Erik Helmerson: Samhället måste få skydda sig mot radikala imamer

Summary: Tre tunga instanser granskar Säpos information om de sex gripna männen som misstänks för radikalisering. Det handlar inte om rättsosäker islamofobi. Om männen utvisas ur landet lär de flesta svenska muslimer andas ut.

I slutet av maj 2016 publicerade DN Niklas Orrenius långa reportage ”Radikala islamismen i Sverige”. Vid den tidpunkten hade IS erövrat stora delar av Syrien och Irak, mördat tiotusentals ”fiender”, tagit kvinnor och flickor som sexslavar och skickat ut mängder av tortyrfilmer över världen. Motståndet hade formerats, inte minst från kurdernas sida, och börjat trycka tillbaka terrorgruppen. Men framtiden låg ännu i vågskålen. Muslimer i Europa radikaliserades och rekryterades, många reste ner till fronten, andra genomförde sina blodiga terrordåd på europeisk mark. Niklas Orrenius berättar i texten bland annat om ett kuppförsök där svenska salafister, mycket konservativa muslimer, försökt ta över Eskilstuna stora moské. ”Bland salafisterna finns imamer och andra i ledningsfunktion som stryker IS medhårs, som visar förståelse för dess barbari och dess folkmord”, sa Mohammad Fazlhashemi, professor i islamisk teologi vid Uppsala universitet. En av de drivande bakom försöket var Abo Raad, imam i Gävle moské, grundad av en qatarisk stiftelse. Han har också anklagats för IS-hyllningar, pengainsamling till självmordsbombare och för ett mycket radikalt budskap bland annat om att homosexuella bör straffas med döden. Abo Raad är en av de sex män som gripits av Säpo, misstänkta för att utgöra allvarliga hot mot Sveriges säkerhet. Nu ska regeringen avgöra om de ska utvisas från Sverige eller ej. Man brukar tala om tre inhemska hot mot den svenska demokratiska ordningen: extremister till höger respektive vänster samt våldsbejakande islamister. Att avradikalisera folk är erkänt svårt; sätter man dem i fängelse är risken stor att de snarare radikaliserar sina medfångar. Ibland har man sådan tur att den som hotar landet inte är svensk medborgare och därmed går att förpassa härifrån. Den möjligheten bör man ta, med glädje och tacksamhet över att något för en gångs skull är enkelt. Omkring de sex gripna männen ligger sekretessens dimma tät. Det har upprört deras advokater och andra debattörer: Hur ska man kunna försvara sig mot anklagelser som man inte kan se? Det handlar om ett inte ovanligt dilemma när öppna demokratier vill skydda sin existens: Hur mycket hemlighetsmakeri kan tillåtas innan demokratin inte längre är öppen, eller rättssäker? Att Säpo måste hålla sina kort nära kroppen är inte underligt. Det kan handla om risken att röja källor, att polisens arbetsmetoder läcker ut, att stora pågående operationer äventyras. De sex männen är gripna enligt Lagen om särskild utlänningskontroll. Deras sak prövas först av Säpo, därefter av Migrationsverket, så Migrationsöverdomstolen och till sist av regeringen. Det innebär att fyra tunga institutioner har insyn i ärendet. Hur mycket mer kan krävas i den här typen av processer? Det ska mycket till för att ett sådant förfarande ska anses rättsosäkert. Oavsett vilket beslut regeringen kommer att fatta om de sex männen kan de inte utvisas så länge de riskerar förföljelse eller död i hemlandet. Däremot kan de hållas i fortsatt förvar och Säpo kan hålla koll på dem, till exempel med anmälningsplikt, till den dag då utvisningen kan verkställas. Om en människa utgör ett allvarligt hot mot Sverige har Sverige rätt att skydda sig. Ju färre radikala imamer som finns här desto mindre risk att andra radikaliseras. Det finns inga som helst skäl att ursäkta eller se mellan fingrarna på den muslimska extremismen, den är ett av de största hoten mot frihet, modernitet, jämställdhet och religiösa minoriteter som vi känner. Att samhället gör vad det kan för att stoppa inflytandet från från extrema islamister har inget med islamofobi att göra. De allra flesta svenska muslimer vill inte ta i salafisternas idéer med tång och skulle väl snarast andas ut om dessa imamer lämnade landet. De radikala islamisterna hotar inte bara demokratin på ett abstrakt plan utan alla och envar som motsätter sig deras religionstolkning.


”Målet för digitaliseringen av skolan är inte ökad skärmtid”

Summary: Kritiken om att Skolverket utan eftertanke skulle vilja se en snabb digitalisering av den svenska skolan bygger på missuppfattningar. Det hävdar Peter Fredriksson, chef på Skolverket. ”Målet är inte att ösa in en massa skärmar i klassrummen”, säger han.

Samtidigt menar Peter Fredriksson att satsningen på digitala hjälpmedel och läromedel inte får lämnas över till företag vars primära intresse är att tjäna pengar – och inte heller till chefer och konsulter som vill profilera sig som ”moderna” och ”förändringsorienterade”. Här måste kanske staten ta ett större ansvar, säger han. När Peter Fredriksson gick i gymnasiet hade han en lärare som under varje lektion hela tiden använde overheadapparaten som stod längst fram i klassrummet. Det var ett ständigt flöde av mer eller mindre begripliga bilder och texter. Som rektor hade han många år senare en lärare som byggde sin undervisning på att visa bildband med ett pip mellan varje bild. För eleverna blev till slut den monotona undervisningen ointressant och meningslös. – De här lärarna missbrukade pedagogiska hjälpmedel på samma sätt som lärare i dag kan missbruka digitaliseringens möjligheter, säger Peter Fredriksson. Han menar att bakgrunden till missbruk av olika pedagogiska hjälpmedel bland annat är att vissa som undervisar inte är goda ledare i klassrummet. De saknar även tillräckliga ämneskunskaper, är inte pedagogiskt kompetenta och förmår inte att etablera goda relationer till eleverna. – Avgörande för att digitaliseringen ska främja elevernas lärande är därför att det finns undervisningsskickliga och i alla avseenden kompetenta lärare, säger Peter Fredriksson. Som generaldirektör för Skolverket sedan två år ska han han se till att svenska skolor blir världsledande på digitalisering. – Målet är inte mer skärmtid i skolan och att det ska ösas ut pengar på datorer. Vi vill hjälpa till så att den digitala utvecklingen sker på ett klokt och bra sätt. Det kan förhoppningsvis leda till en bättre undervisning. Peter Fredriksson säger att mångsidiga lärare nästan utan undantag uppnår bäst resultat, det vill säga att eleverna får tillräckliga ämneskunskaper. Han lyfter fram att de skickligaste lärarna har genomgångar, diskussioner på gruppnivå, låter eleverna arbeta enskilt, antecknar på tavlan, illustrerar med bilder och filmer ... och nu även använder digitala hjälpmedel och läromedel. – Det blir mångfald och variation i undervisningen. Jag har arbetat i skolans värld i mer än trettio år och vet att kompetenta och kunniga lärare kan bedöma vilka hjälpmedel som fungerar bäst – och vad som inte fungerar. Som när ett digitalt läromedel är bra eller när är det är negativt att eleverna arbetar med skärmar. I dagarna har hundratusentals elever börjat höstterminen i skolor och förskolor runt om i landet. Under skoldagarna kommer de allt oftare att använda olika digitala redskap och verktyg. Sedan 2017 finns en nationell strategi för digitaliseringen av den svenska skolan: 1. Elever ska förstå hur den digitala utvecklingen påverkar dem och samhället i stort. 2. De ska lära sig att använda digitala hjälpmedel. 3. De ska lära sig att vara kritiska mot negativa delar i utvecklingen. 4. Digitala hjälpmedel ska finnas med som ett stöd för elevernas kreativitet. Hur kommer datorer och digitala läromedel då att påverka undervisningen framöver? Hur ser Peter Fredriksson på framtiden? All pedagogisk utveckling måste bygga på vetenskap eller beprövad erfarenhet, slår han snabbt fast. – Vi behöver få fram digitala läromedel och hjälpmedel av tillräckligt hög kvalitet. Jag tror att det är en förutsättning för en likvärdig skola. Men då måste vi säkra att vi har en utveckling som utgår från skolans läroplan och kursplaner samt från modern kognitionsforskning. Att eleverna bara blir sittande framför en skärm med en spännande app främjar inte deras inlärning. Peter Fredriksson påpekar att digitaliseringen av skolan hittills inte alltid styrts av elevernas och lärarnas behov. Han talar om att starka ekonomiska krafter, ofta multinationella jättar, ser skolan som en marknad där de kan tjäna mycket pengar. Företag som Apple, Google, Microsoft med flera. – Därför måste kanske staten ta ett fastare grepp om exempelvis framtagandet av digitala läromedel så att de främjar elevernas kunskapsinhämtning. Vi på Skolverket skulle kunna bygga upp en kompetens för detta. En del anser att Skolverket alltför okritiskt förespråkar en snabb digitalisering av den svenska skolan – utan att ha stöd för det i forskningen. Det har bland annat framkommit i en tidigare artikel här på Insidan i veckan. Peter Fredriksson hävdar att det handlar om en missuppfattning. – Den nationella strategin för en digital skola innehåller inget krav på att skolorna ska öka den digitala användningen. Syftet är snarare att skärmarna ska användas på ett riktigt och klokt sätt. I en del klassrum innebär det fler digitala hjälpmedel, i andra färre. – Vi vill inte att skolor utan eftertanke ska satsa massa pengar på digitala hjälpmedel och öka elevernas skärmtid till varje pris. Målet är inte att digitalisera all undervisning, snarare handlar det om ett medel som ska leda till en ökad pedagogisk kvalitet. Peter Fredriksson påtalar vikten av att skolan också förhåller sig till att eleverna använder digitala skärmar utanför skolan på fritiden. Många lärare vittnar om att de upplever att eleverna är beroende av sina mobiltelefoner. – Det är viktigt att ge eleverna ett kritiskt förhållningssätt till sådant de möter på nätet. Men det är också viktigt att hjälp eleverna att använda mobilen och andra digitala hjälpmedel på ett sunt sätt som inte leder till stress och ständiga distraktioner. Peter Fredriksson säger att han är väl medveten om att det finns en oro hos föräldrar och lekmän för att barnens totala skärmtid blir för stor, och att en digitaliserad skola riskerar att förstärka ett negativt beteende. – Om målet skulle vara att öka skärmtiden skulle jag också vara orolig. Vi kan inte skapa en skola där alla elever sitter med näsan tryckt mot skärmen flera timmar varje dag. Det är något som inte alls gynnar och gagnar lärandet. – Men att på ett genomtänkt sätt ta reda på hur digitala hjälpmedel kan användas på bästa sätt, det vill säga att vad som fungerar och inte fungerar, kan väl aldrig vara fel? För några år sedan var lärarkåren mer splittrad. Där fanns optimisterna som trodde att digitaliseringen skulle förändra skolan positivt i grunden, och andra som menade att den nya tekniken bara skulle få negativa följder. I dag upplever jag att lärare har en mer nyanserad syn. Regeringen menar att Sverige ska ligga i den digitala världstoppen och att utbildningspolitiken har en viktig roll att spela för att nå denna ambition. Skolverket har ett uppdrag att underlätta för skolor och huvudmän att ta tillvara uppnå målet Alla barn och elever ska få tillgång till en utbildning och verksamhet som är likvärdig och av god kvalitet i en trygg miljö, heter det. – Digitaliseringen av skolan har hittills skett lite hur som helst. Det har varit mycket fritt valt arbete. Nu får vi en nationell strategi som kommer att innebära en ökad digitalisering på en del skolor, och en minskad digital användning på andra. Det viktiga att lärare använder sig av den breda paletten med olika pedagogiska verktyg. En del kritiker hävdar att både regeringens och skolverkets tro på digitaliseringens möjligheter inte grundar sig på vad forskningen kommit fram till. Peter Fredriksson tycker att det är en felaktig beskrivning, men håller i en mening med. – Det finns inte tillräckligt med studier som visar vad som fungerar bäst i ett klassrum, vilka pedagogiska metoder som stöttar elevernas lärande. Där behövs det mer forskning. Den bör ske skolnära, i nära samarbete med lärare och skolledare. Peter Fredriksson pekar på att det finns studier som tyder på att elever som antecknar för hand minns bättre vad lärare fört fram än om de använder en dator eller en ipad. Och den som läser en tryckt skrift tycks ha lättare att redovisa innehållet än den som läser på en digital skärm. – Så digitaliseringen måste ske med förstånd och eftertanke. Då är det oerhört viktigt med välutbildade och kompetenta lärare, och vi vet att andelen utbildade lärare är större i skolor som ligger socioekonomiskt välmående områden. Därför är viktigt att digitaliseringen inte förstärker skolsegregationens negativa effekter. Vi har redan för stora resultatskillnader mellan olika skolor. Peter Fredriksson om digitaliseringens möjligheter. Regeringen satte 2017 som mål att det svenska skolväsendet ska vara världsledande på att använda digitaliseringens möjligheter på bästa sätt. Strategin innehåller tre fokusområden som ska uppnås till 2022. Det handlar om digital kompetens för alla i skolan, likvärdig tillgång och användning, samt forskning och uppföljning kring digitaliseringens möjligheter. Skolverket har nu regeringens uppdrag att främja digitaliseringen inom skolväsendet Verkets generaldirektör Peter Fredriksson lyfte framför allt fram tre frågor som skolan måste ha i minnet när det gäller digitaliseringens möjligheter: 1. Det handlar om hur undervisningens kvalitet kan stärkas, blir mer varierad och väcka intresse och engagemang hos eleverna. 2. Stöd och anpassningar till elever med kognitiva svårigheter och olika funktionsvariationer kan förbättras. För elever med dyslexi eller adhd kan digitala hjälpmedel vara helt avgörande. 3. Digitaliseringen kan också underlätta dokumentation och kommunikation internt och med elever och föräldrar. Många lärare tyngs av dokumentationskravet men också av krav från föräldrar att få information. Att hitta effektiva och smarta hjälpmedel för att hantera detta är därför viktigt. Sveriges kommuner och landsting (SKL) har lett arbetet med att ta fram en nationell handlingsplan för att förverkliga digitaliseringsstrategin. Den lyfter fram olika initiativ och aktiviteter som behövs för att nå strategins satta mål till år 2022.  Peter Fredriksson Ålder: 57 år. Bor: Stockholm Gör: Generaldirektör för Skolverket sedan 2017 . Bakgrund: Utbildad ämneslärare i svenska och historia. Han arbetat som som lärare i Göteborg och Södertälje. Varit biträdande rektor och rektor i Lidingö och Stockholm. Var skolchef i Sollentuna 2009–2011 och utbildningsdirektör i Södertälje kommun 2011–2017. Brinner för: En likvärdig skola där alla elever har samma möjligheter till lärande.


