Omöjligt uppdrag

Summary: Justitiekansler Göran Lambertz lämnar sitt uppdrag och blir justitieråd i Högsta domstolen. Lambertz tid som JK visar att ämbetet är för sammansatt och motstridigt.

Göran Lambertz blir justitieråd och efterträds som justitiekansler av Anna Skarhed. Det blir annorlunda. Inte främst för att Anna Skarhed är den första kvinnan på posten, utan för att Göran Lambertz varit en ovanlig JK. Mer än någon annan hög jurist har Lambertz synts i massmedierna och deltagit i debatten. Inom juristkåren har hans agerande väckt både irritation och misstro. Ska en hög jurist agera på det sättet? Är detta JK:s uppgift? Reaktionerna säger något om Lambertz – och en hel del om den svenska juristkåren. Men nu när han övergår till andra uppgifter är den intressantaste frågan vad kontroverserna säger oss om ämbetet. Justitiekanslern har ansvar för uppgifter som delvis är motstridiga. Justitiekanslern är regeringens ombudsman. Det innebär att JK företräder staten i vissa rättegångar. Framför allt handlar dessa om skadeståndanspråk som riktas mot staten. Samtidigt ska JK utöva tillsyn över myndigheter och deras tjänstemän. JK tar också emot anmälningar från enskilda. Här finns tydliga spänningar, vilket i våras påpekades i flera av remissvaren på Grundlagsutredningen. Till exempel hävdade Kammarrätten i Stockholm att det principiellt kan ifrågasättas att ett organ under regeringen har uppgiften att utöva tillsyn över domstolsväsendet. Även en expertgrupp som arbetade på utredningens uppdrag hävdade i sin rapport att det finns anledning att se över JK:stillsynsuppdrag: ”Eftersom JK:s huvuduppgift är att vara regeringens högste ombudsman, kan JK:s tillsyn lätt uppfattas som en låt vara indirekt kontroll från regeringens sida av domstolarnas rättsskipning i enskilda fall. Gruppen erinrar härvidlag om att Europakonventionen lägger särskild vikt vid att en oavhängig domstol ska vara oberoende av den verkställande makten.” Grundlagsutredningen, liksom flera tidigare utredningar, har sett det principiella problemet. Men eftersom de menat att det i praktiken inte uppstått några problem har de ändå valt att inte föreslå någon genomgripande reform av ämbetet. En viss begränsning av tillsynsverksamheten gjordes dock 1998. Sedan dess heter det att tillsynen ska ha en övergripande karaktär och främst vara inriktad på att upptäcka systematiska fel i den offentliga verksamheten. Häri ligger sannolikt en del av förklaringen till att Göran Lambertz i högre grad än sina företrädare valt att arbeta genom massmedierna. En ombudsman vars huvuduppgift är att driva enskilda ärenden påverkar systemet genom sina val av fall. Men när tillsynen enligt uppdraget ska ha en övergripande karaktär fungerar inte den metoden. Övervakaren måste då i stället förhålla sig till systemet som helhet. En sådan tillsynsroll kan utövas genom rapportskrivande. Men för att få kraft i en sådan mer allmän granskningsverksamhet måste JK delta i det offentliga samtalet. Göran Lambertz har sedan han tillträdde som justitiekansler 2001 spelat en viktig roll i den offentliga debatten. Han har fyllt ett tomrum, vilket har varit utmärkt, även om hans slutsatser ibland varit felaktiga och förhastade. Sverige skulle må väl om fler höga jurister hade hans mod att delta i det offentliga samtalet om rättsliga frågor. Men rollerna han har försökt förena låter sig inte förenas. En och samma person bör inte på en gång vara granskare av staten och statens advokat. Att regeringens ombudsman utövar tillsyn över domstolarna är principiellt oacceptabelt. DN 9/10 2009


”Risk att S missar de unga väljarna inför valet 2010”

Summary: SSU går till storms mot moderpartiet: Vi kräver att partiets listor ålderssäkras inför de allmänna valen nästa år. Medelåldern för de socialdemokrater som blev invalda i riksdagen 2006 var 48 år. När svenska folket går till val i september nästa år kommer ingen socialdemokrat i riksdagen att vara under 30. SSU kräver därför att partiet ålderssäkrar sina listor inför 2010 års val. 25 procent av de valbara kandidaterna ska vara under 35 år. Vi SSU:are oroas över ett parti som hindrar förnyelse i de beslutande församlingarna och därmed i politiken. Andelen unga ombud inför den kommande partikongressen är skrämmande låg. Den bristande representativiteten påverkar politiken till ungdomarnas nackdel, skriver SSU-ordföranden Jytte Guteland.

Ungdomsgenerationen är rekordstor. Den största generationen på 20 år lämnade gymnasiet i somras. Många av avgångseleverna gick rakt ut i öppen arbetslöshet. Den unga generationen drabbas hårt av finanskrisen och jobbkrisen. Tilltron till den sittande regeringen är minimal. Inte sedan 60-talet har vänsterstödet varit så starkt i ungdomsgrupperna. Samtidigt ser SSU hur Socialdemokraterna just nu biter den hand som vill föda dem i valet. Partiets valberedningsstrukturer ser just nu ut att hindra de unga från inflytande och andelen unga ombud inför den stundande partikongressen är skrämmande lågt. Den bristande representativiteten påverkar politiken till ungdomarnas nackdel. Vi SSU:are oroas över ett parti som hindrar förnyelse i de beslutande församlingarna och därmed i politiken. Det finns en risk att Socialdemokraterna missar det momentum som finns, att vinna ungdomsväljarna inför valet 2010. SSU riktar därför krav till partiet att ålderssäkra kandidaterna till de beslutande församlingarna. Den unga generationen är stor. Andelen av befolkningen mellan 0–35 år är 42,5 procent och nära en fjärdedel av den svenska befolkningen befinner sig i spannet 18–35 år. Finanskrisen och lågkonjunkturen drabbar många i vårt land, men särskilt den som inte fått fäste på arbetsmarkanden. Många i den rekordstora generationen som lämnade gymnasiet i somras fann att dörren till vuxenvärlden var stängd. Bristen på jobb drabbar unga hårt. Det ser vi tydligt just nu. Sverige har Europas näst högsta ungdomsarbetslöshet. Bland ungdomar mellan 18 och 24 år var det i juni dubbelt så många arbetslösa som ett år tidigare. Arbetsförmedlingen spår att var tredje ung kommer att vara arbetslös nästa år. Dagens jobbkris och babyboomen från 90-talets tidiga år samverkar på ett mycket olyckligt sätt. Det riskerar få långsiktigt negativa följder för en hel generation. SSU har vid flera tillfällen riktat krav om en blockgemensam kriskommission för att bekämpa arbetslösheten. Vi har inte fått svar från regeringen. För statsministern är tydligen partipolitisk positionering viktigare än krisbekämpning. Det straffar sig. Vi ser nu hur borgerligheten tappar i förtroende hos de unga. Ungdomsgenerationen sätter därför sitt hopp till oppositionen. Den unga generationen vill ge Socialdemokraterna sitt stöd. I SCB:s senaste partisympatiundersökning gav 43,3 procent av de unga mellan 18 och 24 år Socialdemokraterna sitt förtroende. I samma grupp samlade de fyra borgerliga riksdagspartierna tillsammans endast 27,6 procent. Inte sedan 1968 har borgerligheten haft så låga siffror. Läget i ungdomsgruppen är alltså gynnsamt för Socialdemokraterna och mycket fokus borde ägnas åt att ge partiet en ungdomlig trovärdighet. Tyvärr ser vi SSU:are något annat när lagen ska ”toppas” inför nästa val. Vi ser ett parti med mycket få unga kandidater och ett parti som riskerar en sämre proportionalitet än vid föregående val. Nu sätter många partidistrikt sina listor inför de allmänna valen 2010. I dag har den unga generationen oproportionerligt litet politiskt inflytande. Underlaget från dagens beslutande församlingar visar en sned åldersfördelning och borde därför inte utgöra grunden för kommande listor. Medelåldern för de socialdemokrater som blev invalda i riksdagen vid valet 2006 var 48 år. När svenska folket går till vallokalerna i september kommer ingen socialdemokrat i riksdagen att vara under 30 år. På de senaste kommunfullmäktigelistorna var medelåldern bland de socialdemokrater vars ålder framgick på valsedlarna knappt 50 år. Medelåldern hos förtroendevalda socialdemokrater på landstingslistorna var 51 år. Nu hör vi allt fler unga som desperat beskriver hur listorna inför kommande mandatperiod riskerar att bli sämre. ”De äldre håller varandra om ryggen” eller ”vi får inte in en enda ny ung kandidat, utan förväntas nöja oss med den ungdomskandidat vi fick in för fyra år sedan”. På sina håll är det hårda omdömen om valberedningarnas arbete. SSU oroas över åldersutvecklingen och kräver därför att en ny princip införs för att säkra den unga generationens inflytande. Vi kräver att Socialdemokraterna ”ålderssäkrar” sina listor till de beslutande församlingarna. SSU kräver att 25 procent av de valbara kandidaterna på Socialdemokraternas listor ska vara under 35 år. Socialdemokraterna måste också redovisa ålder för alla sina kandidater till de beslutande församlingarna. Vi är dessutom trötta på att ständigt inför varje val behöva påpeka att det inte är ett livstidsuppdrag att vara med och bestämma. Det ska inte krävas av ungdomsförbundet att vi vid varje val tvingas använda hårdhandskarna för att få undan personer som själva borde inse att tiden sedan länge är ute. SSU:s kongress beslutade att förtroendevalda socialdemokrater ska sitta maximalt tre mandatperioder i sträck i kommunfullmäktige, landstingsfullmäktige eller riksdagen. Denna princip borde vara en självklarhet. Valberedningarnas uppgift är att lyckas med representativiteten. Misslyckas man nu behöver partikongressen i slutet av oktober fatta beslut om nya metoder för att fördela makten. Medlemsomröstningar har fungerat i andra länder och i andra partier. De leder dessutom till att medlemskapet får ett större värde. Det spelar roll vem som har makten. Ungas utanförskap från de beslutande församlingarna har ett politiskt pris. Ungas frågor hamnar i skymundan. Arbetslösheten som drabbar unga borde sedan länge ha legat främst på den politiska dagordningen. Regeringen Reinfeldt struntar just nu i att bekämpa ungdomsarbetslösheten, men även regeringen Persson glömde bort frågan. Vill Mona Sahlin göra samma misstag? Ungas frånvaro från de politiska församlingarna har ett politiskt pris. Sverige behöver en maktförskjutning till de ungas fördel. Jytte Guteland förbundsordförande SSU Folkvaldas ålder Cirka 5 procent av riksdagsledamöterna efter valet 2006 var under 30 år, vilket var en svag ökning jämfört med valet 2002. I landstings- och kommunfullmäktige var andelen under 30 år ungefär lika stor som i riksdagen medan de som var 65 år och äldre var nära fyra gånger så många. Drygt 9 av 10 ledamöter i riksdagen var 30–64 år. Andelen ledamöter 18–49 år ökade markant från cirka 48 procent vid valet 2002 till cirka 53 procent vid valet 2006. Källa: SCB


”Ungdomar klarar krisen på arbetsmarknaden bäst”

Summary: Arbetsförmedlingen: Siffrorna om ungdomsarbetslösheten är missvisande. De kommande åren har ungdomarna ett gyllene tillfälle på arbetsmarknaden. Enligt statistiken är ungdomsarbetslösheten 29 procent, relaterad till storleken på arbetskraften. Men räknar man bort de studerande och relaterar till befolkningens storlek i stället är ungdomsarbetslösheten 9 procent. De missvisande måtten påverkar samhällets syn på ungdomarna – och ungdomarnas syn på sin framtid. Med kommande stora pensionsavgångar har ungdomarna nu ett gyllene tillfälle. De kommer att klara sig genom krisen bättre än de flesta. De som till exempel inte slutför gymnasieskolan behöver särskilda insatser, men generella ungdomsinsatser är varken önskvärda eller nödvändiga, skriver Angeles Bermudez-Svankvist och Clas Olsson.

