Säg nej tillbudet på Skandia

Summary: Old Mutuals bud på Skandia påverkar fler än aktieägarna. Det rör drygt en miljon pensionssparare och förutsättningarna för näringslivet i Sverige. Om du har möjlighet – rösta nej.

Ett sydafrikanskt företag vill köpa Stockholmsbörsens äldsta bolag. Har det någon betydelse för fler än ägarna? Ska den som inte intresserar sig för aktier över huvud taget engagera sig i ämnet? Om det aktuella bolaget inte hetat Skandia hade svaret sannolikt varit nej på dessa frågor. Det sker tusentals affärer i svenskt näringsliv varje år som varken debatteras eller uppmärksammas i medierna. Det finns goda skäl till att denna ledarsida inte har för vana att vare sig kommentera börsen eller utvecklingen i enskilda bolag. Med Skandia har det varit annorlunda. Missförhållandena i koncernen och försöken att mjölka livbolagets kunder på pengar har motiverat både hård granskning och kommentarer. 1,2 miljoner svenskar har sitt sparande hos Skandia Liv. Det finns ett stort allmänintresse för hur deras pengar förvaltas. Om inte annat visade försäljningen av Skandias kapitalförvaltning till Den norske Bank att det behövs en bättre insyn i verksamheten. Därför är det naturligt att skärskåda hur sydafrikanska Old Mutuals eventuella övertagande av moderbolaget Skandia kommer att påverka koncernen, spararna, branschen och i förlängningen svenskt näringsliv. För det första: Är detta en bra affär? Svaret på frågan påverkas oundvikligen av betraktarens synvinkel. Hittills är det mest de finansiella argumenten som diskuterats, och i den debatten har det inte funnits någon enighet. Det finns de som hävdat att Skandias aktieägare bör tacka ja till budet av ekonomiska skäl, medan andra menat att Skandia har bättre förutsättningar att klara sig på egen hand. Skandias styrelse har rekommenderat aktieägarna att säga nej. Men det finns en minoritet som säger ja. Att båda sidor har goda argument för sin sak framgår av det uttalande på tolv sidor som styrelsen gjorde den 23 september. Old Mutuals vd Jim Sutcliffe gör ett förtroendeingivande intryck när han beskriver motiven för köpet. Det finns attraktiva delar av Skandia – främst den brittiska rörelsen – som passar väl in i sydafrikanernas strategi. Kanske kan ett köp skapa de samordningsvinster som Sutcliffe lyfter fram. Det skulle gynna båda parter. Samtidigt finns problematiska sidor av affären som Sutcliffe inte talar om men som blir synliga när perspektiven vidgas. Mest bekymrande är att den dryga miljonen pensionssparare återigen hamnat i en situation där de saknar möjlighet att påverka en avgörande framtidsfråga. Det är aktieägarna i Skandia och Old Mutual som ska ta ställning till budet – inte livbolagets kunder (vilket stärker argumentet att inget vinstdrivande företag borde få äga ett ömsesidigt sparbolag). Visserligen har lagförändringar och ändrade rutiner inneburit att Skandia Liv är betydligt mer självständigt mot moderbolaget än tidigare. Men ägandet av Skandia har betydelse. Det vore naivt att tro något annat. På sikt kommer beslut i Old Mutuals ledning att påverka också livbolaget, som ingår i köppaketet. Är det klokt att släppa Skandia Liv till en utländsk ägare just när förtroendet långsamt håller på att återuppbyggas? Är det bra för svenskt näringsliv att en portfölj på flera hundra miljarder kronor i praktiken skickas från Stockholm till London? Man behöver inte vara lokalpatriot för att svara nej på de frågorna. Inte heller behöver man ansluta sig till de nationalistiska övertoner som delvis präglat debatten. Det räcker med att lyssna på Old Mutual, som inte gör någon hemlighet av att man tänker flytta Skandias huvudkontor till London och minska bolagets svenska prägel. Det är förlusten av Pharmacia i repris – fast den här gången handlar det inte om läkemedel utan om finansiella tjänster. Det är sant att bristen på starka ägare i Skandia under lång tid varit bolagets förbannelse, vilket bäddat för många av de senaste årens problem. Men det innebär inte att varje alternativ är att föredra. Om du är aktieägare i Skandia och tänker på de långsiktiga konsekvenserna för spararna, branschen och näringslivet: säg nej till Old Mutual. DN 16/10 2005


Säg nej till budet på Skandia

Summary: Old Mutuals bud på Skandia påverkar fler än aktieägarna. Det rör drygt en miljon pensionssparare och förutsättningarna för näringslivet i Sverige. Om du har möjlighet - rösta nej.

Ett sydafrikanskt företag vill köpa Stockholmsbörsens äldsta bolag. Har det någon betydelse för fler än ägarna? Ska den som inte intresserar sig för aktier över huvud taget engagera sig i ämnet? Om det aktuella bolaget inte hetat Skandia hade svaret sannolikt varit nej på dessa frågor. Det sker tusentals affärer i svenskt näringsliv varje år som varken debatteras eller uppmärksammas i medierna. Det finns goda skäl till att denna ledarsida inte har för vana att vare sig kommentera börsen eller utvecklingen i enskilda bolag. Med Skandia har det varit annorlunda. Missförhållandena i koncernen och försöken att mjölka livbolagets kunder på pengar har motiverat både hård granskning och kommentarer. 1,2 miljoner svenskar har sitt sparande hos Skandia Liv. Det finns ett stort allmänintresse för hur deras pengar förvaltas. Om inte annat visade försäljningen av Skandias kapitalförvaltning till Den norske Bank att det behövs en bättre insyn i verksamheten. Därför är det naturligt att skärskåda hur sydafrikanska Old Mutuals eventuella övertagande av moderbolaget Skandia kommer att påverka koncernen, spararna, branschen och i förlängningen svenskt näringsliv. För det första: Är detta en bra affär? Svaret på frågan påverkas oundvikligen av betraktarens synvinkel. Hittills är det mest de finansiella argumenten som diskuterats, och i den debatten har det inte funnits någon enighet. Det finns de som hävdat att Skandias aktieägare bör tacka ja till budet av ekonomiska skäl, medan andra menat att Skandia har bättre förutsättningar att klara sig på egen hand. Skandias styrelse har rekommenderat aktieägarna att säga nej. Men det finns en minoritet som säger ja. Att båda sidor har goda argument för sin sak framgår av det uttalande på tolv sidor som styrelsen gjorde den 23 september. Old Mutuals vd Jim Sutcliffe gör ett förtroendeingivande intryck när han beskriver motiven för köpet. Det finns attraktiva delar av Skandia - främst den brittiska rörelsen - som passar väl in i sydafrikanernas strategi. Kanske kan ett köp skapa de samordningsvinster som Sutcliffe lyfter fram. Det skulle gynna båda parter. Samtidigt finns problematiska sidor av affären som Sutcliffe inte talar om men som blir synliga när perspektiven vidgas. Mest bekymrande är att den dryga miljonen pensionssparare återigen hamnat i en situation där de saknar möjlighet att påverka en avgörande framtidsfråga. Det är aktieägarna i Skandia och Old Mutual som ska ta ställning till budet - inte livbolagets kunder (vilket stärker argumentet att inget vinstdrivande företag borde få äga ett ömsesidigt sparbolag). Visserligen har lagförändringar och ändrade rutiner inneburit att Skandia Liv är betydligt mer självständigt mot moderbolaget än tidigare. Men ägandet av Skandia har betydelse. Det vore naivt att tro något annat. På sikt kommer beslut i Old Mutuals ledning att påverka också livbolaget, som ingår i köppaketet. Är det klokt att släppa Skandia Liv till en utländsk ägare just när förtroendet långsamt håller på att återuppbyggas? Är det bra för svenskt näringsliv att en portfölj på flera hundra miljarder kronor i praktiken skickas från Stockholm till London? Man behöver inte vara lokalpatriot för att svara nej på de frågorna. Inte heller behöver man ansluta sig till de nationalistiska övertoner som delvis präglat debatten. Det räcker med att lyssna på Old Mutual, som inte gör någon hemlighet av att man tänker flytta Skandias huvudkontor till London och minska bolagets svenska prägel. Det är förlusten av Pharmacia i repris - fast den här gången handlar det inte om läkemedel utan om finansiella tjänster. Det är sant att bristen på starka ägare i Skandia under lång tid varit bolagets förbannelse, vilket bäddat för många av de senaste årens problem. Men det innebär inte att varje alternativ är att föredra. Om du är aktieägare i Skandia och tänker på de långsiktiga konsekvenserna för spararna, branschen och näringslivet: säg nej till Old Mutual.


Hot mot genusforskningen tvingar mig välja bort Fi"

Summary: Professorn Tiina Rosenberg (Fi) drar sig tillbaka från politiken: När nu hela genusvetenskapen hotas är det min plikt att välja universitetet, skriver hon. Beteckningen feminist har på några månader blivit ett skällsord. Det antifeministiska bakslaget påverkar oss alla. Jag anser det i nuvarande debattklimat inte möjligt att förena det akademiska arbetet med politik, skriver Tiina Rosenberg som anklagar högerns tankesmedja Timbro för att ligga bakom en kampanj mot sin person och mot genusvetenskapen. Hon har polisanmält en bokförsändelse från Timbro. Boken, en thriller, handlar om hur den ena efter andra försvinner. Jag känner igen Gudfadern när han talar, konstaterar hon.