Summary: SLUTREPLIK DN DEBATT 5/8. Repliken från Stockholms läkarförening innehåller ett antal rent felaktiga uppgifter. Det stämmer inte att patientdata ska bli fritt tillgängliga för forskning, att forskare ska få direktåtkomst till patientjournaler, att känsliga patientuppgifter ska exporteras till andra länder och att fler prover än i dag ska samlas in, skriver företrädare för Biobank Sverige i en slutreplik.

I vår debattartikel efterlyser vi att regeringen omgående inleder arbetet med att ta fram förslag till en ny biobankslag, baserat på utredningsbetänkandet ”Framtidens biobanker”. Redan när den nuvarande lagen trädde i kraft 2003 fick den berättigad kritik för att vara otydlig och inte heltäckande. Sedan dess har ingen anpassning av lagen skett till nyare lagstiftning på området, som exempelvis etikprövningslagen och patientlagen. I dag står vi med en biobankslag som innebär dubbelarbete inom vården och där risken för missförstånd är stor. Det finns brister vad gäller den personliga integriteten, lagen obstruerar nationella kliniska studier, och utgör ett direkt hinder för internationell forskning. Det saknas också ett nationellt biobanksregister hos exempelvis Socialstyrelsen som gör det möjligt att säkert och reglerat koppla ihop biobanker med nationella hälsodataregister – en förutsättning för att hitta personer som kan ingå i akademiska och företagsinitierade studier. Representanter för Stockholms läkarförening ifrågasätter i en replik hela grunduppdraget för Sveriges biobanker, att bevara medicinska prover för den enskildes framtida vård och för medicinsk forskning. Att inom vården spara patientdata är enligt dem kränkande för den personliga integriteten. Hur man som läkare kan inta en sådan hållning framstår för oss som märkligt. Repliken innehåller också ett antal rent felaktiga uppgifter. Bland annat hävdas att den föreslagna nya biobankslagen innebär att patientdata skulle bli fritt tillgänglig för forskning, att forskare skulle få direktåtkomst till patientjournaler, att känsliga patientuppgifter skulle exporteras till andra länder, och att fler prover än i dag skulle samlas in. Allt detta är helt felaktigt. Liksom i dag kommer en förutsättning för att prover från biobanker och annan hälsodata ska få användas i forskning vara ett godkännande från Etikprövningsmyndigheten enligt etikprövningslagen. I det nya lagförslaget skärps också kraven kring vilken information patienter har rätt till, och det införs krav på föreskrifter om bevarandetider för prov som behövs för patientens vård. Vi vill också påpeka att lagutredningen är utförd på uppdrag av regeringen. och är helt oberoende från, och ska inte sammanblandas med, de förändringar som föreslagits inom värdebaserad vård. Vidare skrivs i repliken från Stockholms läkarförening att de flesta prover som tas inom vården sparas i biobanker. Det stämmer inte. De flesta av de över 20 miljoner prover som tas inom vården varje år kastas efter utförd analys. En mindre andel prover bevaras efter provgivarens samtycke i en biobank, främst för den enskildes framtida vård, exempelvis för uppföljning vid cancersjukdom. Efter mer än 50 års insamling omfattar svenska biobanker i dag cirka 150 miljoner prover, vilket redovisades i vår debattartikel. Vi som representerar Sveriges regioner, medicinska universitet och näringslivet är synnerligen angelägna om att skyddet för den enskildes integritet måste vara mycket starkt. Samtidigt måste bästa möjliga vård kunna erbjudas, och sjukvården måste utvecklas genom medicinsk forskning. Vi anser att förslaget till ny biobankslag väl möter dessa olika perspektiv. Lagförslaget innebär både ett starkare skydd för den enskildes integritet, samtidigt som biobanksprover på ett säkert och bra sätt kan användas för forskning och utveckling av hälso- och sjukvården. Det är oetiskt mot de patienter som lämnat prov till biobanker och mot alla de patienter som kan ha fördelar av kommande forskning att dessa prov i dag inte kan användas optimalt. Biobank Sverige Biobank Sverige är ett samarbetsorgan för regioner, universitet, patientorganisationer och näringsliv, som leds av en nationell styrgrupp med representanter för den högsta forskningsledningen i regionerna och vid de medicinska fakulteterna, samt Life Science-branschen. 5 augusti 2019 Debattartikel Företrädare för Biobank Sverige: ”Regeringen måste genast lagstifta om ny biobankslag” Repliker Johan Styrud, Yvonne Dellmark och Suzana Turkalj Pavlakovic, Stockholms läkarförening: ”Nya biobankslagen öppnar för export av prover till utlandet” Slutreplik från företrädare för Biobank Sverige: ”Felaktiga uppgifter om förslaget till ny biobankslag”


Summary: DN DEBATT 17/8. Socialtjänsten har i en del svenska kommuner infört nya regler för vilka hemlösa som ska få långsiktig hjälp och vilka som endast ska få akuthjälp. Konsekvenserna riskerar att bli orimliga. Regeringen måste snarast ändra socialtjänstlagen så att äldre, barnfamiljer och andra i hemlöshet kan bo på ett anständigt sätt, skriver Hans Swärd och Per Eriksson.

Vi som under många år forskat om och uppmärksammat utvecklingen av de hemlösas situation i Sverige ser med tillfredställelse på att du, Stefan Löfven, intresserar dig för frågan. Bland annat har du i veckan besökt verksamheter som arbetar med äldre hemlösa i Stockholm. Därför hoppas vi nu också att du och din regering är beredd att styra upp utvecklingen av hemlösheten i Sveriges kommuner. Bakgrunden till denna vädjan är att socialtjänsten i en del svenska kommuner nyligen infört egna regelverk eller rekommendationer för vilka hemlösa som ska få långsiktig hjälp och vilka som endast ska få akuthjälp. Hemlösheten är en så allvarlig avvikelse från normal levnadsstandard i rika välfärdsdemokratier att alla dess former måste bekämpas med kraft. Det är en risk att sådana här regelverk får snabb spridning. Bakgrunden till de nya regelverken är att vissa kommuner skiljer på ”socialt hemlösa”, till exempel hemlösa med psykiska problem eller missbruksproblem och ”strukturellt hemlösa” vilket innebär att de hemlösa inte har ekonomiska förutsättningar att ta sig in på dagens bostadsmarknad. Flera länder i Europa har gått ifrån bruket att skilja på olika grupper hemlösa utan talar i stället om olika situationer som de hemlösa kan befinna sig i. Denna praxis följer också Socialstyrelsen i de svenska nationella kartläggningarna av hemlösheten. Ett exempel på hur kommunernas egna kategoriseringar av hemlösa lett till att olika åtgärder börjar riktas mot olika grupper hemlösa är Malmö stads beslutade vägledning (23/5 2019), som fått stor medial uppmärksamhet. Den 20 juni i år konstaterar Sydsvenskan att ”Den nya vägledningen innebär att enbart socialt utsatta får långsiktigt stöd, medan strukturellt hemlösa inte kan få mer än akut tak över huvudet.” Tidningen konstaterar också att det inte blev något undantag för barnfamiljers anstånd i väntan på att konsekvenserna av de nya riktlinjerna utreds. Den 4 juli rapporterade Sveriges Radio: ”Både Göteborg och Malmö har nyligen skärpt rutinerna för den hjälp som ges till hemlösa som inte har missbruksproblem eller psykiska problem. Denna grupp ska i första hand hänvisas till akutboenden där de får bo max en vecka.” I Malmö motiveras förändringen med domar från kammarrätten, som av kommunen tolkats så att socialtjänsten bara har ansvar för att ordna boende till socialt hemlösa. I Göteborg motiveras de nya rutinerna, enligt pressen, med att man ville ha en likartad handläggning av hemlösheten i de olika stadsdelarna samt att kostnaderna för sociala boenden ökade från 400 miljoner till en miljard mellan 2011 och 2018. De nya riktlinjerna i Göteborg och Malmö har också lett till starka motreaktioner. Både socialarbetare och hemlösa barnfamiljer har reagerat starkt på de nya regelsystemen. De hävdar att reglerna kommer att få orimliga konsekvenser för de hemlösa. Inte minst de barnfamiljer, som utsätts för de hårdare reglerna. Lektorn i välfärdsrätt vid Linköpings universitet Pia Kjellbom skriver i Svenska Dagbladet den 31/7 2019 att behandlingen strider mot såväl socialtjänstlagen som mot domstolspraxis. Kjellbom hävdar således att socialtjänsten gör fel. De nya riktlinjerna som vissa kommuner börjar arbeta efter är problematiska av framför allt tre skäl. 1 För det första är uppdelningen mellan socialt och strukturellt hemlösa i grunden problematisk. Det kan visst finnas en vits med att visa på att dagens hemlöshet inte är förenlig med gamla inrotade uppfattningar om den hemlöse som en medelålders missbrukande man. Men enligt hemlöshetsforskningen har förhållanden på både strukturell nivå (exempelvis fattigdom, bristande tillgång till lämpliga bostäder), organisatorisk nivå (hjälpsystemens utformning och förmåga att förebygga problem, användning av metoder som har vetenskapligt stöd) och personlig nivå (förhållanden i personens bakgrund eller egna val) betydelse för om en person eller familj blir hemlös. Ju längre en person befinner sig i hemlöshet desto större är risken att olika personliga problem tar överhanden och förhållanden av strukturell natur hamnar i bakgrunden. Tiden i hemlöshet har också en avgörande betydelse för möjligheterna att återvända till den ordinarie bostadsmarknaden. I den senaste nationella kartläggningen i hela landet vecka 14, 2017, var 33 250 personer hemlösa, enligt Socialstyrelsens definition. Mer än hälften av personerna hade varit i hemlöshet i minst ett år och en av tio hade varit hemlös i mer än 10 år. Detta är naturligtvis ett starkt underbetyg för landets kommuner. Vi vet i dag att lång tid i hemlöshet leder till betydande svårigheter att återvända till den reguljära bostadsmarknaden. Snabba och tidiga åtgärder är av största vikt. De som drabbas av sådana här åtgärder är bland annat just barnfamiljer och fattiga pensionärer som är hemlösa på grund av fattigdom och bor i kommuner med bostadsbrist. 2 För det andra illustrerar de antagna riktlinjerna hur litet inflytande vetenskap och beprövad praktik har i hemlöshetsfrågan, jämfört med andra typer av överväganden. I april 2018 lämnade utredningen ”Framtidens socialtjänst” över sitt delbetänkande ”Ju förr desto bättre – vägar till en förebyggande socialtjänst” (SOU 2018:32) till regeringen. Med stöd av en rad forskningstexter slog utredningen fast att förebyggande arbete är viktigt för framtidens socialtjänst för att möta problem som hemlöshet och ungdomskriminalitet. Därför borde kommunerna satsa betydande resurser på dem man kallar strukturellt hemlösa innan de riskerar att långsiktigt permanentas i hemlöshet i tillfälliga boendelösningar av låg kvalitet. 3 För det tredje leder kategoriseringarna av olika grupper hemlösa lätt till att olika grupper ställs mot varandra, vilket kan förhindra ett helhetsgrepp om den svenska hemlösheten. På sociala medier har till exempel flyktingmigrationen och ”Lag om mottagande av vissa nyanlända invandrare för bosättning (2016:38)” uppfattats som att de nyanlända har starkare rättigheter än de svenska pensionärer som befinner sig i hemlöshet. Hemlösa barnfamiljer har ställts mot ensamstående, kvinnor mot män, äldre mot ungdomar och så vidare. Det finns många ideella organisationer som engagerar sig för olika grupper hemlösa. Problemet är att dessa organisationer inte kan bedriva socialpolitik. Men det kan du och din regering göra, Stefan Löfven. Därför hoppas vi att du och din regering snarast ger ett tilläggsuppdrag åt utredningen ”Framtidens socialtjänst” om nödvändiga ändringar i socialtjänstlagen som gör att äldre, barnfamiljer och andra i hemlöshet också kan ges rätten att bo på ett anständigt sätt. 17 augusti 2019 Debattartikel Hans Swärd, professor vid Lunds universitet i socialt arbete och Per Eriksson, professor vid Lunds universitet: ”Orimliga skillnader i hjälpen till olika grupper av hemlösa”


Mattias Svensson: Perverst när politiker hetsar upp sig

Summary: S-kvinnor i Skåne vill klassa pornografi som hets mot folkgrupp. Ett illa genomtänkt förslag som drar ett löjets skimmer över kampen mot verkliga övergrepp.

