Summary: Regeringen underskattar de offentliga utgifterna fram till 2020 och överskattar då den långsiktiga hållbarheten i de offentliga finanserna. Regeringen bortser därmed hur förändringar i befolkningens storlek och ålderssammansättning påverkar kommunernas utgifter för vård, skola, och omsorg, skriver Riksrevisionen.

Riksrevisionen har sedan 2008 årligen granskat hur regeringen tillämpar det finanspolitiska ramverket i budgetpropositionerna. I år publiceras granskningen för första gången innan beslutet om nästa års budget tas i riksdagen. Riksrevisionen har i granskningen av budgetpropositionen för 2017 som publiceras i dag gjort följande iakttagelser: 1. Regeringen underskattar de offentliga utgifterna fram till 2020. Regeringen förutsätter i sin prognos att kommunerna i enlighet med det finanspolitiska ramverket efterlever kravet på budget i balans. Vidare förutsätter regeringen att de kommunala skattesatserna är oförändrade och att statens bidrag till kommunerna ligger fast. Ingen hänsyn tas därmed till hur förändringar i befolkningsstorleken och dess sammansättning i olika åldersgrupper kommer att påverka kommunernas utgifter för vård, skola och omsorg fram till 2020. Om regeringens prognos skulle realiseras kommer det att kräva betydande neddragningar i den kommunala välfärden fram till 2020. Om kommunernas utgifter i stället ska kunna svara mot hur befolkningsstorleken och ålderssammansättningen förändras behöver de öka med 50 miljarder kronor utöver vad som ligger i regeringens prognos fram till 2020.   Riksrevisionen menar inte att regeringens prognos är formellt felaktig eftersom den i enlighet med budgetprocessens riktlinjer ska utgå från de regler och beslut som nu gäller samt förslagen i budgetpropositionen. Däremot menar Riksrevisionen att den demografiska utvecklingen pekar på så stora utmaningar och behov av prioriteringar de närmsta åren att dessa borde ha redovisats tydligt i budgetpropositionen. Om ambitionen är att kommunerna ska kunna behålla dagens välfärdsnivå 2020 så krävs en höjning av kommunalskattesatsen med i genomsnitt 2 procentenheter. Alternativt måste statsbidragen till kommunerna höjas med 50 miljarder kronor. 2. Svårt att hitta stöd för ofinansierade åtgärder 2017. I budgetpropositionen föreslår regeringen åtgärder motsvarande 17 miljarder kronor som inte är finansierade. Det finanspolitiska ramverket ger inget stöd för den försvagning av det offentliga sparandet som dessa skapar. Regeringen använder det så kallade strukturella sparandet som en indikator på om överskottsmålet nås. I regeringens prognos ligger det strukturella sparandet 2017 under både nuvarande överskottsmål på 1 procent av BNP och det nya föreslagna målet på 1/3 procent av BNP. Samtidigt bedömer regeringen att konjunkturläget 2017 är något starkare än normalt. Utifrån riktlinjerna i det finanspolitiska ramverket bör regeringen i en sådan situation normalt vidta åtgärder som stärker och inte försvagar det strukturella sparandet. Även om de fortsatt temporärt höga migrationskostnaderna räknas bort, vilket är rimligt, sjunker det strukturella sparandet 2017. 3. Utgiftstaken stödjer inte överskottsmålet. Ett syfte med utgiftstaken, som är en del av det finanspolitiska ramverket, är att de ska bidra till en utgiftsutveckling som är förenlig med överskottsmålet. Marginalerna upp till utgiftstaken är mycket stora de kommande åren. Regeringen skriver i budgetpropositionen att taken ska ge en anvisning om vad regeringen anser vara en välavvägd utgiftsnivå på sikt. Samtidigt anförs att taken inte ska ses som utgiftsmål. Riksrevisionen menar att detta förhållningssätt skapar otydlighet i finanspolitiken. Om marginalerna inte används för att öka utgifterna innebär det att taken är så högt satta att de helt tappar sin styrande verkan. Om marginalerna i stället tas i anspråk för att till exempel motverka den välfärdsänkning eller kommunala skattehöjning som förändringen i befolkningen och dess ålderssammansättning annars medför uppstår ett behov av statliga skattehöjningar. Om hela den tillåtna marginalen används fram till 2019 krävs 45 miljarder kronor i ökade skatteintäkter om det nya föreslagna överskottsmålet ska nås. Riksrevisionen lägger ingen värdering på utgiftstakens nivåer. Det är en politisk fråga. Däremot bör regeringen motivera utgiftstakens nivåer bättre genom att redovisa hur olika strategier för marginalernas användande påverkar bland annat möjligheten att möta den kommunala utgiftsökning som befolkningsökningen och dess förändrade ålderssammansättning medför samt konsekvenserna för skattepolitiken. 4. Regeringen överskattar finanspolitikens långsiktiga hållbarhet. Regeringen bedömer att finanspolitiken är långsiktigt hållbar även när man blickar flera decennier framåt i tiden och tar hänsyn till hur demografin förändras. Dagens standard i det offentliga åtagandet kan enligt regeringen upprätthållas långt fram i tiden vid oförändrade skatteregler. Riksrevisionens granskning av regeringens hållbarhetsberäkning visar dock att den förutsätter en väsentlig försämring i den kommunala välfärden fram till 2020 till följd av förändringar i befolkningsstorleken och dess ålderssammansättning. Den förutsätter dessutom att olika bidrag sjunker i förhållande till den allmänna lönenivån fram till 2020. Konjunkturinstitutet och EU-kommissionen utgår i stället i sina kalkyler från att just dagens välfärd ska upprätthållas i framtiden utan höjda skatter och kom i våras tvärtemot regeringen fram till att finanspolitiken inte är långsiktigt hållbar. Det offentliga sparandet har stärkts väsentligt sedan dessa bedömningar gjordes bland annat till följd av nya regler på migrationsområdet. Men det faktum att regeringen inte utgår från dagens välfärdsnivå utan den i prognosen försämrade välfärdsnivå som gäller från och med 2020 gör att regeringen överskattar finanspolitikens hållbarhet. 5. Stora offentligfinansiella risker omgärdar finanspolitiken. Riksrevisionen menar att budgetpropositionen och även vårpropositionen borde innehålla ett särskilt avsnitt som tar upp aktuella större risker som omgärdar finanspolitiken i ett 10–15-årsperspektiv och som om de realiseras kan bidra till offentligfinansiella problem. Exempel på sådana är: ökad efterfrågan på offentligt finansierade välfärdstjänster, personalförsörjningsproblem inom framför allt kommun- och landstingssektorn men även inom försvaret, asylmottagning, behov av integrationsinsatser, det säkerhetspolitiska läget, ökande sjukskrivningar, fallande pensioner, ökande antal personer med garantipension eller äldreförsörjningsstöd, bostadssituationen och det finansiella stabilitetsläget med historiskt höga skulder och bostadspriser. Det är angeläget att regeringen beaktar dessa med avseende på vad de kan komma att kräva i behov av buffertar i de offentliga finanserna, prioriteringar och finansiering. Definition. Sparande Det offentliga sparandet är skillnaden mellan den offentliga sektorns inkomster och utgifter. Det strukturella sparandet är det offentliga sparandet vid ett tänkt normalt konjunkturläge, alltså när konjunkturens inverkan på de offentliga inkomsterna och utgifterna har räknats bort. Källa: Riksrevisionen. 22 november 2016 Läs fler artiklar på DN Debatt.


Bostadsminister Erikssons nya ABC

Summary: DN 21/11 2016. Splitternya svenska städer, byggda på hållbarhetens grund – det låter väl som en pigg idé för att lösa bostadsbristen? I förra veckan avslöjade bostadsminister Peter Eriksson (MP) regeringens planer för att förverkliga den nya visionen.

Splitternya svenska städer, byggda på hållbarhetens grund – det låter väl som en pigg idé för att lösa bostadsbristen? I förra veckan avslöjade bostadsminister Peter Eriksson (MP) regeringens planer för att förverkliga den nya visionen. Men det var något som också klingade illvarslande bekant när ministern utvecklade sina tankar om projektet på en presskonferens. Något nytt Brasilia i Norrlands inland blir det inte, försäkrade han visserligen. Tur det. Saken gäller främst storstadsregionerna, där bostadskön ringlar lång och budgivningen på villor och bostadsrätter fortsätter att klättra mot skyn. Platser längs Svealandsbanan sades vara särskilt intressanta. Tanken är att bygga nya orter som motsvarar en mindre kommun, vilket lär betyda 10 000–20 000 invånare. Bostäder såväl som arbetstillfällen ska enligt ministern finnas på plats. Den nya samordnaren Johan Edstav har fått uppdraget att sondera terrängen, prata med kommunerna och rapportera tillbaka till regeringen nästa sommar. Han tillade att de nya städerna också ska ha ordentlig service. Ja: Arbete, bostad, centrum, alltså. Regeringens nybyggarvision påminner faktiskt om den funktionalistiska utopin – abc-staden – som har satt avtryck i många av Stockholms förorter men som nästan aldrig har förverkligats. Bostäderna från projekten står kvar, men jobben och centrumlivet rättade sig aldrig efter politikernas och arkitekternas order. Resultatet – det var också del av motivet – blev en utglesning av den verkliga staden som senare generationer har fått lida av. Peter Eriksson bedyrar att man ska bygga nya samhällen snarare än förorter, men det är sannerligen lättare sagt än gjort. Dagens Industri (18/11) rapporterar att samordnaren bland annat ska titta på Läggesta, en tågstation och parkeringsplats i Strängnäs kommun. Exemplet bådar inte gott. Visst finns här plats. Men med regionaltåget tar det 40 minuter till Stockholms central. Nuvarande avgångar är glesa. Lilla Mariefred ligger närmast, men det är långt till annan service. Bara på mycket lång sikt går det – kanske – att förverkliga visionen om en fungerande stad med allt vad det innebär av människor, kommunikationer och samhällsfunktioner på en sådan plats. Att Metropolen Läggesta skulle vara svaret på bostadsbristen är önsketänkande. Inte ens om regeringens alla samordnare hjälps åt kan de lösa koordineringsproblemen som det medför att försöka etablera en ny stad i den sörmländska skogen: Många ska vilja flytta dit ungefär samtidigt, service som skola behöver tajmas. Många flaskhalsar måste öppnas parallellt med varandra. Historiskt är det staten som har fått stå för den överhängande risken att lägenheter står tomma. Abc-byggen och senare miljonprojekt i Stockholm är inga uppmuntrande erfarenheter i det avseendet. På bostadsminister Eriksson lät det nästan som att nya städer är en gratislunch, men det är det knappast. Vari det ”hållbara och innovativa” ligger i miljöpartistens plan är dessutom inte uppenbart. Den moderna forskningen betonar att man ska bygga tätt och i stora enheter för att uppnå grön effektivitet. Ungefär 50 000 invånare krävs för att bilda en ”hållbar” ort. Framtidens eventuella Läggestabor riskerar att bli starkt beroende av bil, fast trängseln i Stockholmsregionen behöver minska. Enligt Boverket aktuella prognos behöver det byggas 710 000 nya bostäder de kommande tio åren. Åtskilliga Linköping och Lund, alltså. Ett riktigt miljonprojekt om man ser till numerären. Den uppgiften behöver partierna ta på allvar, men gamla misstag måste undvikas. Behöver vi nya städer i Sverige? Sannolikt inte. Det går att bygga nära de befintliga stadskärnorna. Göteborg kan definitivt förtätas, och även Stockholm kan tränga ihop sig. Marken finns, fast det krävs politiskt mod att använda den. Ett trovärdigt miljonprojekt för 2000-talet handlar om att stärka storstäderna, inte att skapa satelliter runt dem. Ut på en vindpinad slätt, suckade stockholmarna när delar av innerstaden revs och människor tvingades längre ut på tunnelbanelinjerna. Då var idealet en gles stad. Det är det inte längre. Bostadspolitiken handlar om skatterna, hyresregleringen och marken. Staten behöver ta ett kliv fram i planeringen och fortsätta se över lagstiftningen. Men att etablera nya städer framstår som ett stickspår. 21 november 2016 Läs fler artiklar. Till DN:s ledarsida


Klassisk vintersport i norska Geilo

Summary: Ta tåget till norska Geilo för en vintervecka. En färd längs anrika Bergensbanan leder rakt in i två alpina skidområden, på gränsen till Hardangervidda. Här väntar utmanande pister och avkopplande turåkning.

