”Rektorer utsätter lärare för otillbörlig påverkan”

Summary: Konkurrens bakom betygsinflation? Betygsmedelvärdena i skolan har stigit – trots att elevernas kunskaper har sjunkit sedan början av 1990-talet. Vilka drivkrafter ligger bakom den här utvecklingen? Den rapport som Lärarnas Riksförbund lägger fram i dag visar att var femte lärare har utsatts för påtryckningar från sin rektor att sätta högre betyg än vad eleverna förtjänat. Detta är oacceptabelt. Föräldrar och skolledning måste hålla armlängds avstånd till betygsättningen, skriver Metta Fjelkner.

Sedan decentraliseringsreformerna inom det svenska utbildningsväsendet i början av 1990-talet – kommunaliseringen av skolan, valfrihetsreformen och friskoleetableringarna – har elevernas faktiska kunskapsprestationer sjunkit, samtidigt som betygsmedelvärdena stigit. Ofta har ansvaret för denna betygsinflation ensidigt lagts på lärarna. Men sällan har de betygsättande lärarna tillfrågats om vad som påverkar själva betygssättningen – utöver de formella kriterierna och kunskapskraven. På svensk utbildningsmarknad är det den skola som kan uppvisa bäst resultat som har störst möjlighet att attrahera nya och fler elever. Som mått på goda resultat används uteslutande höga betygsmedelvärden. Här finns ett starkt inslag av ekonomisk logik. För att komma in på en attraktiv utbildning krävs ett högt betygsmedelvärde. Föräldrar och elever väljer själva skola. Med varje elev följer en skolpeng. För att få pengar till skolan måste man konkurrera med andra skolor. Höga betyg är ett effektivt sätt att locka till sig elever. Dagens system skapar därmed drivkrafter för påtryckningar på lärare att sätta höga betyg. Skolverket menar att en del av betygsinflationen kan förklaras med att betygen även sätts på andra grunder än kursplanens mål och kriterier. Lärarnas Riksförbund har därför i en färsk undersökning frågat 2.000 betygsättande lärare i hela landet om, och i så fall i vilken omfattning, de utsätts för påtryckningar, hur dessa yttrar sig, samt var i systemet de är vanligast förekommande. Rapporten visar att var femte lärare har utsatts för påtryckningar från sin rektor att sätta högre betyg på elevernas prestationer än vad de har förtjänat. I 40 procent av fallen är den otillbörliga påverkan systematisk. Påtryckningar – från såväl rektorer som föräldrar – att sätta högre betyg är mer vanligt förekommande i kommuner med både friskolor och kommunala skolor än i övriga kommuner. En tredjedel av de lärare som har blivit utsatta för påtryckningar har låtit det inverka på deras betygsättning. Störst inverkan har påtryckningar haft på gymnasielärare i konkurrensutsatta kommuner. Lärare som undervisar i ämnen med nationella prov (matte, svenska och engelska) anser i högre utsträckning än övriga lärare att betygsättningen är korrekt. Att otillbörliga påtryckningar mot betygsättande lärare är så pass vanligt förekommande är oacceptabelt. Det är dags att vi bestämmer oss för att ha en bra skola där elevernas goda kunskaper ger dem höga betyg och inte en skola där elever går ut med allt sämre kunskaper men allt högre betyg. Kampen om eleverna har med stor sannolikhet varit en bidragande faktor till den betygsinflation som vi har kunnat se sedan minst ett decennium tillbaka. I denna kamp förväntas alla anställda att bidra. Lärarnas Riksförbund tar ständigt emot medlemmars skildringar av hur man förväntas vara en god ambassadör för sin skola, hur man som lärare måste sätta höga betyg eller hur man som studie- och yrkesvägledare ska förmå elever att välja vissa skolor. Vi lärare måste förvisso bli bättre på att stå upp för att det ska vara våra professionella bedömningar som ska ligga till grund för betygssättningen, och inte vika oss för påtryckningar från andra. Vi kan inte bara peka finger åt andra, utan också ta vårt ansvar för en rättvisande betygssättning. Detta förutsätter också att det finns rektorer som har erfarenhet av betygsättning och som kan stå upp för de lärare som står på sig. För de föräldrar och elever som ifrågasätter en lärares betygsättning kan det vara rimligt att det finns en möjlighet att få detta prövat, genom att eleven får göra en omprövning av kursen eller ämnet för en annan i ämnet legitimerad lärare. Samtidigt upplever många lärare att dagens system är riggat för att skapa ett enormt tryck på dem, vilket gör att man känner sig mycket utsatt från flera håll. Det är därför viktigt att göra något åt de drivkrafter som ligger bakom betygsinflationen. Det var de stora kommunaliserings-, valfrihets- och friskolereformerna från början av 1990-talet som skapade den marknad som i dag driver på betygsinflationen. Därför är det rimligt att dessa stora reformer nu ses över samlat. Det är då viktigt att man inte bara utvärderar reformerna, utan att man också i direktiven har med ett tydligt uppdrag att lämna förslag på hur systemet kan minska de ekonomiska drivkrafter hos rektorer, friskoleledningar och andra att bidra till denna allvarliga betygsinflation. Men det är också viktigt att återupprätta respekten för lärarnas professionalism, med ansvar och behörighet att sätta betyg självständigt. Föräldrar och skolledning måste hålla armlängds avstånd till betygssättningen. Endast då kan vi komma bort från den otillbörliga påverkan som leder till den skadliga betygsinflationen. För att möjliggöra en princip om armlängds avstånd, vore det intressant att pröva en lagstiftad anmälningsskyldighet för lärare. Den skulle kunna bygga på samma principer som Lex Maria inom vården, för att stärka anställdas rätt att anmäla fall då man blir beordrad eller uppmanad att göra brott på sin profession. Då skulle många rektorer – och kanske även föräldrar – dra sig för att försöka påverka lärare att sätta högre betyg. Mottagare av en sådan anmälan behöver i så fall vara en oberoende, ombudsmannaliknande instans. Kanske en Betygsombudsman som knyts till Skolinspektionen? Undersökningen visar också att elever är mer benägna att försöka övertala sina lärare att sätta ett högre betyg i övriga teoretiska ämnen än i de ämnen som är kopplade till nationella prov. Det är därför uppenbart att det behövs nationella prov i fler ämnen än i dag, samt att dessa skall genomföras varje år. Fler nationella prov förutsätter dock att dessa centralrättas, så att en sådan förändring inte leder till ökad administrativ börda för lärarna. Genom en tydligare styrning från ett nytt och modernt statligt huvudmannaskap för den svenska skolan, en översyn över också valfrihets- och friskolereformernas effekter på betygsinflationen, centralrättade nationella prov i fler ämnen, och insatser för att stärka lärarnas självständighet när det gäller betygssättningen kan vi stärka tilltron till betygssystemet. Först då kan vi bygga en skola som har höga ambitioner när det gäller kunskapsnivåer, och höga krav på lärare att självständigt och professionellt sätta rättvisande betyg. Metta Fjelkner, ordförande Lärarnas Riksförbund


”Problemen med äldreomsorg inte en fråga om privat eller kommunalt”

Summary: Problemet med äldreomsorgen är de stora aktörernas monopol på verksamheten – oavsett om det är kommuner eller privata vårdbolag. Enskilda personer eller små vårdbolag, som har möjlighet att erbjuda hög kvalitet, har svårt att etablera sig. Tro mig, jag har varit där, skriver Ahmed Kahn - med 33 års erfarenhet av äldreomsorg.

Debatten om de usla förhållandena på vissa äldreboenden är bara en bråkdel av det verkliga problemet. Grundproblemet ligger inte i huruvida äldreomsorgen styrs kommunalt eller privat. Hur skulle man då göra med kommuner som missköter sig, skulle deras enheter konkurrenssättas och bli privata? Problemet är de storas monopol på äldreomsorgen. Kommunerna är de största aktörerna, sedan är det bara några få bolag som exempelvis Carema som driver största delen av äldreomsorgen. Bakom de stora vårdbolagen står en eller flera riskkapitalbolag vars enda mål är att tjäna pengar. Enskilda eller små bolag har väldigt svårt att etablera sig inom äldreomsorgen vilket enligt min mening är beklagligt. Anledningen till att mindre aktörer har små chanser är att de stora bolagen är experter på anbudsarbete. Dessutom har kommuner ett regelverk som gör det näst intill omöjligt för exempelvis vårdpersonal att lägga anbud. Det finns vårdpersonal som jag själv, med erfarenhet av äldreomsorgens alla yrkesroller, som verkligen brinner för omvårdnadsarbetet och som vill komma in på marknaden. Jag lade för några år sedan anbud på den enhet som jag bedrev som verksamhetschef. Jag hade en utmärkt och dokumenterad kvalitet på enheten som uppmärksammades positivt av både tv och tidning. Länsstyrelsen, anhöriga och uppdragsgivare var mer än nöjda. Dessutom var personalens sjukskrivningstal bland landets lägsta. Jag hade mycket positiva referenser från både kommunen och privata aktörer, men alla regler gjorde det omöjligt att få hem anbudet. Jag kunde bedriva ett professionellt omvårdnadsarbete men inte skriva ett professionellt anbud. Det är uppenbart att det är oväsentligt hur verksamheten i praktiken bedrivs. Jag anser att kommunerna borde luckra upp sina regler för anbudsprocessen och ge små aktörer samma möjligheter att konkurrera som de stora. Dessutom undrar jag om det är så klokt att låta vårdbolag växa så mycket så att riskkapitalisternas intresse väcks. Man bör införa en prövningstid för alla som vinner anbud, med hård kontroll av Socialstyrelsen och Länsstyrelsen. Vad gäller kvaliteten i äldreomsorgen (både privat och kommunal) är vi tyvärr tillbaka på samma nivå som på 70-talet, om inte sämre. Sjuksköterskor är inte längre arbetsledare utan bara konsultsjuksköterskor. Den mesta tiden sitter sjuksköterskorna och dokumenterar. En sjuksköterska ska vara en del av omvårdnadsarbetet för att kunna fånga upp brister och utbilda vårdpersonalen. Utbildningen ska vara en fortlöpande process. Man ska ställa krav på kommuner och vårdbolag att anställa personal med minst grundutbildning inom omvårdnaden. I dag finns personal som inte har någon utbildning alls. Dessutom har vissa väldigt svårt med kommunikation, vilket kan vara förödande för gamla och sjuka som själva har svårt att kommunicera. Dokumentation har alltså blivit viktigare än omvårdnadsarbete. Personalen har ingen tid med de gamla. Är det så vi vill ha det när vi själva hamnar där? Det är något för makthavare och Socialstyrelsen att fundera på. De kommer med massa regler som i stället för att förbättra, försämrar omvårdnadsarbetet. Viktigt att poängtera är att det satsas bra med resurser på äldrevården, men hur vi ute på enheterna förvaltar dessa resurser är avgörande för hur äldreomsorgen utformas. Vi måste tänka på att bygga en äldreomsorg för oss själva och våra anhörigas framtid. Det är viktigt att chefer på olika enheter har klart för sig att de inte bara har ansvar för personalen, utan även för de gamla och sjuka. Som chef ska man vara medveten om vad som händer i det praktiska arbetet. Man ska våga ställa krav på sig själv och sina medarbetare. Man ska vara närvarande och aldrig vara rädd för att kommunicera med människor. Belöna de som gör ett bra jobb, uppmuntra de som gör mindre bra men är villiga att lära sig. Och sist men inte minst, våga avveckla dem som inte är intresserade och inte ens försöker lära sig. Ahmed Khan, sjuksköterska med 33 års erfarenhet av äldreomsorg


