Summary: INSÄNDARE. Det utbredda jordbruket är en stor orsak till klimatförändringarna. Ju mindre kött och mjölk vi producerar, desto mer mark blir över för koldioxidbindande skog, skriver Jonas Paulsson.

Halten av koldioxid i atmosfären har nått rekordnivån 415 miljondelar. En miljon arter hotas av utrotning. Boven i dramat är det allt mer utbredda jordbruket. FN:s miljöpanel rapporterade 2010 att vi måste minska konsumtionen av kött- och mejeriprodukter för att undvika de värsta konsekvenserna av klimatförändringarna. Det är allvarligt att varken den nationella eller internationella debatten handlar om vår djurhållning. Träd skulle kunna växa på den mark som vi använder för detta. Ju mindre kött och mjölk vi producerar, desto mer mark blir över för koldioxidbindande skog. Riv upp livsmedelsstrategin från 2017 som slog fast att djurindustrin ska öka produktionen fram till 2030. Vi behöver även en nationell vegonorm och utfasning av mejeriprodukter. Därtill måste vi lyfta frågan om djurhållningen och köttkonsumtionen i EU och FN. DN Åsikt 17 maj 2019 kl 16 Insändare Jonas Paulsson: ”Vegonorm kan mildra jordbrukets klimatpåverkan” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: INSÄNDARE. Kollektivtrafiken har stora förutsättningar att ta över efter massbilismen i hela landet. Men på många håll dras stationer in och fler tvingas in i bilberoende. Därför krävs även ett kollektivtrafikuppror, skriver Christian Tengblad.

Bensinupproret får nya sympatisörer. Det är inte konstigt när en klimatpolitik för minskat bilåkande bedrivs med bara piska och inga morötter. Samtidigt är klimatförändringarna ett riktigt hot och drabbar bonden mycket hårdare än bloggaren. Höjda bensinskatter utan nya möjligheter kommer inte att funka. Kollektivtrafiken har stora förutsättningar att ta över efter massbilismen i hela landet. Men då krävs även ett kollektivtrafikuppror. I glesbygd kommer inte bussar med tidtabell vara effektivt. Däremot behövs avgiftsfria byabussar där turer anpassas efter behov och byborna är en del av lösningen. Detta har exempelvis testats i västernorrländska Kölsillre. I mindre kommuner och städer finns det mängder av exempel på kollektivtrafik som byggts ut och avgiftsbefriats. I Avesta var de flesta nya bussresenärer tidigare bilister. Men på andra håll dras stationer in och fler tvingas in i bilberoende. I storstäderna skenar avgiftstrycket. Göteborgarna väntas få 20 procent dyrare månadskort. Hela landet får betala för mångmiljardcirkusen Förbifart Stockholm, medan kollektivtrafikanterna där ansätts med högre priser. Situationen ser olika ut beroende på var man bor, men behovet av en utbyggd och fri kollektivtrafik har vi gemensamt. DN Åsikt 17 maj 2019 kl 15 Insändare Christian Tengblad: ”Det är hög tid för ett kollektivtrafikuppror” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: INSÄNDARE. Nu när sommaren snart är här och allt fler väljer bort bilen för cykeln blir det påtagligt vilket dåligt trafikhyfs många har. Anpassa farten, visa vart du ska och respektera dina medtrafikanter är några av mina tips, skriver cykelnörden Matts Karlström.

Nu tycks sommaren äntligen vara på väg och många av huvudstadens invånare väljer liksom jag bort bil och kollektiva färdmedel till förmån för cykeln. Det är bra för både miljö och hälsa och således en synnerligen god idé om det inte hade varit för det faktum att Stockholmare som grupp inte kan cykla. Alls. Förvisso klarar de flesta att hjälpligt ta sig fram utan att tippa åt sidan men ungefär där når de flesta toppen av sin förmåga. Jag tänkte därför, till fromma för den kollektiva psykiska hälsan och länets redan hårt pressade akutmottagningar, bidra med några lika handfasta som enkla tips avsedda att minimera antalet olyckor och skapa harmoni på cykelbanan. Klipp gärna ut, laminera och tejpa fast på ramen! 1. Anpassa farten. Att man kan cykla fort betyder inte att man ska göra det hela tiden och överallt. Lika olämpligt som det är att köra 110 på en 30-väg är det att trampa som om det inte fanns en morgondag genom folkvimlet på Götgatspuckeln. 2. Lär dig skilja på höger och vänster. Håll till höger och passera andra cyklar till vänster. När du kört förbi flyttar du dig åter ut till höger. Även om cykelförsäljaren sa att ditt nya fartvidunder är ”typ en sån dom kör med på Girot fast med rakt styre” och du har gjort dina trivselkilon aerodynamiska med hjälp av en neongul spandexdräkt kan du utgå ifrån att det kommer någon bakifrån som är både snabbare och duktigare på cykeln än du. 3. Visa vart du ska. Eftersom de flesta som är ute och rör sig i Stockholmstrafiken inte är tankeläsare är det en god idé att med en enkel handsignal visa att man ämnar svänga. Detta fyller samma funktion som körriktningsvisaren i en bil. (För de taxichaufförer, hantverkare och ägare av tyska prestigevagnar som nu förbryllat kliar sig i huvudet kan jag informera att den utrustningen numera är standard på de flesta bilar och manövreras med en fiffig spak till vänster om ratten). Detta är den enda anledningen att någonsin släppa styret vilket osökt för oss in på nästa punkt. 4. Håll båda händerna på styret och båda ögonen på vägen. Ett lika plötsligt som oemotståndligt behov av att statusuppdatera, skicka ett sms eller inventera cykelkorgen kan vi alla drabbas men en god idé är att utföra dessa sysslor i stillastående. 5. Respektera dina medtrafikanter. Understundom dyker det upp breda, vita parallella streck på vägen. Här är det tänkt att fotgängare ska kunna korsa din väg utan risk för att bli torpederade av en 50-årskrisande mellanchef med tillhörande skivbroms-räcer-pendlar-hybrid (17.995 kronor inklusive snabba sportglasögon). Bromsa in i god tid och låt de gående passera. Om en bilist gör motsvarande för dig, visa din uppskattning genom en liten vinkning eller en nick. Sammantaget minskar ett positivt och respektfullt bemötande risken för dålig stämning nästa gång du berättar för någon att du cyklar till jobbet. 6. Slit inte ut ringklockan. Lika lite som du hänger på tutan varje gång du ser ett annat fordon framför dig när du kör bil behöver du plinga oavbrutet när du är ute och cyklar. Det är ditt jobb att ta dig fram på ett säkert sätt och att använda ringsignaler för att säga ”flytta på dig! Jag har mer bråttom än du!” är lika ofint som onödigt. 7. Det där med batterier. Numera är flera cyklar utrustade med elmotor. Det många inte tycks förstå att den endast hjälper till med att trampa. Styra och tänka måste man fortfarande göra själv och även du på självkörande cykel bör ha i åtanke att de 25 kilometer i timmen du uppfattar som en närmast svindlande hastighet representerar maklig promenadtakt för en van cyklist utan motor. Håll till höger. Rulla säkert så ses vi ute på cykelbanan! DN Åsikt 17 maj 2019 kl 13 Insändare Matts Karlström: ”Stockholmarna måste lära sig lite cykelhyfs” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: DN DEBATT 17/5. I debatten framställs EU:s makt ofta som negativ och farlig och okunskapen är utbredd. Det riskerar bli till en demokratifälla i valrörelsen vilket varken gagnar Sverige eller EU. Väljarna behöver till exempel få veta hur EU lyft konsumentsäkerheten med frågor om djurhälsa, djurskydd och livsmedelssäkerhet till en världsledande nivå, skriver forskaren Martin Wierup.

EU är i dag måltavla för olika påståenden från våra blivande EU-parlamentariker. EU:s makt framstår som en vattendelare i opinionen och framställs ofta som negativ och farlig. Vad är då sant och vem skall försvara EU? EU och dess institutioner har svaret men kan inget säga – de är formellt bara tjänstemän som utför det medlemsländerna bestämt. De svenska politikerna som varit med och bestämt visar sällan något intresse för att förklara – deras inflytande riskerar då att förminskas eftersom flera områden redan sköts av EU. Väljarna behöver få veta. Deras dåliga kunskap om EU framkommer i olika opinionsundersökningar. Statsvetaren Magnus Blomgren har tidigare på Europaportalen undrat vad tillfrågade skall ta ställning till eftersom det saknas debatt kring frågor om svenskt EU-medlemskap och EU-samarbete, frågor som enligt honom är politiskt döda. Denna okunskap riskerar bli till en demokratifälla i valrörelsen vilket varken gagnar Sverige eller EU. Därför krävs fördjupad information och en väg är att ta lärdom av de sakområden där europeiskt samarbete sedan länge förekommer. Ett av dessa områden som berör oss alla är konsumentsäkerheten med de veterinära frågorna om djurhälsa, djurskydd och livsmedelssäkerhet. Under EU:s ledarskap har de med stöd av Sverige utvecklats till en världsledande nivå men där Sverige, från att ofta ha varit ledande, nu behöver anstränga sig för att hänga med i EU:s utveckling. Konsumentsäkerheten gäller kontrollen av livsmedelsindustrin, EUs största och Sveriges fjärde industrigren. Genom Amsterdamfördraget fick EU 1997 ansvaret för detta område med de viktiga sanitära och fytosanitära frågorna (SPS-frågorna), som handlar om åtgärder som länder vidtar för att skydda människors, djurs och växters liv och hälsa från risker kopplade till livsmedel, foder, djursjukdomar eller växtskadegörare. EU är världens största exportör och importör av livsmedel och jordbruksvaror. Stoppad smittspridning öppnade gränserna. Det veterinära området dominerar SPS-frågorna och gäller i grunden kontroll av ett brett panorama av infektionssjukdomar, det största hotet mot tillgången på säkra livsmedel – allt från kött, mjölk, ost till ägg och fisk. För att kontrollera de mest smittsamma och begränsande sjukdomarna utförde flera EU-länder på 1990-talet årliga massvaccinationer till en kostnad på 1 miljard kronor per år. Vaccinationerna hindrade sjukdomsutbrott men dolde den fruktade smittspridningen. Därför var det förbjudet att importera nöt- eller svinkött och delikatesser som parmaskinka, från flera EU-länder till länder som liksom Sverige var fria från sjukdomarna. Dessa livsmedel är nu dagligvaror i våra butiker. Scenförändringen inleddes 1993 med EU:s beslut om fri rörlighet mellan unionens länder, djärvt och riskfyllt för livsmedel. Länders misslyckanden gav EU ledarskapet. Framgången möjliggjordes genom att helt enkelt utrota de sjukdomar som stoppade handeln, det som många medlemsländer inte själva klarat av. Vägen dit äventyrades dock av två mycket stora utbrott av klassisk svinpest. Dessutom ett utbrott av mul- och klövsjuka, som bara i Storbritannien beräknades kosta 8 miljarder pund. Revisioner visade att utbrotten berodde på medlemsländernas tillkortakommanden – de ansvarade då själva för sjukdomskontrollen. Samma sak framkom vid insatserna mot galna kosjukan. I den allvarliga situation som då rådde sågs det som nödvändigt att låta EU ta kommandot. Beslutet föregicks intressant nog inte av någon särskild politisk diskussion i Sverige eller övriga EU-länder. Beslutet var inte tandlöst – det följdes av en aktionsplan med 84 åtgärder som effektivt genomförts. Imponerande reformarbete. Bland resultaten kan först noteras att allvarliga sjukdomsutbrott drastiskt har minskat och nu bekämpas effektivt. Forskningsinsatser har skapat nya metoder för kontroll och diagnostik som säkerställs av referenslaboratorier. En elegant process har skapat förtroende mellan medlemsländerna bland annat för beslut om när handel efter ett sjukdomsutbrott riskfritt kan återupptas. EU:s nya djurhälsolag (2016) fokuserar på förebyggande också av de vanligaste sjukdomarna i djuruppfödningen. Det förbättrar djurskyddet och minskar användningen av antibiotika som nu dokumenteras i flertalet länder – nödvändigt för att minska problem med antibiotikaresistens. EU driver framgångsrikt frågor som tidigare av flera medlemsstater ansågs oväsentliga, som djurskydd och kontroll av salmonella. En ny livsmedelslag (2002) innebar ett paradigmskifte för livsmedelskontrollen. Den nya livsmedelsmyndigheten (EFSA), med åtta vetenskapliga paneler, har blivit en garant för att beslut är evidensbaserade och inte grundade i politik eller lösryckta fakta. Import till EU sker vid utvalda platser med effektiva identifierings- och spårsystem som även kan följa djur och livsmedel från gård till konsument. Nyligen fick vi uppleva systemets effektivitet då illegalt slaktade djur i Polen snabbt spårades till enskilda restauranger i Sverige. Viktigast är kanske dock en nyinrättad inspektionsmyndighet (FVO) som ser till att medlemsländerna sköter sina åtaganden – resultatet visas öppet på nätet. Världsledande nivå till gagn för Sverige. Efter olika seniora positioner och uppdrag inom det veterinära SPS-området bland annat i Sverige och EU både före och efter EU-inträdet, vill jag hävda att konsumentsäkerheten i EU nått en världsledande nivå som även inneburit en betydande förstärkning för Sveriges konsumenter och av vår veterinära infrastruktur. Vi deltar nu aktivt i ett berikande europeiskt samarbete och har tillgång till EU:s samlade expertis, som vi som ett litet land inte klarar oss utan. Vi kan påverka utvecklingen i hela EU när vår kompetens och våra argument är hållbara. Sverige kan och behöver göra mer. Marit Paulsens (L) insatser i EU-parlamentet är ett politiskt föredöme. Om vi vill öka vårt inflytande behöver vi dock stärka vår närvaro i den viktiga EU-kommissionen. Vår regering behöver också verka för fler svenskar på kommissionens eftertraktade och styrande positioner, något som är en självklarhet för andra EU-länder. Sverige kan inte bara vila på lagrarna när hela EU går framåt. Vi behöver ta nya tag även på områden där vi tidigare varit ledande. Det är dags att lämna livsmedelskedjans splittrade myndighetsstruktur där samma myndigheter dessutom både skall kontrollera och främja lantbruket och varför inte ta lärdom av den politiska och exekutiva handlingskraft som EU här visat. Avslutningsvis vore det förvånande om vår statsförvaltning även på andra områden inte skulle berikas av EU:s samlade erfarenhet och expertis och professionella ledarskap. Det behöver inte ge anledning till ängslan utan kan ses som en spännande möjlighet och troligen en nödvändig utveckling för Sverige. 17 maj 2019 Debattartikel Martin Wierup, professor emeritus vid Sveriges Lantbruksuniversitet: ”Väljarna måste få besked om EU:s stora framgångar” Repliker Alexandra Waluszewski, professor, ekonomiskt-historiska institutionen samt forskningsledare vid Uppsala antibiotika centrum, Uppsala Universitet: ”Att hänvisa till ’EU:s ledarskap’ är en grov förenkling” Slutreplik från Martin Wierup: ”Vad skulle hänt utan EU:s ledarskap?”