Det bästa sättet att närma sig skidorten Geilo i norska Hallingdal är med tåg. Efter drygt tre timmar längs Bergensbanan från Oslo är det dags att kliva av, för att hamna mitt i två alpina skidområden som gränsar till varsin nationalpark. Den anrika tågsträckan har i mer än hundra års tid transporterat turister till den populära skiddestinationen. Geilo passar perfekt för barnfamiljen som vill göra lite av varje under en intensiv skidvecka eller långweekend. Här finns mer än 35 km pist och mängder av väl preparerade längdskidspår högt upp i fjällterrängen. Orkar du ta morgontåget från Oslo kan du stå på skidorna redan vid lunchtid. Ta Geiloheisen upp på Geilohovdas topp, och glid sedan vidare till de soldränkta pisterna allra längst i väster, med vida vyer över Hardangerviddas oändliga fjällplatå. Marie Pay från Laholm åker snowboard i en av branterna. Hon är på väg att flytta hit just för skidåkningens skull. – Förra året arbetade jag som skidlärare här och blev så pass förtjust att jag nu bestämt mig för att bli kvar. Det är naturen och den varierade skidåkningen som drar. Och så förstås närheten till nationalparkerna Hardangervidda och Hallingskarvet. – Dessutom är tempot lugnt i Geilo. Inte samma partyröj som i Hemsedal. Här går friluftslivet i första hand. Men det är inte bara skidåkning i fokus för henne. Marie nämner även aktiviteter som snowkiting, fjällcykling och hundspann. Fränz Siebenaller och Loic Schweicher från Luxemburg testar att köra hundspann. De ägnar en förlängd weekend åt att nosa på Hardangervidda med både skidor och snöskor. – Men hundspann har vi aldrig tidigare provat på. Kul att få köra själv dessutom, hojtar Fränz där han står beredd bakom sitt koppel av skällande Alaskan huskys och med Loic i släden. Hundskallen tystnar när vi väl är i rörelse och nu gäller det som förare att hålla koll på både spår och spann. Med sex hundar vardera går det undan. – Rena muskelpaketen, konstaterar killarna från Luxemburg när vi några timmar senare är tillbaka. Nästa morgon beger jag mig till Hallingskarvets nationalpark för längdskidåkning. När liftarna väl öppnat är vi flera entusiastiska turglidare som tar Fjellheisen upp på närmare 1.200 meter höga Havsdalshovda. Från toppen utgår mer än 20 mil skidspår kring mäktiga Hallingskarvet, som mäter 1 933 meter över havet. (Med hundspann i vilda Skurdalen. Foto: Cenneth Sparby) Det går att göra både längre och kortare skidutflykter, med egen matsäck i ryggsäcken. Men det går också att äta lunch eller fika vid någon av de bemannade raststugorna längs spåren. Tydliga informationstavlor anger både riktning och längd. Varje dag pistas dessutom spåren både för skejt och klassisk åkning. – Vi gillar att kombinera alpint och längd, säger Anna och Ann-Kristin Josefsson från Göteborg som ska ta en förmiddagstur i Havsdalen för att efter lunch ägna sig åt pisterna. Det bästa med Geilo är just variationen, menar de båda. Att kunna åka slalom på bägge sidor av dalgången och även nyttja liftarna för att snabbt nå längdskidspåren. – Dessutom liknar ju Geilo mer en genuin alpby, med flera mysiga krogar och kaféer. Det är en hel del hurtfriska norrmän på glid denna soliga morgon, med klassisk anorak, hemstickade toppluvor och knickers. Jannike och Karl-Erik Foss, som haft stuga i Geilo i mer än 50 år, tar oftast tåget hit från Bergen. Även om de åker en hel del alpint fortfarande är det uteslutande turåkning som gäller under vårvintern. – I dag blir det en kortare sväng på ett par mil, för vi tänker gräva en solgrop och bara njuta ett par timmar efter lunchen. Det självklara afterskistället för många är Havsdalskroa. Här möts både alpinåkare och längdfantaster efter skiddagen. En lagom stillsam tillställning under vardagarna, med eftermiddagssol och ibland livemusik från utomhusscenen. Den mer stilfulla varianten svarar Dr Holms för nere i byn, där man lockar med champagnebar och jakttroféer på väggarna. Geilo utmärker sig också som kulinarisk by med en handfull riktigt bra och prisvärda restauranger. Två som sticker ut lite extra är Hallingstuene och EKTE. Den förstnämnda finns dessutom med i 2016 års upplaga av White Guide Nordic. På Hallingstuene är det förfinad ”kortrest” mat som gäller. De tre rummen är inredda med allmogemöbler från Hallingdal, som mer ger en känsla av ombonad fjällstuga. Maten har klart vildmarksprägel där den örtbakade öringen och det grillade ripbröstet sticker ut lite extra. Men börja gärna i vinbaren en trappa ner. Här är chansen stor att du träffar krögaren Frode Aga som mer än gärna bjuder in dig på en titt och ett smakprov i den omfångsrika vinkällaren. Läs mer: Schladming – en skidortsklassiker som blir bättre med åren Geilo Geilo, på gränsen till nationalparkerna Hardangervidda och Hallingskarvet, är en av Norges äldsta skidorter. Byn har två alpina skidcenter, med totalt 39 pister, 17 liftar samt flera barnområden och terrängparker. Höjdskillnaden ligger på närmare 400 meter. Ett liftkort för 6–8 dagar kostar 1 830 kr för vuxna. Barn 7–15 år samt senior 62–79 år 1 435 kr. I regionen finns 50 mil av preparerade spår, för både klassiskt och skejt. För att åka längd i spårsystemet behövs inget spårkort. Det är gratis. Resa hit Res med tåg från Stockholm och Göteborg till Oslo, för vidare färd med Bergensbanen till Geilo. Reser du från Malmö är det smidigast att flyga från Köpenhamn. Norwegian och SAS har t/r-biljetter från dryga tusenlappen. Fortsätt sedan med tåg från flygplatsen (byte på Oslo Central) eller hyrbil. Resan från Oslo tar drygt fyra timmar. Tågresan mellan Stockholm-Geilo, alternativt Göteborg-Geilo kostar från drygt 800 kr t/r. Bo Det finns ett stort urval av olika boenden, från enklare bed-and-breakfast och campingstugor via lägenheter och fjällhus till större, resortliknande hotell. Lyx Dr Holms Hotel Anrikt boende med bästa läge. Gångavstånd från tåg och liftar. Stilfull after-ski, bowling och stor spaavdelning med asiatisk touch. Dubbelrum med frukost från 900 kr per person. www.drholms.no Mellan Vestlia Resort vid Geilo skisenter är mer av en resort, med både stor familjebadanläggning och spacenter. Här finns både hotellrum och lägenheter. Helgerbjudanden från 2 500 kr per person, med boende i dubbelrum fre–sön och halvpension för två personer. Åldrarna 5–15 år från 1 100 kr per person. Fri entré till äventyrsbad och lekland. www.vestlia.no Budget Ustedalen hotel och resort, med ski in-ski out, ligger nära både pister och spår. 800 meter till centrum. Här finns även kafé, restaurang, simbassäng och bastu. Nyrenoverade dubbelrum och även nybyggda lägenheter med eget kök från 950 kr för två pers, 1 200 kr för fyra personer. www.ustedalen.no Äta Lyx Hallingstuene Finns med i White Guide Nordic, och satsar på ”kortrest” mat i stilfull tappning. Ren, röding och strandkrabba är några av delikatesserna. www.hallingstuene.no Mellan EKTE Restaurant och Smakeri Ligger mitt i centrum och lockar med vilda rätter som älgcarpaccio och renhamburgare på menyn. Omfattande ölsortiment från norska mikrobryggerier. www.ekterestaurant.no Budget Havsdalskroa Här serveras Geilos bästa pizza. Vedugnsgräddad, och med både älg, ren och lokal ost som ”pålägg”. Perfekt för lunch. Ligger mitt i pistriket. www.geiloholiday.no/skisenter/spisesteder/havdalskroa Mer att göra I Geilo finns tre spahotell – på Vestlia, Dr Holms och Highland Hotel. Dessutom kan du ägna dig åt hundspannskörning, vintercykling, snowkiting, kälkåkning och slädturer med häst. www.geilo.no Direktbuss från Gardemoen Passa på att kombinera Geilo-äventyret med ett par dagar i Hemsedal. Det tar drygt en timme med bil till den alpina skidorten, som vid flera tillfällen blivit utsedd till Norges mest kompletta vinterdestination. Du åker skidor från tre branta fjälltoppar med en handfull mjölksyrestinna svarta pister, liksom en drös familjevänliga glidarbackar. 20 liftar, närmare 50 pister och en fallhöjd på hela 810 meter borgar för intensiva skiddagar i högalpin miljö. Anläggningen har också Norges största barnskidområde. För längdskidåkaren finns goda turmöjligheter, med mer än 20 mil spår i området. Familjen Ekehage har rest hit från Trollhättan för en kortsemester. – Vi föredrar Hemsedal framför våra Sälenfjäll, främst för den högalpina känslan. Det är ju dessutom klart närmare för oss, konstaterar Sverker Ekehage. – Dessutom är pisterna långa och varierade, säger hustrun Marie och får nickande medhåll av döttrarna Alice och Tindra. De tipsar också om Gröndalen, och Solheisen Skisenter, en mil väster om Hemsedal. Den familjevänliga anläggningen har tre liftar och fyra långa cruisingpister med eftermiddagssol. Liftkortet för Hemsedal gäller även här. Cenneth Sparby Ett liftkort 6–8 dagar kostar 2 026 kr för vuxna 16–64 år, ungdom 7–15 samt 65 år och uppåt 1 613 kr. Vill du veta mer om vad som finns att göra i Hemsedal med omnejd kika in på www.hemsedal.com www.skistar.com Stilfullt boende finner du på www.harahorn.no samt www.skarsnutenhotel.no Resa dit: Direktbuss från Gardemoens flygplats tar drygt tre timmar. För priser se www.nettbus.no


En offentlighet utan kropp

Summary: Tidningar lästes en gång i tiden på kaféer bland människor som samtalade med varandra. Men det som i gårdagens Europa var konkret riskerar i dag att lösas upp, rentav utplånas. Det gäller även fakta.