För några år sedan ändrade vi i Sverige det sätt som vi mäter arbetslöshet på. Förändringens huvudsyfte var att mäta arbetslösheten på samma sätt som i andra länder, vilket underlättar för oss att jämföra vår arbetslöshet med andra länders och dra rätt slutsatser. Det är bra. Men på ett område har den nya mätmetoden lett oss väsentligt mer fel än tidigare och det gäller ungdomsarbetslösheten. Siffrorna blir inte bara missvisande, de riskerar också att dölja de ungdomar som har verkligt stora problem att få fäste på arbetsmarknaden. Dessutom kan det inte vara stärkande för dem som nu gör entré på arbetsmarknaden att höra att uppåt en tredjedel av alla ungdomar går arbetslösa. Vår egen bild av ungdomarnas situation på arbetsmarknaden går stick i stäv med den vedertagna bilden. Vi vet nämligen av erfarenhet från 1990-talskrisen att det var ungdomarna som klarade krisen bäst. En viktig förklaring är att ungdomar går arbetslösa kortare perioder än genomsnittet för alla åldrar. Enligt SCB:s senaste statistik för andra kvartalet 2009 hade mer är 40 procent av ungdomarna varit arbetslösa mindre än 5 veckor vid undersökningstillfället. Bara 12 procent av ungdomarna hade varit arbetslösa mer än 26 veckor (siffran för hela befolkningen var 25 procent). Arbetsförmedlingens egen statistik visar att ungefär hälften av de ungdomar som blir inskrivna som arbetslösa lämnar oss för arbete eller studier inom 3 månader, siffran för samtliga inskrivna arbetslösa ligger på cirka 25 procent. Visst, ungdomar har en osäkrare sits på arbetsmarknaden än vuxna. De har ofta de jobb som innebär minst anställningstrygghet (korta jobb). Men de är duktiga på att skaffa ett nytt jobb snabbt när de förlorar det gamla. Mycket talar för att ungdomarna kommer att klara den här ekonomiska krisen ännu bättre än den förra. Under de närmaste åren äger en stor generationsväxling rum på arbetsmarknaden. Fyrtiotalisterna går i pension och lämnar ett stort tomrum efter sig på arbetsmarknaden. Det ska fyllas av dagens ungdomsgeneration. När konjunkturen väl vänder och företagen börjar nyanställa i större omfattning sammanfaller det ganska väl i tiden med att många också lämnar arbetskraften för pension. Under åren 2009–2015 kommer nästan 850 000 personer att passera pensionsåldern, varav hälften är på arbetsmarknaden. Det är ett gyllene tillfälle för ungdomarna. Vi kommer under hösten att titta närmare på hur generationsväxlingen påverkar enskilda branscher, yrken och regioner men redan nu kan vi säga att framtidsutsikterna ser särskilt bra ut för dem som söker sig till vissa yrken. Det handlar bland annat om byggnadsyrken, yrken som kräver gedigen yrkesutbildning inom industrin, teknik- och datayrken, yrken som kräver högskoleutbildning inom vård och omsorg med mera. Hur hög är då ungdomsarbetslösheten? Enligt den officiella statistiken uppgick alltså arbetslösheten till 29 procent av arbetskraften under andra kvartalet i år i åldersgruppen 15–24 år. Detta innebär dock inte att mer än var fjärde ungdom är arbetslös. Arbetslösheten relateras nämligen till storleken på arbetskraften. Arbetskraftsdeltagandet bland unga är lågt eftersom många befinner sig i studier. Skulle antalet arbetslösa i stället relateras till befolkningen var 16 av 100 ungdomar arbetslösa andra kvartalet 2009. Dessutom var närmare hälften av de arbetslösa ungdomarna heltidsstuderande som sökte arbete. Man kan kanske tycka att det vi pratar om är statistiska spetsfundigheter. Men vi är övertygade om att siffrorna påverkar samhällets syn på ungdomarna och kanske framför allt ungdomarnas syn på sin egen framtid. Hur ska man då mäta arbetslösheten bland ungdomar för att få en mer rättvisande bild? Det finns inget självklart svar på den frågan. Ett sätt är att ta bort de studerande och att sedan relatera arbetslösheten till befolkningen i stället för till arbetskraften. Det finns också tunga skäl att göra så eftersom SCB i en studie slår fast att merparten av de arbetslösa studerande anser att deras huvudsakliga arbetsuppgift är studier. Beräknat på detta sätt uppgick ungdomsarbetslösheten under andra kvartalet 2009 till 9 procent jämfört med 4,3 procent av den vuxna befolkningen i åldern 25–64 år. Arbetslösheten bland ungdomar är alltså fortfarande betydligt högre, men skillnaden är långt ifrån lika stor som om man jämför de officiella siffrorna från SCB. Det vi har sagt innebär inte att man ska förringa arbetslösheten bland ungdomar. Om en ung människa under en längre tid misslyckas med att få ett jobb och en egen försörjning sjunker självförtroendet och risken ökar att man helt tappar fotfästet på arbetsmarknaden. Den risken är väsenligt större för en del ungdomar än för andra. Det gäller framför allt de ungdomar som inte slutför gymnasieskolan. En hel del av dem finns i miljonprogramsområdena utanför våra storstäder och i bruksorter med stagnerande industri och svag utbildningstradition. För de ungdomarna behövs insatser så att de kan slutföra sin gymnasieutbildning. Men några generella ungdomsinsatser är varken nödvändiga eller önskvärda. Ungdomarna kommer att klara sig bättre än de flesta andra grupper genom den här krisen. Vi anser inte att Sverige ensamt ska gå tillbaka till det gamla sättet att mäta arbetslöshet. Det finns en stor poäng med att Sverige följer internationella konventioner på statistikens område. Däremot skulle de internationella konventionerna behöva ändras så att alla länder mäter arbetslösheten på ett sätt som inte ger en överdrivet negativ bild av ungdomarnas situation på arbetsmarknaden. Angeles Bermudez-Svankvist generaldirektör Arbetsförmedlingen Clas Olsson analyschef Arbetsförmedlingen Ny mätmetod I oktober 2007 övergick SCB till att mäta arbetslösheten enligt en internationell standard utarbetad av FN-organet International Labour Organization, ILO. De viktigaste skillnaderna var att åldersgruppen ändrades, från 16–64 år till 15–74 år, samt att arbetslösa studenter räknades som arbetslösa. Det gjorde det möjligt att jämföra Sveriges arbetslöshet med andra länders. Den stora skillnaden utgjorde de arbetslösa studenterna. Tidigare hade de inte ansetts ingå i arbetskraften. Källa: www.ekonomifakta.se


Naomi Harris: Swingers på Galleri Kontrast

Summary: I ”America swings” ger fotografen Naomi Harris betraktaren en inblick i den amerikanska swingerkulturen, där helt vanliga människor får utlopp för sina djupaste fantasier.

Advokater gör det. Liksom bönder, servitriser, ministrar och söndagsskolefröknar. I utställningen ”America swings” ger fotografen Naomi Harris betraktaren en inblick i den amerikanska swingerkulturen, en sexuellt gränslös värld där helt vanliga människor får utlopp för sina djupaste fantasier. – När jag bodde i Miami Beach brukade jag gå till en nudiststrand där många var swingers. När en äldre vän bjöd med mig på en fest hängde jag på. Jag behövde inte delta, han tänkte mest att jag som fotograf skulle tycka att det var intressant. Han hade rätt, det var något av det mest underhållande jag någonsin sett. Alla dessa alldagliga människor som klädde sig som horor och proppade i sig kött och potatis för att tjugo minuter senare ägna sig åt gruppsex, säger Naomi Harris och fortsätter: – Jag tyckte att det var intressant att skildra de här människorna som lyckas få ihop traditionella, ofta kristna och konservativa värderingar med en så liberal syn på sex. Men det mest spännande var just att de var så alldagliga. Det är först när man ser vad som försiggår bakom de där stängda dörrarna som de blir uppseendeväckande. Stämmer det att det är den snabbast växande hobbyn i USA i dag? – Jag har ingen statistik, men det är verkligen populärt. Jag tror att det beror på nätet där man lätt kan hitta fester och partner utan att behöva lämna hemmet. Man behöver inte slösa tid på att träffas i onödan, eftersom man kan avgöra online om man passar ihop. Vad tyckte de om att bli fotograferade? – De flesta var väldigt positiva, andra ville inte delta av hänsyn till jobb och familj. De som ställde upp var främst egna företagare, pensionärer och folk med vuxna barn. De hade minst att förlora. Är det sant att du själv var naken när du tog bilderna? – Ibland. Jag brukade följa festens tema, så om det var ett underklädesparty bar jagnegligé. Men jag hade alltid ett kamerabälte, tubsockor och gympaskor. Man måste ju ha någonstans att stoppa filmen! Naomi Harris, Re:public på Galleri Kontrast, Hornsgatan 8, t Slussen, t o m 25 oktober.


”Vi vill ge 18 miljarder mer än regeringen till kommunerna”

Summary: Socialdemokraternas skuggbudget: Stora satsningar på jobben i kommunerna även under 2011 och 2012.Om vi ska kunna sätta stopp för uppsägningarna måste kommunerna få tydliga och långsiktiga besked. Vi vill under de närmaste tre åren investera 5 miljarder i ett sysselsättningsstöd. Under samma period satsar vi 6 miljarder på skolan och sjukvården. Därutöver lägger vi 7 miljarder på riktade satsningar, bland annat ett traineeprogram för unga. Totalt tillför vi kommunsektorn drygt 18 miljarder kronor mer än regeringen under 2010–2012. Detta är möjligt eftersom vi har större skatteintäkter än regeringen. Vi säger till exempel nej till förvärvsavdrag för personer med årsinkomster på drygt en miljon, skriver Mona Sahlin och Thomas Östros.

Jobben är den viktigaste frågan för oss socialdemokrater. I dag presenterar vi i vårt budgetalternativ ett brett program för 100 000 fler jobb, praktik och utbildningsplatser. Risken är stor att den växande svenska arbetslösheten biter sig fast på höga nivåer. Samtidigt står välfärden inför stora utmaningar på både kort och lång sikt. För att bekämpa jobbkrisen och möta de stora behov som finns i välfärden vill vi tillföra kommunsektorn drygt 18 miljarder kronor mer än regeringen – i generella och riktade insatser – under en treårsperiod. Det stärker jobben, skolan och vården. Detta är möjligt genom att vi har större skatteintäkter än vad regeringen lagt fram i sin budgetproposition. Nästa år beräknas underskotten i Sverige växa till över 100 miljarder kronor samtidigt som arbetslösheten närmar sig en halv miljon personer. Regeringen har bedrivit en ekonomisk politik som bygger på idén om att jobb skapas genom att man hotar människor med en sönderslagen hushållsekonomi. Därför måste klyftorna öka, enligt regeringen. Det är denna tanke som ligger bakom att man har försämrat och fördyrat a-kassan, urholkat möjligheterna till utbildning och omställning. Men efter tre borgerliga år har politiken misslyckats. Resultatet av experimentet är att arbetslösheten ökar snabbare och är högre än i Europa. Ekonomins funktionssätt blir allt sämre. Jämviktsarbetslösheten har ökat varje år under mandatperioden – till och med under högkonjunkturåret 2007. Vi menar att Sverige behöver en ny färdriktning. En central utmaning är att bedriva en ansvarsfull ekonomisk politik som tar Sverige tillbaka till full sysselsättning och överskott i de offentliga finanserna. Det krävs investeringar som stärker svensk konkurrenskraft. En aktiv näringslivspolitik måste initieras. Arbetslinjen måste återupprättas. I takt med att jobbkrisen försvåras så försämras kommunsektorns ekonomi. Regeringens skattesänkningspolitik har allvarligt förvärrat situationen för kommunerna och därmed kvaliteten i välfärden. På medellång och lång sikt står kommunsektorn inför stora demografiska utmaningar där färre är i arbetsför ålder och efterfrågan på välfärd ökar. Denna utmaning måste mötas redan nu. Detta kräver en politik som dämpar krisens effekter samtidigt som vi investerar klokt för framtiden. En särskild utmaning är att säkra att unga får jobb inom välfärden, annars riskerar kommunsektorn en allvarlig personalbrist när stora grupper anställda går i pension. Investera i framtidens jobb Vi presenterar i dag förslag för att stärka tillgången på riskkapital genom en ny riskkapitalfond och ett särskilt riskkapitalavdrag för privatpersoner som stärker möjligheterna till kommersialisering av nya idéer, innovationer och forskningsresultat. En viktig del i våra framtidsinvesteringar är att satsa på utbildning som rustar svenska folket inför de bättre tider som kommer att komma. Vi vill nästa år tillföra 50 000 fler utbildningsplatser i ett nytt kunskapslyft som investerar hela vägen från den yrkesinriktade arbetsmarknadsutbildningen till högskola och forskning. Byggsektorn kan genom en klok politik bli en motor för att vända krisen. Tillsammans med Miljöpartiet och Vänsterpartiet lägger vi ett förslag om att utvidga rotavdraget till att även omfatta bostadsrättsföreningar och hyresfastigheter. Utveckla välfärden När ekonomin föll dramatiskt under slutet av förra året var regeringen passiv. I stället för att snabbt skjuta till nya resurser till kommunerna sänkte regeringen skatten, på lånade pengar. Enligt regeringens egen budget kommer det därför att finnas 60 000 färre lärare, vårdbiträden och andra offentliganställda 2011 än 2008. Vi socialdemokrater vill skapa goda långsiktiga villkor för välfärden. Om vi ska kunna sätta stopp för uppsägningarna i välfärden måste kommunerna få tydliga och långsiktiga besked. Vi vill under en period av tre år investera 5 miljarder i ett så kallat sysselsättningsstöd som stimulerar kommunerna att behålla sina välfärdsarbetare. Under samma period vill vi tillföra 3 miljarder till en satsning på kvaliteten i skolan och ytterligare 3 miljarder på kvaliteten i sjukvården. Vi vill därutöver göra riktade insatser som ökar kommunsektorns möjlighet att utveckla sin verksamhet. Vi vill exempelvis genomföra ett särskilt traineeprogram för att stimulera kommunerna att anställa unga. Sammanlagt tillförs kommunsektorn drygt 7 miljarder kronor i riktade stöd. Totalt vill vi socialdemokrater tillföra kommunsektorn – i breda och riktade stöd – drygt 18 miljarder kronor mer än regeringen under en treårsperiod. Öka möjligheterna – minska klyftorna Genom de omfattande försämringar som har gjorts av våra gemensamma trygghetssystem har en halv miljon arbetslösa och tiotusentals sjuka blivit försäkringslösa. Nu hänvisas många människor i stället till kommunernas socialkontor. Detta urholkar kommunernas ekonomi och tar resurser från välfärden. Vi vill investera i ett brett program för att få sjukskrivna tillbaka i arbete. Vi vill reparera a-kassan. Kostnaden för medlemskap sänks med upp till 75 procent. Ingenjörer, lärare och sjuksköterskor måste precis som alla andra löntagare ha ett ordentligt skydd vid arbetslöshet. Ersättningsnivån höjs till 80 procent och taken höjs nästa år till 950 kronor om dagen. Vi avvisar regeringens politik där pensionärer ska beskattas hårdare. Vi tar ett rejält steg för att sluta klyftan i beskattning mellan löntagare och pensionärer. För en pensionär med en inkomst på till exempel 14 000 kronor i månaden innebär vårt skatteförslag en sänkt skatt om 400 kronor i månaden under nästa år. Med vår modell blir den återstående klyftan nästa år bara hälften jämfört med regeringens politik. Vi socialdemokrater reagerar kraftfullt mot att våra äldre efter ett långt och strävsamt yrkesliv inte behandlas med respekt. Pension är uppskjuten lön. Vi tänker inte ge oss förrän pension och lön beskattas lika. Ansvar för Sverige Med ett underskott på över 100 miljarder kronor krävs ansvar och förmåga att prioritera. Regeringens politik med att låna till skattesänkningar skapar inga jobb, bara ökade underskott. Vi socialdemokrater kan i dag presentera en budgetmotion med ett starkare saldo än regeringens. Det gör vi genom en samlad ekonomisk politik som rymmer såväl större skatteintäkter som hårdare prioriteringar av utgifter. Det är en viktig signal i vårt arbete för att ta Sverige tillbaka till överskott. En viktig utgångspunkt för vår budgetmotion är att bördorna ska delas rättvist. Vi säger nej till regeringens utvidgning av det så kallade förvärvsavdraget. Vi socialdemokrater tar i vårt budgetalternativ ett första steg för att skapa ett rättvisare inkomstskattesystem. Med vår modell kommer de med höga inkomster att få bidra mer. De med inkomster på drygt en miljon är inte i behov av ett förvärvsavdrag. Vårt mål är tydligt: Sverige ska tillbaka till full sysselsättning och överskott i de offentliga finanserna. Att stärka jobben och välfärden är för oss socialdemokrater en central uppgift på både kort och lång sikt. Mona Sahlin partiledare (S) Thomas Östros ekonomisk-politisk talesperson (S)