Summary: DN DEBATT 16/5. Trots de senaste årens svaga krona har svensk export vuxit mindre än vad exportmarknaderna gjort. Vi har tappat marknadsandelar jämfört med flertalet konkurrentländer. Lönekostnaderna har sedan finanskrisen ökat snabbare än produktivitetstillväxten. Det är inte hållbart på sikt, skriver sex näringslivsföreträdare.

När företagen blickar framåt och formulerar sina strategier för de närmaste åren så präglas dessa särskilt av en hårdnande konkurrens och snabbare teknikutveckling. Som en konsekvens har lönekostnaden blivit en ännu viktigare faktor för konkurrenskraften i alla delar av näringslivet. Flera år med lönekostnadsökningar som varit högre än i jämförbara länder, och som överstigit produktivitetsutvecklingstakten, har undergrävt svensk konkurrenskraft. Det visar en ny rapport från Svenskt Näringsliv. För en liten öppen ekonomi som den svenska är det livsviktigt att företagen kan hävda sig på den internationella marknaden. Det senaste decenniet har konkurrenssituationen hårdnat kraftigt, drivet av globalisering och digitalisering. Allt fler sektorer och arbetsmoment blir konkurrensutsatta. Konkurrensen är numera global för en allt bredare del av näringslivet. Med internationell konkurrens menas att utgångspunkten för prissättningen inte är de egna kostnaderna utan internationella konkurrenters pris. För industrin har detta varit legio under decennier men för andra branscher har denna internationalisering accelererat under senare år. I rapporten analyserar vi olika aspekter på lönens inverkan på konkurrenskraften. Slutsatsen är solklar: Pris- och kostnadstryck i relation till produktiviteten är avgörande för konkurrenskraften. I ett kortsiktigt perspektiv – där det handlar om att få avsättning för den befintliga produktionen och på så sätt klara jobben och generera resurser för den fortsatta utvecklingen – är det i princip allt. Därför är det illavarslande att kostnadsläget i Sverige är högre jämfört med övriga Västeuropa, och än tydligare jämfört med EMU-området. Kostnaderna har dessutom ökat snabbare i Sverige än i omvärlden under de senaste åren. Enligt statistik från Eurostat hamnar den genomsnittliga arbetskraftskostnaden för hela ekonomin per timme i Sverige 12 procent över Tysklands och 20 procent över länderna som ingår i Kix-index, Sveriges viktigaste handelspartners. Visst har löneökningstakten dämpats i Sverige – men inbromsningen har varit ännu starkare i Europa. Allt fler branscher är direkt utsatta för internationell konkurrens. Därför går det inte längre att tala om en skyddad och en oskyddad sektor. Den ökade globala konkurrensen har letat sig in i varje vrå av svensk arbetsmarknad, utanför den offentliga sektorn. För tjänstesektorer som handel är kostnadsläget kraftigt högre jämfört med konkurrenter på den globala arenan, men även industrin ligger högre. Den här utvecklingen har ett pris. Trots de senaste årens svaga krona har svensk export vuxit mindre än vad exportmarknaderna har gjort. Vi har tappat marknadsandelar jämfört med flertalet konkurrentländer. Det är genom högre produktivitet som förutsättningar skapas för högre löner. Men Sveriges produktivitetsutveckling har följt en globalt svag produktivitetstrend och ser även ut att utvecklas mycket svagt kommande år. En lägre produktivitetstillväxt innebär att utrymmet för lönekostnadsökningar minskar. Mellan 1993 och 2006, det vill säga mellan nittiotalskrisen och finanskrisen, var den genomsnittliga produktivitetsutvecklingen i näringslivet 3,6 procent per år. Sedan finanskrisen har den i genomsnitt varit 0,6 procent. Samtidigt har svenska reallöner vuxit med 1,8 procent per år. I år väntas produktivitetstillväxten i näringslivet bli ännu lägre, 0,3 procent. I offentlig sektor råder sedan flera år en negativ produktivitetstillväxt. Detta speglas också i ekonomin som helhet där produktivitetsutvecklingen föll från nära 3 procent perioden 1996–2006 till 0,5 procent perioden 2007–2018, vilket är en något sämre utveckling än i omvärlden. Att över lång tid öka arbetskostnaderna i högre takt än vad produktiviteten ökar är inte långsiktigt hållbart. Trots en relativt stark industri tar vi ut mer än vad företagen presterar. Tack vare industriavtalet har vi verktyg för att hantera detta framåt. Det finns ingen alternativ förhandlingsmodell som på ett bättre sätt skulle verka för en lönebildning som ökar konkurrenskraften. De två decennierna innan industriavtalet innebar skyhöga löneökningar i kronor – men realt under en halv procent per år. Utan en klok lönebildning klarar vi inte av att slå vakt om Sveriges konkurrenskraft. Tittar vi övergripande kan vi se att svenska företag håller sig väl framme på den globala arenan. Sverige är i dag djupt delaktigt i globala värdekedjor och deltar i ökande utsträckning i de delar av de globala värdekedjorna som ger möjlighet till välavlönad sysselsättning. Men det finns mer att ge. Det yttersta syftet med konkurrenskraft är att öka invånarnas välstånd. Sverige låg på plats elva bland världens länder i OECD:s välståndsliga år 2017. Trots att vår position har hållit sig kring plats tio under en följd av år så har avståndet i termer av välstånd till de fem högst rankade länderna ökat sedan början på 2000-talet. Ska Sverige långsiktigt utveckla konkurrenskraften i globala värdekedjor så måste vi acceptera en större lönespridning. Vi skiljer oss från flertalet konkurrentländer genom höga lägstalöner och relativt låga löner för högkvalificerad arbetskraft. En sammanpressad lönestruktur i kombination med höga marginalskatter och låg utbildningspremie rimmar illa med en långsiktig förmåga att bibehålla och utveckla konkurrenskraft. Det blir problem vad gäller kostnader, när det gäller enklare jobb, och det försämrar möjligheten att rekrytera till högkvalificerade jobb. Ur både ett kort- och långsiktigt perspektiv är det oerhört viktigt hur lönebildningen fungerar. En alltför snabb kostnadsutveckling slår direkt mot konkurrenskraften. På lång sikt avgör bland annat kompetensutveckling, flexibilitet och konfliktregler. Det är frågor som är direkt kopplade till den svenska partsmodellen och därmed till avtals- och lönebildningsprocessen. Vid årsskiftet sätter sig industrins parter för att förhandla fram ett nytt industriavtal som innebär ett nytt märke för lönebildningen i Sverige, efter innevarande treårsavtal som då löper ut. Det blir startskottet på en avtalsrörelse som totalt kommer att omfatta 2,8 miljoner anställda inom 500 avtal. Samtliga sektorer av näringslivet berörs. Vi har mycket att vinna på att värna om en välfungerande och långsiktigt genomtänkt lönebildning. Vårt mål lär solklart. Det krävs avtal för starkare internationell konkurrenskraft och fler jobb i Sverige. Rapporten Svenskt Näringsliv har genomfört projektet ”Lönens inverkan på Sveriges internationella konkurrenskraft” för att belysa lönebildningens viktiga roll för svensk konkurrenskraft. I projektet analyseras olika aspekter på lönens inverkan på konkurrenskraften. Slutrapporten publiceras i dag torsdag. Författare är nationalekonomerna Lars Jagrén, Bo Enegren och Torbjörn Halldin. 16 maj 2019 Debattartikel Sex företrädare för arbetsgivarorganisationer: ”De svenska lönerna har ökat för snabbt de senaste åren” Repliker LO:s ledning: ”Sverige blir inte ett rikt land genom uteblivna reallöneökningar” Facken inom industrin: ”Arbetsgivarnas bild av produktivitetstillväxten är snedvriden” Slureplik från arbetsgivarföreträdare: ”Avtalsförhandlingar kan inte bygga på vadslagning om kronkursen”


Summary: REPLIK DN DEBATT 12/5. En utvärdering av forskningsråden, liksom hur universiteten själva fördelar sina forskningsanslag, vore bra. Men Hall och Sandströms debattartikel är tunn på argument för att svensk forskningsfinansiering bör förändras, skriver medicinforskaren Jonas F Ludvigsson.

