”Vi behöver en seriös debatt om vårt statsskick"

Summary: Statsvetaren Olof Ruin: En debatt om vårt statsskick måste präglas av för- och nackdelar med en förändring i stället för de stämningar vi upplevt de senaste veckorna. En seriös offentlig debatt om Sveriges statsform har i någon mån varit tabubelagd under de gångna decennierna. Om det nu uppstår en allvarligt syftande diskussion om republik eller monarki bör följande faktorer uppmärksammas: Vår monarki skiljer sig klart från andra europeiska eftersom vår monarks uppgifter i huvudsak är representativa. En republik som alternativ statsform kan utformas på många olika sätt. Den rådande monarkin har fördelar förutom att det rått politisk enighet om dess utformning – en monark som företräder Sverige vid statlig representation utomlands ger rubriker, skriver Olof Ruin.

Det groteskt uppskruvade intresset kring Victorias och Daniels bröllop utlöste, som man kunde vänta sig, en känslomässig diskussion om monarkins vara eller icke vara. De vanliga argumenten mot monarki vädrades med ny energi: Fel att landets högsta ämbete går i arv. Det borde liksom andra befattningar i en demokrati tillsättas efter meriter. Fel att tvinga medlemmar av en familj in i roller som de kanske inte alls önskar eller har förutsättningar för. Fel att spä på klasskillnader och snobbism i samhället genom att ha kvar en kunglig familj. En seriös offentlig debatt om Sveriges statsform har i någon mån varit tabubelagd under de gångna decennierna. Statschefens ställning fick inte behandlas av den senaste grundlagsutredningen, den som förberedde ändringar i regeringsformen som nyligen klubbades av riksdagen i en första omgång. Stödet för monarkin uppfattades också vara starkt i den allmänna opinionen. Det har försvagats på senare tid även om det kanske återigen har förstärkts efter bröllopet. En allvarigt syftande debatt om republik respektive monarki kan i alla fall komma att uppstå. I en sådan är det framförallt tre faktorer som bör uppmärksammas. 1). En är att vår nuvarande typ av monarki klart skiljer sig från andra europeiska monarkier. Den svenska monarken står i huvudsak helt vid sidan av den löpande statsstyrelsen. Uppgifterna är i huvudsak av representativ art. Denna ordning är resultatet av en överenskommelse som företrädarna för de olika partierna kom fram till vid ett sammanträde i Torekov 1971. En förnämlig tradition i svenskt samhällsliv är strävan efter enighet när det gäller den ram som reglerar politiken. Dagens ordning utgör slutpunkten på en successiv avlövning av den svenska monarkens maktbefogenheter. 1809 års regeringsform, som formellt var i kraft i över 150 år, var ursprungligen baserad på en filosofi om maktdelning: kungen styr med hjälp av rådgivare och riksdagen lagstiftar. Denna filosofi trängdes gradvis tillbaka genom framväxten av ett parlamentariskt system. Det innebär att en i riksdagen uttryckligen förankrad regering i stället styr. 2). En annan faktor att tänka på i detta sammanhang är att en republik som alternativ statsform kan utformas på många olika sätt. Det finns centrala skillnader i nu existerande republiker. En gäller sättet på vilket en president skall väljas, en annan gäller kompetensfördelningen mellan en president och den lagstiftande församlingen. Man kan ha direktval eller indirekta val, man kan eftersträva maktdelning eller ej. Dessa skillnader har visat sig förstärka varandra. Ett utmärkt exempel på en republik där presidenten är direktvald och där en balans råder mellan honom och den lagstiftande församlingen är naturligtvis USA. Också den konstitution som skapades i Frankrike av general de Gaulle närmar sig den amerikanska. Det finns principiella fördelar med en republik av denna typ men den skulle säkert inte bli aktuell vid en ändring av vårt statsskick. En eventuell republik i Sverige får förutsättas bli baserad på fortsatt parlamentarism. I sig behöver detta inte utesluta direktval av presidenten. Men direkta val av en statschef tenderar ändå att ge honom eller henne extra legitimitet, som i sin tur kan komplicera det parlamentariska systemets sätt att fungera. Det troliga är att man inte kommer att överväga något annat än ett indirekt val. Riksdagen skulle förmodligen åläggas denna uppgift. Tyskland utgör ett exempel inom vårt närområde på en republik, baserad på parlamentarism, som har en förbundskansler i centrum och en president med begränsade befogenheter, som är indirekt vald. Ett helt befängt alternativ till dagens svenska monarki lanserades för övrigt före bröllopet av Republikanska föreningen. I en artikel i Aftonbladet, undertecknad bland annat av Peter Althin, pläderade man för en republik helt utan statschef. I stället för att införa ett presidentämbete ville man ha en statsminister och talman med i någon mån olika verksamhetsområden. Statsministern skulle särskilt syssla med utrikespolitik och talmannen med inrikespolitik. Arma land som skulle styras av ett duovirat – av en ledning uppdelad på två – och med därtill varandra korsande ansvarsområden. 3). En tredje faktor att tänka på i en diskussion om ändring av vårt statsskick är att rådande monarki har fördelar förutom den självfallna att det rått politisk enighet om dess utformning. En fördel ligger i att monarken inte har en tidigare dokumenterad politisk hemvist. Härigenom finns speciella förutsättningar att kunna verka som sammanhållande symbol och därtill med historisk förankring. Man kan spekulera om hur bakgrunden skulle se ut för en person som riksdagen skulle utse till president. Risken är stor att man vid valet skulle hålla sig kvar inom den politiska sfären och därtill också utse någon från den grupp som för tillfället befinner sig i majoritet. Den sedvänja som utvecklats vid val av riksdagens talman pekar i sådan riktning. Det är alltså inte särskilt sannolikt att personer som i och för sig åtnjuter allmänt förtroende men som verkar inom andra områden – såsom forskning, kultur eller näringsliv – skulle bli utvalda. En annan fördel med en kunglig familj är att dess medlemmar fått utbildning och träning i att representera. Behovet att företräda staten vid ceremoniella tillfällen är stort. En statschef, vars arbete i huvudsak är inriktat just på representation, avlastar andra inom den offentliga sfären från liknande arbetsuppgifter. Ej heller går det att förneka, hur banalt påpekandet än är, att det för ett litet land som Sverige kan utgöra ett värde att vid statlig representation utomlands ha en monark närvarande. Det ger rubriker. Det förblir samtidigt något oklart hur dagens monark skall agera i sin representativa verksamhet. Regleringen är knapphändig. Detta har bland annat framhållits av förre riksmarskalken Ingemar Eliasson i en uppsats i en nyligen utgiven bok. Vad får en monark säga, hur håller man honom eller henne informerad? Den principiella utgångspunkten måste alltid vara att agerandet inte får avvika från den politik som regering och riksdag ansvarar för eller från de värderingar som är allmänt omfattade i samhället. Möjlighet finns ändå för olämpliga uttalanden. Republikanskt sinnade kan med viss rätt hävda att just den som ärver sitt ämbete, trots träning ända från barndomen, löper större risk för övertramp än den som nått befattningen som statschef på grund av tidigare visad kapacitet. Hur som helst: en eventuell seriös debatt om vårt nuvarande statsskick skall förhoppningsvis präglas mindre av känslor och stämningar av den art vi upplevt under de gångna veckorna och mer av vägning av för- och nackdelar med en förändring. Olof Ruin professor emeritus i statsvetenskap


”Avskaffa straffskatten för pensionärer”

Summary: Det är inte anständigt att Sveriges pensionärer med en låg eller normal inkomst ska betala väsentligt mer i skatt än de som fortfarande arbetar, skriver S-veteranerna Anna-Greta Leijon, Maj-Lis Lööw, Lena Hjelm-Wallén, Gertrud Sigurdsen, Ingela Thalén och Jan Eliasson i ett svar på Alliansens veteraners artikel på DN Debatt 20/6.

Sverige är ett fantastiskt land. Men klyftorna mellan människor ökar. Pensionärer behandlas illa av den nuvarande regeringen och ungdomsarbetslösheten är rekordhög. Det går att välja en annan färdriktning. När fler har jobb och kan göra sina drömmar till verklighet blir Sverige ett starkare land. Därför vill vi ha ett Sverige som håller ihop. Unga arbetslösa ska få jobb eller utbildning. Det ska löna sig att arbeta och det ska löna sig att ha arbetat. Därför borde det vara självklart att pension och lön beskattas lika. I dag tvingas en normalpensionär betala 700 kronor mer i månaden i skatt. Det är inte anständigt att Sveriges pensionärer med en låg eller normal inkomst ska betala väsentligt mer i skatt än de som fortfarande arbetar. Vi tror på ett Sverige där klyftorna är små. I ett jämlikt Sverige betalar vi alla skatt efter förmåga och får en högkvalitativ välfärd efter behov. Det är utifrån den visionen den svenska välfärdsmodellen byggdes och så vill vi att det också ska vara i framtiden. Därför går regeringens högre beskattning av pensionärer på kollisionskurs med grundtanken i det svenska välfärdssamhället. När man går i pension får de flesta av oss en väsentligt lägre inkomst varje månad. Nu har den borgerliga regeringen infört ordningen att man dessutom får en annan skattetabell med högre skattesats. Det är mycket märkligt. Det finns många och starka argument mot regeringens diskriminerande skattepolitik. För det första så är pension uppskjuten lön – inte ett bidrag. Sveriges pensionärer har under sitt arbetsliv avstått lön. Varför ska man få en höjd skatt på det som man avstått? För det andra så var en rättvis skatt en förutsättning när det nuvarande pensionssystemet infördes. För det tredje så kräver en fungerande arbetslinje att det ska ha lönat sig att ha arbetat. Människor måste kunna planera sin ekonomi. Inte röstade Sverige för att få en regering som skulle införa en särskild pensionärsskatt? Vi vill ha ett Sverige som håller samman, där varken unga eller pensionärer diskrimineras. Vi vill att Sverige ska vara ett möjligheternas land, där principen om skatt efter bärkraft och välfärd efter behov utgör grunden. Därför behövs en ny regering med fokus på jobben, välfärden och rättvisan. Avskaffa straffskatten för pensionärer! Anna-Greta Leijon Maj-Lis Lööw Lena Hjelm-Wallén Gertrud Sigurdsen Ingela Thalén Jan Eliasson


”Det är dags att rösta fram en kvinnlig statsminister”

Summary: Ingela Andersson: De kvinnliga regeringscheferna har gjort sitt intåg – utom i Sverige och Danmark.

Två av Nordens länder har aldrig letts av en kvinnlig statsminister – Sverige och Danmark. Två länder som i mångt och mycket, historiskt och i nutid, omtalats som frigjorda och moderna. Ändå är det dessa länder som varit, och fortfarande är, i avsaknad av kvinnligt ledarskap på regeringschefsposten. Jag tycker att detta är intressant och väl värt att notera. När jag var tonåring var jag redan då politiskt intresserad. Jag uppfattade ganska snart att Sverige aldrig haft en kvinnlig statsminister och bestämde mig för att bli den första sådana någonsin. Nu valde jag en annan väg i livet än den politiska och blev alltså inte det jag ämnade som tonåring. Jag noterar dock att det nu gått 30 år sedan dess och att Sverige fortfarande aldrig haft en kvinnlig statsminister. Ytterst kompetenta kvinnor har funnits och finns i toppskiktet (Karin Söder, Maria Leissner, Mona Sahlin, Anna Lindh, Maud Olofsson och Maria Wetterstrand för att nämna några) men ingen har ännu nått ända fram. Under tiden har de kvinnliga regeringscheferna gjort sitt intåg i Storbritannien, Tyskland, Norge, Finland och Island för att nämna några. För att Sverige inte skall bli betraktat som ett u-land i genusfrågor, utan även i framtiden bli omtalat som ett frigjort och modernt land, anser jag att svenska folket skall ta chansen att rösta fram en kvinnlig statsminister i höstens val. Kanske skulle många av de punkter som länge funnits på den feministiska agendan slippa stå och stampa på samma ställe, kanske skulle synergieffekter av det kvinnliga regeringschefskapet leda fram till en mer jämställd företagarkultur med fler kvinnor på ledande styrelseposter. Kanske skulle hela vårt Sverige kunna resa sig upp ur en enda lång gäspning och känna att nu händer det något nytt och fräscht som piggar upp och väcker en nyfikenhet inför framtiden. Ingela Andersson administratör, Frösön


”Småhus beskattas mycket högre än bostadsrätter”

Summary: Villaägarna: Med dagens system får småhusägare betala mer än 10 gånger högre skatt än ägare av bostadsrätter.I dag beskattas en småhusägare i Örebro mångdubbelt högre än ägaren av en 20-miljonersvåning på Strandvägen i Stockholm. Om de rödgröna får återinföra fastighetsskatten tvingas småhusägarna finansiera ytterligare skattelättnader för bostadsrätter. Ett bättre alternativ är att slutgiltigt avskaffa taxeringssystemet, skriver Hans Lemker och Joacim Olsson.