”Våra styrkor i Afghanistan ska ledas av en civil chef”

Summary: Sveriges ÖB om Afghanistan: Vi ska stå för säkerhet och skapa förutsättningar för civila insatser.När det svenska engagemanget nu utökas i norra Afghanistan är det naturligt att en civil chef leder helheten. Försvarsmakten ska tydligare fokusera på kärnuppgifterna. En civil ledning med ansvar för återuppbyggnad och mentorskap för afghanska chefer – i kombination med militär säkerhet – är ett effektivt svenskt bidrag, skriver Sverker Göranson.

Om några månader ska Försvarsmaktens 18:e styrka i Afghanistan börja sin tjänstgöring. Försvarsmaktens engagemang i Afghanistan påbörjades 2002. Sedan 2006 leder vi stöd till säkerhet och uppbyggnad i fyra av landets 34 provinser inom ramen för Isaf (International security assistance force). Det är en militär insats som genomförs med ett FN-mandat som grund och involverar 42 länder. Den senaste tiden har säkerhetsläget försämrats för såväl civilbefolkning som det internationella stödet. Under sensommaren och hösten har det svenska förbandet varit utsatt för attacker och indraget i ett flertal eldstrider. Våra soldater har agerat resolut inom det regelverk som finns för insatsen. Det finns flera händelser där soldater i stridssituationer gjort extraordinära insatser. Våra soldater håller högsta klass. Vår strategi är att försöka vinna afghanernas förtroende och att de successivt ska ta ett större ansvar för sin egen säkerhet och utveckling. Försvarsministern har uttryckt att vårt svenska bidrag till insatsen i Afghanistan är respekterat och uppskattat. Vi har all anledning att vara stolta över deras insatser. Ett mått på att vi gör skillnad var att på valdagen, den 20 augusti, kunde samtliga vallokaler i vårt ansvarsområde hålla öppet som planerat hela dagen. De afghaner som så önskade, kunde gå och rösta. Mycket talar emellertid för att situationen i Afghanistan blir värre innan den blir bättre. Politikerna i de 42 länder som bidrar med soldater för Afghanistans framtid är överens. Afghanistan behöver hjälp att bli stabilare. Samtidigt är det en hjälp till samtliga nationer världen runt. Vår närvaro minskar grogrunderna för internationell kriminalitet – ofta med narkotika i bakgrunden – samt minskar värvningsmöjligheterna för framtida terrorister. Lyckas vi blir världen säkrare. Men vägen dit är lång. Framgången ligger i den långa och goda tradition av samverkan som Sverige använt sig av. Det totalförsvarskoncept som legat till grund för försvaret av vårt rike drar vi nytta av i Afghanistan. I norra Afghanistan kompletterar våra soldater de insatser som görs av Sida och andra internationella bistånds- och hjälporganisationer. Nu höjer vi ambitionen. I det svenska ansvarsområdet har det tidigare bara funnits en utvecklingsrådgivare. Nu blir det fyra, varav en afghan. Dessutom ska mer av det bistånd Sverige ger till Afghanistan riktas direkt till det område Sverige ansvarar för. 25 procent – drygt 100 miljoner kronor – ska öronmärkas för utvecklings- och biståndsprojekt där. Det kommer att göra skillnad. Den svenska styrkan har till uppgift att bidra till ökad säkerhet. Men också att stötta ledare på provins- och lokalnivå att utöva demokratisk och effektiv ledning utan korruption. Arbetet innebär också engagemang i återuppbyggnadsprojekt. När det svenska engagemanget ökas i norr finns det anledning att tydligare fokusera på våra kärnområden. Försvarsmakten ska i första hand bidra till säkerhet. Stöd till att utveckla god förvaltningspraxis och återuppbyggnad är områden som måste vila på civilt kunnande. Därför är det naturligt att vi inom snar framtid får en civil chef som leder helheten i det svenska arbetet i Afghanistan. Andra områden i Afghanistan har redan gått denna väg. Försvarsmaktens del blir då att stödja det svenskledda området med säkerhet och skapa förutsättningar för civilt arbete. En svensk totalförsvarsmodell på export, således. Varje steg vi tar för att öka det civila inslaget i en gradvis säkrare miljö är en bit närmare ett fungerande samhälle. Förenar vi, på ett balanserat sätt, de civila och militära ansträngningarna ytterligare har vi bättre förutsättningar att lyckas. En civil ledning med ansvar för återuppbyggnad och mentorskap för afghanska chefer i kombination med militär säkerhet skapar inte bara ett effektivt svenskt bidrag utan är också en bra förebild för det afghanska folket. När jag nyligen besökte förbandet kunde jag konstatera att stämningen var mycket god, trots den riskfyllda miljön som det verkar i. Deras professionella agerande är ett skäl till att vi sedan 2005 inte drabbats av förluster. Vi svenskar måste likväl vara beredda på att vi kan komma att drabbas av ytterligare förluster. En fråga jag försökt skaffa mig kunskap om i såväl Danmark som i Kanada och USA, är stödet till de kvinnor och män som gör insatser i Afghanistan. I dessa länder är stödet för soldaterna starkt. Detta oavsett om den som uttalar sig är för eller emot det som sker i Afghanistan. Debatten hålls isär. I Sverige blandas den ihop, vilket har lett till att de kvinnor och män som gör ett fantastiskt arbete i Afghanistans norra provinser ibland kan känna att de saknar stöd hemifrån. Det vill jag ändra på. Jag vill att vi visar respekt och uppskattning för det arbete våra soldater utför. Vi som svenskar bryr oss om alla våra soldater, oavsett var i samhället vi befinner oss. För det är våra soldater värda. Stöd våra trupper. Sverker Göranson överbefälhavare


”Regeringen måste ändra sig om papperslösas sjukvård”

Summary: Företrädare för människorättsfrågor: Sverige bryter mot de mänskliga rättigheterna när det gäller vård till papperslösa.De papperslösa tillhör de mest sårbara grupperna i Sverige och är just dem som de internationella mänskliga rättigheterna är till för att skydda. Barnen får i dag tillgång till sjukvård, men inte deras föräldrar eller andra vuxna. De får ändå viss hjälp, med frivilliga insatser från vårdpersonal som följer sin yrkesetik. Men dessa insatser är ingen hållbar lösning. Statsminister Fredrik Reinfeldt måste nu tillsätta den länge aviserade utredning som ska ta fram ett förslag som gör att Sverige kan leva upp till de mänskliga rättigheterna, skriver Bengt Westerberg, Henry Ascher, Margareta Blennow, Thomas Flodin, Paul Hunt och Karin Wiborn.

