låtar”

Summary: Envisheten fick honom att fortsätta med musiken trots att första skivkontraktet dröjde tio år. Nu fyller sångaren Lasse Tennander 70 och spelar bara när han själv har lust.

Lasse Tennander bjuder på kaffe hemma lägenheten i Hammarbyhöjden med vacker utsikt ut över Hammarby sjö. När han häller upp skakar hans hand. Det är en ärftlig historia, säger han. – Det har blivit lite värre med åren, men det stör mig inte när jag spelar gitarr. Tennander blir 70, han har gott och väl passerat pensionsåldern och är numera inte bara en ”någorlunda mogen man”, som han skojar om i en av sina låtar. Men rockstjärnor och artister ska inte lägga av, de ska fortsätta göra det de älskas för och helst dra sin sista suck på scenen. Det förväntar sig publiken. – Jag håller inte med om det där. Jag skulle aldrig kunna göra som en av mina favoritartister, Neil Young, jämngammal med mig, och fortsätta turnera och släppa en platta om året och slita ner sig. – Varför är det inte tillåtet att pensionera sig? Det är en lite känslig fråga i musikbranschen. Jag har inte gjort min sista konsert, men numera spelar jag enbart på scener jag gillar. I sommar blir det nog bara fem sex spelningar. Spela är fortfarande kul, men resandet orkar jag inte längre. Många skulle nog gissa att Lasse Tennander har sina rötter (för övrigt titeln på hans mest sålda skiva från 1985) på Södermalm i Stockholm, men han bodde de första 19 åren i överklassens Djursholm i vad han kallar en medelklassfamilj. – 1964 flyttade jag till Uppsala för att plugga och blev kvar där i tio år. Där sögs jag in i den tidens radikala kretsar och fick politiska ideal som låg ganska långt från Djursholm. Han pluggade litteraturhistoria, engelska och nordiska språk, men hade också börjat skriva egna låtar. – Det var The Beatles som fick mig att börja göra låtar, kan dom så kan väl jag, tänkte jag. Och några låtar spelades faktiskt in av andra. Min första plan var att bli lärare, men det blev aldrig någon examen. Det kan han, kanske, skylla Bob Dylan för. Hans trebetygsuppsats om honom blev aldrig klar. – Jag blev så fruktansvärt trött på Dylan när jag jobbade med uppsatsen. Det tog 20 år innan jag kunde lyssna på honom igen, säger Tennander och skrattar. Efter några år som lärarvikarie på högstadiet i Uppsala, då han också sysslade med musiken parallellt, flyttade han ner till Stockholm 1974 och träffade Eva som han gifte sig med. Två år senare kom sonen Johnny. 1974 var också året då Tennander debuterade med plattan ”Lars Vegas” och blev ett nytt namn i 70-talets våg av svenska artister. – Jag hade jobbat med Peter Lundblad, vi gjorde en del låtar tillsammans och spelade också ihop ute. Det var då jag kände att jag gillade att stå på scen. Vårt samarbete ledde till att jag kunde göra en platta i eget namn. Du var 29 år och hade hållit på i tio år med din musik innan du fick skivdebutera. Du måste ha ett gott självförtroende? – Jag är en envis oxe, snarare. Jag gav inte upp. Nånstans trodde jag att mina låtar var bra om dom hamnade i rätt händer, säger Tennander, 15 plattor och ett antal svenska låtklassiker senare. Hur känner du inför att skriva låtar? – Från början var det en lek, men efter ett tag blev det ett levebröd. Jag skriver fortfarande, men inte i samma intensiva takt som förr. Musiken har alltid varit enklast. Texterna har jag fått jobba med så att de ska bottna i mig och förhoppningsvis hos andra. De handlar oftast om relationer mellan människor, även om politikens roll i samhället, men kanske inte om stora internationella frågor. Tennander kallar sig envis, men det är nog inget större fel på självförtroendet heller. 1968, under ett besök i London, tog Lasse kontakt med nystartade Beatles-förlaget Apple som annonserade efter låtskrivare och fick komma och spela upp några av sina låtar. – Jag skrev mina poplåtar på engelska på den tiden. Jag hamnade i ett väntrum med flera andra låtskrivare. Och när det blev min tur fick jag komma in i ett rum och sjunga till eget gitarrkomp. Sedan sa dom: ”Don’t call us, we call you.” Vilket dom ju förstås inte gjorde. Det gick ju ganska bra ändå för Lasse Tennander. Lasse Tennander Gratuleras till: Fyller 70 den 29 april. Bor: Stockholm, har även en sommarbostad på Gotland. Familj: Hustru Eva, sonen Johnny och två barnbarn. Gör: Sångare, låtskrivare. Kända låtar: ”Alla är vi barn i början”, ”Med revade segel”, ”Rötter”, ”Nu blåser vi ut ljusen (stolta stad)”, ”Lisa Lisa”. Intressen: ”Jag läser väldigt mycket engelsk litteratur. Favoriter är bland andra Alan Bennett, Kate Atkinson, Julian Barnes och Ian Rankin.” Favoritmusik, urval: Engelsk 60-talspop, David Bowie, Dylan, The Clash, Miles Davis, Van Morrison, Chet Baker, Lars Gullin, The Unthanks, Laura Marling, Debussy, Verdi. Så firas födelsedagen: Med familj och barnbarn på södra Gotland