De rödgröna har föreslagit att fastighetsskatten ska återinföras på fastigheter med taxeringsvärden över 4,5 miljoner kronor. Samtidigt föreslår de med hänvisning till rättviseskäl att fastighetsavgiften för det indirekta ägandet av bostadsrätten ska sänkas med 20 procent. Förutom att förslaget innebär en återgång till beskattning baserat på det godtyckliga och missvisande taxeringssystemet så har de direkt fel i sin analys av skattebördan på de två ägda boendeformerna. Vi har låtit WSP, en oberoende konsultfirma, utreda hur skillnaderna i beskattning slagit mot hus- respektive bostadsrättsägande – dels under det gamla systemet och dels sedan fastighetsskatten avskaffats. Analysen visar att småhusägaren beskattades mellan 3 och 4 gånger högre än bostadsrättsägaren i det gamla systemet. I det nya systemet är proportionerna ännu skevare – husägare får över 10 gånger högre skatt. Hur kan det blir så? WSP har gjort beräkningar på skattekostnaden vid köp och boende i ett småhus i en Stockholmsförort och jämfört med en lika dyr bostadsrätt i Stockholms innerstad. Beräkningarna bygger på att man köpt en bostad, bott där i 10 år och därefter köpt en ny bostad inom samma boendeform. De avgifter och skatter som ingår är lagfartsavgift, pantbrevsavgift, skatt på lagfart och pantbrev, fastighetsavgift samt den numera avskaffade fastighetsskatten och schablonbeskattningen av bostadsrätter. Kapitalvinstskatt och uppskovsskatt är exkluderade eftersom de är lika oavsett upplåtelseform. Utgångspunkten är att ett hushåll flyttat till Stockholm år 1999 och då stod inför valet att köpa ett småhus eller en bostadsrätt för 1,3 miljoner kronor med 300 000 i kontantinsats. Efter tio års boende ersätts bostaden av ett nytt boende inom samma upplåtelseform. Kostnaden för den nya bostaden är 3,9 miljoner kronor. Den som valde att bosätta sig i en bostadsrätt i Stockholms innerstad har under den 10-åriga perioden i snitt betalat cirka 2 800 kronor i olika överlåtelse- och pantsättningsavgifter samt genom sin andel i bostadsrättsföreningen cirka 56 200 kronor i löpande fastighetsskatt och schablonbeskattning av föreningens inkomster. Den som i stället valde att bosätta sig i ett småhus med samma köpeskilling som bostadsrätten har under motsvarande period betalat minst 79 600 i avgifter och skatter för lagfart samt cirka 121 300 kronor i löpande fastighetsskatt, vilket ger ett totalt skatteuttag på småhusägaren med 201 000 kronor. I detta exempel har vi räknat på ett genomsnittligt lånebehov. Högre belåning skulle gett ännu högre skatt på grund av högre pantbrev. Bostadsrättsalternativet har således totalt kostat 59 000 kr i skatter och avgifter, medan småhusköpet och boendet i huset kostat 201 000 kronor. Under denna tioårsperiod var det alltså minst 3,4 gånger så dyrt att välja småhusboende framför boende i en bostadsrätt. I den andra beräkningen ligger dagens skatteregler till grund och studien visar skatteutfallet för den som köper ett hus respektive en bostadsrätt år 2009 som kostar 3,9 miljoner kronor, bor där i 10 år och därefter köper en ny bostad, även då inom samma upplåtelseform. Kontantinsatsen beräknas vara 400 000 kronor och lånebeloppet 3,5 miljoner. Analysen baseras vidare på att prisutvecklingen för båda boendeformerna är tre procent per år och att fastighetsavgiften också ökar med tre procent per år. Kostnaden för den nya bostaden är 5,2 miljoner kronor och lånebehovet 3,5 miljoner kronor. Med nuvarande skatteregler får den som väljer att bosätta sig i en bostadsrätt betala 18 000 kronor i skatter och avgifter, medan den som väljer att bosätta sig i ett småhus får en skattekostnad på 211 000 kronor (återigen räknat på måttligt lånebehov). Med nuvarande skatteregler betalar alltså småhusägaren minst 12 gånger mer i skatt än den som väljer ett indirekt ägande i en bostadsrätt. Två faktorer förklarar den dramatiska skillnaden mer än andra: För det förstahar småhusägaren både historiskt och med nuvarande skatteregler en högre löpande beskattning än den som väljer att bosätta sig i en bostadsrätt med samma marknadsvärde. Denna skillnad har ökat som följd av regeringens reform. För det andraförvärras skillnaden av att småhusköparen – utöver de låga avgifter som ska täcka statens kostnader för att administrera lagfarts- och pantbrevsregister – även beskattas i samband med att dessa avgifter tas ut. Den rödgröna retoriken om att koja och slott ska beskattas olika är mot denna bakgrund provocerande. Faktum är att dagens system innebär att småhusägaren i exempelvis Örebro beskattas mångdubbelt högre än ägaren av en 20-miljonersvåning på Strandvägen i Stockholm. Om detta tiger den rödgröna oppositionen. I stället vill den utöka denna olikformighet genom att låta småhusägare finansiera ytterligare skattelättnader för bostadsrätter. Ett betydligt mer aptitligt alternativ är ett slutligt avskaffande av taxeringssystemet och därmed i praktiken avskaffa varje möjlighet att återinföra fastighetsskatten. Hans Lemker förbundsdirektör Villaägarnas riksförbund Joacim Olsson vice förbundsdirektör Villaägarnas riksförbund


Summary: Villaägarna: Med dagens system får småhusägare betala mer än 10 gånger högre skatt än ägare av bostadsrätter. I dag beskattas en småhusägare i Örebro mångdubbelt högre än ägaren av en 20-miljonersvåning på Strandvägen i Stockholm. Om de rödgröna får återinföra fastighetsskatten tvingas småhusägarna finansiera ytterligare skattelättnader för bostadsrätter. Ett bättre alternativ är att slutgiltigt avskaffa taxeringssystemet, skriver Hans Lemker och Joacim Olsson.

De rödgröna har föreslagit att fastighetsskatten ska återinföras på fastigheter med taxeringsvärden över 4,5 miljoner kronor. Samtidigt föreslår de med hänvisning till rättviseskäl att fastighetsavgiften för det indirekta ägandet av bostadsrätten ska sänkas med 20 procent. Förutom att förslaget innebär en återgång till beskattning baserat på det godtyckliga och missvisande taxeringssystemet så har de direkt fel i sin analys av skattebördan på de två ägda boendeformerna. Vi har låtit WSP, en oberoende konsultfirma, utreda hur skillnaderna i beskattning slagit mot hus- respektive bostadsrättsägande – dels under det gamla systemet och dels sedan fastighetsskatten avskaffats. Analysen visar att småhusägaren beskattades mellan 3 och 4 gånger högre än bostadsrättsägaren i det gamla systemet. I det nya systemet är proportionerna ännu skevare – husägare får över 10 gånger högre skatt. Hur kan det blir så? WSP har gjort beräkningar på skattekostnaden vid köp och boende i ett småhus i en Stockholmsförort och jämfört med en lika dyr bostadsrätt i Stockholms innerstad. Beräkningarna bygger på att man köpt en bostad, bott där i 10 år och därefter köpt en ny bostad inom samma boendeform. De avgifter och skatter som ingår är lagfartsavgift, pantbrevsavgift, skatt på lagfart och pantbrev, fastighetsavgift samt den numera avskaffade fastighetsskatten och schablonbeskattningen av bostadsrätter. Kapitalvinstskatt och uppskovsskatt är exkluderade eftersom de är lika oavsett upplåtelseform. Utgångspunkten är att ett hushåll flyttat till Stockholm år 1999 och då stod inför valet att köpa ett småhus eller en bostadsrätt för 1,3 miljoner kronor med 300.000 i kontantinsats. Efter tio års boende ersätts bostaden av ett nytt boende inom samma upplåtelseform. Kostnaden för den nya bostaden är 3,9 miljoner kronor. Den som valde att bosätta sig i en bostadsrätt i Stockholms innerstad har under den 10-åriga perioden i snitt betalat cirka 2.800 kronor i olika överlåtelse- och pantsättningsavgifter samt genom sin andel i bostadsrättsföreningen cirka 56.200 kronor i löpande fastighetsskatt och schablonbeskattning av föreningens inkomster. Den som i stället valde att bosätta sig i ett småhus med samma köpeskilling som bostadsrätten har under motsvarande period betalat minst 79.600 i avgifter och skatter för lagfart samt cirka 121.300 kronor i löpande fastighetsskatt, vilket ger ett totalt skatteuttag på småhusägaren med 201.000 kronor. I detta exempel har vi räknat på ett genomsnittligt lånebehov. Högre belåning skulle gett ännu högre skatt på grund av högre pantbrev. Bostadsrättsalternativet har således totalt kostat 59.000 kr i skatter och avgifter, medan småhusköpet och boendet i huset kostat 201.000 kronor. Under denna tioårsperiod var det alltså minst 3,4 gånger så dyrt att välja småhusboende framför boende i en bostadsrätt. I den andra beräkningen ligger dagens skatteregler till grund och studien visar skatteutfallet för den som köper ett hus respektive en bostadsrätt år 2009 som kostar 3,9 miljoner kronor, bor där i 10 år och därefter köper en ny bostad, även då inom samma upplåtelseform. Kontantinsatsen beräknas vara 400.000 kronor och lånebeloppet 3,5 miljoner. Analysen baseras vidare på att prisutvecklingen för båda boendeformerna är tre procent per år och att fastighetsavgiften också ökar med tre procent per år. Kostnaden för den nya bostaden är 5,2 miljoner kronor och lånebehovet 3,5 miljoner kronor. Med nuvarande skatteregler får den som väljer att bosätta sig i en bostadsrätt betala 18.000 kronor i skatter och avgifter, medan den som väljer att bosätta sig i ett småhus får en skattekostnad på 211.000 kronor (återigen räknat på måttligt lånebehov). Med nuvarande skatteregler betalar alltså småhusägaren minst 12 gånger mer i skatt än den som väljer ett indirekt ägande i en bostadsrätt. Två faktorer förklarar den dramatiska skillnaden mer än andra: För det första har småhusägaren både historiskt och med nuvarande skatteregler en högre löpande beskattning än den som väljer att bosätta sig i en bostadsrätt med samma marknadsvärde. Denna skillnad har ökat som följd av regeringens reform. För det andra förvärras skillnaden av att småhusköparen – utöver de låga avgifter som ska täcka statens kostnader för att administrera lagfarts- och pantbrevsregister – även beskattas i samband med att dessa avgifter tas ut. Den rödgröna retoriken om att koja och slott ska beskattas olika är mot denna bakgrund provocerande. Faktum är att dagens system innebär att småhusägaren i exempelvis Örebro beskattas mångdubbelt högre än ägaren av en 20-miljonersvåning på Strandvägen i Stockholm. Om detta tiger den rödgröna oppositionen. I stället vill den utöka denna olikformighet genom att låta småhusägare finansiera ytterligare skattelättnader för bostadsrätter. Ett betydligt mer aptitligt alternativ är ett slutligt avskaffande av taxeringssystemet och därmed i praktiken avskaffa varje möjlighet att återinföra fastighetsskatten. Hans Lemker förbundsdirektör Villaägarnas riksförbund Joacim Olsson vice förbundsdirektör Villaägarnas riksförbund


Utelek – språngbräda mot det okända

Summary: Att leka ute är ett sätt för barn att utforska både sig själva och världen. Det säger Fredrika Mårtensson, miljöpsykolog som forskar om barns utelek. I dag vet vi också att vistelse i natur är bra för barns hälsa.