För ett och ett halvt år sedan lovade Sveriges regering att tillsätta en utredning om sjukvård för gömda flyktingar och andra som uppehåller sig i Sverige utan tillstånd. Man har inom regeringen ännu inte lyckats enas om direktiven till utredningen. Av uttalanden från företrädare för regeringspartierna har framgått att det beror på att Moderaterna motsätter sig att papperslösa överhuvudtaget ska ha rätt till sjukvård. Statsminister Fredrik Reinfeldt redovisade nyligen skälen för Moderaternas motstånd i en intervju i radio-Ekot. Han säger att om ”varje besked att man inte får stanna leder till att man gömmer sig och faktiskt lever i ett slags skugglandskap, utan att egentligen ha tillstånd att vara här, men ändå gör anspråk på skattefinansierad välfärd, barnen ska gå i skola, all sjukvård ska vara tillgänglig, då skapar vi parallella Sverige som jag i grunden inte tror långsiktigt är ett klokt svar”. Det är naturligtvis inte så att varje negativt besked till asylsökande leder till att de gömmer sig. De som trots avvisning stannar i Sverige hamnar i en socialt oerhört utsatt situation. Den överväldigande delen av dem gör det därför att de fruktar för sina liv, oavsett att svenska myndigheter anser att deras fruktan inte är välgrundad och därför har avslagit asylansökan. Vi har inte generellt någon uppfattning om vem som har rätt i denna bedömningsfråga. Vi kan bara konstatera att det finns människor som inte ser någon annan möjlighet än att leva gömda i samhällets utkanter framför att återvända till sitt ursprungsland. Så länge de människorna finns i Sverige får det vissa konsekvenser. Om någon av dem skulle misstänkas för att ha begått ett brott lagförs de. Men knappast någon skulle hävda att de på grund av sin sociala status skulle dömas utan rättegång och utan att få tillgång till juridiskt biträde. Att alla människor som misstänks för brott ska få tillgång till en sådan rättssäker process ifrågasätts knappast av vare sig makthavare eller vanliga medborgare. Det är en central mänsklig rättighet. Detsamma gäller rätten till hälsa. Det är en grundläggande mänsklig rättighet som inkluderar både fysisk och mental hälsa utan diskriminering. Den rättigheten ingår i flera bindande internationella mänskliga rättighetsfördrag, såsom Internationella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter (ICESCR), Konventionen om eliminering av diskriminering mot kvinnor (CEDAW) och Barnkonventionen (CRC), vilka alla har ratificerats av Sverige. En av artikelförfattarna, Paul Hunt, var under åren 2002–2008 FN:s särskilde rapportör om rätten till högsta uppnåeliga hälsa. I en rapport till den svenska regeringen redan 2006 lyftes rätten till sjukvård för papperslösa (undocumented people) fram. Sverige är genom att man ratificerat de tidigare nämnda internationella fördragen lagligt bundet att göra allt man rimligen kan för att leverera denna rättighet. Det är i sammanhanget viktigt att framhålla att papperslösa tillhör de mest sårbara och marginaliserade grupperna i Sverige och att de därmed är just en sådan kategori av människor som de internationella mänskliga rättigheterna är till för att skydda. Sverige har sedan många år insett att det strider mot de mänskliga rättigheterna att utestänga papperslösa barn från sjukvård. De flesta av dessa har därför fått rätt till sjukvård på samma villkor som svenska barn. Men deras föräldrar, och andra vuxna, är fortfarande utestängda. Det innebär att Sverige bryter mot de mänskliga rättigheterna vilket alltså påtalats i Paul Hunts FN-rapport. Från regeringshåll har hävdats att man inte delar synen på vad de mänskliga rättigheterna kräver på denna punkt. Det är ungefär samma invändning som brukar framföras av regimer som i andra avseenden notoriskt bryter mot mänskliga rättigheter och som då får stark kritik från svensk sida. Att Sverige agerar på samma sätt förstärker knappast den svenska rösten i den internationella diskussionen om mänskliga rättigheter. Att tillgång till sjukvård skulle minska benägenheten hos människor, som fått beslut om avslag på sin asylansökan, att lämna Sverige finns det inget stöd för i vare sig forskning eller i erfarenheter från frivilligklinikerna för papperslösa eller sjukvården i övrigt. Läkare och övrig vårdpersonal har en tydlig yrkesetik som förbjuder diskriminerande särbehandling. Patientens vårdbehov ska i alla situationer vara avgörande för den vård som erbjuds. Den vårdpersonal som lyssnar på statsministerns och regeringens uttalanden hamnar i konflikt med sin yrkesetik. Vissa landsting har, bland annat för att förhindra att personalen ska ha hamna i denna situation, infört egna riktlinjer som innebär att papperslösa kan få viss vård. Röda korset och andra organisationer organiserar sjukvård för papperslösa. Den ges av läkare, sjuksköterskor och andra som arbetar frivilligt. De möter till exempel gravida kvinnor som vägras mödravård, våldtagna och traumatiserade kvinnor som sett sina barn misshandlas och dödas, barn som sett sina mammor våldtas, cancersjuka, diabetiker och personer som skadats i arbete. Det är den verklighet vi har att förhålla oss till. Sveriges statsminister skulle av allt att döma helst se att vi lät bli att hjälpa dessa människor. För oss, och för den vårdpersonal som gör ovärderliga insatser, är det en bjudande humanitär plikt att göra allt som står i vår makt för att bistå människor i utsatta situationer. Men frivilliga insatser är inte en långsiktigt hållbar lösning på problemet. För att hitta en sådan måste regeringen omedelbart tillsätta den utredning som aviserats sedan länge och se till att den får mandat att ta fram ett förslag som gör att Sverige kan leva upp till de mänskliga rättigheterna när det gäller vård till papperslösa. Bengt Westerberg ordförande i Svenska röda korset Henry Ascher docent och universitetslektor vid Nordiska högskolan för folkhälsovetenskap, medicinskt ansvarig vid Rosengrenska kliniken (ett ideellt vårdnätverk för papperslösa i Göteborg) Margareta Blennow ordförande i Svenska barnläkarföreningen Thomas Flodin ordförande i Läkarförbundets etik- och ansvarsråd Paul Hunt FN:s särskilde rapportör 2002–2008 om rätten till högsta uppnåeliga standard av hälsa Karin Wiborn ordförande i Sveriges kristna råd


Summary: Företrädare för människorättsfrågor: Sverige bryter mot de mänskliga rättigheterna när det gäller vård till papperslösa. De papperslösa tillhör de mest sårbara grupperna i Sverige och är just dem som de internationella mänskliga rättigheterna är till för att skydda. Barnen får i dag tillgång till sjukvård, men inte deras föräldrar eller andra vuxna. De får ändå viss hjälp, med frivilliga insatser från vårdpersonal som följer sin yrkesetik. Men dessa insatser är ingen hållbar lösning. Statsminister Fredrik Reinfeldt måste nu tillsätta den länge aviserade utredning som ska ta fram ett förslag som gör att Sverige kan leva upp till de mänskliga rättigheterna, skriver Bengt Westerberg, Henry Ascher, Margareta Blennow, Thomas Flodin, Paul Hunt och Karin Wiborn.

För ett och ett halvt år sedan lovade Sveriges regering att tillsätta en utredning om sjukvård för gömda flyktingar och andra som uppehåller sig i Sverige utan tillstånd. Man har inom regeringen ännu inte lyckats enas om direktiven till utredningen. Av uttalanden från företrädare för regeringspartierna har framgått att det beror på att Moderaterna motsätter sig att papperslösa överhuvudtaget ska ha rätt till sjukvård. Statsminister Fredrik Reinfeldt redovisade nyligen skälen för Moderaternas motstånd i en intervju i radio-Ekot. Han säger att om ”varje besked att man inte får stanna leder till att man gömmer sig och faktiskt lever i ett slags skugglandskap, utan att egentligen ha tillstånd att vara här, men ändå gör anspråk på skattefinansierad välfärd, barnen ska gå i skola, all sjukvård ska vara tillgänglig, då skapar vi parallella Sverige som jag i grunden inte tror långsiktigt är ett klokt svar”. Det är naturligtvis inte så att varje negativt besked till asylsökande leder till att de gömmer sig. De som trots avvisning stannar i Sverige hamnar i en socialt oerhört utsatt situation. Den överväldigande delen av dem gör det därför att de fruktar för sina liv, oavsett att svenska myndigheter anser att deras fruktan inte är välgrundad och därför har avslagit asylansökan. Vi har inte generellt någon uppfattning om vem som har rätt i denna bedömningsfråga. Vi kan bara konstatera att det finns människor som inte ser någon annan möjlighet än att leva gömda i samhällets utkanter framför att återvända till sitt ursprungsland. Så länge de människorna finns i Sverige får det vissa konsekvenser. Om någon av dem skulle misstänkas för att ha begått ett brott lagförs de. Men knappast någon skulle hävda att de på grund av sin sociala status skulle dömas utan rättegång och utan att få tillgång till juridiskt biträde. Att alla människor som misstänks för brott ska få tillgång till en sådan rättssäker process ifrågasätts knappast av vare sig makthavare eller vanliga medborgare. Det är en central mänsklig rättighet. Detsamma gäller rätten till hälsa. Det är en grundläggande mänsklig rättighet som inkluderar både fysisk och mental hälsa utan diskriminering. Den rättigheten ingår i flera bindande internationella mänskliga rättighetsfördrag, såsom Internationella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter (ICESCR), Konventionen om eliminering av diskriminering mot kvinnor (CEDAW) och Barnkonventionen (CRC), vilka alla har ratificerats av Sverige. En av artikelförfattarna, Paul Hunt, var under åren 2002–2008 FN:s särskilde rapportör om rätten till högsta uppnåeliga hälsa. I en rapport till den svenska regeringen redan 2006 lyftes rätten till sjukvård för papperslösa (undocumented people) fram. Sverige är genom att man ratificerat de tidigare nämnda internationella fördragen lagligt bundet att göra allt man rimligen kan för att leverera denna rättighet. Det är i sammanhanget viktigt att framhålla att papperslösa tillhör de mest sårbara och marginaliserade grupperna i Sverige och att de därmed är just en sådan kategori av människor som de internationella mänskliga rättigheterna är till för att skydda. Sverige har sedan många år insett att det strider mot de mänskliga rättigheterna att utestänga papperslösa barn från sjukvård. De flesta av dessa har därför fått rätt till sjukvård på samma villkor som svenska barn. Men deras föräldrar, och andra vuxna, är fortfarande utestängda. Det innebär att Sverige bryter mot de mänskliga rättigheterna vilket alltså påtalats i Paul Hunts FN-rapport. Från regeringshåll har hävdats att man inte delar synen på vad de mänskliga rättigheterna kräver på denna punkt. Det är ungefär samma invändning som brukar framföras av regimer som i andra avseenden notoriskt bryter mot mänskliga rättigheter och som då får stark kritik från svensk sida. Att Sverige agerar på samma sätt förstärker knappast den svenska rösten i den internationella diskussionen om mänskliga rättigheter. Att tillgång till sjukvård skulle minska benägenheten hos människor, som fått beslut om avslag på sin asylansökan, att lämna Sverige finns det inget stöd för i vare sig forskning eller i erfarenheter från frivilligklinikerna för papperslösa eller sjukvården i övrigt. Läkare och övrig vårdpersonal har en tydlig yrkesetik som förbjuder diskriminerande särbehandling. Patientens vårdbehov ska i alla situationer vara avgörande för den vård som erbjuds. Den vårdpersonal som lyssnar på statsministerns och regeringens uttalanden hamnar i konflikt med sin yrkesetik. Vissa landsting har, bland annat för att förhindra att personalen ska ha hamna i denna situation, infört egna riktlinjer som innebär att papperslösa kan få viss vård. Röda korset och andra organisationer organiserar sjukvård för papperslösa. Den ges av läkare, sjuksköterskor och andra som arbetar frivilligt. De möter till exempel gravida kvinnor som vägras mödravård, våldtagna och traumatiserade kvinnor som sett sina barn misshandlas och dödas, barn som sett sina mammor våldtas, cancersjuka, diabetiker och personer som skadats i arbete. Det är den verklighet vi har att förhålla oss till. Sveriges statsminister skulle av allt att döma helst se att vi lät bli att hjälpa dessa människor. För oss, och för den vårdpersonal som gör ovärderliga insatser, är det en bjudande humanitär plikt att göra allt som står i vår makt för att bistå människor i utsatta situationer. Men frivilliga insatser är inte en långsiktigt hållbar lösning på problemet. För att hitta en sådan måste regeringen omedelbart tillsätta den utredning som aviserats sedan länge och se till att den får mandat att ta fram ett förslag som gör att Sverige kan leva upp till de mänskliga rättigheterna när det gäller vård till papperslösa. Bengt Westerberg ordförande i Svenska röda korset Henry Ascher docent och universitetslektor vid Nordiska högskolan för folkhälsovetenskap, medicinskt ansvarig vid Rosengrenska kliniken (ett ideellt vårdnätverk för papperslösa i Göteborg) Margareta Blennow ordförande i Svenska barnläkarföreningen Thomas Flodin ordförande i Läkarförbundets etik- och ansvarsråd Paul Hunt FN:s särskilde rapportör 2002–2008 om rätten till högsta uppnåeliga standard av hälsa Karin Wiborn ordförande i Sveriges kristna råd Papperslösa i Europa Mer än hälften av de papperslösa i Europa (52 procent) saknar bostad eller bor tillfälligt på t ex härbärgen, enligt en rapport från Läkare i Världen. Enligt samma studie (1 220 intervjuer med papperslösa i elva europeiska länder, bl a Sverige) arbetar drygt hälften (51,3 procent) – trots att det är olagligt – med främst lokalvård, hushållsnära tjänster, i byggsektorn eller hotell- och restaurangbranschen. Åtta procent hade råkat ut för en arbetsplatsolycka. Källa: Läkare i Världen, rapport september 2009


”Ny dokusåpa cynisk lek med utsatta ungdomar”

Summary: Socialstyrelsen om TV 4:s nya serie ”Inlåst”: Programmet ökar risken att ungdomarna fortsätter med brott.Om TV 4 vill få unga killar att lämna den kriminella banan borde de läsa på lite. I USA har man använt metoden ”scared straight”, som innebär att kriminella ungdomar gör studiebesök på fängelser. Tanken är att de ska skrämmas till laglydnad. Men internationella utvärderingar visar att risken för fortsatt brottslighet tvärtom ökar. Tar TV 4 ansvar för ungdomarna om deras framtid förstörs? skriver Socialstyrelsens Knut Sundell, Mari Forslund och Kristin Marklund.