Vi finländare har ofta beundrat den kompetenta svenska jämställdhetsdebatten och den tolerans som präglat det svenska diskussionsklimatet. Det senaste halvåret har tongångarna dock blivit annorlunda. I Sverige där de flesta partier för ett halvår sedan formligen tävlade om att kalla sig feminister har denna beteckning nu blivit ett skällsord. För en forskare är det intressant att reflektera över hur en sådan förändring har gått till. En anledning är att en dissonant och sinsemellan oliktänkande feministisk debatt fungerar illa i en konsensusinriktad kultur där avvikande röster stör den goda ordningen. Samtidigt är det svårt att undkomma en misstanke om att en systematisk kampanj mot genusforskning och genusforskare är i gång. Genusforskning har ständigt varit ifrågasatt och angreppen har gått i vågor. Det har ständigt funnits flera olika inriktningar inom genusforskning trots att motståndarna ofta försökt skapa en bild av ett enhetligt fält. Stundtals har enstaka forskare attackerats hårt. Den senaste kampanjen mot genusforskning inleddes våren 2004 då journalisten Susanna Popova lanserade termen elitfeminist som en beteckning på akademiska feminister och genusforskare. Enligt Popova sysslar dessa i huvudsak med en offerdebatt och har hamnat långt ifrån kvinnors vardag. Popova och högerns tankesmedja Timbro, som finansierat hennes bok, pekade ut genusvetenskapen som ett redskap för den socialdemokratiska regeringen, rent av som en filial för den. Forskare anklagades för att på regeringens beställning producera forskning som underlag för socialdemokratisk politik. Sedan dess har Popova varit en flitigt förekommande debattör och nyligen anlitad av Timbro som forskningsgranskare av genusinriktade doktorsavhandlingar i rapporten Viljan att flyta medströms: en granskning av svenska genusavhandlingar 2005 (Timbro, 2005). Popova profilerar sig gärna som det sunda förnuftets röst i en genusdebatt som hon menar präglas av förvirring och av tokiga påhitt. Men målet för denna kritik har inte alltid varit klart. Har det gällt individuella forskare, ett helt forskningsfält eller den socialdemokratiska regeringen? Den intensifierade attacken mot genusforskning inleddes våren 2004. Dess första föremål var docent Anna Wahl, då verksam som ledarskapsforskare vid Handelshögskolan i Stockholm. Även här fungerade Popova som Timbros utsända. Anna Wahl utsattes för ett mediedrev som på alla sätt försvårade hennes arbetssituation. Under våren 2005 riktades intresset mot professor Eva Lundgren vid Uppsala universitet. Tevedokumentären Könskriget startade en hetsjakt mot Lundgren vars samlade forskning nu granskas av Uppsala universitet. Detta är anmärkningsvärt eftersom det inte finns någon misstanke om brott. Hennes forskningsresultat ogillas helt enkelt. Det räcker i dagens läge till att brännmärka en genusforskare. Nu, för femte veckan, befinner jag mig mitt i ett mediedrev som startades av Ebba Witt Brattström. Hennes häpnadsväckande uttalanden i medierna var inte endast startskottet för mediedrevet mot mig utan framför allt utgångspunkten för en sällan skådad våg av homofobi. Från tevesoffor och kvällstidningar växte sedan medieberättelsen om Fi-Tiina till proportioner som fått mig att häpna. Hur som helst, de homofobiska uttalandena har inte kommenterats av några medier alls med undantag för gaypress. Mediedrevet har återuppstått vecka efter vecka och alla försök till nyansering har misslyckats. Jag har blivit en vandrande citatsamling och måltavla för i stort sett vad som helst. Men det finns en logik i denna kaotiska situation. En historiskt intressant aspekt är att Ebba Witt Brattström själv i mitten av 1990-talet var de manliga professorernas hatobjekt och ständigt återkommande måltavla för antifeministiska attacker. Man försökte tillintetgöra henne med anklagelser om forskningsplagiat där det hävdades att hon hade stulit material till sin bok om Edith Södergran från en student. Även om omständigheterna kring de plagiatanklagelser som nu riktats mot mig är något annorlunda känns själva strategin igen. Tidskriften Axess är nämligen samma forum där Popova först publicerade sin attack mot Anna Wahl. När mediedrevet mot Wahl drog i gång delades Axess ut till samtliga studenter vid Handelshögskolan i Stockholm. I samma tidskrift publicerade Johan Tralau sin artikel Könspolitik går före akademiska meriter där han presenterar mig som forskningsfuskare. Han hänvisar till ett historiskt bakgrundsreferat på sidan 24 i min bok Byxbegär. Fuskdiskussionen kretsar kring placeringen av fotnoten nummer. 9. Fotnoten borde ha placerats en mening senare. Det är däremot inte sant att referensen skulle saknas. Tralau har av allt döma aldrig öppnat min bok utan hämtar sin information från en fem år gammal recension där recensenten öppnar sin text genom att hänvisa till sin egen forskning och i slutändan avfärdar all queerinriktad genusforskning. Mina fotnoter är dock en bisak för Tralau. Hans verkliga måltavla är regeringen som enligt Tralaus mening tillsätter inkompetenta genusprofessorer. Det historien inte förtäljer är att Johan Tralau också är en Timbroanknuten antifeminist och abortmotståndare. Detta har inte heller framgått av alla de medier som åter igen helt okritiskt köpt hans berättelse. Det skrämmande är att antifeministerna nu samlar sig till en aktion mot feminister i allmänhet och genusforskning i synnerhet. Det offentliga diskussionsklimatet har försämrats till rena trettiotalsstämningar. Det är nu berättigat att tala om ett rejält bakslag mot både feminism och genusforskning. Thomas Idergard, en annan aktiv högerlobbyist, föreslog på SvD:s ledarsida (10/10) en stopplag för genusfrågan. Han skriver: Om den borgerliga alliansen skulle vinna valet nästa höst måste en av de högst prioriterade forsknings-, utbildnings- och jämställdhetspolitiska åtgärderna vara ett avvecklande av den statliga och offentliga sanktioneringen av genusideologin. En upprensning i genusträsket kan bara åstadkommas genom dels en omedelbar nedstängning av alla myndigheter och delegationer som enbart ägnar sig åt att specifikt främja forskning kring genusperspektiv och könsmaktsordning, dels att riksdagen stiftar en särskild stopplag som förbjuder att skattemedel används till genusinriktade utvecklingsprojekt inom offentligt finansierade verksamheter, företag och föreningsliv. Precis som politiska diktat har skapat dagens bisarra situation, behövs det rakt motsatta politiska diktat för att göra upp med den. En textanalys av detta citat ger vid handen att det här handlar om hårda tag mot genusforskning. Det paradoxala med Idergards uttalande är att han dömer ut genusfrågan som ett statligt påfund samtidigt som han kräver statliga åtgärder mot den. Alla vägar tycks leda till Timbro och Svenska Dagbladets ledarsida som nu blivit ledande i den antifeministiska retoriken och kampen. Genom förföljelse och skrämselteknik håller man nu på att tysta landets genusforskare. Inte helt oväntat fann jag i måndags en försändelse från Timbro. Jag fick då ta emot en thriller med ett följande följebrev: Hej Tiina! Det här är en bok som handlar om en frustrerande tillvaro där den ena efter den andra försvinner. En situation som förmodligen inte är helt obekant. Detta hot har jag nu polisanmält. Utan att vara någon större anhängare av maffiafilmer känner jag igen Gudfadern när han talar. Sammanfattningsvis kan konstateras att det pågår minst två parallella kamper. Den första drivs av Ebba Witt Brattström som anser feminismen vara på villovägar. Hon har här övertagit den amerikanska professorn Christina Hoff Sommers boktitel Who stole feminism? (Vem stal feminismen? 1994) som sin slogan i aktionen att rädda feminismen från blatte- och queerfeminister. Hoff Sommers är en annan besviken feminist som framställer genusfeminismen (gender feminism) som ond och jämställdhetsfeminismen (equity feminism) som god. Här har Witt Brattström uppenbarligen bytt position när hon hävdar att genusfeminismen är verklighetsfrämmande och gynnar ett fåtal akademiska kvinnor, medan jämställdhetsfeminismen är till för de goda och normala kvinnorna. Hon avfärdar den intersektionalitet som nu börjat få fotfäste i svensk feminism och genusforskning som sekterism. Den intersektionella ansatsen innebär att kön ställs i relation till andra diskrimineringsformer, som exempelvis sexualitet, etnicitet, klass, ålder, rörelsehinder etcetera. Det är min övertygelse att det intersektionella förhållningssättet kommer att berika både genusforskning och feminism. Genus är en komplicerad fråga och vi feminister har ett ansvar för att vi inte bättre kunnat förmedla den mångfald av ansatser som ryms i genusvetenskapen. Zanyar Adami, chefredaktör för Gringo, formulerade detta träffande i en kolumn i Metro (5/10): Att det inte går att tala om rasism utan att även ta in sexism. Ett rasistiskt samhälle kommer också att förtrycka kvinnor och bögar. Jag har försökt hitta ett samlingsord för alla rörelserna, men det bästa jag kunde hitta var intersektionalitet. Det låter så där lagom sexigt. Adami menar att en god tanke måste förklaras bättre så att människor förstår vad det handlar om, både i teori och praktik. Det antifeministiska bakslaget påverkar oss alla. Om vi inte ser fördelarna med en bred och mångsidig genusforskning kan vi inte förklara kopplingarna mellan olika former av förtryck. Diskriminering och intolerans drabbar oss alla, kvinnor som män, homo som hetero, blatte som Svenne, arbetarklass och medelklass, gammal som ung, normal som onormal. För egen del anser jag det inte möjligt att i det rådande diskussionsklimatet förena det akademiska arbetet med det politiska. Nu när genusvetenskapen är hotad är det min plikt att framför allt ägna mig åt det akademiska arbetet. Därför väljer jag universitetet. TIINA ROSENBERG


Hon blir en kansleratt räkna med

Summary: Angela Merkel, Tysklands första kvinnliga förbundskansler, är en politisk överlevare men ingen idépolitiker. Hennes stora koalition kan bli en överraskning både för Tyskland och för Europa.

Tyskland får sin första kvinna på förbundskanslersposten. Angela Merkel, kristdemokraternas ledare förde en svag valkampanj och blev en nästan-förlorare. Men under de tre veckor som gått sedan valet har hon hållit ut i sina anspråk på att förbli kanslerskandidat. Fyllnadsvalet i Dresden förra söndagen hjälpte henne en bit, men att Angela Merkel nu står som vinnare i kanslerspelet är huvudsakligen hennes egen förtjänst. Hon har nått den politiska toppen i Tyskland mot alla odds – och mer till följd av konkurrenternas genomklappning än kraften i hennes egna idéer. Då och då liknas Angela Merkel vid Margaret Thatcher, den första kvinnan som blev premiärminister i Storbritannien. Båda är kemister och kvinnor men längre än så sträcker sig inte likheterna. Margaret Thatcher valdes till ledare för torypartiet på ett eget profilerat program – Storbritannien skulle göras om i marknadsliberal riktning, fackföreningarna skulle pressas tillbaka och konkurrensen få större spelrum. Hon hade många motståndare i sitt parti, men också hängivna anhängare. Och hon satte avtryck inte bara i brittisk utan också europeisk politik. Angela Merkel växte upp i det kommunistiska Östtyskland och kom in i politiken som något av ett alibi: förbundskansler Helmut Kohl ville ha någon från öst och det var inte fel om det var en kvinna, två minoriteter i tysk storpolitik i en och samma person. Sedan gick det storslagna kristdemokratiska partibygget sönder, när skumrasket kring rörelsens finansiering skingrades. Helmut Kohl föll och med honom de som utgjorde partiets ledning. Angela Merkel blev partiledare i ett vakuum. Det var inte så märkligt då, märkligare är att hon hållit sig kvar. I valet 2002 ansågs hon inte ”kanslerfähig” utan Bayerns ledare Edmund Stoiber fördes fram och förlorade mot socialdemokraternas Gerhard Schröder. När Gerhard Schröder i våras utlyste nyval gav han Angela Merkel en fördel, det är inte alls sagt att de kristdemokratiska ledarna hade anförtrott henne rollen som kanslerskandidat om valet kommit på ordinarie tid nästa år. Det är alltså som tursam och hårdhudad överlevare, inte som politisk reformator, Tysklands nya förbundskansler gjort sin karriär. Det bäddar för att hon kan få den stora koalitionen mellan kristdemokrater och socialdemokrater att hålla samman. En helt annan fråga är vilken politik denna regering kommer att föra. Hur kommer det att gå för Tyskland – och för Europa under kansler Merkel? Pessimisterna är just nu fler än optimisterna. De pekar på alla problem med svag tillväxt, åldrande befolkning, framtidsoro och reformtrötthet. Inte mycket kommer att bli gjort för att få den tyska marknadsekonomin att piggna till, menar de. Inte heller kommer det att gå att få bukt med underskotten i de offentliga finanserna. Risken finns att de två koalitionspartierna kommer att blockera varandra, inte tillsammans angripa problemen. Den nya tyska regeringen är parlamentariskt mycket stark, men dess båda partier tappade väljare i förhållande till förra valet. De fruktar en fortsatt flykt till dem som står utanför regeringen, de gröna, liberalerna och det nya vänsterpopulistiska partiet. En försiktigt framkryssande koalition – perspektivet är inte uppmuntrande. Å andra sidan har just Angela Merkel bortförklarats så många gånger och likväl är hon här nu. Hennes brist på briljans kompenseras av hennes uthållighet och hon tål både nederlag och påhopp. Möjligheten finns att denna kanslersperiod fortsätter den långsamma reformeringen av den tyska marknaden så att investeringar och arbetstillfällen återvänder till Europas största ekonomi. Möjligheten finns också att Angela Merkel, den första ledaren för ett stort europeiskt land med egna erfarenheter av kommunismen, kommer att ge nytt liv åt det europeiska samarbetet. Räkna inte ut Angela Merkel. dn 11/10 2005


”Ny bok om Göran Perssonett journalistiskt haveri”

Summary: Mats Svegfors angriper Olle Svenning: Han beskriver politiken som ett apspel.Göran Persson ska till mig ha sagt: ”Ja du Svegfors, du är en högt begåvad, mycket beläst men ytterst primitiv person.” Uppgiften finns i Olle Svennings bok om statsministern. Den är fel. Inte lite fel eller fel i nyanser, utan i sak fullständigt ogrundad. Svenning ger en nidbild av såväl Göran Persson som av hur det faktiskt fungerar i det officiella Sverige. Metoden med anonyma källor har sina fällor som leder till journalistiska haverier. Det skriver Västmanlands landshövding Mats Svegfors.