Att utforska är en fundamental drift för människan. Barns utomhuslek handlar just om nyfikenheten att lära känna sig själv och att söka sig vidare och att lära sig att orientera sig i omvärlden, säger Fredrika Mårtensson. – Det är det som skiljer inomhusleken från utomhusleken. Innemiljöer, som hemmet och förskolan, är ofta en trygg orienteringspunkt i tillvaron. Utomhus försöker barnet komma underfund med ”vem är jag i förhållandet till den här platsen på jorden?” Fredrika Mårtensson är miljöpsykolog och forskarassistent i miljöpsykologi vid Sveriges lantbruksuniversitet i Alnarp. I många år har hon intresserat sig för vad utevistelse kan betyda för barn i vardagen och för deras hälsa. Tidigare har det knappt funnits någon forskning på området. Hur djurungar leker har forskare studerat, men konstigt nog inte barns fysiska lek utomhus. Utvecklingspsykologin har framför allt koncentrerat sig på barns kognitiva utveckling, det vill säga hur tänkandet utvecklas. Den grovmotoriska och fysiska leken, som mest äger rum utomhus, har knappt studerats alls. Ändå har vi vuxna en stor tilltro till utomhusleken, uttrycken ”spring ut och lek”, och ”ut och få lite frisk luft!” känner många av oss igen från vuxna i vår egen barndom. I en avhandling från 2004 med titeln ”Landskapet i leken” gjorde Fredrika Mårtensson utförliga videoobservationer av hur barn rör sig och hur lekar uppstår i samspel med den fysiska miljön på två olika förskolegårdar. – Rörelsen är mycket mer central utomhus, den är mer fysisk. Och i den rörligheten är inte språket det primära, i stället blir kroppspråket viktigare i kommunikationen mellan barn. På rymliga gårdar med mycket träd, buskage och kuperad terräng där det finns en mix mellan lekredskap, vegetation och öppna ytor, blir det ofta snabba tempoväxlingar i leken, menar hon. – Leken bildar ett snabbt flöde mellan olika platser – platser som barn utforskar och gör till sina egna. Det är som att landskapet leker med barnen. En lek kan till exempel starta mellan två barn i ett hörn av gården som sitter för sig själva och leker med pinnar, för att i nästa sekund utmynna i en springlek mellan flera barn upp på kullen. Det är troligen det intima samspelet med omgivningen, dramatik och friheten i utforskandet mot horisonten, som gör att många vuxna har starka minnen från utomhusmiljöer under barndomen, säger Fredrika Mårtensson. Hon tror att just flexibiliteten och möjligheten till snabba växlingar mellan lugn och aktivitet är det som gör leken utomhus både attraktiv och hälsosam. – Barnet kan bestämma själv när det ska springa eller bara sitta och leka lugnare en stund. Att följa inre egna behov, impulser och idéer är väldigt vilsamt och barnet återhämtar sig lättare, säger hon. Fredrika Mårtensson beskriver uteleken som ett välbehövligt frirum i en ofta ganska tillrättalagd och organiserad vardag. Den lär barn också barn att samspela med andra barn och att hantera komplexa sociala situationer. Ofta tar de vuxna ett steg tillbaka utomhus. – Det blir lättare för enskilda barn att glida in i och ut ur utomhusleken. Lekteman kan snabbt växla och det är inte så mycket som anses som tokiga idéer, det mesta ryms. Det kan göra det lättare för barn med olika psykiska och neurologiska funktionshinder att ta plats i leken. För att miljön ska fungera som en språngbräda mot det okända krävs det att det finns spännande saker att utforska – för alla sinnen. Naturmaterial som sand och jord att greja med, pinnar och grenar att bygga med, småkryp att granska, gräs att springa fort på och spännande ställen att förflytta sig mellan. Alla förskolegårdar har inte det. Det finns många gårdar som bara består av lekredskap och helt saknar kontakten med natur. Vissa gårdar är mycket små. – Det är en katastrof att man inte skapar regler för hur små förskolegårdar får vara eller vad de ska innehålla som ett minimum, säger Fredrika Mårtensson. – I värsta fall blir det ingen utomhuslek. De större barnen slutar att röra sig fysiskt om ytorna är små. Det gör att de inte får lika stor chans att återhämta sig psykiskt som andra barn. På lång sikt kanske det har negativa följder även för den fysiska hälsan, säger hon. Leken ute minskar stress hos barn Flera forskningsresultat visar att barn mår bra av att vistas utomhus. Barn som har en rymlig och kuperad gård med en mix av vegetation, öppna ytor och lekredskap får lättare att återhämta sig och bedöms ha lättare att koncentrera sig än barn på mindre förskolegårdar med mindre vegetation och mer uppdelade ytor. Det visar en studie från 2009 som baseras på 200 barn på elva olika förskolor med skiftande utemiljö. Studien har gjorts av bland annat Fredrika Mårtensson, forskarassistent i miljöpsykologi vid SLU i Alnarp (som intervjuas här intill), samt forskare från Karolinska institutet. I en annan studie "Kidscape", som blir klar senare i år, har stresshormonet kortisol mätts hos förskolebarn med olika utevistelsetider och olika typ av utemiljö. Även i den studien är Fredrika Mårtensson delaktig. Cecilia Boldemann, institutionen för folkhälsovetenskap, Karolinska Institutet, är projektledare. En tidigare studie från 2003 visar att barn som gick i en skola med satsning på utomhuspedagogik hade just lägre kortisolhalter i kroppen, än barnen på en skola utan särskild utomhuspedagogik. Studien, från Linköpings universitet, baserades på 340 barn (från förskoleklass till årskurs sex) på två olika skolor. I en studie från Centrum för folkhälsa (2005) undersöktes vilken effekt utemiljöerna hos elva olika förskolor hade på spontan fysisk aktivitet och exponering för ultraviolett strålning (UV). Barn med tillgång till mycket vegetation, såsom träd och buskar, på stora, kuperade ytor rörde mer på sig. De gick i genomsnitt fyra fler steg per minut, cirka 1 500–2 000 fler steg per dag än barn som inte hade tillgång till sådana utemiljöer. Dessa barn hade också lägre UV-exponering trots att de var ute mer än de andra. Träd och buskage gav solskydd. Studien "Kidscape" (ovan) visar på liknande resultat.I miljöer med mycket grönska kunde barnen vara ute hela dagen utan att bränna sig.


”Det finns bara en enda väg för att skapa fler jobb”

Summary: Företagare och författare: Under det senaste halvseklet har svensk politik aldrig på allvar ställt sig frågan hur man kan stimulera företagandet och den privata sektorn.En tredje sektor har växt fram i Sverige jämsides med den privata och den offentliga – utanförskapet. Den expanderade raketsnabbt från 700 000 personer år 1990 till 1,1 miljoner år 2005. Alliansregeringen gick till val på att få bukt med utanförskapet, men frågan är om regeringen har analyserat det rätt. Denna den tredje sektorn är ett slags sysselsättningens restpost, en försörjningsinrättning som uppstått för att den privata och den offentliga sektorn stagnerat. Nu behövs statsmannaskap. Den enda vägen till ökad sysselsättning är att skapa sådana villkor att företagare vill anställa fler människor, skriver Patrik Engellau och Thomas Gür.

Många menar att Alliansregeringen inte gör tillräckligt för att främja utveckling och sysselsättning i det privata näringslivet (och, naturligtvis, att ej heller föregående regeringar gjort det). De har rätt. Men förklaringen till regeringarnas valhänthet är nog inte brist på intresse. Förklaringen är snarare att svensk politik under det senaste halvseklet aldrig på allvar ställt sig frågan hur man kan stimulera företagandet och den privata sektorn. De sysselsättningsproblem regeringarna haft har i stället hanterats genom olika slags expansion av den offentliga sektorn. Dilemmat för vilken regering Sverige än har är att vår tids sysselsättningsbrist inte kan lösas med offentlig expansion. Regeringarna måste nu ta itu med en uppgift som man framgångsrikt lyckats sopa under mattan i ett halvsekel. Antalet sysselsatta i det privata näringslivet har sedan 1950 legat kring tre miljoner människor med en topp på 3,3 miljoner 1964 och en svagt vikande trend därefter. Under samma period växte befolkningen med omkring en tredjedel från 7 till 9,3 miljoner människor. Den stagnerande sysselsättningen i näringslivet medförde förstås risk för arbetslöshet när folkmängden ökade. Politikerna tog tidigt problemet på allvar. Den statliga sysselsättningsutredningen, som pågick under praktiskt taget hela sjuttiotalet, tänkte sig två lösningar: dels skulle staten främja näringslivets utveckling genom en rad olika åtgärder, till exempel statliga fonder för teknisk förnyelse, statligt stöd till forskning, exportserviceverksamhet, statliga handelshus, regionala utvecklingsbolag plus planering, exempelvis ”branschpolitiska program”, dels skulle den offentliga sektorn expandera. Det behövde nämligen ”tillskapas ytterligare flera hundra tusen arbetstillfällen” inom den offentliga sektorn eftersom ”behovsberäkningar för framtiden tyder på att den totala efterfrågan på arbetskraft … kommer att vara beroende av utbyggnadstakten inom den offentliga sektorn”. Den första lösningen – stimulans till näringslivet – misslyckades och de åtgärder man prövade kom så småningom att avvecklas. Sysselsättningsstagnationen inom den privata sektorn fortsatte. Den andra lösningen, däremot, var framgångsrik. Mellan 1970 och 1990 fördubblades antalet offentliganställda från 0,75 till 1,5 miljoner personer. Så lyckades politikerna rädda sysselsättningen. En förklaring till att det ena misslyckades medan det andra lyckades kan vara att politiker är bättre på att lösa problem med de verktyg deras normala sysselsättning ger dem kompetens att sköta. De begriper sig på att höja skatter, att fördela budgetar, att identifiera hål i välfärden och skapa myndigheter som ska stoppa igen hålen, att inrätta tjänster, att anställa folk och betala ut löner, att bevilja ökade anslag till redan etablerade myndigheter. Men att förmå företagare att anställa folk är något helt annat. Det kan man inte göra med skattehöjningar, propositioner, voteringar, långa utredningar och nya myndigheter. Offentliga organ skapar sysselsättning genom tillväxt i andra offentliga organ, inte genom tillväxt i privata företag. Skälet kan vara detsamma som gör att kaniner får kaniner till avkomma; expansionen följer arten. En annan – och kanske bättre – förklaring till politikens oförmåga att uppmuntra nya jobb i den privata sektorn är att politiken själv och dess tankevärld utgör en viktig del av de strukturfel som försvårar för företagsamheten. Så länge politiska beslutsfattare tycker att det är viktigare att se till att företagare inte tjänar pengar än att se till att de tjänar pengar – till exempel genom att inrätta de mot företagare diskriminerande fåmansbolagsreglerna – så länge är politiken själv ett hinder för det den säger sig vilja åstadkomma. Samma sak med regler som tvingar en företagare att försörja en sjuk anställd innan han kan tänka på egen lön. Och samma sak med ett system för pensionssparande som tar ifrån medborgarna kontrollen över deras kapital och i praktiken leder till att detta möjliga riskkapital undandras landets små och medelstora tillväxtföretag. I början av nittiotalet kom sysselsättningskrisen tillbaka, visserligen utlöst och förvärrad av en sprucken fastighetsbubbla, men i grunden ändå en normal sysselsättningskris orsakad av å ena sidan en stagnerande privat sektor och en vid det laget även stagnerande offentlig sektor, å den andra fortsatt folkökning. Politiken var tillbaka i det gamla problemet med den skillnaden att den offentliga sektorn inte längre kunde agera sysselsättningsmotor. Nu gällde det för politikerna att snabbt inrätta försörjningsmöjligheter för de arbetslösa. På det viset växte en tredje sektor fram vid sidan av den privata och den offentliga. Denna tredje sektor, som så småningom skulle benämnas utanförskapet, expanderade raketsnabbt från 700 000 personer år 1990 till 1,1 miljoner år 2005. (Troligen är expansionen betydligt större i verkligheten än i statistiken eftersom det finns ett dolt utanförskap exempelvis i form av ungdomar som studerar i stället för att söka jobb.) Alliansregeringen gick till val på att få bukt med utanförskapet. Det var lovvärt. Men frågan är om regeringen har analyserat utanförskapet rätt. I verkligheten är den tredje sektorn ett slags sysselsättningens restpost, en försörjningsinrättning som uppstått för att den privata och den offentliga sektorn stagnerar. Regeringen verkar snarare anse utanförskapet vara en självvald tillvaro som kan göras mindre attraktiv med ett batteri av lämpliga morötter och piskor, till exempel jobbskatteavdrag och sänkta bidragsersättningar. Dessa incitament förmår säkert människor att söka sig bort från utanförskapet och ökar nog utbudet av arbetskraft. Men något måste också göras för att öka efterfrågan på arbetskraft; det blir inte fler jobb bara för att femtio människor i stället för tio söker varje ledig plats. Offentlig expansion hade varit enklast, men den vägen har tagit slut. Bara den privata sektorn återstår. Och därmed har regeringen hamnat i det dilemma som svenska regeringar framgångsrikt undflytt under mer än ett halvt århundrade: att skapa sådana villkor att företagare vill anställa fler människor. Nu har det dilemmat kommit i kapp politiken. Det fungerar inte med sådant administrativt finlir som kan göra susen i den offentliga sektorn. Nu behövs statsmannaskap. Det gäller att vidta åtgärder som ingjuter framtidstro och entusiasm hos Sveriges företagare. Här, om någonsin, är uttrycket den enda vägen fullt befogat. Patrik Engellau vd Aktietorget, ordförande Stiftelsen Den nya välfärden Thomas Gür företagare och författare De utkommer i dag med boken ”Låt dem inte komma undan – tio viktiga frågor till Sveriges politiker”.