Patrik Hall och Ulf Sandström föreslår i sin debattartikel att forskningsråden ska läggas ned för universitetens bästa. De skriver i sin artikel att ”mycket talar [istället] för att rådssystemet leder till våldsam ineffektivitet…”, och att råden mest handlar om att hålla de stora universiteten under armarna. Jag har en professur vid ett av de stora universiteten (Karolinska institutet) men är också verksam som läkare och forskare vid Örebro universitetssjukhus och 3 av mina 5 doktorander är inskrivna vid Örebro universitet. Jag tror därför jag har möjlighet att litet betrakta Hall/Sandströms artikel från flera perspektiv. 1 Länder som ger rådighet till sina universitet/forskarnas fakulteter har visat sig mer effektiva. Här citerar Hall och Sandström en artikel av van den Besselaar och Sandström när de hävdar att forskningsråd inte kan förutsäga framgångsrik forskning. Men läser man den artikeln så står det: ”The selected applicants [de som fått anslag] have a much higher output in terms of papers” samt ”The successful applicants also have a higher score on the various citation-based indicators than the non-successful ones”. Detta är forskarnas huvudfynd och det förefaller litet konstigt att använda detta som ett argument för att länder utan forskningsråd skulle vara mer effektiva (utöver det faktum att man vill lägga ned svenska forskningsråd på basen av en undersökning av 243 nederländska forskare vilka sökte anslag för femton år sedan). Men även om Hall och Sandström egentligen inte presenterar några data kring faktisk forskningsfinansiering och ”effektivitet” i sin artikel så diskuteras just detta förhållande i en rapport av Olle Häggbom för Sveriges Universitets- och Högskoleförbund 2014. I rapporten skriver Häggbom: ”De statistiska analyser som Ulf Sandström och Ulf Heyman försöker göra över forskningsfinansieringssystemen är intressanta men de hittar inga sådana samband som förklarar effektivitetsskillnader mellan länder.” Frågan blir då hur Hall och Sandström kan hävda att forskningsråden leder till en ”våldsam ineffektivitet för den svenska forskningen”? 2 En nyanserad diskussion om konkurrensens faktiska effekter. Här håller jag med Hall och Sandström. En diskussion kring konkurrens är bra. Det finns dåliga saker med att lägga tid på att söka anslag. Men ingen kan heller förneka att den som måste sätta saker och ting på pränt (söka anslag) tvingas vässa sina idéer, och konfrontera svagheter med sitt projekt. På sikt ökar det chanserna för ett väl utfört projekt. Hall och Sandström säger att det är ”dumdristigt för Sverige som forskningsnation att fortsätta underhålla denna rådsbyråkrati”. Byråkrati?? Vetenskapsrådet hade enligt sin årsredovisning 2017 motsvarande 179 heltidsanställda. Det kan jämföras med de 5.500 anställda vid Stockholms universitet. 3 Jävsförhållanden. Ja, det förekommer jävsförhållanden inom forskningen. Det är för att minimera jäv som jag som örebroare/stockholmare granskar ALF-ansökningar från Umeå, och som min professorskollega vid Karolinska institutet granskar cancerfondsansökningar från Norge. Vi forskare vill stå fria i vår granskning av andras forskning. Inte sällan använder forskningsråden utländska granskare till de tyngsta anslagen, vilket illustreras av att en sökande nyligen diskvalificerades till en forskartjänst eftersom han i motsats till instruktionerna skrivit sin sin ansökan på svenska (granskarna var från USA och England, de kunde inte svenska och kunde därför inte poängsätta hans ansökan). Här är det svårt att se några närhetsmekanismer. Jag tror inte att alla jävsregler efterlevs, men som exemplen ovan visar så finns en strävan bland forskningsråden och andra forskningsfinansiärer (som använder konkurrens vid utdelning av medel) att undvika jäv. Hur Hall och Sandström kan tro att närhetsmekanismer skulle få mindre betydelse för att medel fördelas av universiteten själva, och inom respektive universitet är en gåta för mig. 4 Ska politiker få styra forskning genom forskningsråden? Nja, frågan är inte så enkel. Ingen vill ha kortsiktiga lösningar. Men faktum är att det trots allt är skattepengar som via forskningsråden finansierar forskning. Jag tror på fri forskning, men som skattebetalare vill jag också ha valuta för pengarna och jag har valt politiker för att jag har förtroende för dem. Det är gott att Hall och Sandström mot slutet av sin artikel ger förslag på hur de vill fördela pengar. De vill använda bibliometri (”ett korrektiv i form av bibliometriska uppföljningar … är nödvändiga i det sammanhanget”). Jag tror på bibliometri, men bibliometri är också ett trubbigt instrument. I det exemplet Hall och Sandström ger menar de att mindre lärosäten är missgynnade (”de [mindre lärosätena] får endast 4% av anslaget men har 11% av publikationerna”). Men har inte den bibliometriska forskningen kommit längre än att vi fortfarande bara räknar antal publikationer? Hur ser förhållandet mellan anslag och vetenskap ut om vi istället tittar på citeringar? Och om som Hall och Sandström enbart räknar publikationer - ska vi sätta likhetstecken mellan en artikel i Nature/Science och en i J of Informatics? Och hur ska bibliometrin fånga upp faktorer som ”interaktion med samhället”, och forskningens relevans? Bibliometri har sina klara förtjänster men kan inte ersätta externgranskning av ansökningar. En utvärdering av forskningsråden, liksom hur universiteten själva fördelar sina forskningsanslag, vore bra. Men Hall och Sandströms debattartikel är tunn på argument för att svensk forskningsfinansiering bör förändras. 12 maj 2019 Debattartikel Patrik Hall, professor i statsvetenskap vid Malmö universitet och Ulf Sandström, docent i teknik och social förändring vid KTH: ”Lägg ner forskningsråden för universitetens bästa” Repliker Företrädare för Kungliga vetenskapsakademiens kommitté för forskningspolitiska frågor och presidium: ”Förslaget riskerar att leda till statlig styrning och nepotism” Professorerna Gustaf Arrhenius, Christina Garsten och Bo Rothstein: ”Risk att lokala särintressen ges makt att prioritera forskning” Jonas F Ludvigsson, barnläkare och professor, Karolinska institutet samt adjungerad forskare, Örebro universitet: ”Tunna argument för förändrad forskningsfinansiering” Anna Montell Magnusson, docent, universitetslektor och biträdande professor, Karolinska institutet och Linköpings Universitet: ”Ett allvarligt angrepp på vetenskapen” Sven Stafström, generaldirektör Vetenskapsrådet: ”Förslaget bygger på en rad felaktigheter” Slutreplik från Patrik Hall och Ulf Sandström: ”Replikerna avslöjar ett förakt för universiteten”


Summary: INSÄNDARE. Lägg barnbidraget på toppen av inkomsterna för höginkomsttagare. De som verkligen behöver bidragen får då behålla sina, medan de rikaste får lämna tillbaka en del till statskassan, skriver Olle Meyer.

Då och då ser man insändare som ondgör sig över att det är ett slöseri med skattepengar så länge barnbidrag inte behovsprövas. En behovsprövning är krånglig, för då skulle myndigheter behöva gå in och rota i varje barnfamiljs privata förhållanden. Sådana utredningar är dessutom dyra för skattebetalarna. Individuella bidrag lockar dessutom till fusk, så generella bidrag är oftast att föredra. Det nuvarande systemet har fördelen att alla barnfamiljer får samma bidrag – utan byråkratiskt krångel. Men är det egentligen rimligt att föräldrar med höga inkomster, kanske med en sammanlagd årsinkomst om en miljon kronor, det vill säga 40 000-50.000 kronor i månaden per förälder, får maximala barnbidrag? Alla tvåbarnsfamiljer kan kvittera ut ett barnbidrag på 1.250 kronor i månaden, det vill säga nästan 32.000 kr på ett år. Trebarnsfamiljer får nästan 54 000 kr och fyrabarnsfamiljer närmare 81.000 kr – och allt detta skattefritt. Höginkomsttagare kan lätt lägga undan barnbidragen, tex. till barnens blivande bostäder, vilket i sin tur driver på priserna på bostadsrätter. Är detta rimligt? Det ökar ju klassklyftorna, tvärtemot vad som en gång var tänkt med barnbidragen. De som är arbetslösa och får A-kassa måste skatta för sin ersättning som en inkomst. Likadant är det för de som har sjukpenning. Beloppen läggs på deras eventuella andra inkomster och slutsumman beskattas. Varför inte också beskatta barnbidraget? Lägg barnbidraget på toppen av inkomsterna och beskatta det från en viss inkomstnivå – ungefär där man också betalar statlig skatt. Hur stor del av barnbidraget som skulle beskattas vid olika inkomstnivåer får utredare precisera. De som verkligen behöver barnbidrag får då behålla sina, medan höginkomsttagare får lämna tillbaks en del till vår gemensamma statskassa. Där kan pengarna användas bättre, och inga myndigheter måste gå in och rota i familjernas privatekonomi. Detta borde vara en idé för alla partier som vill att staten ska koncentrera sig på sina centrala uppgifter: försvaret, rättsväsendet och undervisningsväsendet. Det borde också vara intressant för de partier som ogillar klyftorna i samhället. DN Åsikt 14 maj 2019 kl 15 Insändare Olle Meyer: ”Låt höginkomsttagare betala skatt på barnbidrag” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: INSÄNDARE. De oskyldiga barnen till IS-svenskar måste hämtas hem. Regeringen behöver hitta en effektiv behandlingsplan för att integrera dem i samhället. Sverige har skrivit påbarnkonventionen och måste ta ansvar för alla barn, skriver Ayman Kasheet.

Vi kan inte stänga dörren i ansiktet för de IS-svenskars barn som befinner sig i Syrien. De är offer för våldsextremism och terrorbrott. Således är vi skyldiga att värna deras rättigheter. Dessa barn kallas av många för tidsinställda bomber. Det är avskyvärt och ansvarslöst att uttrycka sig på det sättet. Alla barn har samma status och de måste behandlas rättvist. Vi kan inte sätta en IS-stämpel i deras pannor. De kommer inte att kunna integreras om folk fortsätter behandla dem orättvist utifrån deras föräldrars handlingar. Flera politiker har gjort uttalanden som är baserade på spekulationer, och de försöker bara skapa så mycket oro, avsky och fasa som möjligt. Sverige har skrivit på barnkonventionen och måste ta ansvar för alla barn. IS-svenskars barn fick ingen möjlighet att välja själva sitt liv och det är inte deras fel att de har extremister till föräldrar. I Syrien hade barnen två val. Antingen tillämpade de IS regler och lydde order, eller så vägrade de och riskerade att bli torterade, våldtagna eller mördade. Danmark ska ta ifrån medborgarskapet för IS-krigarnas barn – ett oansvarigt agerande från den danska regeringen. Jag tycker att de bryter mot barnkonventionen. Att ta ifrån barn deras medborgarskap är en skam för ett modernt samhälle. Ska dessa barn bli statslösa? Det är vårt ansvaratt ge barn till IS-svenskar skydd och hjälp oavsett var de befinner sig, men att ge dem stöd på plats genom räcker inte. Svält och sjukdom belägrar dem och där finns inte ren luft, nyttig mat eller rent dricksvatten samtidigt som hygienen är undermålig, vilket leder till kroniska sjukdomar. Denna ödesfråga måste lösas omedelbart. Det handlar om liv och död. Jag och min familj kommer från Syrien. Vi har upplevt samma hemskheter i flyktingläger med ständig rädsla för våra liv. I lägren luktade bara död. Barnen är vid liv nu, men vem står ansvarig för eventuella dödsfall i framtiden? Vi kan lyckas med utmaningen att integrera IS-svenskarnas barn, men det krävs kompetens, stark vilja och kärlek för att utveckla dem inom alla samhällsgenrer. Sverige rankas som ett av världens främsta länder när det kommer till barnuppfostran, undervisning och utbildning. Vi kan ge dem all hjälp de behöver genom bra samarbete mellan socialtjänst, skola och barn- och ungdomspsykiatrin. Uppväxtmiljö och kultur spelar stor roll i uppfostran och beteende. Därför tror jag att barnen behöver leva i en lugn hemmiljö, utan sina våldsbejakande föräldrar. Där måste de lära sig våra sociala färdigheter och grundläggande värderingar innan de placeras i skola. De måste veta att alla människor ska kunna leva sida vid sida oavsett deras tro. Att utbilda IS-svenskarnas barn ger effektivare resultat än att landsförvisa dem. Om Sverige lämnar IS-terrorister och deras barn i Syrien kommer regimen lagföra dem. Det är en situation som vi måste förhindra. De döms till fängelse och träffar andra terrorister. Där blir barnen än mer hjärntvättade och lär sig om våldsbejakande extremism. När de blir äldre frisläpps de för att bilda nya terrorgrupper. Barnen måste hämtas hem då de är oskyldiga och befinner sig i livsfara. De behöver sjukvård, barnomsorg och utbildning, men regeringen behöver samtidigt hitta en effektiv behandlingsplan för att de ska bli ”avprogrammerade”. Jag är orolig över barnens hälsa och vädjar till regeringen att agera kvickt. Alla har rätt till ett tryggt liv och en ny chans. DN Åsikt 13 maj 2019 kl 17 Insändare Ayman Kasheet, Helsingborg: ”Barn till IS-svenskar måste hämtas hem” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: REPLIK DN DEBATT 10/5. De beräkningar som Hylander och Sidén redovisar håller inte måttet. Våra krav är tydliga: Sverige behöver ett energisystem i världsklass som inte innebär ett farligt beroende av andra och kärnkraft måste vara en del i ett sådant system, skriver företrädare för Teknikföretagen.