Journalisten Olle Svennings bok om Göran Persson bygger genomgående på anonyma källor. Med kritisk blick hos författaren kan en sådan metod resultera i god journalistik. Men fällorna som leder till fel, för att inte säga journalistiska haverier, finns sannerligen. Olle Svenning påstår i sin bok att statsministern inför några ”häpna landshövdingar” kring julen 2004 skulle ha sagt till mig: ”Ja du Svegfors, du är en högt begåvad, mycket beläst men ytterst primitiv person.” Skälet skulle ha varit att statsministern eftersträvade revansch för en artikel jag skrivit sju år tidigare. Uppgiften är inte särskild förklenande för mig, däremot för Göran Persson. Landets statsminister skulle ha sökt personlig revansch genom att offentligt förolämpa en av de myndighetschefer som är underställd honom och regeringen. Olle Svennings uppgift är fel, inte lite grand fel eller fel i nyanser. Den är i sak fullständigt ogrundad. Jag har inte varit med om något som har den minsta likhet med det som Olle Svenning återger. Statsministern har en professionell och i betydande utsträckning formell relation till oss som är myndighetschefer. Det är en nidbild såväl av statsministern som av hur det faktiskt fungerar i det officiella Sverige som Olle Svenning tecknar. För egen del betackar jag mig för att över huvud taget dras in denna typ av journalistiskt bakdanteri. Lite senare skriver Olle Svenning om den stora utredning, Ansvarskommittén, som jag leder: ”Det finns ett politiskt och ett innehållsligt kontrakt i Svegfors uppgift. Han ska helt enkelt se till att socialdemokrater och moderater blir överens om att lägga ner landstingen och de två regionala förvaltningarna. De kan möjligen återuppstå i en ny skepnad, fast med påtagligt reducerad egenmakt.” Återigen känner jag mig helt främmande inför Svennings uppgifter. Påståendet att det bakom regeringens mycket öppna utredningsdirektiv skulle finnas en bestämd dold agenda är fel. Frågan om den regionala samhällsnivån ställs. Men svaret är verkligen inte givet. Återigen har Svenning inte lite grand fel eller fel i nyanser. Hans uppgifter är ogrundade. För mig personligen är frågan om den regionala nivån i samhällsorganisationen av synnerlig vikt. På regional nivå ligger huvudansvaret för sjukvården: en tredjedel av den offentliga verksamheten, en tiondel av samhällsekonomin och den del av det offentliga uppdraget som är av allra störst betydelse för medborgaren i gemen. Vi har i dag sammantaget en väl fun-gerande sjukvård. Den hävdar sig mycket väl vid internationella jämförelser. Därmed är självfallet inte sagt att den i allt är bäst. Exempelvis, och inte minst, finns det brister i kontinuitet och tillgänglighet. Det finns också uppenbara brister i psykiatrin. Men sammantaget är det få länder som kan uppvisa samma trygghet för alla när det gäller tillgång till riktigt bra vård när det allvarliga och resurskrävande sjukdomsfallet inträffar. Men kunskap och behandlingsmetoder utvecklas mycket snabbt. Skall vi kunna bevara tryggheten i att ha tillgång till en sjukvård i världsklass förutsätter det en fortlöpande verksamhetsutveckling på absolut toppnivå. Det kräver ständiga omprövningar av metoder, organisation och resursfördelning. Denna verksamhet under ständig omprövning förutsätter avancerad teoretisk kunskap, det vill säga kunskap om sjukvårdsorganisation och management inom vårdområdet. Och det krävs förmåga att stå emot särintressen, såväl politiska som professionella. Jag ifrågasätter om vi kan bevara och utveckla sådan kunskap och sådan förändringsförmåga i dagens oftast små landstingsområden. Den rapport som lämnades över från Socialstyrelsen till Ansvarskommittén i onsdags (5/10) ger stöd för dessa farhågor. Men det handlar då inte om landstingens vara eller ickevara utan om hur stora landstingsområdena skall vara. Skall vi, som i olika roller arbetar med frågor om morgondagens sjukvård, kunna bära vårt ansvar förutsätter detta förtroende. Människor måste kunna lita på att vi talar allvar när vi diskuterar valsituationer som aldrig är entydiga. Ges bilden av att vi ägnar oss åt något slags apspel, där den verkliga processen och den öppet redovisade processen faller isär, så förtärs vårt förtroende. Och då går makten ur våra och medborgarnas händer. Då försvinner makten in i en all- män strid mellan kortsiktiga och partikulära intressen. Ingen, med möjligt undantag för mediernas scenmästare, har något intresse av en sådan utveckling. MATS SVEGFORS


"Ny bok om Göran Persson ett journalistiskt haveri"

Summary: Mats Svegfors angriper Olle Svenning: Han beskriver politiken som ett apspel. Göran Persson ska till mig ha sagt: Ja du Svegfors, du är en högt begåvad, mycket beläst men ytterst primitiv person. Uppgiften finns i Olle Svennings bok om statsministern. Den är fel. Inte lite fel eller fel i nyanser, utan i sak fullständigt ogrundad. Svenning ger en nidbild av såväl Göran Persson som av hur det faktiskt fungerar i det officiella Sverige. Metoden med anonyma källor har sina fällor som leder till journalistiska haverier. Det skriver Västmanlands landshövding Mats Svegfors.

Journalisten Olle Svennings bok om Göran Persson bygger genomgående på anonyma källor. Med kritisk blick hos författaren kan en sådan metod resultera i god journalistik. Men fällorna som leder till fel, för att inte säga journalistiska haverier, finns sannerligen. >Olle Svenning påstår i sin bok att statsministern inför några "häpna landshövdingar" kring julen 2004 skulle ha sagt till mig: "Ja du Svegfors, du är en högt begåvad, mycket beläst men ytterst primitiv person". Skälet skulle ha varit att statsministern eftersträvade revansch för en artikel jag skrivit sju år tidigare. Uppgiften är inte särskild förklenande för mig, däremot för Göran Persson. Landets statsminister skulle sökt personlig revansch genom att offentligt förolämpa en av de myndighetschefer som är underställd honom och regeringen. Olle Svennings uppgift är fel, inte lite grand fel eller fel i nyanser. Den är i sak fullständigt ogrundad. Jag har inte varit med om något som har den minst likhet med det som Olle Svenning återger. Statsministern har en professionell och i betydande utsträckning formell relation till oss som är myndighetschefer. Det är en nidbild såväl av statsministern som av hur det faktiskt fungerar i det officiella Sverige som Olle Svenning tecknar. För egen del betackar jag mig för att över huvud taget dras in denna typ av journalistiskt bakdanteri. Lite senare skriver Olle Svenning om den stora utredning, Ansvarskommittén, som jag leder: "Det finns ett politiskt och ett innehållsligt kontrakt i Svegfors uppgift. Han ska helt enkelt se till att socialdemokrater och moderater blir överens om att lägga ner landstingen och de två regionala förvaltningarna. De kan möjligen återuppstå i en ny skepnad, fast med påtagligt reducerad egenmakt." Återigen känner jag mig helt främmande inför Svennings uppgifter. Påståendet att det bakom regeringens mycket öppna utredningsdirektiv skulle finnas en bestämd dold agenda är fel. Frågan om den regionala samhällsnivån ställs. Men svaret är verkligen inte givet. Återigen har Svenning inte lite grand fel eller fel i nyanser. Hans uppgifter är ogrundade. För mig personligen är frågan om den regionala nivån i samhällsorganisationen av synnerlig vikt. På regional nivå ligger huvudansvaret för sjukvården: en tredjedel av den offentliga verksamheten, en tiondel av samhällsekonomin och den del av det offentliga uppdraget som är av allra störst betydelse för medborgaren i gemen. Vi har i dag sammantaget en väl fungerande sjukvård. Den hävdar sig mycket väl vid internationella jämförelser. Därmed är självfallet inte sagt att den i allt är bäst. Exempelvis, och inte minst, finns det brister i kontinuitet och tillgänglighet. Det finns också uppenbara brister i psykiatrin. Men sammantaget är det få länder som kan uppvisa samma trygghet för alla när det gäller tillgång till riktigt bra vård när det allvarliga och resurskrävande sjukdomsfallet inträffar. Men kunskap och behandlingsmetoder utvecklas mycket snabbt. Skall vi kunna bevara tryggheten i att ha tillgång till en sjukvård i världsklass förutsätter det en fortlöpande verksamhetsutveckling på absolut toppnivå. Det kräver ständiga omprövningar av metoder, organisation och resursfördelning. Denna verksamhet under ständig omprövning förutsätter avancerad teoretisk kunskap, det vill säga kunskap om sjukvårdsorganisation och management inom vårdområdet. Och det krävs förmåga att stå emot särintressen, såväl politiska som professionella. Jag ifrågasätter om vi kan bevara och utveckla sådan kunskap och sådan förändringsförmåga i dagens oftast små landstingsområden. Den rapport som lämnades över från Socialstyrelsen till Ansvarskommittén i onsdags (5.10) ger stöd för dessa farhågor. Men det handlar då inte om landstingens vara eller ickevara utan om hur stora landstingsområdena skall vara. Skall vi, som i olika roller arbetar med frågor om morgondagens sjukvård, kunna bära vårt ansvar förutsätter detta förtroende. Människor måste kunna lita på att vi talar allvar när vi diskuterar valsituationer som aldrig är entydiga. Ges bilden av att vi ägnar oss åt något slags apspel, där den verkliga processen och den öppet redovisade processen faller isär, så förtärs vårt förtroende. Och då går makten ur våra och medborgarnas händer. Då försvinner makten in i en allmän strid mellan kortsiktiga och partikulära intressen. Ingen, med möjligt undantag för mediernas scenmästare, har något intresse av en sådan utveckling. MATS SVEGFORS


Klasskampen fortsätter

Summary: Peter Birro har skrivit en ny pjäs efter ”Arbetarklassens sista hjältar”. Men det satt långt inne.