Summary: Företagare och författare: Under det senaste halvseklet har svensk politik aldrig på allvar ställt sig frågan hur man kan stimulera företagandet och den privata sektorn. En tredje sektor har växt fram i Sverige jämsides med den privata och den offentliga – utanförskapet. Den expanderade raketsnabbt från 700 000 personer år 1990 till 1,1 miljoner år 2005. Alliansregeringen gick till val på att få bukt med utanförskapet, men frågan är om regeringen har analyserat det rätt. Denna den tredje sektorn är ett slags sysselsättningens restpost, en försörjningsinrättning som uppstått för att den privata och den offentliga sektorn stagnerat. Nu behövs statsmannaskap. Den enda vägen till ökad sysselsättning är att skapa sådana villkor att företagare vill anställa fler människor, skriver Patrik Engellau och Thomas Gür.

Många menar att Alliansregeringen inte gör tillräckligt för att främja utveckling och sysselsättning i det privata näringslivet (och, naturligtvis, att ej heller föregående regeringar gjort det). De har rätt. Men förklaringen till regeringarnas valhänthet är nog inte brist på intresse. Förklaringen är snarare att svensk politik under det senaste halvseklet aldrig på allvar ställt sig frågan hur man kan stimulera företagandet och den privata sektorn. De sysselsättningsproblem regeringarna haft har i stället hanterats genom olika slags expansion av den offentliga sektorn. Dilemmat för vilken regering Sverige än har är att vår tids sysselsättningsbrist inte kan lösas med offentlig expansion. Regeringarna måste nu ta itu med en uppgift som man framgångsrikt lyckats sopa under mattan i ett halvsekel. Antalet sysselsatta i det privata näringslivet har sedan 1950 legat kring tre miljoner människor med en topp på 3,3 miljoner 1964 och en svagt vikande trend därefter. Under samma period växte befolkningen med omkring en tredjedel från 7 till 9,3 miljoner människor. Den stagnerande sysselsättningen i näringslivet medförde förstås risk för arbetslöshet när folkmängden ökade. Politikerna tog tidigt problemet på allvar. Den statliga sysselsättningsutredningen, som pågick under praktiskt taget hela sjuttiotalet, tänkte sig två lösningar: dels skulle staten främja näringslivets utveckling genom en rad olika åtgärder, till exempel statliga fonder för teknisk förnyelse, statligt stöd till forskning, exportserviceverksamhet, statliga handelshus, regionala utvecklingsbolag plus planering, exempelvis ”branschpolitiska program”, dels skulle den offentliga sektorn expandera. Det behövde nämligen ”tillskapas ytterligare flera hundra tusen arbetstillfällen” inom den offentliga sektorn eftersom ”behovsberäkningar för framtiden tyder på att den totala efterfrågan på arbetskraft … kommer att vara beroende av utbyggnadstakten inom den offentliga sektorn”. Den första lösningen – stimulans till näringslivet – misslyckades och de åtgärder man prövade kom så småningom att avvecklas. Sysselsättningsstagnationen inom den privata sektorn fortsatte. Den andra lösningen, däremot, var framgångsrik. Mellan 1970 och 1990 fördubblades antalet offentliganställda från 0,75 till 1,5 miljoner personer. Så lyckades politikerna rädda sysselsättningen. En förklaring till att det ena misslyckades medan det andra lyckades kan vara att politiker är bättre på att lösa problem med de verktyg deras normala sysselsättning ger dem kompetens att sköta. De begriper sig på att höja skatter, att fördela budgetar, att identifiera hål i välfärden och skapa myndigheter som ska stoppa igen hålen, att inrätta tjänster, att anställa folk och betala ut löner, att bevilja ökade anslag till redan etablerade myndigheter. Men att förmå företagare att anställa folk är något helt annat. Det kan man inte göra med skattehöjningar, propositioner, voteringar, långa utredningar och nya myndigheter. Offentliga organ skapar sysselsättning genom tillväxt i andra offentliga organ, inte genom tillväxt i privata företag. Skälet kan vara detsamma som gör att kaniner får kaniner till avkomma; expansionen följer arten. En annan – och kanske bättre – förklaring till politikens oförmåga att uppmuntra nya jobb i den privata sektorn är att politiken själv och dess tankevärld utgör en viktig del av de strukturfel som försvårar för företagsamheten. Så länge politiska beslutsfattare tycker att det är viktigare att se till att företagare inte tjänar pengar än att se till att de tjänar pengar – till exempel genom att inrätta de mot företagare diskriminerande fåmansbolagsreglerna – så länge är politiken själv ett hinder för det den säger sig vilja åstadkomma. Samma sak med regler som tvingar en företagare att försörja en sjuk anställd innan han kan tänka på egen lön. Och samma sak med ett system för pensionssparande som tar ifrån medborgarna kontrollen över deras kapital och i praktiken leder till att detta möjliga riskkapital undandras landets små och medelstora tillväxtföretag. I början av nittiotalet kom sysselsättningskrisen tillbaka, visserligen utlöst och förvärrad av en sprucken fastighetsbubbla, men i grunden ändå en normal sysselsättningskris orsakad av å ena sidan en stagnerande privat sektor och en vid det laget även stagnerande offentlig sektor, å den andra fortsatt folkökning. Politiken var tillbaka i det gamla problemet med den skillnaden att den offentliga sektorn inte längre kunde agera sysselsättningsmotor. Nu gällde det för politikerna att snabbt inrätta försörjningsmöjligheter för de arbetslösa. På det viset växte en tredje sektor fram vid sidan av den privata och den offentliga. Denna tredje sektor, som så småningom skulle benämnas utanförskapet, expanderade raketsnabbt från 700 000 personer år 1990 till 1,1 miljoner år 2005. (Troligen är expansionen betydligt större i verkligheten än i statistiken eftersom det finns ett dolt utanförskap exempelvis i form av ungdomar som studerar i stället för att söka jobb.) Alliansregeringen gick till val på att få bukt med utanförskapet. Det var lovvärt. Men frågan är om regeringen har analyserat utanförskapet rätt. I verkligheten är den tredje sektorn ett slags sysselsättningens restpost, en försörjningsinrättning som uppstått för att den privata och den offentliga sektorn stagnerar. Regeringen verkar snarare anse utanförskapet vara en självvald tillvaro som kan göras mindre attraktiv med ett batteri av lämpliga morötter och piskor, till exempel jobbskatteavdrag och sänkta bidragsersättningar. Dessa incitament förmår säkert människor att söka sig bort från utanförskapet och ökar nog utbudet av arbetskraft. Men något måste också göras för att öka efterfrågan på arbetskraft; det blir inte fler jobb bara för att femtio människor i stället för tio söker varje ledig plats. Offentlig expansion hade varit enklast, men den vägen har tagit slut. Bara den privata sektorn återstår. Och därmed har regeringen hamnat i det dilemma som svenska regeringar framgångsrikt undflytt under mer än ett halvt århundrade: att skapa sådana villkor att företagare vill anställa fler människor. Nu har det dilemmat kommit i kapp politiken. Det fungerar inte med sådant administrativt finlir som kan göra susen i den offentliga sektorn. Nu behövs statsmannaskap. Det gäller att vidta åtgärder som ingjuter framtidstro och entusiasm hos Sveriges företagare. Här, om någonsin, är uttrycket den enda vägen fullt befogat. Patrik Engellau vd Aktietorget, ordförande Stiftelsen Den nya välfärden Thomas Gür företagare och författare De utkommer i dag med boken ”Låt dem inte komma undan – tio viktiga frågor till Sveriges politiker”. Färre offentliga jobb I offentlig sektor minskade under första kvartalet 2010 antalet anställda med 2,6 procent jämfört med motsvarande kvartal 2009. Antalet anställda blev färre inom kommuner och landsting medan de ökade i staten. Den största minskningen skedde inom kommunal sektor, där minskningen uppgick till 4,0 procent. I landstingen var minskningen 2,4 procent medan antalet anställda ökade med 2,7 procent i staten. Källa: SCB


”Utrikesfrågor kan stärka det rödgröna samarbetet”

Summary: Professor i statsvetenskap: Utrikespolitiken spelar en ny roll i valet 2010. Stridsfrågorna blir inställningen till Nato, Afghanistan, Israel och vapenexport. Frågan om Sverige ska gå med i Nato splittrar de borgerliga medan de rödgröna har stöd i opinionen när de säger nej. Även i frågan om Sveriges deltagande i Afghanistan har de rödgrönas motstånd fått tilltagande opinionsvindar i ryggen. SOM-undersökningen, som publiceras inom kort, har studerat väljarnas åsikter i flera utrikespolitiska frågor. Det är frågor som kanske inte vinner så många röster, men de kan stärka det rödgröna samarbetet och bli en ideologisk markör i ett läge där politiken trängs mot mitten, skriver Ulf Bjereld.