Hur ska jag få pappa att acceptera min homosexualitet?

Summary: Hennes föräldrar hade svårt att acceptera hennes homosexualitet. Men nu har hon fin kontakt med hela familjen utom med sin pappa. Han tycker att homosexualitet är en ”sjukdom” och vägrar träffa sin dotters partner. Dessutom bestämmer han enväldigt att partnern inte får vara med på familjesammankomster. Hur ska hon hantera detta? Psykolog Liria Ortiz svarar.

När jag berättade om min homosexualitet tog det fyra år innan jag var välkommen hem igen. Numera har jag fin kontakt med alla i familjen utom pappa. Han har inte träffat min fru och tycker att homosexualitet är en sjukdom som går att bota. Egentligen bryr jag mig inte om hans åsikter, alla har rätt att tycka vad man vill. Problemet är att han bestämmer å hela familjens vägnar att min fru inte får vara med på familjeaktiviteter, var vi än är någonstans. Detta trots att resten av familjen faktiskt vill umgås. Mina syskon är hemma relativt ofta och ett par gånger har jag åkt ensam bara för att få träffa hela familjen på en och samma gång. Andra gånger har jag valt bort festligheterna i protest. När jag frågar hur de ser på situationen mumlar de om att jag vet hur pappa är, att han bestämmer i sitt eget hem och att vi andra får umgås på annat sätt i stället. Men han kontrollerar även saker som han i rimlighetens namn inte borde ha rätt till, som nu senast att min fru inte fick följa med på en utlandsresa. Dumheter, tyckte jag och bokade in oss båda med resultatet att pappa avbokade sin biljett och stannade hemma i tre veckor. Jag älskar min fru mer än livet självt och vill inte vara utan henne under semesterveckor och högtider. Samtidigt vill jag återfå den fina relationen jag en gång hade med pappa. Han börjar närma sig 75-årsåldern och jag vet ärligt talat inte hur många år han har kvar i livet. Vad kan jag göra? Ska jag acceptera pappas krav och inte åka i sällskap med min fru? Är jag löjlig som blir ledsen över situationen? Är det fånigt, som mina syskon tycker, att jag tar illa upp? Jag förstår ju att det här med homosexualitet är en het potatis som alla inte tycker är okej, men det är trots allt min familj det handlar om. Fru och dotter Hej! Det är en sorglig berättelse som du delar med oss. Som påminner oss om att toleransen för homosexualitet i familjer ibland är lägre än vad vi gärna vill tro. Det är en sak att acceptera homosexualitet på håll. När det kommer till den egna familjen så blir det ofta svårare. Vilket kärleksfullt tålamod du har visat din familj under de här åren! Det värmer att läsa att du och din fru numera är accepterade av dina syskon, och att ni umgås. Men din pappa vägrar tyvärr fortfarande att acceptera din homosexualitet. Nej, du är inte löjlig som blir ledsen över din pappas beteende. För mig framstår du som en generös person som tålmodigt försöker få honom att förstå dig och acceptera dig som den person som du faktiskt är. Tyvärr är din erfarenhet inte så ovanlig. Det är ganska vanligt i dag med tolerans för homosexualitet när det finns utanför familjen. Men det kan vara väsentligt svårare som förälder att acceptera att ens barn är homosexuell. Det är så mycket som föräldrar tar för givet när det handlar om deras barn, och de har drömmar och förhoppningar. Att få veta att ens barn är homosexuellt väcker ofta starka reaktioner – av oro för hur ens barns liv ska bli, men också av olust inför en livsstil som man känner sig främmande för. Sanningen är att de flesta föräldrar som befinner sig i den här situationen tvingas inse att de är mindre bekväma med det som händer än vad de trodde att de skulle vara. Ofta väcks starka känslor av oro för att ens barn kan bli trakasserat och få ett olyckligt liv. Det brukar också finnas osäkerhet om hur omgivningen ska reagera. Ofta tar det lång tid för en förälder att acceptera barnets homosexualitet. Föräldrar i föreningen ”Stolta föräldrar till homosexuella barn” berättar om den första chocken, och att det var en lång process – ofta under flera år – av besvikelse, sorg och ibland skam, innan de accepterade och blev stolta föräldrar igen. Din pappas dilemma