Lägret borta, ilskan kvar

Så rev polisen till slut den berömda Occupy-rörelsens tältläger i flera amerikanska städer. Aktionerna har skapat stor upprördhet inte minst i sociala medier världen över. Men det kanske var det bästa som kunde hända demonstranterna. Nu fick de en tydlig slutpunkt för en manifestation som ändå hade små chanser att förändra historien. Risken är påtaglig att leden hade tunnats ut i takt med att nätterna blev kallare och dagarna kortare. ”Den amerikanska hösten”, som upproret kallats, skulle knappast ha överlevt den amerikanska vintern. Trots att Occupy-rörelsen fått ett enormt genomslag i medierna och stor sympati från både vänsterdebattörer och människor som tröttnat på den ekonomiska krisen har den inte lyckats vinna flertalets hjärtan. En opinionsundersökning visade nyligen att bara 30 procent av amerikanerna ser positivt på ockupanterna. Det får sägas vara skralt för en rörelse med slagordet ”Vi är de 99 procenten”. Särskilt med tanke på förutsättningarna, ett USA som präglas av lågkonjunktur på gränsen till recession, hög arbetslöshet och djupa klyftor. En viktig anledning till att organisationen inte fick den riktiga folkliga förankringen är att den inte hittat vare sig ledargestalter eller ett program som lockar vanliga människor. Ett uttalande på hemsidan occupywallst.org när demonstrationerna inleddes i mitten av september visar på retoriken. Arbetare ska ”inte bara strejka utan ta över sina arbetsplatser kollektivt och organisera dem demokratiskt”. Samma dokument slår fast: ”staten och näringslivet är bara två sidor av samma förtryckande maktstruktur”. Det är budskap som snarare än att locka människor att slå upp tält får dem att fly skrikande. I synnerhet amerikaner. Lägg till den dokumenterade oförmågan hos utomparlamentariska vänsterrörelser att hålla fritt från autonoma galningar. I Oakland, Kalifornien, har exakt de våldshandlingar brutit ut som rörelsens fiender önskat sig. ”Provokatörer” slogs efter en demonstration med polis, kastade brandbomber och krossade skyltfönster. Det är inte heller ett sätt att vinna sympati, eftersom medelamerikanen identifierar sig mer med någon som handlar eller jobbar i affären än med någon som slår sönder den. Då hjälper det inte att Occupy-rörelsen själv utsatts för kraftig polisbrutalitet. Inte heller att representanter för ockupanterna tagit avstånd från våld – för övrigt ganska halvhjärtat – och annars skött sig laglydigt. Kvar blir upplevelsen av ett systemfel hos de vänsterradikala, av att de har för lätt att ta till odemokratiska medel, att de ser mellan fingrarna med våld så länge det riktar sig mot polisen, ”systemet” eller ”högern”. Samma fenomen som helt sköt aktivisternas trovärdighet i sank under Göteborgsdemonstrationerna 2001. Nu har tältlägren rivits, men medlemmarnas ilska och frågor finns kvar. Det är en ilska och ett frågebatteri som förenar dem med många andra och som västvärldens makthavare måste hitta ett trovärdigt sätt att bemöta. Hur ska lågkonjunkturens skadeverkningar bekämpas? Hur ska bankernas ägare betala för sina usla affärer utan att det går ut över kunder och skattebetalare? Hur ska människor komma i arbete? Hur djupa klyftor kan en nation tolerera utan att spricka sönder? Globalisering och liberalisering har gett dagens samhällen bättre förutsättningar än någonsin att skapa välfärd för fler än någonsin. Tack vare öppnade marknader reser sig miljontals ur en fattigdom som lamslagit dem i generationer. Den arabiska våren kan, om den vårdas rätt, sprida demokrati och öppenhet till regioner där detta varit föga mer än en avlägsen dröm. En kapitalism som rymmer eurokriser, massarbetslöshet och sociala problem har många brister. Men det är ett sundhetstecken att utopiska vänsterrörelser som Occupy Wall Street inte förmår nå längre än till samhällets marginaler.


“Carl Bildt beskriver ett Afghanistan som inte finns”

Summary: I den värld där jag befinner mig pågår ett förödande krig i Afghanistan, där en väpnad nationell och islamistisk upprorsrörelse utgör ett växande hot mot den rådande politiska ordningen. Men detta nämns inte med ett ord av Carl Bildt. Som utrikesminister får han gärna drömma emellanåt, men i arbetet måste han vara realistisk. Annars går det fel, skriver Svenska Afghanistankommitténs f d chef i Kabul, Anders Fänge, i en replik.

Carl Bildt skriver på DN Debatt 9/11 om tillbakadragandet av de svenska trupperna i Afghanistan. Det är en anmärkningsvärd för att inte säga ytterst egendomlig text. Inte för att soldaterna ska åka hem, för i det följer Sverige den reträtt som USA och andra krigförande nationer redan beslutat sig för. Och inte för att Bildt slår fast att Sverige inte kommer att överge Afghanistan efter 2014, då det givetvis är uppskattat. Nej, det som är anmärkningsvärt är att utrikesministern ger en beskrivning av Afghanistan som om det överhuvudtaget inte finns några allvarliga problem i landet. Det ges ett intryck av ett i huvudsak fredligt land, där Carl Bildt ser framtiden an med tillförsikt och stora förhoppningar. Han skriver om regional samverkan, nordiskt samarbete, ekonomisk utveckling, framtida val, och som extra krydda om en järnvägsförbindelse mellan Mazar-e-Sharif och Åbo i Finland. Finns det möjligen ett parallellt universum, undrar jag, där det finns ett annat Afghanistan, eller är det något annat väsentligt jag missat? I den värld där jag befinner mig pågår ett förödande krig i Afghanistan, där en väpnad nationell och islamistisk upprorsrörelse, med stöd av grannlandet Pakistan, utgör ett växande hot mot den rådande politiska ordningen. Men detta nämns inte med ett ord av utrikesministern. Inte heller berör Bildt att det finns allvarliga frågetecken för den överföring av säkerhetsansvaret från den internationella militären till den afghanska armén och polisen, som ska vara fullbordad 2014. Det eländiga tillståndet som präglar de afghanska säkerhetsstyrkorna har beskrivits i detalj i en mängd tillförlitliga rapporter och artiklar. Till och med i Pentagons senaste halvårsrapport till den amerikanska kongressen i oktober, slås fast att av den afghanska arméns 204 bataljoner, finns det en, säger en, som klarar av att operera självständigt, det vill säga utan aktivt stöd av internationell militär. Och att av den afghanska polisens 218 ”större enheter” finns det två, säger två, som fungerar utan internationellt stöd. Utrikesministern nämner statsbygget, men då endast i sammanhanget att detta är något som Sverige satsat på. Ingenting sägs om att det internationella biståndssamfundet och den afghanska politiska eliten i stort sett misslyckats med att bygga en fungerande stat, att den, på några få undantag när, är genomsyrad av korruption, oduglighet och maktmissbruk – vilket för övrigt har gynnat upprorsrörelsen och gett den oförtjänta framgångar. Också här finns det en mängd rapporter, undersökningar och artiklar från välrenommerade institutioner och medieföretag som i detalj har redogjort för förhållandena. Nu är det väl knappast så att Carl Bildt befinner sej i ett parallellt universum. Han finns här, och som en beläst och kunnig person känner han givetvis till att Afghanistan dras med ett antal utomordentligt svåra problem, att det internationella samfundet inte har lyckats i sina ambitioner, och att framtiden faktiskt är högst osäker. Frågan uppstår varför han då, mot bättre vetande, väljer att ge en grovt vinklad och faktiskt felaktig bild av förhållandena. Är det för att inte irritera USA och Nato? Är det för att försäkra en svensk publik att de fått valuta för de skattemiljarder som den svenska militära insatsen kostar? Eller har han på äldre dagar blivit så mycket diplomat att han sätter sig mitt i kostymen för att inte sticka ut någonstans? Det är frågor som Carl Bildt själv är bäst lämpad att svara på. Dock, för det fortsatta svenska engagemanget i Afghanistan räcker det inte att bara ha förhoppningar om en bättre framtid, att beskriva läget som frid och fröjd. Det är nödvändigt att också klart ange och diskutera de problem och negativa aspekter som finns. Helt kort, som Sveriges utrikesminister får han gärna drömma emellanåt, men i arbetet måste han vara realistisk. Annars går det fel. Anders Fänge f d chef för Svenska Afghanistankommittén i Kabul


”Obama står sig mycket bra jämfört med företrädarna”

Summary: Stenhård valrörelse återstår. Förväntningarna på Barack Obama var stora efter valsegern 2008. Det komplexa politiska systemet har dock ofta stoppat hans reformer. Men om man tittar på vad han faktiskt uträttat står han sig mycket bra i jämförelse med tidigare presidenter. Om man utgår från dagens opinionsmätningar, den amerikanska ekonomin och motkandidaternas ideologi bedömer jag att Obama åtminstone har en 50–50-chans att bli omvald, skriver Erik Åsard.

Nyligen träffade jag en amerikansk historieprofessor från ett välkänt universitet i Mellanvästern. Hon är demokrat på vänsterkanten och jobbade entusiastiskt för att Barack Obama skulle väljas till president 2008. Med vemod i rösten berättade hon om euforin under valnatten då människor av olika bakgrund föll varandra om halsen när det stod klart att USA hade fått sin förste svarte president. Nu är detta historia och professorns lyckorus har sedan länge övergått i djup frustration. I stort sett ingenting har blivit som hon hoppades. Knappt någon av de reformer som genomförts under Obamas snart tre år i Vita huset har levt upp till hennes förväntningar, inte ens 2010 års sjukvårdsreform. Mitt påpekande att reformen hittills givit nära en miljon fler amerikaner upp till 26 år försäkring via sina föräldrar avfärdades. Hennes egen dotter är äldre och arbetslös och saknar därför sjukförsäkring. En liknande besvikelse, om än inte lika avgrundsdjup, har jag mött hos åtskilliga amerikanska liberaler under senare år. Vad de inte vill inse är att deras förväntningar var på tok för stora och att det är utomordentligt svårt även för en president med egen kongressmajoritet att genomföra förändringar, särskilt inom kontroversiella samhällsområden. Det sätter det komplexa politiska systemet, byggt på maktdelning och motstridande statsorgan, ofta stopp för. En bättre värdemätare på vad Obama uträttat får man genom att ställa hans vallöften mot vad som faktiskt åstadkommits hittills. Hemsidan PolitiFact.com, som sköts av journalister på St. Petersburg Times, utvärderar kontinuerligt de ledande politikernas aktiviteter inklusive de drygt 500 vallöften som Obama utfäste under valkampanjen. Facit än så länge är att han hållit 155 av löftena, kompromissat om 48 och brutit 53. Ytterligare 67 vallöften har fastnat i kongressen medan 183 är föremål för behandling. Till de vallöften som hållits hör förutom sjukvårdsreformen det ekonomiska stimulanspaketet, en skärpt reglering av finansmarknaderna, en gradvis hemtagning av Iraktrupperna och avskaffande av den diskriminerande ”don’t ask, don’t tell”-lagen. Bland de brutna vallöftena märks stängningen av Guantánamobasen och upphävandet av George W Bushs skattesänkningar för höginkomsttagare. Det är vanskligt att jämföra listan med företrädarna eftersom motsvarande noggranna utvärderingar saknas. Mitt allmänna intryck är dock att Obama hittills står sig mycket bra vid en jämförelse med tidigare presidenter – man får gå tillbaka till Lyndon Johnson i mitten av 1960-talet för att finna ett motsvarande reformfacit. Men detta imponerar inte på Obamas vänsterkritiker. De hade hoppats på mycket mer och har inget till övers för Obamas benägenhet att söka samförstånd över partigränserna. Vad de önskar är en president som tydligt artikulerar de progressiva värderingarna och drar ut i strid mot förstockade fiender. Trängtande talar de nu om Elizabeth Warren, senatskandidaten i Massachusetts som profilerat sig som en ”Obamademokrat med glöd”. Attityden har sin grund i en specifik amerikansk företeelse som är lika notabel hos passionerade höger- som vänsteranhängare – tron att om bara deras egen favoritkandidat får makten kommer denne raskt att ställa allt till rätta och utplåna det stinkande Augiasstallet, ungefär som Jimmy Stewarts rollkaraktär i filmklassikern ”Mr Smith Goes to Washington”. Drömmen om den rena politiken lever vidare i de bägge ideologiska lägren, trots att den gång efter annan grusats. Vilka är förutsättningarna för Obama att vinna presidentvalet nästa år? Som Nate Silver konstaterar i en inträngande analys (New York Times 3/11) är det främst tre faktorer som är viktiga att syna året före valet: opinionsläget, ekonomins tillstånd samt motkandidatens ideologiska hemvist. En presidents opinionssiffror vid slutet av hans tredje år har historiskt varit en ganska god värdemätare på hans möjligheter att bli omvald. Sedan 1944 har ett antal av de presidenter som haft uppskattningssiffror under 49 procent ett år före valet förlorat. Obamas siffror under det senaste halvåret har pendlat mellan 43 och 47 procent. Å andra sidan finns det ett par exempel på presidenter som haft höga siffror året före ett val men ändå fått se sitt parti förlora makten, till exempel Dwight Eisenhower 1959, George Bush senior 1991 och Bill Clinton 1999. En ensidig fixering vid opinionsläget kan alltså leda till fel slutsatser. Ekonomin är en annan viktig faktor. En fortsatt hög arbetslöshet, en svag tillväxt och ett växande budgetunderskott hänger som kvarnstenar runt Obamas hals, och utsikterna för en konjunkturförbättring under det kommande året är små. Ingen sittande president i modern tid har blivit omvald med en arbetslöshet kring nio procent, med ett undantag: Franklin Roosevelt som trots en arbetslöshet på nära 17 procent omvaldes 1936. Men då var arbetslösheten på nedgång och ekonomin på uppgång, och väljarna hyste förhoppningar om bättre tider. I dag är många väljare pessimistiska om framtiden och att vända den trenden blir Obamas största utmaning. Den tredje faktorn är motkandidatens politiska ideologi, och här gäller att ju mera till höger denne står desto större vinstmöjligheter för Obama. Och omvänt: om republikanerna utser en mittenorienterad kandidat som Mitt Romney eller Jon Huntsman har de betydligt större chanser att vinna än om det blir Rick Perry eller Herman Cain. I aktuella mätningar ligger Obama ungefär lika med Romney medan han leder med mellan 8 och 14 procentenheter över Cain, Perry och Michele Bachmann. Om man utgår från dagens opinionsmätningar, ekonomin och motståndarens ideologi har Obama åtminstone en 50–50-chans att bli omvald. Men ett år och en stenhård valrörelse återstår och en svår utrikespolitisk kris eller en ny ekonomisk krasch kan välta alla förutsägelser över ända. Någon tröst kan Obama söka i vetskapen om att det bland många väljare finns en kvarvarande välvilja mot honom, en insikt om att det tar tid att vända en statsskuta med ett tungt arvegods bestående av en svag ekonomi och två utdragna krig. Han kan också sätta sitt hopp till det faktum att det historiskt visat sig svårt för utmanare att avsätta en sittande president. Av de åtta senaste presidenterna som sökt omval har sex vunnit medan bara två förlorat (Jimmy Carter och Bush senior). Om detta räcker för att tillförsäkra Obama en andra mandatperiod får vi veta på valnatten den 6 november 2012. Erik Åsard, professor i nordamerikastudier med inriktning mot statskunskap, Engelska institutionen, Uppsala universitet.