Utrikespolitiska frågor spelar sällan en avgörande roll i svenska valrörelser. Två skäl brukar framföras till varför de politiska partierna i valrörelsen undviker att lyfta fram dessa frågor. För det första betraktas det som ett nationellt intresse att uppvisa en hög grad av inrikespolitisk enighet i utrikesfrågor. För det andra vet partierna att utrikespolitiska frågor endast undantagsvis ligger till grund för väljarnas val av parti, och därför finns det inga partistrategiska skäl att prioritera dessa frågor i valrörelsen. Inför valet 2010 är förutsättningarna förändrade. Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet går till val som ett gemensamt regeringsalternativ och har blåst till strid om utrikespolitiken. I rapporten ”En rödgrön politik för Sveriges relationer med världens länder” betonas de signifikanta skillnader ett regeringsskifte skulle innebära för svensk utrikespolitik, till exempel Sveriges relationer till Nato. Den aktuella debatten om att de rödgröna kräver att alla amerikanska militärbaser utanför USA ska avvecklas visar också på utrikesfrågornas konfliktpotential. I 2009 års SOM-undersökning – vilken inom kort redovisas i boken ”Nordiskt ljus” (red Sören Holmberg & Lennart Weibull) – studeras väljarnas åsikter i flera utrikespolitiska frågor. En av de tänkbara stridsfrågorna i valrörelsen är Sveriges relationer till Nato. Tidigare har Nato-motståndarna haft ett stabilt övertag och varit ungefär dubbelt så många som Nato-anhängarna. Så är fallet även nu, och Nato-motståndet har till och med ökat något. Andelen som anser att det är ett bra förslag att Sverige söker medlemskap i Nato har 2009 minskat till 22 procent, mot 24 procent 2008. Andelen som anser att det är ett dåligt förslag att Sverige söker medlemskap i Nato uppgår 2009 till 42 procent, mot 41 procent 2008. Andelen som anser att förslaget varken är bra eller dåligt har ökat till 36 procent, mot 35 procent 2008. Bland partisympatisörerna är Nato-motståndet störst bland vänsterpartister och miljöpartister, följt av socialdemokrater och centerpartister. Opinionen har sedan 2007 blivit något mer negativ till Sveriges militära deltagande i Afghanistan. Bland dem som har en uppfattning har andelen som anser att det är ett bra förslag att Sverige avbryter sitt deltagande i Afghanistan ökat till 42 procent, mot 32 procent 2007. Andelen som anser att det är ett dåligt förslag uppgår till 35 procent, mot 32 procent 2007. Bland partiernas sympatisörer återfinns det starkaste stödet för ett svenskt militärt tillbakadragande bland vänsterpartister och miljöpartister, följt av socialdemokrater och kristdemokrater. Svensk vapenexport är alltid kontroversiell. Formellt är svensk vapenexport förbjuden, men undantagsregler gör Sverige till relativt sett en av världens största vapenexportörer. I 2009 års SOM-undersökning ansåg 37 procent att det var ett bra förslag att införa ett totalförbud för svensk vapenexport medan 32 procent ansåg att det var ett dåligt förslag och 31 procent ansåg att det var ett varken bra eller dåligt förslag. Bland partiernas sympatisörer återfinns det starkaste stödet för ett svenskt totalförbud för vapenexport bland miljöpartister och vänsterpartister, följt av centerpartister, socialdemokrater, folkpartister och kristdemokrater. Synen på Israel har under flera decennier varit ett konfliktämne i svensk debatt. Israel hade från sitt bildande 1948 fram till mitten av 1970-talet en stark ställning i svensk opinion, en ställning som sedan klart försvagats. Opinionen är också nu i huvudsak negativ till Israels agerande. Av dem som hade en uppfattning var endast 6 procent positivt inställda till Israels agerande, medan 77 procent var negativa och 17 procent varken var positiva eller negativa. Resultaten är i princip desamma som vid föregående mättillfälle 2006. Bland partiernas sympatisörer återfinns det starkaste stödet för Israels agerande i konflikten bland kristdemokrater och sverigedemokrater. I övrigt är skillnaderna mellan partiernas sympatisörer väldigt små. De rödgröna partierna har markerat att de vill gå på offensiven i de utrikespolitiska frågorna under 2010 års valrörelse. Sveriges relationer till Nato är sannolikt en av de frågor där de rödgröna tänker profilera sig starkast. Den borgerliga alliansregeringen är splittrad i frågan, samtidigt som motståndarna till ett svenskt Nato-medlemskap har ett stabilt övertag i opinionen. Debatten kommer troligen främst att kretsa kring vilka samövningar med Nato som Sverige givet sin militära alliansfrihet ska kunna medverka i. I frågan om Sveriges militära deltagande i Afghanistan är de strategiska förutsättningarna svårbedömbara. Den borgerliga alliansregeringen kan lyfta fram de rödgrönas öppna splittring i en för landet viktig fråga. Å andra sidan har den svenska opinionen blivit alltmer negativt inställd till Sveriges militära insats i Afghanistan och de rödgröna är det enda blocket som inrymmer partier som är kritiska till den svenska insatsen. En Sifo-mätning efter dödsskjutningarna av två svenska soldater visar att den svenska opinionen blev mer positiv till en fortsatt svensk militär närvaro. Det är osäkert hur länge den effekten håller i sig. I fråga om vapenexporten finns det ett knappt övertag i den svenska opinionen för dem som vill införa ett totalförbud. De rödgröna är splittrade i sak, men har enats om att hantera frågan genom att tillsätta en ny utredning ifall de vinner valet 2010. De borgerliga allianspartierna har knappast några skäl att lyfta frågan. Frågan om den israelisk-palestinska konflikten är ständigt aktuell och väcker alltid starka känslor. De rödgröna partierna står här närmare varandra i sak än vad de gjort tidigare. Opinionen är starkt kritisk till Israels agerande i konflikten. Men frågan är känslig – inte minst mot bakgrund av de anklagelser om antisemitism som då och då lyfts fram i debatten. Bland de rödgröna partierna är Vänsterpartiet och Miljöpartiet också mer öppna för olika former av sanktioner mot Israel än vad Socialdemokraterna är. Mycket talar för att de utrikespolitiska frågorna kommer att spela en något större roll i årets valrörelse än vad de brukar göra. Kanske inte därför att det i sig står så många röster att vinna i dessa frågor. Men utrikesfrågorna kan vara viktiga för att mobilisera till exempel vänsterflanken inom det rödgröna samarbetet eller att använda som ideologimarkörer i ett läge där politiken tenderar att trängas ihop i mitten. Ulf Bjereld professor i statsvetenskapGöteborgs universitet


”Därför är Alliansen det bästa valet för oss äldre”

Summary: Fyra politikerveteraner: Vår slutsats kan inte bli en annan än att Alliansen står för det mest regeringsdugliga alternativet.Vi kan inte sitta stillatigande på åskådarläktaren nu när äldrefrågorna har blivit så viktiga inför valet. För oss är valet mellan Alliansens arbetslinje och vänsterns bidragspolitik lätt. Endast en långsiktig politik för fler jobb kan ge oss långsiktigt högrepensioner. Men en bra politik handlar också om annat än ekonomi, den grundar sigpå vilken syn man har på äldre. Sverige ska vara ett bra land att bli gammal i. Därför behöver vi en regering som kan ta ansvar för Sverige i en tid av stora utmaningar,skriver Ulf Adelsohn, Birgit Friggebo, Thorbjörn Fälldin och Alf Svensson.

Sverige står inför ett tydligt vägval, Alliansens arbetslinje mot vänsteroppositionens bidragslinje. Vilken väg vi väljer påverkar alla och inte minst villkoren och möjligheterna för oss som är äldre. Debatten om regeringens politik för pensionärer har de senaste åren kommit att domineras av frågan om jobbskatteavdraget. Men diskussionen måste vara bredare än så. Vilket regeringsalternativ är egentligen bäst för äldre? För att kunna svara på den frågan måste man se såväl till ekonomisk trygghet som till frågor om självbestämmande och kvalitet på vård och omsorg. Vi menar att Alliansregeringen har den bästa politiken för Sverige och för pensionärer och vi kan inte sitta stillatigande på åskådarläktaren när äldrefrågorna blivit en så viktig fråga i valet. Därför tar vi nu initiativ till en debatt om alternativen. Pensionärer är långt ifrån någon homogen grupp. Här finns allt ifrån förvärvsarbetande personer till äldre med omfattande omsorgsbehov. En sak har vi dock gemensamt: En väl hanterad ekonomi är en förutsättning för våra pensioner och de välfärdstjänster som många i hög grad är beroende av. Här har Alliansen visat prov på skicklighet. Medan man i stora delar av Europa diskuterar hur stora skattehöjningar eller nedskärningar som krävs för att klara av pensioner, vård och skola har vi ett helt annat läge i Sverige. Här debatteras i stället vilka satsningar som ska prioriteras. Tack vare Alliansen har vi navigerat oss igenom finanskrisen samtidigt som vi under mandatperioden fått sänkt skatt och det har gjorts rekordstora satsningar på forskning och infrastruktur som ska rusta Sverige för framtiden. Därtill har välfärdens kärna värnats. Med den förda jobbpolitiken har vi i dag fler sysselsatta än när Alliansen tillträdde under brinnande högkonjunktur 2006. Alliansen har verkligen visat prov på såväl krishanteringsförmåga som regeringsduglighet. För oss är valet mellan Alliansens arbetslinje och vänsterns bidragspolitik lätt. När vår generation började tjäna pengar och försörja sig var det självklart att arbete skulle löna sig och det låg en stolthet i att klara sig själv. Det var det som byggde grunden för vår välfärd. Men även som pensionärer kan vi glädjas åt varje arbetad timme som utförs. Detta eftersom pensionerna växer i direkt proportion till de inkomster som dagens förvärvsarbetande tjänar in. Så är vårt pensionssystem uppbyggt. Endast en långsiktig politik för fler jobb kan ge oss långsiktigt högre pensioner. Alliansen har under mandatperioden sänkt skatten för oss pensionärer två gånger och aviserat en tredje. Självklart vill vi, liksom många andra pensionärer, se fortsatta sänkningar. Men att Socialdemokraterna kallar jobbskatteavdraget för straffskatt på pensioner är inget annat än hyckleri. Skatten på pensioner har de ju själva infört. Inte en enda gång genomförde socialdemokratiska regeringar skattelättnader för pensionärer under sina sista tolv år i regeringsställning. Det är Alliansen som tagit det initiativet och de har därmed mycket högre trovärdighet. En bra politik för äldre handlar också om annat än ekonomi. Den grundar sig även på vilken syn man har på äldre, vilket bland annat kommer till uttryck inom arbetslivet. Det finns i dag en rad fördomar vad gäller förmågan att arbeta på äldre dagar, vilket är skadligt för Sverige som står inför en demografisk utmaning och arbetskraftsbrist. Det är också begränsande för samhället när ungdom värderas högre än erfarenheter. Vi vill ha ett Sverige där man ser till individen i stället för till en siffra. Önskar man vara kvar på arbetsmarknaden måste det finnas möjligheter till detta. Alliansen har tydligt visat var man står i frågan, bland annat genom att skärpa lagen mot diskriminering av äldre i arbetslivet och slopa den särskilda löneskatten för äldre, samt genom att ha infört ett extra högt jobbskatteavdrag för den som fyllt 65. Denna positiva syn på äldre i arbetslivet vill vi se en fortsättning på. Ingen ska ”falla för åldersstrecket” – förfärliga uttryck. Man ska inte bli omyndigförklarad bara för att man blir beroende av vård och omsorg på äldre dagar. Värdighet och respekt ska gälla. Givetvis ska inget byråkratiskt krångel hindra oss från att ta ett glas vin till maten om vi bor på ett äldreboende. Kommuner ska inte kunna skilja äkta makar åt när de bott ihop ett helt liv. Därför är det bra att Alliansen satt ned foten i de frågorna. Det motstånd som finns inom oppositionen mot att låta äldre och deras anhöriga få välja vem de vill anlita inom äldreomsorgen är svårt att förstå. Det borde vara lika naturligt som att välja skola, tandläkare eller optiker. Snarare är det än mer angeläget eftersom hemtjänst och äldreboende påverkar oss på ett helt annat sätt i vardagen. Vi vill gärna se en vidareutveckling av den reform om valfrihetssystem inom äldreomsorgen som Alliansen infört. En fråga man som äldre oroar sig för är vilket inflytande Vänsterpartiet får i en rödgrön regering? Riskerar vi att Vänsterpartiet ska få styra över finans, skola, jämställdhet, energi, näring, justitie- eller utrikesfrågor? Eller en EU-minister som egentligen vill se ett utträde ur EU? Sverige ska vara ett bra land att bli gammal i. Trygghet, valfrihet och en god livskvalitet ska vara självklara värden för alla människor i vårt land. För att det ska vara möjligt behöver vi en regering som kan ta ansvar för Sverige i en tid av stora utmaningar. Alliansen har visat att man klarar det. Vår slutsats kan inte bli en annan än att Alliansen står för det mest regeringsdugliga alternativet och det bästa valet för oss som är äldre. Därför hoppas vi att fler pensionärer, liksom vi, kommer att lägga sina röster på Alliansen vid årets val. Ulf Adelsohn (M) Birgit Friggebo (FP) Thorbjörn Fälldin (C) Alf Svensson (KD)