Sverige behöver säkerställa driften av våra existerande kärnkraftverk och dessutom göra en ny satsning på kärnkraft. Kärnkraften är nödvändig för att säkerställa vårt behov av baskraft och för att vi ska kunna göra den samhällsomställning som krävs för miljö och klimat. Det finns mycket att säga om de synpunkter som framförs i artikeln av Jonny Hylander och Göran Sidén där de kritiserar Moderaterna och Kristdemokraterna för kravet att bygga ny kärnkraft. Det korta svaret får ändå bli att de beräkningar som Hylander och Sidén redovisar inte håller måttet. Ett Sverige med minimala utsläpp av koldioxid kräver en kraftigt ökad elförbrukning. Och det kräver naturligtvis en kraftigt ökad produktion av el som inte ger utsläpp. Det finns i dag två sätt att producera el för att säkerställa behovet av baskraft utan klimatutsläpp, kärnkraft och vattenkraft. Utrymmet att väsentligt bygga ut vattenkraften är begränsat. Därmed blir kärnkraften central. De förnybara energikällor som Hylander och Sidén framhåller kommer för överskådlig tid endast vara komplement. Det är i och för sig bra med komplement men basen i Sveriges energisystem måste vara kärnkraft och vattenkraft. Att förlita sig på import är inte rimligt varken ur klimatsynpunkt eller ur säkerhetssynpunkt. El är numera lika livsavgörande i det moderna samhället som vatten och syre. Utan el stannar samhället. En stabil, konkurrenskraftig och ur klimatsynpunkt godtagbar tillgång till el är en grundförutsättning för samhället. Det är bra att vi börjar får en rimlig debatt om energisystem och energiförsörjning i Sverige. Utgångspunkten blir därmed att användningen av el väsentligt kommer att öka, sannolikt flerfaldigas. Det gäller både i näringslivet och i samhället i sin helhet. Den svenska industrin ställer om till hållbar produktion och går i bräschen för klimatsmarta lösningar. Även i övriga samhället ställer vi successivt om till att använda mer el, det gäller i allt från uppvärmning av fastigheter till elbilar och omställningen av hela transportsektorn. Vi måste helt enkelt producera mer el och kärnkraft kommer att behöva vara den primära produktionsmetoden. Moderna kärnkraftverk levererar med hög effekt och är säkra. Och kärnkraften släpper inte ut koldioxid. Forskning och utveckling av kärnkraften är också en väg att hitta lösningar på avfallsfrågan. Den kärnkraftskapacitet som kan behållas måste behållas. Dessutom måste vi ersätta de gamla kärnkraftsverken med nya moderna kärnkraftverk. Enligt vår mening krävs alltså att vi både underhåller och driver de befintliga kärnkraftverken och samtidigt bygger moderna kärnkraftverk. Precis som en ny bil är säkrare och effektivare än de bilar som byggdes för 50 år sedan är ny kärnkraft bättre än gammal, det vore konstig annars. Som vi sagt är en effektiv, stabil, konkurrenskraftigt och miljömässigt försvarbar produktion av el ett helt grundläggande samhällsintresse. Säker tillgång till är av samma dignitet som tillgången på syre och vatten. Ingen kan säga ”jag använder ingen el i dag utan väntar tills priset är bättre”, behovet är konstant och förbrukningen måste i varje hundradel mötas av exakt samma tillgång. Av det skälet och på grund av att avkastningshorisonten är för lång både var gäller storkraftnätet och basproduktionen, måste det vara den svenska staten som har ansvaret för energisystemet. Det är alltså staten som ska vara ansvarig för investeringarna i kärnkraft. Om det politiska systemet sviker och är oansvarigt och på grund av taktiska överväganden och politiska låsningar, försöker lägga ansvaret för utvecklingen av energisystem och kärnkaften på privata aktörer kommer det att sluta illa. Teknikföretagens krav är tydliga. Sverige behöver ett energisystem i världsklass som inte innebär ett farligt beroende av andra. Kärnkraft måste vara en konstant i ett sådant system. 10 maj 2019 Debattartikel Jonny Hylander, professor i förnybar energi, Högskolan i Halmstad och Göran Sidén, universitetslektor i elkraftteknik vid Högskolan i Halmstad: ”Argumenten för att bygga ny kärnkraft håller inte” Repliker Företrädare för Teknikföretagen: ”Förnybara energikällor endast komplement för överskådlig tid” KTH-forskarna Janne Wallenius, Pär Olsson och Peter Szakalos: ”Den verkliga kostnaden för vindkraft är mycket högre” Kärnfysikforskarna Ane Håkansson och Mattias Lantz vid Uppsala universitet: ”Hylander och Sidén blandar ihop effekt och energi” Slutreplik från Jonny Hylander och Göran Sidén: ”Kärnkraft behövs inte i Norden”


Summary: REPLIK DN DEBATT 12/5. Förslaget att överföra rådsmedel till universiteten utan att specificera hur forskningens kvalitet ska utvärderas och därmed påverka vilka forskare eller projekt som finansieras riskerar att leda till politiskt motiverade satsningar såväl som nepotism, skriver företrädare för Kungliga vetenskapsakademiens kommitté för forskningspolitiska frågor och presidium.

Svensk forskning har tappat i konkurrenskraft, men förslaget att överföra pengar från forskningsråden till universitetens basanslag som framförs både i debattartikeln och i styr- och resursutredningen (Strut) lär inte förbättra situationen. Det finns inget som tyder på att svenska universitet och högskolor själva skulle fördela resurserna på ett sätt som leder till bättre forskning, särskilt om de samtidigt förväntas uppnå politiska mål enligt förslagen i Strut. I det nuvarande systemet fördelas en del av de statliga forskningsmedlen i konkurrens mellan forskarnas projekt, framför allt via Vetenskapsrådet. Rådets väl utarbetade rutiner vad gäller opartiskhet och jäv utgör grunden för transparenta utvärderingar av forskningsprojekt och finansiering av de mest lovande projekten och de bästa forskarna oavsett lärosäte, kön eller forskningsinriktning. I den aktuella utredningen och debattartikeln föreslås att rådsmedel i stället överförs till universiteten utan att specificera hur forskningens kvalitet ska utvärderas och därmed påverka vilka forskare eller projekt som finansieras. Denna typ av icke-meritokratiska och icke-transparenta fördelningssystem kommer inte att gynna forskningens kvalitet. Det finns i stället en överhängande risk att detta leder till politiskt motiverade satsningar såväl som nepotism. Både i debattartikeln och i Strut uttrycker man oro för att fördelning via forskningsråd skulle leda till likriktning och motverka risktagande. Det är dock oklart på vilka grunder man hävdar detta. Forskningsprojektens nyskapande potential är en avgörande bedömningsgrund för Vetenskapsrådet och det Europeiska forskningsrådet (ERC), som finansierar den mest banbrytande och risktagande forskningen inom Europa. Strut föreslår att mängden forskningsmedel i ökad grad ska baseras på hur många studenter ett lärosäte utbildar. Att dela ut forskningsmedel som en sorts belöning för utbildning sänder helt fel signaler, såsom att forskningens kvalitet är av sekundär betydelse, att forskningens kvalitet inte påverkas av hur forskningsmedlen fördelas, eller att utbildning inte kan ha annat värde för universitetslärarna än som ett sätt att få forskningspengar. Argumentet att det saknar betydelse hur forskningsmedlen fördelas bygger delvis på den rapport av Hwang som också åberopas på DN Debatt. Rapporten påvisar att det finns en stark korrelation mellan ett universitets tillgängliga forskningsmedel och antal forskningspublikationer. Från detta drar Hwang den omotiverade slutsatsen att det i princip bara är mängden pengar som påverkar hur bra forskning det blir och indirekt att det inte spelar någon roll hur man fördelar forskningsmedlen. Korrelationer säger dock inget om orsakssamband. Man kan lika väl tolka resultatet som att det nuvarande finansieringssystemet fungerar bra eftersom universiteten får anslag i proportion till hur mycket de publicerar. Det kommer alltid finnas fler forskningsprojekt än vad vi har råd att finansiera med statliga medel. Statligt finansierad forskning måste därför fördelas i öppen konkurrens och med transparenta utvärderingssystem som framför allt prioriterar forskningens kvalité. 12 maj 2019 Debattartikel Patrik Hall, professor i statsvetenskap vid Malmö universitet och Ulf Sandström, docent i teknik och social förändring vid KTH: ”Lägg ner forskningsråden för universitetens bästa” Repliker Företrädare för Kungliga vetenskapsakademiens kommitté för forskningspolitiska frågor och presidium: ”Förslaget riskerar att leda till statlig styrning och nepotism” Professorerna Gustaf Arrhenius, Christina Garsten och Bo Rothstein: ”Risk att lokala särintressen ges makt att prioritera forskning” Jonas F Ludvigsson, barnläkare och professor, Karolinska institutet samt adjungerad forskare, Örebro universitet: ”Tunna argument för förändrad forskningsfinansiering” Anna Montell Magnusson, docent, universitetslektor och biträdande professor, Karolinska institutet och Linköpings Universitet: ”Ett allvarligt angrepp på vetenskapen” Sven Stafström, generaldirektör Vetenskapsrådet: ”Förslaget bygger på en rad felaktigheter” Slutreplik från Patrik Hall och Ulf Sandström: ”Replikerna avslöjar ett förakt för universiteten”


Summary: DN DEBATT 12/5. Vetenskapsrådet, Formas och Forte leder inte till att svenska universitet får högre kvalitet i forskningen. Mycket talar i stället för att rådssystemet leder till våldsam ineffektivitet för den svenska forskningen. Det är dags att utveckla en tillitsbaserad styrning och låta universitet och högskolor visa sig från sin bästa sida, skriver Patrik Hall och Ulf Sandström.