I Wien sitter jag ofta på kafé med mina tidningar, medveten om att tillsammans med likasinnade delta i en ritual som inte längre har någon betydelse. Ja – fortfarande en privat, men inte längre en samhällelig. Ändå är den tid inte så avlägsen då publiken i en sådan lokal med kaffe och in- och utländska tidningar var en viktig del av just samhällets offentlighet. Inte bara i Wien utan i hela Europa. Men så är inte längre fallet; visserligen kan jag vid borden i Sperl eller Jelinek upptäcka en eller annan tidningsläsare som är känd från det österrikiska offentliga samtalet, men ett kafé är inte längre en självklar del av denna offentlighet. Finns den fortfarande, finns den någon annanstans. I gårdagens Europa hade kaféet – och salongen – avgörande betydelse för framväxten av denna offentlighet. Här fanns första början till ett modernt civilsamhälle; en institution (ordet är inte för starkt) som vid sidan av parlamentet bidrog till att demokratisera samhället. Dess viktigaste förutsättning var tidningen. I den redovisades från en dag till en annan vad som hänt och vad som var nytt. Nästan alla europeiska tidningar av någon betydelse och ålder bär fortfarande med sina namn vittnesbörd om detta gemensamma ursprung: Dagens Nyheter är ett särskilt talande exempel. Dessa tidningar innehöll först och främst fakta utan hänsyn till om de var obehagliga eller ej. Uppgiften var att dokumentera världen som den var, inte som den borde vara. Fast också åsikter redovisades; dock på begränsat utrymme och klart deklarerade som just åsikter. Den outtalade, men underförstådda pakten mellan tidning och läsare var att läsarna skulle dra sina egna slutsatser av det faktaunderlag de försågs med. Ty offentligheten bestod långt mer i att dessa läsare bildade sig egna åsikter än i att tidningen skrev dem sina på näsan. När tidningen så småningom växte ut ur kaféet innebar det en dramatisk breddning och kvalitativ fördjupning av samhällets offentlighet. Hemmet ersatte tidningsläsarens kafé. Av de förra fanns oändligt fler än av de senare. Den prenumererade tidningen nådde varje hushåll som ville och hade råd, och stärkte sannolikt demokratin lika mycket som de lagar som antogs i parlamentet. Dunsen i brevlådan eller mot golvet – ofta klockan fem på morgonen, ibland ännu tidigare – blev ett ljud av samma betydelse för civilsamhället som ringande kyrkklockor för kristenheten. Det är ingen överdrift att påstå att dagen inte kunde börjas utan att tidningen först blivit någorlunda läst, oftast vid köksbordet, av den i familjen som först hade att skynda till jobbet. I en diktatur blir samma köksbord till offentlighetens sista barrikad. Ett eller annat kafé finns kanske kvar, men med vare sig tidningar eller kaffe värda namnet. Kring köksborden i Moskva, Prag eller Bukarest försvarades de sista resterna av det civila samhället, fakta i stället för ideologi, och i familje- eller vänkretsen röstades politbyråns dekret och den så kallade partilinjen ner. En svår, nära nog heroisk uppgift. Denna radikalt beskurna offentlighet var hänvisad till information ur tidningar fulla av lögner och av vanställda eller ur sitt sammanhang lösryckta fakta. Fanns här någon sanning, så enbart i form av fragment eller vad som råkade stå mellan raderna. Bara mödosamt kunde sådant fogas samman till vad som i bästa fall kanske någorlunda liknade världen. Men vid sådana köksbord överlevde ändå hoppet om den. I dag påstås att offentligheten flyttat ut på nätet. Kanske det. Säkert är väl bara att något slags offentlighet håller på att etablera sig där och som löst sig från det handgripliga rummet; kafé och kök har blivit till virtuell cyberrymd, en offentlighet så att säga utan kropp. Det fysiska mötet människor emellan har avskaffats och ersatts med ett anonymt tillstånd där ofta inte ens ett namn krävs för att kunna delta i samtalet. Vad som förr var konkret riskerar att upplösas, rentav utplånas, och detta gäller långt mer än kaffe och tidningar: också de fakta som förr var offentlighetens arbetsinstrument är hotade. Det handlar då inte längre om konventionell relativisering av fakta utan om deras förvandling till ingenting, till ett slags icke-fakta, motsvarande den kommunistiska diktaturens icke-personer, som när en dissident som Vaclav Havel behandlades som om han inte existerade. Men så öppnas samtidigt det offentliga rummet upp för en störtflod av åsikter, för en emotionalisering där hån, hat och mobbning förstör varje försök till samtal. Ingalunda vill jag idealisera mina för varje offentlighet numera betydelselösa kafésamtal i Wien. Men någon shit storm ägnar vi oss inte åt. Tålmodigt väntar jag på att grannen vid bordet bredvid ska bli färdig med Le Monde så att jag får ta över. Sedan växlar vi några kritiska meningar om hur också våra europeiska kvalitetstidningar störtat sig i en hysterisk inflation av spekulationer om vad Donald Trump kommer eller inte kommer att göra innan han ens fått chansen att göra någonting över huvud taget. Och enas om att den som lever får se. Dunsen i brevlådan blev ett ljud av samma betydelse för civilsamhället som ringande kyrkklockor för kristenheten. Richard Swartz är journalist, författare och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.


Susanne Ljung:Punkens tydligaste symbol dyker upp som ett solidaritetstecken

Summary: Att fästa en säkerhetsnål på kavajen eller tröjan har blivit ett sätt att visa stöd och sympati med de extra utsatta efter Brexitomröstningen och valet av Donald Trump.

Säkerhetsnålen är en av modets mest multifunktionella detaljer. Den kan inte bara fästa ihop plagg som bokstavligen håller på att gå upp i sömmarna, den kan också symbolisera både revolt och respekt. Det senare är något nytt. Från att ha varit punkens tydligaste symbol för att visa på viljan att sticka hål på gamla ideal, har säkerhetsnålen i dag i stället seglat fram som ett tecken på solidaritet. Att fästa en liten diskret säkerhetsnål som en sorts brosch på kavajslaget eller tröjan har blivit ett sätt att visa stöd och sympati med de människor som i dag är extra utsatta efter de politiska val som skett, i både Storbritannien och USA. Trenden började efter Brexit, då Storbritannien valde att lämna EU. Kort därefter skedde ett flertal attacker, både våldsamma och verbala, mot invandrare och färgade i landet. Rädslan växte. Det gjorde också empatin. Men hur skulle man visa den? En kvinna, som kallar sig för Alison och är bosatt i London, fick en idé. Varför inte använda sig av något enkelt och billigt som de flesta redan har hemma för att signalera att man är av det rätta virket, och redo att hjälpa till. På Twitter skrev hon: ”Jag gillar tanken på att fästa en säkerhetsnål, tom på innehåll, på kappan. En bokstavlig SÄKER nål!” Hashtaggen ”safetypin” spreds snabbt. Det gjorde också de sarkastiska kommentarerna. Många ansåg det larvigt, ett sätt för vita människor att försöka bli av med sina skuldkänslor. Det har emellertid inte hindrat säkerhets-nålarna från att nu dyka upp i USA. Att fästa en säkerhetsnål på kläderna är en protest mot valutgången, och en subtil signal om att man stöder dem som kommer att bli extra utsatta för Donald Trumps politik. Där lyder hashtaggen ”safetypinUSA”. Att säkerhetsnålen nu laddas med ett sympatiskt symbolvärde skulle säkert upphovsmannen till säkerhetsnålen, Walter Hunt, ha gillat. Han var en amerikansk uppfinnare, och en av de första som konstruerade en fungerande symaskin i mitten av 1800-talet. Men tanken på att denna effektiva maskin skulle komma att göra hundratals sömmerskor arbetslösa fick honom att överge idén. I stället kom en man vid namn Isaac Merritt Singer att kort därefter finslipa symaskinen, och göra sig en förmögenhet på densamma. Det gick rätt bra för Walter Hunt ändå. Han försörjde sig som fastighetsmäklare, och förbättrade en mängd befintliga saker, som spisar, pennor och skjutvapen på sin fritid. Kanske kan man beskriva honom som en sorts obetald Oppfinnarjocke. Men så hamnade han i ekonomisk knipa. Han blev tvungen att skaffa fram stålar snabbt. Medan han tänkte på hur det skulle gå till tvinnade han på en stråltråd – och tre timmar senare var säkerhetsnålen född. Den 10 april 1849 lämnade han in en patentansökan i New York om något nytt, en ”dress pin”. Det var en sorts dubbelnål med en spiralfjäder och ett litet knäppe som hindrade den från att glida iväg i klänningstyget. Till skillnad från liknande varianter var denna nål gjord i ett enda stycke av stål. En stadig konstruktion. Nålen böjde sig inte mot tyget. Patentet på sin säkerhetsnål sålde han för 400 dollar, det vill säga ungefär 100 000 kronor i dagens penningvärde, varefter företaget A. Meyers & Sons Corporation började tillverka den typ av små billiga säkerhetsnålar som vi använder oss av än i dag, på olika sätt. Susanne Ljung är journalist och programledare för det hyllade mode- och kulturprogrammet ”Stil” i Sveriges Radio. Hon medverkar i Lördagsmagasinet varje vecka. Den amerikanske musikern Richard Hell började i mitten av 1970-talet bära trasiga plagg som hölls ihop av säkerhetsnålar, och håret i spretiga testar. En distinkt och annorlunda look som inspirerade Malcolm McLaren till att, tillsammans med Vivienne Westwood, skapa den karakteristiskt trasiga stil som blev förknippad med Sex Pistols, och punkrörelsen i allmänhet. En av de säkerhetsnålar som Walter Hunt själv tvinnade av ståltråd finns i samlingarna på Museum of Modern Art i New York. Säkerhetsnålar har även använts inom konst. På den sista tavlan som den franske konstnären Marcel Duchamp gjorde, 1918, målade han en reva – en trompe l’œileffekt – som han sedan fäste tre riktiga säkerhetsnålar på. Han sade sig hata måleri. Därefter ville han bara spela schack.


Marine Le Pen: Vi står inför ett val mellan olika civilisationer

Summary: Marine Le Pen jublade efter Donald Trumps seger i USA: ”Folket kan, om folket vill”. Hon vill bli Frankrike president 2017, men får svårt att nå ända fram. Marine Le Pen leder Nationella fronten, ett parti som är en symbol för Europas allra mörkaste hjärta. DN:s intervjuar Marine Le Pen i Strasbourg och lyssnar på henne under möten i Frankrike och Belgien. Hon möter en målmedveten politisk ledare med siktet inställt bortom nästa års val. På vägen dit bryter Marine Le Pen med sin far, partiets grundare, och det gamla gardet.