Intresset för kriminella och kriminalitet är stort i dag. Journalister, advokater och före detta kriminella skriver böcker om hur det riktiga kriminella livet ser ut i Sverige. Flera ligger på bokförsäljarnas topplistor. TV 4 hakar på och sänder nu en tv-serie som bygger på att unga kriminella ska leva i fängelse ett tag. Där ska de få ledning av ”mentorer” som är före detta fångar med långa fängelsestraff bakom sig. Det är en cynisk lek med utsatta ungdomar. Martin Nygren är exekutiv producent för programmet. I en tidningsintervju medger han att programmet kan uppfattas som kontroversiellt. Någon risk för att det kan uppfattas som en glorifiering av det kriminella livet ser han inte, tvärtom: ”Meningen är att de ska komma på bättre tankar.” Om Martin Nygren med flera på TV 4 hade haft en seriös vilja att testa en metod som ska få unga kriminella killar att lämna den kriminella banan, borde de ha bemödat sig om att läsa på lite. Men då hade de tvingats överge sin publikkittlande underhållningsidé. Det finns nämligen en hel del forskning om den metod som programmet bygger på. I USA har man använt sig av metoden ”scared straight”, som innebär att kriminella ungdomar får göra studiebesök på fängelser. Genom att de får se vad som händer om de bryter mot lagar ska de skrämmas till laglydnad, är tanken. Men resultatet blir det motsatta. Vid Socialstyrelsen finns Institutet för utveckling av metoder i socialt arbete, IMS, som bland annat har till uppgift att ta fram forskning av vad som fungerar när det gäller insatser inom socialtjänsten. IMS har nyligen gjort en forskningsöversikt om unga lagöverträdare (Söderholm Carpelan m fl, 2008). Man har tittat på 15 internationella utvärderingar av ”scared straight”. Ingen av utvärderingarna visar att metoden minskat kriminalitet bland de ungdomar som deltagit i behandlingen. Tvärtom visar flera utvärderingar att fängelsebesöken ökar risken för fortsatt kriminalitet med cirka 15 procent (Petrosino m fl, 2003) jämfört med ungdomar som inte gjort det. Forskarnas slutsats är därför att det faktiskt är bättre att inte ge unga kriminella någon behandling alls än att utsätta dem för den här typen av metoder. Metoden prövades 1992–1996 i Norge, men efter en utvärdering med negativt resultat lades projektet ner (Storvall och Hovland, 1998). I det norska projektet var syftet att förebygga kriminalitet och missbruk bland ungdomar, bland annat genom att konfrontera ungdomar med intagna på fängelset. De ansvariga för projektet ville att ungdomarna skulle få en bild av verkligheten, hur det är att vara kriminell och/eller missbrukare. Men resultatet var nedslående. Det blev ingen förbättring för ungdomarna. Vissa av dem tyckte att det var spännande och såg på de intagna som förebilder. Många blev skrämda, men upplevelsen avhöll dem inte från vidare kriminalitet och missbruk. Flera av flickorna blev ”intresserade” av de intagna. Att skrämma till laglydnad är ju en till synes klok tanke. Hur kommer det sig då att den inte fungerar? Forskarna räknar upp ett antal rimliga förklaringar: • Kriminella ungdomar känner ett utanförskap i samhället och ser fängelset som en gemenskap där de passar in. • Ungdomar kan ha en romantisk bild av livstidsfången. Genom fängelsebesök kan den bilden förstärkas och bli en självuppfyllande profetia. • Ungdomar kan se det som en utmaning att bevisa för omvärlden (till exempel kamrater, familj och socialtjänst) att de inte har blivit avskräckta. Ett exempel är en amerikansk kille som förklarade att han hade känt sig tvingad att fortsätta begå brott för att visa för kamraterna att han inte hade blivit skrämd. • Ungdomars förväntningar överensstämmer med bilden av fängelselivet eller de uppfattar att de har samma värderingar som de intagna. Det gör att de socialiserar sig med dem och med fängelselivet. • Tvärtemot vad som var avsikten kan fängelsebesöket leda till att ungdomarna känner mindre obehag för de intagna och för fängelsemiljön. Ett exempel är en svensk kille som sa: Innan jag hamnade i fängelse var jag rädd. Jag trodde att det var tufft som i amerikanska filmer, men fängelse är som kollo eller ungkarlshotell. Genom tv-programmet kommer några ungdomar att vistas en kort tid i rampljuset men till vilket personligt pris för deras framtid? Hur kommer programmet att påverka dem efteråt? Blir det lättare att få jobb och att välja en annan bana i livet? Mot bättre vetande använder TV 4 en skadlig metod som ökar risken för att ungdomar kommer att förstöra sin framtid. Kommer TV 4 att ta ansvar för dem om detta sker? Knut Sundell chef för IMS, Socialstyrelsen Mari Forslund biträdande chef för IMS, Socialstyrelsen. Kristin Marklund kommunikationssamordnare vid IMS, Socialstyrelsen


Summary: Socialstyrelsen om TV 4:s nya serie ”Inlåst”: Programmet ökar risken att ungdomarna fortsätter med brott. Om TV 4 vill få unga killar att lämna den kriminella banan borde de läsa på lite. I USA har man använt metoden ”scared straight”, som innebär att kriminella ungdomar gör studiebesök på fängelser. Tanken är att de ska skrämmas till laglydnad. Men internationella utvärderingar visar att risken för fortsatt brottslighet tvärtom ökar. Tar TV 4 ansvar för ungdomarna om deras framtid förstörs? skriver Socialstyrelsens Knut Sundell, Mari Forslund och Kristin Marklund.

Intresset för kriminella och kriminalitet är stort i dag. Journalister, advokater och före detta kriminella skriver böcker om hur det riktiga kriminella livet ser ut i Sverige. Flera ligger på bokförsäljarnas topplistor. TV 4 hakar på och sänder nu en tv-serie som bygger på att unga kriminella ska leva i fängelse ett tag. Där ska de få ledning av ”mentorer” som är före detta fångar med långa fängelsestraff bakom sig. Det är en cynisk lek med utsatta ungdomar. Martin Nygren är exekutiv producent för programmet. I en tidningsintervju medger han att programmet kan uppfattas som kontroversiellt. Någon risk för att det kan uppfattas som en glorifiering av det kriminella livet ser han inte, tvärtom: ”Meningen är att de ska komma på bättre tankar.” Om Martin Nygren med flera på TV 4 hade haft en seriös vilja att testa en metod som ska få unga kriminella killar att lämna den kriminella banan, borde de ha bemödat sig om att läsa på lite. Men då hade de tvingats överge sin publikkittlande underhållningsidé. Det finns nämligen en hel del forskning om den metod som programmet bygger på. I USA har man använt sig av metoden ”scared straight”, som innebär att kriminella ungdomar får göra studiebesök på fängelser. Genom att de får se vad som händer om de bryter mot lagar ska de skrämmas till laglydnad, är tanken. Men resultatet blir det motsatta. Vid Socialstyrelsen finns Institutet för utveckling av metoder i socialt arbete, IMS, som bland annat har till uppgift att ta fram forskning av vad som fungerar när det gäller insatser inom socialtjänsten. IMS har nyligen gjort en forskningsöversikt om unga lagöverträdare (Söderholm Carpelan m fl, 2008). Man har tittat på 15 internationella utvärderingar av ”scared straight”. Ingen av utvärderingarna visar att metoden minskat kriminalitet bland de ungdomar som deltagit i behandlingen. Tvärtom visar flera utvärderingar att fängelsebesöken ökar risken för fortsatt kriminalitet med cirka 15 procent (Petrosino m fl, 2003) jämfört med ungdomar som inte gjort det. Forskarnas slutsats är därför att det faktiskt är bättre att inte ge unga kriminella någon behandling alls än att utsätta dem för den här typen av metoder. Metoden prövades 1992–1996 i Norge, men efter en utvärdering med negativt resultat lades projektet ner (Storvall och Hovland, 1998). I det norska projektet var syftet att förebygga kriminalitet och missbruk bland ungdomar, bland annat genom att konfrontera ungdomar med intagna på fängelset. De ansvariga för projektet ville att ungdomarna skulle få en bild av verkligheten, hur det är att vara kriminell och/eller missbrukare. Men resultatet var nedslående. Det blev ingen förbättring för ungdomarna. Vissa av dem tyckte att det var spännande och såg på de intagna som förebilder. Många blev skrämda, men upplevelsen avhöll dem inte från vidare kriminalitet och missbruk. Flera av flickorna blev ”intresserade” av de intagna. Att skrämma till laglydnad är ju en till synes klok tanke. Hur kommer det sig då att den inte fungerar? Forskarna räknar upp ett antal rimliga förklaringar: • Kriminella ungdomar känner ett utanförskap i samhället och ser fängelset som en gemenskap där de passar in. • Ungdomar kan ha en romantisk bild av livstidsfången. Genom fängelsebesök kan den bilden förstärkas och bli en självuppfyllande profetia. • Ungdomar kan se det som en utmaning att bevisa för omvärlden (till exempel kamrater, familj och socialtjänst) att de inte har blivit avskräckta. Ett exempel är en amerikansk kille som förklarade att han hade känt sig tvingad att fortsätta begå brott för att visa för kamraterna att han inte hade blivit skrämd. • Ungdomars förväntningar överensstämmer med bilden av fängelselivet eller de uppfattar att de har samma värderingar som de intagna. Det gör att de socialiserar sig med dem och med fängelselivet. • Tvärtemot vad som var avsikten kan fängelsebesöket leda till att ungdomarna känner mindre obehag för de intagna och för fängelsemiljön. Ett exempel är en svensk kille som sa: Innan jag hamnade i fängelse var jag rädd. Jag trodde att det var tufft som i amerikanska filmer, men fängelse är som kollo eller ungkarlshotell. Genom tv-programmet kommer några ungdomar att vistas en kort tid i rampljuset men till vilket personligt pris för deras framtid? Hur kommer programmet att påverka dem efteråt? Blir det lättare att få jobb och att välja en annan bana i livet? Mot bättre vetande använder TV 4 en skadlig metod som ökar risken för att ungdomar kommer att förstöra sin framtid. Kommer TV 4 att ta ansvar för dem om detta sker? Knut Sundell chef för IMS, Socialstyrelsen Mari Forslund biträdande chef för IMS, Socialstyrelsen. Kristin Marklund kommunikationssamordnare vid IMS, Socialstyrelsen Relationer ska verka läkande Relationer ska verka läkande i "Inlåst"


I Fagiolini gillar att spela upp ett drama

Summary: ”Spansk renässansmusik att dö, dansa och spisa till” är rubriken på engelska madrigalensemblen I Fagiolinis konsert på Nybrokajen 11 på lördag.

– Det är en engelsk grupp med ett italienskt namn som sjunger spanska madrigaler, säger Peter Pontvik som är konstnärlig chef och producent för konsertserien Early Music Live, som nu begår sin andra säsong. – Synnerligen multikulturellt, konstaterar han, och säger vidare att den spanska musik som I Fagiolini framför har starka arabiska, franska, italienska och nederländska influenser. Ensemblen guidar sina lyssnare genom danser, sorgesånger – och ”sallader”, så kallas den egna genre av potpurrier som var populära i 1500-talets Spanien. Den musik som I Fagiolini framför komponerades som underhållning till hovet i Valencia. Ensemblen dramatiserar gärna sina konserter och har också spelat in en film – ”The full Monteverdi”, där de iscensatt några av Monteverdis madrigaler i nutida miljö. I Fagiolini grundades 1986 av Robert Hollingworth, som fortfarande är ensemblens konstnärlige ledare. Övriga medlemmar är Clare Wilkinson, mezzo, Nicholas Hurndall Smith, tenor, Charles Gibbs, bas, Lynda Sayce, lutenist och Joy Smith, harpist. Konsertserien Early Music Live har kommit till som ett komplement till Stockholm Early Music Festival, som genomför sin nionde upplaga i Gamla stan i juni kommande år. – Konsertserien är tänkt som en bro mellan festivalerna, säger han. Vi vill ge stockholmarna högkvaficerade konserter med musik från barock, renässans och medeltid. Där finns en lucka att fylla, något liknande har inte funnits i Stockholm tidigare, säger Peter Pontvik. Konserterna i serien ges den första lördagen i varje månad på Nybrokajen 11. Spansk renässansmusik att dö, dansa och spisa till, med I Fagiolini. Nybrokajen 11, t Kungsträdgården, lördag 3 oktober kl 15.


"Socialtjänsten tog inte hänsyn till Jonas diagnos"

Summary: Femtonårige Jonas fick diagnosen Aspergers syndrom några månader efter att han tvångsomhändertagits av socialtjänsten. Under två och ett halvt års tid fick Jonas inte komma hem. Han fick bara träffa sin mamma en gång i månaden, och tala i telefon med henne ett par gånger i veckan.