Leder Vetenskapsrådet (VR), Formas och Forte, till att svenska universitet får högre kvalitet i forskningen? Tyvärr är svaret nekande. Flera undersökningar pekar entydigt på att bidrag från VR inte ger bättre kvalitet på resultaten. Inte ens deras egen analysavdelning har under 20 års tid kunnat ge understöd till en argumentation för råden. Mycket talar i stället för att rådssystemet leder till våldsam ineffektivitet för den svenska forskningen, att jävsförhållanden introduceras och att råden mest handlar om att hålla de stora universiteten under armarna. Tanken bakom rådsmodellen är den stenhårda konkurrensens järnlag. Vad är resultatet av denna modell? Sedan VR, Formas och Forte bildades 2001 har svensk forskning legat på ungefär samma prestationsnivå med små variationer. Samtidigt har politiken successivt kraftigt ökat resurserna till råden. Denna ökade makt har dock inte resulterat i positiva effekter. Utväxlingen på insatta resurser är påfallande svag. Svenska artiklar uppmärksammas inte i större utsträckning än tidigare. Sverige ligger kvar på en förhållandevis medioker nivå. Nu är det tid att med kritisk blick utvärdera rådsmodellen. Den levererar inte. När så mycket som en femtedel av svenska forskares arbetstid läggs på att jaga externa pengar för att kunna bedriva forskning har systemet gått i spinn (Hwang, Forskningskvalitet, effektivitet och extern finansiering, 2018). Få ansökningar beviljas pengar. Effekten blir en massiv frustration bland forskarna i landet och en kraftig ineffektivitet när det gäller deras tidsanvändning. Tyvärr riskerar den Fredmanska Styr- och resursutredningens förslag (SOU 2019:6) om balans mellan externfinansierad forskning och basanslag att bli en halvmesyr. Vårt förslag är därför att helt lägga ner de statliga forskningsråden VR, Formas, Forte. Det skulle ändra spelvillkoren för universiteten och ge dem rådighet över den egna verksamheten. 1 Länder som ger rådighet till sina universitet och till forskarnas fakulteter har visat sig vara mer effektiva och får bättre resultat i internationella jämförelser än Sverige. Råden har oproportionerligt stor makt över svensk forskning, samtidigt som de saknar förmåga att kunna förutsäga vilken forskning som kommer att bli framgångsrik i framtiden (Sandström & Van den Besselaar, Journal of Informetrics, 2015). Förtroendet för universiteten är självfallet en mycket ömtålig sak och kan raseras med ens (till exempel Macchiarini-affären). Men överlag är universitet ett bra sätt att organisera forskning och om verksamheten lämnas i fred inom ett rimligt regelverk går det med stor sannolikhet åt rätt håll. 2 En nyanserad diskussion om konkurrensens faktiska effekter behövs. Medieforskare pekade tidigt på att konkurrensen om tv-tittarna visserligen ledde till många kanaler men uppenbart var att konkurrensen enbart handlade om några få segment av marknaden. Samtidigt blev det också uppenbart att såväl mångfald som kvalitet försämrades. Detsamma gäller även andra konkurrensutsatta marknader och forskningen är knappast ett undantag. Det är häpnadsväckande att det konkurrensbaserade bidragssystemet som helhet aldrig har utvärderats. De negativa effekterna är välkända – tendens till mainstream-forskning och aversion mot risktagande. Idén med forskningsråden var från första början att ge erkänt kunniga forskare extra resurser oavsett vad de ville göra. Nu har rådsmodellen vuxit till en förgivettagen byråkrati som motverkar sin egen idé. Vi menar att det är dumdristigt för Sverige som forskningsnation att fortsätta underhålla denna rådsbyråkrati. 3 Men är inte dessa organ styrda av forskarna själva? Varför motverkar representanter för universitet och högskolor sitt eget bästa? Studier av Sandström & Hällsten (Scientometrics 2008) visar att tendensen att gynna de som ligger nära bedömarna, till exempel genom jävsförhållanden eller nära bedömarnas egen inriktning, väger så tungt att representanterna inte kan motstå frestelsen att lägga ett ord för det man är bekant med för att det känns tryggt. I slutänden är det endast en eller ett par kandidater som varje ledamot kan rösta på. I den situationen slår närhetsmekanismerna till och på det sättet väljer man bort de bästa och mest nyskapande forskarna. 4 Nu till pudelns kärna – vill politikerna bli av med forskningsråd som de kan styra och som de också styr alltmer? Vi har stor förståelse för att politikerna vill kunna styra en så dyr och viktig verksamhet som forskningen, men det finns andra sätt. Specialsatsningar på tillämpad forskning sker redan i dag. Styr- och resursutredningens förslag om dialogbaserade överenskommelser kan vara en annan möjlighet. Sannolikt måste det sättas nivåer för hur mycket som får styras av ett universitets budget. Ett förslag kan vara att inte mer än 10 procent av en sådan budget får röras av politiska satsningar. Ett korrektiv i form av bibliometriska uppföljningar (givetvis med hänsyn tagen till förhållanden inom respektive forskningsområde, exempelvis fler svenska publikationer inom humaniora) är nödvändiga i det sammanhanget, vilket kan skötas av den oberoende, centrala analysfunktion som föreslås i den Fredmanska utredningen. Departementen kan inte tillåtas att styra sönder forskningen utan bör ges uppgiften att hålla igång driften mot en bättre utväxling på insatta resurser i form av mer framgångsrik forskning. Endast det kan ge politiken något handfast tillbaka på längre sikt. Sammanfattningsvis anser vi att den politiserade och byråkratiserade forskningsfinansiering som sker via statliga forskningsråd är ett fenomen som tillhör forntiden. Det finns betydligt smidigare sätt att fördela forskningsresurser så att tiden används mer effektivt och forskningen blir mer nyskapande och högkvalitativ. Hur tänker vi oss då att det ska se ut i stället? • Det kan hävdas att forskningsfriheten kommer att kringskäras ännu mer om de fördelas direkt av rektorerna med sina entourage på respektive lärosäte. Detta är ett problem för vilket varje universitet får hitta sin lösning: genom att engagera externa forskare i forskningsbedömningar kan en stor del av lärosätenas medel fördelas. Mer än tre sidors ansökan – tvärtemot forskningsrådens alltmer bisarra ansökningssystem – behövs sannolikt inte om bedömarna samtidigt har tillgång till ansökarnas viktigaste publikationer. • Lärosätena ska ges möjlighet att bygga strategiska utvecklingsområden, livskraftiga miljöer och hållbara forskarutbildningar med långsiktig finansiering för doktorander. De lärosäten som klarar den uppgiften kommer med största sannolikhet att utveckla den mest betydelsefulla forskningen. De som inte klarar den, utan mer bygger på universitets- och högskoleledningens favoritidéer, kommer att marginaliseras. • Den analysfunktion som den Fredmanska utredningen föreslår måste utvecklas för att kontinuerligt följa upp forskningsproduktionen. Vinnarna på den bibliometriska indikator som använts sedan 2009 är inte minst högskolorna. Den modellen bör utvecklas och användas. När medlen från råden nu ska fördelas till lärosätena är det inte rådens egen fördelning som ska vara riktmärket utan den bibliometriska indikatorn. Den ger en mer rättvisande bild än den fördelning som råden har skapat. Detta skulle ge de mindre lärosätena en god skjuts framåt – de är systematiskt missgynnade av rådssystemet: de får endast 4 procent av anslagen men har 11 procent av publikationerna enligt bibliometriskt index! Det är dags att låta universitet och högskolor visa sig från sin bästa sida; det är dags att utveckla en tillitsbaserad styrning inte bara i fina ord utan även i handling. Genom pluralism i tilldelningen undviker vi såväl det ängsliga sneglandet mot forskningsrådens ineffektiva och svårgenomskådade bedömningsprocesser som överdriven makt för rektorerna. Endast så kan forskningen utvecklas på ett för det svenska samhället gynnsamt sätt.  12 maj 2019 Debattartikel Patrik Hall, professor i statsvetenskap vid Malmö universitet och Ulf Sandström, docent i teknik och social förändring vid KTH: ”Lägg ner forskningsråden för universitetens bästa” Repliker Företrädare för Kungliga vetenskapsakademiens kommitté för forskningspolitiska frågor och presidium: ”Förslaget riskerar att leda till statlig styrning och nepotism” Professorerna Gustaf Arrhenius, Christina Garsten och Bo Rothstein: ”Risk att lokala särintressen ges makt att prioritera forskning” Jonas F Ludvigsson, barnläkare och professor, Karolinska institutet samt adjungerad forskare, Örebro universitet: ”Tunna argument för förändrad forskningsfinansiering” Anna Montell Magnusson, docent, universitetslektor och biträdande professor, Karolinska institutet och Linköpings Universitet: ”Ett allvarligt angrepp på vetenskapen” Sven Stafström, generaldirektör Vetenskapsrådet: ”Förslaget bygger på en rad felaktigheter” Slutreplik från Patrik Hall och Ulf Sandström: ”Replikerna avslöjar ett förakt för universiteten”


Summary: DN DEBATT 11/5. Den positiva svenska välståndsutvecklingen har i stor utsträckning sin grund i en ovanligt framgångsrik strukturomvandling i näringslivet efter 1990-talskrisen. Nu visar nya data att det svenska entreprenörskapet avstannat. Det är dags för ett nytt reformpaket med fokus på näringslivseffektivitet, skriver forskarna Fredrik Heyman, Pehr-Johan Norbäck och Lars Persson.

I debatten framhålls ofta att senare decenniers positiva svenska välståndsutveckling beror på olika makroekonomiska reformer. Vi menar dock att detta bara är en del av sanningen. Det ökade välståndet har i stor utsträckning sin grund i en ovanligt framgångsrik strukturomvandling i näringslivet efter 1990-talskrisen. På detta följde ett entreprenörskap i världsklass. Ny data visar dock att det svenska entreprenörskapet avstannat. Det är dags för ett nytt reformpaket med fokus på näringslivseffektivitet. Kunskapen om den omfattande strukturomvandling som skett i det svenska näringslivet under de senaste decennierna är fortfarande relativt begränsad. I en aktuell publicerad forskningsartikel – ”Has the Swedish Business Sector Become More Entrepreneurial than the U.S. Business Sector” – studerar vi företagsdynamiken i svenskt näringsliv och jämför den med utvecklingen i USA. Flera forskningsstudier har visat på minskande entreprenörskap, i form av minskat nyföretagande, i det amerikanska näringslivet under de senaste decennierna. I vår studie visar vi att Sveriges näringsliv efter 1990-talskrisen och 15 år framåt i flera dimensioner varit mer entreprenöriellt än det amerikanska näringslivet. Sverige har haft en avsevärt högre andel nystartade företag och fler nya jobb har kommit från dessa. I USA har unga företags betydelse minskat under flera decennier. Här är utvecklingen inte densamma. Framförallt kan detta förklaras av en mycket dynamisk tjänstesektor där många nya jobb har skapats i små och medelstora svenska företag. Vår forskning visar också att utvecklingen av arbetsproduktiviteten i det svenska näringslivet var stark under den aktuella perioden med en genomsnittlig ökning på drygt 2 procent. Produktivitetsökningarna var stora även i internationell jämförelse. Nya företag skapar inte produktivitetstillväxt på kort sikt men väl på lång sikt. Mer än hälften av den totala ökningen av den genomsnittliga produktiviteten i näringslivet kommer från företag startade 1996 eller senare. Detta speglar en selektionsprocess där endast de mest produktiva företagen överlever. Det svenska näringslivet har med andra ord genomgått en fundamental omvandling där småföretag har skapat jobb och små företag som blivit stora företag har skapat produktivitetstillväxt. Vad förklarar denna positiva jobb- och produktivitetsutveckling i det svenska näringslivet? Institutionella och teknologiska förutsättningar är avgörande för vilka företag som växer och skapar nya jobb. Teknikutvecklingen och globaliseringen innebär att olika typer av företag kommer att vara mer eller mindre effektiva under olika tidsperioder. Exempelvis har den tekniska utvecklingen under senare decennier inneburit att stora svenska tillverkningsföretag med fördel har utlokaliserat delar av sin verksamhet till mindre specialistföretag. Detta har medfört att fler har anställts i mindre företag, samtidigt som större företag har kunnat höja sin produktivitet. Makroekonomiska reformer som införandet av en flytande växelkurs, stabila budgetregler och en oberoende riksbank brukar lyftas fram som förklaringar till hur Sverige lyckades vända utvecklingen efter 1990-talskrisen. Vår forskning visar att en rad effektivitetshöjande reformer som genomfördes under 1990-talet, exempelvis avregleringar på produktmarknader, införandet av en ny konkurrenslagstiftning, öppnandet för utländska direktinvesteringar, en omfattande skattereform och en mer decentraliserad lönebildning, också var avgörande för den framgångsrika strukturomvandlingen. Lägg därtill att svenska företag snabbare än företag från de flesta andra länder ökade sin användning av den nya informations- och kommunikationsteknologin. Allt detta inverkade positivt på jobb- och produktivitetsutvecklingen i de svenska företagen. Under senare tid har det emellertid kommit allt fler indikationer på att dynamiken i det svenska näringslivet försämrats. Enligt Konjunkturinstitutet så ökade produktiviteten i det svenska näringslivet med i genomsnitt 0,2 procent per år under perioden 2007-2014, vilket är betydligt långsammare än under åren som följde på 1990-talskrisen. Data från SCB visar dessutom att antal anställda i nystartade företag har minskat kontinuerligt sedan år 2010. Det finns experter som anser att tillväxttakten kommer fortsätta att sjunka under de kommande 25 till 40 åren. Orsaker till detta är att en mindre andel av befolkningen kommer att arbeta, en försämrad utbildningskvalitet samt en lägre innovationstakt. Vidare varnas för att ”smarta” robotar och artificiell intelligens kommer att ersätta en stor del av dagens jobb och leda till hög arbetslöshet och ökade inkomstklyftor. Men det finns även experter som framhåller de möjligheterna som ny teknologi kan ge upphov till i form av kostnadsbesparingar och nya affärsmöjligheter. Den teknologiska utvecklingen sätter således press på beslutsfattare att föreslå åtgärder som säkerställer global konkurrenskraft men som också hjälper grupper som förlorar på den snabba utvecklingen. Sverige står nu inför liknande utmaningar som under 1970- och 1980-talen när vi påverkades starkt av omvärldsfaktorer. Sverige valde då initialt att ”stoppa huvudet i sanden” och försökte skydda sig mot omvärldsförändringar genom devalveringar och en rad reformer och regleringar som skyddade vissa typer av grupper, företag och anställda. Efter en lång period av dålig tillväxt och skral dynamik i näringslivet ändrades inriktningen och Sverige och det svenska näringslivet öppnades upp och konkurrensutsattes. Resultatet blev många år av höga produktivitetsökningar och ett mer entreprenöriellt näringsliv. Risken är överhängande att reaktionen på dagens omvärldsförändringar blir rop på ökad protektionism. Vår analys visar att detta är fel väg att gå. I stället bör reformer genomföras som ökar incitament för företagen att finna nya affärsmöjligheter, nyttja den nya tekniken, experimentera och växa – lokalt såväl som globalt. Samtidigt är reformer som innebär ökad kvalitet, starkare incitament och bättre möjligheter för utbildning och vidareutbildning, kanske än viktigare i framtidens näringsliv, där ny teknik kan ersätta alltfler arbetsuppgifter och samtidigt driva fram nytt entreprenörskap. 11 maj 2019 Debattartikel Fredrik Heyman, Pehr-Johan Norbäck och Lars Persson, forskare i nationalekonomi vid Institutet för Näringslivsforskning: ”Är Sveriges tid som stormakt i entreprenörskap över?”