Strasbourg, oktober 2016 Marine Le Pen sträcker fram handen. – Välkomna, säger hon och spricker upp i det där leendet som gör att Nationella frontens ledare kan se ut som en vänlig, men något distanserad, granne som hälsar på väg till bussen eller Ica. Hon tar emot på sjunde våningen i EU-parlamentets palats i Strasbourg, en pampig men samtidigt ranglig byggnad i glas. Kontoret är mörkt och minimalt, Marine Le Pen är lång och hennes gestalt dominerar genast hela rummet. Det är en av många fysiska likheter som hon har med sin far, Nationella frontens grundare Jean-Marie Le Pen. När hon slår sig ned bakom skrivbordet är det ett par veckor kvar till presidentvalet i USA. Marine Le Pen hoppas, men räknar inte med, att Donald Trump ska vinna. För egen del är hon väl förberedd. – Ja, absolut. Min för-kampanj har inletts och i samma stund som vi vet vilka våra motståndare är så – paff! – sätter vi i gång på allvar. Marine Le Pen trycker tummen i skrivbordet för att visa vad som händer om knappt tre månader. Motståndarnas kandidater i presidentvalet 2017 är inte ens utsedda. I slutet av november väljer de borgerliga franska Republikanerna sin kandidat i ett primärval. Socialisterna gör sitt val i januari nästa år. I början av februari trycker Marine Le Pen på knappen. Paff! Hon betraktar det som sedan ska hända, kampanjen inför presidentvalet, som något mycket speciellt. – Presidentvalet upprättar en nästan magisk relation mellan folket och kandidaten, förklarar Marine Le Pen. Det var så general de Gaulle ville ha det. – Det handlar inte i första hand om en kamp mellan politiska partier. Därför tror jag att Republikanerna och Socialisterna gör ett stort misstag när de utser sina kandidater som de gör. De bryter mot själva idén bakom presidentvalet. De andra partiernas primärval förmedlar känslan av att presidentkandidat, det kan många bli, anser Marine Le Pen. Hon känner sig utvald på annat sätt. Kommer hon att lyckas bättre än sin far? Det är den stora frågan inför valet 2017. Den politiska marken skakade i Frankrike 2002 när Jean-Marie Le Pen lyckades ta sig till andra omgången i presidentvalet. Han slog ut Lionel Jospin, Socialistpartiets ledare och landets dåvarande premiärminister. Ett förnedrande nederlag som Socialistpartiet knappt har hämtat sig från än. När sedan den borgerliga kandidaten Jacques Chirac ställdes mot Jean-Marie Le Pen i andra omgången, svalde Socialistpartiet stoltheten och uppmanade sina anhängare att rösta på Chirac, som vann stort. Nu vill Marine Le Pen inte bara få marken att skälva. Hon hoppas sätta i gång en politisk jordbävning. I de senaste opinionsmätningarna får hon mellan 25 och 30 procents stöd. Det innebär att hon kommer att ta sig till andra omgången. Den avgörande omgången blir svårare att vinna. I valet mellan Marine Le Pen och antingen Republikanernas eller Socialisternas kandidat är det fortfarande inte särskilt troligt att hon får en majoritet av de franska väljarna bakom sig. Mycket kan förstås hända fram till valet, och en hel del beror på vilka kandidater som övriga partier utser. Att USA har valt en president som står bakom många av Marine Le Pens idéer kan ge henne en skjuts framåt. Hon hoppas dessutom att den gamla motsättningen mellan höger eller vänster är på väg att försvinna, vilket möjligen stärker hennes position. – Den verkliga skiljelinjen går inte mellan höger och vänster, utan mellan de nationella och de som har en post-nationell vision. På ena sidan står de som anser att nationen är demokratins grund, på den andra de som tycker att det inte behövs nationer eller gränser och att vi ska ha ett överstatligt internationellt system av europeisk typ, hävdar hon. Marine Le Pen vill bli en ledare för hela det franska folket. Det kräver samtidigt att hon bryter med den person som hon alltid verkar ha stått nära. Sin far. Paris, november 1976 Marine Le Pen är präglad av en annorlunda uppväxt. Särskilt en dramatisk händelse tycks ha satt djupa spår. – Det som skedde var helt avgörande, tror Sophie Pedder, chef för tidskriften The Economists Pariskontor. Förra hösten fick Sophie Pedder en ovanlig möjlighet att följa Marine Le Pen på nära håll under flera månader. Resultatet blev ett djup-lodande porträtt som publicerades i våras. Det Sophie Pedder tror starkt bidrog till att Marine Le Pen långt senare gav sig in i politiken, och 2011 blev sin fars efterträdare som parti-ledare för Nationella fronten, skedde under natten till den 1 november för fyrtio år sedan. Plötsligt exploderade huset där den då åttaåriga Marine Le Pen bodde tillsammans med sin pappa, mamma och två äldre systrar. En kraftig sprängladdning smulade sönder stora delar av familjens bostad, men mirakulöst nog blev ingen skadad. Vem som låg bakom attentatet har aldrig klarlagts. – Den natten begrep hon att hennes far inte var som andra. Det innebar en stor chock, tror Sophie Pedder. Livet förändrades efter attentatet. Familjen flyttade till ett storslaget men mörkt gammalt palats som donerats till Jean-Marie Le Pen av en förmögen högerextremist. Skolflickan Marine Le Pen växte upp med en känsla av att vara utanför. Hon blev aldrig bjuden hem till kamraterna, eftersom deras föräldrar inte ville ha Jean-Marie Le Pens dotter i huset. Sophie Pedders intryck är att Marine Le Pen allt sedan dess har drivits av den ilskna energi som utmärker en ”verklig outsider”. Det är samtidigt paradoxalt. Hon har en mängd inflytelserika vänner och hör till en familj som ingår i den politiska klassen i Frankrike. – Det där intresserar mig verkligen. Marine Le Pen är en del av etablissemanget, men upplever sig som en outsider och hon har definitivt lidit av det. – Hon döljer inte heller att viljan att få revansch har varit och är en viktig kraft för henne i politiken, berättar Sophie Pedder. I tonåren fick Marine Le Pen vara med om nästa stora omvälvning. Mamman gav sig i väg med en annan man. Pappan hämnades genom att inte ge sin tidigare hustru en enda franc och hon gav i sin tur igen genom att låta sig fotograferas naken. De tre döttrarna ställde sig offentligt på pappas sida. Sophie Pedder beskriver en komplicerad men samtidigt nära relation mellan Jean-Marie och Marine Le Pen. – De är mycket lika. Mamman sa till mig: Marine är en kopia av sin far. Var det svårt för henne att bryta med honom? – Mitt intryck är att det var enormt smärtsamt. Det finns de som hävdar att brytningen var en del av en sedan länge utarbetad plan, men jag tror att det var mycket svårt. Marine Le Pen beundrar sin far. Ändå valde hon att sparka ut honom. Den 20 augusti 2015, efter ett fler timmar långt möte, meddelade Nationella frontens exekutivkommitté att Jean-Marie Le Pen, partiets grundare och hedersordförande, hade uteslutits. Partiordföranden var inte med på mötet, men det var definitivt Marine Le Pen som låg bakom beslutet. Bakgrunden var att Jean-Marie Le Pen hade gjort flera utspel som riktades mot dottern. Han hade bland annat upprepat att nazisternas gaskamrar bara var en ”detalj” i andra världskrigets historia, ett uttalande som han tidigare dömts för, eftersom det är förbjudet att förneka Förintelsen i Frankrike, och som dottern flera gånger tagit avstånd från. Jean-Marie Le Pen var djupt missnöjd med den nya väg som stakades ut för partiet han en gång var med om att starta. Han provocerade och utmanade sin dotter. Därför måste han bort. Brachay, september 2016 Ingen i Nationella fronten har glömt det som hände. Ett år efter brytningen präglas partiet fortfarande av uppgörelsen mellan far och dotter Le Pen, även om det inte talas särskilt öppet om sprickan. Det blir tydligt den här sommarvarma lördagen i början av september, när partiets ledare ska komma till byn Brachay i nordöstra Frankrike. Byn ligger i en dalgång mellan magnifika bokskogar och böljande franska åkrar. Omgivningarna ger ett sömnigt intryck, men den franska landsbygden är samtidigt mer levande än det mesta norr om Hässleholm. Byarna ligger tätt och det är inte svårt att hitta en öppen affär. I Brachay har dock det sista kaféet stängt. Här bor bara 57 människor, varav 46 är inskrivna i röstlängden. I takt med mjölkprisernas väg mot botten och allt annat som gör invånarna upprörda har Brachay förvandlats till Nationella frontens mest lojala fäste i Frankrike. I regionalvalet för ett år sedan röstade över 80 procent på Le Pens parti och i dag ska Nationella frontens ledare komma till byn. Hela Brachay har spärrats av. Polisbilarnas blåljus blinkar och det osar bränt fett av grillad korv över långborden som ställts upp vid bytorget. Michel Dissonnet står och väntar på att få lyssna på Nationella frontens ledare. – Marine är den enda vi kan lita på. Alla andra ljuger och bedrar oss. Hon har uteslutit sin far ur partiet. Är det rätt? – Ja… Det behövdes nog. Ta det här med homosexualitet. Vi bryr oss väl inte om vem som är tillsammans med vem? Äktenskapet är för man och kvinna, men i övrigt får människor älska vem de vill, säger Michel Dissonnet efter en stunds inledande tvekan. En bit bort från torget blir det samtidigt viss uppståndelse. Franska tv-team flockas kring ett äldre par som är på väg mot scenen där Marine Le Pen ska tala. Mannen och kvinnan bär på Nationella frontens fana. Den pryds med symbolen som har funnits med sedan partiet grundades 1972: En vriden flamma i rött, vitt och blått. Det italienska fascistpartiet MSI hade ett likadant emblem i italienska färger. De franska journalisterna frågar om paret protesterar mot Marine Le Pen, som inte vill ha med flamman i kampanjen inför 2017 års presidentval. – Är den förbjuden? undrar mannen som ser förvirrad och lätt omtumlad ut. Mumlet och leendena avslöjar att de flesta vet att Nationella frontens symboler inte längre är önskvärda. På valaffischerna inför presidentvalet 2017 finns varken flamman, familjenamnet Le Pen eller partiets namn. Bara en bild på en leende Marine som lovar ”La France apaisée”, att det ska bli lugn och ro i Frankrike under hennes ledning. Inte bara Marine Le Pens pappa ska bort, utan alla som inte hänger med i de nya svängarna. Gamla partiföreträdare rensas ut. Under sommaren 2016 fick fyrtio av Nationella frontens regionala avdelningar besök av partistyrelsens utsända. Sedan byttes tjugoen av de regionala partisekreterarna ut. Marine Le Pen vill ha lojala medarbetare. Nu kommer hon. Något försenad, men under stort jubel, stiger hon upp på scenen vid torget i Brachay och publiken skanderar. – Marine, Marine, Marine! Hon tar emot ovationerna och håller sedan ett ovanligt nedtonat tal. Hon kallar sig folkets advokat och förklarar att ingen – ingen! – ska få styra henne. Som Frankrikes president ska hon vara fri i förhållandet till alla: Bankerna, företagen, medierna och allt det som hon kallar för etablissemang. Hon ska till och med vara fri i förhållandet till sitt eget parti, lovar hon. Helt fri, utom i relationen till folket. Åhörarna applåderar, gång på gång. Den här gången talar Marine Le Pen också ovanligt mycket om kvinnors rättigheter. – Kvinnor har samma rättigheter som män. På gatan, på stränderna, överallt! Det blir stormande bifall. Utan att hon ens nämner burkinin, den omtvistade heltäckande baddräkten, förstår alla som lyssnar vad Marine Le Pens tal om kvinnors rättigheter handlar om. Bland alla vita kvinnor och män som samlats i Brachay står också två svarta män. De verkar vara lika entusiastiska som alla andra. En av dem heter Guy Deballe och han berättar att han tidigare var aktiv i Socialistpartiet. – Jag blev så besviken. Det var bara höjdarna som bestämde och Socialistpartiet har helt misslyckats med de stora utmaningar som Frankrike står inför. Det är bara Nationella fronten som på allvar försöker göra något åt allt som har gått snett. Men Nationella fronten grundades på uttalad rasism? – Ja, men alla har sin historia. Marine Le Pen har utvecklat Nationella fronten och i dag är det ett parti för alla franska medborgare, oavsett hudfärg. Vi vill alla försvara vårt land, vår nation, vår republik, säger Guy Deballe. Känner ni er hemma i partiet? – Absolut. Ni ser ju att jag är här med vänner. Det finns naturligtvis rasister i Nationella fronten, men de finns i alla partier. Lille, december 2015 Marine Le Pens plan för att förändra Nationella fronten handlar också om människor. Målmedvetet har hon försökt locka till sig personer som hon känner och litar på. – Hon vet definitivt vad hon vill, säger Eric Dillies. Han tar emot DN i Lille i december 2015. Eric Dillies leder kampanjen för Nationella fronten inför valet till den regionala församlingen i norra Frankrike och han är ungdomsvän med Marine Le Pen. – Jag har känt henne sedan hon var sexton år, berättar han. På den tiden trodde Eric Dillies verkligen inte att Marine Le Pen skulle ta över Nationella fronten. Hon verkade inte särskilt intresserad av politik, utan läste juridik efter gymnasiet och siktade på en karriär som advokat. Redan då var Eric Dillies aktiv i Nationella fronten, men lämnade partiet tio år senare. – Omkring 2007 höll partiet på att falla ihop. Jag tyckte inte att det kändes meningsfullt att vara kvar. Men Marine Le Pen hade bestämt sig för att satsa på politiken och hon övertalade mig att komma tillbaka. Varför gjorde hon det? – Hon ville bryta med det gamla gardet. Hon lyckades locka tillbaka mig och flera andra som ville förändra och göra Nationella fronten till ett mer modernt parti. På vilket sätt skulle det ske? – Marine har samma ståndpunkt som sin far i grundläggande frågor. När det gäller nationen och inställningen till republiken finns inga skiljaktigheter. Men handlar det om till exempel abort och homosexualitet hör hon till en annan generation, säger Eric Dillies. När Nationella fronten bildades 1972 var det ett extremt parti, längst ut på den nationalistiska högerkanten. Jean-Marie Le Pen var partiets första ordförande. Bland de sex ledamöterna i första styrelsen fanns flera framträdande franska antisemiter som hade samarbetat med nazisterna under and-ra världskriget och tidigare aktivister i OAS, den underjordiska organisation som hade försökt att stoppa Algeriets självständighet med metoder som terror, mord och attentat. I styrelsen ingick bland andra Pierre Bousquet, som deltagit i strider för division Charlemagne, den franska delen av tyska Waffen-SS, och journalisten Roger Holeindre, som varit aktiv i OAS. Marine Le Pen försöker nu kapa banden med den delen av partiets historia. Den uttalade rasismen och antisemitismen har suddats bort och ersatts av ren nationalism. Själv kallar hon sig patriot. Den franska sekulära republiken hyllas, och Marine Le Pen har dragit dess grundsatser allt längre. Franska medborgare ska – i princip – behandlas lika, oavsett hudfärg. Samtidigt ska multikulturalism i alla dess former bort. I Frankrike ska människor följa samma lagar och den sekulära franska statens budord – la laïcité – ska gälla alla. På offentlig plats ska inte bara burka vara förbjudet, utan också judisk kippa och stora kors, vilket upprör en hel del av partiets många katoliker. Hittills håller flertalet ändå tyst om det. Invandringen ska minska ”drastiskt”, heter det i partiprogrammet. Frankrike ska lämna