kanske är att saker och ting inte blivit som han tänkt sig. En del föräldrar har föreställningen att deras barn ska vara mer eller mindre en kopia av dem själva. För många raseras den föreställningen när det visar sig att deras barn har en annorlunda personlighet, eller sexuell läggning, än de själva. För det är inte bara ett homosexuellt barn som behöver kämpa med att få ihop sin självbild. Även barnets föräldrar kastas in i en ny livssituation och blir en avvikande minoritet, som ”föräldrar till ett homosexuellt barn”. Beroende på de värderingar och den livsstil som man har kan det ibland vara en svår situation att acceptera, som det verkar vara för din pappa. Du skriver att dina syskon tycker att det är fånigt att du tar illa upp. Men jag vill ändå undra om de kan bli till hjälp för dig. Kan något av dina syskon bli din allierade och säga att det är dags att hela familjen får umgås? På ett respektfullt och undrande sätt, som ändå gör tydligt att dina syskon börjar tycka att det inte är rimligt som det är. För mig framstår du som ganska ensam i dina försök att få din pappa att ändra sig. Behöver det verkligen fortsätta så? Som du så klokt skriver så är det trots allt er familj som det handlar om, och resten av familjen umgås med er. Visst är det så att vägen till acceptans är lång för vissa föräldrar. Ganska lite är känt om vad som gör att vissa föräldrar har lättare att acceptera homosexualitet hos sina barn än andra. Psykologen Anna Danielsson har skrivit en examensuppsats vid Stockholms universitet med titeln ”Mattias är bög” om föräldrars upplevelser av att ha ett barn som är homosexuellt. Läs den gärna. Det finns alltså ganska lite forskning om hur föräldrar reagerar, men det verkar finnas några typiska mönster. Få föräldrar ”förskjuter” sina barn eller vägrar att träffa dem. Men vägen till acceptans är ändå ofta lång, och man når dit via stadier som ilska, sorg och undvikande. Den första reaktionen verkar nästan alltid vara en oro för hur barnets liv ska bli. Att barnet ska stöta på mycket fördomar och få ett ensamt och utsatt liv. För några av föräldrarna i Anna Danielssons intervjustudie tog det flera år innan de kunde börja prata om det i familjen, och känna sig bekväma med det. Många föräldrar berättade om en känsla av förändring över tid i sin förmåga och vilja att acceptera sitt barns homosexualitet. De märkte gradvis att det inte längre kändes så komplicerat, och att det efter hand blev möjligt acceptera och bli bekväm med barnets sexuella läggning – trots att de hade reagerat med starka känslor av ilska och frustration när de först fick veta. En del forskare beskriver ett förlopp hos föräldrar som en parallell till den komma ut-process som den homosexuella ofta genomgått. Så utifrån de här erfarenheterna kanske det finns en möjlighet att din pappa med tiden kan bli mer accepterande och börja närma sig dig igen. Lite beroende förstås på hur han är som människa. Visst är det ett dilemma att tiden går och din pappa redan är 75 år. Och det är tydligt i ditt brev att du saknar honom. Så känn efter och fundera på vad som kan vara det bästa för dig på kort och lång sikt. Är det att acceptera att det är som det är? Eller är det att inte acceptera att du inte ska få umgås med familjen tillsammans med din fru? Se då gärna till att dina syskon är införstådda med det, och kanske kan vara till stöd. Ett tredje alternativ kan vara att du pratar med honom om hur det känns för dig, och att du skulle vilja bli accepterad som du är, att du saknar honom. Ni har ju haft en fin relation, så kanske även han bakom sin avvisande uppfattning faktiskt saknar dig. Välj det alternativ som passar dig bäst. Liria Vägen till acceptans är ofta lång, och man når dit via stadier som ilska, sorg och undvikande. Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Martin Forster, Karolinska institutet, legitimerad psykolog och forskare, svarar på frågor om barn och familjerelationer.


Ge nyanlända mer tid

Summary: Bara var femte nyanländ elev går ut nian med godkänt i alla ämnen. För att bryta den trenden måste dessa elever få fler år i svenska skolbänkar.