”Dags för en uppgörelse över blockgränsen om äldrevården”

Summary: Nio problemområden. Varför tar larmrapporterna om äldreomsorgen aldrig slut? Ett svar är att ansvariga politiker flytt från ansvaret. Vi anser att det är fel med riskkapitalbolag i äldreomsorgen som har vinstmaximering som främsta drivkraft. Det krävs därför en översyn av reglerna för privata vårdbolags medverkan i den skattefinansierade vården. Vi vill se en bred överenskommelse över blockgränsen för att garantera att skattemedlen kommer de äldre till del, skriver Håkan Juholt.

Vi som lever i Sverige bor i ett av de länder i världen där människor lever längst. Redan om fem år kommer en femtedel av alla som bor i Sverige att vara över 65 år. Att vi får leva långa liv och behålla våra nära och kära under en allt längre tid är en enorm tillgång och en stor framgång för vårt välfärdssamhälle. Dagens Sverige tar dock inte fullt ut det ansvar för de äldre som krävs på kort och lång sikt. Det handlar dels om brister i äldreomsorgen och dels om det ökade behov av äldreomsorg som blir följden av att andelen äldre i samhället ökar under kommande årtionden. Därtill behöver vi förvissa oss om att det allmänna pensionssystemet ger bra pensioner. En vanlig och berättigad fråga från medborgarna är varför raden av larmrapporter om tillståndet i äldreomsorgen aldrig tar slut och varför samhället inte kan ta hand om de äldre som byggt upp vårt samhälle. Ett svar på frågan är att politikerna abdikerat från sitt ansvar. Regeringens kommentar efter en vårdskandal på ett privatdrivet äldreboende för någon vecka sedan belyser detta. För att kvalitetssäkra äldrevården uppmuntrade de bara till civilkurage bland vårdanställda. Uttalandet sätter fingret på ett generellt fenomen, att ansvariga politiker flyr från ansvaret och hänvisar till anställda, myndigheter, kommuner och vårdbolag när det ytterst är vi politiker som har ansvar för att det finns tillräckliga resurser för att bedriva god äldreomsorg i hela landet. Det är politikernas ansvar att det finns system som mäter kvalitet och granskar att verksamheterna uppfyller ställda krav. Det är också politikernas ansvar att se till att det finns en god framförhållning när det gäller planering och utveckling av äldreomsorgen på längre sikt. Vi socialdemokrater ser utmaningar och problem som behöver lösas på åtminstone nio olika områden. För det första måste vi en gång för alla slå fast att det är den äldre som ska vara i centrum. Hemtjänsten och servicen för de äldre behöver utvecklas och de äldres inflytande öka. Vi vill att det ska bli lättare att få hjälp även om behoven inte är så stora att man har rätt till biståndsbedömd insats. Det ökar tryggheten, livskvaliteten och oberoendet för de äldre. Vi vill se en modell för kommunala fixartjänster mot låg eller ingen avgift och därtill bör rut-tjänster styras mot äldre på ett helt annat sätt än i dag. För det andra krävs en översyn av reglerna för privata vårdbolags medverkan i den skattefinansierade vården. Vi måste försäkra oss om att de skattemedel vi avsätter till äldreomsorg verkligen går till vård och omsorg om de äldre. Likalydande och tydliga höga krav på kvalitet ska ställas på såväl privat och kooperativ som kommunal verksamhet. En offentlighetsprincip ska gälla i all skattefinansierad verksamhet och samtliga anställda i skattefinansierad privatdriven vård ska ha rätt till samma meddelarskydd som offentligt anställda. Koncerner inom vård och omsorg ska inte kunna undandra vinster från beskattning genom att tillämpa orimligt höga räntesatser på internlån mellan koncernbolag och dotterbolag. Vi anser att det är fel med riskkapitalbolag med vinstmaximering som främsta drivkraft i den skattefinansierade äldreomsorgen. Vi vill se en bred överenskommelse över blockgränserna kring regelverket för äldreomsorg för att säkerställa kvaliteten och garantera att medel för äldreomsorg kommer de äldre till del. För det tredje behöver vi göra det möjligt för många fler äldre att arbeta längre. Det är av avgörande betydelse att erfarna medarbetares kompetens tas tillvara. Vi vill se ett program för generationsväxling på arbetsmarknaden där vi vidareutvecklar goda exempel som mentorer inom äldreomsorgen, traineeanställningar med handledning, lärlingsmodeller med mera. För det fjärde måste boendefrågorna för äldre lösas. Antalet platser i särskilt boende fortsätter att minska, sedan 2006 har 4 600 platser försvunnit. Denna utveckling med allt färre platser är helt ohållbar på sikt när vi vet att antalet äldre ökar. Men det finns samtidigt ett stort behov av trygghetsboenden med utvecklad service som inte tillkommer i den utsträckning som behövs. Staten måste ta en aktiv roll med insatser och planering för att lösa framtidens bostadsfrågor för äldre. För det femte måste demensvården utvecklas. Demens är en folksjukdom som kommer att öka. Samhället har ett särskilt ansvar för denna grupp men bristerna är stora och reglerna otydliga. Socialstyrelsen ansåg i en granskning för något år sedan att nära 6 av 10 demensboenden var underbemannade. Trots att personalen är den viktigaste faktorn i demensvård saknas riktlinjer för bemanning. Regeringspartierna röstade i riksdagen emot att det skulle fastställas sådana. Detta kommer inte att hålla. Kommunerna måste få tydliga besked i bemanningsfrågan. Samhället måste orka prioritera de mest sjuka. För det sjätte krävs en bättre sammanhållen vård för svårt sjuka äldre som i dag skickas fram och tillbaka mellan sitt boende och sjukvården. Gamla och multisjuka patienter måste garanteras en sammanhållen och långsiktig vårdinsats. För det sjunde måste matkvaliteten inom äldreomsorgen få en högre prioritet. Vi vet att bra mat spelar stor roll för välbefinnande och välmående. Måltiden ska alltid vara något som man ser fram emot. Då behöver det finnas resurser och kunskaper för än godare och bättre mat. För det åttonde krävs en rad initiativ för att öka och bredda rekryteringen till äldreomsorgen då vi står inför stora pensionsavgångar och växande verksamhetsbehov. Mer än 100 000 nyanställningar behöver göras de kommande 10 åren. Arbetet måste uppvärderas, bli mer attraktivt och satsningar behövs för att möjliggöra kontinuerlig fortbildning för personalen. Fler unga människor behöver välja att utbilda sig för att arbeta i äldreomsorgen. Det behöver också bli enklare och attraktivare att mitt i livet byta yrkesbana och börja jobba inom äldreomsorgen. Detta är en grundläggande förutsättning för att kunna rekrytera tillräckligt mycket vårdpersonal för äldreomsorgen i framtiden. För det nionde måste vi säkra goda pensionsnivåer som går att leva bra på. Vi ser nu att det allmänna pensionssystemet inte ger den inkomsttrygghet som beräknades när systemet sattes i sjön. Ska vi klara bra pensioner i framtiden krävs att vi får ner arbetslösheten och att fler orkar arbeta längre. Vi socialdemokrater kommer därför att återkomma med förslag för att stärka pensionssystemet. Därtill anser vi att beskattning av pensionärer och löntagare ska vara lika. Morgondagens utmaningar måste alltså mötas dels med åtgärder i närtid och dels med en systematisk och långsiktig prioritering av äldrefrågorna. Det duger inte att bara planera för nästa år. Det är en kortsiktig och oansvarig politik. I stället krävs en tydlig vision om hur våra äldre ska ha det i framtiden. Politikernas uppgift är att lösa de viktiga frågorna, identifiera morgondagens behov och möta dessa. Det arbetet måste börja nu. Håkan Juholt, partiordförande för Socialdemokraterna


"Man vill veta vad man stöder och se konkreta resultat"

Summary: Nyblivna arkitekterna Carolina Wikström och Frida Öster vill använda sina kunskaper för att förbättra livet för andra. Efter att ha varit i Tanzania arbetar de för att bygga ut ett barnhem och bygga en skola där. Ritningarna är klara, nu samlar de pengar till projektet.