Att politiker hetsar upp sig över porr är ingenting att moralisera över. När de gör det i grupp bör man dock se till att den gruppen inte är S-kvinnor i Skåne. Där har en sådan övning gått överstyr, att döma av en debattartikel i Sydsvenskan (13/8). Den argumenterar för att ”pornografi ska klassas som hets mot folkgrupp, mot kvinnor”. Artikeln utgår ifrån reella problem, framför allt övergrepp och våld mot kvinnor. Visst kan man diskutera straffskärpningar för den sortens brottslighet – även om sådana utspel, liksom förslag om mer färgstarka brottsrubriceringar, ofta har drag av populism och att vilja se ut som om man gör någonting. Ämnet hamnar dock i ett löjets skimmer genom det illa genomtänkta förslaget att förbjuda pornografi. Porr har definitivt sina avarter. Den kan kritiseras för sina stereotyper och det är inte fel med förbud i de fall den tillkommit genom övergrepp eller sprids utan de avbildades medgivande. Bilder, berättelser och filmer på nakna och kopulerande människor är däremot inte på något sätt fel i sig, inte heller att bli sexuellt upphetsad av dem. Så fungerar den nämligen. Porr är inte hets mot folkgrupp, utan upphetsande av folkgrupp. I den mån någon vill omsätta porrens regisserade fantasier i praktik måste det däremot ske med alla medverkandes samtycke och ständiga möjlighet att säga nej. S-kvinnornas fantasi om att bestämma över nya delar av privatlivet och det fria informationsflödet bör av samma skäl stanna mellan samtyckande vuxna, men inte pådyvlas någon annan. Yttrandefriheten gäller och skyddar alla, och att högljudda grupper starkt ogillar pornografi är inget argument för att förbjuda den. Kanske bör det snarare ses som ett varningstecken att hetslagen i sin nuvarande utsträckning väcker politiska lustar att förbjuda och inskränka varje företeelse som väcker misshag.


”Sex och samhälle hänger ihop”

Summary: Hon bidrog till att föra in genus- och samhällsperspektiv i sexualupplysningen på 1990-talet. I dag ser sig Sandra Dahlén som folkbildare och kunskapsbärare.

Allt började med den där kondomutdelningen. I mitten av 1990-talet fick RFSU pengar av staten för att bekämpa hiv, bland annat genom att erbjuda sommarjobb som gick ut på att ge kondomer till besökare i parker och på festivaler. Sandra Dahlén var student och behövde extra pengar. Att dela ut kondomer var inte precis hennes drömsyssla, men sexualupplysningsutbildningen som ingick i arbetet var desto roligare. Den fick henne sedan att göra ett långt avbrott i studierna i statsvetenskap för att bli informatör på RFSU Stockholm. Hon utvecklade undervisning för unga, skrev ”Sex med mera” (Rabén & Sjögren, 1997) – en bok för tonårstjejer, och var ute i skolorna och informerade. Med tiden blev hennes nisch att föra in ett genusperspektiv som tidigare hade saknats. – Det var väldigt lite samhällsperspektiv inom sexualupplysningen på 1990-talet, det handlade om individen och ”vad händer i dig”, liksom. Sandra Dahlén och några få andra feminister inom RFSU lyckades driva igenom att fler perspektiv lyftes. Diskuterade man kvinnor och orgasmproblematik kunde man även göra en maktanalys, eller utgå från samhällets syn på sex. – Om samhället ser det normala sexet som en akt mellan en tjej och en kille och penis i slidan som ska röras in och ut, men så sitter inte klitoris i slidan – då blir det orgasmproblem, säger Sandra. – Eller om man har ett samhälle där kvinnor har mindre makt än män, är mer våldsutsatta och uppmanas att akta sig –även det kan skapa hämningar och orgasmproblematik. Efter sex sju år sade hon upp sig för att fortsätta studierna, men RFSU ville fortfarande anlita henne som konsult. Nya uppdrag kom till, även internationella projekt med alltifrån föreläsningar och utbildningsuppdrag för organisationen Kvinna till kvinna, till verksamhet för att dela ut bindor i Calcutta. I dag är hon frilansande konsult och utbildare inom sexualitet och jämlikhetsfrågor. Hon har skrivit flera uppmärksammade böcker – ”Hetero” (Rabén & Sjögren, 2006) som satte heterosexualiteten och heteronormativiteten under lupp. Och nu senast ”Hallongrottan – en bok om slidsex” (Leopard förlag, 2016), hennes första bok för vuxna. Utan de feministiska och samhälleliga utgångspunkterna hade sexualfrågorna inte fångat henne, tror Sandra Dahlén. Samhällsengagemanget grundades redan under uppväxten i Jakobsberg, en miljonprogramsförort utanför Stockholm som kunde erbjuda både en trygg uppväxtmiljö och insikt i den utsatthet många människor lever i. Hennes pappa kom från en liten bruksort utanför Sundsvall och flyttade till Stockholm för arbetets skull, hennes mamma kommer från Israel. De faktorerna ser hon som betydelsebärande. – Att växa upp i två kulturer, tillhöra en minoritet, ha en ganska trygg och fin uppväxt i ett ordnat område, men samtidigt se utsatthet – allt det har varit en grogrund för mitt engagemang. När Sandra Dahlén ska beskriva sitt uppdrag kallar hon sig folkbildare och kunskapsbärare. Här ingår sexualupplysning, men det är inte förrän på senare år hon har börjat nämna den sidan av arbetet. – En ung tjej som jobbade med sexualupplysning – det blev så sexuellt. Särskilt om män frågade vad jag gjorde. Då sa jag bara att jag arbetade med föreläsningar eller att jag var utbildare. Det var det väldigt sällan några följdfrågor på. Efter att hon har passerat 40-strecket är det mer avslappnat. Och tiderna har förändrats. – Förut var det mer laddat med jämställdhets- och genusfrågor så jag nämnde helst inte det heller, kan jag ärligt säga. Fritiden ägnar hon åt familj och vänner, gärna med en festlig guldkant om det går. För även om hon säger sig vara kluven till att fylla 45 är hon definitivt en person som griper varje tillfälle att fira med dem hon tycker om. – Man kan alltid bryta vardagen på något sätt. Äta skaldjursplatå, träffa vänner och dricka bubbel, äta eclairer! Det är fantastiskt att fylla år. Sandra Dahlén Gratuleras till: Fyller 45 år den 13 augusti 2019. Gör: Sexualupplysare, utbildare och författare. Bor: Liljeholmen i Stockholm. Familj: ”Ja, stor.” Så firar jag födelsedagen: Med ett laserdome-kalas för både barn och vuxna. ”Vilken adrenalinkick, det ska bli så roligt!” Om att fylla 45: ”Det är väldigt kluvet. Jag är fåfäng och tycker att det är jobbigt att åldras, men är å andra sidan överlycklig över att få åldras – tänk, bara en sådan sak som att få leva ännu ett år med mitt barn.” Favorithemmasyssla: Slöa. Lyssnar på just nu: Sommarpratare. Så rensar jag tankarna: ”Går på toaletten, haha! Det händer något när kroppen slappnar av.” Stör mig på: ”När folk inte torkar fötterna efter duschen och blöter ned golvet i omklädningsrummet på Friskis & Svettis.”


Summary: REPLIK DN DEBATT 9/8. Visst kan skogens kolförråd öka på kort sikt om avverkningarna upphör, men man bör rimligen inkludera konsekvenserna för bortfallet av bioenergi samt trä- och pappersprodukter i kalkylen. Då landar man i helt andra slutsatser, skriver Fredrik Wikström, docent i miljö- och energisystem, Karlstads universitet.

Forskarna Englund, Holm, Jonsson och van der Spoel argumenterar för minskad skogsavverkning och skatt på biobränslen i syfte att öka kollagret i den svenska skogen. Frånsett vissa tankevurpor, som påpekas av forskarna Högberg och Lundmark i en replik, så missar debattörerna att inkludera konsekvenserna av att ersätta alla produkter skogsbruket levererar, som trä, papper och biobränsle. Svensk skogsindustri är till exempel en av världens största leverantörer av papper till livsmedelsförpackningar. Dessa förpackningar skyddar livsmedel under sin transport från bonde till konsument. Klimatnyttan av att livsmedel förhindras att bli svinn är enorm. Hur ska dessa förpackningar ersättas – av fossil plast? Den svenska biobränsleanvändningen huvudsakligen av restprodukter från trä- och pappersindustrin och uppgår i dag till cirka 140 TWh i Sverige, något mer än den samlade oljeanvändningen. Hur ska denna enorma energimängd ersättas? Hur ska fjärrvärmeverken kunna leverera energi till om biobränsletillförseln upphör eller fördyras? Uppräkningen av liknande problem kräver ett större utrymme än vad en replik medger. Sammanfattningsvis: självklart kan skogens kolförråd öka på kort sikt om avverkningarna upphör, men om man som debattörerna föreslår att uttagen av biomassa ska minskas på grund av klimatkrisen bör man rimligen inkludera konsekvenserna för bortfallet av bioenergi samt trä- och pappersprodukter i kalkylen. En sådan kalkyl landar i helt andra slutsatser. 9 augusti 2019 Debattartikel Göran Englund, professor i ekologi, Umeå universitet; Stig-Olof Holm, lektor i ekologi, Umeå universitet; Bengt-Gunnar Jonsson, professor i ekologi, Mittuniversitetet och David van der Spoel, professor i molekylär biofysik, Uppsala universitet: ”Klimatnyttan av minskad skogsavverkning är enorm” Repliker SLU-forskarna Peter Högberg och Tomas Lundmark: ”Skogsbruk bidrar till att vi uppnår klimatmålen” Göran Berndes, Mattias Goldmann, Filip Johnsson och Anders Wijkman: ”Förslagen går på tvärs mot nya IPCC-rapporten” Kjell Andersson, näringspolitisk chef, Svebio – Svenska bioenergiföreningen: ”Skogsavverkning är en förutsättning för hög klimatnytta” Fredrik Wikström, docent i miljö- och energisystem, Karlstads universitet: ”Ska förpackningar av papper ersättas av plast?” Gunnar Wetterberg: ”Problemet med träden är att de är runda” Slutreplik från fyra Göran Englund, Stig-Olof Holm, Bengt-Gunnar Jonsson och David van der Spoel: ”Den svenska skogen gör störst klimatnytta om den står kvar”


Summary: REPLIK DN DEBATT 9/8. Klimatutmaningen är inte över om tio år. Enligt IPCC-rapporten bör skogsbaserade klimatåtgärder – upptag av koldioxid i skog och mark samt substitution av till exempel fossilbränslen, plast och cement – betraktas i ett långsiktigt perspektiv, skriver Göran Berndes, Mattias Goldmann, Filip Johnsson och Anders Wijkman.