Skillnaden mellan starka och svaga skolor ökar, visar Dagens Samhälle i sitt senaste nummer. Att gymnasiebehörigheten sjunker i de redan svaga skolorna kan delvis förklaras av att nyanlända utgör en allt större del av de krympande elevkullarna. Bara var femte elev som bott i Sverige upp till fyra år går ut nian med godkänt betyg i alla ämnen, enligt siffror som Skolverket har tagit fram åt Ekot. För övriga niondeklassare gäller motsatsen: fyra av fem klarar godkänt. Och det är inte konstigt: ju kortare tid i svensk skola, desto svårare är det givetvis. Vad som är betydligt mer underligt är att behandlingen av dessa elever hittills har varit så tafatt. Gör det ni tror fungerar bäst i er verksamhet, har instruktionerna till kommuner och friskolor varit när det gäller undervisningen för nyanlända. Och resultaten har varit därefter. Skolinspektionens granskning på området är rena skräckläsningen. ”Undervisningen är beroende av enskilda lärares insatser och inte av ett gemensamt ansvar på alla nivåer i skolsystemet”, är det sammanfattande budskapet. Vissa elever har hamnat i förberedelseklasser, andra inte. Vissa har fått gå med jämnåriga, andra inte. Men olikheterna beror inte på de olika behoven och förutsättningarna – nej, de vet skolorna väldigt lite om, konstateras det. Detta trots att elevernas tidigare erfarenheter skiljer sig mycket åt: vissa har en god utbildningsbakgrund, andra är analfabeter. Men det finns också ljusglimtar, påpekar inspektionen. Eftersom enskilda lärare har fått en så avgörande roll, kan också engagerade lärare göra stor skillnad. Kvaliteten varierar inte bara från kommun till kommun, utan även från skola till skola. I ett läge när det finns fler nyanlända än någonsin går det inte att fortsätta i samma gamla hjulspår. I synnerhet inte när riktningen tycks helt godtycklig och improviserad. På onsdagen röstade riksdagen igenom utbildningsminister Gustav Fridolins förslag på hur ändringar kan göras. Av beslutet framgår att elever ska få tillbringa som mest två år i förberedelseklass och att ”en nyanländ elevs kunskaper ska bedömas och bedömningen ska ingå i underlaget för beslut om placering i årskurs och undervisningsgrupp samt för planeringen av undervisningen”. Nota bene: hittills har det alltså inte ens funnits krav på att elevens förutsättningar ska påverka vilken årskurs eller typ av utbildning som är lämplig. Och även efter onsdagens riksdagsbeslut vet inte skolorna i vilken form utbildningen ska organiseras eller hur den ska planeras. Enligt Skolverket är praxis i dag att placera eleverna i förberedelseklasser, i den årskurs de åldersmässigt tillhör, eller med ett år yngre elever. Ett återkommande politiskt svar för alla typer av skolutmaningar har varit att omfördela resurserna till de svagare eleverna. Och det är rimligt, förutsatt att man vet hur pengarna ska användas för att ge resultat. Regeringens initiativ är en bra början. Nästa steg är att också ställa krav på utbildningens innehåll i högre utsträckningen. Skolinspektionen pekar till exempel på att nyanländas undervisning i dagsläget är så isolerad från skolornas övriga verksamheter att den enda lärarkompetens de får tillgång till ofta rör det svenska språket, vilket gör att de hamnar efter i andra ämnen. Men oavsett hur bra utbildningen blir så finns tidsfaktorn kvar att ta hänsyn till. Även den mest studie- motiverade elev som kommer sent in i skolsystemet kan få svårt att klara godkända betyg. Det krävs både kvantitet och kvalitet för att ge dessa elever en bättre start. Därför behöver också tiden i svenska skolan förlängas för dessa elever – och det i båda ändar. Dels bör de med minst tid i skolbänken få börja årskursen med ett par år yngre elever. Dels bör skolplikten förlängas för dem som inte uppnått behörighet till gymnasiet. De första åren är avgörande för alla medborgares chanser i samhället. Och kommer man in sent är det också rimligt att man får lite mer tid på sig att komma i kapp. Alla ledare 27 april • Signerat. Gunnar Jonsson: Allians med nyttig substans. ”Japans premiärminister Abe besöker USA för att tala inför kongressen och uppdatera försvarssamarbetet. Alliansen tjänar båda länderna och Östasien väl”. Läs ledarartikeln • Kolumn. Richard Haass: Många hinder kvar för Iranavtalet. ”Ramavtalet om begränsningar av kärnteknikprogrammet är att föredra framför ett Iran med kärnvapen eller ett krig mot Iran. Frågan är ändå om det blir något slutavtal.” Läs kolumnen


”SD:s partiledning måste respektera demokratin”

Summary: Uteslutningen en skamfläck. SD:s partiledning är inte intresserade av att samtala i lugn och ro med oss. I stället smutskastas, dehumaniseras och karaktärsmördas medialt våra ordföranden Gustav Kasselstrand och William Hahne, skriver medlemmar i styrelserna för SDU och SD Stockholms stad.