I en källarlokal nära S:t Eriksplan i centrala Stockholm sitter två nyligen utexaminerade arkitekter och drömmer om att rita miljövänliga hus, skolor och andra byggnader som kan göra att människor får det bättre. Flera hundra mil söderut, utanför staden Arusha i norra Tanzania, bor tretton små pojkar och flickor på ett litet barnhem. I Sverige: två arkitekter som helst av allt vill använda sitt nya yrkeskunnande för att hjälpa andra att få ett bättre liv. Och i en annan världsdel tretton barn som förlorat sina föräldrar och nu på barnhemmet får mat, kärlek och utbildning – trots att huset där de bor är alldels för litet. Ibland är livet så märkligt att möten äger rum trots stora geografiska och kulturella skillnader. Som när Carolina Wikström och Frida Öster skulle göra ett examensarbete sista året på Arkitekthögskolan och ville satsa på ett projekt i södra Afrika, och till slut hittade barnhemmet i Tanzania som behövde byggas ut. Nu finns ritningarna klara och när tillräckligt med pengar samlats in kan det nya huset byggas. Det ska utrustas med solceller och naturlig ventilation, och uppföras i soltorkade lerblock och bambu. Regnvattnet ska samlas in i en stor behållare som likt en ryggrad reser sig i huset mitt. Vattnet har också en kylande effekt. Under senare år har traditionella folkrörelser och hjälporganisationer fått kritik för bristande kontroll av de medel som samlats in, och för att anställda och förtroendevalda har alltför generösa ekonomiska villkor. I Röda korset förskingrade till exempel insamlingschefen flera miljoner vilket fick många medlemmar att hoppa av. Många unga vill i dag i stället engagera sig i projekt som är "genomskinliga", de vill vara säkra på att pengarna används på rätt sätt och inte går till dyr administration. Man brukar tala om "Generation E", där E står för engagerad. Allt fler unga arbetar med egna biståndsprojekt där ger av sin tid och sin kompetens, precis som Carolina Wikström och Frida Öster valt att göra. - Jag tror att allt fler vill veta vad man stöder och så vill man se konkreta resultat. Det räcker inte längre med att bara sätta in pengar på ett insamlingskonto utan att veta vart de tar vägen. Många vill, liksom vi, se ett kulturutbyte och ett utbyte av kunskaper. Det handlar om möten människor emellan, menar Carolina och Frida. Tillsammans med fyra andra unga kvinnor försöker de nu via insamlingsstiftelsen Econef samla in pengar för att barnhemmet och en skola i Arusha ska bli verklighet. I Tanzania lever i dag två miljoner barn som förlorat sina föräldrar i aids. När Carolina och Frida besökte landet och såg de enorma behoven kände de att de måste göra allt de förmår för att bidra till att åtminstone några av dessa barn får en bättre framtid. - Alla som bor i rika länder borde vara skyldiga att hjälpa människor i fattigare delar av världen. För en del kanske det låter naivt. Men vi har utbildat oss till arkitekter och vill använda vår yrkeskunskap för att hjälpa andra, säger Carolina Wikström och Frida Öster. När Carolina var nitton år reste hon till Soweto utanför Johannesburg, den största staden i Sydafrika. Där arbetade hon några månader på en skola. Där fanns några baracker, knappt något undervisningsmaterial alls och klasserna var mycket stora. Hon lärde barnen olika hantverk, som att arbeta med bivax och lera, och så tillverkade de gipsmasker. - Jag blev tagen av hur barnen kunde vara så glada trots eländiga uppväxtvillkor. Och så minns jag hur jag tänkte att om det går göra så mycket med så lite pengar, hur ofantligt mycket skulle vi inte då kunna åstadkomma med alla resurser som finns här i Sverige? Nu - tio år senare - försöker Carolina tillsammans med Frida alltså använda sina nya yrkeskunskaper till något som kan förbättra livet för några av alla föräldralösa barn i Tanzania. Tanken att bygga ut barnhemmet utanför Arusha var ursprungligen ett examensarbete på Arkitekturhögskolans sista termin. De driver projektet via sitt nystartade företag Asante i samarbete med organisationen Arkitekter utan gränser. Innan de satte sig vid ritbordet reste Carolina och Frida runt i Tanzania. Bland annat besökte de flera hem för föräldralösa barn. Barnens föräldrar har ofta dött i aids, och en del barn överges direkt efter förlossningen och lämnas åt sitt öde. - Vi var på ett hem med spädbarn, det var en stark upplevelse. Barnen låg bara där i sina sängar. De fick sin gröt och blev tvättade ... men det var jobbigt att se och höra hur de skrek utan att någon tog upp dem. När de kissat på sig fick de ligga länge med blöta blöjor och kläder. Personalen hann inte med att ta hand om alla barnen, berättar Carolina. Det barnhem som hon och Frida vill stötta är litet med sina tretton barn, ofta kan liknande hem ha upp emot hundra barn. Men föreståndaren Caroline Nicholas försöker skapa en familjelik situation där alla barn ska känna sig älskade och sedda. Huset där de bor är dock alldeles för trångt. - Det nya hem vi ritat för de här barnen ska ha plats för dubbelt så många pojkar och flickor. En riktig skola för hundra elever ingår också i planerna. Vi vill skapa vackra och enkla hus där lokalt byggnadsmaterial används, berättar Frida Öster. I dag är barnhem, skolor och andra liknande institutioner i Tanzania och andra fattiga länder beroende av bidrag från rikare länder som Sverige. På sikt är det en ohållbar situation. - Därför vill vi att det nya centret ska vara självförsörjande. Ett eget jordbruk med djur ska göra dem fria från bidragsberoendet. Vilka är era drivkrafter? - På Arkitekturhögskolan gjorde vi en studieresa i USA under mottot "Small thing - big matter" där vi besökte olika projekt för utsatta. Projekt i liten skala kan ofta åstadkomma mer än stora, prestigefyllda statusprojekt. Resan inspirerade oss till att kanske försöka göra något liknande, svarar Frida. Carolina nämner månaderna i Soweto i Sydafrika tillsammans med skolbarnen som en viktig ögonöppnare. - Jag såg många som hade det fattigt och eländigt, men märkte också att den lilla insats jag gjorde gav resultat. Det har jag burit med sig sedan dess. Barnhemsprojektet i Tanzania beräknas kosta cirka två miljoner kronor. Carolina, Frida och de övriga unga kvinnorna i insamlingsgruppen gör nu allt för att samla in pengar så att bygget kan påbörjas om något år. Läs mer om Genration E. Frida Öster och Carolina Wikström. Frida Öster och Carolina Wikström.


”Sverige måste kräva att CIA lämnar ut alla Stasidokument”

Summary: Säpo har inte allt. Säpo har inte gått till botten med Stasis infiltration i Sverige. När misstänkta svenska Stasiagenter granskades 2000–2001 hade Säpo endast tillgång till en mindre del av det källmaterial som finns i Tyskland och i det så kallade Rosenholz-kartoteket hos amerikanska CIA. Säpos utredare har därför aldrig sett Stasisvenskarnas person- och arbetsakter. Sverige och övriga nordiska länder måste kräva att CIA lämnar ut samtliga de dokument som rör nordiska medborgare, skriver Birgitta Almgren.

När min forskningsrapport och bok ”Inte bara spioner …” gör en första kartläggning av Stasis infiltration i Sverige, blir det en chock för många: Inte kan väl svenskar i många år i hemlighet ha utfört uppdrag för främmande makt, för den avskyvärda östtyska säkerhetstjänsten Stasi! Riksdagsledamöter som konstitutionsutskottets vice ordförande Per Bill läser inte ens forskningsrapporten men talar ändå (radions P 1 4/11) om att ”det sagts” att risker finns för att oskyldiga utpekas som agenter eftersom ”grundmaterialet är dåligt”. Säpo har utrett, allt skulle därmed vara noggrant genomgånget och klart. Men det är ju Säpos grundmaterial som är bristfälligt. Min forskning bygger på omfattande källmaterial i Stasiarkivet, BStU, i Berlin, Säpos arkiv och också på intervjuer med före detta ledande Stasiofficerare. Den visar att Säpo inte gick till botten med utredningen 2000/2001 om Stasis infiltration i Sverige. Myndigheten hade endast tillgång till en mindre del av det källmaterial som finns i Tyskland och i USA. Säpos utredare begärde aldrig ut de viktiga Rosenholzstatistik-korten och F 22-registerkorten över Stasis IM (informella medarbetare) från CIA. Inte heller hade de direkt tillgång till Stasis arkivmaterial. De har således varken sett agenternas person- och arbetsakter eller utdragen från de så kallade SIRA-databaserna i Stasiarkivet i Berlin, som belägger den agentverksamhet som jag dokumenterar i min bok ”Inte bara spioner …” Redan 1969 hade DDR skaffat en stordator av typ Siemens S 4004 som blev början till Stasis datoranvändning. Under DDR-tiden tog de olika Stasiavdelningarna emot informationer och rapporter, utvärderade, betygsatte dem efter trovärdighet och betydelse, försåg dem med innehållsrubriker och matade därefter in dem i databaserna. Dessa databaser, SIRA, innehåller således uppgifter om källor, agenternas registreringsnummer, täcknamn, rapporternas innehåll och tillförlitlighet. På agenters statistikkort finns 5 bedömningar: A: tillförlitlig, B: förtroendeingivande, C: ännu inte kontrollerad, D: ifrågasatt och E: misstänkt dubbelagent. Dokumenten visar Stasis långsiktiga planer för att nå unga idealister som ville rädda freden och för vilka socialism-kommunism innebar hopp om bättre framtid. Av dokumenten framgår att en värvningsprocess kunde sträcka sig över flera år med testuppdrag innan en person av Stasi ansågs mogen att värvas. När privatpersoner får se sin egen Stasiakt har de som regel inte tillgång till dessa kompletterande dokument från SIRA med Stasianalytikernas kommentarer och analyser och påtalade felaktigheter. En agent som skrev tvivelaktiga rapporter och bedömdes som opålitlig skildes direkt från sitt uppdrag. Säpo har endast tagit del av de så kallade F 16-korten i CIA:s Rosenholz-kartotek. Detta material innehåller inte någon som helst information om agentverksamhet utan består bara av uppgifter om personer som kunde vara av intresse för Stasi. Vid en internationell konferens med Stasiforskare i Visby den 26–27 september i år undertecknades därför en appell, ”Gotlandsmanifestet”, där jag och övriga forskare kräver att de nordiska regeringarna ska begära att CIA till Stasiarkivet i Berlin överlämnar samtliga de dokument ur Rosenholz-kartoteket som rör nordiska medborgare. Det faktum att forskare som arbetar med kalla kriget och Stasiinfiltration själva misstänkliggörs och kriminaliseras diskuterades på en EU-konferens (”Need to Know: Intelligence and Politics”) som avslutades i Bryssel i går. När Stasiagenter avslöjas använder de ofta en omvänd strategi, Umkehrstrategie: De gör sig själva till offer för att avleda uppmärksamheten från dem som drabbats av deras agentverksamhet. Är man offer kan man ju inte vara förövare. Tanken är att vreden ska riktas mot forskarna och att de ska skrämmas till tystnad genom beskyllningar om utpekanden och falska uppgifter. Men forskare utpekar ju inte agenter utan påvisar och analyserar bara på vad som står i arkiven. Vad min undersökning visar är Sveriges betydelse som strategiskt mål för Stasi, inom vilka kretsar som Stasi lyckades värva kontaktpersoner, informatörer och agenter, varför människor lät sig värvas och hur Säpo bedömde dessa personer. Det viktiga för mig har inte varit namnen eller att analysera personerna i sig. I stället syftar min forskning till att skapa en empirisk grund för att med större säkerhet kunna överblicka strukturerna och de historiska sammanhangen. Några namn varken kan eller vill jag avslöja. Jag är också förhindrad att diskutera med berörda det som står i Säpos dokument. För mig som forskare handlar det inte om att skuldbelägga, inte att döma om rätt eller fel. Det är viktigare att fråga hur och varför. Det handlar om att analysera vad som faktiskt står i dokumenten, vilken betydelse det kan ha fått på den tiden och kanske också vad vi kan lära av historien. Vem skrev vad och i vilket syfte? Hur bedömdes den dåtida situationen av dem som på den tiden stod mitt uppe i den utan att veta vad som skulle komma att hända? Var det – som för de flesta tyska Stasimedarbetare – en ideologisk övertygelse som drev dem? Tog de ställning under kalla kriget i kampen mellan Öst och Väst? Det är dessa frågor som undersöks i min bok. Varför blev då Sverige så intressant för Stasi under kalla kriget? Dokumenten visar att Sverige som alliansfri stat blev av stort strategiskt intresse i skärningspunkten mellan de båda konkurrerande maktblocken i öst och väst. Det gällde inte bara informationsinhämtning utan också opinionsspridning för att stoppa Sveriges integration i väst. Genom Stasi, som var KGB:s förlängda arm, underrättades Moskva om Sveriges förbindelser med bland annat Nato. Warszawapakten gjorde målmedvetna strategiska försök att genom inflytelseagenter påverka svensk inrikespolitik via svenska medier genom att ”placera” artiklar som gynnade DDR:s och Sovjetunionens politiska intressen samtidigt som de svartmålade politiska motståndare. Som min granskning av Säkerhetspolisens utredning 2000/2001 visar var det endast två personer som dömdes till fängelse för samarbete med Stasi. I övriga fall som gick till åklagare var brotten preskriberade. För att fällas för spioneri eller olovlig underrättelseverksamhet i Sverige krävs övertygande bevisning om att det handlat om fara eller skada för rikets säkerhet och totalförsvaret – komplicerat när det gäller politiskt spionage eller industrispionage som bedrivs dolt med hemliga och konspiratoriska metoder. I Danmark ser lagstiftningen helt annorlunda ut. Säpo påtalade själv 2007 behovet av förändrad straffrättslig reglering (Säkerhetspolisen, Rättssekretariatet, PM 24-10-2007). Att Sveriges relationer till DDR nu – mer än 20 år efter murens fall – blivit en het, explosiv fråga visar människors önskan att få historien om kalla kriget belyst. Min forskning och boken ”Inte bara spioner …” visar hur en diktaturregim infiltrerar och utnyttjar människors drömmar om ett bättre samhälle samtidigt som ordens makt att bygga upp hot- och fiendebilder belyses. Det gäller att minnas, inte förtiga. Och inte glömma de verkliga offren för Stasisvenskarnas verksamhet. Birgitta Almgren, forskare, författare, professor vid Södertörns högskola


”Var står Carl B Hamilton i frågan om pensionsöverenskommelsen?”

Summary: Carl B Hamilton når ett lågvattenmärke när han insinuerar att det finns en koppling mellan politisk propaganda inför valet 2010 och de medel parterna avsatt till information kring pensionssystemet. Hans inlägg ger dessutom intrycket att han tar avstånd från den blocköverskridande pensionsöverenskommelse hans eget parti stod bakom för drygt tjugo år sedan, skriver PTK i en replik.