Peter Birro trivsmed scenen. Teatern är mer intim, mer sensuell, har mindre teknik i vägen och ger en mer direkt kontakt med publiken än film och tv. Och teatern vågar tala allvar. Peter Birros första pjäs ”Arbetarklassens sista hjältar” hade knappt haft premiär förrän tankarna på en fortsättning kom smygande. Nu är den klar och Peter Birro är glad. Han har kommit upp från Göteborg för att titta på slutrepetitionerna och är övertygad om att det blir bra, trots att han ännu inte har sett en minut. Han litar på ensemblen. Peter Birro säger genast att ”Neil Armstrong var aldrig på månen” inte skulle ha kommit till utan Börje Ahlstedt. De lärde känna varandra under arbetet med den förra pjäsen, och Peter Birro beskriver mötet som ett av hans viktigaste någonsin. – Vi hittade varandra. Vi har samma klassbakgrund och jag kunde känna igen mig i hans kompromisslöshet i förhållande till konsten. För mig finns mycket revanschism i det jag gör, det är intimt och personligt. Och det är viktigt vilka jag jobbar med. Den nya pjäsen kom till efter många långa samtal med ensemblen: Anita Wall, Alexandra Rapaport – och Börje Ahlstedt, framför allt. De handlade om konst, kärlek och klass, och gav tidigt Peter Birro idéer och tankar. Skrev gjorde han emellertid mycket sent. – I maj satt Börje och jag på en scen i Göteborg. ”Arbetarklassens sista hjältar” hade just spelats där. Jag hade inte hittat nycklarna till den nya pjäsen, den bild som skulle berätta för mig vad alltihop egentligen skulle handla om. Det kom under det samtalet. Två månader senare hade han ändå inte börjat skriva. Då återstod två veckor till deadline, Dramaten hade börjat sälja biljetter till höstens föreställningar och viss panik infann sig. Men så skrev han: rubbet, nästan utan sömn, på fjorton dagar. Pjäsen handlar om en äldre skådespelare som sitter i sin loge inför sin kanske sista stora roll. Under förberedelserna för scenen kommer hans hustru och dotter in, och det blir en uppgörelse med dem, med uppoffringarna och med livet. – Jag är en prestigelös författare. Det spelar ingen roll varifrån de goda idéerna kommer, bara de kommer till mig. Utifrån intryck, resor och möten får jag mina idéer som jag jobbar vidare med, skriver, stuvar om. Det som kommer ut är en Birrokondenserad verklighet, säger Peter Birro och ler. Han har skrivit en sorgsen pjäs och det gör honom lycklig, säger han, men tillägger att man förstås skrattar också. En tredje pjäs ska avsluta trilogin, och idéer till den finns redan. – Drivkraften är att få berätta igen och igen. Arbetet är också den enda gång jag glömmer av mig själv. Som människa är jag alltid orolig för vad folk ska tycka. Det slipper jag om jag skriver. Jag har funderat på att regissera, men jag tror inte att jag har de egenskaper som en bra regissör måste ha. Jag är kompromisslös när jag skriver, men som person är jag konflikträdd. Jag har svårt för att umgås med människor. Skrivandet är däremot en livsnödvändighet. – Om jag inte får skriva varje dag känner jag mig värdelös. Om jag ser att någon annan har premiär tänker jag ”nu måste jag också upp på banan igen”. Och om jag läser i tidningen om en kollega som får bra kritik, det kan till och med vara en vän, så hugger det till i bröstet. Jag siktar alltid på att gå upp i ringen igen, även om man riskerar att trilla på arslet. Måste upp igen. En gång till, en gång till. En pjäs till. ”Neil Armstrong var aldrig på månen” på Elverket har urpremiär i morgon kl 18.


"Svårt lära känna svenskar"

Summary: Är svenskar individualistiska, tystlåtna och svåra att komma in på livet? Eller är det bara en fördom? Efter trettiotre år i Sverige har Komninos Chaideftos fortfarande inga svenska vänner, men det beror mest på honom själv, tror han.

Osman Özkanat från Turkiet och Komninos Chaideftos från Grekland har båda bott i Sverige sedan sjuttiotalet. Då lärde de två också känna varandra på Lärarhögskolan, där de gick en tvåspråkig utbildning till modersmålslärare. Ingen av dem bemöttes särskilt fördomsfullt när de kom till Sverige, berättar de, tvärtom kände de sig välkomna. Men båda har haft svårt att lära känna infödda svenskar. Både de och svenskarna har hållit sig på sin kant. - Efter trettiotre år i Sverige har jag inga svenska vänner, säger Komninos Chaideftos. Det är otroligt. De flesta av Komninos Chaideftos vänner kommer som han själv från Medelhavsområdet. - Jag tror väl främst det beror på mig, säger han och skrattar. Om jag tänker tillbaka på de senaste tjugo åren så har jag inte ens försökt lära känna några svenskar. Det låter kanske lite konstigt men det är inte någonting jag saknat. Man lever i Sverige och ändå har man inte ett behov av att umgås med svenskar. Det är konstigt. Även om både Komninos Chaideftos och hans fru känner många svenskar är det svårt att få djupare kontakt, säger han. Man besöker sällan varandra och går ännu mer sällan ut tillsammans. Om han vill gå ut och ta en öl blir det att han ringer till Osman Özkanat eller sina grekiska, kurdiska, spanska eller iranska vänner. - Jag tror att man måste ha en gemensam historia. Svenskarna umgås inte som vi är vana vid från Medelhavet. Om man inte har gemensamma nämnare så finns det ingen plattform där man kan umgås och bli vänner. Komninos Chaideftos har dock absolut inte något otalt med svenskar, betonar han. Den första flickvännen var från Pajala och på julen besökte han hennes familj där. - Jag kände mig välkommen och mycket älskad, kanske för att Pajala ligger nära Finland. Den finska mentaliteten ligger närmare Grekland än den svenska. Jag har träffat många finnar och det har känts lättare att ta kontakt och umgås med dem. Osman Özkanat menar att svenskar uppfostras annorlunda än många andra, till att vara "fredliga" och inte störa. - Vi har uppfostrats med "vi-modellen" medan svensken uppfostras till "jag". Det blir stora skillnader i sättet att umgås till vardags. Vi fostras till att dela med oss, medan ett litet barn här inte låter sin syrra smaka, utan säger "mitt". Samtidigt poängterar Osman Özkanat att svenskar inte är någon homogen grupp, att det skiljer sig mellan till exempel yngre eller äldre, olika bostadsområden och sociala grupper. Men är det inte fördomsfullt att generalisera och säga att "svenskar" är individualister? - Jag säger inte att alla är så men det finns en sådan uppfostran, en struktur, säger Osman Özkanat. Det finns säkert personer som inte är individualistiska, men det är samtidigt svårt att inte leva upp till den roll man förväntas ha. Det är precis som i jobbet. När du går till jobbet anpassar du dig till strukturerna som gäller där. Tror ni att folk som mötts av fördomar har färre fördomar själva? - Det beror på individen. Om man kan analysera situationen och ta andras perspektiv. Jag tror att den som utsätts kan bli mer fördomsfull också. Den person som får stryk av sina föräldrar kan ju ge igen på någon annan, säger Osman Özkanat. Det är mest folk inom arbetarklassen som har fördomar om invandrare, anser han. Folk från höga socialgrupper hamnar inte i samma konkurrenssituation med invandrare, och deras barn går inte i samma skolor som invandrarbarnen. - Identitetsmässigt är de starka, de känner sig inte hotade och har fler internationella erfarenheter. Åke Daun, professor emeritus i etnologi vid Stockholms universitet, känner igen många av Osman Özkanats och Komninos Chaideftos erfarenheter. Enligt Åke Daun skiljer sig svenskar och andra skandinaver på ett speciellt sätt från andra etniska grupper i landet. Det beror mycket på att vi i Sverige haft så få influenser utifrån, menar han. Medelhavsområdet, till exempel, har till skillnad från Sverige varit tätbefolkat under lång tid, och har tusenåriga traditioner av en stadskultur där människor lever nära varandra. I Sverige har man inte lämnat huset utan ett specifikt ärende, även om det håller på att förändras i dag. Också de som är födda i stan bär på ett mentalt arv från bondesamhället, enligt Åke Daun. - Man får åka ändå bort till Vermont och Maine i USA, som är gamla bondesamhällen, för att hitta folk som är lika tystlåtna som i Sverige, säger han. - Vi är individualister i våra relationer till andra människor. Ungdomar vill bo i egen lya och de gamla vill inte ligga de unga till last medan de som är medelålders inte vill vara de som tar hand om mamma och pappa. Samtidigt är svenskarna väldigt kollektivistiska i sina åsikter och beroende av vad andra svenskar tycker och tänker, säger Åke Daun. Man vill ha trevligt tillsammans och eftersom svenskarna känner gemenskap när alla är eniga väljer man att umgås med folk som är som man själv. "Svensson" har relativt få nära vänner och umgås främst med personer han/hon lärt känna tidigt i livet, skolkamrater och studiekamrater, säger Åke Daun. Ju längre tiden går, desto mindre blir chansen dessutom att man tar in någon ny person i sitt nära umgänge. Svensken hälsar artigt varje dag men där tar det stopp. Det tar ett tag för invandraren att förstå att det är en mer ytlig artighet. Man umgås inte privat även om man kommer bra överens. Skillnader i sättet att kommunicera är alltså en orsak till att svenskarna tycks hålla sig på sin kant. Det räcker att åka över Östersjön för att hitta ett annorlunda sätt att diskutera, menar Åke Daun. - Finnar har ju länge haft svårt att integreras i Sverige och svenskar har också haft negativa fördomar om finländare. Att "säga emot", vilket finnar gör, kan upplevas som aggressivt. Här i Sverige flikar man ofta in "absolut" och "just det" i diskussioner och får bekräftelse på att det man säger delas av andra. I Finland är man inte inställd på att folk ska tycka likadant. Inte heller i Medelhavsländerna där folk till och med kan bli nästan besvikna när människor håller med, eftersom de inte uttrycker en egen uppfattning. Man vill gärna att folk ska komma med invändningar för då blir det en intressant diskussion. Ju högre socialgrupp, desto mer förstående, generös och intresserad är man av främmande folk, hävdar Åke Daun. En person med högre utbildning är mer säker i samhället och känner sig inte så hotad av det främmande. Kan man förändra sina fördomar? - Man väljer dem inte, man får dem, och de baseras på de fragment av verkligheten som man möter och bakar ihop. Om man byter miljö, yrke eller flyttar utomlands så kan bilden förändras, men grundpersonligheten har man kvar. Om man har diffust negativa inställningar till Mellanöstern och råkar bo med några muslimer och upptäcker att de är helt vanliga människor kan man ändra åsikt. Individen kan förändras snabbt men inte samhällen, där handlar det om generationer.


”Lättvindiga anklagelser om sexbrott raserar liv”

Summary: Den kände akademikerns advokat efter frikännandet: åklagarnas och domstolarnas syn på små barns berättelser måste omprövas.En framstående akademiker och författare låstes in i isoleringscell efter uppgifter från ett femårigt barn som tolkats som att sexuellt våld förekommit. Efter några dagar var misstagen från polis, åklagare och domstol klarlagda. Akademikern släpptes, utredningen lades ned och avslutades. Under tiden satt min klient i cellen och trodde att några förflugna och feltolkade ord från det lilla barnet skulle göra att han förlorade allt – familj, vänner, arbete, ära, ställning. Fallet visar att vi töjt gränserna för tilltron till små barns lösryckta och obestyrkta berättelser på ett oacceptabelt sätt, skriver advokat Thomas Olsson.