Paul Ottosson:

Summary: Det har gått några månader sedan Paul Ottosson tog emot två Oscarsstatyetter. DN Söndag hälsade på Skånepågen från Lönsboda hemma i Los Angeles. Han berättar om den mödosamma vägen till att bli en av världens främsta på filmljud.Text: Erik Ohlsson Foto: Fredrik Funck

Filmstudioanläggningen Culver Studios ligger i Los Angeles, inte i Hollywood utan en halvmil från stadsdelsgränsen. Men frågan är om inte drömfabriken med stort D ändå finns just här, på detta gigantiska inhägnade område där sexton studiohangarer samsas med låga vitmålade träbyggnader kantade av prunkande rabatter och smaragdgröna gräsmattor. På himlakupan lyser Kaliforniens eviga sol. Här har en lång rad filmklassiker spelats in: ”Borta med vinden”, ”King Kong”, Alfred Hitchcocks ”Rebecca” och Martin Scorseses ”Tjuren från Bronx”, för att bara nämna några. Killen som kommer släntrande mot oss, ledigt klädd i gympaskor, jeans och mörkblå utanpåskjorta, har säkrat sin egen plats i filmhistorien. I februari i år fick Paul Ottosson ta emot två Oscarsstatyetter för filmljudet i krigsdramat ”The hurt locker”. Med en för Hollywoodfilmer minimal budget och utan säkrad distribution bestämde sig regissören Kathryn Bigelow att skildra vardagen för USA-soldater i Irak med uppgift att desarmera bomber. Paul Ottosson var den förste som anställdes i filmprojektet. Det färdiga resultatet blev en Oscarsjackpot: ”The Hurt Locker” fick, förutom Paul Ottossons två statyetter, ytterligare fyra utmärkelser. Därmed sällar sig 44-åringen från Lönsboda i Skåne till den exklusiva krets filmfolk som tagit emot två Oscarsstatyetter vid samma gala, och till den ännu mindre skara svenskar som har Oscarsbelönats dubbelt upp. – Det är Ingrid Bergman, Ingmar Bergman och Sven Nykvist. Och så Per Hallberg (Pauls svenske kollega i Hollywoods ljudläggarbransch), konstaterar Paul Ottosson efter en stunds googlande på sin handdator. Paul Ottosson är vänlig och glad, om än något stressad. Han har nyligen startat ett företag som producerar filmer och som omvandlar vanliga filmer till tredimensionella. Dessutom har han kallats in som konsult för ljudläggningen till science fiction-dramat ”Battle: Los Angeles” som ska ha premiär nästa år. Men när vi väl satt oss ned i soffgruppen på kontoret låter han den ständigt surrande mobilen förbli obesvarad. Rummets främsta blickfång är en gigantisk öppen spis. Väggpanelerna i mörkboaserad ek bidrar till intrycket av brittisk herrklubb eller kanske sällskapsrummet på en sydstatsplantage. Och jodå, Paul Ottosson upplyser att ”Borta med vinden” delvis spelats in just där vi sitter. – Detta är en del av huset där Rhett Butler (den manliga huvudrollsinnehavaren spelad av Clark Gable) bodde. Senare har det varit kontor åt Gregory Peck och även Mel Brooks. Alla som suttit här har det gått bra för, säger Paul Ottosson och småler. Att det inte gått så dåligt för herr Ottosson själv vittnar de två Oscarsstatyetterna om, de står uppställda i var sitt hörn av spiselkransen. Fönstren ut mot gräsmattan framför entrén har jalusierna neddragna som skydd mot solen. Ett av fönstren är öppet och knattret från en motorgräsklippare läcker in. Paul reser sig genast och stänger till. – Jag är känslig mot oönskade ljud. Om vi går ut på restaurang väljer jag helst ett ställe där de inte spelar bakgrundsmusik, säger han. Det har gått drygt tre månader sedan Paul Ottosson satt på parkett på Kodak Theatre, där Oscarsgalan hålls, och hörde sitt namn ropas upp som vinnare i klassen ”bästa ljudmixning”. – Jag hade varit oerhört nervös tidigare på dagen. Men när mitt namn ropades upp, då blev jag nästan overkligt lugn. Jag gav mig fru en kyss och gick upp på scenen. Då slutade jag höra omvärlden. Det var som en ”out of body experience” (utomkroppslig upplevelse). Jag höll mitt tal, och såg att några damer som satt nära scenen grät. Men jag visste inte vad jag sa! Paul Ottosson var nominerad även i nästa kategori. Men när Paul annonserades som vinnare (för bästa ljudredigering) stod han bakom scenen och var osäker på om han hört rätt. – Jag tog mig i alla fall ut till strålkastarljuset och höll ännu ett tal, med en statyett i vardera handen. Då släppte all nervositet. I stället blev jag så oerhört glad och lättad. Två av mina systrar hade flugit över från Sverige, vi festade fram till halv fyra på morgonen på olika Oscarspartyn. Vad fick honom att lämna Sverige, och hur hamnade han i filmljudets världselit? Vi vrider tiden tillbaka till början av 1980-talet och placerar oss i Lönsboda, ett samhälle med knappt tvåtusen själar i nordöstra Skåne, mest känt för den sällsynta svartgraniten och för att ha varit fäste för de upproriska snapphanarna. Här växte Paul Ottosson upp med mor, far och fyra syskon. När han började nionde klass i Örkenedsskolan hände något som kom att påverka resten av hans liv. – Vi hade fått en ny musiklärare som hette Elisabeth Bergman-Karlsson. När vi kom in i klassrummet för vår första lektion, då fanns där inga bänkar. Hela rummet var fyllt med musikinstrument: trummor, bas, elgitarrer, blåsinstrument. Det var en enorm kick att se det där rummet. Jag hade spelat lite innan, men det var där och då som jag fördes in i musiken på allvar. En parentes: Oscarsvinnaren berättar detta med ett sådant eftertryck att när jag kommer hem till Sverige måste jag bara ringa upp Elisabeth Bergman-Karlsson, som bor kvar i Lönsboda. Visste hon att hennes musikpedagogiska manöver blivit ett avgörande ögonblick för Paul Ottosson? Hon låter behärskat men glatt överraskad: – Jo, jag har hört att flera av mina elever fortsatt med musik. Det är roligt att undervisningen satt spår. Och jag kom ihåg att eleverna såg helt förstummade ut när de kom in i det bänktomma rummet. De fick spela den musik de själva tyckte om och så småningom bildade flera elever, däribland Paul, olika rockgrupper. Sedan blev det ljudsättning i stället för musik för honom, och nu har han fått två Oscarsstatyetter. Jag kan bara gratulera och lyckönska! Under gymnasieåren i Hässleholm började Paul Ottosson spela med hårdrockgruppen Sadwings. – Vi körde sådan här typisk åttiotalshårdrock, Aerosmith och Guns ’n Roses. Jättelångt hår och massor av ringar och halsband. Tommy Persson, en av killarna i bandet, och jag snackade alltid om att vi skulle göra något extra när vi var klara med plugget. Åka till Västindien, eller dra till Kalifornien och skaffa en gammal amerikanare. Den 13 augusti 1987 – Paul nämner tveklöst datumet – flög den fem man starka gruppen över till Los Angeles. – Inte för att spela rock i största allmänhet. Utan för att bli rockstjärnor, säger Paul Ottosson, som sålt alla ägodelar – bil, säng, skivor – inför flytten. – Pappa sa: ”Varför kan du inte spela i Sverige.” Han ville att jag skulle utbilda mig och ta ett jobb här hemma. Men du vet hur det är när man är kring tjugo. Det känns som om allt är möjligt. Och från att ha varit väldigt besvikna över att jag for i väg, har mina föräldrar blivit de stoltaste i hela Sverige. I hela världen kanske. Efter en tid togs Sadwings om hand av en manager och fick bo på dennes ranch norr om Los Angeles. Den blev basen för spelningar runt om i Kalifornien, mest på mindre rockklubbar. – Det gick inte fantastiskt, men okej. Vi hade inga stora krav. Bara vi hade pengar till kläder, mat och bensin. Och till att festa. Det fanns en studio på ranchen där vi repade på dagarna. Efter några år var ett lyft i karriären i sikte: Sadwings skulle åka på en riksomfattande paketturné där bland annat tjejrockbandet Vixen ingick. – Vi var förstås jätteglada. Men så insjuknade managern som höll i det hela. Hon hamnade i koma och det konstaterades hjärntumör. Turnén frös inne, säger Paul Ottosson. Vid det laget – 1990 – tröttnade några i bandet och åkte hem till Sverige. Men Paul hade sin flygbiljett utställd ett halvår fram i tiden. – ”Jag väntar ut min biljett”, tänkte jag. Så fick jag jobb som finsnickare och det var så pass roligt att jag bestämde mig för att stanna ett tag till. Efter ytterligare något år blev driften att gå in i studion för stark. Men den här gången ville han sitta bakom mixerbordet i stället för att stå framför mikrofonen. – Jag ringde runt och fick till slut napp på en studio där jag fick börja som lärling. Jag fick rulla ihop sladdar, sätta upp mikrofoner, rengöra inspelningsmaskiner och sådana saker. – Men efter ett tag ville jag bli mer involverad i att mixa och producera. Så jag skickade ut min cv till olika musikstudior och hade turen att få jobb som assisterande ljudtekniker på en studio uppe i Burbank. En dag när jag var ensam i studion kom det in en producent och sa: ”Jag är inte riktigt nöjd med ljudmixen på den här skivan. Du mixar skivor, eller hur?” Javisst, sa jag, fast jag aldrig ansvarat för en egen mix. – Jag fick i alla fall göra en låt på prov och killen var nöjd. Det var en gospelskiva, och jag fick göra hela den nya mixen. En gospelkyrka med kör, 120, 130 pers att spela in, svarta tvåhundrakilostanter som sjöng med sån känsla att man bara grät. Där stod jag, en supervit tunn kille med hår ner till midjan. Men dom blev jättenöjda och jag fick göra fler gospeljobb. Det var din vita lögn om din erfarenhet som gav en knuff framåt i karriären? – Ja, det började med att jag ljög om vad jag kunde, men sen följde jag ju upp med att klara uppgiften. Så har det varit många gånger, folk har gett mig chansen utan att jag förtjänat det, säger Paul Ottosson – blygsamt. Via musikinspelningarna gled han långsamt över till att göra filmljud, något som de senaste femton åren varit Paul Ottossons heltidssyssla. Han har ljudsatt några av filmhistoriens dyraste filmer, som ”Spiderman 2”, ”Spiderman 3” och undergångseposet ”2012”. För ”Spiderman 2” var han Oscarsnominerad redan 2005. Varför är just ditt filmljud så framgångsrikt? – De jag jobbat med brukar säga att jag är bra på att understryka filmens story genom ljudet. Givetvis måste man ha talang för det ljudtekniska också, men det handlar i mitt fall inte om ”wow, vilka ljudeffekter”, utan om filmen i första hand. När vi möts någon dag senare håller Paul på med ljudet till ”Battle: Los Angeles”. Den ljudansvarige har fått sparken av producenterna och Paul Ottosson har kallats in för att styra upp det hela. – Det är ett konsultjobb, jag får nog inte ”credits” i eftertexterna, säger Paul Ottosson där vi står utanför ljudläggningsstudion i byggnaden Jimmy Stewart inne på Sony Pictures stora studioområde någon kilometer från Pauls ordinarie arbetsplats. Han tillägger att detta mycket väl kan bli hans sista renodlade filmljudinsats. – Ja, Venture 3D (företaget för tredimensionell film som han driver med två kolleger) slukar så pass mycket tid. Och jag är övertygad om att 3D är filmens framtid. Jag vill gärna vara med på det tåget. Jag har ju inte jobbat med filmljud för att bli Oscarsbelönad, det är utmaningen jag gillar framför allt. Men visst känns det bra att sluta på topp. Nu är jag färdig med ljudet, nu fokuserar jag på nästa grej. ERIK OHLSSON är reporter på DN Söndag erik.ohlsson@dn.se FREDRIK FUNCK är fotograf på DN Söndag fredrik.funck@dn.se


Summary: Vi kan inte sitta stillatigande på åskådarläktaren nu när äldrefrågorna har blivit så viktiga inför valet. För oss är valet mellan Alliansens arbetslinje och vänsterns bidragspolitik lätt. Endast en långsiktig politik för fler jobb kan ge oss långsiktigt högre pensioner. Men en bra politik handlar också om annat än ekonomi, den grundar sig på vilken syn man har på äldre. Sverige ska vara ett bra land att bli gammal i. Därför behöver vi en regering som kan ta ansvar för Sverige i en tid av stora utmaningar, skriver Ulf Adelsohn, Birgit Friggebo, Thorbjörn Fälldin och Alf Svensson.