De klimatpåverkande utsläppen måste minska mycket snabbt, skriver Englund, Holm, Jonsson och van der Spoel. Vi delar självklart den uppfattningen. Men dessvärre drar de felaktiga slutsatser när det gäller skogens roll i klimatarbetet. Deras förslag går i flera avseenden på tvärs mot både den nyligen presenterade IPCC-rapporten om klimatet och markanvändningen samt en rapport på temat ”Skogen och klimatet” från Kungliga skogs- och lantbruksakademien. Den senare sammanfattar resultatet av en internationell konferens där ett hundratal experter från hela världen hade som mål att öka samsynen kring skogens roll i klimatarbetet. Speciellt vill vi peka på fyra områden: 1 Klimatutmaningen är inte över om tio år. Debattörerna menar att ”I det korta tidsperspektiv, som vi nu måste förhålla oss till, är skogens framtida upptag av koldioxid till ingen nytta.” Detta går på tvärs emot IPCC-rapporten som understryker att skogsbaserade klimatåtgärder har stor betydelse och att bidragen – upptag av koldioxid i skog och mark samt substitution av till exempel fossilbränslen, plast och cement måste betraktas i ett långsiktigt perspektiv (många decennier). Klimatarbetet innefattar rader av olika åtgärder som ger bidrag över olika långa tidsperioder. Om man utgår ifrån artikelförfattarnas logik så skulle vi varken satsa på elfordon eller snabbtåg, eftersom detta är förknippat med ökade utsläpp under en uppbyggnadsperiod. 2 Allt kan inte elektrifieras direkt. ”Den potentiella klimatnyttan av minskad skogsavverkning är enorm”, påstår debattörerna – säkert till stor glädje för dem som försvarar fossila intressen. Det är nämligen väldigt mycket teknik och produktion som kan och måste ställas om från fossilt till förnybart. Men att enbart satsa på elektrifiering är inte tillräckligt. Att bygga ut elanvändningen tar tid och förutsätter bland annat innovationer och utbyggnad av teknik för lagring. Vi har fem miljoner förbränningsmotorer på vägarna. Befintliga bilar kan och bör byta från fossil diesel och bensin till förnybara drivmedel. Flygets och den långväga sjöfartens elektrifiering lär dröja och under tiden är det oförsvarbart att de ska fortsätta drivas fossilt. En förutsättning är förstås att de alternativ som används ger betydande minskning av koldioxidutsläppen och även uppfyller andra hållbarhetskrav. 3 Länders förutsättningar skiljer sig åt. Debattörerna skriver att ”På global nivå inlagras netto cirka 25 procent av koldioxidutsläppen av landekosystemens växtlighet. Den andelen kan ökas genom att bevara skog och återbeskoga områden”. Utifrån detta verkar de dra slutsatsen att vi I Sverige ska lämna skogen orörd. En liknande hållning ser vi ibland på EU-nivå, där EU-parlamentariker från andra länder har svårt att förstå att det går att bedriva ett skogsbruk med omfattande biomassauttag och samtidigt upprätthålla – eller öka – mängden kol som finns bunden i skog och mark. FN har däremot sedan länge förstått detta, exempelvis tar Parisavtalet fasta på att utsläppsminskningar kan ske genom ökade kolsänkor, men inte likställer detta med att skogen ska lämnas orörd. Återbeskogning måste ske på många håll, för att öka kolsänkan men också för att tillgodose framtida råvarubehov. Det kan också minska avverkningstrycket på befintliga skogar som lagrar stora mängder kol och upprätthåller höga naturvärden. 4 Ett hållbart skogsbruk hjälper oss att bli ett klimatföredöme. En kraftigt minskad andel produktiv skog skulle allvarligt försämra vår möjlighet att med hjälp av svensk biomassa fasa ut de fossila råvaror som är den centrala orsaken till klimatförändringarna. Därmed skulle också förutsättningarna för att bli ett föregångsland på klimatområdet, en ambition som sju av riksdagens åtta partier står bakom, ryckas undan. Med detta sagt vill vi understryka att skogens många värden kräver en bred dialog kring avvägningar mellan de olika miljömålen och behovet att säkra tillgången på skogsråvara. Ur biologiskt mångfaldsperspektiv kan det exempelvis vara en välmotiverad prioritering att lämna vissa skogar orörda, även om detta skulle innebära reducerade möjligheter att minska vår klimatpåverkan. 9 augusti 2019 Debattartikel Göran Englund, professor i ekologi, Umeå universitet; Stig-Olof Holm, lektor i ekologi, Umeå universitet; Bengt-Gunnar Jonsson, professor i ekologi, Mittuniversitetet och David van der Spoel, professor i molekylär biofysik, Uppsala universitet: ”Klimatnyttan av minskad skogsavverkning är enorm” Repliker SLU-forskarna Peter Högberg och Tomas Lundmark: ”Skogsbruk bidrar till att vi uppnår klimatmålen” Göran Berndes, Mattias Goldmann, Filip Johnsson och Anders Wijkman: ”Förslagen går på tvärs mot nya IPCC-rapporten” Kjell Andersson, näringspolitisk chef, Svebio – Svenska bioenergiföreningen: ”Skogsavverkning är en förutsättning för hög klimatnytta” Fredrik Wikström, docent i miljö- och energisystem, Karlstads universitet: ”Ska förpackningar av papper ersättas av plast?” Gunnar Wetterberg: ”Problemet med träden är att de är runda” Slutreplik från fyra Göran Englund, Stig-Olof Holm, Bengt-Gunnar Jonsson och David van der Spoel: ”Den svenska skogen gör störst klimatnytta om den står kvar”


Amanda Sokolnicki: Socialdemokraterna måste förbereda sig på att byta statsminister

Summary: Regeringsbildningen blev ett elddop för liberaler. För Socialdemokraterna kommer de obekväma besluten dyka upp först efter nästa val: klarar partiet att leva upp till sina förpliktigande ord?

”Himlen föll ner”, förklarade Ulf Kristersson i somras. Han talade om vad som hände efter valet, när han – trots att han precis lovat motsatsen – meddelade att han var redo att bilda en moderat enpartiregering. Hur såg hans himmel ut egentligen? Valresultatet avvek knappt från opinionsmätningarna. Hur kunde han bli så överraskad av att Centerpartiet och Liberalerna gjorde vad de hade lovat väljarna? De sa nej till hans regering eftersom den gav Jimmie Åkesson en nyckelroll. Han pratar gärna om vuxna, men verkar själv ha valt rollen som hövdingen i rummet. Vilka som är Asterix och Obelix i Moderaternas by återstår att se, men gallernas ledare Majestix karaktäriseras just av sin rädsla för att himlen ska falla ner över hans huvud. Ändå vill han inte slita ut sig i förtid: ”Varför oroa sig för morgondagen?” Ulf Kristersson tycks ha resonerat likadant. Om det var förnekelse eller dålig förberedelse får vara osagt. Men han var inte ensam, de var många vars himlar tycktes ge vika. Centerpartiet och Liberalerna var skickliga förhandlare, har det sagts efter att januariavtalet blev en sen julafton för liberaler. Men var det verkligen så? Eller var det bara så att Socialdemokraterna inte kunde vinna eftersom de inte visste vad de ville uppnå när de satte sig vid förhandlingsbordet? Vad är det som är ren S-politik i uppgörelsen? Det framstår nästan mer som ett hån än en vinst, men en bit ner i dokumentet hittar man den där ”familjeveckan”, den som Socialdemokraterna desperat kastade fram i slutspurten till valet. Några dagar extra föräldraledighet per år, det var vad Sveriges största parti lyckades värka fram när det krävdes åtminstone en idé som kunde kallas reform. Hade Socialdemokraterna inte tänkt? Självklart hade de det. Men utifrån den socialdemokratiska modellen: De hade förberett sig för att ta makt, inte vad de skulle göra med den. Partiets prägel på de 73 punkterna syns främst i försöket att hålla tillbaka andras idéer. Fri hyressättning, men inte för alla bostäder. Lägre trösklar in till första jobbet, men genom att facken själva kommer överens med arbetsgivarna. Reformering av arbetsförmedlingen, men inte fullt så radikal som andra vill. De höll emot. Kämpade för status quo. Det är svårt att vinna storslagna segrar då. Nästa gång är omständigheterna inte nödvändigtvis lika gynnsamma. Socialdemokraterna fick 2018 ett valresultat som gjorde Alliansen beroende av Sverigedemokraterna och dessutom skar av Vänsterpartiet från budgetinflytande. Mandaten gjorde det till och med lättare att förklara för väljarna varför de liberala partierna skulle få så mycket inflytande. Utan dem, ingen röd statsminister. Efter nästa val kommer det antagligen att se annorlunda ut. Och då riskerar Socialdemokraternas ensidighet att bli förödande. Det är svårt, för att inte säga omöjligt, att förhandla med ett parti som oavsett omständigheter bara har ett och samma bud: Sagerska palatset. Och ju svårare det är för gröna, liberala och högerpartier att göra upp med Socialdemokraterna, desto bättre chanser för SD att få inflytande över den del av högern som redan vacklar. Socialdemokraterna behöver förbereda sig på att kunna inta en motsatt roll nästa gång: att byta ministerglans mot reforminflytande. Men då måste man också veta vad man vill uppnå. Det finns gott om lämpliga frågor för en socialdemokrat att försöka besvara: Hur ska man se på att många blir förmögna av att bo snarare än att arbeta i det här landet? Är inte situationen för alla de pojkar som är på väg att växa upp i utanförskap en bra feministisk kamp att föra? Vore det inte också en stor rättvisereform att slopa kommunalskatten? Det saknas inte saker att göra för den som bryr sig om jämlikhet. Valresultatet krävde att L och C fattade obekväma och modiga beslut. Regeringsbildningen blev ett liberalt elddop. Men Socialdemokraterna har än så länge inte bevisat någonting – mer än att de är beredda att fortsätta regera, även med andras politik. Skeptikern anar att Socialdemokraternas enda intresse i den här uppgörelsen är regeringsmakten, men partiet har argumenterat på ett annat sätt. Socialdemokraterna har hänvisat till januariavtalet som en fråga om att försvara den liberala demokratin. Man gjorde upp, gjorde avkall på sakpolitiken, för att undvika något mycket värre. För att hålla populisternas främlingsfientlighet på avstånd. Det är uttalanden som förpliktigar. Med det synsättet borde det inte vara svårt att gå andra till mötes i nästa regeringsförhandling. Även när det betyder att Socialdemokraterna inte får statsministerposten.


Sofia Nerbrand: Unga judar ska inte behöva vända Malmö ryggen

”Nästan alla judar väljer mellan tre skolor i Malmö. Det är väldigt få som tänker på något annat”, säger 18-åriga Daniel Vaknine till P3 Nyheter (6/8). Han berättar också att han inte tänker bo kvar och skaffa barn i staden: ”För att det [judiska] känns dött på något sätt”. Det har bott judar i Malmö under lång tid, det vittnar en judisk begravningsplats från 1872 och den vackra synagogan från 1903 om. För inte så länge sedan hade församlingen 3 000 medlemmar, nu är de knappt 500. Malmöbor med judisk börd blir färre till antalet och de som finns kvar skyltar inte gärna med sin tillhörighet. De är rädda och känner sig utsatta. Detta är en tragedi. Antisemitism har alltid funnits, särskilt i Skåne. Men man ska inte sticka under stol med att den stora invandringen från Mellanöstern har flyttat Palestinakonflikten närmare staden. I arabvärlden får man dessutom lära sig från barnsben att judar är förhatliga. Sverige ska ta emot människor på flykt. Det betyder emellertid inte att alla tankefigurer eller fördomar är välkomna hit. Judehat är ett bra exempel på något vi aldrig kan acceptera. Lika lite som uppfattningen att judar inte skulle vara svenskar – eller att de har ett ansvar för staten Israel. Malmöbor med judisk börd är svenskar och judar och ska behandlas som fullvärdiga medborgare med samma rättigheter och skyldigheter som alla andra. Punkt. Detta gäller naturligtvis även muslimer, som tyvärr också möter mycket förakt i Sverige. Judar i Sverige ska varken behöva känna sig tvingade att lämna sin hemstad – eller sitt hemland – därför att antisemitismen växer och blir mer våldsam. Både rättsstaten och utbildningsinsatser behövs för att se till detta. Att garantera säkerheten för alla är ett fundament i vårt land, där det även framöver kommer att bo människor med rötter i olika regioner och religioner.


Summary: DN DEBATT 7/8. Nästa år blir barnkonventionen lag i Sverige och nu utreds hur den ska implementeras. Vi menar att barns rätt till tanke-, samvets- och religionsfrihet då bör stärkas. Vår förhoppning är att barnkonventionen kan hjälpa till att stärka barnets religionsfrihet, inte föräldrarnas, skriver Anna Bergström och Emilia Ericson, Humanisterna.