Summary: INSÄNDARE. Regeringen måste agera snabbare för att få hem svenska barn från läger i Syrien. Sverige har enligt internationella konventioner ett ansvar för dessa barn, oavsett vad deras föräldrar gjort, skriver Josefin Sjöö, Cecilia Ekstrand och Bo Snellman på Rädda Barnen.

Fler än 2.500 barn av omkring 30 nationaliteter, däribland svenska barn, lever i läger i nordöstra Syrien under fruktansvärda förhållanden. En del av dessa kommer från Stockholms län. FN har uppmanat stater att underlätta ett riskfritt återvändande för alla barn som är deras medborgare. Regeringen bör därför omedelbart ta fram lösningar som möjliggör att svenska barn hämtas hem. Rädda Barnens röst har hörts många gånger under debatten. Den 12 april skickade vi ett öppet brev till statsminister Stefan Löfven (S) och regeringen och vädjade om att regeringen skulle agera. I brevet stod det bland annat: ”Regeringens agerande är oacceptabelt långsamt. Regeringen skyler, skyller och utreder. Under tiden dör barn i flyktingläger i norra Syrien”. Många barn och deras familjer, som av myndigheterna förmodas ha koppling till terrororganisationen Islamiska staten (IS), har vistats i lägren i över ett år, medan andra nyligen har anlänt på grund av pågående strider. Bland dem finns ensamkommande barn, barn som lever med funktionsvariation, svåra skador eller sjukdomar och barn som själva är föräldrar. Likt miljontals syriska barn har dessa barn levt genom konflikt och bombanfall. Fler än 1.100 barn har anlänt sedan januari i år, och de når lägren i ett förtvivlat tillstånd. Enligt FN har minst 50 syriska och utländska barn dött sedan december under resan eller strax efter ankomst till lägren, till följd av nedkylning, undernäring eller sjukdomar. Regeringen har uttalat en tydlig ambition om att skapa förutsättningar för att barnen ska kunna komma hem. Den humanitära situationen i lägren är allvarlig och barnen utsätts för mycket stora risker. Tiden är knapp och det är viktigt att svenska myndigheter når lösningar omedelbart. Även barn i Syrien har individuella rättigheter. Sverige har enligt barnkonventionen och andra tillämpbara internationella konventioner ett ansvar för dessa barn, oavsett vilket val deras föräldrar gjort. Regeringen och oppositionen har varit tydliga med att ingen part tror på att barn ärver föräldrars brott, att barnen inte har ansvar för sina föräldrars agerande. Det är hedervärt på alla sätt, även om det inte är grundfrågan. Den stora frågan är varför det dröjer så lång tid för Sverige att agera. DN Åsikt 10 maj 2019 kl 14 Insändare Josefin Sjöö, Cecilia Ekstrand och Bo Snellman: ”Ta hem IS-svenskarnas barn från lägren” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Organiserade prostatacancertest bäddar för ojämlikhet i landet

Summary: Flera regioner i Sverige planerar att införa en organiserad testning av prostatacancer. Men i andra regioner finns inga planer på det alls. – Det bäddar för en olycklig ojämlikhet i landet, säger Calle Waller, vårdpolitisk talesperson på Prostatacancerförbundet.

Den manliga sjukdomen. Del 4 Varje år dör 2.400 svenska män i prostatacancer. Hittills har metoderna att spåra sjukdomen haft stora brister. Men nu är en stor förändring på gång. I en serie artiklar skriver vi om den vanligaste av alla cancersjukdomar. Del 1: Säkrare diagnoser för prostatacancer ska lindra lidandet Del 2: Erik Andersson har fått ett längre liv mot alla odds Del 3: Ny metod ger mer träffsäkert prostatatest Förra året bestämde sig Socialstyrelsen åter för att inte rekommendera vården en allmän screening av prostatacancer. Skälet var bland annat att man inte bedömde att nyttan skulle överväga de negativa effekterna. Samtidigt rekommenderade regeringen regionerna att starta försöksprojekt med organiserad prostatatestning. Regeringen anslog också 8,4 miljoner kronor att fördela mellan landstingen och regionerna. Skillnaden är att vid allmän screening kallas alla män i en viss ålder till provtagning. Organiserad prostatadiagnostik innebär att alla män i en viss ålder får samma information om möjligheterna till provtagning och vilka för- och nackdelar det innebär att låta sig testas och vart man ska vända sig. DN:s granskning visar att den organiserade prostatacancertestningen kommer att se mycket olika ut i landet. I Värmland pågår redan projekt med organiserad information, Region Skåne ska påbörja organiserad testning under 2019, i Stockholm pågår projekt, medan till exempel Region Halland och Region Kronoberg inte avser att starta några projekt i nuläget. – Eftersom det inte finns ett nationellt samordnat administrativt system på plats eller tydlig rekommendation i nationell kunskapsstyrning kan vi inte förhålla oss till en organiserad testning ännu, säger Per-Henrik Nilsson, hälso- och sjukvårdsdirektör i Region Kronoberg. Johan Ahlgren är verksamhetschef för Regionalt cancercentrum, RCC, Uppsala Örebro, där sju olika regioner ska samarbeta i frågan. En arbetsgrupp ska tillsättas för att driva projektet. – Det är många olika viljor som ska jämkas, men vi ska försöka vaska fram en vettig modell, säger han. Johan Ahlgren menar att det finns goda intentioner i de flesta regioner i landet men att förutsättningarna ser så olika ut. – I vissa regioner har man till och med problem med att få tag på en urolog. Hur ska man kunna sätta igång en organiserad provtagning när det inte finns någon att ta hand om resultatet? säger han. Calle Waller, vårdpolitisk talesperson på Prostatacancerförbundet, ser positivt på att staten nu uppmärksammat bristerna när det gäller prostatacancerdiagnostiken. Uppmaningen till regionerna att var för sig utveckla sina metoder riskerar dock att ytterligare öka ojämlikheten i landet, tror han. – Det är mycket olyckligt. Variationen inom prostatacancerdiagnostiken i landet är redan påtaglig och kommer att bli ännu större. Regionerna har hittills inte visat förmåga att samverka för att uppfylla sjukvårdslagens krav att vården ska vara likvärdig i hela landet, säger han. Även Olof Akre, urolog, prostatacancerkirurg och professor vid Karolinska institutet, är kritisk och menar att staten undandrar sig sitt ansvar. – Jag kan tycka att den enda likriktaren vi har, Socialstyrelsen, överlåter ansvaret på de olika huvudmännen ute i regionerna. Det enda man kan vara säker på är att det inte kommer att bli jämlik vård, säger han. Samtidigt är Olof Akre mycket positiv till att Sverige nu börjar närma sig en mer organiserad prostatacancertestning på några håll. Han betonar det har förts en lång en diskussion om att prostatacancerdiagnostiken inte har fungerat bra. – Den har haft fruktansvärt långa väntetider jämfört med andra tumörformer, från misstanke om sjukdom till behandling. Dessutom har det funnits en över- och underbehandling samtidigt, säger han. Andra urologer känner sig inte helt övertygade om att tiden är mogen för organiserad prostatacancertestning. Ove Andrén, professor i urologi på Universitetssjukhuset Örebro, saknar en röst i debatten. – Det handlar om den stora grupp män som inte har en dödlig cancer utan som bara riskerar att få en diagnos som försämrar deras livskvalitet på många olika sätt, utan att de har någon vinst av att få den här diagnosen. Dessa män riskerar impotens, inkontinens och äktenskap som går i kras, säger han. Ove Andrén är rädd för att den gruppen riskerar att bli större med organiserad prostatacancertestning. Amina Manzoor: Alla vill minska dödligheten, frågan är hur Regionala cancercentrum i samverkan, RCC, har tagit fram en rekommendation för hur prostatatestning kan standardiseras. Där lyfter man bland annat fram att informationen riktas till män 50–74 år, måste vara balanserad och lika i hela landet och inte får inte uppfattas som en rekommendation till testning. Under hösten och vintern 2018 har samtliga regioner gjort förstudier om hur det ser ut i regionen och vilka förutsättningar som finns för att börja med en organiserad prostatacancertestning. Helena Brändström är nationell samordnare för vårdprogram vid Regionala cancercentrum i samverkan. Hon bekräftar att det ser väldigt olika ut i de olika regionerna med projekten för organiserad testning, men att prostatacancerdiagnostiken ute i landet är väldigt ojämlik redan tidigare. – När vi kan strukturera upp den organiserade provtagningen så kommer vi ändå att gå mot en ökad jämlikhet, säger hon. Hon tycker inte att det är nödvändigt att alla regioner sätter i gång med detta arbete samtidigt. – Det viktiga är att några regioner börjar och visar vägen. Det bäddar för att vi får mer kunskap för att på sikt kunna införa någon typ av screening i hela landet, säger Helena Brändström. Professor Ola Bratt, som medverkade tidigare i artikelserien, är ordförande i Socialstyrelsens sakkunniggrupp för prostatacancerscreening. Han är inne på samma linje. – Eftersom det är en stor omställning och många praktiska problem som behöver lösas, vore det olyckligt om alla regioner startade samtidigt. Om några få regioner går före, kan övriga dra lärdomar av deras erfarenheter och undvika onödiga misstag, säger han. Helena Brändström betonar att alla regioner inte har samma resurser för att sätta igång detta arbete. – Det är inte gratis att sätta upp en organiserad testning, även om alla kommer att tjäna på det, säger Helena Brändström och påpekar att mer statligt stöd skulle underlätta för regionerna. Det är också oklart hur provtagningarna kommer att organiseras i de olika regionerna. Sannolikt kommer det att se mycket olika ut. Ola Bratt tycker att inte heller det behöver vara en nackdel: – Jämförelser mellan regionernas olika modeller kommer att ge betydande kunskaper som blir avgörande för att ett framtida nationellt screeningprogram ska kunna införas, säger han. I Region Stockholm lutar det åt att man tänker förslå en en försöksverksamhet enligt Capio S:t Görans ”pappografimodell”, som DN berättade om i en tidigare artikel. Det bekräftas av Olof Akre, som är ordförande för ett expertråd inom prostatacancer på RCC inom Region Stockholm. – Tidsplanen är inte helt klar, men jag har jobbat för att Stockholm ska komma igång med detta nästa år, säger han. Ove Andrén tycker att det blivit ett alltför stort fokus på användandet av blodprovet Stockholm 3 i Stockholmsregionen och anser att PSA eller andra test i kombination med en utförlig diagnos och undersökning i princip ger lika bra resultat. – Överlag tycker jag också att det blivit en hel del business i detta. Jag kan inte tycka att det finns tillräcklig vetenskaplig evidens för vare sig Stockholm 3, 4K, Orion eller något annat blodprov. Det optimala vore att man nu gjorde studier med olika tester runt om i Sverige, säger han. Ove Andrén tror att det kanske snarare är i magnetkameraundersökningarna som framtiden ligger. – På våra urologkongresser är det MR som det pratas mest om. Vi kanske landar i att hitta en förfinad MR-teknik som gör att blodproven inte behövs längre, säger han. Så olika ser det ut i regionerna RCC Norr (regionerna Jämtland, Västerbotten, Västernorrland och Norrbotten): Planerar start med organiserad testning med en åldersgrupp under 2020. RCC Uppsala Örebro (regionerna Dalarna, Gävleborg, Värmland, Sörmland, Uppsala, Västmanland och Örebro): Avser göra projekt på sikt. Ska utse en arbetsgrupp för detta. RCC Stockholm-Gotland: Förberedelse för projekt pågår. RCC Sydöst: (regionerna Kalmar, Östergötland och Jönköping: Har utsett en arbetsgrupp som ska ta fram konkreta förslag på hur organiserad testning kan utföras. Västra Götalandsregionen: Avser att successivt införa organiserad testning som pilotprojekt med start 2020. Region Skåne: Beslutade redan 2018 om att påbörja organiserad testning under 2019. Startar pilotstudie i höst. Region Blekinge: Positiva, men inte just nu. Ska förbättra informationen om provtagningsrekommendationer och -intervall för symptomfria män. Region Halland: Avser inte göra projekt. Gör insatser för att höja kompetensen på vårdcentralerna. Region Kronoberg: Avser inte göra projekt nu. Följer utvecklingen nationellt och i Skåne innan beslut om införande fattas. (RCC står för Regionala cancercentrum) Källa: Regionala cancercentrum i samverkan, DN  Så görs ett prostatatest Det första steget är oftast att läkaren tar ett PSA-prov, som mäter PSA-nivån i blodet. PSA står för prostataspecifikt antigen som är ett protein som bildas i prostatakörteln. Läkaren känner på prostatan för att undersöka om den känns hårdare eller knöligare, vilket kan vara ett tecken på cancer. Prostatan kan undersökas med bilder från ultraljud. För att kunna fastställa att du har prostatacancer tas ett vävnadsprov, biopsi, som tas via ändtarmen. Källa: 1177, Socialstyrelsen


Ny metod ger mer träffsäkert prostatatest

Summary: Prostatacancercentrum i Stockholm arbetar efter en metod som kraftigt har förbättrat prostatacancerdiagnostiken. – Vi fångar de cancerfall vi vill fånga och kan avföra de övriga, säger Andreas Thorstenson, urolog på mottagningen.