euron, EU och försvarsalliansen Natos gemensamma befäl. Om Marine Le Pen väljs till president ska invånarna folkomrösta om EU – precis som britterna – inom sex månader. Jean-Marie Le Pen hyllade Ronald Reagans liberala ekonomiska politik. Dottern lyfter fram socialpolitiken. En lång rad reformer utlovas till fattigpensionärer och barnfamiljer – ”när statens finanser tillåter det”. Ett slags föräldralön ska till exempel införas och pensionsåldern sänkas för kvinnor som har fött minst tre barn. Nationella fronten säger fortfarande nej till samkönade äktenskap, men vill ha en lag för partnerskap. Partiets vice ordförande och Marine Le Pens nära förtrogna, Florian Philippot, döljer inte att han är homosexuell. Allt detta bidrar till att ge Nationella fronten en mer modern politisk profil än tidigare. Det är också en av förklaringarna till att regionalvalet 2015 blev en framgång. Då kom Nationella fronten först av alla partier i Nord-Pas-de-Calais, där Lille är centralort, och i ytterligare fem av landets tretton regioner. I den andra och avgörande omgången förlorade sedan partiet förstaplatsen överallt. Socialistpartiet uppmanade sina väljare att rösta på motståndarna, de borgerliga kandidaterna, i de regioner där Nationella fronten stod mot Repub-likanerna. Marine Le Pen nosade på makten i Lille. Nu vill hon nå ända fram, och inte bara i Frankrike – utan i hela Europa. Bryssel, september 2015 Terrorattentat i Paris, Bryssel och Nice. Strömmen av flyktingar som vandrade genom Europa för ett år sedan. Det senaste årets dramatiska händelser har utan tvivel stärkt Marine Le Pen och politiker som delar hennes övertygelser. Anhängare och sympatisörer tolkar utvecklingen som en bekräftelse på att Nationella fronten har haft rätt hela tiden. – Nu är jag här! Marine Le Pen får stormande applåder i Bryssel. Det är i början av september 2015 och Nationella frontens ledare har bjudits till den belgiska huvudstaden av Vlaams belang, ett systerparti som är en hängiven och trogen partner. Bänkarna i det flamländska parlamentets stora sal i Bryssel är proppfulla. Stämningen är laddad. Mötets budskap är svårt att missförstå. Banderoller i gult och svart, belgiska Flanderns färger, tapetserar salen: Stoppa massinvandringen. Upplös Schengen. Upprätta gränskontroller. Det mullrar i lokalen. Åhörarna stampar i golvet när Marine Le Pen börjar tala. – När Angela Merkel säger välkommen till 800 000 flyktingar innebär det inte att de kommer att stanna i Tyskland. De kommer att ta sig vidare. De kommer hit till er i Flandern! Den okontrollerade invasionen hotar vår frihet, vår suveränitet, vår självständighet. Publiken buar instämmande. När Marine Le Pen fortsätter låter hon nästan som en vänsterpolitiker. – Att flyktingarna kommer hit är inte individernas fel, många söker bara ett bättre liv. De ansvariga och skyldiga är politikerna! De som bombade Libyen. De som nu sätter vapen i händerna på dem som strider i Syrien! De har skapat en värld som har blivit en mardröm. Sedan ger hon sig in på ett rätt teoretiskt resonemang. – De vill få oss att tro att gränser aldrig har funnits. Men gränser är ett filter som skyddar våra länder från upplösning; de skyddar vår identitet, frihet och suveränitet. Frihet kan inte finnas utan nationell självständighet. Och nationell självständighet kan inte finnas utan frihet. Mötet i Bryssel markerar ytterligare en politisk framgång. Marine Le Pen har till slut fått tillräckligt många högerpopulistiska och högerextrema partier att gå samman i en grupp i EU-parlamentet. Hon har försökt länge, men det dröjde fram till sommaren 2015 innan hon lyckades. Det berodde delvis på Sverigedemokraterna. Fram till EU-valet 2014 var Sverigedemokraterna med i samma europeiska parti som Nationella fronten i EU-parlamentet. Efter valet hoppade Sverigedemokraterna av EAF, European Alliance for Freedom, och gick med i en partigrupp som domineras av Ukip, det brittiska EU-kritiska partiet. Marine Le Pen blev ursinnig. Sverigedemokraternas avhopp innebar att hon inte kunde bilda den grupp i EU-parlamentet som hon planerat, eftersom det krävdes fler ledamöter. Sommaren 2015 gjorde hon ett nytt försök – som lyckades. I dag samarbetar Nationella fronten i EU-parlamentet med bland andra nederländska Geert Wilders PVV, österrikiska FPÖ, belgiska Vlaams belang och italienska Lega Nord. En av tyska AFD:s ledamöter har också valt att gå med i Le Pens grupp. För inte särskilt länge sedan ansågs dessa partier vara så extrema att övriga inte riktigt tog dem på allvar. I dag går flera av dem starkt framåt. I Österrike kan högerpopulistiska FPÖ:s Norbert Hofer vinna presidentvalet i december. Några månader senare går Frankrike till val. Strasbourg, oktober 2016 Marine Le Pen verkar uppriktig när hon fortsätter att svara på DN:s frågor. Ni vill alltså förändra Frankrike, men också Europa... – Nej, inte förändra, rädda! Ni applåderar Brexit och vill att Frankrike ska lämna EU. Men om ni tittar framåt, vad ska ersätta EU, har ni en vision för Europa? – Självklart. Det är nationernas Europa. Det är det enda Europa som någonsin har fungerat. – Europa kan ha gemensamma projekt där varje nation väljer om de vill delta, men det ska inte vara möjligt att tvinga ett folk att vara med på något som utmanar dess identitet och säkerhet. – Det är faktiskt EU som är Europas värsta fiende, eftersom den är vad den är: En totalitär struktur. Europas folk vänder sig i dag mot EU eftersom det är ett perverst och i grunden totalt odemokratiskt system. Man tvingar oss att montera ned våra gränser, man utsätter oss därmed för fara, man rubbar också den ekonomiska balansen i länderna. – Ideologin går före allt, även om ideologin för varje dag som går visar hur förödande den är. Påminner inte detta er om någonting? Det påminner mig om något. Kommunismen fungerade inte, alltså behövdes det mer kommunism. I dag fungerar inte EU och då heter det att det behövs mer EU. Men nu ska ett stort land lämna EU. Det visar väl att EU kan förändras? Det är möjligt att lämna EU. – Det verkar inte så. Alla hot som nu riktas mot Storbritannien påminner om mannen som vädjar till kvinnan, som vill lämna honom, att hon ska stanna. Som försäkrar henne att han älskar henne, men som hotar att döda henne när hon vidhåller att hon vill skiljas. Det är inte kärlek. Där visar han sitt rätta ansikte och nu har EU visat sitt rätta ansikte. – Men det är sant att Brexit har visat att när ett folk vill något, då kan inget hindra det att återfå sin frihet. Den ideologi som ni anser förstör Europa, det var en fransman, Jean Monnet, som uppfann den metod för överstatligt samarbete som ligger till grund för EU? – Ja, ursäkta. ( gapskratt) – Vi vet ju mycket väl att Monnet ville ha ett federalt Europa. Det är kanske det bästa exemplet på att de som betraktar Monnet som ett slags Gud, de hycklar. Han ville ha ett Europa där folkens självständighet skulle försvinna. – För mig är Monnet en person som introducerade en vision som har blivit helt förödande för nationerna, och därmed också för Europa. Så om ni blir president, skulle ni låta Jean Monnets aska ligga kvar i Panthéon i Paris, där han i dag vilar som en av Frankrikes hjältar? (skratt igen) – Nej, jag vill ju inte… Det är kanske det som skiljer oss från andra. Jag vill inte ge mig på människor som är döda, det är meningslöst. Om man vill styra Frankrike måste man också omfamna historien. Man kan inte bara plocka fram de goda delarna, men för mig är det framtiden som är viktigast. Ni har lyckats bilda en grupp här i EU-parlamentet tillsammans med Geert Wilders och andra, men Sverigedemokraterna sade nej. Hade ni räknat med Sverigedemokraterna? – Ja, för mig är det fortfarande….ett mycket stort frågetecken. – Vi har haft en relation med Sverigedemokraterna! Vi bjöds till Sverige av deras ordförande, vi var tillsammans med i ett europeiskt politiskt parti och under förra mandatperioden hade vi en mycket bra relation med deras ledare. – Den enda förklaring jag kan se är att den svartmålning som de utsätts för, och som jag förstår väldigt väl vad den innebär eftersom vi har fått vår beskärda del av svartmålning, har varit så allvarlig att de trodde att det skulle förvärras av att sitta bredvid Marine Le Pen. Det är den enda förklaring jag kan se. – Jag tycker att det var ett misstag. Vi har samma ståndpunkter, naturligtvis inte rörande allt, alla partier har sin historia och sin kultur och sitt sätt att driva politik, men när det gäller de stora, principiella frågorna har vi samma uppfattning. – Men man vet aldrig vad som händer. Kan hända kommer alla vi som försvarar nationen att lyckas komma överens om ett stort gemensamt projekt för att försvara våra folk. Skulle Sverigedemokraterna vara välkomna i så fall? – Absolut. Jag är inte hämndlysten, jag tänker på våra länders och våra respektive folks intressen. Patrioter måste vara beredda att sätta sig över besvikelser och ta sig an framtiden. Ni vill ha närmare samarbete med Ryssland. I Sverige ser många Ryssland under president Putin som ett potentiellt hot mot vårt lands säkerhet. Varför tycker ni att de har fel? – Frankrike har en mycket lång relation med Ryssland. Det har kanske inte Sverige, men det har Frankrike. – Jag anser att Frankrike behöver utveckla goda diplomatiska och andra fredliga relationer med Ryssland. Varje land försvarar framför allt sina egna intressen. – Jag har alltid ansett att den största faran med Ryssland vore att kasta landet i armarna på Kina. Det skulle bli ett block som vi skulle beklaga. – Det är ju uppenbart att det starka trycket mot Ryssland beror på underkastelse gentemot USA. Jag tror inte att det ligger i Europas intresse. Vi, DN:s fotograf Anders Hansson och jag, lyssnade på er i Brachay tidigare i höstas. Ni talade mycket om kvinnors rättigheter och i samtal med era sympatisörer var det många som tyckte att det var nytt och intressant. Tror ni att kvinnors rättigheter blir en viktig valfråga? – Ja, det tror jag. Kvinnans ställning är ett kulturellt kännetecken i våra samhällen. – Vi står inför ett val mellan olika civilisationer där det grundläggande ifrågasätts och där det i sin förlängning handlar om kvinnorna. Ska vi fortsätta att försvara, som vi alltid har gjort, den fria viljan? I så fall måste man till exempel erkänna att tvångsäktenskap inte är tillåtet i Frankrike. Försvarar vi jämlikheten mellan människor, och därmed också mellan män och kvinnor? – Vi står inför sådana civilisatoriska frågor och andra kulturer, som kan vara respektabla på annat sätt, har inte gjort de valen. Det gäller att försvara kvinnans ställning i våra samhällen. Jag tror att den frågan är helt avgörande när det gäller att bevara vår kultur, vår identitet och vår civilisation. Men ni är inte feminist? – Jag vet inte vad feminism är. Det jag ser är att de som kallar sig för feminister står helt utanför planen. De ägnar sig åt strider som kanske kan vara berättigade, men som inte alls handlar om de enorma bakslag som sker framför deras ögon när det gäller kvinnors rättigheter, åt allt det som är ett resultat av den framväxande fundamentalistiska islamismen. – Diskussionen om burkinin, som bemöts med skratt i andra länder, ska man inte alls skratta åt. För när fransmännen reser sig mot burkinin så reser de sig mot att kvinnor nedgraderas och att kvinnors rättsliga ställning nedgraderas. Det är kvinnans roll i samhället som står på spel. Vi talade med många i Brachay som sade att Nationella fronten har förändrats under ert ordförandeskap. Vad har ni gjort? – Ja, vi har förändrat Nationella fronten och förklaringen är bland annat att politiska partier, enligt min åsikt, liknar sina ledare. – Jean-Marie Le Pens Nationella front är en historisk realitet som grundades för att vara en motkraft mot kommunismen, som på den tiden sågs som det stora hotet mot fransmännens frihet och välstånd. – I dag är det uppenbart att det är ultraliberalismen som är den stora faran, det är den som hotar vår säkerhet genom att helt öppna våra gränser. Självklart måste Nationella fronten anpassa politiken efter de faror som hotar fransmännen i dag. – Det är uppenbart att det parti som leds av Marine Le Pen inte är detsamma som det som leddes av Jean-Marie Le Pen. Vi har inte samma referenser, vi har inte varit med om samma saker och vi gör kanske inte samma prioriteringar. – Voilà! Så är det. Er far har startat ett nytt parti, Comités Jeanne. Tror ni att det partiet kan utmana Nationella fronten i valet till nationalförsamlingen nästa år? – Inte alls. Nej, det tror jag inte alls. Jag tror att vi har nått en sådan nivå i vårt väljarstöd att konkurrens från sådant håll inte påverkar. Talar ni med er far? – Nej, jag talar inte med honom, svarar Marine Le Pen. Det är första och enda gången under intervjun som hon tittar ned i bordet. Efter en mikropaus fortsätter hon förklara varför hon inte kan ha någon kontakt med sin pappa. – Han vill utmana mig politiskt och jag har sagt att jag inte längre vill ha något med honom att göra när det gäller politik. Så är det med det! – Eftersom jag inte tänker ge mig kanske inte han heller tänker ge sig, men var och en står för sina ståndpunkter. Det påverkar det privata, naturligtvis, men vad ska jag göra åt det? – Så är det. Sådant händer. ”När det gäller de stora, principiella frågorna har vi samma uppfattning.” "Det är faktiskt EU som är Europas värs-ta fiende, eftersom den är vad den är: En totalitär struktur." Föddes 1968. Är den yngsta av Jean-Marie Le Pens tre döttrar. Är utbildad advokat. Har varit gift två gånger, har tre barn. Ledamot i EU-parlamentet sedan 2004. Valdes till Nationella frontens ordförande 2011. Systerdottern Marion Maréchal-Le Pen företräder partiet i franska nationalförsamlingen. Marine Le Pen skulle få 26–28,5 procent i första omgången, enligt TNS Sofres som gör den största mätningen. Republikanernas kandidat utses i primärval den 20 och 27 november. Sju kandidater ställer upp. Läget i opinionsmätningarna en vecka före valet: Alain Juppé 36% Nicolas Sarkozy 30% Francois Fillon 18% Socialistpartiets François Hollande har mycket lågt stöd i opinionen och har ännu inte meddelat om han ställer upp för ytterligare en mandatperiod. Annars utses Socialistpartiets kandidat i ett primiärval i januari 2017. Frankrikes president väljs i direktval vart femte år och valet sker i två omgångar. Den första omgången av det franska presidentvalet kommer att hållas den 23 april 2017, den andra omgången den 7 maj. Frankrikes nuvarande president, Socialistpartiets François Hollande, valdes 2012. För fem år sedan vann Hollande över Frankrikes dåvarande president Nicolas Sarkozy, som i dag är borgerliga Republikanernas ordförande. I valets första omgång 2012 fick Hollande drygt 28 av rösterna, Sarkozy knappt 28 procent och Nationella frontens Marine Le Pen knappt 18 procent. Frankrikes statschef har mer makt än många andra presidenter i Europa. Presidenten… … utser landets premiärminister. … är Frankrikes överbefälhavare och den enda som får använda landets kärnvapen. … utfärdar lagar som beslutats i parlamentet. … kan upplösa Nationalförsamlingen och utlysa nyval. … kan benåda fångar.