I riksdagsledamoten Carl B Hamiltons värld (DN Debatt 8/11) är det fackliga engagemanget för ett bra pensionssystem ett uttryck för maktutövning. 700.000 medlemmar i PTK vet att det förhåller sig på ett annat sätt. Den press vi tillsammans med våra med- och motparter sätter på försäkringsbolagen har gett ett resultat vi har anledning att vara stolta över, med sänkta avgifter och goda pensioner för medlemmarna. Det är via upphandling som detta resultat kan uppnås. Exempelvis i den senaste upphandlingen blev avgifterna för de fonder som kan väljas av oss med tjänstepensionen ITP nära hälften så höga jämfört med om vi skulle valt samma fonder inom ramen för vårt privata pensionssparande. Resultatet leder till åtskilliga tusenlappar mer i plånboken som pensionär. På marknaden finns gott om aktörer som har andra intressen än att vi försäkrade ska få en så pass bra pension som möjligt. Hamilton hänvisar till en artikel i DN som ska stödja hans uppfattning att upphandlingar leder till sämre pension. Problemet är att jämförelsen är skev. Inte minst eftersom den jämförda perioden är för kort för att dra några som helst slutsatser. Pensionssparande är långsiktigt och innebär att människor sparar under 30–40 år. Ett riktigt lågvattenmärke når Hamilton när han insinuerar att det skulle finnas en koppling mellan politisk propaganda under valåret 2010 och de medel parterna avsatt till information kring pensionssystemet. Sanningen är att PTK består av 26 partipolitiskt obundna medlemsförbund, som anser att det är viktigt att vi försäkrade har en förståelse för hur pensions- och försäkringssystemet är konstruerat. Vi måste ha baskunskaper som gör att vi kan granska och värdera de argument vi möts av som konsumenter. För många av våra medlemmar upplevs det som ett svårt och oöverblickbart ämne. Svenskt Näringsliv och PTK har därför genom kollektivavtal avsatt pengar för att kunna erbjuda information till våra målgrupper. Målet är att de försäkrade ska ha tillgång till information och kunskap för att kunna fatta informerade beslut. Carl B Hamiltons inlägg ger dessutom intrycket att han tar avstånd från den blocköverskridande pensionsöverenskommelse hans eget parti stod bakom för drygt tjugo år sedan. I denna slogs fast att den allmänna pensionen tillsammans med tjänstpensionen skulle ge ett tillfredställande pensionsskydd och att icke oväsentlig del av pensionen borde hanteras av arbetsmarknadens parter. Vi förutsätter att Folkpartiet fortfarande står fast vid denna uppfattning. Men frågan är var Carl B Hamilton står. Cecilia Fahlberg ordförande, PTK Per-Olof Westerlund pensionsexpert, PTK


Psykologen: ”Hat kan vara svårt att släppa”

Summary: Att älska någon är att vara beroende. Den andra personen är viktig. Börjar man hata den människan, får hatet ofta en central plats i ens liv. Att sluta hata kan kännas tomt, eller som om den andra ”får rätt”, säger psykologen Liria Ortiz.

Hatkänslor kan uppstå mot personer som man upplever har gjort en illa, eller gjort ens närstående illa. Det behöver förstås inte handla om nära relationer. Men när det gör det, kan hatet vara särskilt svårt att komma över, säger Liria Ortiz, legitimerad psykolog och psykoterapeut. Det är till exempel inte ovanligt att man känner hat i slutet av en parrelation, eller mot en före detta partner, och fortsätter att älta arga tankar och känslor under lång tid. - Hatet kan vara ett sätt att hålla relationen kvar i ens liv. Om man ger upp hatet kan det bli väldigt tomt. Men ofta förstår man inte riktigt att hatet fortsätter att styra ens liv och blir till ett hinder för att gå vidare. Hat i nära relationer och i svåra konflikter kan också vidmakthållas för att det känns viktigt att "ha rätt". - Man kan uppleva att "om jag inte hatar, då ger den andra rätt", och det kan man inte tillåta. Det är tyvärr ganska vanligt. Då gäller det att försöka hitta ett förhållningssätt där man kan känna "okej, den andra har inte rätt, men jag kan ändå lämna hatet och ägna mig åt annat". När det är svårt att sluta hata kan det vara bäst att acceptera sina känslor, men ändå börja inrikta sig mer på sitt eget liv, menar Liria Ortiz. - Om man kämpar för att komma ifrån hatet, men ändå inte har lyckats, kan själva kämpandet i stället bara förstärka hatet, man fortsätter att älta kring personen. Ofta känns hatet så uppfyllande att man tror att man inte kan ta itu med något annat. Då får man börja jobba med sina egna värderingar, fundera på som vad som är viktigt i livet, vilka första steg man kan ta för att komma vidare, säger Liria Ortiz. - Man får sluta kämpa emot hatet, men ändå börja göra något annat, något som har med ens eget liv att göra. När man fokuserar på andra saker minskar hatet. Det kan ta olika lång tid, beroende på situationen och på personen. Men nyckeln är att börja leva sitt eget liv.


”Sverige börjar ta hem sina soldater om ett år”

Summary: Regeringen i dag: Vi föreslår – efter överläggningar med Socialdemokraterna och Miljöpartiet – att den svenska Isaf-styrkan bibehålls i Afghanistan under cirka ett år. Den första minskningen sker därför i slutet av 2012. Sedan följer minskningar i ytterligare två steg fram till slutmålet – då Sveriges stridande insatser ska vara avslutade – som vi mycket preliminärt lagt fast till sommaren 2014. Men vårt engagemang upphör inte för den skull. Vi kommer att finnas i Afghanistan även efter den tidpunkten, skriver Carl Bildt.

Det var i juli förra året som president Karzai på den stora internationella konferensen i Kabul förklarade att han ville att Afghanistans egna säkerhetsstyrkor successivt skulle överta säkerhetsansvaret över hela landet, och att processen skulle vara avslutad när hans egen sista mandatperiod löpte ut hösten 2014. För oss som var där var det naturligt att fullt ut ansluta oss till den målsättningen. Som ordförande i EU under sista halvåret 2009 hade Sverige ju också drivit igenom en satsning på en politik som långt starkare betonade de politiska, ekonomiska och civila aspekterna av stabilitets- och statsbyggandet i Afghanistan. Och redan när det internationella militära engagemanget inleddes i landet var det ju uppenbart att det inte skulle kunna komma att pågå för evigt. När regeringen i dag, efter överläggningar med Socialdemokraterna och Miljöpartiet, lägger fram förslaget till riksdagen om vår medverkan i de internationella Isaf-insatserna i Afghanistan under främst 2012 skall det ses som vårt bidrag till genomförandet av denna strategi. Successivt har de svenska Isaf-insatserna ställts om från självständigt stridande till olika former av understöd och utbildning av de afghanska säkerhetsstyrkorna. Redan har processen med att överlämna säkerhetsansvaret inletts i staden Mazar-e-Sharif, och när president Karzai inom någon vecka lägger förslag på ytterligare områden där överförandet kommer att inledas kommer det med all sannolikhet att omfatta huvuddelen av de fyra afghanska provinser för vilka den svensk-finska insatsen i dag har ett ansvar. Vad regeringen kommer att föreslå är att den svenska styrkan bibehålls under cirka ett år, och att den första minskningen av den svenska militära insatsen sker i slutet av 2012. Inriktningen är sedan att denna ska följas av ytterligare två steg i en process som ska föra oss fram till det slutmål som vi mycket preliminärt lagt fast för sommaren 2014. Vi kommer inte att överge Afghanistan sommaren 2014. Men tanken är att våra stridande insatser då ska vara avslutade. I stället ska vi vara beredda att, om så efterfrågas, ställa upp med en mer begränsad utbildningsinsats för de afghanska säkerhetsstyrkorna och med de stöd- och skyddsfunktioner som denna kan kräva. Den svenska insatsen har spelat en viktig roll för stabiliteten i norra Afghanistan, och många är de som har rätt att vara stolta över vad de uträttat. Samtidigt tror jag att det är viktigt att processen med överförande av säkerhetsansvar till de afghanska myndigheterna är fullbordad innan den afghanska presidentvalsrörelsen drar igång på allvar. Presidentvalet 2014 och parlamentsvalet 2015 kommer i hög utsträckning att bestämma landets framtid. Naturligt för oss när vi blickar framåt är också att se på möjligheterna att ytterligare bygga ut det nordiska samarbetet. Vi har redan ett gemensamt förband med Finland, och vi ser betydande möjligheter för förstärkt samarbete också med Norge. Den militära insatsen är bara en del av vårt breda engagemang i Afghanistan. Vårt bistånd till Afghanistan har successivt byggs ut och landet är i dag en av de enskilt största mottagarna av svenskt bistånd. Inte minst de insatser som skett genom Svenska Afghanistan-kommittén har gett oss ett gott anseende, och de faktiska resultat som uppnåtts inte minst när det gäller till exempel grundläggande hälsovård och utbildning vill vi bygga vidare på. Som ett led i den förändring som nu får ny kraft kommer vårt nuvarande så kallade PRT – Provincial Reconstruction Team – att ombildas till ett TST – Transition Support Team – och de samlade insatserna ges en tydligare civil ledning, även om självfallet militära operationer beslutas av den afghanska armén och Isaf. När nu strategin från Kabul-konferensen börjar omsättas i praktisk verklighet sker det samtidigt som andra delar också börjar få tydligare form. Vid den stora konferensen i Istanbul den 2 november nåddes enighet om en struktur för den regionala samverkan som är en förutsättning för stabilitet i Afghanistan, och vid den internationella konferens som kommer att äga rum i Bonn den 6 december hoppas jag att riktlinjerna också för EU:s politiska och ekonomiska stöd efter 2014 kan börja dras upp. Avgörande är emellertid den interna politiska utvecklingen i landet självt. Jag tror inte vi skall sätta förhoppningar till snabba resultat av möjliga överläggningar med talibanerna – mordet på fredsrådets ordförande professor Rabbani innebar ett allvarligt bakslag – men förr eller senare måste landets olika delar finna sin egen politiska balans i sökandet efter en fredlig framtid. FN:s roll i landet är lika viktig som den är svår. Just nu pågår en översyn av den roll FN kan komma att spela, och jag tillhör dem som har svårt att se att landet kan gå igenom de viktiga valrörelserna 2014 och 2015 utan någon form av hjälp och stöd från FN. Vi vet inte minst från det senaste presidentvalet 2009 hur besvärlig och delande denna process kan vara – och 2014 handlar det om kampen om makten efter president Karzai. Viktigt för oss är att verka för en stark och tydlig roll för FN inte minst under 2014 och åren därefter. Vid sidan av den politiska utvecklingen är det den ekonomiska utvecklingen som kommer att vara avgörande på sikt. Många är nu rädda för att ekonomin kommer att försvagas när de internationella styrkorna successivt minskas, och jag minns motsvarande utveckling i till exempel Bosnien. Men förr eller senare måste landet stå på egna ben, även om det kommer att behövas betydande hjälp under mycket lång tid framöver. Jag hoppas att Indien och Pakistan successivt skall riva sina handelshinder, och att vi då skall kunna se nya möjligheter för ett Afghanistan mellan det snabbt växande Sydasien och det Centralasien som utgör förbindelsen också med Europa. Staden Mazar-e-Sharif tillhör landet största, säkraste och mest dynamiska. Områdets betydelse kommer att öka ytterligare med den järnvägsförbindelse som ytterst kan ta oss till Åbo, Riga eller Klaipeda. Flygplatsen Marmal tillhör landets största. Och i detta område är jag övertygad om att vi kommer att finnas med stöd, hjälp och bistånd under lång tid framöver. Vårt engagemang i Afghanistan är och förblir viktigt som ett uttryck också för vår vilja att medverka också i de svåraste freds- och stabilitetsoperationer som FN:s säkerhetsråd fattar beslut om. Men i likhet med alla andra motsvarande operationer vi deltagit i var de aldrig avsedda att bli eviga. Med regeringens förslag inleds på allvar den alls inte okomplicerade militära överföringsfasen i Afghanistan. Den är en nödvändighet. Men den skall ses som övergången till ett engagemang som är långsiktigt, politiskt och stabilt. Ingen kan tolerera basområden för internationell terrorism, men kanske lika allvarligt är att landet i dag producerar mer än 90 procent av allt opium i världen, med förödande dödliga resultat mitt inne i verkligheten i våra välfärdssamhällen. Det som händer i Afghanistan under åren som kommer påverkar också oss, och det är därför vårt engagemang måste bestå. Carl Bildt (M), utrikesminister


”KD tävlar med FP om gårdagens skola”

Summary: Det är minst sagt en bakåtsträvande agenda som Göran Hägglund vill ge den svenska skolan. I stället måste vi satsa på ett skolsystem som ger individerna utrymme och som präglas av att ha öppna dörrar, skriver Miljöpartiets Jabar Amin i en replik.