Den manliga sjukdomen. Del 3 Varje år dör 2.400 svenska män i prostatacancer. Hittills har metoderna att spåra sjukdomen haft stora brister. Men nu är en stor förändring på gång. I en serie artiklar skriver vi om den vanligaste av alla cancersjukdomar. Del 1: Säkrare diagnoser för prostatacancer ska lindra lidandet Del 2: Erik Andersson har fått ett längre liv mot alla odds Andreas Thorstenson, urolog och överläkare på Prostatacancercentrum i Stockholm, visar en röntgenbild på datorskärmen. En större blå ring visar en mans prostata. En mindre gul ring visar var cancern sitter. Med hjälp av att kombinera ett blodprov kallat Stockholm 3 med magnetkamera, MR, samt en ultraljudsundersökning där MR-bilden lagts in har Prostatacancercentrum lyckats korta väntetiderna och förbättra diagnostiseringen av prostatacancer avsevärt. Målet är att få ned väntetiden från välgrundad misstanke om prostatacancer till diagnosbesked till tjugo dagar. – Vi är enade i världen om att prostatacancerdiagnostiken inte har varit tillräckligt bra. Det har gjort att vi plågat många män och utsatt dem för obehag i onödan. En jättestor vinst med den här metoden är att vi fångar upp dem vi vill finna och slipper hitta ofarlig cancer hos de andra, säger Andreas Thorstenson. Patienten Ingemar Jönsson kände väl till att det finns problem med prostataundersökningarna. PSA-provet ger ingen indikation på om ett förhöjt värde beror på godartad prostataförstoring, mer beskedlig cancer eller aggressiv cancer. Det har gjort att många män opererats i onödan. När Ingemar nyligen tyckte att han började kissa lite väl ofta bestämde han sig ändå för att kolla prostatan. En kompis hade opererats för prostatacancer några år tidigare. Och innan dess hade Ingemars fru behandlats för bröstcancer. Han ville inte ta några onödiga risker. Läs mer: Screening för prostatacancer kan minska dödsfallen med 30 procent – Jag har varit med i allt min fru gått igenom och det är inte något jag själv vill uppleva, säger han. Ingemar kontaktade sin vårdcentral som skickade en remiss till Prostatacancercentrum på Capio S:t Görans sjukhus. Inom några veckor hade han tagit ett blodprov kallat Stockholm 3, som visade på förhöjda värden, röntgats med magnetkamera samt gjort en undersökning med ultraljud, då även ett vävnadsprov togs. När jag pratar med Ingemar i telefon har han precis fått besked av sin urolog Andreas Thorstenson om att förändringen i prostatan var godartad och inte behöver behandlas. – Det kändes jätteskönt att få det svaret. Jag ringde frugan på en gång. Det var en lättnad att allt gick så snabbt. När man fått veta att man ligger i riskzonen så blir det ju lätt att man går och grubblar och oroar sig, säger Ingemar. För kanske sju år sedan han tog ett prostatatest första gången. Då var det företagshälsovården som erbjöd ett PSA-prov som ett tillval till den vanliga hälsoundersökningen. Provet visade på förhöjda värden, men inte tillräckligt mycket för att någon ytterligare utredning var nödvändig. Hade Ingemar haft ett värde över riskgränsen hade han ändå inte vetat om det berodde på en allvarlig eller ofarlig tumör. – Processen som jag gått igenom nu var klart mycket smidigare än förra gången. Mest positivt var kanske att allt var samlat på ett och samma ställe. Jag har också känt mig väl omhändertagen av all personal. Det känns skönt att veta vart man ska vända sig nästa gång, säger Ingemar. Blodprovet Stockholm 3 innehåller ett PSA-prov, men kombinerar dessutom med fyra andra proteinmarkörer, över hundra genetiska markörer samt kliniska data. Testet mynnar ut i en procentsiffra från noll till hundra procent och uppges ge en större träffsäkerhet än enbart PSA-test. Elva procent eller mer anger en förhöjd risk för en behandlingskrävande prostatacancer. Med hjälp av MR kan urologen Andreas Thorstenson och hans kollegor se exakt var i prostatan den misstänkta tumören sitter. När MR-bilden läggs in i ultraljudsapparaten kan urologen lokalisera det misstänkta området och rikta nålen för vävnadsprov exakt dit. – På det här sättet hittar vi dubbelt så många män med aggressiv prostatacancer samtidigt som vi minskar antalet onödiga vävnadsprov rejält, säger Andreas Thorstenson. Drygt hälften av männen som tar vävnadsprov på Prostatacancercentrum har en behandlingskrävande cancer. – Inför en behandling träffar patienten både urolog och onkolog för att sedan på ett informerat sätt kunna bestämma sig för operation eller strålning, säger Andreas Thorstenson. Män i Stockholmsregionen mellan 45 och 75 år kan be sin vårdcentral om en remiss, men de kan också ringa direkt till Prostatacancercentrum. De får då prata med en sjuksköterska som berättar om förutsättningarna för cancerdiagnostiken. Om värdet på provet visar sig vara förhöjt kallar sjuksköterskan patienten till en magnetkameraundersökning av prostata som tar cirka en kvart. Det gäller cirka 25 procent av de män som gjort testet. Andreas Thorstenson visar ultraljusapparaten där MR-bilden läggs in. På ultraljudsstaven sitter provtagningsinstrumentet som kan riktas in precis mot det misstänkta området där vävnadsprovet ska tas. En annan fördel med MR-undersökningen är att man behöver ta vävnadsprov på färre patienter. Det är särskilt positivt eftersom det alltid finns en risk för infektion när man tar vävnadsprov via ändtarmen. – Cirka fem procent av patienterna som man tar vävnadsprov på kan bli sjuka och i förlängningen drabbas av blodförgiftning, säger Andreas Thorstenson. Henrik Grönberg, professor och överläkare, är chef för Prostatacancercentrum Capio S:t Göran och samtidigt verksam som forskare vid Karolinska institutet. Där var han bland annat huvudman för den kliniska studien STHLM 3 som genomfördes 2012–2015. Han innehar även patent som är kopplade till blodprovet Stockholm 3. – Jag har arbetat inom cancervården i 30 år och har alltid drivit på att få ut forskningsresultaten direkt till patienterna. Därför tycker jag att det här är särskilt roligt, säger han. Han berättar att 25.000 män mellan 45 och 74 år i Stockholm nu bjudits in av hans forskargrupp till en stor studie där man kombinerar just Stockholm 3-test, magnetkamera och riktade vävnadsprov med ultraljud, så kallade fusionsbiopsier. – I studien undersöker vi ifall vi kan göra ett bättre screeningprogram med de här förfinade metoderna jämfört med enbart ett PSA-test. Vi räknar med att ha ett resultat i april 2020, säger Henrik Grönberg. Capio S:t Görans sjukhus har ett uppdrag från Region Stockholm att sköta cirka 25 procent av prostatacancervården i länet. På mottagningen arbetar sjuksköterskor och specialister inom urologi, patologi, radiologi och onkologi tillsammans. De började arbeta enligt modellen för två år sedan. Cirka 1.700 män har tagit Stockholm 3-provet i Stockholm sedan starten. Enligt statistik fram till och med oktober 2018 har en av fyra har ökad risk för prostatacancer. Av dem är det 38 procent som kan avföras efter MR-undersökning. De övriga går vidare till vävnadsprov. Av den gruppen är det drygt hälften som behöver behandlas. En stor del av diagnostiken leds av sjuksköterskor. Det är de som tar den första kontakten med den som vill testa sig. Det är också de som sköter MR-undersökningen. Först i samband med ultraljudsundersökningen kommer urologen kommer in i bilden. På detta sätt har man lyckats förkorta handläggningstiden för diagnos avsevärt. En kontaktsjuksköterska följer patienten genom hela processen. – Varje patient har sin sjuksköterska som de alltid kan kontakta när de har frågor, säger Myriam Dalfau-Tallbom, en av kontaktsjuksköterskorna. Hennes erfarenhet är att i stort sett samtliga män som tar kontakt med mottagningen för att ta ett prov också fullföljer och gör det. – Jag tycker också att de flesta som kontaktar oss är väldigt pålästa. Min känsla är att de oftast är mycket välutbildade, säger hon. Andreas Thorstenson delar den bilden och menar att prostatacancervården har en viktig uppgift framför sig att nå fler män som inte är akademiker. Han säger att intresset är stort för ”S:t-Görans-modellen för pappografi”, som de kallar den informellt. Många läkare kommer på besök från andra mottagningar för att studera hur man arbetar. – Vi tycker att vårt system ger utmärkta resultat och skulle kunna fungera som en modell för en mer organiserad prostatacancertestning, säger Andreas Thorstenson. Stockholm 3-testet Ett blodtest som kombinerar fem proteinmarkörer, över hundra genetiska markörer och kliniska data för att bedöma risken för en allvarlig prostatacancer. Hittar fler män med behandlingskrävande prostatacancer. Minskar antalet män som behöver genomgå vävnadsprov. Hittar behandlingskrävande cancer hos män med låga PSA-värden. Är utprovat på nästan 60.000 män från Stockholm i den kliniska studien Sthlm 3 som genomfördes av Karolinska institutet 2012–2014. Därefter har testet validerats kliniskt i Sverige, Norge och Finland på över 10.000 män. En grupp med 30 forskare på KI ledd av professor Henrik Grönberg arbetar med att förbättra prostatacancerdiagnostiken. Erbjuds i dag endast till män mellan 45 och 75 år i Stockholmsregionen. I höst kommer man att kunna lämna Stockholm 3-provet i större delen av Sverige.   Så går ”pappografin” till 1. Män i Stockholms län mellan 45 och 75 år som vill testa sig kontaktar Prostacancercentrum Capio S:t Göran, antingen direkt på telefon, eller via remiss från sin vårdcentral. 2. En sjuksköterska ringer tillbaka inom kort och informerar om för- och nackdelar med prostatacancertest och ställer några frågor. 3. Mannen får en remiss för blodprovstagning med Stockholm 3 och tar provet. 4. Om provet visar på ett lågt värde skickas ett brev hem om detta. Ny provtagning sker utifrån individuell uppföljning. 5. Män med förhöjd risk kallas till undersökning med magnetkamera, MR, som tar cirka en kvart. 6. Om MR visar misstänkta förändringar träffar mannen en urolog som tar riktade vävnadsprov med hjälp av ultraljud och MR-bilder i kombination. 7. Vid normalt vävnadsprov ringer urolog direkt med besked. Om det finns tecken till cancer kallas mannen till ett möte. 8. Mannens prostatacancer behandlas genom systematisk kontroll, så kallad aktiv monitorering, eller med strålning, operation eller hormoner. Läs mer om cancer


Amanda Sokolnicki: Nu måste regeringen rädda fler än Skråmos barn

Summary: IS-terroristen Michael Skråmos barn har fått hjälp att lämna fånglägret i Syrien. Men varför har svenska regeringen hämtat hem just hans barn?

På tisdagskvällen kom till slut det efterlängtade beskedet: IS-terroristen Michael Skråmos nu föräldralösa barn har lämnat fånglägret i Syrien. De sju barnen, mellan ett och åtta år, har återförenats med sin morfar i norra Irak. Om inte alltför lång tid är de på svensk mark. Men framsteget sätter också ljus på regeringens principlöshet: hur kommer det sig att enbart de här barnen har förts ut ur lägret? De som varit föremål för åtskilliga reportage, som blivit ofrivilligt kända till följd av sin nu döda pappas grymhet. När det äntligen visar sig vara möjligt att ta hem föräldralösa barn, varför hjälper regeringen bara dem som är kända för allmänheten? UD vill inte säga om det här beslutet blir prejudicerande. Frågan är varför. De svenska barn som är kvar i lägren har inte färre rättigheter för att vi inte känner till deras pappa, för att vi inte sett deras ansikten, för att de inte har någon morfar som kämpar för just dem. Snarare då tvärtom: Om Margot Wallströms regering är skyldig att skydda något barn så är det den lilla medborgare som varken kan föra sin egen talan eller har några förkämpar. Regeringen har motvilligt tagit myrkliv. Först ville man inte säga någonting alls, sedan började det komma fram bilder på hur de här utmärglade barnen såg ut, rapporter om hur de mådde, vittnesmål om deras Göteborgsdialekt. Då sa Margot Wallström att man skulle göra vad man kunde, men utan att förklara varför det tagit veckor att ens säga det. Nu har man efter påtryckningar till slut tagit sig till lägret för att hämta sju barn. Det betyder att någonstans mellan 50 och 70 är kvar. UD kan inte lämna barn inlåsta i läger till följd av vad deras föräldrar har gjort. Den slutsatsen får inte bara gälla familjen Skråmo.