Den första januari 2020 blir barnkonventionen svensk lag. Barnkonventionen är viktig därför att den slår fast att barn har egna rättigheter. Sverige har sedan 1990 förbundit sig att följa barnkonventionen, men den har hittills inte haft samma status som annan lagstiftning och har därför varit svår att använda. Vår förhoppning är att barnkonventionens status som lag ska få genomslag i såväl praxis som i kunskap och därigenom stärka barns och ungas rättigheter. Humanisterna strävar efter att de mänskliga rättigheterna ska vara överordnade religiösa dogmer, normer och värderingar. Vi ser inte barn enbart som en del av en gemenskap utan också som egna individer med egna rättigheter. Att barnkonventionen blir lag är från vårt perspektiv ett viktigt steg för att stärka detta synsätt på barn. Arbetet med att göra barnkonventionen till svensk lag har inte varit okomplicerat. Det är inte självklart hur en internationell konventionstext ska tolkas i relation till andra svenska lagtexter. För att undersöka hur väl svensk lagstiftning överensstämmer med barnkonventionen har regeringen därför tillsatt en utredning. På Barnombudsmannens hemsida efterlyser nu utredaren Anders Hagsgård tips på vad utredningen bör titta närmare på. Vi önskar därför lyfta frågan om hur Sverige ska stärka barns rätt till tanke-, samvets- och religionsfrihet. Av barnkonventionens 54 artiklar är nummer 14, barns rätt till religionsfrihet, den i särklass svagaste sett till formulering och efterlevnad runt om i världen, Sverige inkluderat. Enligt Unicefs handbok till barnkonventionen står det bland annat att ingen annan artikel har så många reservationer mot sig som artikel 14. Med andra ord, barns rätt till religionsfrihet är den rättighet som flest stater har problem med, och öppet tar avstånd från. I likhet med andra artiklar görs det redan olika tolkningar av artikel 14 beroende på vilket perspektiv som är utgångspunkten. Debatten om omskärelse av pojkar är ett typiskt exempel på hur barns religionsfrihet kan tolkas på diametralt olika sätt. Både de som försvarar och de som kritiserar denna sedvänja lutar sig mot artikel 14 i sin argumentation. I sin andra paragraf ger artikel 14 föräldrarna rätt att vägleda sina barn i utövandet av sin rättighet, något som försvararna till sedvänjan tolkar till sin fördel. Det är svårt att inte tolka denna paragraf som en förstärkning av föräldrarätten. Kritikerna tolkar dock artikeln annorlunda och menar att artikel 14, som är en del av en hel konventionstext vars syfte är att stärka barns rättigheter i världen, måste tolkas i ljuset av detta. Det vill säga, artikel 14 finns till för att stärka barnets religionsfrihet, inte föräldrarnas. Alltså: föräldrarna har sin rätt till religionsfrihet och barnet har sin – vilket artikel 14 stipulerar. Det går med andra ord att hänvisa till artikel 14 både när man kritiserar och försvarar omskärelse av pojkar. Vi vill därför uppmärksamma Hagsgård på vikten av att artikel 14 utreds noggrant. Vi menar att artikel 14 måste tolkas i ljuset av barnkonventionens övriga artiklar. Artikel 12, en av konventionens grundprinciper, stipulerar att barnet har rätt att komma till tals i alla frågor som rör barnet. Denna artikel har en nära relation till lagen om omskärelse av pojkar. I paragraf 3 i lagen om omskärelse av pojkar (2001:499) står det: ”Pojkens inställning till ingreppet skall så långt det är möjligt klarläggas. Ett ingrepp får inte utföras mot en pojkes vilja.” Frågan är vad ett spädbarn vill. Ska vi utgå från att en bebis vill bli omskuren eller ska vi ge barnet tid att själv fundera på vad han tror på och i vilken grad han vill tillhöra en på förhand bestämd gemenskap? Ska samhället se på barnets religionsfrihet som i första hand en del av ett kollektiv eller först och främst en individuell rättighet som är frikopplad det sammanhang som barnet råkar födas in i. Omskärelse av pojkar på religiös eller kulturell grund är inte medicinskt motiverat och det är fysiskt oåterkalleligt. Det bör därför ses som ett ingrepp som i allra högsta grad är något som ett barn måste få en chans att yttra sig kring och kunna påverka. Både artikel 12 i barnkonventionen och lagen om omskärelse av pojkar är tydliga argument för att barnet ska tillfrågas och det är därmed inte rimligt att tolka artikel 14 som ett försvar för föräldrarnas rättigheter gentemot barnet ifråga om omskärelse. En åldersgräns vore exempelvis rimligt. Hagsgård bör därför ge denna artikel extra uppmärksamhet. Tankes-, samvets- och religionsfrihet är en rättighet som saknar åldersgräns och det är oklart hur denna rättighet ska tillämpas fullt ut. Det går emellertid att kräva någon slags vision eller målbild hos alla som accepterar att barn har rättigheter, mänskliga rättigheter. Lever en stat upp till artikel 14 i konventionen om barns rättigheter om den tillåter föräldrar att sätta sina barn i religiösa skolor, omskära dem, klä dem i religiösa plagg, växa upp i isolerade religiösa miljöer eller skriva in dem i en religiös gemenskap utan deras samtycke som ju dopet är ett – till synes harmlöst – exempel på. Dessa nämnda exempel gör det angeläget att få klarhet i vad som ska gälla när barnkonventionen blir lag. Just frågan om barns religionsfrihet tenderar att paralysera barnrättsvärldens aktörer. I få andra sammanhang finns det så många ömma tår att ta hänsyn till. Vår förhoppning är att barnkonventionen som lag värnar och plåstrar om de ömma tår som inte kan skydda sig på egen hand och att föräldrarna får ta hand om sina ömma tår själva. Vår förhoppning är att när vi i framtiden jobbar med att implementera barnkonventionen i Sverige hjälper till att stärka barnets religionsfrihet, inte föräldrarnas. Vi formar och påverkar givetvis våra och andras barn på alla tänkbara sätt. Det gör vi alla, oavsett vad vi har för livsåskådning och ideologisk övertygelse. Men frågan vi måste ställa oss är var gränsen bör gå. När påverkar vi för mycket? När och var tar min religionsfrihet slut och var börjar mitt barns? Barnkonventionen • FN:s konvention om barnets rättigheter trädde i kraft 1989. I juni 2018 röstade en majoritet i riksdagen för förslag att göra konventionen till svensk lag. Barnrättslagen ska träda i kraft 1 januari 2020. • Regeringen har uppdragit åt särskilde utredaren Anders Hagsgård att kartlägga och belysa hur svensk lagstiftning och praxis överensstämmer med FN:s konvention om barnets rättigheter. Utredningen ska vara klar i november 2019. 7 augusti 2019 Debattartikel Anna Bergström och Emilia Ericson, Humanisterna: ”Med barnkonventionen kan barns religionsfrihet stärkas” Repliker Linde Lindkvist och Susanne Wigorts Yngvesson, Enskilda högskolan Stockholm: ”Förvränger begreppet religionsfrihet till att handla om frihet från religion” Marie Lundin Karphammar, barnrättsjurist och Ewa Kristensson, förvaltningschef på barn- och utbildning i Simrishamns kommun: ”Inget skolbarn ska tvingas till bön, religiös klädsel eller mattradition” Allan Gut, professor emeritus i matematisk statistik, Uppsala: ”Såväl dop som omskärelse är irreversibla handlingar” Bo Nyberg och Lars Brandström, Kristna friskolerådet: ”Det viktigaste är barnets trygghet, inte religionsfriheten” Slutreplik från Anna Bergström och Emilia Ericson, Humanisterna: ”En naiv syn på det uppenbara maktförhållandet i en familj”


Martin Liby Troein: Hongkong är vår tids Västberlin

Summary: Hongkong är en påminnelse om att kineser kan leva i välstånd, frihet och harmoni utan att Kommunistpartiet håller i tyglar och piska.

På måndagen skakades Hongkong av sin största strejk sedan 1960-talet. På gatorna drabbade demonstranter samman med polisen, som inte sparade på tårgasen. Ingenting tyder på att de månadslånga protesterna håller på att ta slut. Det lagförslag som innebär att brottsanklagade personer skulle kunna utlämnas till det kinesiska fastlandet – och som därmed skulle undergräva Hongkongs rättsstat – har visserligen lagts på is. Men det är uppenbart att en stor del av stadens invånare befarar att det snart drivs igenom ändå. Och att de uppfattar det som att stadens särskilda status, med ett rättsväsende och individuella friheter bortom Kommunistpartiets kontroll, på allvar är hotat. De senaste veckornas tal från officiellt håll om att den kinesiska armén skulle kunna ingripa stillar inte oron. Och det finns fler tecken på att den oas av frihet som Hongkong utgjort riskerar att ätas upp av diktaturens öken. Förhoppningsvis blir det inte så. Inte bara för att stadens invånare förtjänar sin frihet. Man skulle kunna säga att Hongkong är vår tids Västberlin. Under nästan ett halvsekel levde den demokratiska enklaven helt omsluten av kommunismens Östtyskland. Genom sin blotta existens utmanade staden diktaturen. Västberlin var en ständig påminnelse om hur mycket rikare livet är i ett öppet samhälle, som lockade hundratusentals östtyskar att fly, tvingade regimen att bygga en mur och – i höst för 30 år sedan – drev människorna att riva den. I Hongkong hålls minnet av protesterna på Himmelska fridens torg, som det kinesiska Kommunistpartiet försökt sudda ut, vid liv. Där trycks böcker och artiklar – och uttrycks åsikter och fakta – som censurmaskineriet på fastlandet gör sitt bästa för att förbjuda. Och där finns en ständig påminnelse om att kineser kan leva i välstånd, frihet och harmoni utan att Kommunistpartiet håller i tyglar och piska. Västberlin överlevde under decennier till syvende och sist tack vare det amerikanska kärnvapenparaplyet. Hongkong är en del av Kina. Där finns redan ett par tusen soldater. Det räcker i praktiken med att Xi Jinping knäpper med fingrarna för att arrangemanget med ”ett land, två system” ska ta slut. Det betyder dock inte att repressionen saknar ett pris. Peking hoppas använda exemplet Hongkong för att locka tillbaka Taiwan till moderskeppet. Det går bara så länge friheten respekteras. Dessutom fungerar staden fortfarande som en viktig knytpunkt för fastlandets finansiella relationer med resten av världen. Det kräver att rättsstaten upprätthålls. Må Hongkongs frihet överleva. I längden är det inte fastlandets ”system” som har tiden för sig.


"Fri abort borde inte ge rätt att välja bort flickfoster"

Summary: DN DEBATT 1/8. Vi kan räkna med att antalet aborter av flickfoster i Sverige kommer att öka framöver. Det blir allt lättare att ta reda på fostrets kön i god tid före abortgränsen. Frågan om könsdiskriminerande aborter borde engagera fler och Sverige behöver se över lagstiftningen, skriver Mats Reimer, barnläkare i Mölnlycke.