Låt mig välkomna Göran Hägglund och Kristdemokraterna in i debatten om skolan. Men med artikeln på DN Debatt (4/11) verkar det mer som om Kristdemokraterna nu tar upp kampen med Folkpartiet och Jan Björklund om vem som bäst förespråkar gårdagens skola. När utvecklingen av applikationer för mobiltelefoner och metoder för att använda sociala medier i undervisningen går på högvarv fortsätter Hägglund nu argumentera för att förbjuda mobiltelefonerna helt. Det går bara att tolka artikeln som om Hägglund inte anser att de disciplinära åtgärderna som Jan Björklund redan gjort är tillräckliga. Utan det krävs mer av sådana, och mer befogenheter för att skapa ordning och reda i skolan. Men auktoritär behöver bara den vara som saknar auktoritet, som Sven-Eric Liedman en gång uttryckte det. Skolan ska dessutom bejaka teknikutvecklingen. Det är inte mer befogenheter och mer disciplin som behövs för att svenska skolan ska utvecklas. Jag tror alla Sveriges lärare minns Göran Hägglunds motstånd mot satsningar på bättre arbetsvillkor för lärare inför höstens budget. I stället var sänkt restaurangmoms mer prioriterad, och så blev det också i budgeten. Elever har själsliga behov skriver Göran Hägglund. Därför ska elever i skolan inte bara bedömas efter hur väl de lyckas nå kunskapsmålen, utan också efter deras personlighet. Vilken arbetsmiljö skapas då? Kommer den ökade stressen och ångesten som våra unga i skolan bär på att minska med en sådan reform? Det är minst sagt en bakåtsträvande agenda som Göran Hägglund vill ge den svenska skolan. Sveriges elever behöver inte betygssättas efter sin personlighet utan mötas som de individer de är. Genom att ge bättre förutsättningar till förtroendefulla relationer i klassrummet ökar också möjligheterna för eleverna att utveckla de kompetenser som krävs för att fungera som solidariska individer i alla våra olika roller i samhället, som Hägglund så fint uttrycker det. Men sådana reformer vill inte Hägglund se. När det kristdemokratiska partiet tycker att skolan ska ge eleverna ”karaktär” riktas inte tankarna direkt till en kreativ lärandemiljö där alla elever kan utvecklas efter bästa förmåga och till sin största potential. Om vi ska upprätta ett modernt bildningsideal bör vi förkasta det kristdemokratiska karaktärskravet; och i stället satsa på ett skolsystem som ger individerna utrymme och som präglas av att ha öppna dörrar. Göran Hägglund har rätt i en sak: Kristdemokraterna har varit med och förändrat svensk skolpolitik. De har stått bakom en utveckling som stängt dörrarna för massor av unga människor och som kategoriserat elever i dem som antas lyckas och dem som förmodas inte lyckas. Skolans kunskapsuppdrag har smalnats av och allt fler lärare överväger att lämna sitt yrke. Kristdemokraterna borde inte vara så stolta över detta. Jabar Amin, utbildningspolitisk talesperson (MP)


”Jag var oförberedd på det hat som skulle möta mig”

Summary: Under senare år har hatet mot judar ökat i Malmö. Många flyttar därifrån. Rabbinen Shneur Kesselman har valt att stanna kvar. Men när han kom till Malmö för sju år sedan var han inte beredd på det hat han skulle möta.

För sju år sedan flyttade den judiske rabbinen Shneur Kesselman och hans hustru till Malmö. Han är uppväxt i bilstaden Detroit i norra USA. – Vi hade många muslimer som grannar och råkade aldrig ut för något obehagligt. Men i Malmö ... när unga killar ropar ”support Hitler” efter mig har det gått väldigt långt. Jag var oförberedd på det hat som skulle möta mig som jude här. Den judiska församlingen i Malmö har i dag cirka 650 medlemmar, antalet har sakta men säkert minskat under senare år. Unga väljer att studera på andra orter, pensionärer följer efter sina barn. Antisemitismen får också medlemmar att lämna staden. Makarna Kesselman har dock inte några planer på att lämna staden. – Det vore att ge efter för dem som hatar, för de krafterna. Nej, jag och min hustru vill bo kvar här. Vi ser det som vår uppgift att stärka den judiska identiteten bland de judiska invånarna i staden. Människor har spottat på honom, kastat tomma läskedrycksburkar mot honom och kallat honom ”judejävel”. Shneur Kesselman har många gånger de senaste åren insett vad hat kan driva människor till och hur det känns att vara hatad. Hos Malmöpolisen finns en pärm med anmälningar han lämnat in. Där är ett åttiotal ”incidenter” registrerade. Ibland orkar Shneur inte anmäla alla trakasserier han utsätts för på grund av att han är jude. – Orden och att folk spottar efter mig är obehagligt. Men det som skrämmer mest är hatet som syns i människornas ögon, i ögonen på dem som vill ont. Jag har ingen aning om var deras gräns går någonstans, hur långt de kan gå. Han påpekar att hatet inte är riktat mot vad han gjort eller inte gjort, vad han sagt eller inte sagt, vad han tror eller inte tror. Hatet beror på att han är jude och han ser det som ett angrepp mot sitt innersta väsen, sin grund som människa. Både Shneur och hustrun, född i Frankrike, är uppvuxna inom den ortodoxa rörelsen Chabad. Dess syfte är att stärka judars identitet runt om i världen. Shneur berättar att rädslan finns även när han inte blivit utsatt på ett tag, när det inte hänt något på flera veckor. Han känner att han inte kan promenera runt på Malmös gator i lugn och ro. I sin svarta rock, sitt karaktäristiska svarta skägg och med kippan på huvudet märks Shneur när han rör sig ute på stan. Nyligen kom två ungdomar fram och viskade ”jew” åt honom när han var inne i ett köpcentrum med barnen. Sedan gick de unga männen skrattande sin väg. – Barnen börjar bli så stora att de undrar varför andra vuxna kan säga sådana saker till mig. Varför finns det ett sådant hat mot dig och judar i Malmö? – Det handlar om ren antisemitism, om ett rent judehat. I en diskussion kan jag acceptera kritik som riktas mot till exempel den politik som staten Israel står för, även om jag inte skulle hålla med kritikerna. Men här handlar det om personer som inte drar en gräns mellan politik och religion. Vilka uttrycker detta hat? – För det mesta är det unga muslimer och det borde ingen blunda för. Det är tragiskt att det ska vara så, att hat ska frodas i religiösa kretsar. Runt om i landet vittnar muslimer om att de utsätts för hat och hot. Islamofobin tycks utbredd på många håll och i många grupper. Shneur Kesselman vill inte uttala sig om huruvida det är skillnad på hatet mot judar och hatet mot muslimer. – Jag kan bara säga att vi judar inte hatar muslimer, och skulle inte komma på tanken att trakassera eller hota människor som har en annan tro. Under senare år har hatet mot judar blivit en oönskad del i bilden av Malmö. För två år sedan genomförde Israel bombangrepp mot mål i den palestinska Gazaremsan. Under en stödmanifestation för Israel blev deltagare med svenska och israeliska flaggor i händerna attackerade med ägg, glasflaskor och raketer. Därefter jagades många av dem bort av motdemonstranter som ropade ”jävla judar”. Vilken skuld har Israels politik mot palestinier för hatet mot judar? –  Jag vill inte uttala mig i politiska frågor och om vad som sker i Israel. Men varför ska jag bli hotad och trakasserad för det som sker i Mellanöstern? Varifrån tror du att hatet kommer? – Uppifrån, från ledarna, men också inifrån. Jag tror att alla människor har en god och en ond sida. Och därför handlar det om att ta kontroll över denna mörka och onda sida inom oss. Hatet kan utvecklas av personer som vill göda det, men från början finns det inom var och en av oss. – För mig handlar det hela tiden om att styra mina känslor och min hjärna. Det tror jag är en väg att undvika att bli hatisk. Hatar du aldrig? – Det brukar jag inte göra. Dagar när jag känner mig trött kan det vara lättare att irriteras, men det är en lång väg till hat. – Om jag i stunden förlorar mig och skulle kunna börja bli arg på någon eller något, som dem som kastar glåpord efter mig, försöker jag medvetet styra undan sådana känslor. Det brukar fungera. Man skulle kunna säga att det behövs en stoppsignal i huvudet. Hur kan hatet i Malmö stoppas? – Det är en svår fråga. Föräldrarna har huvudansvaret för de värderingar som de uppfostrar sina barn utifrån, sedan tycker jag att våra politiker och skolor också har en mycket viktig roll i det här. Men tyvärr verkar hatet vara så pass utbrett här i Malmö att det inte kommer att vara lätt att stoppa det. Är lösningen mer kunskap? – Kunskap är säkert en viktig faktor. Men vi ska inte glömma att många som hatar också är kunniga. De som ledde utrotningen av miljoner judar i Tyskland och andra länder under andra världskriget var ofta välutbildade. Läkare, präster, filosofer ... många med mycket kunskap deltog och stödde denna politik. Kunskap är inget vaccin mot hat, det kan faktiskt också leda till ökat hat. – Hatet är här för att stanna eftersom det är en del av den mänskliga naturen. Men var och en har ett stort ansvar för att inte tillåta det onda inom sig att komma till uttryck, och att motverka tankar och känslor som är kopplade till hat. Det kan vara en del av lösningen för att minska hatet i världen. Shneur Kesselman Ålder: 32 år. Familj: Hustru och tre barn. Bor: I centrala Malmö. Bakgrund: Född i New York och uppvuxen i Detroit. Utbildad till rabbin (judisk präst) och aktiv inom den ortodoxa organisationen Chabad som arbetar för att stärka judars religiösa identitet. Gör: Är rabbin i Malmö. Hatbrott Förra året förekom hatbrottsmotiv i cirka 5 140 polisanmälningar i Sverige. Vanligast är det med främlingsfientliga eller rasistiska motiv i samband med denna typ av brott, men även religiösa motiv förekommer. Hatbrott är när någon utsätter en dennes etniska bakgrund, religion, sexuella läggning eller könsöverskridande identitet. Internationellt råder en enighet om att händelsen, själva brottet, beror på bristande respekt för mänskliga rättigheter. I en tiondel – drygt 550 fall – av de hatbrott som anmäldes i fjol förekom antireligiösa motiv, till exempel islamofobi eller antisemitism. För samtliga hatbrott är det vanligt att offren utsätts i hemmet, på arbetsplatsen eller allmänna platser som på torg eller i en park. Av samtliga hatbrott som anmäldes 2009 hade knappt en tiondel (8 procent) klarats upp till den sista mars i år. Antireligiösa brott är svårast att klara upp. Källa: Brå


Marianne Faithfull: ”Jag är lycklig nu”

Summary: Hon slog igenom som 17-åring med ”As tears go by”. Snart firar Marianne Faithfull 50 år som artist, efter ett turbulent liv med rock, droger och symfonier. DN Söndag mötte en lätt stressad ikon på väg till två konserter i Sverige. Det tog mig väldigt långt tid att nå fram till en glad position i livet. Jag är lycklig nu. Jag lider inte längre. Fast tidigare har jag nog överdrivit mitt lidande något. Gjort det lite större och bättre än det var.