Den kommande uteslutningen av Gustav Kasselstrand och William Hahne är det största angreppet på interndemokratin i Sverigedemokraternas historia. Vi som skriver den här debattartikeln har valts av våra respektive föreningars högsta beslutande organ, SDU:s förbundskongress och SD Stockholms stads distriktsårsmöte. Gustav Kasselstrand och William Hahne har valts som ordförande för våra två föreningar. De har således både medlemmarnas och respektive styrelses förtroende. Vi är både arga och bekymrade över den hänsynslöshet som visas inte bara gentemot Gustav och William, utan mot alla de medlemmar som på demokratisk grund röstat fram dessa styrelser men som nu körs över fullständigt och får se sina röster kastade i papperskorgen. I första kapitlet i Sverigedemokraternas principprogram slås våra interndemokratiska rättigheter fast: ”Sverigedemokraternas organisation är uppbyggd enligt grundläggande demokratiska principer. Partiets företrädare och politiska ställningstaganden väljs i enlighet med majoritetsprincipen efter fria och öppna diskussioner.” Tyvärr efterlevs denna formulering över huvud taget inte i praktiken, vilket de annalkande uteslutningarna visar. Medlemsutskottets ordförande gick exempelvis ut i media och förklarade att han skulle rekommendera uteslutning av Gustav och William redan innan de skickat in sina yttranden. Partiledningen visar att den redan på förhand bestämde sig för att de ska uteslutas. Om man hade velat ha en rättssäker process hade man naturligtvis bemödat sig om att kontakta förbundsstyrelsen eller distriktsstyrelsen för att höra vår åsikt i saken. Det har man heller inte gjort, trots att vi rimligen borde vara högintressanta att föra en dialog med då det är våra föreningar och ytterst våra medlemmar som drabbas. Det framstår som att partiledningen inte bryr sig det minsta om att deras agerande slår sönder organisation och verksamhet i två föreningar som verkar just för att stärka partiets stöd bland två mycket stora väljargrupper: ungdomar och stockholmsbor. När man nu utesluter nyckelpersoner i våra respektive styrelser blir det otroligt svårt för oss att fortsatt bygga en välfungerande verksamhet som ju ytterst syftar till att få ännu fler ungdomar och stockholmare att rösta på Sverigedemokraterna i de allmänna valen 2018, med målet att utmana Moderaterna som näst största parti. Utan en stabil och förtroendeingivande organisation i SDU och SD Stockholms stad riskerar vi att tappa dessa nyckelgrupper och därmed gå miste om målet. Redan nu har våra föreningar drabbats hårt av partiledningens agerande. I SD Stockholms stads fall har partiledningen inte godkänt årsmötet trots att det snart är två månader sedan det ägde rum, vilket har lett till att hela verksamheten har stannat av och att många medlemmar helt förlorat sin drivkraft att engagera sig. Vi är många som har försökt kontakta partiledningen och uppmärksamma dem på problematiken, men vi har inte fått något svar på våra inviter. Istället möter man oss med kompakt tystnad medan uteslutningsprocesserna och den mediala smutskastningen eskalerar. I ungdomsförbundets fall har partiledningen agerat på samma destruktiva sätt. SDU har kommit att växa från nästan ingenting till ett av Sveriges största ungdomsförbund med över 5.000 medlemmar. Hundratals ideellt engagerade killar och tjejer har med sina insatser bidragit till att SDU blivit en maktfaktor och viktig opinionsbildare, både inom den sverigedemokratiska rörelsen och i svensk politik i stort. Att ett moderparti utesluter ungdomsförbundets demokratiskt valde ordförande saknar motstycke i svensk politisk historia och är därmed ett angrepp på hela förbundets interndemokrati. Det riskerar också att slå sönder alltför mycket av den verksamhet som har byggts upp med enträget arbete under de senaste åren. Det som sker är ett von oben-experiment vars konsekvenser kan bli förödande för ungdomsförbundet. Är partiledningen över huvud taget intresserad av att ha ett välfungerande och aktivt SDU? Vi har i våra styrelser alltid uppfattat Gustav och William som genuina sverigedemokrater och goda ambassadörer för partiets politik och ideologi. Vi är därmed helt oförstående inför de anklagelser som medlemsutskottet riktar mot dem utan att presentera några konkreta bevis. Vår uppfattning är att Gustav och William är mycket populära både i partiet och ungdomsförbundet och att de har en politisk och organisatorisk förmåga som få andra kommer i närheten av. Med deras vältalighet, entusiasm och nytänkande är de en mycket stor tillgång för Sverigedemokraterna, en tillgång som man genom åren inte har velat ta tillvara på och som man nu vill bli av med. Att det hela skulle handla om någon politisk eller ideologisk avvikelse är således påståenden utan grund. I själva verket har Gustav, William och alla de andra som riskerar uteslutas nästa vecka aldrig tidigare betraktats som avvikare under alla de år som de varit aktiva i partiet. Men just nu, som på en given signal, öppnas uteslutningsärenden i aldrig tidigare skådad omfattning, till människor som har en enda sak gemensamt: att de aktivt stött Gustav eller William i de ordförandestrider som ägt rum. Vi vill inte ha några konflikter, varken internt eller medialt. Vi har också flera gånger försökt kontakta partiledningen för att kunna samtala i lugn och ro och klara upp missförstånd. Tyvärr har man inte varit intresserad av detta och nu, när Gustav och William efter nio respektive sex år som utmärkta företrädare för partiet smutskastas, dehumaniseras och karaktärsmördas medialt så måste vi göra vår åsikt hörd på något sätt. Det enda vi kräver är att man respekterar medlemmarnas demokratiska rättighet att själva välja sina företrädare. Det som pågår just nu är en skamfläck i Sverigedemokraternas historia. Den 27 april blir en sorgens dag för alla de medlemmar i både ungdomsförbundet och moderpartiet som trodde på interndemokratin, men som får beskedet av en triumferande partiledning som demonstrerar sin makt med en enda signal nedåt: ”Ni röstade fel. Gör aldrig om det igen.” Fler debattartiklar på DN Debatt • 23 april. ”Sänk skatten på arbete redan från 64 års ålder”. Sänkt kapitalkrav för att starta aktiebolag, höjt fribelopp för studenter och skattelättnader redan från 64 års ålder är fyra av förslagen i vår budgetmotion, skrev tre ledande moderater. Läs debattartikeln • 22 april. ”Alla mellan 18 och 24 bör kallas till medborgartjänst”. Vi förslår en allmän, obligatorisk medborgartjänst för alla i 20-årsåldern, skrev nio politiker, fackföreträdare och forskare. Läs debattartikeln • 21 april. ”Finland är inget föredöme – skolframgångarna feltolkas”. Den finländska skolans framgång är inte frukten av politiska reformer. Sentida skolpolitik har tvärtom lett till försämringar, skrev forskaren Gabriel Heller Sahlgren. Läs debattartikeln • Fler debattinlägg på DN:s debattsida Läs mer om SD DN:s samlade rapportering om konflikterna i Sverigedemokraterna