Den 26 april 2006 försöker den då snart 15-årige Jonas ta livet av sig med en överdos insulin. Mamma Lisa får i sista stund syn på vad han gör och lyckas avbryta injektionen. Orsaken till Jonas självmordsförsök är att han samma dag ska hämtas av socialtjänsten i Östersund och föras till ett så kallat hvb-hem, ”hem för vård och boende”, 50 mil från hemorten. Efter självmordsförsöket åker Jonas och hans mamma till akuten. På kvällen förs han direkt därifrån i bil till hvb-hemmet, dit han kommer fram vid tre på natten. Jonas, som är blyg, stillsam och tillbakadragen, placeras på ett hem med ungdomar som har problem med kriminalitet och missbruk. Han är rädd, blir hotad och slagen innan han efter två månader får flytta till ett familjehem som hör till hvb-hemmet. Då har hans mamma varit på besök och berättat för personalen om trakasserierna. Själv har han inget vågat säga. Så här skriver Jonas när han bor på hvb-hemmet: ”Det värsta är att jag inte får ha kontakt med min mamma eller mina kompisar. Det näst värsta är att jag känner mig rädd och isolerad hela tiden. Jag blir mobbad av dom andra barnen varenda dag. Jag blir slagen, knuffad och hotad. Det dummaste med det här stället är att dom blandar barnen på ett dåligt sätt. T ex dom kan ta in en jättevåldsam knarkare och ett barn som inte gillar våld eller tänker våldsamma tankar, och lämna dom tillsammans i ett rum.” Det dröjer två och ett halvt år innan Jonas får sätta sin fot i Östersund, eller i sitt hem, igen – trots hans vädjanden till myndigheterna om att åtminstone få komma hem och hälsa på ibland. Under hela den tiden får han bara träffa sin mamma en gång i månaden, på dagtid, på den ort där han är omhändertagen. Han får prata i telefon med henne 1–3 gånger i veckan, olika under olika perioder utifrån vad socialnämnden bestämmer. Han får inte ha mobiltelefon eller använda internet. Bakgrunden till omhändertagandet är Jonas långvariga vägran att gå till skolan, och hans svårigheter med att sköta sin diabetes som han fått våren 2005. Enligt socialtjänsten i Östersund brister mamma Lisas förmåga till omvårdnad och omsorg om Jonas. Som Lisa ser det har varken skola, socialtjänst eller vård sett Jonas svårigheter och behov, trots att hon under många år försökt påtala dem. I socialtjänstens utredning målas en bild upp där det är Lisa som är grunden till Jonas problem, menar hon. – Utredningen är full av felaktiga påståenden om både Jonas och mig. Det framstår som om jag avvisar hjälp, trots att jag själv sökt hjälp för Jonas gång på gång och haft många egna förslag till åtgärder, säger Lisa. Det är när åtgärder inte alls fungerat, som jag tackat nej till dem. – Socialtjänsten skriver också till exempel att vi ”uteblivit” från vissa läkartider med mera, som om vi bara struntat i det. I själva verket har jag alltid ringt återbud om vi inte kunnat komma, och förklarat varför. Ibland var Jonas sjuk, ibland vägrade han följa med. Ända sedan Jonas var liten och gick i förskolan, hade Lisa känt oro för honom. Jonas hade svårt med kompisar, han kom inte in i gruppen utan gick för sig själv. Han var tyst och lite blyg men samtidigt envis. Personalbyten och nya barn gjorde Jonas extra stressad, både i förskolan och senare i skolan. Jonas var också till exempel väldigt noga med maten och ville bara äta vissa saker, tillagade på ett visst sätt. Och han hade problem med kläderna, han tyckte att det mesta skavde och kändes ”fel”. Redan i förskolan talade Lisa ofta med personalen om Jonas svårigheter. – Men de lyssnade inte. Jag fick mest veta att han måste ”lära sig” att vara som de andra barnen, säger Lisa. Så fortsatte det sen i skolan också. – Han var stressad och orolig redan på kvällarna innan han skulle gå till skolan. På morgnarna mådde han dåligt och hade ont i magen. När han hade lov blev han alltid orolig och nervös när skolstarten närmade sig, berättar Lisa. När Jonas började i högstadieskolan, med längre resväg, fler elever och många olika lärare, blev allting värre. Jonas kände sig otrygg i skolan, han ville inte äta där och inte heller gå på toaletten. Lisa föreslog bland annat att han skulle kunna få undervisning i en mindre grupp eller få en fadder i skolan. – Mina förslag viftades bort, det fanns inte resurser sa man, säger Lisa. Med tiden ökar Lisas oro allt mer. Jonas har inte många kompisar, och på fritiden sitter han mest framför datorn. Lisa tar kontakt med socialtjänsten för att få hjälp, hon vill ha en kontaktperson som kan göra roliga saker med Jonas, och en stödfamilj där han kan vara ibland. När Jonas går i sjuan får han en kontaktperson. Men i skolan blir det inte bättre. I slutet av höstterminen slutar han helt att gå dit. I januari 2005 kommer den första anmälan från Jonas skola till socialtjänsten i Östersund. Skolan är orolig för Jonas som inte kommer dit, och som enligt deras samtal med Lisa vänder på dygnet och sällan går ut. Flera möten med bland andra rektor och klasslärare hålls hemma hos Lisa och Jonas. Jonas vill oftast inte vara med. Vid träffarna bestäms bland annat att Jonas ska vara i skolan på eftermiddagarna. Men det blir inte så, Jonas vägrar gå. – Jag kände tidigt att rektorn hade en väldigt negativ bild av mig, säger Lisa. Hon tyckte att det var mitt fel att Jonas inte gick till skolan. Kommunikationen fungerade inte alls. I början av april insjuknar Jonas i diabetes. Lisa har svårt att få med honom till vården. Väl där tänker han lämna sjukhuset, och personalen är brysk och oförstående, beskriver Lisa. Socialtjänsten kopplas hastigt in, Jonas blir tillfälligt tvångsomhändertagen under sjukhusvistelsen och den blir traumatisk för honom. Det blir extra svårt för Jonas att acceptera och sköta sin diabetes. Lisa får tjata mycket för att försöka få honom att följa föreskrifter och kolla sina värden, och hon är mycket orolig. I maj tar Lisa kontakt med bup, barn- och ungdomspsykiatrin. Hon vill att de ska hjälpa Jonas, både när det gäller hans skolvägran och med motivation för att sköta diabetesen. Hon vill också ha hjälp med kontakterna med skola och socialtjänst. Enligt bups journal beskriver Lisa situationen som ett ”katastrofläge”. Hon berättar ingående om Jonas svårigheter genom åren. Under sommaren gör bup ett par hembesök, men får dålig kontakt med Jonas som inte vill prata med dem. Framåt hösten tappar Lisa förtroendet för bup, hon tycker inte att de verkar vilja hjälpa sonen. I september kommer två nya anmälningar från skolan till socialtjänsten. Jonas kommer fortfarande inte till skolan, mamma Lisa vill inte ha mer kontakt med rektorn. Samma höst får Jonas en kontaktfamilj genom socialtjänsten. Lisa är till en början positiv, men Jonas är skeptisk. Han vantrivs hos familjen. Stödfamiljen har dock en annan uppfattning, de rapporterar till socialtjänsten att Jonas trivs bra hos dem. I sina dagboksanteckningar året därpå skriver Jonas: ”Jag hatade stödfamiljen! Min mamma fick tvinga i väg mig varenda gång.” I november får Lisa av en slump kontakt med Föreningen autism i Jämtland, och börjar förstå att Jonas kan ha Aspergers syndrom. Tillsammans med föreningen tar hon initiativ till ett möte med socialtjänsten och skolan, där hon bland annat framför att Jonas behöver utredas på barnhabiliteringen. Hon föreslår också en elevassistent för Jonas så länge. I mars 2006 påbörjas den neuropsykiatriska utredningen av Jonas. Då pågår redan socialtjänstens vårdnadsutredning sedan ett par månader. Socialtjänstens bedömning blir att Lisa inte kan prioritera Jonas grundläggande behov. Hon kan inte upprätthålla de vardagsrutiner som är avgörande för hans hälsa och utveckling, skriver socialtjänsten. Lisa har avslutat kontakten med stödfamiljen, och skolproblemen beror på att Lisa ”på grund av sina svårigheter att kommunicera med skolan inte förmått att uppnå samverkan med dem”. Jonas behöver vård utanför hemmet. – Socialtjänsten verkade inte intresserad av att Jonas kunde ha Aspergers syndrom. Trots att alla hans problem, inklusive skolvägran, är mycket vanliga just vid det syndromet, säger Ewa Stenberg, skolombud för Föreningen autism i Jämtland, som följt Jonas fall sedan hösten 2005. Ewa Stenberg var med på två möten med socialtjänsten och skolan innan vårdnadsutredningen startades. – Jag upplevde att både skolan och socialtjänsten hade en färdig bild av Lisa som person, de hade bestämt sig för att det var hon som felade. De framhöll bara sånt som de tyckte var negativt, att Lisa var ensamstående, hade problem med värk och smärta, att hon hade sjukersättning och låg inkomst. De såg inte objektivt på fallet, de lade in sina egna värderingar. Socialtjänstens handläggare sa själv att hon inte kunde något om asperger, berättar Ewa Stenberg. Just innan Jonas omhändertogs hade läget börjat ljusna, säger mamma Lisa. Skolan hade fått en ny rektor, och samarbetet med skolan gick plötsligt bra. Jonas hade börjat få hemundervisning som fungerade, dygnsrytmen hade blivit bättre. – För första gången någonsin fick Jonas individuellt anpassad undervisning. Och den neuropsykiatriska utredningen hade kommit i gång. Jag hade börjat hoppas att han äntligen skulle få vettig hjälp, säger Lisa. När Jonas tvångsomhändertagits blir han utredd av ett psykiatriskt utredningsteam i samarbete med hvb-hemmet. De kommer i augusti 2006 fram till att Jonas har Aspergers syndrom. Men de sociala myndigheterna i Östersund ser ingen anledning att omvärdera beslutet om tvångsomhändertagande utifrån diagnosen. Inte heller får Jonas eller Lisa den information och utbildning om funktionshindret, som utredningsteamet betonar som ytterst viktig. Så här skriver Jonas själv i sina dagboksanteckningar från familjehemmet den 18 februari 2007: ”Ingen pratar med mig om Aspergers syndrom. Det enda dom har sagt om det är att dom ’vet’ att jag inte har det.” Jonas och Lisa heter egentligen något annat. I morgon: ”Bristande barnperspektiv”. Länsstyrelsen och skolverket kritiserade Östersunds kommun i fallet Jonas. På torsdag kommenterar socialtjänsten.


”Transplanterad livmoder ett steg mot fullt könsbyte”

Summary: Filosofiprofessor om en existentiell fråga: Blir vi verkligen lyckligare av att kunna välja vårt kön?De flesta människor låter sig enkelt klassificeras som kvinnor eller män, men vissa existerar i en gråzon. Nu är den vetenskapliga utvecklingen på väg att erbjuda dessa ännu en möjlighet: transplantation av livmödrar. Detta är säkert just vad transsexuella män – besatta av tanken på att bli riktiga kvinnor – önskar sig. De kan då ta steget fullt ut till det andra könet! Alldeles bortsett från den medicinsk-tekniska utvecklingen är det nog något i tidsandan som driver oss i den här riktningen. Men vill vi verkligen kunna välja vårt kön? Kommer det att göra oss lyckliga? Jag är osäker, skriver Torbjörn Tännsjö.