Marianne Faithfull kommer ut ur hissen på Grand Hotel i Basel på den uppgjorda tiden. Hon styr oss mot en lugn sittgtrupp i baren, beställer in en kopp kaffe och vatten. Sedan säger hon: – Inga fotografier förrän i kväll när jag har sminkat mig. Detta sker efter två veckors kontakter med hennes medarbetare där vi efter mycket om och men fått ett löfte från hennes agent François att ta bilder under intervjun. Hon är trots allt rätt rutinerad. Hon slog igenom som 17-åring och kan snart fira 50 år som artist. Hon blev megakändis och attraktivt byte för paparazzi som flickvän till Mick Jagger i Rolling Stones. Hon borde vara van. Vi ringer François. Han kommer och börjar medla. Säger: ”Det är ingen fara, Marianne. Du ser bra ut!” Till slut ger hon med sig. Fotografen Fredrik Funck får audiens hos denna rockdrottning när hon går ut på altanen för att röka. Då vill hon också förklara sig. – Grejen med att bli fotograferad är att jag alltid känner att jag måste konkurrera med mig själv. Jag vill vara lika vacker som jag har varit. Rent intellektuellt vet jag förstås att det är omöjligt. Jag invänder att hon nu, vid 64 års ålder, nått tillräckligt långt som artist för att inte bry sig om sådana futtigheter. Det avfärdar hon: – För mig kommer det alltid att hänga ihop. Och påstå inte att stora konstnärer inte bryr sig om hur de ser ut. Det är de jävligt noga med. Se på Picasso! Han var medveten om sin image ända till slutet. I veckan kommer hon till Sverige för att ge två konserter, i Uppsala konserthus och i Vara konserthus. Marianne Faithfull är det enda barnet i äktenskapet mellan majoren Glynn Faithfull, spion bakom fiendelinjerna för den brittiska underrättelsetjänsten under andra världskriget, och Eva von Sacher-Masoch baronessan Erisso, sprungen ur den österrikisk-ungerska aristokratin. De två möttes i Wien efter kriget, när major Faithfull kom för att meddela familjen att Evas bror levde och stred med Titos partisaner i Jugoslavien. Mariannes mormor var judinna och familjen var med i motståndet mot nazismen. Hennes mor Eva var en skönhet som före kriget hade arbetat som skådespelare och dansare i bland annat uppsättningar av den tyske dramatikern Bertolt Brecht och kompositören Kurt Weill. Glynn och Eva flyttade till England, men enligt Mariannes beskrivning var hennes föräldrar två utpräglade excentriker och äktenskapet sprack snart. Baronessan blev ensam mamma, jobbade extra i skoaffär och som busskonduktör, men upprätthöll alltid sin aristokratiska attityd. Och för sin dotter berättade Eva gärna om tiden i sin ungdom då hon levde ett liv i den europeiska nöjesvärldens glittrande glamour. – Nu satt hon där i sitt lilla hus i Reading och drömde sig tillbaka. När jag var åtta år lovade jag henne att när jag blev stor skulle jag se till att hon fick tillbaka den underbara världen. Och lustigt nog trodde min mamma också att jag skulle lyckas med det. Turnén som innefattar de två konserterna i Sverige kallas ”The horses and high heels tour”, efter namnet på hennes senaste platta. Men hon kommer att sjunga gamla låtar också. Och absolut genombrottslåten, ”As tears go by”. – Jag förstår inte hur jag ska kunna utelämna den. Jag älskar den fortfarande och den är viktig för mig. Men minst lika viktigt är att se publikens ansikten när jag sjunger den. Många blir väldigt rörda. En del får tårar i ögonen. Den lär ha varit den första låt Rolling Stones låtskrivarpar Mick Jagger och Keith Richards skrev tillsammans, och när hon sjöng in den 1964 kände hon dem knappt. Marianne hade ”upptäckts” av gruppens manager Andrew Loog Oldham som stött på henne på ett party och efteråt sagt: ”Jag såg en ängel med stora bröst, så jag skrev kontrakt med henne.” Låten blev en hit. Marianne Faithfull hoppade av skolan och befann sig plötsligt på turné i Storbritannien med dåtida storheter som The Hollies, Freddie & The Dreamers och Gerry & The Pacemakers. Det var början på ett liv som skulle leda till såväl ofattbar lyx som djup misär. Få kan visa upp ett så dramatiskt liv som Marianne Faithfull. – Om jag varit stark när jag slog igenom så hade jag kanske sagt: ”Okej, det var det. Nu går jag tillbaka till skolan och avslutar mina studier och funderar över detta.” Men så mogen var jag inte. Jag var 17 år och längtade efter att slippa skolan. Först senare förstod jag hur mycket jag förlorade. Hon tar ett bloss till på cigarretten, och lägger till: – Fast jag måste medge att jag vann mycket också. Livserfarenhet. Romantik. Och jag fick vara med om sextiotalet. Det var ett sextiotal som för hennes del till stor del präglades av droger och sex. Det står alldeles klart vid läsningen av hennes extremt självutlämnande självbiografi ”Faithfull” som kom ut 1994 och getts ut i nyutgåvor flera gånger sedan dess. Hon blev tidigt en storkonsument av den tidens innedroger, hasch och lsd, fortsatte med kokain och barbiturater, och det skulle bli värre. En händelse som med all tydlighet kommit att prägla hennes är vad som har kallats ”Redlands-incidenten”. En februarikväll 1967 gjorde brittisk polis en razzia mot Keith Richards hem i West Sussex, två timmars bilfärd söder om London. Stones-medlemmarna Mick och Keith greps och dömdes för narkotikabrott. En proteststorm ledde till att Micks straff omvandlades till villkorlig dom och Keith frikändes. Av allt att döma hade polisen tipsats av skandaltidningen News of the World, som till synes av en händelse hade reportrar på plats. Och som sedan gjorde stor affär av att sångerskan Marianne Faithfull befunnit sig på festen naken insvept i en matta av kaninpäls! Att hon just hade kommit upp ur badet när polisen gjorde sin razzia framgick inte. Händelsen beskrivs också i Keith Richards nya självbiografi, ”Livet”, där han ger sitt bidrag till att återupprätta Marianne Faithfulls den gången förlorade heder. Hon har läst hans bok och älskar den, säger hon. – Särskilt det som handlar om de tidiga åren. Och det han skriver om Redlandsrazzian, och om mig och Mick. Alla har sin egen bild av den tiden. Allt han skriver är väl inte sant, men det är hans bok och han skriver vad han vill. – Han är en vän. Vi träffas inte så ofta, men jag jobbar så mycket så jag träffar inte någon särskilt ofta. News of the World är tidningen som lades ner av ägaren Rupert Murdoch i somras efter att ha avslöjats med att avlyssna människors mobiltelefoner. När jag nämner nedläggningen sprider sig ett stort leende över Marianne Faithfulls ansikte. – Det var absolut en av de lyckligaste dagarna i mitt liv! Jag älskade det! Vi måste ha varit bland de allra första som förföljdes av den tidningen. Jag har alltid trott att hemska människor som gör hemska saker kommer att möta ett hemskt slut. Det gäller bara att vänta. Under slutet av sextio- och början av sjuttiotalet var Mick Jagger och Marianne Faithfull popvärldens mest bevakade kärlekspar. Men drogerna tog alltmer tog över hennes liv. Hon började med heroin och de två gled gradvis ifrån varandra. Marianne Faithfull försvann från offentligheten ned i det djupa missbruket. I sin bok tecknar hon en förfärande bild av en heroinists liv på gatan i Londons Soho under en tid då stadsdelen inte präglades av mysiga krogar och trendiga butiker. Hennes comeback kan sägas vara en av de mest spektakulära i rockhistorien. När skivan ”Broken English” kom 1979 hade många svårt att ta in att det faktiskt var Marianne Faithfull som sjöng på den. Borta var den väna, mjuka flickrösten från ”As tears go by”. Fram trädde en medelålders kvinna med tung livserfarenhet och beslöjad whiskeyröst. På brittiska Amazons hemsida skriver en recensent: ”Marianne Faithfull hade avskrivits som ett ’one-hit wonder’ när hon åter dök upp för att chockera alla med detta mörka mästerverk.” Det är som om det med dig som artist finns ett före och ett efter. När ”Broken English” kom kunde man knappt tro att det var du. Hon protesterar: – Men det var ju mer mitt riktiga jag än allt jag gjort tidigare! Du lät mer mogen. – Jag var inte mer mogen (skrattar). Men jag lät vuxnare, det gjorde jag. Tidigare hade jag en söt liten röst, men den hade inte hjälpt mig det minsta med ”Broken English”. Jag var tvungen att hitta en ny röst. Kanske rökningen gör sitt till; hon röker oavbrutet på sina vita Marlboro, den enda ”drog” hon tillåter sig nu. Hon gör klart: hon avskydde bilden av sig själv som oskuldsfull, bräcklig och vän. Den gamla sextiotalsbilden av Marianne Faithfull var alltigenom falsk. De första länder som upptäckte och uppskattade hennes nya skiva den gången var Sverige och Tyskland, säger hon. – Så för mig betyder Sverige mycket. Jag tycker det är underbart att komma dit. Jag funderar på att semestra i Sverige nästa sommar. Men även om hon hade ryckt upp sig när hon gjorde ”Broken English” så fortsatte hon sitt missbruk. Hon har beskrivit sig som beroende av ”varje neurotisk grej – heroin, kokain, piller, alkohol, sex och pengar”. Livet vände 1985. Då skrev hon in sig på en avgiftningsklinik i Minnesota, något som till slut fick henne att lämna droglivet bakom sig. Som hon skriver i sin bok: Med heroin finns det bara två val – sluta eller dö. Sedan dess har hon fortsatt ge att ut plattor och turnera. I våras kom skivan ”Horses and high heels”. Den spelades in under tre veckor i New Orleans. – Inte för att det skulle bli en New Orleans-platta, säger hon, utan för att finns så många bra musiker där. På köpet fick vi den goda maten och alla klubbar med bra musik i den stan. Bland musikerna finns Mac Rebennack, mer känd som Dr. John, och Lou Reed som bidrar med gitarr på två låtar. Det nya albumet är mer personligt än många av de tidigare, menar hon. Till exempel låten ”Why did we have to part”, som handlar om den uppenbarligen smärtsamma separationen från François Ravard. Det är samme François som i dag är hennes manager och medlar fram beslutet att vi ska få fotografera där på altanen. Kärleken må vara slut, men vänskapen består. – Jag har blivit mindre rädd för att visa vad jag känner, och det är bra för mig som låtskrivare, säger hon. Men en del tycker att den här plattan är nästan för rakt på sak. Det får mig att tänka på en mening i hennes självbiografi: ”Kanske kan man inte vänta sig mer av en relation som spricker än att man kommer ur den med några bra låtar.” När jag citerar den skiner hon upp: – Det var en bra formulering, eller hur? Samtidigt säger hon att detta är den gladaste skiva hon någonsin gjort (vilket får mig att tänka: allting är relativt). – Det tog mig väldigt långt tid att nå fram till en glad position i livet. Jag är lycklig nu. Jag lider inte längre. Fast tidigare har jag nog överdrivit mitt lidande något. Gjort det lite större och bättre än det var. Hon fyller snart 65 år och säger att hon ska minska på takten nästa år. Hon tänker ge färre konserter och koncentrera sig mer på material av husguden Kurt Weill som tillsammans med Bertolt Brecht skapade odödliga mästerverk främst på 20- och 30-talen. – Jag växte upp med hans musik. När mina föräldrar gifte sig hade min mor med sig sin skivsamling, nästan hela, intakt. Det enda av Weill jag inte hörde när jag växte upp var ”De sju dödssynderna”. Den måste ha gått sönder. Det är just den sångsviten hon ska sjunga denna kväll tillsammans med Basels symfoniorkester, i engelsk översättning av den brittisk-amerikanske författaren W H Auden. Senare på eftermiddagen bjuds vi in i hennes hotellrum. Hon sitter framför spegeln med musik på hög volym. Nu är hon sminkad, nu är det läge att ta bilder. Som inspiration lyssnar hon på sin egen inspelning av kvällens musik, som hon gjorde med Wiens radioorkester 1998. Just Weills musik har blivit ett av de två ben hennes konstnärskap nu vilar på; det andra är rockmusik av det speciella Faithfullmärket, mörk och allvarlig. Det är den hon ska bjuda sin svenska publik på. Jag påstår att hennes Brecht-Weill-tolkningar och hennes rockmusik är så näraliggande att det känns som att hon använder samma sidor av sin personlighet i de olika genrerna. Hon håller inte med. – Det är en skillnad. Jag har ju inte skrivit Brecht-Weills musik och det ger mig en större frihet. De utgör trots allt ett av de största sångskrivarteamen i musikhistorien. Vilken show ska hon ge svenskarna? – Åh, ni har tur! Jag har med mig ett engelskt band med fantastiskt bra musiker! Så gör hon en typisk helomvändning och säger att det finns ett problem: – They’re fucking English! Det blir för väluppfostrat. Nästa gång vi åker ut måste jag egga upp dem lite, ge dom ett ordentligt pep-talk. Jag älskar dem, men det saknas en lite tuffare sida. Något farligare, som man får från amerikanska musiker. Om tre år är det 50 år sedan hon började som artist. Det tänker hon uppmärksamma med en lång turné, berättar hon. Detaljerna håller långsamt på att utmejslas. I karriären finns också flera uppmärksammade skådespelarinsatser, både på scen och på biodukarna. Redan 1969 spelade hon Opfhelia i en uppsättning av ”Hamlet” med Anthony Hopkins som en av motspelarna. Och 1993 var hon Sjörövar-Jenny i ”Tolvskillingsoperan” på Gate-teatern i Dublin, något som satte fart på hennes fokusering på Kurt Weills musik. Ett par färdiginspelade filmer där hon har framträdande roller väntar på sina premiärer. Hur är ditt liv nu? – Det är väldigt bra. Jag har en liten tendens att klaga, men det är ju löjligt. Jag mår bra, jag har bra jobb. I morgon flyger jag till London för en två veckors semester för att träffa min son och mina barnbarn. Sen åker jag till Irland. Där bodde hon i många år och där har hon fortfarande ett hus. Annars bor hon i Paris. Hon vill inte bo i England, säger hon. Varför? – Jag har många vänner och fans i England. Men jag känner också att många människor där tycker genuint illa om mig. Med tanke på hur hon beskrivit den äldre generationens, och brittiska pressens, avsky mot henne när hon var popprinsessa på sextiotalet, kommenterar jag: Har inte de dött bort? Hon skrattar: – Det kommer de att göra. Men några av dem hänger kvar fortfarande. Klockan går fort. Taxin väntar. Hon är stressad och spänd inför kvällen, men på påtagligt gott humör. Konserten hålls på musikstället Kaserne, som främst vänder sig till en ung publik. På vägen in i lokalerna kommer en ambitiös anställd och vill stoppa henne och assistenten med orden: ”Det har inte öppnat ännu.” Han blir generad när han förstår att det är kvällens stjärna han tilltalat. Och hennes blick i det ögonblicket är förödande. Basels symfoniorkester leds av den amerikanske dirigenten Dennis Russell Davies, och jag får intrycket att det är främst på grund av honom som hon har kommit till Basel. Kvällens konsert blir en succé. Publiken är entusiastisk, Marianne Faithfull blir inropad flera gånger, hennes lycka över ovationerna är stor. Efteråt pustar hon ut i sin loge. Trött men glittrande. Är det denna värld hon ville ge tillbaka till sin mor den där gången när hon var åtta år? – I hennes värld betydde nog framgång för mig att jag skulle gifta mig med en mycket rik man. Det var vad man gjorde med en vacker dotter. Hon ler. – Ja, jag ville ge min mamma tillbaka en glittrande värld. Men till slut blev det till mig själv jag gav den. ”Jag var inte mer mogen. Men jag lät vuxnare, det gjorde jag. Tidigare hade jag en söt liten röst, men den hade inte hjälpt mig det minsta med ”Broken English”. Jag var tvungen att hitta en ny röst.” 1946 Föds i december i Londonstadsdelen Hampstead som dotter till en brittisk officerare och en österrikisk baronessa. 1964 Upptäcks av Rolling Stones manager Andrew Loog Oldham. Spelar in ”As tears go by” som blir en stor hit. Hoppar av skolan och blir artist på heltid. 1965 Gifter sig med konsthandlaren John Dunbar och blir gravid. 1966 Får sonen Nicholas . Skiljer sig samma år från John och inleder sin relation med Mick Jagger från Rolling Stones. Börjar med droger. 1970 Separerar från Mick Jagger. Förlorar vårdnaden om sin son Nicholas efter en rättslig process. 1979 Skivan ”Broken English” släpps i november. Betraktas i dag som en klassiker inom rockmusiken. 1985 Skriver in sig på Hazeldenkliniken i Minnesota för avgiftning. 1987 Inleder en produktiv period med skivinspelningar och turnerande. Efter det har hon släppt ett tiotal album. 1996 Fördjupar sig i musiken av Bertolt Brecht och Kurt Weill med albumet ”20th Century blues”. Två år senare kommer Weills sångsvit ”The seven deadly sins”, inspelad tillsammans med Wiens radioorkester. 2009 Får ta emot pris för sin livsgärning vid ”Women ’s World Awards” på Internationella kvinnodagen den 8 mars. 2011 Släpper albumet ”Horses and high heels”, inspelat i New Orleans med bland andra Lou Reed och Dr. John. Ålder: 64 år. Yrke: Sångerska. Familj: Sonen Nicholas Dunbar från sitt första äktenskap. I dag är han finansjournalist i London. Två sonsöner, 14 och 18 år. Bor: Våning i Paris och i sommarhus på Irland. Aktuell: Kommer till Sverige för två konserter i nästa vecka: på torsdag i Uppsala och på lördag i Vara. Intressen: Laga mat, promenera i Paris, läsa böcker, lyssna på musik. Lyssnar helst på just nu: Jazz och klassiskt.