Sverige har en ambitiös lagstiftning när det gäller familjevåldsrelaterade brott. Vi sätter barnens intressen i centrum och vi har i växande grad låtit dessa intressen få genomslag i rättstillämpningen. Den nya sexualbrottslagen trädde i kraft den 1 april i år och innebär bland annat en vidgning av våldtäktsbegreppet till att omfatta alla former av sexuellt våld mot minderåriga. Denna allmänna rättsutveckling är ett led i skapandet av ett rättvisare samhälle med ökad reell jämställdhet mellan generationerna och innebär ett erkännande av barnens behov av skydd. Samtidigt innebär förändringarna att ökade krav ställs på kompetens, mognad och omdöme när det gäller hanteringen av de allt skarpare vapen som samhället ställer till förfogande. Här har förbättringar skett, men verkligheten visar att risken för missgrepp fortfarande är betydande och att rättssäkerheten ibland är i fara. Nyligen anhölls en klient till mig, en framstående akademiker och författare i Stockholm, efter uttalanden av ett femårigt barn som kunde tolkas så att sexuellt våld förekommit. Ett stort antal omständigheter i detta fall inger allvarliga betänkligheter. När mannen hämtades en fredag eftermiddag av polis i sin bostad gavs han ingen information om orsaken. Mannen fördes, utan förhör, direkt till Kronobergshäktet, där han kroppsvisiterades och låstes in, utan motivering, i en isoleringscell utan tillgång till radio eller tv och utan tillåtelse att kontakta omvärlden. Han var chockad. Den delgivning av misstanke om brott som han efter flera timmar fick ta emot var felaktig och ändrades dagen därpå. Hans önskemål om offentlig försvarare sjabblades bort vilket ledde till att jag förordnades först ett helt dygn senare. Möjligheten att ansöka om att sekretessbelägga hans namn utnyttjades inte – mannen visste inte själv om denna möjlighet – och den fortsatta hanteringen skedde därför i full offentlighet, alldeles i onödan. Detta är traumatiska upplevelser, ohyggliga för vem som helst, men för en offentlig person som är helt och hållet beroende av sitt namn och rykte tillkommer att detta slags procedurslarv kan bli förödande. Min klient har berättat för mig att även om han innerst inne förtröstade på sin oskuld, så kunde han i sin ångest aldrig helt frigöra sig från oron över att genom det lilla barnets förflugna ord förlora allt – familj, vänner, arbete, ära, ställning. Grunden för anhållandet, och senare även för häktningen, var ett förhör med femåringen som innehöll enkla, men allvarliga, brister. I samtliga delar där utsagorna gick att pröva mot förhållanden i verkligheten – tid, plats, ålder, deltagare, yttre omständigheter i övrigt – visade de sig vara ofullständiga och direkt motsägelsefulla. I inget fall kunde berättelsen stödjas med empiriska fakta; någon ytterligare utredning var på detta stadium inte ens gjord! Redan att frihetsberöva en människa på grundval av ett lösryckt och obestyrkt påstående av ett litet barn är långtgående och kan ifrågasättas. När sedan den anhållne häktades tre dagar senare utan att något alls framkommit i utredningen som kunnat bekräfta polisens, åklagarens och domstolens tolkning av barnets uttalande är att töja gränserna på ett oacceptabelt sätt för vad som bör tolereras i en rättsstat. Domstolar och åklagare är fullt medvetna om vilka risker som uppstår för den enskilde medborgaren. Det är också därför som kraven på ytterligare bevisning eller styrkta misstankar normalt krävs för att häktning ”på sannolika skäl” skall medges. Den ytterligare utredning som varit nödvändig hade utan svårigheter kunnat genomföras under anhållandetiden. När den senare genomfördes visade den också omedelbart att misstankarna var helt grundlösa. Den visade också att de uppgifter och förhör som legat till grund för anhållandet var så bristfälligt genomförda att det enda de producerat var missförstånd. På basis av dessa missförstånd har åklagare, polis och domstol på punkt efter punkt under loppet av tre dygn lyckats prestera en serie misstag som hade kunnat få förödande konsekvenser för min klient. Genom att misstagen började uppenbara sig omedelbart efter häktningen kunde min klient emellertid snart försättas på fri fot och bara ett par dagar efter häktningsförhandlingen var utredningen nedlagd och avslutad. Mer var den inte värd. Alla som månar om rättsstaten bör efter en sådan här historia dra en lättnadens suck. Det finns dock inga som helst garantier för att det slutar lika väl en annan gång. I själva verket vet vi av flera tidigare exempel att detta är ett område där domstolarna gång på gång dömer fel och oskyldiga drabbas. Det senaste i raden är ”Fallet Ulf”. Även i det fallet uppvisade de rättsvårdande myndigheterna en häpnadsväckande beredskap för att förvandla obekräftade och ofullständiga uppgifter från ett barn till groteska anklagelser om övergrepp. Under det senaste årtiondet har det också kommit allt fler vetenskapliga arbeten och debattinlägg som problematiserat den tidigare förhärskande kolartron på barns utsagor och som även förmådde riks-åklagaren att i ett uttalande 2002 skärpa kraven på stödjande bevisning. Sannolikt befinner vi oss redan i ett tillstånd av hälsosam reträtt från 1980- och 1990-talens mest uppskruvade teorier om barns berättelser. Dessa växte fram ur psykologisk forskning och terapeutiska specialinriktningar, ofta i USA, men naturligtvis också ur socialt patos och förståelig omsorg om de drabbade barnen. När emellertid det hela sedan blandades med ideologiska föreställningar om manlig sexualitet och våldsamhet blev resultatet en farlig cocktail som ofta satte sedvanlig logik och kritisk granskning ur spel. Eftersom barns uttalanden enligt HD:s egna domar har status av bevis kan den fantastiska situationen uppstå att en oskyldig närmast måste bevisa sin egen oskuld. Det bisarra förhållandet kan illustreras av ett förhör som hölls med min klient. Då han inte kunde ”förklara” barnets berättelse – det som omtalades hade ju aldrig ägt rum och skulle i senare förhör visa sig vara helt oskyldigt även för barnet självt, som kom med nya, fast nu juridiskt harmlösa, berättelser – ombads han pockande att förhålla sig till olika alternativa förklaringar. Fanns det pornografi i huset? Fick barnet se snuskiga tv-program? Iakttog det föräldrarnas sex? Föräldrarnas oralsex? Kunde barnet ha smugit sig fram när pappan låg och sov? Min klient kunde lugnt avvisa samtliga alternativa förklaringar – och hade därmed i praktiken bara höjt sannolikheten för att han faktiskt skulle ha utfört det brott han misstänktes för! Detta är en logik som är ovärdig en rättsstat. Det som inte inträffat kan inte kräva någon förklaring. Det är den som fäller anklagelsen som skall styrka dess sanningshalt. Om denna princip inte upprätthålls befinner vi oss på det sluttande planet. Vägen framåt på detta område kan förstås inte vara att sänka ambitionerna när det gäller att skydda barn och döma sexuella förövare till ansvar. Om något bör de höjas ytterligare. Den skärpta lagstiftningen om barnpornografi är ännu ett steg i rätt riktning. Men varje straffskärpning lägger mer och mer makt hos de rättstillämpande myndigheterna. Denna makt måste motsvaras av ansvar, noggrannhet och humanitet. De erfarenheter som flera rättsfall ger stämmer till eftertanke. Till skillnad från de flesta rättsområden vilar familjevåldsrätten på tämligen ny kunskap från områden där säker kunskap är svår att nå. Dagens föreställningar är långsamt verkande efterbörder till en postfreudiansk efterkrigstid då en bestämd syn på barn som sanningsvittnen odlades. De nya idéerna har i själva verket slagit igenom mycket snabbt, kanske alltför snabbt, och kritiska synsätt har till all lättnad redan vunnit avgörande insteg. Just det faktum att tankemodena växlar raskt bör vara skäl nog till ökad försiktighet. Det bör också till en fördjupad respekt för empiriskt baserad kunskap. Rättsväsendet har historiskt tidvis varit en förebild för vetenskapligt kunskapssökande. Vi bör inte i vår tid acceptera lägre normer för tillförlitlig kunskap i domstolarna än dem som tillämpas inom vetenskapen. Kunskap måste vara prövbar, annars är det inte kunskap. Domstolar och åklagare kan inte fungera som de nyfunna teoretiska modellernas avantgarde och experimentverkstad; den rollen finns det andra i samhället som kan ta. Slutligen måste skyddet för de misstänktas integritet förbättras. Sexuellt våld mot barn har i samhällets ögon blivit det kanske mest avskyvärda brott som finns; blotta misstanken kan vara tillräcklig för att kasta en människa, ja, en hel familj, ut i evigt elände. Domstolar och åklagare måste därför på ett betydligt mera långtgående sätt än nu skydda de drabbades identitet. De bör också vara mer varsamma så att de inte, som i fallet med min klient, genom långsamhet och slentrian häktar och därmed prisger en människa åt massmediernas obarmhärtiga exponering. Lagstiftningen har blivit bättre. När rättsstatens principer hotas är det genom myndigheternas bristande professionalitet och ovarsamma rätts-tillämpning. THOMAS OLSSON Advokat


"Lättvindiga anklagelser om sexbrott raserar liv"

Summary: Den kände akademikerns advokat efter frikännandet: åklagarnas och domstolarnas syn på små barns berättelser måste omprövas. En framstående akademiker och författare låstes in i isoleringscell efter uppgifter från ett femårigt barn som tolkats som att sexuellt våld förekommit. Efter några dagar var misstagen från polis, åklagare och domstol klarlagda. Akademikern släpptes, utredningen lades ned och avslutades. Under tiden satt min klient i cellen och trodde att några förflugna och feltolkade ord från det lilla barnet skulle göra att han förlorade allt - familj, vänner, arbete, ära, ställning. Fallet visar att vi töjt gränserna för tilltron till små barns lösryckta och obestyrkta berättelser på ett oacceptabelt sätt, skriver advokat Thomas Olsson.