Så kallad queerteori hävdar att könsskillnader är konstruerade. De existerar inte, oberoende av vår sociala praktik. Vi föds inte med ett bestämt kön, vi får det genom uppfostran. Detta skapar nya möjligheter att frigöra oss, brukar de tillägga. Om kön är något som prackas på oss av våra föräldrar och av samhället, så borde vi kunna bjuda motstånd. Vi borde i själva verket ha rätt och möjlighet att välja vårt kön. Detta är inte helt lätt att förstå. Ty även om pratet om att vår könsmässiga tillhörighet är konstruerad inrymmer ett mått av sanning, i det att vi ”konstruerar” vissa normer för vad som är manligt och kvinnligt genom vårt sätt att leva och värdera varandras liv (vad som förr kallades könsroller), så finns ju robusta biologiska skillnader att peka på i de flesta fall. Vi tycks ha våra rent biologiska könsmässiga karaktäristika oberoende av uppfostran. Men då en idrottskvinna som Caster Semenya nyligen vid friidrotts-VM i Berlin fick sin könstillhörighet ifrågasatt, framstod det i blixtbelysning att alla fall inte är entydiga och enkla. De flesta människor låter sig enkelt klassificeras som kvinnor eller män, men vissa existerar i en gråzon. I denna zon kan ett hormontest peka i en riktning, en kromosomanalys i en annan riktning och en inspektion av genitalierna lämna frågan obesvarad. Och det är förstås också klart att många av de förväntningar vi har på vad som är manligt och kvinnligt beteende är bestämda av sociala konventioner. Så visst har det alltid funnits fog för vissa av queerteorins påståenden om att vi borde kunna välja vårt kön och våra könsmässiga karaktäristika. Ändå är det först på senare tid, som detta tal börjat bli mera bokstavligt sant. Det handlar nu inte bara om nya sätt att tänka, föra och klä sig, eller om nya samlevnadsformer, utan om robusta medicinska ingrepp, som kan företas på människor, för att ge dem de sexuella attribut de önskar. För den transsexuelle går det att få hjälp både kirurgiskt och med hormonbehandling, för att han eller hon ska kunna erövra vad som normalt har setts som attribut vilka är definierande för det motsatta könet. En gräns för män som velat bli kvinnor har emellertid fram tills nu gått vid yttre genitalier. Nu är den vetenskapliga utvecklingen på väg att erbjuda ännu en möjlighet: transplantation av livmödrar. De forskare vid Sahlgrenska akademin som arbetar med att utveckla metoder att transplantera livmödrar framhäver själva att detta ger en möjlighet för kvinnor, som har äggstockar men saknar livmoder, att bli mödrar ”på riktigt”. De kan bära sina och sin partners barn. De tänker att de utvecklar reproduktiv medicin på ett nytt men ändå traditionellt sätt. Just den form av reproduktiv medicin de försöker utveckla har emellertid ifrågasatts, bland annat av gynekologen Lars Hamberger som annars inte brukar tveka att bejaka medicinsk teknikutveckling. I just det här fallet menar han emellertid att den är onödig. Dessa kvinnor och par kan ju i stället anlita en surrogatmoder, för att få det barn de önskar, påpekar han. Han pläderar också för legalisering av en sådan ordning i vårt land. Den är bättre, menar han, då den inte innebär några farliga kirurgiska ingrepp och då den inte medför att kvinnor måste undergå medicinering avsedd att sätta ned deras immunförsvar för att motverka bortstötning av det transplanterade organet (Läkartidningen nr 39, 2002). Hamberger har visst fog för denna uppfattning, men för vissa kvinnor är det nog av vikt att de verkligen får bära sitt eget barn. Just dessa kvinnor skulle ju bara kunna få hjälp med den nya tekniken. Forskarna som arbetar med den nya tekniken brukar också framhålla att vissa människor, av religiösa eller andra skäl, motsätter sig surrogatmödraskap. Dessa kan inte få hjälp på annat sätt än genom transplantation av en livmoder. Och transsexuella män, som är besatta av tanken att bli ”riktiga” kvinnor, kommer säkert att se möjligheten att få en transplanterad livmoder som just vad de önskar. Troligen kommer de också att önska att man i en framtid dessutom ska kunna transplantera äggstockar tillsammans med livmödrar. I så fall kan de ju ta steget fullt ut till det andra könet! Queerteorin ser valet av kön som inte bara något nödvändigt, som något vi inte kommer ifrån, utan också som något önskvärt. Vi frigörs då vi får möjlighet att välja våra sexuella attribut. Tanken att det finns några naturliga kategorier, manligt och kvinnligt, kan uppges. Den som vill kan renodla vissa drag, andra kan renodla andra, och den som så önskar kan välja en attraktiv mix. Den sexuella ”normaliteten” kan uppges. Något i tidsandan driver oss nog i den här riktningen, alldeles bortsett ifrån den medicinskt tekniska utvecklingen. Just nu gör en ammande man sensation i våra medier. Allt fler tycks känna vantrivsel i det kön de fått. Kan i så fall teknikutvecklingen ge oss nya utvägar? Vi får den valfrihet vi önskar? Jag är inte helt övertygad. Så snart ett val erbjuds är vi ivriga att göra det och att göra det rätt. Men många av de val vi i dag gör är påtvingade. Vi tvingas välja mobiloperatör, elleverantör och förvaltare av vårt intresse i pensionslotteriet. Det är svåra val, de stressar oss,vi grips av ångest då vi tror att vi valt fel. Åtminstone just dessa val vore vi sannolikt lyckligare förutan. Valet av kön är förstås mera basalt. Vill vi verkligen göra det? Vissa vill det uppenbarligen, de ser på sig själva som transsexuella, och de vill byta könstillhörighet. Men de flesta har nog inte reflekterat över om de har rätt kön, eller om de har rätt mix av sexuella attribut. Den medicinska tekniken kommer att ändra på det. Den kommer att medföra att Sartre och existentialisterna sent omsider får rätt, då de säger att existensen föregår essensen. Vi kommer att kunna ställas till svars för vårt val av kön. Kommer det att göra oss lyckliga? Jag är osäker. Torbjörn Tännsjö professor i praktisk filosofi vid Stockholms universitet


Summary: Filosofiprofessor om en existentiell fråga: Blir vi verkligen lyckligare av att kunna välja vårt kön? De flesta människor låter sig enkelt klassificeras som kvinnor eller män, men vissa existerar i en gråzon. Nu är den vetenskapliga utvecklingen på väg att erbjuda dessa ännu en möjlighet: transplantation av livmödrar. Detta är säkert just vad transsexuella män – besatta av tanken på att bli riktiga kvinnor – önskar sig. De kan då ta steget fullt ut till det andra könet! Alldeles bortsett från den medicinsk-tekniska utvecklingen är det nog något i tidsandan som driver oss i den här riktningen. Men vill vi verkligen kunna välja vårt kön? Kommer det att göra oss lyckliga? Jag är osäker, skriver Torbjörn Tännsjö.

Så kallad queerteori hävdar att könsskillnader är konstruerade. De existerar inte, oberoende av vår sociala praktik. Vi föds inte med ett bestämt kön, vi får det genom uppfostran. Detta skapar nya möjligheter att frigöra oss, brukar de tillägga. Om kön är något som prackas på oss av våra föräldrar och av samhället, så borde vi kunna bjuda motstånd. Vi borde i själva verket ha rätt och möjlighet att välja vårt kön. Detta är inte helt lätt att förstå. Ty även om pratet om att vår könsmässiga tillhörighet är konstruerad inrymmer ett mått av sanning, i det att vi ”konstruerar” vissa normer för vad som är manligt och kvinnligt genom vårt sätt att leva och värdera varandras liv (vad som förr kallades könsroller), så finns ju robusta biologiska skillnader att peka på i de flesta fall. Vi tycks ha våra rent biologiska könsmässiga karaktäristika oberoende av uppfostran. Men då en idrottskvinna som Caster Semenya nyligen vid friidrotts-VM i Berlin fick sin könstillhörighet ifrågasatt, framstod det i blixtbelysning att alla fall inte är entydiga och enkla. De flesta människor låter sig enkelt klassificeras som kvinnor eller män, men vissa existerar i en gråzon. I denna zon kan ett hormontest peka i en riktning, en kromosomanalys i en annan riktning och en inspektion av genitalierna lämna frågan obesvarad. Och det är förstås också klart att många av de förväntningar vi har på vad som är manligt och kvinnligt beteende är bestämda av sociala konventioner. Så visst har det alltid funnits fog för vissa av queerteorins påståenden om att vi borde kunna välja vårt kön och våra könsmässiga karaktäristika. Ändå är det först på senare tid, som detta tal börjat bli mera bokstavligt sant. Det handlar nu inte bara om nya sätt att tänka, föra och klä sig, eller om nya samlevnadsformer, utan om robusta medicinska ingrepp, som kan företas på människor, för att ge dem de sexuella attribut de önskar. För den transsexuelle går det att få hjälp både kirurgiskt och med hormonbehandling, för att han eller hon ska kunna erövra vad som normalt har setts som attribut vilka är definierande för det motsatta könet. En gräns för män som velat bli kvinnor har emellertid fram tills nu gått vid yttre genitalier. Nu är den vetenskapliga utvecklingen på väg att erbjuda ännu en möjlighet: transplantation av livmödrar. De forskare vid Sahlgrenska akademin som arbetar med att utveckla metoder att transplantera livmödrar framhäver själva att detta ger en möjlighet för kvinnor, som har äggstockar men saknar livmoder, att bli mödrar ”på riktigt”. De kan bära sina och sin partners barn. De tänker att de utvecklar reproduktiv medicin på ett nytt men ändå traditionellt sätt. Just den form av reproduktiv medicin de försöker utveckla har emellertid ifrågasatts, bland annat av gynekologen Lars Hamberger som annars inte brukar tveka att bejaka medicinsk teknikutveckling. I just det här fallet menar han emellertid att den är onödig. Dessa kvinnor och par kan ju i stället anlita en surrogatmoder, för att få det barn de önskar, påpekar han. Han pläderar också för legalisering av en sådan ordning i vårt land. Den är bättre, menar han, då den inte innebär några farliga kirurgiska ingrepp och då den inte medför att kvinnor måste undergå medicinering avsedd att sätta ned deras immunförsvar för att motverka bortstötning av det transplanterade organet (Läkartidningen nr 39, 2002). Hamberger har visst fog för denna uppfattning, men för vissa kvinnor är det nog av vikt att de verkligen får bära sitt eget barn. Just dessa kvinnor skulle ju bara kunna få hjälp med den nya tekniken. Forskarna som arbetar med den nya tekniken brukar också framhålla att vissa människor, av religiösa eller andra skäl, motsätter sig surrogatmödraskap. Dessa kan inte få hjälp på annat sätt än genom transplantation av en livmoder. Och transsexuella män, som är besatta av tanken att bli ”riktiga” kvinnor, kommer säkert att se möjligheten att få en transplanterad livmoder som just vad de önskar. Troligen kommer de också att önska att man i en framtid dessutom ska kunna transplantera äggstockar tillsammans med livmödrar. I så fall kan de ju ta steget fullt ut till det andra könet! Queerteorin ser valet av kön som inte bara något nödvändigt, som något vi inte kommer ifrån, utan också som något önskvärt. Vi frigörs då vi får möjlighet att välja våra sexuella attribut. Tanken att det finns några naturliga kategorier, manligt och kvinnligt, kan uppges. Den som vill kan renodla vissa drag, andra kan renodla andra, och den som så önskar kan välja en attraktiv mix. Den sexuella ”normaliteten” kan uppges. Något i tidsandan driver oss nog i den här riktningen, alldeles bortsett ifrån den medicinskt tekniska utvecklingen. Just nu gör en ammande man sensation i våra medier. Allt fler tycks känna vantrivsel i det kön de fått. Kan i så fall teknikutvecklingen ge oss nya utvägar? Vi får den valfrihet vi önskar? Jag är inte helt övertygad. Så snart ett val erbjuds är vi ivriga att göra det och att göra det rätt. Men många av de val vi i dag gör är påtvingade. Vi tvingas välja mobiloperatör, elleverantör och förvaltare av vårt intresse i pensionslotteriet. Det är svåra val, de stressar oss,vi grips av ångest då vi tror att vi valt fel. Åtminstone just dessa val vore vi sannolikt lyckligare förutan. Valet av kön är förstås mera basalt. Vill vi verkligen göra det? Vissa vill det uppenbarligen, de ser på sig själva som transsexuella, och de vill byta könstillhörighet. Men de flesta har nog inte reflekterat över om de har rätt kön, eller om de har rätt mix av sexuella attribut. Den medicinska tekniken kommer att ändra på det. Den kommer att medföra att Sartre och existentialisterna sent omsider får rätt, då de säger att existensen föregår essensen. Vi kommer att kunna ställas till svars för vårt val av kön. Kommer det att göra oss lyckliga? Jag är osäker. Torbjörn Tännsjö professor i praktisk filosofi vid Stockholms universitet Könskorrigering Ett 30-tal personer i Sverige per år genomgår ett juridiskt könsbyte och könskorrigerande operationer. Antalet som i Sverige söker vård för transsexualism har ökat under de senaste fem åren. Det är färre biologiska kvinnor än män som genomgår juridiskt byte och kirurgiska ingrepp, men mörkertalen är stora och skillnaden har minskat under de senaste fem åren. Källa: Wikipedia


”Jag kan inte hävda rätten att gå klädd i bikini i moskén”

Summary: Journalist i niqab-debatten: Vem vågar stå emot de högljudda och ständigt kränkta islamisterna i deras angrepp på liberala värden?En demokrati ska inte diktera för individen hur hon ska gå klädd, men arbetsgivare kan kräva att anställda på sin arbetstid först och främst är där i egenskap av sin profession, inte konfession. Lika lite som jag kan hävda en rätt att gå in i moskén i bikini, lika lite kan jag hävda en rätt att bära burka på arbetsplatsen. Kraven på religiöst motiverade undantag från klädkoder ingår i en större global trend där islamister flyttat fram sina positioner. Sedan de iranska mullornas fatwa mot Salman Rushdie 1989 har politisk islam idkat utpressning mot den fria världen, skriver Dilsa Demirbag-Sten.