Erik Andersson har fått ett längre liv mot alla odds

Summary: När Erik Andersson fick sin prostatacancer konstaterad gav läkarna honom tre år till att leva. Nu har det gått fem år och Erik jobbar med att stötta andra som drabbats sjukdomen. – Jag är nog ett extremfall av en lyckad behandling, säger han.

Den manliga sjukdomen. Del 2 Varje år dör 2.400 män i prostatacancer. Hittills har metoderna att spåra sjukdomen haft stora brister. Men nu är en stor förändring på gång. I en serie artiklar skriver vi om den vanligaste av alla cancersjukdomar. Del 1: Säkrare diagnoser för prostatacancer ska lindra lidandet Våren 2014 började Erik Andersson få problem med att att kissa. Han tog ett PSA-prov som visade på så extremt höga värden att läkaren trodde att det var något fel på provet. Ett omtest gav ännu ett högre värde, 216. Gränsvärdet för remiss till urolog i hans dåvarande ålder var mellan tre och sju. I början av sommaren fick Erik veta att han drabbats av en aggressiv prostatacancer som hade hunnit sprida sig i kroppen. Bland annat fanns flera tumörer längs ryggraden. Erik fick information om att överlevnadstiden låg på runt tre år, varav två med ”någorlunda livskvalitet”, som han säger. – I början var jag mest förvirrad, sedan blev jag deprimerad och full av självömkan. Satt och lipade, säger han. Erik ville operera bort cancern, men läkarna sade nej på grund av sannolika biverkningar. – Jag fick förlita mig på deras beslut, och så här i efterhand var det tur att de inte gjorde någon operation, säger han i dag. Nu har det gått fem år och Erik Andersson är fortfarande i högsta grad levande. Vi träffas på ett konditori med bevarad femtiotalsinredning i Finntorps centrum i Nacka, inte långt ifrån där han bor. Erik berättar skrönor om sitt liv som sjöman i början av sextiotalet och om hur han bestämde sig för att byta bana efter att ha misshandlats i samband med ett rån i Brasilien 1964. Erik Andersson Ålder: 75 år. Bor: Finntorp, Nacka. Familj: Fru och två vuxna barn. Karriär: Utredare i offentlig sektor. Systemspecialist och konsult i it-branschen. Intressen: Fartygsriggarnas utveckling genom århundradena. Fågelskådning. Han har heller inga problem med att berätta om sin resa genom den svenska vården efter prostatacancerbeskedet 2014. Snarare tycker han att det är viktigt, om hans erfarenheter kan hjälpa andra. – En anledning till att jag ställer upp och pratar om det här är att jag tänker på våra söner, sonsöner och dottersöner. Jag hoppas att det fungerar bättre när de blir äldre så att deras eventuella prostatacancer upptäcks i tid, säger han. – Det finns redan i dag förhoppningar om att drabbade kommer att kunna köra på med god livskvalitet i flera år. Det är enorma framsteg, säger han. Erik betonar att han är privilegierad socialt, med hustru och två barn som står honom nära. Samtidigt hade han svårt att riktigt ta in vad cancerbeskedet innebar. Sedan insåg han vad det skulle innebära för äktenskapet och för de två vuxna barnen. Den egna ångesten går fram och tillbaka och den kan han hantera någorlunda. Han tror att det kanske är värst för de drabbade männens kvinnor. De utsätts för en större psykologisk press. Hans hustru tar det hårt, men biter ihop, säger han. Läs mer: Screening för prostatacancer kan minska dödsfallen med 30 procent Erik började ordna med praktiska saker för att underlätta för sin hustru när han själv inte skulle finnas längre. Till exempel ordnade han ett bra garage för bilen. För egen del gick han med i Immanuelskyrkan. Där träffade han människor som såg att han mådde dåligt. Som kom fram och visade förståelse och kärlek. De ber förböner för Erik. – Jag känner Guds frid i väggarna i kyrkan, säger han. Hormonterapi sattes in direkt efter cancerbeskedet. Erik svarade bra på behandlingen. Hans PSA dök från 216 till 6. Efter två år började värdena gå upp igen, men någon reaktion från vården kom aldrig, vilket Erik tyckte var underligt. I efterhand förstod Erik att han var föremål för intensiva diskussioner bland experterna. Han betraktades som ett ”konstigt fall”. – Visst kände jag mig övergiven. Men efter en tid fick jag behandling med cellgifter. – Jag är ett sådant här obotligt fall. Den vård jag får är palliativ och livsförlängande, men med unikt bra resultat. På fyra fem år har det gått framåt så otroligt när det gäller vad man kan göra. Hade jag fått cancer fem år tidigare, då hade jag nog inte levt mer än tre år. Vid ett tillfälle blev Erik riktigt dåligt och låg på intensiven i fem dygn med hög feber. – Mina anhöriga trodde att jag höll på att dö, men läkarna fick igång mig till slut. Det var en lunginflammation som de hade svårt att få bukt med. Efter det blev det inga mer cellgifter. För drygt ett år sedan föll Erik ihop hemma på köksgolvet när han stod och strök skjortor. Hans fru hörde dunsen och hittade honom liggande på golvet, okontaktbar. Erik hade fått en hjärtinfarkt och fick en pacemaker inopererad. Erik Andersson har tagit PSA-prov sedan han var i 55-årsåldern. I början var det i företagshälsovårdens regi. År 2010 var värdet 1,9 och två år senare 2,7. – Det var ingen som sade något om det och själv var jag inte så påläst. I dag vet jag att värdena kan ligga på den nivån. Det viktiga är att de inte stiger. Hade det varit samma läkare som sett båda värdena hade man nog satt mig under övervakning, säger Erik. – Jag grämer mig inte, men hade man haft en organiserad testning så hade jag nog fångats upp tidigare. Då hade de haft kikarsiktet inställt på min prostata innan cancern hunnit sprida sig. Samtidigt är han medveten om den överdiagnostik med följande onödiga operationer som PSA-proven medfört. Höjda värden säger nämligen inte allt om det är en godartad prostataförstoring eller elakartad cancer. Det gör att Erik inser att allmän testning av svenska män varit en svår fråga att ta ställning till. Nu ser han fram emot att organiserad prostatacancertestning är på väg att införas i Sverige, vilket DN berättade om i en tidigare artikel. För egen del säger Erik att han haft tur med var metastaserna satt sig. Tumörerna finns längs ryggraden, höften och vid bröstbenen, där de inte orsakar så stor skada. Dessutom har metastaserna minskat något av medicineringen. Erik är mycket tacksam för vad den svenska sjukvården kan göra när det verkligen krävs. – Samhället håller mig igång för 30.000 kronor i månaden. Kanske skulle dessa pengar göra bättre nytta på ett barnsjukhus i Syrien, funderar han. Vid sidan av en bättre organiserad testning tycker Erik Andersson att en nationell journalföring för alla prostatacancerpatienter i Sverige, så kallad PPC, är en mycket viktig fråga. Där ska varje läkare, oavsett vem man går till, få upp historiska data om varje patient utan att behöva läsa igenom alla journaler. Genom en kurva kan till exempel stigande PSA-värden upptäckas snabbt av olika läkare. – I dag har vi sex sju olika inkompatibla journalsystem i regionerna, det är åt skogen. Ett sådant här register kan också bli världens bästa forskningsbas, säger han. Erik Andersson har även engagerat sig i Prostatacancerförbundet lokalt. Bland annat besöker han regelbundet möten för personer som drabbats av prostatacancer. – Många som går på mötena behöver hjälp med sin ångest. När jag såg själv vuxna grävmaskinister falla i gråt insåg jag att här kan jag bidra med något. – Jag ser hur psykologiskt illa en del far. Och jag är inte den enda som hyser uppfattningen att en del självmord bland äldre män har den här bakgrunden. Hur har tiden efter cancerbeskedet påverkat dig? – Jag suger ut mer ur varje dag. Livet har ett större allvar nu. Jag engagerar mig mer i andra människor och på ett mer eftertänksamt och varsamt sätt än tidigare. – Som fågelskådare har jag aldrig brytt mig om skator tidigare. Nu tittar jag på dem och ser att de är fina de också. I år fyller Erik Andersson 75. Han är inne på sitt femte år efter cancerbeskedet och vet att han lever på övertid. Han har en god förhoppning om att få leva två år till med god livskvalitet. – Jag är nog ett extremfall av en lyckad behandling. Men det är outrett om det beror på läkarvetenskapen, onkologerna eller förbönerna i Immanuelskyrkan, säger han och ler klurigt. PSA PSA är en förkortning för prostataspecifikt antigen. Det är ett protein som tillverkas i prostatakörteln och som följer med sädesvätskan när du får utlösning. PSA gör att spermierna blir rörligare. En liten mängd PSA finns också i blodet och det är den halten som mäts med ett PSA-prov. Större delen av det PSA som finns i blodet är bundet till olika proteiner. Det finns också obundet PSA i blodet, så kallat fritt PSA. Andelen fritt PSA kan ge läkaren viss vägledning till om en förhöjning av PSA-värdet beror på godartad prostataförstoring eller prostatacancer. PSA-prov används för att bedöma risken för prostatacancer. Det används också för att följa utvecklingen av prostatacancer. PSA-värdet följs också om du får behandling mot prostatacancer. Efter en framgångsrik behandling har du oftast låga PSA-nivåer. Om PSA-värdet så småningom ökar igen kan det vara tecken på att sjukdomen har kommit tillbaka. En förhöjning av PSA-värdet beror oftast inte på prostatacancer. Till exempel kan godartad förstoring av prostatan också orsaka en förhöjning av PSA. Ett normalt värde kan inte heller helt och hållet utesluta prostatacancer. Källa: 1177


Gunnar Jonsson: Erdogan tvingar Istanbul att rösta om och rösta rätt

Summary: Borgmästarvalet i Istanbul måste göras om. För Turkiets president Recep Tayyip Erdogan var inte nöjd med resultatet.

Allt var riggat till förmån för president Erdogans AKP. Inte nog med att partiet har styrt Istanbul i ett kvartssekel och sitter på maktens alla spakar. Yttrandefriheten i Turkiet är dessutom en chimär, eftersom regimkritiska medier har bommats igen och staten har total kontroll över tv-utbudet. Ändå lyckades AKP förlora borgmästarvalet i Istanbul för fem veckor sedan, om än knappt. Lösning? Staden måste rösta igen, den 23 juni. Myndigheternas motivering, att en del valfunktionärer inte var godkända, synes något krystad. Påståendet att den hårt ansatta oppositionen därtill skulle ha klarat att fuska och muta sig till segern faller på sin orimlighet. Det annullerade resultatet hade två huvudorsaker. Dels underskattade AKP uppenbarligen missnöjet med det krisartade ekonomiska läge Erdogans politik har lett till. Dels bestämde sig det kurdiska partiet HDP för att ställa sig bakom det större, sekulära CHP:s kandidat Ekrem Imamoglu. Efter viss betänketid bestämde Erdogan att väljarnas dom inte gick att acceptera, Istanbul är alltför viktigt. Det är presidentens hemmaarena och Turkiets ekonomiska hjärta. Men oppositionen hade också lovat att starta en oberoende revision av stadens räkenskaper. Hur Erdogan och AKP i åratal har belönat lojala företag med offentliga kontrakt, och bestraffat de icke pålitliga, hade säkert varit en intressant historia att gräva i. Turknationalisterna i MHP, Erdogans partner i parlamentet i Ankara, gav benäget bistånd i kampanjen för nyval. De bådas allians smids nu än tätare. Rättsväsendet är i Erdogans händer, författningen ger honom gränslösa befogenheter, Turkiets demokrati har förpassats till skuggorna. Och om det uppstudsiga Istanbul mot förmodan inte lyder order i nyvalet är det väl bara att rösta en gång till.