Tyska turister räddade lanthandeln

Summary: Sedan Dirk Hagenbuch kom till Nattavaara har han både varit med och räddat byns lanthandel och fått SJ att åter göra ett stopp med tågen.

Dirk Hagenbuch har blivit en viktig person för Nattavaarabygden med cirka trehundra invånare. I åtta år har han kämpat med SJ för att få dem att åter stanna på Nattavaaras station. – I min ekologiska inriktning ingår det att gästerna ska ta sig hit med nattåget från Stockholm. Och då måste tåget stanna i Nattavaara. Sedan i december har nattåget lagt in ett ordinarie stopp här, säger han. Tidigare hade Dirk Hagenbuch fått igenom att kunna begära extrastopp på stationen när han väntade gäster med tåget, vilket var en mycket krånglig procedur. Det hände också att extrastoppet tappades bort längs vägen, så att han fick åka och plocka upp gästerna på en annan station. Hösten 2012 lades mataffären i Nattavaara ned. Dirk tog initiativ till en ekonomisk förening för att rädda affären. 200 andelar à 2 000 kronor skulle säljas för att få ihop ett startkapital och köpa fastigheten. På två veckor lyckades Dirk själv sälja 70 andelar till sina tyska turister. Efter ytterligare någon månad hade resterande andelar sålts till svenskar. I juni 2013 kunde affären öppna igen, i nyrestaurerade lokaler och med tyska turister som delägare. Han har också fått Sveaskog att lova att hålla området runt Solberget fritt från vindkraftsverk i den stora vindkraftspark som planeras. Men Nattavaaras skola lyckades Dirk Hagenbuch inte rädda, trots lång kamp. I höstas skulle hans egen son börja förskoleklass och fick då åka buss och taxi i flera timmar till skolan i Hakkas. Efter ett par veckor gav familjen upp. Ytterligare två barn står så småningom inför samma situation. Familjen bestämde sig i stället för att bosätta sig i Jokkmokk under veckorna. Så nu går sonen i skolan där och de yngre barnen på dagis. Dirk tillbringar dock en stor del av tiden på Solberget under högsäsongen där, från jul till och med påsk. Fördelen med flytten är att hustrun Silke nu också kunnat börja utöva sitt yrke som sjukgymnast mer än tidigare, men det kostar också mer att ha två boenden. – Och barnen tycker inte att det finns något att göra i Jokkmokk. Här på gården har de hur mycket som helst att hålla på med, säger Dirk.