Inför båda de senaste valen, till riksdag och Europaparlament, hamnade plötsligt abortfrågan i mediernas fokus, och journalisternas tuffa frågor pressade representanter för Sverigedemokraterna och Kristdemokraterna. SD har varit det enda riksdagsparti som velat sänka tidsgränsen för fri abort. Efter valet har Sverigedemokraterna börjat vackla och kommer eventuellt ändra ståndpunkt vid sina Landsdagar (partikongress) under hösten. Kvinnans ”rätt till sin egen kropp” (men bara fram till graviditetsvecka 18) är norm i Sverige, men låt oss här idka lite normkritik och syna ett par aspekter som sällan kommer fram i medierna. Fri abort, ”no questions asked”, gäller i vårt land till och med graviditetsvecka 18 räknat från sista mens (vilket egentligen betyder 16 veckor efter befruktning eftersom ägglossningen sker två veckor efter mens). Gränsen sattes för flera decennier sedan och bedömdes då ge en god marginal för att inte abortera foster som med neonatalvård kunde ha överlevt. Men alla mätningar har en felmarginal och vid enstaka sena aborter kommer det ut foster som nog kunde räknas som barn då de visar mer livstecken än bara hjärtslag. När neonatalvården utvecklas och lyckas få allt yngre prematurer att överleva, är det inte logiskt se gränsen på 18 veckor som huggen i sten. Dessutom verkar det en smula chauvinistiskt att tro att blott ”Den Humanitära Stormakten” - ett epitet myntat i Carl Bildts utrikesdeklaration 2013 - funnit den optimala lagstiftningen. Norge, Danmark, och Tyskland har fri abort till och med vecka 12, Holland till vecka 13. Finland är mer restriktivt med en gräns vid vecka 11. Sverige har dubbelt så många aborter som Finland, 16,9 respektive 8,2 per 1.000 fertila kvinnor år 2017. Borde vi vara stolta över att Sverige har flest aborter i hela Norden, eller har vi något att lära av våra grannar? Givetvis bör SD få kritiska frågor om varför de vill sänka abortgränsen, men det hade varit än mer klargörande om journalisterna samtidigt frågade de andra partierna vilka deras argument är för att den nuvarande svenska abortgränsen är bättre än den gräns som till exempel Norge, Danmark och Tyskland har valt. Island har nyligen höjt sin gräns för fri abort från 16 till 22 veckor. En ändring som några kanske ser som en feministisk seger, men som i varje fall jag finner problematisk, i och med att det finns enstaka barn som fötts i vecka 22 och överlevt. Av barn födda i graviditetsvecka 23 är det förstås inte heller så många som överlever, men av de som varit så livskraftiga att de lagts in för intensiv neonatalvård så överlever i dag vart fjärde av dessa extremt prematura barn. Det föds i vårt land nästan 116.000 barn per år och i sjukvården genomförs knappt 36.000 aborter. Nästan hälften av de kvinnor som valde abort hade tidigare genomgått minst en abort, var femte hade gjort två eller fler aborter förut. De flesta aborter sker tidigt, före vecka nio, och oftast i hemmet efter att läkemedel givits på sjukhus. Mindre än tio procent av aborterna är i dag kirurgiska. Inget av de politiska partierna är egentligen för en helt fri abort, in i den senare halvan av graviditeten. Frågan om abortgräns är inte svart-vit utan en gråskala i intressekonflikten mellan växande liv och autonom kvinna. Å ena sidan är det inte rimligt att ge vartenda befruktat ägg ”rätten” att utvecklas till människa; det vore absurt att tillmäta en cellklump fullt människovärde. Å andra sidan blir ju fostret på någon tidpunkt livsdugligt utanför livmodern, och då övergår faktiskt abort till dödande. I denna etiska avvägning har alltså nordiska länder valt olika gränser för aborträtten, men mer enighet torde finnas om att det är oetiskt att välja abort bara för att barnet inte är av önskat kön. I klartext betyder det att flickor ibland väljs bort av familjer med icke-västlig kulturell bakgrund. SCB-data har påvisat att svenska kvinnor helst vill få minst en flicka medan kvinnor med bakgrund i mer traditionella kulturer vill föda en pojke även när de bor i Sverige. Könsselektiva aborter är ett stort problem i Kina, Indien och många andra länder där den ekonomiska och tekniska nivån höjts men en äldre syn på könens värde lever kvar. Data från exempelvis Kanada och Australien tyder på att traditionen följer med vid migration. Selektiv abort av friska flickfoster sker även i Sverige, hur ofta är svårt att säga. Men vi kan räkna med att det kommer att öka, när man nu privat kan köpa en dna-analys som via blodprov på kvinnan fastställer fostrets kön mycket tidigare än ultraljud kan. Och om sjukvården av medicinska skäl tagit dna-test är vi skyldiga att låta modern få veta även fostrets kön till och med om vi anar att det leder till abort av en frisk flicka. NIPT-test (en tautologi som uttyds non-invasive prenatal testing-test) bygger på att dna från foster och moderkaka återfinns i moderns blod och kan analyseras. I regel letar man efter de vanligaste kromosomfelen, men man får också veta fostrets kön med stor säkerhet. Provet kan tas efter tio graviditetsveckor och svar ges inom två veckor, med god tidsmarginal att välja bort ett friskt foster av oönskat kön. Analysen kostar under 6.000 kronor. Jag är helt oenig med filosofiprofessor Torbjörn Tännsjö, som argumenterat för att det fortsatt bör vara tillåtet att abortera flickfoster. Frågan om könsdiskriminerande abort har inte debatterats av de tongivande politikerna sedan K-G Bergström frågade ut Mona Sahlin och Fredrik Reinfeldt inför EU-valet 2009. Reinfeldt såg problemet och kunde tänka sig att ändra på reglerna för könsbestämning av foster medan Sahlin menade att ingen har rätt att fråga kvinnan varför hon vill göra abort. Om Sahlin förstod frågan så duckade hon för den, spörsmålet gällde ju om föräldrarna skulle undanhållas informationen om fostrets kön tills vecka 18 passerat. Frågan om könsdiskriminerande abort av flickfoster borde engagera fler partier än KD och SD, som är de som motionerat om detta de senaste åren. Den nya tekniken NIPT, tillgänglig via privatvård till ett överkomligt pris, gör att frågan kommer att bli allt mer aktuell. Vår feministiska regering borde göra som Labour i Storbritannien och jobba för ett förbud mot att meddela föräldrarna fostrets kön tills abortgränsen passerats. Indien införde sådan lagstiftning 1994 och Kina följde efter. Rätten till fri abort borde inte innefatta rätten att välja bort flickor. 1 augusti 2019 Debattartikel Mats Reimer, barnläkare i Mölnlycke: ”Fri abort borde inte ge rätt att välja bort flickfoster”


Summary: DN DEBATT 28/7. Om Sverige ska kunna erbjuda en god vård i framtiden behöver vi ta tag i problemen som läkarkåren möter. Det råder för lång väntetid på allmäntjänstgöring, för hög arbetsbelastning och brist på specialistläkare. Här är fem åtgärder för att vända utvecklingen, skriver Sveriges läkarförbund och Sveriges yngre läkares förening.

I en nyligen genomförd samhällsekonomisk rapport uppger nästan 30 procent av de yngre läkarna att det är ganska eller mycket troligt att de inom fem år kommer att lämna hälso- och sjukvården. Förutom väntetiderna för att få allmäntjänstgöring, AT-tjänst, är skälen hög arbetsbelastning och stort ansvar i kombination med små möjligheter att påverka arbetstider och arbetssituation. Därtill kommer ett brett missnöje med såväl lönenivåer som löneutveckling. Svensk hälso- och sjukvård är långt ifrån en attraktiv arbetsgivare. Rapporten ”I väntan på AT”, från analysföretaget WSP, som Sveriges Yngre Läkares Förening, SYLF, presenterade under Almedalsveckan slog ner som en bomb i vårddebatten. Den har därefter diskuterats flitigt i medier. Det allmänna intrycket är att det finns en bred enighet om problemen. Det är nu dags att gå från ord till gemensam handling och diskutera lösningar. Vi från läkarprofessionen har därför tecknat ner ett antal förslag som skulle öka sjukvårdens attraktivitet, säkra framtidens kompetensförsörjning och göra att vi även i fortsättningen ska kunna erbjuda bästa möjliga vård till våra patienter. Sverige har i dag brist på specialistläkare. Bristen är en av de viktigaste orsakerna till vårdens ökande väntetider, längre köer, platsbrist och dåliga kontinuitet. Specialistläkarbristen väntas öka de kommande åren eftersom många av våra äldre erfarna kollegor går i pension. Samtidigt överväger alltså en tredjedel av de blivande specialistläkarna att helt lämna vården, när de behövs som mest. En av förklaringarna till den akuta bristen på specialistläkare är att antalet AT- och specialisttjänstgörings-/ST-tjänster är alldeles för få. Enligt beräkningar har Sverige för närvarande ett underskott på 200 AT-tjänster per år. Platserna på läkarutbildningen har ökat med 85 procent på tio år, men ökningen har inte matchats med motsvarande satsning på AT- och ST-tjänster. Regionerna har, enligt lag, ansvar för att tillhandahålla AT-tjänster. Därmed har de också monopol på den avgörande sträckan för att Sverige ska kunna försörjas med läkare som sedan också blir specialister. I dag tar inte regionerna detta ansvar. Väntetiderna till AT växer år efter år över hela landet, visar SYLF:s undersökningar. Att läkare står i en lång kö och väntar medan kompetensförsörjningen av välfärden är en av landets största framtida utmaningar är inte acceptabelt. När tiden för att bli färdig specialistläkare förlängs uppstår en produktivitetsförlust i vården som kostar skattebetalarna cirka 200 miljoner kronor per år, enligt rapporten från WSP. Medan läkare väntar på att få påbörja sin AT-tjänst arbetar de ofta under osäkra anställningsförhållanden, utan rätt till vare sig handledning eller utbildning. De bemannar sjukhus såväl som vårdcentraler och akutmottagningar och tar ett stort medicinskt ansvar året runt, dygnets alla timmar, men utan legitimation. På dessa arbetsplatser möts de inte sällan av en ständig vårdplatsbrist, föråldrade it-system och ökade krav på administration, vilket bidrar till den dåliga arbetsmiljön. I den nyligen publicerade rapporten ”Tid till vård ger vård i tid”, av konsultföretaget McKinsey, framkommer att läkare lägger en dag i veckan på administrativa uppgifter och ägnar nästan hälften av sin arbetstid åt annat än att möta och behandla patienter. Att ha ett arbete med höga krav i kombination med låg kontroll över sin arbetssituation är en känd riskfaktor för utbrändhet. Sjukskrivningarna i läkarkåren ökar. Värst drabbade är de yngre kvinnliga läkarna. Att under redan pressade arbetsförhållanden samtidigt förväntas faxa diverse papper, städa personalrum eller fylla i intyg som inte kräver medicinsk kompetens ökar stressnivån. Det är stressande att inte ha tid till att rädda liv. I en utsatt situation med svåra medicinska och etiska dilemman dagligen är det nödvändigt att få stöd av sin chef i det professionella yrkesutövandet. Chefer måste kunna ta det medicinska ansvaret för verksamheten. Verksamheter som leds av läkare uppvisar mindre förekomst av utbrändhet i personalgruppen, enligt forskning. Fler positiva effekter av chefer med läkarbakgrund är: - Bättre hälsoutfall. - Lägre dödlighet i flertalet sjukdomsgrupper. - Lägre förekomst av vårdskador. - Mer effektivt utnyttjande av resurser. - Nöjdare patienter. - Lägre personalomsättning. Trots detta minskar andelen chefer med läkarbakgrund i vården. För att säkerställa en fortsatt god vård krävs också god medicinsk forskning. Läkare har en unik medicinsk kompetens och god inblick i den kliniska och patientnära vardagen, där många forskningsidéer uppstår. Andelen forskande läkare i Sverige minskar dessvärre. En av anledningarna är att forskning inte värderas särskilt högt av arbetsgivare utan får stå tillbaka för vårdproduktion. De läkare som faktiskt bedriver forskning gör det ofta på sin fritid. Läkare är de enda akademiker som förlorar på att forska, sett ur ett livslöneperspektiv. Detta enligt siffror från Saco. Att en tredjedel av våra yngre kollegor överväger att lämna hälso- och sjukvården är oerhört allvarligt. Men dessvärre är vi inte förvånade. Vi är dock övertygade om att utvecklingen går att vända. Att läkare ska vilja arbeta kvar i hälso- och sjukvården är en ödesfråga för hela samhället. Läkare arbetar hårt för sina patienter, och vi älskar vårt yrke. Men vår egen hälsa kan vi inte kompromissa med, det hjälper heller inte våra patienter. Det medicinska ansvaret måste åtföljas av befogenheter och värderas därefter. Vi vill fortsätta att leva upp till den läkared som vi en gång har avlagt; aldrig skada, om möjligt bota, ofta lindra och alltid trösta. Nu krävs det rätt förutsättningar för att vi ska kunna göra det. Vi föreslår följande: 1. Inrätta fler AT- och ST-tjänster. 2. Prioritera läkare vid tillsättning av chefer i vården. Satsa på specifika ledarskapsprogram för läkare, inte minst för läkare i början av sin karriär. 3. Ge resurser till fortbildning av läkare under hela yrkeslivet så att vi kan hålla oss uppdaterade på de senaste rönen. 4. Avsätt rejäla medel till att låta läkare bedriva forskning inom ramen för sin anställning. 5. Låt oss jobba på toppen av vår kompetens och se till att vi får lägga tid på våra patienter. Ett stort medicinskt ansvar måste också åtföljas av befogenheter. Undvik detaljstyrning. Vi är övertygade om att förslagen ovan kan bidra till att öka hälso- och sjukvårdens attraktivitet och därigenom säkra framtidens kompetensförsörjning och garantera fortsatt bästa möjliga vård till Sveriges patienter. Vi vill bjuda in Sveriges Kommuner och Landsting, SKL, till en omfattande dialog så att vi tillsammans kan fortsätta detta viktiga och brådskande arbete, för befolkningens bästa. 28 juli 2019 Debattartikel Sveriges läkarförbund och Sveriges yngre läkares förening: ”Här är fem åtgärder för att få läkare att stanna i yrket” Replik Karin Strand, legitimerad sjuksköterska, Karolinska universitetssjukhuset: ”Det finns ingen plats för stora egon i en modern sjukvård”


Sofia Nerbrand: Brexitörer ser ut att bli marodörer

Summary: Boris Johnson är en karismatisk, jovialisk premiärminister som spelar högt med framtiden. Men en hård Brexit är ingen lek.

En hård brexit lär bli brutal. En rad gränsöverskridande samarbeten får ett abrupt slut. Gränsen mellan Irland och Nordirland kan bli spänd och hård. Det blir svårare för européer att flytta till London. Företag i EU som handlar med världens femte största ekonomi beläggs omedelbart med en stor administrativ börda. Hamnarna runt Engelska kanalen kommer att korkas igen av lastbilar då allt gods ska deklareras, även om den förra brittiska regeringen har sagt att 87 procent av allt som britterna importerar inte ska beläggas med tullar. Storbritanniens roll i världen blir också mer osäker och den globala tillväxten lägre. Varför? Varför riskera allt detta? Boris Johnson är en övertygad brexitör. Den nya premiärministern hoppas att det förenade konungariket ensamt ska bli lika globalt relevant som det var under det brittiska imperiets fornstora dagar – nu för tiden dock genom handel, Nato, FN:s säkerhetsråd, G7, kärnvapeninnehav, engelska språket, populärkultur, ledande universitet och så vidare. Högtflygande drömmar således. Men Brexit vanns inte för denna vision, utan snarare på en rädsla för den fria rörligheten och ilska på ett byråkratiskt Bryssel. Mycket av detta mörkare budskap var en viss Dominic Cummings ansvarig för, i egenskap av lämnakampanjens arkitekt. Ett av Johnsons första drag som premiärminister var att göra honom till chefsstrateg på 10 Downing Street. En man som med fabricerade fakta och skruvade argument fick med sig en majoritet av britterna på Brexit. Boris Johnson har också tillsatt idel brexitörer som statsråd i sin nya regering. De menar att en hård brexit senast den 31 oktober är bättre än att ta sig mer tid och förhandla fram nya villkor. Johnson är en karismatisk, jovialisk person som spelar högt med framtiden. Men en hård Brexit är ingen lek.