Sverige har en ambitiös lagstiftning när det gäller familjevåldsrelaterade brott. Vi sätter barnens intressen i centrum och vi har i växande grad låtit dessa intressen få genomslag i rättstillämpningen. Den nya sexualbrottslagen trädde i kraft den 1 april i år och innebär bland annat en vidgning av våldtäktsbegreppet till att omfatta alla former av sexuellt våld mot minderåriga. Denna allmänna rättsutveckling är ett led i skapandet av ett rättvisare samhälle med ökad reell jämställdhet mellan generationerna och innebär ett erkännande av barnens behov av skydd. Samtidigt innebär förändringarna att ökade krav ställs på kompetens, mognad och omdöme när det gäller hanteringen av de allt skarpare vapen som samhället ställer till förfogande. Här har förbättringar skett, men verkligheten visar att risken för missgrepp fortfarande är betydande och att rättssäkerheten ibland är i fara. Nyligen anhölls en klient till mig, en framstående akademiker och författare i Stockholm, efter uttalanden av ett femårigt barn som kunde tolkas så att sexuellt våld förekommit. Ett stort antal omständigheter i detta fall inger allvarliga betänkligheter. När mannen hämtades en fredag eftermiddag av polis i sin bostad gavs han ingen information om orsaken. Mannen fördes, utan förhör, direkt till Kronobergshäktet, där han kroppsvisiterades och låstes in, utan motivering, i en isoleringscell utan tillgång till radio eller tv och utan tillåtelse att kontakta omvärlden. Han var chockad. Den delgivning av misstanke om brott som han efter flera timmar fick ta emot var felaktig och ändrades dagen därpå. Hans önskemål om offentlig försvarare sjabblades bort vilket ledde till att jag förordnades först ett helt dygn senare. Möjligheten att ansöka om att sekretessbelägga hans namn utnyttjades inte - mannen visste inte själv om denna möjlighet - och den fortsatta hanteringen skedde därför i full offentlighet, alldeles i onödan. Detta är traumatiska upplevelser, ohyggliga för vem som helst, men för en offentlig person som är helt och hållet beroende av sitt namn och rykte tillkommer att detta slags procedurslarv kan bli förödande. Min klient har berättat för mig att även om han innerst inne förtröstade på sin oskuld, så kunde han i sin ångest aldrig helt frigöra sig från oron över att genom det lilla barnets förflugna ord förlora allt - familj, vänner, arbete, ära, ställning. Grunden för anhållandet, och senare även för häktningen, var ett förhör med femåringen som innehöll enkla, men allvarliga, brister. I samtliga delar där utsagorna gick att pröva mot förhållanden i verkligheten - tid, plats, ålder, deltagare, yttre omständigheter i övrigt - visade de sig vara ofullständiga och direkt motsägelsefulla. I inget fall kunde berättelsen stödjas med empiriska fakta; någon ytterligare utredning var på detta stadium inte ens gjord! Redan att frihetsberöva en människa på grundval av ett lösryckt och obestyrkt påstående av ett litet barn är långtgående och kan ifrågasättas. När sedan den anhållne häktades tre dagar senare utan att något alls framkommit i utredningen som kunnat bekräfta polisens, åklagarens och domstolens tolkning av barnets uttalande är att töja gränserna på ett oacceptabelt sätt för vad som bör tolereras i en rättsstat. Domstolar och åklagare är fullt medvetna om vilka risker som uppstår för den enskilde medborgaren. Det är också därför som kraven på ytterligare bevisning eller styrkta misstankar normalt krävs för att häktning "på sannolika skäl" skall medges. Den ytterligare utredning som varit nödvändig hade utan svårigheter kunnat genomföras under anhållandetiden. När den senare genomfördes visade den också omedelbart att misstankarna var helt grundlösa. Den visade också att de uppgifter och förhör som legat till grund för anhållandet var så bristfälligt genomförda att det enda de producerat var missförstånd. På basis av dessa missförstånd har åklagare, polis och domstol på punkt efter punkt under loppet av tre dygn lyckats prestera en serie misstag som hade kunnat få förödande konsekvenser för min klient. Genom att misstagen började uppenbara sig omedelbart efter häktningen kunde min klient emellertid snart försättas på fri fot och bara ett par dagar efter häktningsförhandlingen var utredningen nedlagd och avslutad. Mer var den inte värd. Alla som månar om rättsstaten bör efter en sådan här historia dra en lättnadens suck. Det finns dock inga som helst garantier för att det slutar lika väl en annan gång. I själva verket vet vi av flera tidigare exempel att detta är ett område där domstolarna gång på gång dömer fel och oskyldiga drabbas. Det senaste i raden är "Fallet Ulf". Även i det fallet uppvisade de rättsvårdande myndigheterna en häpnadsväckande beredskap för att förvandla obekräftade och ofullständiga uppgifter från ett barn till groteska anklagelser om övergrepp. Under det senaste årtiondet har det också kommit allt fler vetenskapliga arbeten och debattinlägg som problematiserat den tidigare förhärskande kolartron på barns utsagor och som även förmådde riks-åklagaren att i ett uttalande 2002 skärpa kraven på stödjande bevisning. Sannolikt befinner vi oss redan i ett tillstånd av hälsosam reträtt från 1980- och 1990-talens mest uppskruvade teorier om barns berättelser. Dessa växte fram ur psykologisk forskning och terapeutiska specialinriktningar, ofta i USA, men naturligtvis också ur socialt patos och förståelig omsorg om de drabbade barnen. När emellertid det hela sedan blandades med ideologiska föreställningar om manlig sexualitet och våldsamhet blev resultatet en farlig cocktail som ofta satte sedvanlig logik och kritisk granskning ur spel. Eftersom barns uttalanden enligt HD:s egna domar har status av bevis kan den fantastiska situationen uppstå att en oskyldig närmast måste bevisa sin egen oskuld. Det bisarra förhållandet kan illustreras av ett förhör som hölls med min klient. Då han inte kunde "förklara" barnets berättelse - det som omtalades hade ju aldrig ägt rum och skulle i senare förhör visa sig vara helt oskyldigt även för barnet självt, som kom med nya, fast nu juridiskt harmlösa, berättelser - ombads han pockande att förhålla sig till olika alternativa förklaringar. Fanns det pornografi i huset? Fick barnet se snuskiga tv-program? Iakttog det föräldrarnas sex? Föräldrarnas oralsex? Kunde barnet ha smugit sig fram när pappan låg och sov? Min klient kunde lugnt avvisa samtliga alternativa förklaringar - och hade därmed i praktiken bara höjt sannolikheten för att han faktiskt skulle ha utfört det brott han misstänktes för! Detta är en logik som är ovärdig en rättsstat. Det som inte inträffat kan inte kräva någon förklaring. Det är den som fäller anklagelsen som skall styrka dess sanningshalt. Om denna princip inte upprätthålls befinner vi oss på det sluttande planet. Vägen framåt på detta område kan förstås inte vara att sänka ambitionerna när det gäller att skydda barn och döma sexuella förövare till ansvar. Om något bör de höjas ytterligare. Den skärpta lagstiftningen om barnpornografi är ännu ett steg i rätt riktning. Men varje straffskärpning lägger mer och mer makt hos de rättstillämpande myndigheterna. Denna makt måste motsvaras av ansvar, noggrannhet och humanitet. De erfarenheter som flera rättsfall ger stämmer till eftertanke. Till skillnad från de flesta rättsområden vilar familjevåldsrätten på tämligen ny kunskap från områden där säker kunskap är svår att nå. Dagens föreställningar är långsamt verkande efterbörder till en postfreudiansk efterkrigstid då en bestämd syn på barn som sanningsvittnen odlades. De nya idéerna har i själva verket slagit igenom mycket snabbt, kanske alltför snabbt, och kritiska synsätt har till all lättnad redan vunnit avgörande insteg. Just det faktum att tankemodena växlar raskt bör vara skäl nog till ökad försiktighet. Det bör också till en fördjupad respekt för empiriskt baserad kunskap. Rättsväsendet har historiskt tidvis varit en förebild för vetenskapligt kunskapssökande. Vi bör inte i vår tid acceptera lägre normer för tillförlitlig kunskap i domstolarna än dem som tillämpas inom vetenskapen. Kunskap måste vara prövbar, annars är det inte kunskap. Domstolar och åklagare kan inte fungera som de nyfunna teoretiska modellernas avantgarde och experimentverkstad; den rollen finns det andra i samhället som kan ta. Slutligen måste skyddet för de misstänktas integritet förbättras. Sexuellt våld mot barn har i samhällets ögon blivit det kanske mest avskyvärda brott som finns; blotta misstanken kan vara tillräcklig för att kasta en människa, ja, en hel familj, ut i evigt elände. Domstolar och åklagare måste därför på ett betydligt mera långtgående sätt än nu skydda de drabbades identitet. De bör också vara mer varsamma så att de inte, som i fallet med min klient, genom långsamhet och slentrian häktar och därmed prisger en människa åt massmediernas obarmhärtiga exponering. Lagstiftningen har blivit bättre. När rättsstatens principer hotas är det genom myndigheternas bristande professionalitet och ovarsamma rättstillämpning. THOMAS OLSSON Advokat


Lars Heikensten skadar Riksbanken

Summary: Riksbankschefens plötsliga avhopp väcker frågor om bankens självständighet. Lars Heikensten borde ha stannat kvar på sitt jobb mandatperioden ut.

Plötsliga avgångar leder alltid till frågor. Det gäller i hög grad Lars Heikenstens besked sent på torsdagen om att han lämnar posten som Riksbankschef. Heikenstens förordnande sträckte sig till 2009. Ingen hade offentligt spekulerat i att han skulle avsluta arbetet halvvägs. Ingen hade heller öppet krävt att Heikensten skulle ersättas. I stället fanns en förväntan om att Riksbankschefen skulle stanna kvar mandatperioden ut. Nu blir det inte så, och det är olyckligt av flera skäl. Genast inleds en diskussion om orsaken till avhoppet, vilket oundvikligen skadar Riksbanken. Fick han sparken? Var detta regeringens sätt att visa sitt missnöje med att räntan inte sänkts tillräckligt snabbt? Det har funnits en kritik mot Riksbanken, att den bidragit till dagens höga arbetslöshet. LO, TCO, Ams och flera vänsterdebattörer har under det senaste året levererat den ena salvan efter den andra mot Brunkebergstorg. Misstanken väcks om att Heikensten petats därför att han inte gått i socialdemokratins ledband. Heikensten själv säger att han avgår därför att regeringen erbjudit honom jobbet som svensk ledamot av Europeiska revisionsrätten – ett arbete han gärna ville ha. Och det är möjligt att Heikensten går av fri vilja. Men blotta misstanken om att han fått en spark i sidan skadar Riksbanken. Lars Heikensten må ha funderat i flera år på en internationell karriär. Men han borde ha tänkt mer på den institution han fått förtroendet att förvalta än det lockande i Brysselutflykter. Det finns skäl till att mandatperioderna för direktionsmedlemmar är sex år långa, och omständigheterna bör vara mycket speciella om en ledamot ska avsluta sitt arbete i förtid. Det är de inte i dag. När Lars Heikensten skriver i ett pressmeddelande att han länge önskat att arbeta utomlands under någon del av sin yrkestid, då lyfter han fram personliga karriärambitioner – inte några exceptionella skäl. Inte heller ger han en fullständigt korrekt beskrivning av Riksbankens ställning i det svenska samhället när han hävdar att låginflationspolitiken har rotat sig. Det är ju under det senaste året som kritiken mot Heikensten och hans kolleger stegrats. Inflytelserika debattörer som P-O Edin, Anders L Johansson och Sandro Scocco har exempelvis anklagat Riksbanken för förlusten av 50 000 jobb (DN Debatt 8/12 2004). Den nya Riksbanken har stått stadig under det senaste decenniet, men den stabiliteten kan långt ifrån tas för given. Det är först när det börjar blåsa rejält som institutionens hållbarhet prövas på allvar. Riksdagens oppositionspartier uttryckte sin oro på torsdagen. Det gjorde de rätt i. Det är anmärkningsvärt att regeringen inte tycks ha konsulterat de borgerliga om Heikenstens nya uppdrag. Som så ofta betraktar socialdemokraterna staten och centrala offentliga uppdrag som partiets egendom. Så var det när posten som EU-kommissionär senast skulle tillsättas och så har det enligt de borgerliga också varit nu när Riksbankschefen erbjudits jobbet som ledamot av revisionsrätten. Inga förhandlingar, inget utbyte av idéer, inget utrymme för kompromisser. Bara kort information, strax innan massmedierna nås av samma besked. För Riksbankens skull borde Lars Heikensten ha tackat nej till jobberbjudandet. Och om det var så att regeringen ville manövrera bort honom borde han offentligen ha tagit strid. Torsdagens stora förlorare är den självständiga Riksbanken, och skadan som den åsamkats bär Lars Heikensten ett ansvar för. DN 30/9 2006


"Hundratals narkomaner dör i onödan varje år"

Summary: Det är djupt stötande att ideologisk dogmatism hindrar heroinmissbrukarna att få effektiv behandling med metadon och Subutex. I stället satsas på verkningslösa stödsamtal och psykosocial terapi. Omkring 400 narkomaner, de flesta heroinmissbrukare, dör därför i onödan varje år i Sverige. Nu behövs en kraftig utbyggnad av metadonvården kombinerad med dokumenterat verksam psykosocial behandling, exempelvis kognitiv beteendeterapi, skriver Björn Johnson.