”?Ledarsidornas SD-kritik har inte hindrat ökat stöd”

Summary: Ny undersökning. Att etablerade svenska ledarsidor förhållit sig väldigt kritiska till SD tycks ha spelat liten roll för partiets stöd. De svenska tidningarna har haft en betydligt mer negativ ton än andra nordiska länders ledarsidor när dessa skrivit om radikala högerpopulistiska partier, skriver Anders Hellström och Anna-Lena Lodenius.

Att den amerikanska pressen och dess ledarskribenter var emot Trump tycks inte ha påverkat hans chanser i presidentvalet på något negativt sätt. Det väcker frågan: Vad spelar det för roll att svenska ledarsidor oftast framställer Sverigedemokraterna i sämsta möjliga dager? Vi har i en rapport för Delegationen för migrationsstudier, Delmi, jämfört de nordiska ländernas ledarsidor med fokus på gestaltningen av radikala högerpopulistiska partier, som fått en allt starkare maktposition i vår del av Europa. I rapporten ”Invandring, mediebilder och radikala högerpopulistiska partier i Norden” har vi undersökt hur Radikala högerpopulistiska partier (på forskarspråk RHP) har framställts på ledarplats i väletablerade tidningar i respektive land under åren 2009-2012. Avsikten med undersökningen är att förstå samtida politiska strömningar och åsiktsbildning, genom att studera hur media och då särskilt opinionsbildare framställer tidigare marginella partier, vilka kännetecknas bland annat av sin starka invandringskritik. Av de studerade partierna sitter Norska Fremskrittspartiet och Sannfinländarna i regeringsställning, medan Dansk Folkeparti är inne på ännu en mandatperiod som stödparti åt en sittande borgerlig regering. Undantaget är Sverige, där Sverigedemokraterna står och stampar i farstun till finrummet, trots att partiet mer än fördubblade sin andel av rösterna i det förra riksdagsvalet. En slutsats av undersökningen är att svenska opinionsartiklar generellt hade en betydligt mer negativ ton i texter om Sverigedemokraterna jämfört med motsvarande inlägg om radikala högerpopulistiska partier i de andra nordiska länderna. Samtliga svenska ledarsidor (Dagens Nyheter, Expressen, Svenska Dagbladet och Aftonbladet) som ingått i undersökningen hade en mer kritisk inställning till SD, och allra mest negativa var de som publicerades i Aftonbladet. De svenska ledarskribenternas negativa bild av SD hänger delvis samman med partiets historia. SD uppstod i nazistiskt och fascistiskt präglade miljöer, medan norska Fremskrittspartiet, Sannfinländarna och Dansk Folkeparti snarare växte fram som protestpartier mot skatter och statens uppfattade kränkningar av individen. Även om de andra RHP-partierna i Norden också gjort en resa från periferin mot att bli mer accepterade har de egentligen aldrig haft samma isolerade position som SD fortfarande har inom den svenska politiken. I Danmark, Finland och Norge finns flera tidningar som skriver om det nationella RHP-partiet på ett sätt som mer liknar hur de framställer andra partier. Här utmärker sig framför allt Helsingin Sanomat och danska BT som hanterat Sannfinländarna respektive Dansk Folkeparti på ett nästintill neutralt sätt i sina ledarstick. Det kan självklart finnas fog för att skildra partierna på olika sätt utifrån hur de agerar, vilket inte varit ämne för undersökningen. Dock kan det påpekas att politiska skandaler kring RHP-partier är vanliga även i våra nordiska grannländer, liksom att enskilda högerpopulistiska partiföreträdare uttalar sig långt mer extremt än den officiella partilinjen. Skulle det bara hänga på opinionsbildningen på ledarsidor framstår SD:s exempellösa framgångar hos väljarna som obegripliga. Men frågan är om SD:s väljare bryr sig särskilt mycket om vilka åsikter som uttrycks av landets ledarskribenter. Misstänksamheten mot etablerade medier är omvittnat stor bland partiets väljare, och det kan till och med vara så att den negativa bilden i ledarartiklarna förstärker det budskap som partiet vill få ut: att SD är ett bojkottat parti som för fram obekväma sanningar ur folkdjupet och därför stöts ut. För att förstå samtida politiska strömningar och åsiktsbildning behöver vi därför även ta hänsyn till dagens mer sammansatta offentlighet där allt fler människor ratar etablerade medier och använder nya sociala medier och olika web-platser på nätet som huvudsaklig informationskälla. Vi studerar i den aktuella Delmi-rapporten därför också den välbesökta, och till Sverigedemokraterna närstående, sajten Avpixlat, som är ett exempel på en sådan arena. På Avpixlat finns texter med en tydlig motberättelse där det är SD som står för visioner om en ny framtid. Men denna framtidsvision har starkt nostalgiska inslag och blickar på många områden tillbaka mot 1950-talets trygga folkhem och ett mer religiöst och etniskt homogent samhälle. I artikelserien ”Från sjuklövern till SD” berättar personer som tidigare röstat på andra partier varför de övergått till att lägga sin röst på SD. De vittnar om en personlig utvecklingskurva där de tidigare misstrott partiet, men efter en mognadsprocess kommit till insikt om att en röst på SD är det enda möjliga. Att den här typen av sajter arbetar med att bygga upp ett igenkännande är sannolikt viktigt för läsarna. I och med analysen av Avpixlat lyckas vi fånga upp den åsiktsbildning som inte riktigt återfinns på de etablerade tidningarnas ledarsidor. Hur inställningen till SD och andra RHP-partier kommer att se ut framöver är alltid svårt att sia om. Eftersom vårt material bygger på data från 2009-2012 ska det också sägas att de svenska ledarsidornas gestaltning av SD möjligen kan ha ändrats något, inte minst efter flyktingsituationen 2015. I ljuset av vår studie kan vi dock dra två viktiga slutsatser: 1. Åsiktsbildning har inte entydigt skett uppifrån och ned. Att etablerade svenska ledarsidor förhållit sig väldigt kritiska till partiet tycks hittills spelat liten roll för SD:s stöd. Ledarskribenters roll är att subjektivt driva opinion och vi har ingen åsikt om vilka teser de driver. Men från en forskningshorisont är det ändå intressant att konstatera att den kritik som ledarsidorna framfört ofta på sätt och vis bekräftar SD:s egen berättelse om att etablissemanget är emot dem och därmed rentav stärker partiets stöd. Detta betyder dock inte att SD:s stöd nödvändigtvis skulle gå ned om ledarsidorna ändrade inställning. 2. Försöken att förstå och förutspå väljaropinionen har misslyckats rejält både inför Brexit-valet i somras och inför förra veckans presidentval i USA. Vår studie visar att åsiktsbildning sker på en mängd arenor – inte bara i mainstreammedia utan också i alternativa forum på Internet. Detta är en faktor som är särskilt viktig att beakta när det handlar om anti-etablissemangspartier, och utan att närstudera dessa forum kommer förutsägelser om väljaropinion att slå fel. Anders Hellström, fil dr i statsvetenskap, lektor vid Malmö högskola Anna-Lena Lodenius, journalist och författare Även om de andra RHP-partierna i Norden också gjort en resa från periferin mot att bli mer accepterade har de egentligen aldrig haft samma isolerade position som SD fortfarande har inom den svenska politiken. Rapporten ”Invandring, mediebilder och radikala högerpopulistiska partier i Norden” kan laddas ner på www.delmi.se. Rapporten bygger på data från 2009-2012. Delegationen för migrationsstudier är en oberoende kommitté under regeringskansliet, med uppdrag att ta fram och sprida forskning om migration.


Barnen har för stort fokus på sig själva

Summary: Individualiseringen i skolan har fått förödande konsekvenser för barnen. Vi har fått våra barn att tro att allt handlar om dem, individuellt, och att de kan strunta i andras åsikter och behov.