Sverige står inför ett tydligt vägval, Alliansens arbetslinje mot vänsteroppositionens bidragslinje. Vilken väg vi väljer påverkar alla och inte minst villkoren och möjligheterna för oss som är äldre. Debatten om regeringens politik för pensionärer har de senaste åren kommit att domineras av frågan om jobbskatteavdraget. Men diskussionen måste vara bredare än så. Vilket regeringsalternativ är egentligen bäst för äldre? För att kunna svara på den frågan måste man se såväl till ekonomisk trygghet som till frågor om självbestämmande och kvalitet på vård och omsorg. Vi menar att Alliansregeringen har den bästa politiken för Sverige och för pensionärer och vi kan inte sitta stillatigande på åskådarläktaren när äldrefrågorna blivit en så viktig fråga i valet. Därför tar vi nu initiativ till en debatt om alternativen. Pensionärer är långt ifrån någon homogen grupp. Här finns allt ifrån förvärvsarbetande personer till äldre med omfattande omsorgsbehov. En sak har vi dock gemensamt: En väl hanterad ekonomi är en förutsättning för våra pensioner och de välfärdstjänster som många i hög grad är beroende av. Här har Alliansen visat prov på skicklighet. Medan man i stora delar av Europa diskuterar hur stora skattehöjningar eller nedskärningar som krävs för att klara av pensioner, vård och skola har vi ett helt annat läge i Sverige. Här debatteras i stället vilka satsningar som ska prioriteras. Tack vare Alliansen har vi navigerat oss igenom finanskrisen samtidigt som vi under mandatperioden fått sänkt skatt och det har gjorts rekordstora satsningar på forskning och infrastruktur som ska rusta Sverige för framtiden. Därtill har välfärdens kärna värnats. Med den förda jobbpolitiken har vi i dag fler sysselsatta än när Alliansen tillträdde under brinnande högkonjunktur 2006. Alliansen har verkligen visat prov på såväl krishanteringsförmåga som regeringsduglighet. För oss är valet mellan Alliansens arbetslinje och vänsterns bidragspolitik lätt. När vår generation började tjäna pengar och försörja sig var det självklart att arbete skulle löna sig och det låg en stolthet i att klara sig själv. Det var det som byggde grunden för vår välfärd. Men även som pensionärer kan vi glädjas åt varje arbetad timme som utförs. Detta eftersom pensionerna växer i direkt proportion till de inkomster som dagens förvärvsarbetande tjänar in. Så är vårt pensionssystem uppbyggt. Endast en långsiktig politik för fler jobb kan ge oss långsiktigt högre pensioner. Alliansen har under mandatperioden sänkt skatten för oss pensionärer två gånger och aviserat en tredje. Självklart vill vi, liksom många andra pensionärer, se fortsatta sänkningar. Men att Socialdemokraterna kallar jobbskatteavdraget för straffskatt på pensioner är inget annat än hyckleri. Skatten på pensioner har de ju själva infört. Inte en enda gång genomförde socialdemokratiska regeringar skattelättnader för pensionärer under sina sista tolv år i regeringsställning. Det är Alliansen som tagit det initiativet och de har därmed mycket högre trovärdighet. En bra politik för äldre handlar också om annat än ekonomi. Den grundar sig även på vilken syn man har på äldre, vilket bland annat kommer till uttryck inom arbetslivet. Det finns i dag en rad fördomar vad gäller förmågan att arbeta på äldre dagar, vilket är skadligt för Sverige som står inför en demografisk utmaning och arbetskraftsbrist. Det är också begränsande för samhället när ungdom värderas högre än erfarenheter. Vi vill ha ett Sverige där man ser till individen i stället för till en siffra. Önskar man vara kvar på arbetsmarknaden måste det finnas möjligheter till detta. Alliansen har tydligt visat var man står i frågan, bland annat genom att skärpa lagen mot diskriminering av äldre i arbetslivet och slopa den särskilda löneskatten för äldre, samt genom att ha infört ett extra högt jobbskatteavdrag för den som fyllt 65. Denna positiva syn på äldre i arbetslivet vill vi se en fortsättning på. Ingen ska ”falla för åldersstrecket” – förfärliga uttryck. Man ska inte bli omyndigförklarad bara för att man blir beroende av vård och omsorg på äldre dagar. Värdighet och respekt ska gälla. Givetvis ska inget byråkratiskt krångel hindra oss från att ta ett glas vin till maten om vi bor på ett äldreboende. Kommuner ska inte kunna skilja äkta makar åt när de bott ihop ett helt liv. Därför är det bra att Alliansen satt ned foten i de frågorna. Det motstånd som finns inom oppositionen mot att låta äldre och deras anhöriga få välja vem de vill anlita inom äldreomsorgen är svårt att förstå. Det borde vara lika naturligt som att välja skola, tandläkare eller optiker. Snarare är det än mer angeläget eftersom hemtjänst och äldreboende påverkar oss på ett helt annat sätt i vardagen. Vi vill gärna se en vidareutveckling av den reform om valfrihetssystem inom äldreomsorgen som Alliansen infört. En fråga man som äldre oroar sig för är vilket inflytande Vänsterpartiet får i en rödgrön regering? Riskerar vi att Vänsterpartiet ska få styra över finans, skola, jämställdhet, energi, näring, justitie- eller utrikesfrågor? Eller en EU-minister som egentligen vill se ett utträde ur EU? Sverige ska vara ett bra land att bli gammal i. Trygghet, valfrihet och en god livskvalitet ska vara självklara värden för alla människor i vårt land. För att det ska vara möjligt behöver vi en regering som kan ta ansvar för Sverige i en tid av stora utmaningar. Alliansen har visat att man klarar det. Vår slutsats kan inte bli en annan än att Alliansen står för det mest regeringsdugliga alternativet och det bästa valet för oss som är äldre. Därför hoppas vi att fler pensionärer, liksom vi, kommer att lägga sina röster på Alliansen vid årets val. Ulf Adelsohn (M) Birgit Friggebo (FP) Thorbjörn Fälldin (C) Alf Svensson (KD) 70-åringar ökar mest Den enskilda åldersgrupp i Sverige som beräknas öka mest är 70-åringar, från 81.000 i dag till 132.000 år 2060. Det beror på att de som är 70 år i dag är relativt få, de är födda under 30-talet – år med väldigt låga födelsetal. De som är 70 år 2060 är födda i början på 90-talet – år då många föddes. Medellivslängden för kvinnor antas öka från 83 år 2008 till 87 år 2060. För män antas medellivslängden för samma period öka från 79 till 85 år. Eftersom medellivslängden antas öka mer för männen än för kvinnorna leder det till att det blir allt fler äldre män. I dag går det 58 män på 100 kvinnor i åldrarna över 80 år, år 2060 beräknas det gå 83 män på 100 kvinnor i de åldrarna. Källa: SCB


Frihet för brudparet

Summary: Dagens bröllop är en glädje för Victoria och Daniel. Man skulle vilja önska brudparet och deras familj ett lyckligt liv tillsammans, utan den press som monarkin utsätter såväl dem som den svenska demokratin för.

Kungabröllopet är crescendot i ett utdraget stycke som gett ekon långt bortom Sverige. För dem i världen som inte hört talas om den svenska kronprinsessan, blir dagens tv-bilder från Stockholm ett tillfälle att bekanta sig med Victoria och hennes nyblivne make. Fram genom Sveriges huvudstad skrider två unga människor som ända sedan sin förlovning utstrålat lycka. Vigseln i Storkyrkan blir fest, högtid och allvar, men den kommer också att tjäna som en påminnelse om vad den svenska monarkin symboliserar och representerar. Victoria fick till slut sin Daniel, men självklart var det inte. I släkten Bernadotte finns åtskilliga som under 1900-talet stötts bort ur den kungliga familjegemenskapen därför att de följt hjärtat och gift sig med någon av folket. Den grundläggande mänskliga rättigheten att själv få välja sin make eller maka har inte omfattat alla. Inte heller Victoria har kunnat välja livspartner fritt, utan tvingades inhämta ett godkännande från kungen och regeringen. Denna konsekvens av vårt statsskick är bisarr för en ung kvinna. De kungligas funktion har alltid varit att stå över andra människor, även när det inskränkt deras eget livsrum. I ett modernt samhälle blir emellertid denna konstitutionella särställning så tydligt en anakronism, eftersom den hamnar på kollisionskurs med de värden som bär upp demokratier. Privata familjeband läggs som grund för offentlig maktutövning. Någon reell möjlighet till ansvarsutkrävande finns inte. Det demokratiska underskottet är uppenbart – men också de kungliga drabbas av ojämlikheten. De som fötts in i rollerna förväntas leva rätt, tro rätt och representera sitt land rätt, oavsett om de är skickliga på det eller ej. Religionsfriheten är ersatt med ett påbud att bekänna sig till den rena evangeliska läran. Möjligheten att fritt få uttrycka en åsikt är begränsad av monarkens funktion som opolitisk statschef. Unga prinsar och prinsessor – nu även prins Daniel – tvingas leva under en exponering som brutalt synliggör personligheter och privata relationer. Det rojalistiska systemet medför en press på monarkins människor som är hård och stundtals skoningslös. De kungliga lever i en gyllene bur som är omgärdad av staket och restriktioner – i Victorias och Daniels fall ett Haga slott med små tillhörande ytor och konstant bevakning. Det finns de som med lätthet klarat av att betala priset för urgröpningen av det privata, men det har genom tiderna funnits andra som tagit allvarlig skada. Hur det slutar avgörs av den enskildes förutsättningar och läggning. Det stora personberoendet är en av flera inbyggda risker i vårt nuvarande statsskick. Ändå åtnjuter såväl det svenska kungahuset som monarkin ett folkligt stöd, delvis som en följd av att dess medlemmar under de senaste decennierna avstått från att uttala sig i kontroversiella frågor. Förebilden är Gustaf VI Adolfs nedtonade profil. De kungliga ska sväva över dagspolitikens strider. Man ska inte upprepa Gustaf V:s politiska aktivism, som ledde honom till stöd för antidemokratiska krafter under andra världskriget. Det finns inget som tyder på att Victoria och Daniel har för avsikt att ändra kungahusets nuvarande inriktning. Tronföljarna tycks vilja förvalta den ceremoniella rollen och fortsätta sprida glans och pseudoandlighet omkring hovet. På köpet främjas de blodsbandsföreställningar och den undersåtlighet som präglar alla kungahus, och som genom tiderna hört till monarkins mer osunda inslag. Under våren har detta tagit sig uttryck i ett skattebetalt jippo som ”Love Stockholm”, ändlösa uppvaktningar på Slottet och svassande hovprogram i SVT och TV 4. Men i den massiva publiciteten ligger också en risk för de kungliga som avspeglar sig i deras successivt minskande opinionssiffror. Enligt Forskningsgruppen för samhälls- och informationsstudiers regelbundna mätningar har stödet för både kungahuset och monarkin sjunkit kontinuerligt sedan mitten av 1990-talet. När det blir för mycket och för glättigt uppstår en mättnad som lätt övergår i förakt. Under sitt gemensamma liv kommer Victoria och Daniel att behöva balansera noga mellan kraven på tillgänglighet och behovet av distans. Framtiden avgörs också av hur väl de lyckas hålla sig till den ceremoniella rollen och inte lockas ut på politiska utflykter. Avvägningen blir inte enkel. Bevakningen av deras steg kommer att tillta. Någon paus i tillvaron för att reflektera och andas lär knappast ges. Man skulle vilja önska dem och deras familj ett lyckligt liv tillsammans utan detta tryck, som beskär såväl brudparets privata sfär som den svenska demokratins principer.