Rekordår för svensk camping

Summary: Med 15 miljoner övernattningar blev 2014 ett rekordår för svensk camping. Norrmän, tyskar och holländare ligger i topp bland de utländska gästerna.

Campingplatserna står för 44 procent av allt kommersiellt boende under sommarmånaderna juni till augusti. Förra året ökade antalet gästnätter med drygt en halv miljon jämfört med året innan. Siffran för hela året slutade på över 15 miljoner besökare, vilket gjorde Sverige till Europas sjunde största campingdestination, visar färsk statistik från SCB/Tillväxtverket enligt SCR Svensk Camping. Allra flest gästnätter hade Västra Götaland följt av Halland och Kalmar/Öland Svenskarna stod för 77 procent av övernattningarna medan norrmännen toppade listan över utländska besökare – bland dem valde hela 68 procent att bo på camping under sommaren. Tyskar, holländare och danskar var också flitiga övernattare. Den absolut vanligaste boendeformen är fortfarande husvagn. Men husbilarna vinner mark, sedan 2010 har de ökat med 45 procent. Antal gästnätter 2014 15 miljoner 2013 14,5 miljoner 2012 14 miljoner 2011 14,4 miljoner 2010 14,3 miljoner Källa: SCB/Tillväxtverket


”Vi stämmer högskola för dålig utbildningskvalitet”

Summary: Rättslös student. Connie Dickinson lade två års studier och över 180 000 kronor på en utbildning vid Mälardalens högskola som var så dålig att den nu kan tvingas stänga. Men för Connie Dickinson finns ingen möjlighet att få pengarna tillbaka. I dag stämmer vi högskolan, skriver representanter för Centrum för rättvisa.