Varje år dör hundratals narkotikamissbrukare på grund av att de inte får tillgång till effektiv narkomanvård. Det finns effektiv behandling med metadon och Subutex, men på grund av ideologisk dogmatism når den endast en minoritet av heroinmissbrukarna. Ett utbyggt och mer flexibelt system av underhållsbehandlingsprogram skulle hjälpa ett stort antal människor att komma ur missbruket. Därigenom skulle narkotikadödligheten minska väsentligt. Sedan början av 1990-talet har antalet narkotikarelaterade dödsfall i Sverige mer än fördubblats, från knappt 200 personer årligen 1990-1991 till omkring 400 personer årligen 2000-2002. Den ökande narkotikadödligheten är till stor del en följd av att heroin blivit en allt vanligare drog. Olika undersökningar har pekat på att dödligheten bland heroinmissbrukarna är mellan 20 och 60 gånger högre jämfört med samma åldersgrupper i normalpopulationen. Det finns dock effektiva åtgärder som kan sättas in för att minska dödligheten. Vi vet sedan länge att underhållsbehandling med metadon är en effektiv behandling mot heroinberoende. En stor mängd internationella studier har övertygande demonstrerat metadonets effektivitet när det gäller samtliga de effektmått som förekommer inom behandlingsforskningen. Sedan ett tiotal år tillbaka finns också underhållsbehandling med Subutex (buprenorfin), ett nyare läkemedel som framför allt lämpar sig för en mindre hårt belastad kategori av patienter. Problemet för svenskt vidkommande är att de effektiva behandlingsmetoderna når en alldeles för liten andel av de svenska heroinmissbrukarna. I stället för underhållsbehandling erbjuds heroinisterna stödsamtal eller drogfri psykosocial behandling, åtgärder som normalt är verkningslösa inför ett tungt heroinberoende. Det finns visserligen psykosociala behandlingsmetoder med dokumenterat positiv effekt - exempelvis kognitiv beteendeterapi och tolvstegsmetoden - men dessa fungerar bara när de kombineras med medicinering. SBU, Statens beredning för medicinsk utvärdering, konstaterade för några år sedan att det saknas belägg för att psykosocial behandling som ges utan läkemedelsstöd har några positiva effekter hos patienter med etablerat heroinberoende. Orsaken är att patienterna avbryter behandlingen. Med andra ord saknar den i dag dominerande vårdformen för heroinmissbruk belagda positiva effekter. Trots underhållsbehandlingens överlägsenhet jämfört med de drogfria behandlingsalternativen hindras alltså fortfarande många svenska missbrukare från att få metadon eller Subutex. Märkligt nog motiveras detta ofta med ekonomiska argument. Ur ett samhällsekonomiskt perspektiv är prioriteringen vansinnig: aktiva heroinmissbrukare vållar samhället enorma kostnader samtidigt som underhållsbehandling hör till de mest kostnadseffektiva behandlingar man kan tänka sig. De verkliga skälen till varför så få erbjuds underhållsbehandling är dock snarare av ideologisk art. Gamla uppfattningar och värderingar sedan striden om metadonbehandlingen på 1970- och 1980-talen lever fortfarande kvar bland många politiker och aktivistorganisationer samt inom delar av socialtjänsten och den drogfria narkomanvården. I exempelvis Göteborg blev starten för Sveriges femte metadonprogram flera år försenad på grund av motstånd från socialtjänsten. Samtliga chefer för de 21 stadsdelarnas individ- och familjeomsorg undertecknade ett protestbrev mot behandlingen. Därmed uttalade de sig inte bara på ett område som inte omfattades av deras professionskompetens, de gjorde det dessutom i strid mot vetenskap och beprövad erfarenhet. Fler exempel finns i min bok "Metadon på liv och död", som utkommer inom kort. Även Subutex har mött starkt motstånd. Organisationer som Föräldraföreningen mot narkotika och Kriminellas revansch i samhället har spridit osakliga uppgifter om preparatet, och på många håll har patienter som velat få Subutexbehandling motarbetats. I Västernorrland vägrade till exempel landstingspolitikerna länge att befatta sig med Subutex, trots uttryckliga önskemål såväl från missbrukare och deras anhöriga som från Sundsvalls kommun. Politikerna understöddes av en chefsöverläkare vid Sundsvalls sjukhus som ansåg det vara "absurt" och "oetiskt" att skriva ut underhållspreparat. Motståndet mot underhållsbehandling har skördat många liv genom åren. Mellan 1979 och 1984, då metadonprogrammet i Uppsala hade intagningsstopp till följd av konflikten om behandlingen, dog hälften av de omkring hundra personer som stod i kön till behandling. Några exaktare besked om hur många människor som har dött på grund av att de inte fått tillgång till underhållsbehandling är omöjliga att ge, men det handlar utan tvekan om åtskilliga hundra. Enbart i Stockholms rättsläkardistrikt dog mellan 1985 och 1994 hela 527 personer av heroin, varav flertalet av överdoser - och detta var innan narkotikadödligheten hade börjat öka på allvar. Hundratals och åter hundratals människor har således gått en onödig och förödmjukande död till mötes därför att effektiva behandlingsmetoder hållits tillbaka. Dokumenterad behandlingseffektivitet har fått ge vika för principiell dogmatism. Enligt min mening är det djupt stötande och oacceptabelt att ett ideologiskt baserat motstånd mot underhållsbehandling fortfarande förekommer inom svensk narkomanvård. Vad bör då göras för att förbättra situationen för de svenska heroinmissbrukarna? Några åtgärder är enkla att identifiera. Först och främst behövs det en kraftig utbyggnad av antalet platser i underhållsbehandling. I dag kan bara två personer av tio erbjudas plats i de befintliga programmen. Det bästa vore om alla heroinmissbrukare som så önskar kunde erbjudas plats i kvalificerade underhållsprogram där läkemedlen kombineras med effektiv psykosocial behandling. Eftersom en så kraftig utbyggnad lär ta åtskilliga år bör man dock allvarligt överväga om inte metadon och Subutex ska erbjudas även när en plats i välstrukturerade behandlingsprogram inte finns att tillgå. Sedan årsskiftet har Socialstyrelsen utfärdat nya föreskrifter för underhållsbehandling. Dessa innebär bland annat att det gamla patienttaket för metadonbehandling äntligen har tagits bort, samtidigt som de flesta av kriterierna för vilka som får antas till behandlingen har slopats. Föreskrifterna innebär också att det har blivit enklare att starta nya lokala underhållsprogram. Detta är positiva förändringar, men de är inte tillräckliga, och det återstår fortfarande att se vilka praktiska konsekvenser de nya föreskrifterna kommer att få. För att undvika missförstånd vill jag betona att kvalificerad drogfri behandling också måste finnas lätt tillgänglig. En majoritet av de etablerade heroinisterna söker sig visserligen till underhållsbehandling framför drogfri behandling om de ges möjlighet att välja, men det kommer alltid att finnas patienter som inte vill delta i läkemedelsbehandling utan föredrar en vård som syftar till fullständig drogfrihet. Drogfri behandling bör också alltid erbjudas innan läkemedelsbehandling sätts in. Om beroendet kan brytas genom sådan behandling är detta självklart att föredra framför långvarig läkemedelsbehandling. Det är dock orimligt att kräva att heroinmissbrukare måste pröva drogfri behandling innan de ges möjlighet till underhållsbehandling. De underhållsprogram som i dag finns i Sverige är alla välkontrollerade program med påtagliga socialkurativa ambitioner. Utrymme för förbättringar finns dock. Inom flera av programmen arbetar man utifrån alltför stränga och rigida målsättningar, och det förekommer att patienter blir uteslutna för rena struntsaker, något som bland annat uppmärksammas i det kommande avsnittet av SVT:s "Uppdrag granskning". Enligt min mening är minskad dödlighet och sjuklighet samt förbättrad social situation i fråga om kriminalitet, boende och försörjning både rimligare och bättre behandlingsmål än dogmatiska krav på absolut drogfrihet. Om det kan anses medicinskt försvarbart bör man också tillåta blandmissbrukare bland patienterna. Dessa förslag stämmer väl överens med vad som numera förordas bland internationella toppforskare. Forskning har på senare år visat att heroinberoende är en kronisk sjukdom. Man måste därför inse och acceptera att återfall är naturliga inslag i behandlingen. I dagsläget kan patienter kastas ut ur behandlingsprogrammen på grund av enstaka positiva urinprov. Ska tvångsutskrivning alls förekomma bör det vara först vid omfattande missbruk. Avslutningsvis vill jag ta upp en omständighet som man normalt undviker att diskutera, nämligen den att det alltid kommer att finnas personer som ännu inte anser sig vara färdiga med missbruket - personer som helt enkelt inte vill sluta. När det gäller denna kategori av missbrukare menar jag att man åtminstone bör överväga att erbjuda metadon och Subutex i rent skadelindrande syfte, utan krav på rehabilitering. Få personer torde påbörja en karriär som heroinmissbrukare för att en dag få tillgång till Subutex. Samtidigt sker tydliga förbättringar även inom "dåliga" underhållsprogram - i bemärkelsen sådana som enbart förser patienterna med läkemedlen när de efterfrågar detta - när det gäller faktorer som dödlighet, hälsotillstånd, kriminalitet och illegal droganvändning. Frågan är om man verkligen kan begära att alla heroinmissbrukare ska underkasta sig psykosocial behandling för att få rätt till ett livräddande läkemedel. Svaret är enligt min mening nej. Det går ju faktiskt inte, som initiativtagaren till det svenska metadonprogrammet Lars Gunne skrev en gång för många år sedan, att rehabilitera döda narkomaner. Björn Johnson Filosofie doktor i statsvetenskap och narkotikaforskare


"Vi journalister är dåliga på självkritik"

Summary: Snarstuckna världsförbättrare som vet bäst - sådana är journalisterna enligt Dagens Nyheters chefredaktör Jan Wifstrand. Här svarar han på den kritik som många läsare har riktat mot hans egen tidning.