”Regeringen har en stark och fungerande energipolitik”

Summary: Om det någonsin funnits något rödgrönt alternativ i energipolitiken så har det under denna vår helt havererat, skriver Maud Olofsson (C) i en replik till MP:s Maria Wetterstrands och Peter Erikssons artikel på DN Debatt den 16/6.

Miljöpartiets språkrör Peter Eriksson och Maria Wetterstrand beskriver på DN Debatt (16/6) hur kärnkraften är på tillbakagång i världen, framför allt därför att kostnaderna är för höga. De konstaterar vidare att vi har ett växande överskott av el i Sverige och att potentialen för fortsatt utbyggnad av förnybar energi är stor, liksom möjligheterna att effektivisera energianvändningen. Jag har ingen annan bild av verkligheten. Elöverskottet och den förnybara energin växer i vårt land därför att regeringen har en stark och fungerande politik som ger resultat i verkligheten. För klimatet och för nya, gröna jobb i Sverige. Språkrörens artikel visar Miljöpartiet i ett nötskal. De skriver att ”på sikt finns det inga hinder” mot att skapa en helt förnybar energiförsörjning i Sverige – men inte ett enda ord om hur det ska gå till. Som om den ordnades liksom av sig självt, bara man önskar det. Det beror förstås på att det inte finns något rödgrönt gemensamt alternativ i energipolitiken. Det viktigaste instrumentet för att driva fram förnybar elproduktion i Sverige är de gröna certifikaten. Det är också det bästa exemplet på bred samsyn mellan alla partier i riksdagen och över blockgränserna. Den samsynen har Miljöpartiet under de senaste veckorna lämnat. Peter Eriksson har skåpat ut hela systemet med gröna certfikat utan att kunna säga hur det ska ersättas. Detta efter att bara några veckor tidigare, tillsammans med Socialdemokraterna och Vänsterpartiet, med buller och bång ha motionerat i riksdagen om precis motsatsen, nämligen fler gröna certfikat under längre tid. Om det någonsin funnits något rödgrönt alternativ i energipolitiken så har det under denna vår helt havererat. Språkrören skriver om ”brett politiskt stöd och långsiktigt ansvarstagande” men det har de aldrig själva varit någon del av och de verkar uppenbart ännu inte vara förmögna till något långsiktigt ansvar. Med Centerpartiet i regeringen kommer den förnybara elproduktionen fortsätta att växa, med kostnadseffektiva politiska styrmedel, och leda till tryggare elförsörjning, lägre elpriser, mindre klimatpåverkan och fler gröna jobb i Sverige. Om oppositionen mot förmodan skulle få styra energipolitiken så väntar fullständig osäkerhet om de långsiktiga villkoren. Vem vågar investera i framtidens förnybara energi om politiken byter kurs med några veckors mellanrum? Man kan till sist fråga sig vad som egentligen är problemet? Om språkrören tror på vad de själva skriver, att kärnkraften inte kan stå på egna ben, så kommer det ju inte att byggas någon ny reaktor i Sverige. Desto viktigare i så fall att alliansregeringens politik kan fortsätta så att det finns tillräckligt med annan elproduktion den dagen de gamla reaktorerna måste stängas. Då duger det inte med önsketänkande. Maud Olofsson Centerpartiets partiledare


”Framtiden finns i förnybar energi - inte i kärnkraft”

Summary: Miljöpartiets språkrör: Det finns ingen global renässans för kärnkraft. De senaste åren har vindkraften i världen byggts ut 70 gånger mer än kärnkraften.Riksdagen röstar i morgon för byggandet av nya kärnreaktorer i Sverige. Men det som regeringen kallar energipolitikens ”tredje ben” jämsides med vattenkraften och den växande förnybara energin är inte särskilt pålitligt och i själva verket en klumpfot. Kärnkraften är i själva verket en krympande teknik. Det har dessutom inte byggts någon ny reaktor i västvärlden på decennier, så inget vet vad det kommer att kosta. Byggandet av nya kärnkraftverk gör oss beroende av kärnkraft i ytterligare 70 år – ett effektivt sätt att förhindra eller senarelägga utvecklingen mot förnybar energi, skriver Maria Wetterstrand och Peter Eriksson.

I morgon kommer riksdagen att rösta för regeringens förslag att tillåta byggandet av nya kärnreaktorer i Sverige. Det är en historisk dag då de borgerliga partierna river upp en energipolitik med brett politiskt stöd och långsiktigt ansvarstagande. Det successiva byggandet av ett hållbart energisystem avbryts och i stället får vi en situation med osäkerheter på alla plan. Regeringen kallar det för att energipolitiken får ett ”tredje ben” vid sidan av den befintliga vattenkraften och den växande förnybara energin. Men för det första behövs inget sådant ben – Sverige klarar sig bra med förnybara energikällor – och för det andra är kärnkraften inte något särskilt pålitligt ben, den är energipolitikens klumpfot. Många talar om en renässans för kärnkraften. I april 2010 lät ett energibolag göra en undersökning bland svenskarna. Frågeställningen gällde vilket energislag som har byggts ut mest i världen de senaste åren. En stor andel – 57 procent – av de svarande trodde att kärnkraften hade byggts ut mest och att vindkraftens ökning var jämförelsevis liten. Verkligheten är dock den rakt motsatta: vindkraften har byggts ut 70 gånger mer än kärnkraften. En intressant men talande knorr är att de som trodde mest på kärnkraften var högutbildade män, där hela 78 procent trodde att mer kärnkraft har byggts. De som hade bäst koll var unga kvinnor, arbetare och arbetslösa. I verkligheten finns det ingen global renässans – kärnkraften minskar. Som mest har det funnits 444 kärnreaktorer i världen. Året var 2002 och sedan dess har antalet minskat. I dag finns det cirka 430 reaktorer kvar i drift och 300 av dem beräknas vara nedlagda om tjugo år. ”Planer” på att bygga nya finns det gott om. Polen söker efter en plats att bygga ett nytt kärnkraftverk, möjligen nära gränsen till Tyskland. Schweiz har flaggat för att bygga nya reaktorer. Storbritannien har uppmanat investerare att bygga. En ny reaktor håller på att byggas i Finland, en annan i Frankrike. I USA har Obama talat om nya reaktorer och utlovat subventioner. Men realiteten är att reaktorerna stängs ner en efter en medan få kommer att byggas. Det internationella atomenergiorganet IAEA anger att 18 reaktorer har stängts i Europa sedan 2004. Under samma tid har bara en ny reaktor startats; det var i Rumänien 2007 efter 24 års byggtid. Den schweiziska konsultbyrån Prognos har gjort en bedömning av hur kärnkraften kommer att utvecklas i världen de kommande 20 åren och drar slutsatsen att långt fler reaktorer tas ur drift än vad som startas. Man anser att cirka 35 procent av planerna kan komma att realiseras, 136 nya reaktorer kan komma att tas i drift till år 2030. Mer än hälften av dessa ligger i Kina, Indien och resten av Asien. Av Europas ”planer” på 94 nya reaktorer, tror Prognos att fyra kan realiseras till 2020 och totalt 28 till år 2030. Under samma period kommer betydligt fler att tas ur drift. År 2030 tror man att antalet reaktorer har minskat från dagens 430 till 300 och att kärnkraftens andel av den globala elproduktionen kommer att halveras, från 14,8 till 7,1 procent. Många andra rapporter visar liknande uppgifter; kärnkraften är en globalt krympande teknik. Anledningen är naturligtvis alla de osäkerheter och nackdelar som den för med sig. Ett energisystem måste vara säkert. Säkert för människors hälsa och miljön. Men det måste också vara säkert för samhället i stort – mot störningar och avbrott, för plånboken, för landets ekonomi och för skiftande opinioner. Kärnkraften klarar inte dessa säkerhetskrav. Kostnader, byggtider, bränsle, tillförlitlighet, miljökonsekvenser, hälsorisker, opinion – allt talar emot kärnkraften. I en av de mest omfattande framtidsstudier som har gjorts för kärnkraften konstaterar Massachusetts Institute of Technology att kärnkraftens framtid är osäker. För att kärnkraften ska slå igenom krävs sänkta kostnader, ökad popularitet, höjd säkerhet, en lösning på avfallsfrågan och – inte minst – statliga stödsystem. Det är inte något vidare ben att stödja sig på i framtiden. Kostnader för att bygga nya reaktorer har varit en av de stora stridsfrågorna under senare tid. Det har inte byggts någon ny reaktor i västvärlden på decennier, så ingen vet vad det kommer att kosta. Kärnkraftsförespråkare har länge levt i en drömvärld där el från nya reaktorer skulle kosta under 30 öre per kilowattimme (kWh). Men både finansinstitut och kärnkraftsindustrin själva säger nu att den kommer att bli minst dubbelt så dyr. Det innebär att ny kärnkraft blir dyrare än el från vindkraft. Detta stöds också av de stora problem man har med att bygga en ny reaktor i Finland, den är över tre år försenad och kostar 2–4 gånger så mycket som planerat. Finansinstitutet Citigroup anser att kostnaderna för nya reaktorer är så höga att de aldrig skulle kunna byggas utan statliga subventioner. Men tvärt emot regeringens löften står det nu klart att nya reaktorer i Sverige kommer att subventioneras. Det ”obegränsade ansvar” som regeringen säger sig införa är i själva verket mycket begränsat för reaktorägarna, det är medborgarna som får ta större delen av det obegränsade ansvaret. Likaså öppnar man för att låta Vattenfall bygga nya reaktorer med ägaren staten som den yttersta risktagaren. Det finns flera studier som visar hur det är möjligt att ställa om el- och energianvändningen i Europa och globalt till helt eller näst intill helt förnybara energikällor till år 2050. Med teknik som finns i dag och till rimliga kostnader. Sverige har bättre förutsättningar än de flesta andra länder för att nå detta och skulle kunna bygga upp ett grönskande näringsliv kring denna omställning. På sikt finns det inga hinder mot att stänga alla Sveriges reaktorer och skapa en helt förnybar elförsörjning. Vi har i dag ett växande överskott av el samtidigt som potentialen för fortsatt utbyggnad av förnybar energi är stort. Vi kan också effektivisera användningen av energi i stor utsträckning samt anpassa kraftnäten till ett säkert energisystem med många mindre producenter. Byggande av nya kärnkraftverk gör oss beroende av kärnkraft i ytterligare 70 år. Det är ett effektivt sätt att förhindra eller senarelägga utvecklingen mot förnybar energi och effektivare användning. Därmed ställer sig Sverige vid sidan av den globala utvecklingen. Vi går från föregångsland till eftersläntrare. För Miljöpartiet de gröna är vägvalet självklart. Det framgångsrika arbetet med att bygga ett förnybart energisystem måste fortsätta. Sverige måste energisäkras. Framtiden finns i de förnybara energikällorna, inte i kärnkraft. Maria Wetterstrand språkrör för Miljöpartiet Peter Eriksson språkrör för Miljöpartiet