Enskilda lämnas rättslösa när det offentliga tar betalt för utbildningar som inte håller måttet. Connie Dickinson var en av de tusentals studenter från länder utanför EES-området som varje år kommer till Sverige för att studera. Var och en av dem betalar hundratusentals kronor i avgifter till de svenska universiteten och högskolorna för att få sin utbildning. Priset för Connie Dickinson blev dock betydligt högre än så eftersom hon aldrig fick den utbildning hon hade betalat för. Utbildningen var så dålig att den underkändes på hela fyra av fem punkter. När Connie Dickinson försökte hävda sin rätt och kräva tillbaka pengarna visade det sig att hon hamnat i ett rättslig vakuum eftersom det inte finns några regler som är tillämpliga på hennes situation. Connie Dickinson känner sig såväl lurad som rättslös. I dag stämmer därför Centrum för rättvisa, som ombud för Connie Dickinson, Mälardalens högskola. Connie Dickinson var en av 25 studenter som hösten 2011 påbörjade utbildningen ”Analytical Finance” vid Mälardalens högskola, en utbildning som var riktad till utländska studenter med engelska som undervisningsspråk och som marknadsfördes som att den var av mycket hög kvalitet. Connie Dickinson betalade också de terminsavgifter som studenter från länder utanför EES-området sedan samma år måste betala. Inom kort stod det dock klart att utbildningens kvalitet inte motsvarade vad Mälardalens högskola hade marknadsfört den som. Flera lärare hade så bristande språkkunskaper i både svenska och engelska att kommunikationen med studenterna blev lidande, pedagogiken var gammalmodig och undervisningen bestod ibland enbart av utdelning av stenciler. På en kurs i datorprogrammering saknades det både datorer och sittplatser i klassrummet. Dessutom upplevdes lärarna som ohjälpsamma i kontakten med studenterna. Connie Dickinson påtalade bristerna för högskolan flera gånger. Inga förbättringar gjordes och frustrationen hos henne växte. Universitetskanslersämbetet, den myndighet som ska säkerställa att universitets- och högskoleutbildningar håller hög kvalitet, underkände utbildningen på fyra av totalt fem punkter. Högskolan riskerade till och med att förlora sin examinationsrätt för utbildningen. Connie Dickinson, som kände att hon varken kunde lägga mer tid eller pengar på en utbildning som var så dålig att hon till och med riskerade att stå utan examen, valde därför att hoppa av. Av de ursprungliga 25 studenterna var det då endast ett fåtal kvar. Eftersom högskolan inte levererat det som utlovats, vände sig Connie Dickinson en sista gång till högskolan, nu för att hävda sin rätt och få sina pengar tillbaka. Här hade också historien kunnat få ett slut. Om hon hade fått sina pengar skulle hon haft råd att betala en ny terminsavgift vid någon annan högskola, ta sin examen och påbörja det liv hon sett framför sig. Men så blev det inte. Kravet avslogs – utan möjlighet att överklaga beslutet. Motiveringen var att det saknas lagstöd för att återbetala de avgifter som högskolan tagit emot. Kostnaden för Connie Dickinson att studera vid Mälardalens Högskola blev därmed skyhög. Två års studietid hade gått till spillo utan att hon fått de kunskaper hon eftersträvade. Hon var inte heller närmare en examen. Och hon hade förlorat alla sina besparingar som hon arbetat ihop för att kunna få en utbildning, totalt 182 500 kronor. Något av ett rättsligt vakuum har alltså uppstått för Connie Dickinson, som har betalat en avgift för sin utbildning till en statlig högskola. De lagar och regler som är till för att skydda konsumenter inom det privata tycks inte gälla mot det offentliga. Detta skulle innebära att ansvar inte kan utkrävas i fall som detta. Juridiken har helt enkelt inte hängt med i utvecklingen och enskilda, som Connie Dickinson, riskerar att drabbas hårt. Det finns så klart inget rim och reson i att man som konsument ges sämre möjlighet att hävda sin rätt bara för att säljaren av en tjänst är en del av det offentliga i stället för det privata. Låt säga att man går till det kommunala badhuset och betalar en entréavgift. Om bassängen då visar sig vara tom på vatten, så vill man ju kunna få tillbaka sin entréavgift, även om det inte finns en särskild lagregel för badhuspersonalen att stödja sig på. Det minsta man kan begära är att det offentliga tar ett lika stort ansvar som privata aktörer när man tillhandahåller tjänster mot avgifter, särskilt som reglerna faktiskt bestäms av det offentliga. I och med att högskolan inte lyssnade på studenternas synpunkter och sedan tog beslutet att inte återbetala avgifterna har högskolan inte heller tagit sitt ansvar för den dåliga utbildningen. Connie Dickinson måste rimligen kunna utkräva ansvar för att hon inte fick den utbildning hon betalade för. Om det offentliga inte tar något ansvar för att den tjänst man tagit betalt för är värdelös, så innebär det ett stort risktagande för en konsument när den har med det offentliga att göra. Enskilda personer skulle bli drabbade på ett för dem oförutsebart sätt och de skulle stå rättslösa mot det offentliga Sverige. Men står Connie Dickinson då rättslös? Vi menar att så inte får vara fallet och lämnar i dag in en stämningsansökan mot Mälardalens högskola till Västmanlands tingsrätt. Connie Dickinson kräver att få tillbaka de pengar som hon har betalat. Att som utlandsstudent vända sig till domstol för att kräva tillbaka sina studieavgifter är dock en hittills oprövad väg. I Sverige ska man inte bli lurad på pengar och framför allt inte ställas rättslös om man faktiskt har blivit det. Samma krav måste kunna ställas på det offentliga som på det privata när man tar betalt för tjänster utan att leverera. Nu är det upp till domstolen att avgöra om Connie Dickinson ska få tillbaka sina pengar och därmed fylla det vakuum som annars gör enskilda rättslösa. Stämningen Sedan den 31 juli 2011 måste studenter som kommer från länder utanför EES-området och Schweiz betala terminsavgifter när de studerar vid svenska universitet och högskolor. Enligt Universitetskanslersämbetets statistik kommer det sedan avgifterna infördes mellan 1 155 och 1 900 avgiftsbetalande studenter per år. En student kräver nu tillbaka de avgifter hon betalat eftersom den utbildning hon gick var så dålig att den hotades av nedläggning.