Summary: DN DEBATT 24/7. Det råder stor okunskap på bostadsmarknaden om klimatrisker och klimatförändringar. I Sverige beräknas effekterna av den globala uppvärmningen bli tydligt märkbara redan från 2050. Marknadsvärdet på bostäder i låglänta, havsnära och översvämningskänsliga områden kommer att gå ner kraftigt framöver, skriver två chefer på SBAB.

En ny enkätstudie, som SBAB låtit göra, och annan information visar på mycket låg medvetenhet om de risker klimatförändringarna har för den svenska bostadsmarknaden. Där det i andra sammanhang verkar råda klimatångest, tycks i stället aningslösheten vara utbredd på bostadsmarknaden. Det finns ett stort behov av att öka kunskaperna om de risker klimatförändringarna har för bostadsmarknaden. Men med fokus på nödvändiga åtgärder i stället för att spä på klimatångesten. I sin senaste rapport uppskattar FN:s klimatpanel IPCC vilken effekt en uppvärmning av jorden med 1,5 respektive 2,0 grader kan komma att ha i form av havsnivåhöjning, torka, ökad nederbörd och ekonomiska kostnader. Om ökningen i medeltemperaturen kan begränsas till 1,5–2 grader visar IPCC:s beräkningar på fullt hanterbara ekonomiska kostnader sett ur ett globalt ekonomiskt perspektiv (enstaka procent av global bnp) men att enskilda länder och regioner kan komma att drabbas mycket hårt. Det finns samtidigt en mycket stor osäkerhet i dessa bedömningar. En forskningsartikel av Howard och Sterner, som med en metaanalys sammanfattar resultaten av en mängd olika studier, indikerar att de ekonomiska kostnaderna kan komma att bli betydligt högre än IPCC:s bedömning och att skillnaden i en uppvärmning på 1,5 och 2 grader kan utgöra en mycket stor skillnad avseende de negativa konsekvenserna. Länderna som ingått Parisavtalet har därför som mål att den globala temperaturökningen ska hållas ”väl under två grader och att man ska sträva efter att begränsa den till 1,5 grader”. Som ett led i detta arbete har ett mål satts upp om noll i nettoutsläpp till 2050. Det målet kan nås på olika sätt. Antingen med successiva åtgärder eller med mer fram- eller baktunga insatser. Professor Johan Rockström med flera har i en artikel i tidskriften Science förespråkat en mer framtung strategi (a new ”carbon law”) där de globala utsläppen av klimatgaser halveras vart tionde år fram till 2050. EU:s mål är att minska utsläppen med 40 procent till 2030. Utifrån de nationella åtaganden som olika länder hittills gjort är en bedömning att medeltemperaturen kan öka med hela 3 grader till år 2100. Problemen kan tyckas vara i det närmaste olösliga. Men det är de inte. Bättre kunskaper kring detta kan förhoppningsvis bidra till att minska klimatångesten. Forskning visar att det med den teknik som redan finns i dag och med överkomliga kostnader för både individer och samhälle går att begränsa ökningen i medeltemperatur till 1,5 grader. Till exempel visar en alldeles ny nationalekonomisk svensk studie av professor John Hassler med flera att om alla länder skulle införa en koldioxidskatt på samma nivå som Sverige redan har, skulle sannolikt jordens medeltemperaturökning kunna begränsas till just omkring 1,5 grader under detta århundrade. De politiska och ekonomiska förutsättningarna för att göra detta kan dock förstås variera mellan olika länder. Även om målet att begränsa den globala uppvärmningen till runt 1,5–2 grader i bästa fall nås, och trots att Sverige inte bedöms tillhöra de länder som kommer att drabbas värst, kan vi inte bortse från konsekvenserna. I Sverige beräknas effekterna av den globala uppvärmningen bli tydligt märkbara redan från omkring 2050. Vi som jobbar med bostadsfinansiering har ett särskilt ansvar att bedöma vilka konsekvenser den globala uppvärmningen sannolikt kommer att ha för bostadssektorn, kreditgivningen och våra låntagare. Men också för att informera om och öka kunskapen om detta. Det är framför allt två risker som sticker ut: havsnivåhöjningen i södra och delar av mellersta Sverige och den ökade risken för översvämning i nederbördskänsliga områden vid mer extrem nederbörd än i dag. 2050 kan låta långt bort men med tanke på att standardlöptiden för ett bolån är 30 år så befinner vi oss enbart en låneperiod ifrån då effekterna av den globala uppvärmningen bedöms bli påtagliga i Sverige. Och de nya bostäder som byggs i dag i klimatutsatta områden har en betydligt längre teknisk livslängd än så. Marknadsvärdet på bostäder i låglänta, havsnära och översvämningskänsliga områden kommer att gå ner kraftigt och inte bara först den dag effekten av den globala uppvärmningen blir tydlig, utan långt tidigare. De svenska bankernas riskavdelningar sitter redan och räknar på risken för kreditförluster till följd av detta. Vi ser dessutom redan nu exempel där försäkringsbolag inte går med på att försäkra nyproduktion i klimatutsatta lägen. Går det inte att försäkra ett hus går det heller inte att belåna. Tyvärr pekar en enkätundersökning som SBAB beställt av Synoint – och som vi publicerar i dag – på en mycket stor omedvetenhet och okunskap om vilka risker klimatförändringarna kan medföra vid bostadsköp. Av drygt 1 000 tillfrågade villaägare svarar nästan 30 procent att de inte vet vad klimatrisker är för något. Strax över 70 procent vet inte var man vänder sig för att få information om klimatrisker och drygt 80 procent har inte tagit hänsyn till klimatriskerna då de köpte sin fastighet. Knappt 70 procent av de tillfrågade villaägarna svarar dessutom att de inte har fått någon information från sin kommun, länsstyrelsen eller andra myndigheter om klimatrisker. Dessvärre verkar det även som om det finns en utbredd aningslöshet om detta bland många kommuner, som enligt länsstyrelserna ger bygglov till bostäder i utsatta områden. Länsstyrelserna går nu med hänvisning till klimatriskerna in och stoppar vissa bostadsbyggen i södra Sverige. Enligt Boverket saknas det också en gemensam strategi för hur myndigheterna ska bedöma klimatriskerna. För bara några veckor sedan gav regeringen Statens geotekniska institut och Myndigheten för samhällsskydd och beredskap i uppdrag att identifiera områden i Sverige där det finns risk för klimatrelaterade ras, skred, erosion och översvämningar. I uppdraget ingår också att beskriva sannolikheten för dessa händelser och de samhällsekonomiska konsekvenserna. Att bättre förstå vilken betydelse klimatförändringar kan komma att få för nyproduktionen av bostäder, men också för befintliga fastighetsägare i utsatta lägen, är sammanfattningsvis helt centralt när vi banker bedömer risken för framtida kreditförluster. Men detta är inte bara viktigt för bankernas riskavdelningar. Vi banker kan i betydligt större utsträckning än vad som görs i dag också hjälpa till med att sprida information om dessa risker till våra befintliga och potentiella kunder. Men också till en bredare allmänhet. Då ökar sannolikheten för att bostadssektorns alla aktörer ska kunna fatta välinformerade beslut och också i god tid kunna vidta relevanta åtgärder med hänsyn tagen till klimatriskerna. Vilka är SBAB? SBAB ägs till 100 procent av svenska staten. Banken bildades 1985. SBAB erbjuder lån och sparande till privatpersoner, bostadsrättsföreningar och fastighetsbolag i Sverige. Källa: www.sbab.se  24 juli 2019 Debattartikel Malin Pellborn, hållbarhetschef på SBAB, och Robert Boije, chefsekonom på SBAB: ”Bostadsmarknaden måste vakna och se klimatriskerna”


Summary: REPLIK DN DEBATT 13/7. Vi är övertygade om att universitet och högskolor kan, och ska ha, en roll i ett livslångt lärande. Högskolan skulle kunna erbjuda korta, yrkesinriktade kurser, skriver företrädare för Mittuniversitetet.

Det är uppenbart att i dagens digitala kunskapssamhälle så räcker det inte med en tre-, fyr- eller femårig universitetsutbildning och sedan är man färdiglärd för hela livet, utan vi behöver lära oss hela tiden. Om detta är de flesta överens: politiken, arbetslivsföreträdare och utbildningsaktörer. Det som nu diskuteras av bland andra Unionen, Teknikföretagen och företrädare för universitet och högskolor är huruvida de senare ska ha ett uppdrag i det livslånga lärandet. Gunnar Karlsson, professor på KTH, skriver i sitt debattinlägg att universitet och högskolor inte är organiserade för att kunna erbjuda korta, yrkesinriktade kurser. Så behöver det inte alls vara. Vi är helt övertygade om att universitet och högskolor kan och ska ha en roll i det livslånga lärandet. Med vår gedigna kunskap och professionella organisationer har vi verkligen möjlighet att erbjuda det som behövs, nämligen kurser som yrkesarbetande kan läsa flexibelt och på distans. Men vi behöver inte göra det själva utan gärna tillsammans med såväl privata som offentliga aktörer. Flera universitet och högskolor, däribland Mittuniversitetet har under lång tid utbildad såväl gamla som unga utanför de traditionella ramarna där campusutbildningar på helfart varit normen. Det kan handla om kurser på distans eller flexibla distributionsformer och på halv- eller kvartsfart, eller föreläsningar på kvällar och helger. På Mittuniversitetet och flera andra universitet, har detta koncept nu utvecklats vidare, ofta tillsammans med branscher för att kunna erbjuda en ännu mer flexibel utbildningstakt. Som ett exempel kan vi nämna Mittuniversitetets kurser som utvecklas tillsammans med stora aktörer inom bank- och finanssektorn. Här tar vi tillsammans med branschen fram korta, flexibla kurser för deras specialister och med målsättningen att delar ska kunna ingå i såväl uppdrags- som ordinarie utbildning. Syftet är att ta fram en nationell modell för vidareutbildning som ska kunna appliceras på olika typer av branscher och utbildningsinstitutioner. Här kan deltagarna läsa sin egen takt, arbetsgivare behöver inte avvara sin personal under långa sammanhängande perioder och den utbildning som görs har stark anknytning till aktuell forskning. Vi tror att för att vi ska lyckas med det livslånga lärandet i Sverige behöver flera aktörer bidra, alltifrån arbetsgivare, näringsliv till kommuner, universitet och högskolor samt yrkeshögskolor. Nyckeln är att samarbeta. Ingen av oss kommer att kunna göra det själv. Därför välkomnar vi att universiteten och högskolor ges en tydligare roll med ett regelverk som underlättar utveckling av nya utbildningskoncept från våra uppdragsgivare. Regeringen kan också underlätta utvecklingen av det livslånga lärandet genom att till exempel förändra universitetens resurstilldelning i linje med Styr- och resursutredningen så att den prestationsbaserade delen försvinner. En del andra korrigeringar i regelverket bör också göras, men det behöver inte handla om några enorma förändringar. Detta arbetssätt gynnar såväl det livslånga lärandet och vidareutbildningen som vår ordinarie utbildningar. Vi välkomnar också mer samarbeten med näringsliv och andra aktörer där vi tillsammans utvecklar utbildningar som behövs, likt det vi på Mittuniversitetet gör nu inledningsvis med bank och försäkringsbolag. 13 juli 2019 Debattartikel Klas Wåhlberg, Teknikföretagen, och Martin Linder, Unionen: ”Högskolans försämrade utbud slår mot industrin” Repliker Gunnar Karlsson, professor på Kungliga tekniska högskolan: ”Högskolan är inte gjord för livslångt lärande” Företrädare för Mittuniversitetet: ”Fler aktörer måste bidra till ett livslångt lärande”


Summary: DN DEBATT 20/7. Linser som inte blir repiga. Självkörande traktorer. Navigering med gps. Smarta telefoner. Listan på vad rymdtekniken betytt för våra liv kan göras lång. I dag är det 50 år sedan månlandningen och alla sektorer i samhället borde i dag ha en strategi för att ta vara på såväl existerande som framtida rymdteknik, skriver Per Frankelius, docent i företagsekonomi.