Eleverna ska vara delaktiga i sin egen inlärning i skolan, där läraren ska finnas i bakgrunden som handledare. Detta beslut var ett snedsteg som nu fått långtgående konsekvenser. Tänk att du som vuxen ska ta ansvar för något du aldrig hört talas om, du ska bara kunna det. Hur du förvärvar kunskapen är upp till dig. Vänta dig heller inget stöd av arbetskamraterna. De är upptagna med sitt och bryr sig inte särskilt. Vänd dig inte till chefen för han/hon kan inte tala om vad du ska göra, då är du ju inte delaktig. Den sitsen har vi försatt våra barn i. Barnen har fått ett för stort fokus på sig själva (implementerat av vuxna) och ingen förståelse för andras behov, vilket genererar utanförskap och mobbning. Hur ska en elev kunna veta vad den behöver lära sig? Hur kan vi lägga ett sådant ansvar på barnen? Vad signalerar vi? Att barnen vet bäst själva, vad de behöver och de har rätt till att få det tillgodosett. Undrar varför intoleransen sprider sig? Det vi gjort är att få våra barn att tro att allt handlar om dem. Vi skapar en oro och ängslan i barnen när de ska axla för stort ansvar. Det för stora ansvaret tillsammans med fokus på enbart egna behov bäddar för utanförskap och mobbning. När detta sker kommer sedan debatten om utanförskap, intolerans och mobbning och skolans oförmåga att ta tag i detta. Då ska det arbetas med värdegrunden. Den ska genomsyra allt man gör i skolan. Hur? En veckas tema per termin som handlar om vänskap? Skriva snälla ord till varandra? Utse veckans kompis? Ha vänskapsgrupper? Göra olika separata övningar då och då. Lär det barnen tolerans? Teoretiskt ja, i praktiken nej. Den här värdegrunden är inget som införlivas i deras sätt att vara mot varandra generellt. Visa hänsyn, tolerans och att vara en god vän är ju egentligen självklart, men nu ska värdegrunden arbetas med separat som en tårtbit. Värdegrunden är ingen tårtbit. Det är botten på tårtan, som allt det andra vilar på. Läraren bör se hela gruppen som en resurs i att bygga upp en kamratgrupp där alla trivs och känner sig trygga. När du som pedagog hittar och uppmärksammar det positiva i alla, gör barnen också det efter hand. Diskutera hur man kan peppa den som behöver det och gör det själv så barnen ser att du gör som du lär. Var rak, ärlig och öppen med det som finns/sker i klassen. Det finns nästan alltid barn i klassen som på ett eller annat sätt inte fungerar. I stället för att lägga ett negativt fokus på de eleverna kan man tillsammans i gruppen arbeta fram ett tillåtande klimat med förståelse där alla har samma värde. Alla är ju olik på något sätt! När man fått gruppen att acceptera och fungera ihop som en grupp växer alla. De som är ”inom ramen” stärker sin självkänsla när de är delaktiga i att få de ”utanför ramen” att känna sig värdefulla och duktiga. De ”utanför ramen” känner att andra är positivt inställda till dem, stöttar och peppar och självbilden ändras från negativ till mer positiv. Det är tabu att peka ut barn som avvikande. Vad menas med att peka ut? Det syns och hörs när de till exempel ett barn med adhd springer runt i klassrummet, kanske bär sig illa åt mot kompisar. Bekräfta att det är så, men det gör inte den kompisen mindre värd. Hur ska vi kunna underlätta för det barnet att känna sig accepterad och likvärdiga i gruppen? Döm eller skuldbelägg ALDRIG! Vad är vårt mål? Jo, att få en tolerant, fungerande grupp som kan fokusera på inlärning. Inte att hitta en syndabock till oron i klassen. Samma sak som vid konflikter. Rätt ställda frågor, där både ordval, betoning och kroppsspråk visar att det du är intresserad av är vad som hänt och hur de kan gå vidare. Inte vem som är skyldig. Båda parter har oftast gjort något. Med detta förhållningssätt kan du få hela gruppen att dra åt samma håll. Gruppen, inte individen. Eleven med adhd känner sig trygg med sina kompisar och bara det skapar ett lugn. Övriga i klassen accepterar att kompisen har bekymmer, så de behöver inte bry sig när det går snett, utan uppmuntrar när det funkar bra. De stöttar sin kompis för det är naturligt att vi är olika, somliga mer än andra.


Susanne Ljung: Megyn Kelly lyser som en stjärna på mediehimlen med sin moderna powerdressing

Summary: Med sin nya look, hämtad från Claire Underwood i ”House of cards”, fortsätter tv-ankaret Megyn Kelly oförtrutet att lyfta fram hur maktens män betraktar kvinnor.

Den amerikanska valkampanjen 2016 innebar inte bara politisk pajkastning av sällan skådat slag. Den förde även fram en ny stilbildare i fråga om modern powerdressing, det amerikanska tv-ankaret Megyn Kelly. Sedan 2013 kan man se henne leda ”The Kelly File”, ett dagligt nyhetsprogram i den amerikanska kabel tv-kanalen Fox News som blivit allt mer uppmärksammat. Eller, det är snarare Megyn Kelly själv som susat fram som en strålande mediestjärna det senaste året. Somliga vill till och med lyfta fram henne som en ny och modern feministförebild. Det har en hel del med hennes nya look att göra. Megyn Kelly är nämligen en blond och ståtlig kvinna som medvetet, och med framgång, snott både klädstil och frisyr från Claire Underwood i tv-serien ”House of cards”, det vill säga den kalkylerande hustrun till seriens sluge politiker Frank Underwood. Rollen som Claire Underwood spelas av den lika blonda och ståtliga Robin Wright, som låter karaktärens kylskåpskalla intellekt matchas av hennes sparsmakade garderob i neutral färgskala. Det är snäva kjolar, tajt skurna kavajer och klänningar och (märkes)skor med höga klackar. Accessoarerna är få. Allt sitter perfekt. Håret är blont och kortklippt. Det är en look som signalerar sexig självsäkerhet och effektivitet. ”Snälla Robin Wright, kan jag få hela din garderob, och en gnutta av din skoningslöshet?”, som ett fan av serien twittrade. Det skulle ha kunna ha varit Megyn Kelly. Skoningslös har hon förvisso alltid varit, i synnerhet mot manliga politiker. Till skillnad från Fox News uttalat konservativa manliga nyhetsankare, som Bill O’Reilly och Sean Hannity, har Megyn Kelly oförtrutet lyft fram frågor om hur maktens män betraktar kvinnor. Men hon har gjort det i den uniform som Fox News uppmuntrar sina kvinnliga medarbetare att bära – djupa urringningar, korta kjolar, bara ben och gärna långt blont hår. Det var så hon var klädd då hon förra året blev den första tv-journalisten som ifrågasatte Donald Trumps kvinnosyn genom att, under den första republikanska debatten, lugnt läsa upp nedvärderande saker han kallat kvinnor för, och be om ett svar på varför. Det fick honom att efteråt twittra att hon sannolikt ”blödde”. Därefter klippte hon av sig håret och skaffade sig en ny garderob. I januari i år var hon på omslaget av månadstidningen Vanity Fair, fotograferad av den välkände modefotografen Patrick Demarchelier och visade påtagliga likheter med just Claire Underwood/Robin Wright i fråga om stil. Klädd i en svart långärmad klänning av designern Oscar de la Renta, som lämnar axlarna bara, lutar hon huvudet mot högerhanden. Blicken är fast, men ögonen glittrar. Ett spefullt leende kan anas i mungipan. Rubriken var: ”Don’t mess with Megyn Kelly, Fox News’s brightest toughest star”. Sedan dess har hennes stjärna stigit allt högre. Nyligen väckte hon stor uppmärksamhet igen genom en intervju med den republikanske före detta kongressledamoten och talmannen Newt Gingrich. Han ville avfärda prat om politikers olämpliga tafsande på kvinnor och hävdade att Megyn Kelly var ”fascinerad av sex”, på vilket hon svarade att det var hon inte. Däremot var hon intresserad av att ta tillvara kvinnors intressen, och få reda på vilken typ av män som är intresserade av att styra landet. Newt Gingrich blev allt argare medan Megyn Kelly behöll sitt lugn. Diskret höjde hon på ögonbrynen, sade tack och tipsade om att han borde arbeta på sin svårighet med att tygla sin ilska. Claire Underwood kunde inte ha gjort det elegantare. Susanne Ljung är journalist och programledare för det hyllade mode- och kulturprogrammet ”Stil” i Sveriges Radio. Hon medverkar i Lördagsmagasinet varje vecka. Fox News har fler tuffa kvinnor, eller hade. Ett tidigare nyhetsankare, Gretchen Carlsen, har stämt förre ordföranden och medgrundaren av företaget, Roger Ailes, för sexuella trakasserier. En mängd kvinnor har därefter trätt fram och berättat om en sexualiserad företagskultur. Megyn Kelly är en av dem. Det råder ingen tvekan om att Megyn Kelly satsar på att bli ännu mer känd. Nästa vecka publiceras hennes bok, ”Settle for more”, i vilken hon berättar om sin karriär, från advokat till tv-journalist. Och tre barn har hon också. Självklart har Megyn Kelly även en stylist, hon heter Dana Perriello och ser till att klä henne i välskräddade klänningar från modehus som Dior och Alexander McQueen. Målet är en look som är feminin och vacker, men som signalerar ”tjafsa inte med mig”.


Tillfälligt underskott behöver inte vara förlust

Summary: Erik Oscarsson förenklar debatten när han menar att förluster som uppstår inledningsvis måste få balanseras med "vinst".

Erik Oscarsson förenklar debatten när han menar att förluster som uppstår inledningsvis måste få balanseras med ”vinst”. Sådana kostnader kallas ”investeringar”, och dessa samt andra rörelsekostnader får dras från inkomsterna. ”Vinst” eller ”förlust” infaller först efter att satsade pengar och kostnader har räknats bort. Debatten handlar om hur mycket vinst som är skälig, inte om man har rätt att ha inkomster i företaget.


Rätt man vann (tror jag)

Summary: Vi är många i Sverige som också är trötta på politiker som säger att "vi bygger inga murar" för att det låter så fint. Och som sedan konstruerar murar så fort verkligheten kommer fram. Om Trump är en början på en väg bort från denna politik även i Sverige så är jag för Trump.

Rätt man vann. Den som får flest röster i ett demokratiskt val är rätt man, svårare är det inte. Är det sedan inte ens egen favorit så får man bita ihop, och kanske använda de kommande fyra åren till att argumentera för vem man vill ha istället. Det är den som inte accepterar Trump som president som visar förakt för grundläggande demokratiska värderingar. Men tänk om han hans tal inte bara handlar om retorik – utan att han faktiskt står för det han säger? Ja, tänk. Mer än 50 miljoner amerikaner har lagt sin röst på Donald Trump. Man kan som Anders Saldner förutsätta att de är dumskallar som inte genomskådar honom. Eller så kan man försöka uppbåda lite respekt för andras åsikter. Många USA-väljare är trötta på den tom, dygdig och fina retorik. USA-väljarna vill se förändring. Jag vet inte om Donald Trump kommer att bygga en mur mot Mexiko som han sagt. De kommande fyra åren får utvisa om han är en bra president eller inte, jag ska via medierna hålla ett noggrant öga på honom. Men vi är många i Sverige som också är trötta på politiker som säger att ”vi bygger inga murar” för att det låter så fint. Och som sedan konstruerar murar så fort verkligheten kommer fram. Om Trump är en början på en väg bort från denna förljugna politik även i Sverige så är jag för Trump.


Tänk om Donald Trump verkligen menar det han säger?

Summary: Donald Trump har under valrörelsen ogenerat visat förakt för grundläggande demokratiska värderingar. Tänk om han det inte bara handlar om retorik – utan att han faktiskt står för det han säger? Då går vi en kall framtid till mötes.