Peter Wolodarski: Vårt ständiga behov av syndabockar.

Summary: För 20 år sedan var det Sverige som drabbades av en allvarlig finans-kris. Det är inte bara sydeuropéer som kan missköta sin ekonomi.

I skuldkrisens tidevarv är det frestande att skylla på någon annan snarare än att rannsaka sina egna fel och brister. Särskilt bekvämt tycks det vara att läxa upp länder som precis tagit sig ur förtryck och ekonomisk svaghet. Jag vet inte hur många gånger finansminister Anders Borg pekat finger åt andra krisande europeiska stater. Om bara EU-medlemmarna gjort som Sverige hade Europa inte haft något problem, har vårt eget finansorakel antytt. Det hade varit klädsamt om Borg då och då påmint om att det bara är 20 år sedan som vi skötsamma svenskar höll på att bli tvångsförvaltade av valutafonden IMF, i likhet med dagens Grekland. Den gången arbetade Borg på statsrådsberedningen och tvingades uppleva hur förfärande snabbt det ekonomiska läget kan vända när banksystemet börjar skaka. Svensk ekonomi backade tre år i rad, statsskulden växte från 40 till 80 procent av BNP och arbetslösheten steg från ungefär 1,5 till 9 procent. Jag tror inte att någon i dag skulle säga att huvudförklaringen till detta sammanbrott stod att finna i ”svensk kultur” eller i en inkompetent borgerlig regering. Finansminister Anne Wibble förstod precis som alla andra att ordning och reda i statsfinanserna är en god sak, men när fastighetsbubblan sprack och banksystemet havererade kom den statsfinansiella smällen automatiskt. Varför drabbades Sverige av den värsta finanskrisen sedan 30-talsdepressionen? Någon enkel förklaring finns inte, lika lite som det finns en enda förklaring eller en syndabock bakom dagens europeiska oreda. För Sveriges del handlade det om en kombination av flera händelser under 1980-talet, som tillsammans skapade en farlig mix av överhettning och lånekonsumtion: den så kallade superdevalveringen av kronan 1982, avregleringen av kredit- och valutamarknaderna några år senare, frånvaron av en finanspolitik som kylde ner den svenska ekonomin. Ytterligare några olyckliga omständigheter fick senare bubblan att spricka i början av 90-talet, men då dög det inte att vara efterklok. Fröet till finanskrisen hade fått växa under nästan ett decennium, utan att några ekonomiska experter på allvar förstått vad som höll på att hända. När krisen bröt ut togs de flesta på sängen, precis som de flesta överraskats av kraften och styrkan i de senaste årens turbulens. Tvärsäkerheten brukar komma efteråt, då vissa ekonomer och politiker vet precis vad problemen beror på och vem som bär skulden till dem. Således ”visste alla” i början av 1990-talet att den svenska modellen var rutten och borgerliga partier ekonomiskt inkompetenta, och på motsvarande sätt vet nu alla att greker, italienare och spanjorer är opålitliga figurer och att den gemensamma valutan euron är ett gigantiskt fiasko. En annan så kallad sanning som lanseras i dagarna är att EU:s hela östutvidgning är feltänkt (enligt en debattartikel i fredags i inflytelserika Financial Times), trots att länder som Polen, Estland och Slovenien inte alls tillhör unionens nuvarande problembarn. I själva verket är epicentret för skuldkrisen ett område som tillhör det gamla EU. Grekland trädde exempelvis in i gemenskapen för 30 år sedan. Jag ifrågasätter inte att korruption, slösaktighet och spekulation bidragit till röran i Sydeuropa. Jag motsäger inte heller att eurosystemet har inneboende svagheter, som påtalades när EMU-projektet sjösattes omkring millennieskiftet. Men det är för enkelt att ge ett enskilt land eller en gemensam valuta skulden för den dramatiska kris som Europa nu genomlever. Och vi kan vara säkra på att vår del av världen hade gått igenom en mycket allvarlig chock även utan euron och intern grekisk oreda. EU-bygget är bräckligt och EMU knappast färdigkonstruerat, men inte ens Anders Borg hade nog räknat med att USA, Europa och Asien samtidigt skulle drabbas av den svåraste finanskrisen sedan 1930-talet. Mot en sådan massiv störning, som började med kraschen för den amerikanska investmentbanken Lehman Brothers, är det omöjligt att helt värja sig. Att Sverige hittills klarat sig förhållande vis väl handlar mer om tur än om skicklighet (våra banker är inte exponerade mot Sydeuropa och Baltikum blev aldrig den olycka som många befarade). Mycket hade kunnat göras annorlunda: Tyska och franska banker borde ha lånat ut mindre och med mer urskiljning, ECB och Federal Reserve kunde ha hållit en högre ränta, EU-systemet borde ha följt upp sina egna regler och sagt nej till grekisk euroanslutning, finansmarknaden kunde ha ägnat långt mer intresse åt verkliga risker än belöningar till höga befattningshavare. Men i jakten på syndabockar söker vi de enkla förklaringarna i stället för att se hur mängder av samverkande faktorer kan utlösa en katastrof. Risken är att det grekiska dramat får Europas politiker och väljare att kasta ut barnet med badvattnet, att mycket av det som garanterat freden och stabiliteten under tiden sedan andra världskriget förtalas och slutligen förkastas. Det tog 60 år av mödosamt europeiskt samarbete att nå fram till dagens EU. Det kan ta mindre än några år att ersätta byråkratiska övningar i Bryssel med nygamla gränskontroller, destruktiva motsättningar och explosiv nationalism.


“Svenska Spel ger en skev bild av verkligheten”

Summary: Svenska Spel ger i sin artikel på DN Debatt 2/11 en skev bild av verkligheten. Det finns andra aktörer på marknaden som arbetar för att minimera riskerna med penningspel. För det svenska folket finns bara fördelar med en omreglering som innehåller tydliga och strikta regler kring spelansvar, skriver Anders Ingves och Inger Holmström från det åländska spelbolaget Paf i en replik.

Det är lätt att dela in världen i onda och goda och ännu lättare att göra detsamma i spelbranschen. Där blir det bara monopolet, representerat av Svenska Spel, som står för det goda. Vi som agerar utanför blir de ansvarslösa och onda som representerar giriga vinstintressen. Den bilden kunde inte vara mer fel. Paf har funnits som spelbolag i över fyrtio år och ägs av den åländska landskapsregeringen. Vi finns i dag på Åland, vi har ansökt och erhållit licens i Estland och överväger att ansöka om licens i bland annat Spanien som introducerar ett licenssystem den 1 januari 2012.Vi har även många svenska kunder, som vi tror har vänt sig till oss på grund av att vi kombinerar ett underhållande spelutbud med en trygg och säker spelmiljö. Samtidigt som vårt överskott går till allmännyttiga ändamål. Precis som Svenska Spel jobbar Paf målmedvetet med spelansvarsfrågorna och söker kunder bland dem som spelar lagom och vill hitta lite underhållning och spänning i vardagen. Vi är för andra året i rad nominerade till den prestigefyllda EGR Awards, spelbranschens ”Oscarsgala”, i kategorin Socialt ansvarstagande. Nomineringen kan vi delvis tacka vår unika spelansvarsförsäkring för. Pafs kunder omfattas av försäkringen och om någon får diagnosen spelberoende så löser den ut och finansierar rehabilitering. Ett annat skäl till att vi är nominerade är det arbete vi driver totalt sett på vår spelsite paf.com. Där har vi bland annat utvecklat verktyg för våra kunder att begränsa sitt spelande och verktyg som vi på Paf använder för att hitta och hjälpa personer som kan ha spelproblem. Med detta vill vi säga att Svenska Spel i sin debattartikel ger en skev bild av verkligheten. Det finns andra aktörer på marknaden som arbetar för att minimera riskerna med penningspel. Vi på Paf tror på en omreglering av den svenska spelmarknaden där seriösa aktörer som erbjuds licenser och tvingas leva upp till kriterier kopplade till det skydd det svenska samhället vill ge sina medborgare. Det ska inte bara förmedlas via statens eget bolag utan via alla aktörer som vill erbjuda sina produkter på denna marknad. Vad säger att den svenska staten är den bästa aktören om alla spelbolag lyder under samma villkor och regler? För det svenska folket finns bara fördelar med en omreglering som innehåller tydliga och strikta regler kring spelansvar. Tittar vi på exemplet Italien, där marknaden omreglerats steg för steg de senaste åren, har statens intäkter från spel ökat dramatiskt genom licensavgifter och framför allt skatteintäkter. Samtidigt har transparansen ökat och där med också möjligheten att skydda spelarna.Detta inser allt fler länder som omreglerar sin spelmarknad genom att införa ett licenssystem och välkomnar seriösa och ansvarstagande aktörer. Så länge Sverige går emot den rådande trenden i Europa och krampaktigt håller fast vid sitt monopol går skattepengarna Sverige förbi. I dagsläget spelar ett stort antal svenskar hos utländska spelbolag och i många fall hamnar pengarna hos internationella privatägda spelbolag. Som vi ser det är det bättre att införa en reglering som ger bättre kontroll över det totala spelandet i Sverige än att behålla ett förbud som gör det svårt att kontrollera andra spelbolag än det statliga. Om spelbolag som Paf släpps in på den svenska marknaden erbjuds folket lite fler och roligare spel, utan att man för den skull tummar på spelansvaret. Anders Ingves, vd Paf Inger Holmström, relationsdirektör Paf