När det nu är 50 år sedan månlandningen finns det anledning att diskutera vad rymdprojekten betytt – och vad de kan tänkas betyda i framtiden. I dag finns rymdteknik invävd i allt från bilar till smartphones. Flyget, flottan och jordbruket var tre sektorer som tidigt drog nytta av rymdtekniken. Sannolikt har vi bara sett början på hur rymdteknik kan förändra såväl privatlivet som sättet att bedriva företagande och miljöarbete. Låt mig ge några exempel: Inom medicinen har rymdteknik lett till flera nya produkter och behandlingsmetoder. Ett exempel är febertermometrar baserade på infraröd strålning. Ett annat exempel är linser med förmåga att inte bli repiga vid mekanisk påverkan. I ett projekt som inleddes 2012 har forskaren Lino Velo på den amerikanska rymdstyrelsen Nasa utvecklat en biometrisk sensor som i realtid analyserar stressnivån hos en astronaut – en teknik som nu görs tillgänglig för vanliga människor. Inom området transporter har rymdtekniken skapat stora framsteg. Ett exempel: Isbildning på flygplanens vingar och motorer är en säkerhetsrisk och den traditionella metoden är kemikalier, vilket inte är miljösmart. Genom Nasa-forskning utvecklade företaget Kelly Aerospace i stället metoden att applicera en folie av grafit som värms upp av el. Ett annat exempel är båtlivet. Tänk hur svårt det var att navigera i mörker utan gps. Men också materialutveckling till nya däck har blivit möjlig tack vare rymdforskningen. Till och med stora mobila bevattningsmaskiner använder hjulteknik från Nasa. Privatlivet har förändrats tack vare rymdprojekten. Det gäller inte bara våra smarta telefoner. Alltmer gör rymdtekniken intåg i våra hem. Exempelvis har företaget Serionix i Champaign, Illinois, presenterat en teknik för luftfiltrering som inkluderar polymerer med en permanent elektrisk laddning. Tekniken utvecklades från början för att rena luften i rymdfarkoster men finns nu i produkter som renar luften i hemmen, främst avsett för djurägare. Miljöarbetet har också kunnat utvecklas tack vare rymdtekniken. Ett exempel: Några studenter grundade företaget Cambrian Innovation, som erbjuder EcoVolt-reaktorn, baserad på rymdforskning. Där används bakterier som ”andas” elektroner. Dessa mikrober har en förmåga att rena och skapa energi ur avloppsvatten, vilket nu nyttjas av allt från bryggerier till vingårdar. Ett lite udda exempel på hur rymdteknik kan användas är att 3D-printa mat. Konceptet uppkom i samband med planeringen av rymdfärder till planeten Mars. Tekniken har nu anammats av exempelvis företaget BeeHex i Columbus, Ohio, som printar ut pizzor åt sina kunder. Inom jordbruket har rymdtekniken skapat en revolution i paritet med traktorns intåg. I tidningen Land Lantbruk kan man läsa att jordbruket tog till sig satellitsystemet gps innan det ens var färdigutvecklat. I täten gick Montana State University som redan 1986 började planera ett gps-baserat system för att anpassa gödning på det mest biologiska och kostnadseffektiva sättet. Gps kom senare att få ett massivt genomslag. Tio år före Teslas eller Googles självkörande bilar fanns självkörande traktorer. Exempelvis lanserade företaget John Deere sådana redan 2002. Inte minst har jordbruket dragit nytta av de sensorer som utvecklades för satelliter och med vilka man kan analysera jordar och grödor. Liknande sensorer används nu även på såväl drönare som fältmaskiner. Man talar i dag om en ny era: precisionsjordbrukets. Bränslecellutvecklingen tog fart genom rymdfärderna, för att generera elektricitet ombord på rymdskeppen. Premiären skedde 1965 genom rymdäventyret Gemini V. Och tekniken knoppade av sig. 2009 kunde företaget New Holland visa upp sin koncepttraktor NH2 som var driven av vätgas och som genom bränslecellteknik bara släppte ut vatten – inga avgaser. Den traktorn var en del i New Hollands vision om fossilfri och energimässigt självförsörjande gårdar. Snart kommer nog även bilbranschen att ta efter lantbruket inom detta område. Lika viktigt som rymdtekniken var det perspektivskifte som följde av Apolloprojektet. Inte minst den första resan till och runt månen genom Apollo 8, året före månlandningen, spelade stor roll. Att för första gången se jorden på avstånd blev en tankeställare som bidrog till ett stort miljöengagemang och viljan att värna planetens biologiska mångfald, och även klimatet. Under ett seminarium i Almedalen i år diskuterades framtida möjligheter att ta vara på flyg- och rymdteknik. Jenny Gustafsson, Investment Manager på Saab Ventures, berättade då om hur aerospace-företaget Saab arbetar med tekniköverföring. Hon sa: ”Vi har hållit på sedan 2001 med att knoppa av Saab-teknik till helt skilda branscher såsom medtech, timmer, förnyelsebar energi och shipping. Exempel på tekniköverföring är smarta sensorer som kan skanna av ett lass timmer helt automatiskt.” Historien lär oss att rymd- och flygprojekt kan spela stor roll för teknikutveckling i andra branscher. Inom ramen för programmet Agtech 2030 vid Linköpings universitet försöker vi bidra med ett strå till stacken genom att fokusera på jordbruket, men alla sektorer i samhället borde ha en strategi för att ta vara på såväl existerande som framtida rymd- och flygteknik. Dock är det viktigt att inta ett kritiskt perspektiv på rymdtekniken. Den slukar betydande ekonomiska resurser, och långt ifrån all rymdteknik bidrar till positiva värden för vår planet. Å andra sidan skulle en värld utan rymdteknik vara otänkbar i dag. Det åligger därför medborgare och politiker att verka för att inrikta rymdtekniken mot områden som verkligen kan skapa nytta för mänskligheten – här på jorden. 20 juli 2019 Debattartikel Per Frankelius, docent i företagsekonomi samt processledare för Agtech 2030, Linköpings universitet: ”Rymdtekniken finns invävd i hela vårt samhälle”


Summary: DN Debatt 18/7. Kanadas unika koldioxidbeskattning, där nästan hela det insamlade skattebeloppet återbetalas till medborgarna, nämns ofta som en lösning även för svensk klimatpolitik. I en svensk kontext skulle dock inte det kanadensiska systemet lösa hela problembilden. Det skriver Tankesmedjan Fores som studerat systemet i detalj och nu presenterar sin analys i en studie.

För första gången någonsin hade årets Almedalsvecka hållbarhet som det vanligaste temat, med klimatet i fokus. Bredden av intresse bland arrangörer, deltagare och publik gjorde klart att frågan inte längre avgränsas till de traditionella miljöaktivisterna. Klimatet är nu en central utgångspunkt även för livsmedelsbranschen, finanssektorn, civilsamhället, influensers, kommunikatörer och andra aktörer. De har i vissa fall vaknat sent, men etablerar sig snabbt som relevanta i den stora klimatutmaning vi nu måste hantera. Klimatmålen är satta, men vi har ännu ingen politik som leder till att de uppnås. En av de potentiella lösningar som lyftes under Almedalen var Kanadas unika koldioxidbeskattning, där nästan hela det insamlade skattebeloppet återbetalas till medborgarna. Modellen har blivit mycket uppmärksammad världen över, inte minst efter att spelplanen ändrats av de gula västarna i Frankrike, bensinupproret i Sverige och andra liknande företeelser. Nu söker politiken lösningar där åtgärderna för en minskad klimatpåverkan utformas så att de som är mest beroende av bilen och fossila drivmedel inte drabbas hårdast av omställningen. Alltifrån FN:s generalsekreterare till ledande företrädare för flera svenska partier har på olika sätt och med vitt skilda utgångspunkter betonat klimaträttvisan som en viktig komponent i hur vi kan komma snabbare framåt. Vi på Tankesmedjan Fores applåderar detta – blir motståndet mot åtgärderna för starkt vet vi att politiken inte mäktar med att fatta besluten som ger oss de nödvändiga utsläppsminskningarna. I den svenska debatten har det kanadensiska förslaget dock ofta reducerats till ett par förenklade meningar, och inte ett enda seminarium på Almedalsveckan gick på djupet i vad modellen faktiskt innebär. Därför presenterar vi nu en preliminär studie för att få en första uppfattning i frågan om det kanadensiska systemet med koldioxidbeskattning och återbetalning vore relevant för Sverige och svensk klimatpolitik. Utifrån denna preliminära analys framhåller vi ett antal slutsatser som politiken bör begrunda: 1 En återbäring direkt till medborgaren är främst ett verktyg för ökad acceptans för klimatskatter genom att tydligt visa att pengarna går tillbaka till skattebetalarna. Detta kan i sig själv vara positivt och värt att ta tillvara på, men frånsett detta är systemet snarlikt den svenska koldioxidskatten och alltså inte så innovativt som det ibland beskrivs. 2 Återbäringen gynnar och missgynnar samma grupper som en normal koldioxidskatt. Eftersom skatten tas ut på fossila bränslen och betalas tillbaka lika för alla, får innerstadscyklisten och andra med låga utsläpp klart mer tillbaka än man betalat medan de som kör många mil i bensinbil betalar mer än de får tillbaka. Grunden för bensinuppror och liknande initiativ finns alltså kvar och rättviseaspekten måste fortsatt hanteras med andra politiska åtgärder. En skatt kombinerad med återbäring kan ändå minska riskerna för protester eftersom man mer handfast och lättbegripligt får något tillbaks än med det normala skattesystemet. 3 Nya skatter, nya undantag. I Kanada har vissa sektorer undantag från beskattningen, såsom fisket och jordbruket. Dessa undantag har bedömts nödvändiga för att få acceptans för modellen från de sektorer som skulle drabbas hårdast av en fullt ut genomförd skatt. Även i Sverige har vi en lång historik av nedsättningar och undantag inom ramen för världens högsta koldioxidskatt. Vilka undantag som är befogade är en separat diskussion – poängen är att om Sverige inför ett kanadensiskt system skulle det närmast ofrånkomligen uppstå en diskussion om vilka sektorer, yrkesgrupper eller delar av landet som bör särbehandlas. I den svenska diskussionen har modellen framställts som ”renare” än den är i Kanada eller skulle kunna förväntas bli om den införs i Sverige. 4 Detta är inte skatteväxling – statskassan får (nästan) inget. Oavsett vad man anser om den kanadensiska modellen så är den väsensskild från den gröna skatteväxling som regeringen, Centerpartiet och Liberalerna enats om i Januariavtalet. Eftersom de höjda skatterna på fossil energi i den kanadensiska modellen återbetalas direkt till medborgarna, finns det inget utrymme att sänka andra skatter i motsvarande mån. Om det politiskt bedöms finnas ett begränsat utrymme för höjda miljöskatter, skulle en skatteåterbäring av kanadensiskt snitt alltså minska möjligheterna för en grön skatteväxling. 5 Miljörörelsen i Kanada är kritisk. Den kanadensiska modellen kommer leda till lägre total klimatpåverkan eftersom den fördyrar utsläpp, men ledande kanadensiska miljöorganisationer menar att klimatnyttan skulle bli större om skattemedlen används till att stimulera grön teknologi istället för att återbetalas till medborgarna. Detta att destinera miljöskatter till miljöåtgärder väcker sällan finansdepartementets gillande, och det finns förstås en risk för stora effektivitetsförluster om man satsar på kostsamma och ineffektiva åtgärder där klimatutsläpp minskas till höga marginalkostnader. Men det är viktigt att förstå att det kanadensiska systemet i Kanada ifrågasätts av organisationer som mycket liknar de som i Sverige så starkt pläderar för modellen – och intuitivt kan man tänka sig att de som är verksamma i Kanada besitter djupare kunskap i frågan. Tankesmedjan Fores har sedan 2015 när Justin Trudeau blev vald till president återkommande lyft fram Kanada som positivt exempel, både inom klimat- och migrationsområdet. Även med Kanadas återbäring av klimatskatter finns mycket att inspireras av: en ökad acceptans för klimatskatter är mycket värd. Dock visar vår initiala studie att det kanadensiska systemet inte skulle lösa hela problembilden, utan behöver kompletteras med andra politiska verktyg för att kunna fungera i en svensk kontext. Vi har inte – som det ibland kan verka när det i Sverige refereras till den kanadensiska modellen – funnit klimatfrågans heliga graal. Kanadas koldioxidskattemodell i korthet Kanadas federala regering har satt ett riktmärke som landets provinser måste uppnå, bestående av två komponenter: 1. En avgift på fossila bränslen. 2. Ett produktionsbaserat handelssystem för utsläpp inom utsläppsintensiva industrianläggningar. Provinserna får välja att ha egna system med koldioxidskatt eller utsläppshandel, men sådana system måste ligga i linje med Kanadas övergripande klimatmål på 30 procent minskade utsläpp till år 2030. 90 procent av skatteintäkterna delas ut till medborgarna, en gång årligen och lika för alla. De sista 10 procenten används i sociala program på provinsnivå, i nuläget inte definierade. På Tankesmedjan Fores hemsida finns en sammanställning om Kanada att läsa. Källa: Tankesmedjan Fores  18 juli 2019 Debattartikel Tankesmedjan Fores: ”Kanada har inte hittat klimatfrågans heliga graal” Replik Lars Almström, representant för Klimatsvaret – CCL Sverige: ”Alla klimatskadliga bränslen måste bort” Slutreplik Tankesmedjan Fores: ”Rättviseaspekten i klimatarbetet behöver förtydligas”