Frågan om religionens roll i det offentliga rummet har aktualiserats i Sverige. Igen. Alia Khalifa är en ung kvinna som studerar till barnskötare på Åsö vuxengymnasium i Tensta. Hon kräver att få bära den heltäckande niqaben, som täcker allt utom ögonen, i klassrummet. Rektorn har påpekat att skolan förväntar sig att elever ska kunna identifiera sig och kommunicera med de andra eleverna och motsätter sig bärande av den islamiska niqaben. Slöjan är den viktigaste symbolen för islamistiska krafter, vilket blev tydligt i debatten om ”Halal-TV” och förslag på burkaförbud i Danmark. Burkan är ett av de mest bisarra uttrycken för den vilja till kontroll över kvinnans sexualitet och reproduktion som är central för de stora religionerna. En demokrati ska givetvis inte diktera för individen hur hon ska gå klädd, men arbetsgivare kan kräva att anställda på sin arbetstid först och främst är där i egenskap av sin profession, inte konfession. Kockar måste bära kockmössa av hygienskäl, poliser får inte bära politiska symboler på uniformen, och programledare inom public service ska inte bära religiösa eller politiska symboler. Kraven på religiöst motiverade undantag från klädkoder ingår i en större global trend, där islamister har flyttat fram sina positioner. Sedan de iranska mullornas fatwa mot Salman Rushdie 1989 har politisk islam idkat utpressning mot den fria världen. Det som förenar de olika islamistiska organisationerna och regimerna är föraktet för liberala värden. Genom att ständigt skuldbelägga västvärlden för allt ont som hänt mänskligheten har regimerna i länder som Iran, Saudiarabien, Jemen, Algeriet, Syrien och många andra diktaturer, intagit en roll som offer, och genom företrädare bosatta i framför allt Europa har de stärkt sin roll utanför de egna gränserna. Delar av vänstern har dragit sitt strå till stacken genom att plädera för identitetspolitik och särlagstiftning. I strävan att svartmåla USA har man legitimerat islamism. Den antirasistiska kampen är högst relevant och viktig, men har kidnappats av grupper som företräder en antidemokratisk kollektivism. Hårdvalutan på den allt mer stigmatiserande identitetspolitiska marknaden är kränkthet. Det är numera viktigare vem som framför en åsikt än vad som sägs. Genom att åberopa en kränkt etnisk och religiös autenticitet kan man göra anspråk på kollektiva rättigheter. Demokrati innebär inte en rätt att aldrig känna sig kränkt, men däremot en rätt att inte bli berövad sina medborgerliga friheter. Med andra ord får vi hacka i oss att alla inte uppskattar eller stöttar våra fria val. Vi får klä oss hur vi vill, men vi kan inte ta för givet att andra måste anpassa sina regler till vårt klädval. Lika lite som jag kan hävda en rätt att gå in i moskén i bikini, lika lite kan jag hävda en rätt att bära burka på arbetsplatsen. Men islamisterna vill lagstifta bort kränkningar mot islam. Paradoxen är att i takt med att islams makt ökar i västvärlden, så blir det svårare för muslimer att använda sig av den liberala rättigheten att kritisera religioner. Västledare vänder sig till företrädare för organiserad islam för att nå den del av befolkningen som har en bakgrund i muslimska länder. Så har skett i samtliga europeiska nationer. Även i Sverige. Min familj har representerats av personer som Helena Benaouda, Abd al Haqq Kielan och tidigare även den numera uttalade islamisten Mohamed Omar. Av Sveriges 400 000 personer som definieras som muslimer vågar jag hävda att de flesta inte har en aning om vilka dessa företrädare är. Ingen kan representera alla, men dessa personer ges inflytande och utrymme i kraft av att de uppfattas som företrädare för ett muslimskt kollektiv. Men vem har valt dem? De framför jämt muslimers, oftast kränkta, känslor och åsikter. Att ledande politiker vänder sig till religiösa auktoriteter för att kommunicera med hundratusentals svenskar i landet tyder på att våra politiska ledare, oavsett partitillhörighet, tror att gruppen av muslimer är liktydig med ortodoxt troende muslimer. De flesta som blivit påklistrade den islamiska identiteten har flytt från religiösa krafter och regimer. Muslimer förhåller sig till islam som de flesta kristna i Sverige förhåller sig till kristendomen och är fullt kapabla att föra ett öppet och demokratiskt samtal där individer representerar sig själva. Det finns lika många tolkningar av islam som det finns muslimer i Sverige. Hur många svenskar vill bli representerade av Ulf Ekman i Livets ord? Är tanken komisk? Tänk då igen, för det är exakt det som händer mig, min familj och mina vänner som flytt islamiska diktaturer. De ledare som i olika politiska sammanhang får representera landets muslimer speglar på många sätt den bild som stora delar av det politiska och kulturella etablissemanget har av muslimer. En person som inte visar religionen islam något större intresse ses inte som en riktig muslim. Redan 1999, två år före 11 september, lade Pakistan i FN det första förslaget till en resolution mot blasfemi som skulle förbjuda kränkningar av islam. Sedan dess har 15 resolutioner antagits för att förhindra kränkningar av religion i allmänhet och islam i synnerhet. Irland antog en ny lag mot blasfemi den 23 juli. I kölvattnet av islamistiska krav på lag mot blasfemi vädrar de andra religionerna morgonluft. De senaste tjugo åren har olika politiska islamistiska krafter lyckats skapa en självcensur på redaktioner, bokförlag, teatrar och operahus. Resolutionerna som antagits i FN är inte juridiskt bindande, men ger legitimitet åt islamiska regimer att förtrycka den egna befolkningen i religionens namn. Vem vågar stå emot de aggressiva, högljudda och ständigt kränkta islamisterna i deras angrepp på liberala värden? Den skarpaste kritiken mot islamiseringen av den fria världen kommer från dem som inte tar demokratin för given och som därför förstår värdet av de medborgerliga friheterna, där yttrandefriheten är en av de viktigaste. Yttrandefrihet är de levandes möjlighet att hävda sina rättigheter. I söndags förenades en grupp islamister och nazister i en demonstration till stöd för mullorna i Iran och terrororganisationer som Hamas och Hizbollah. Motdemonstranterna på andra sidan Sergels torg var dubbelt så många och tydliga i sitt avståndstagande från islamismen. Gruppen bestod av personer med iransk, kurdisk och irakisk bakgrund. Men var fanns representanterna för det svenska politiska etablissemanget? Borde de inte ha varit på plats för att försvara de medborgerliga fri- och rättigheterna? Dilsa Demirbag-Sten journalist och författare


Summary: Journalist i niqab-debatten: Vem vågar stå emot de högljudda och ständigt kränkta islamisterna i deras angrepp på liberala värden? En demokrati ska inte diktera för individen hur hon ska gå klädd, men arbetsgivare kan kräva att anställda på sin arbetstid först och främst är där i egenskap av sin profession, inte konfession. Lika lite som jag kan hävda en rätt att gå in i moskén i bikini, lika lite kan jag hävda en rätt att bära burka på arbetsplatsen. Kraven på religiöst motiverade undantag från klädkoder ingår i en större global trend där islamister flyttat fram sina positioner. Sedan de iranska mullornas fatwa mot Salman Rushdie 1989 har politisk islam idkat utpressning mot den fria världen, skriver Dilsa Demirbag-Sten.

Frågan om religionens roll i det offentliga rummet har aktualiserats i Sverige. Igen. Alia Khalifa är en ung kvinna som studerar till barnskötare på Åsö vuxengymnasium i Tensta. Hon kräver att få bära den heltäckande niqaben, som täcker allt utom ögonen, i klassrummet. Rektorn har påpekat att skolan förväntar sig att elever ska kunna identifiera sig och kommunicera med de andra eleverna och motsätter sig bärande av den islamiska niqaben. Slöjan är den viktigaste symbolen för islamistiska krafter, vilket blev tydligt i debatten om ”Halal-TV” och förslag på burkaförbud i Danmark. Burkan är ett av de mest bisarra uttrycken för den vilja till kontroll över kvinnans sexualitet och reproduktion som är central för de stora religionerna. En demokrati ska givetvis inte diktera för individen hur hon ska gå klädd, men arbetsgivare kan kräva att anställda på sin arbetstid först och främst är där i egenskap av sin profession, inte konfession. Kockar måste bära kockmössa av hygienskäl, poliser får inte bära politiska symboler på uniformen, och programledare inom public service ska inte bära religiösa eller politiska symboler. Kraven på religiöst motiverade undantag från klädkoder ingår i en större global trend, där islamister har flyttat fram sina positioner. Sedan de iranska mullornas fatwa mot Salman Rushdie 1989 har politisk islam idkat utpressning mot den fria världen. Det som förenar de olika islamistiska organisationerna och regimerna är föraktet för liberala värden. Genom att ständigt skuldbelägga västvärlden för allt ont som hänt mänskligheten har regimerna i länder som Iran, Saudiarabien, Jemen, Algeriet, Syrien och många andra diktaturer, intagit en roll som offer, och genom företrädare bosatta i framför allt Europa har de stärkt sin roll utanför de egna gränserna. Delar av vänstern har dragit sitt strå till stacken genom att plädera för identitetspolitik och särlagstiftning. I strävan att svartmåla USA har man legitimerat islamism. Den antirasistiska kampen är högst relevant och viktig, men har kidnappats av grupper som företräder en antidemokratisk kollektivism. Hårdvalutan på den allt mer stigmatiserande identitetspolitiska marknaden är kränkthet. Det är numera viktigare vem som framför en åsikt än vad som sägs. Genom att åberopa en kränkt etnisk och religiös autenticitet kan man göra anspråk på kollektiva rättigheter. Demokrati innebär inte en rätt att aldrig känna sig kränkt, men däremot en rätt att inte bli berövad sina medborgerliga friheter. Med andra ord får vi hacka i oss att alla inte uppskattar eller stöttar våra fria val. Vi får klä oss hur vi vill, men vi kan inte ta för givet att andra måste anpassa sina regler till vårt klädval. Lika lite som jag kan hävda en rätt att gå in i moskén i bikini, lika lite kan jag hävda en rätt att bära burka på arbetsplatsen. Men islamisterna vill lagstifta bort kränkningar mot islam. Paradoxen är att i takt med att islams makt ökar i västvärlden, så blir det svårare för muslimer att använda sig av den liberala rättigheten att kritisera religioner. Västledare vänder sig till företrädare för organiserad islam för att nå den del av befolkningen som har en bakgrund i muslimska länder. Så har skett i samtliga europeiska nationer. Även i Sverige. Min familj har representerats av personer som Helena Benaouda, Abd al Haqq Kielan och tidigare även den numera uttalade islamisten Mohamed Omar. Av Sveriges 400 000 personer som definieras som muslimer vågar jag hävda att de flesta inte har en aning om vilka dessa företrädare är. Ingen kan representera alla, men dessa personer ges inflytande och utrymme i kraft av att de uppfattas som företrädare för ett muslimskt kollektiv. Men vem har valt dem? De framför jämt muslimers, oftast kränkta, känslor och åsikter. Att ledande politiker vänder sig till religiösa auktoriteter för att kommunicera med hundratusentals svenskar i landet tyder på att våra politiska ledare, oavsett partitillhörighet, tror att gruppen av muslimer är liktydig med ortodoxt troende muslimer. De flesta som blivit påklistrade den islamiska identiteten har flytt från religiösa krafter och regimer. Muslimer förhåller sig till islam som de flesta kristna i Sverige förhåller sig till kristendomen och är fullt kapabla att föra ett öppet och demokratiskt samtal där individer representerar sig själva. Det finns lika många tolkningar av islam som det finns muslimer i Sverige. Hur många svenskar vill bli representerade av Ulf Ekman i Livets ord? Är tanken komisk? Tänk då igen, för det är exakt det som händer mig, min familj och mina vänner som flytt islamiska diktaturer. De ledare som i olika politiska sammanhang får representera landets muslimer speglar på många sätt den bild som stora delar av det politiska och kulturella etablissemanget har av muslimer. En person som inte visar religionen islam något större intresse ses inte som en riktig muslim. Redan 1999, två år före 11 september, lade Pakistan i FN det första förslaget till en resolution mot blasfemi som skulle förbjuda kränkningar av islam. Sedan dess har 15 resolutioner antagits för att förhindra kränkningar av religion i allmänhet och islam i synnerhet. Irland antog en ny lag mot blasfemi den 23 juli. I kölvattnet av islamistiska krav på lag mot blasfemi vädrar de andra religionerna morgonluft. De senaste tjugo åren har olika politiska islamistiska krafter lyckats skapa en självcensur på redaktioner, bokförlag, teatrar och operahus. Resolutionerna som antagits i FN är inte juridiskt bindande, men ger legitimitet åt islamiska regimer att förtrycka den egna befolkningen i religionens namn. Vem vågar stå emot de aggressiva, högljudda och ständigt kränkta islamisterna i deras angrepp på liberala värden? Den skarpaste kritiken mot islamiseringen av den fria världen kommer från dem som inte tar demokratin för given och som därför förstår värdet av de medborgerliga friheterna, där yttrandefriheten är en av de viktigaste. Yttrandefrihet är de levandes möjlighet att hävda sina rättigheter. I söndags förenades en grupp islamister och nazister i en demonstration till stöd för mullorna i Iran och terrororganisationer som Hamas och Hizbollah. Motdemonstranterna på andra sidan Sergels torg var dubbelt så många och tydliga i sitt avståndstagande från islamismen. Gruppen bestod av personer med iransk, kurdisk och irakisk bakgrund. Men var fanns representanterna för det svenska politiska etablissemanget? Borde de inte ha varit på plats för att försvara de medborgerliga fri- och rättigheterna? Dilsa Demirbag-Sten journalist och författare Islamism Islamism, förstått som politisk islam, är en bred politisk rörelse med olika förgreningar, vilka huvudsakligen uppstått på 1900-talet. Den förenar en puritansk syn på religionen med modernt västerländskt, politiskt idéstoff. Inom den islamistiska rörelsen finns såväl moderata partier som extremistiska militanta grupper. Islam är ett arabiskt ord som betyder lydnad och överlämnande, det vill säga ett totalt överlämnande av sig själv åt Guds vägledning. Källor: Wikipedia, islamguiden.com