Journalister lider av kronisk självöverskattning. Det hävdar Dagens Nyheters chefredaktör Jan Wifstrand. - Vi har en fenomenal förmåga att utmåla oss själva som bättre än vad vi är, och det är ganska lätt att snubbla sig fram till stjärnstatus i vår bransch, särskilt i tevemediet. Han har under sina trettio år som journalist arbetat på fjorton olika redaktioner, både som reporter och chef. Han har dessutom genom olika slags konsultuppdrag fått insyn i yrkeskulturen på ytterligare ett tjugotal journalistiska arbetsplatser, och det han har sett har gjort honom kritiskt inställd. Han vittnar om ett slags omvänd kåranda bland journalisterna. - En ständig konkurrens råder. Man ska vara snål och missunnsam, inte visa uppskattning när en kollega lyckas i jobbet och kanske får ett pris. Vi är duktiga på att köra vårt ensamspår - och ganska dåliga på att samarbeta. Vi borde lära oss av idrottsmännen. De är bättre på att både vara stjärnor och underordna sig laget. Han beskriver ytterligare fyra trista stråk i journalisternas yrkeskultur: Ett. Världsförbättrarattityden. - Jag är journalist, jag är kapabel att förbättra världen. Detta är ett finare sätt att vara besserwisser, ganska vanligt inom journalistkåren. Två. En överdriven ängslan att tycka rätt. - I vår kår, som ju bör vara kritiskt tänkande, finns märkligt nog en stark önskan att vara politiskt korrekt. Man vill gärna driva teser som är rumsrena för dagen. Detta gör att vi tappar markkontakten och rör oss på en åsiktsnivå som känns främmande för vanliga människor. Tre. Förenklingens tyranni. - Ett av våra uppdrag är att förenkla och tydliggöra så att läsarna förstår vad som händer. Men alltför ofta driver vi förenklingen så långt att det blir fel i tidningen. Vi brister i respekt inför sakkunskapen. Fyra. Journalister är i allmänhet snarstuckna och rädda för att idka självkritik. - Vi intar ofta en ihålig roll som poserande sanningssägare. Vi är tuffa bakom datorn, men när vi möter läsarna ansikte mot ansikte och får kritik - då är vi inte lika kaxiga. Vi måste besinna vårt ansvar, för det vi gör kan påverka hundratusentals människor. Vi borde gå på djupet när det gäller etiken och vara mer självutlämnande! Ett positivt yrkesdrag nämner han: - Vi journalister får saker gjorda. Om hantverkare och anställda vid banker, försäkringsbolag eller myndigheter hade samma tuffa deadlines - då skulle det hända grejer i Sverige! Journalisternas yrkeskultur har förändrats, enligt Jan Wifstrand. - För tjugo, trettio år sedan kände många att det var ett kall att vara journalist. Sanningen skulle fram. Sedan dess har det gått inflation i detta med kallet. Färre ser jobbet som en viktig samhällsuppgift. Den bästa journalistiken tillkommer genom hängivenhet, anser han. - Men numera finns det inte så många journalister som är passionerat engagerade, som vill gå ett steg längre för att få fram sanningen. Allt fler tycks ha målet att exponera sig själva för att få status och högre lön. Som ung reporter jobbade Jan Wifstrand en tid på tidningen Arbetet. - Där fanns en slafsig hållning hos vissa arbetsledare. De var fördomsfulla och hade vinkeln färdigtänkt redan innan saken var undersökt - sanningen var de inte så intresserade av. Det där tror jag fortfarande förekommer, särskilt inom kvällstidningskulturen. Reportrar får i uppdrag att bekräfta en förutfattad mening i stället för att förutsättningslöst undersöka verkligheten. Det är ju detta debatten om drevjournalistiken handlar om. Alltför få reportrar och chefer tänker tillräckligt snabbt så här: "Det finns nog en annan sida av saken också." Går även DN:s reportrar fördomsfullt i flock? - Problemet kan gälla DN också. Men jag tycker att vi besinnar oss bra. Yrkeskulturen varierar. En råder på Aftonbladet, en annan på Nya Wermlands-Tidningen, en tredje på TV 4. När jag frågar Jan Wifstrand hur han vill beskriva den som dominerar på Dagens Nyheter svarar han så här: - Här finns en oerhört seriös inställning till jobbet. Här arbetar ett toppskikt av journalister, fantastiskt duktiga människor. Men många har ett övermått av ego, och det är ett problem. Det kan framför allt märkas i kontakten med läsarna att vi är lite för stöddiga. Vi borde vara ödmjukare, och det har blivit bättre på senare år. Men fortfarande är det för många här på tidningen som svarar nonchalant och korthugget på frågor som för den enskilde läsaren eller kunden är mycket viktiga. I vilka avseenden misslyckas DN med den goda journalistiken? - Jag ligger inte vaken om nätterna och tänker att vi ständigt misslyckas. Men ibland har vi problem med att tillföra en tillräckligt mänsklig dimension till våra skildringar. Vår journalistik kan bli för teknisk och myndighetsinriktad. DN har ju länge kritiserats för att ha ett överhetsperspektiv. - Ja, och detta finns kvar i någon mån. Jag tycker att det finns goda sidor hos den emotionella journalistik som kvällstidningarna bedriver. Tyvärr resulterar den ofta i grova överdrifter och etiska övertramp. Men jag har ändå lärt en hel del av kvällstidningarna när det gäller att vara direkt i tilltalet så att läsarna känner "Detta angår ju mig!". Vill du att DN blir ännu mer lik kvällstidningarna? - Nej, men jag vill att DN ska smittas av deras positiva drag. Vi bör uppvärdera den vardagliga, mänskliga historien på bekostnad av det överdrivna myndighetsperspektivet. Det var i januari 2003 Jan Wifstrand blev DN:s chefredaktör. Sedan dess har DN fällts ovanligt många gånger av Pressens opinionsnämnd för brott mot de yrkesetiska reglerna. (År 2000: ingen fällning, 2001: ingen fällning, 2002: en fällning, 2003: två fällningar, 2004: fem fällningar.) - I några fall har vi slarvat, förklarar Jan Wifstrand. Men i andra fall delar jag inte nämndens uppfattning. Den är ju ingen domstol, utan består av en samling mediemänniskor och ett par representanter för andra fack som på enbart skriftligt underlag gör en resonemangsbedömning. Jag skulle önska att mer av det vi gör utsattes för en riktig domstolsprövning. Jag har större förtroende för jurister och domare än för folk från min egen yrkeskår. Jan Wifstrand var den chefredaktör som först fattade beslutet att publicera namn och bild av den man som misstänktes för mordet på utrikesministern Anna Lindh. Mannen exponerades i DN långt innan han var dömd. För detta fick Jan Wifstrand hård kritik, även av DN-journalister. - Det var självklart att ge en tidig belysning av alla kända fakta, säger han. Man kan inte nå längre i odiskutabelt allmänintresse. Det handlade om en attack mot en av Sveriges ledande personer. Och vi utpekade inte mannen som mördare, bara som häktad för mordet. Det var korrekt journalistik, och det har Allmänhetens pressombudsman senare bekräftat. Många av de läsare som hör av sig till DN:s egen Läsarombudsman Lilian Öhrström är upprörda över att DN numera hänger ut misstänkta brottslingar med namn och bild trots att de inte är dömda. Vad vill du säga till ditt försvar? - Det är riktigt att jag står för en hårdare linje än många andra utgivare när det gäller att publicera namn och bild av personer som misstänks för allvarliga brott. Vi gjorde det självklart i fallet Skandiadirektörerna, och det ifrågasatte få. Jag anser att vi oftare än hittills ska avslöja vilka som misstänks för brott som till exempel mord eller grova rån, särskilt om det handlar om organiserad brottslighet. Men vi ska vara desto mer noggranna med fakta. Ett annat exempel. För några veckor sedan skrev DN om en 18-årig pojke som hade rymt från ett ungdomshem. Han var en av dem som året innan hade dömts för morden på Hallandsåsen. Varför publicerade DN hans namn och hans bild? - Det handlade om ett mycket uppmärksammat brott, och det var inte otroligt att han var farlig för allmänheten när han var på fri fot. Så genom att läsa DN skulle människor kunna känna igen honom och akta sig om han dök upp? - Ja, det är ett exempel på varför man ibland har skäl att namnge brottslingar. Pojken är bara 18 år. Hur hade du känt dig om du hade haft en son som hade gjort något liknande och hängts ut i DN på samma sätt? - Jag hade naturligtvis mått dåligt. Man ska alltid vara medveten om att människor kan ta skada av vad tidningar skriver. Men publiciteten är ju inte det enda problemet för anhöriga till brottslingar. Och publicitetsskadan ska alltid vägas mot behovet av information till allmänheten. Tidningar exponerar även brottsoffer med namn och bild, och de artiklar som skrivs om uppmärksammade mord innehåller ofta privata detaljer från offrens liv som de anhöriga inte vill se publicerade. Exponeringen kan pågå i decennier. Över tjugo år har gått sedan en ung kvinna med förnamnet Catrine blev styckmördad. Den 24 maj i år skrev hennes mor och syster så här på DN Debatt: "Under långa perioder har vi levt i ständig ångest inför tidningarnas löpsedlar och massmediernas rapportering. Det djupa smärtande såret efter Catrine har aldrig fått möjlighet att läka eftersom det hela tiden, år efter år, rivs upp igen. Våra liv förstörs och vi förlorar vår möjlighet till livskraft och glädje." - DN har säkert bidragit till detta, säger Jan Wifstrand. Av respekt mot de anhöriga nämner vi numera inte Catrines efternamn - till skillnad från andra medier. Och jag tycker inte att vi ska ha hennes bild i tidningen. Sexton år har gått sedan en annan kvinna mördades: Jannica Ekblad. Hennes mamma Anja har i en tidigare artikel på Insidan berättat hur de ständiga skriverierna har rivit upp det svåra igen och igen och igen. En av alla artiklarna om Jannica Ekblad publicerades i DN den 27 mars i år. Hennes porträtt täckte en helsida, och hennes liv beskrevs i detalj. - Normalt exponerar vi inte brottsoffer på det viset, säger Jan Wifstrand, där har jag en mjukare linje än många andra utgivare. Men detta rättsfall har varit så offentligt belyst, och jag vill hävda att vår skildring nyanserade bilden av hennes liv. Fast det är möjligt att jag gjorde fel bedömning, vi kanske inte borde ha exponerat henne med så stora bilder. De här besluten är svåra & Jag vill tillägga att det finns människor som gärna vill träda fram och berätta med namn och bild när de har förlorat någon nära anhörig. Jag tänker på den fantastiska artikel vi hade i juni i år om en trettonårig flicka som hade begått självmord. Hon namngavs och var med på bild, och hennes föräldrar såg det som en enorm styrka att få berätta om henne i en seriös tidning som DN. Den artikeln publicerades sex veckor efter att flickan dog. Hur kunde du vara säker på att dessa människor inte var alltför chockade för att bli intervjuade så snart? - Reportern och jag hade mycket noggranna diskussioner med de anhöriga, och vi är säkra på vår bedömning. Jobbet var etiskt korrekt. Även den döda flickans bästa kompis citerades, och hon var med på bild. Kunde inte hon fara illa av publiciteten? - Jo, den risken fanns. Men hennes föräldrar och de andra runt omkring henne gjorde bedömningen att det var bra att vi publicerade artikeln. Och jag anser fortfarande att det var rätt att göra det. Efter tsunamin intervjuades många människor som just hade förlorat sina nära anhöriga. Den 5 januari publicerade DN en intervju med Mikaela, 11 år. Hennes föräldrar hade försvunnit när flodvågen slog till i Khao Lak i Thailand tio dagar tidigare. Jan Wifstrand anser att det var rätt att intervjua flickan och sedan publicera texten. - Det är ytterst ovanligt att en DN-reporter omedelbart efter en dödsolycka intervjuar de anhöriga. Vi är normalt mycket restriktiva med sådant. Men tsunamin var en katastrof av nationella dimensioner, det var närmast en nationell angelägenhet att medierna kunde visa den enorma sorg som drabbade somliga medborgare. Vår reporter hade noggranna och eftertänksamma diskussioner med de släktingar till flickan som tog hand om henne, och vi var överens med dem om att det fanns ett stort värde i att låta flickans egna ord tala. Hur snart kan man som journalist intervjua och exponera en människa som just har förlorat en nära vän eller anhörig? - Jag har ingen tumregel. Varje fall är unikt. Kan man göra det samma dag? - Ytterligt sällan. Jag ser med kritiska ögon på de intervjuer som görs i direktsändning från stora katastrofer. Vi på DN är mycket återhållsamma i sådana situationer.