Västvärldens viktigaste demokrati håller val. Vanligtvis är det något som övriga fria världen följer med intresse och tacksamhet. Tacksamhet över att ett av världens mäktigaste länder är en stark och pålitlig demokrati som vilar på mänskliga rättigheter. Det är något vi har tagit för givet och något som knappast kan överskattas. Inför detta val gungar marken betänkligt och frågorna hopar sig. Hur kan det fria demokratiska USA så fullkomligt tappa bort de värden som byggts upp under decennier? Hur kan en presidentkandidat som öppet visar sådant förakt för grundläggande demokratiska värderingar komma så långt? Ju fler demokrati- och människofientliga uttalanden som Trump gör, desto fler verkar otroligt nog ge honom sitt stöd. Jag fattar ingenting. Räcker det verkligen för att få majoritet att en högröstad narcissist mullrar fram ett valprogram där han själv, inte hans politik, omedelbart på en gång ska fixa arbetslöshet, terrorism, fattigdom och i stort sätt alla andra problem man kan komma på. Forskning, erfarenhet och dialog är onödigt trams i Donald Trumps världsbild. Lyssnar man på vad denne man faktiskt säger är det Donald Trump som själv är svaret på alla existerande problem. Alla som kritiserar inte bara dumförklaras utan stäms på löpande band och rena förbannelser uttalas över de otrogna i denna Trumpreligion. Politiskt oliktänkande vill han helst skicka i fängelse. Jag hörde till och med ett uttalande i ett tal där han menade att det egentligen vore smidigare att strunta i valet och ge makten till Trump direkt… När ska ett barn, likt i ”Kejsarens nya kläder” avslöja den uppenbara sanningen – Trump har ju inga kläder. Hur kan folk gå på denna galenskap 2016? Att det hänt historiskt det vet vi men hur kan ett stort demokratiskt välfärdsland rösta fram en ren diktator? Man tröstar sig med att det bara är retorik, förmåga att spela på folks rädsla och maximalt utnyttja medierna. Det är bara ett medel för att komma till makten. Det är inte på riktigt. Men långsamt infinner sig en skräck. Tänk om han vinner och tänk om han menar allvar. Tänk om denne man verkligen blir Amerikas nästa president och tänk om han menar vad han säger. Att ha en maktgalen rustande Putin som ledare i öst och en uppenbart demokratifientlig narcissist och populist i Vita huset. Det blåser snålt för demokrati och frihet. Det blir en kall höst.


Vi har släckt i huset när det är Halloween

Summary: Halloween i USA och i Sverige är två olika saker. I Sverige vill jag helst slippa det.

Jag bodde några år i USA, närmare bestämt i Lexington strax utanför Boston i Massachusetts. Vi laddade alltid upp med godis. Det kom många barn till oss men aldrig några halvvuxna tonåringar. Barnen sa trick or treat och man gav dem en godisbit. Om godiset tog slut, förklarade man det. Buset bestod ofta att ungen sa bu. Aldrig några dumma saker. Nu hör det till saken att en del vridna personer preparerade godis med allt från rakbladsbitar till småspik eller glasbitar. Det gick så långt att sjukhusen erbjöd sig att röntga misstänkt godis för att undvika skador. Många av godisföretagen tillverkade specialgodis inför Halloween. Godis som man kunde se om ett sigill hade brutits. Hamburgerkedjorna sålde checkar som man kunde ge barnen i stället för godis. Så flyttade vi tillbaka till Sverige 1993. Vi blev oerhört förvånade av att Halloween kommit till Sverige. Ok, vi köpte godis, godiset tog slut. Så kom det några tonåringar, genom fönstret viftade jag bort dem. Morgonen därpå upptäckte jag att dessa tonåringar hade kastat två ägg på fasaden. Efter detta har vi alltid släckt i hela huset när det är Halloween. När vi bodde i USA fick jag frågan om vi firade Halloween i Sverige. Svaret jag gav var att vi smyckade våra släktingars gravar, tände ljus gick i kyrkan för att minnas våra döda släktingar. Det är svensk "Halloween". Nej, Halloween vill jag slippa i Sverige!


Skräddarsydd utbildning löser sömmerskebrist

Summary: Det är brist på sömmerskor i Sverige då en stor del av textilproduktionen har flyttat utomlands. Klädtillverkaren Woolpower vill behålla sin produktion i Östersund och har därför startat en sömmerskeutbildning.

Många svenska textilföretag har sin produktion utanför landets gränser. Woolpower sticker ut eftersom företaget, som grundades 1969, har behållit sin tillverkning i Östersund. – Vi vill att våra anställda ska ha samma förutsättningar och villkor som vi själva vill ha. Vi vill att de ska ha drägliga arbetstider, försäkringar, pension och kunna starta en familj samtidigt som de jobbar. Om vi skulle hålla produktionen utomlands skulle vi ha svårare att kontrollera detta, säger Linus Flodin, vd på Woolpower. Enligt Cecilia Tall, generalsekreterare för branschorganisationen TEKO, Sveriges textil- och modeföretag, gör pressen på låga klädpriser det svårt för klädtillverkare att leva upp till de svenska lönekraven. En stor del av den svenska textilindustris produktion sker därför i länder där lönerna kan sänkas, till exempel i länder i Asien. – En annan anledning är att produktionen har flyttat utomlands är att det finns en stor brist på sömmerskor i Sverige. Det utbildas bara omkring 200 sömmerskor på gymnasienivå och 50 till på eftergymnasial nivå. Alla får jobb efter utbildningen utan problem, säger Cecilia Tall. Woolpower har märkt av bristen på sömmerskor och startade därför i samarbete med arbetsförmedlingen en sömmerskeutbildning. Under ett halvår får sex sömmerskor lära sig bland annat fiberkunskap, mönsterkonstruktion och att sy olika typer av sömmar på symaskin. – Den här utbildningen är nyckeln för att Woolpower ska kunna växa mer. Man kan inte få tag på industrisömmerskor längre. Det finns utbildningar inom design och skräddare men det finns inte utbildningar för den slags textilproduktionssömmerskor vi behöver, säger Linus Flodin. En av sömmerskorna i utbildningen är Susanne Manfredsson. Hon har ingen erfarenhet av att jobba som sömmerska utan har jobbat inom elektronikbranschen med att montera kretskort. – Jag tyckte att utbildningen lät väldigt intressant. Jag är van vid att jobba med händerna så det kändes rätt för mig att fortsätta göra det. Hemma har jag sytt och tyckt att det varit roligt men har inte kunnat så mycket, säger Susanne Manfredsson. Hon trivs bra på utbildningen och har redan hunnit lära sig mycket. – Jag har lärt mig göra balaclava-huvor med hål för ögon och mun, tränat på att sy med symaskiner och fått se hur det går till när det blir fel. Vissa klädesplagg är väldigt svåra att sy. Men jag tycker att det är jättekul. Vi är en sådan himla grupp på kursen där vi kan prata om allt med varandra, säger hon. Susanne Manfredsson hoppas få jobba som sömmerska efter utbildningen. Enligt Joakim Nordvall, arbetsgivarservice på Arbetsförmedlingen i Östersund, är tanken att eleverna efter utbildningen ska få möjlighet att få jobb som sömmerskor på Wooolpower, men även andra företag. –  Även om de inte får jobb hos Woolpower hoppas vi att de får en bra erfarenhet och en bra merit. Utbildningen är en öppning. Dels för arbetssökande men också för arbetsgivare att fylla det behov som de behöver för att fortsätta växa. Enligt honom blir det mer och mer vanligt att arbetsförmedlingen samarbetar med företag på det här viset. – Vi jobbar stenhårt med att vara ute på fältet och snappa upp behoven som finns för att möta efterfrågan som arbetsgivarna har. Vi kan hjälpa dem att bygga på deras ryggsäck när vi vet behovet, säger Joakim Nordvall. Enligt Linus Flodin har Woolpower investerat i maskiner och lärare till utbildningen. En ekonomisk utgift som han tror kommer löna sig. Han menar att det är en konkurrensfördel att behålla produktion i Sverige. – Vi ser att konsumenterna blir mer och mer medvetna om hur kläder produceras. Vi hoppas att de i framtiden kommer att bli ännu mer medvetna och att vi då kan erbjuda det som andra företag inte kan erbjuda, säger Linus Flodin. Startår: 1969. Ort: Östersund. Antal anställda: 85. Omsättning: 83 miljoner 2015.


Susanne Ljung: Som ”first gentleman” måste Bill Clinton klä sig och bete sig på ett sätt som inspirerar

Summary: Om Hillary Clinton blir president kommer maken Bill att synas i sömmarna. Hans val av kläder kan generera intresse och inkomster för det amerikanskt designade och producerade modet.

Om Hillary Clinton tar hem segern i nästa veckas amerikanska presidentval finns viss anledning till oro. Kommer hennes man att palla trycket? Kommer Bill Clinton, i rollen som ”first gentleman”, klara av att bokstavligen bli synad i sömmarna, på samma skoningslösa vis som tidigare ”first Ladies” blivit? Man kan alltid hoppas. På de amerikanska demokraternas partikonvent i somras väckte nämligen Bill Clintons klädstil viss uppmärksamhet. Han bar en välskräddad marinblå kostym med matchande ljusblå slips. Det silverfärgade håret var ovanligt välkammat. Ansiktet var lätt solbränt och syntes stråla av hälsa. Han såg mycket elegant ut. Professionell, men diskret. Kläderna gav ett hum om hur han skulle kunna te sig som stöd till USA:s första kvinnliga president. Korrekt, men med snits. Till skillnad från den blå klänning som presidenthustrun Michelle Obama bar vid samma tillfälle, fick Bill Clintons outfit inte tillnärmelsevis lika många kommentarer i press, eller på sociala medier. Inläggen som gjordes hade en lätt sarkastisk ton. ”Ska vi börja bedöma hans kläder nu”. Ja, det bör man faktiskt göra. Om inte annat med tanke på att modeindustrin är en mångmiljardbusiness, inte minst i USA. Å andra sidan fanns inga uppgifter om vem som designat Bill Clintons kostym att tillgå. Kom den från herrklädesmärket Hart Schaffner Marx från Chicago? Eller från ett liknande i New York, Hickey Freeman? Det är ett par anrika amerikanska klädmärken som Bill Clinton synts bära under åren. Ingen visste, och ingen berättade. Det råder emellertid ingen tvekan om att Bill Clinton är väl medveten om vikten av att bära amerikanska märken, producerade i USA. På hans handled syns i dag en klocka av märket Shinola, producerad i Detroit. Under ett besök i staden 2014 köpte han mer än ett dussin klockor av märket. Så man kan alltid hoppas att informationen om Bill Clintons kommande garderob blir generösare med tiden, om han blir rikets förste gentleman. Rätt skött kan hans val av kläder – och accessoarer – generera lika stort intresse – och inkomster– för amerikanskt mode som den nuvarande presidenthustrun Michelle Obama har gjort. Med sina väl valda plagg har hon kommunicerat att mode inte står i motsats till smartness. Hennes garderob har också öppnat ögonen för att USA är ett land med en mängd olika typer av designer, av olika ursprung och bakgrund, men med en gemensam känsla för något som kanske kan kallas för modern amerikansk stil. Det är kanske ingenting man kan förvänta sig av Bill Clinton. Men det han behöver göra nu är att bevisa att han kan spela andrafiolen, utan att gnälla, eller gnistra mer än sin fru. Och det har han jobbat på. Under sin hustrus presidentvalskampanj har han framställt sig som en helt vanlig kille. Han har burit rutiga flanellskjortor och stickade tröjor med amerikanska flaggan på bröstet. Ofta har han synts i en olycklig kombination av sportig pikétröja, blazer och chinos. Plagg som, i likhet med dem som många amerikanska män i en viss ålder bär, varit en storlek för stora. Men i rollen som ”first gentleman” behövs bättre kläder. Det är förvisso ett obetalt jobb. Ingen regelbok vad denna roll innebär finns. Men outtalat är att rollen som partner till landets president kräver att man både klär sig och beter sig på ett sätt som inte provocerar, utan inspirerar. Susanne Ljung är journalist och programledare för det hyllade mode- och kulturprogrammet ”Stil” i Sveriges Radio. Hon medverkar i Lördagsmagasinet varje vecka. Till skillnad från USA håller de äkta makarna till världens mäktigaste kvinnor i Europa sig i bakgrunden. Joachim Sauer, som är gift med den tyska förbundskanslerns Angela Merkel, ogillar publicitet. Han dök inte ens upp då hon svor eden, 2005. Han är emellertid alltid korrekt klädd, inte sällan med fluga i halsen, då han måste vara med. Vid den brittiska premiärministern Margaret Thatchers sida stod däremot ofta hennes make, Denis Thatcher. En man som ofta syntes leende, ledigt klädd i cardigan. Han blev favorit bland brittiska journalister. Självfallet kommer Hillary Clintons kläder att granskas, om hon blir president. Hon är redo. Till sin kampanj bar hon specialdesignade plagg av den amerikanske designern Ralph Lauren. Det kommer hon säkert att fortsätta med.