En reva i världsordningen

Summary: Med den första krigshöstens dimma anlände 30 000 indier. Undersåtarna från kolonierna mötte inte bara krigets vansinne, utan också de rasläror som präglade Europa.

De här veckorna hösten 1914 pågick intensiva strider i västra Flandern i Belgien. Det blodiga ställningskriget höll på att ta sin början. Tyskarna grävde skyttegravar i leran, för att skydda sina soldater och hästar mot kulsprutornas eld. Fransmän och britter försökte ta sig runt tyskarnas försvar och angripa dem bakifrån. Men misslyckades och grävde ner sig, de också, för att komma undan beskjutning. Båda sidor ville manövrera sig förbi fienden på flanken, men i stället blev försvarslinjerna bara längre. Vi känner igen första världskriget. Hundraårsminnet av krigsutbrottet har den här sommaren kantats av minneshögtider, nya utställningar, böcker. Man skulle tro att det inte finns så mycket att tillägga. Men den brittisk-nigerianske historikern David Olusoga har skruvat på kikarsiktet i den intressanta dokumentärserien ”Hela världens krig” för BBC History som sänts nu i höst. Och när skärpan flyttas bara en aning, syns plötsligt något nytt. Hur kriget mitt i Europa bidrar till att riva ned en gammal världsordning. Det börjar redan den här första krigshösten, i oktober 1914 när dimmorna och kylan kommer krypande. Många kvinnor fick börja jobba i männens ställe under kriget, det vet vi alla. Men maktordningen sätts i gungning även på annat sätt. Det är myten om vit överhöghet som börjar knaka i fogarna. Kriget slukade liv. Miljontals soldater dör eller lemlästas och det behövs ständigt fler stridande. Detta får Europas kolonialmakter att bryta mot imperialismens fundamenta. Färgade soldater, som egentligen är beväpnade av sina kolonialherrar för att slå ned uppror hemmavid, transporteras i stället till Europa. Västfronten blir, ju längre kriget pågår, en alltmer multietnisk blandning av stridande från olika världsdelar. Redan första krigshösten anländer 30 000 indier med båt till Marseille. De har aldrig förut varit bortom sina lantliga byar. Ingen har heller berättat för dem vart de ska eller varför. Men deras vita, brittiska officerare är skolade i rasteorier om folkslagens olika krigsduglighet. Så de förklarar för trupperna att de är utvalda för sitt mod, för att de tillhör så kallade krigarraser: sikher, jater, pashtuner och gurkhas. I tropiska uniformer och turbaner förflyttas de norrut till Flandern där de blir bland de första att utsättas för industriellt skyttegravskrig, kulsprutor, taggtråd, spränggranater och gas, och de lider fruktansvärda förluster. Men ur generalernas synvinkel är konceptet framgångsrikt. Den indiska hären håller ställningarna, enligt order, och bidrar därmed till att hejda tysk framryckning i första slaget vid Ypres. Undersåtarna från kolonierna konfronterades inte bara med krigets vansinne, utan också med de rasläror som präglade Europa. I nordöstra Kina rekryterar britterna fattiga bönder, men ger dem andra uppgifter än utvalda indier. Deras resa till andra sidan jorden tar flera månader, och när de anländer utmattade och desorienterade, sätts de på riktiga skitjobb: gräva skyttegravar, begrava kroppar och bära ammunition. Men snart lär de sig bemästra avancerad teknologi, och skaffar sig en nyckelroll i kriget genom att ta hand om underhållet av de monsterlika stridsvagnar som vältrar fram över slagfältens djupa leriga diken mot fienden. Fransmännen går ännu längre. De utbildar svarta, subsahariska afrikaner från Franska Västafrika till gevärsskyttar. Därmed bryter de mot själva grundprincipen om vit överordning. De beordrar svarta afrikaner att döda vita européer. Fransk militär använder, precis som britterna, rasläror för att avgöra vilka som ska rekryteras. Wolof-folket anses vara ett krigarfolk. Så i deras byar plockar man ut de som ska tas med till Europa, för att med stor sannolikhet dödas. Men att rekrytera svarta anser många är att gå för långt. USA vägrar att låta svarta amerikanska soldater delta i strid. De placerades i segregerade arbetsbataljoner bakom stridslinjerna i stället. Britter ville inte heller utbilda svarta i skyttegravskrig. Men fransmännen har redan västafrikaner i sin armé, så hos dem är även afroamerikaner välkomna. USA förmanar den franska armén att inte skämma bort dem, inte äta med dem, inte skaka hand med dem. Och absolut inte berömma dem i vita amerikaners närvaro. Men fransmännen har lite annat att tänka på vid fronten än att upprätthålla amerikanska rasbarriärer. Så tar kriget slut. Världen ska bli som vanligt igen. Kvinnorna ska motas tillbaka in i hemmen. Till soldaterna från kolonierna säger man: Låt oss glömma att detta har hänt. Minnet av kriget blir mest en europeisk historia. Men inget vill ändå riktigt bli som förut. Något har förändrats, redan de där kalla och dimmiga höstveckorna i Flandern för hundra år sedan, när den indiska hären kom till Europa. Till USA återvänder svarta soldater efter kriget stolt bärande franska medaljer. Några lynchas i Sydstaterna för att de vägrar ta av uniformen. Maja Hagerman Västfronten blir, ju längre kriget pågår, en alltmer multietnisk blandning av stridande från olika världsdelar.


”Insikter om djurvälfärd svensk köttproduktions framtid”

Summary: Åke Rutegård och Martin Wierup påstår i sitt DN Debattinlägg att de svenska reglerna för djurvälfärd inte baseras på fakta och riskvärdering. Men de har fel i sak. Dessutom nämner de inte att djurhållningen i Danmark, Tyskland och många andra länder är så undermålig att den kräver stora mängder antibiotika för att hålla djuren någorlunda krya. Bristande lönsamhet i Sverige beror på snedvriden konkurrens, där de grisuppfödare som svenska grisbönder konkurrerar med systematiskt bryter mot gällande EU-bestämmelser, skriver 17 djurskyddsintressenter.

Veterinärerna Åke Rutegård och Martin Wierup skriver i en debattartikel i DN den 12/10 att djurskydd in absurdum har skadat möjligheterna för svensk djuruppfödning att överleva. Man menar att dyra djurskyddskrav belastat den svenska livsmedelsproduktionen så att den konkurreras ut av importerat kött. Detta påstår man när färska rapporter från Jordbruksverket visar att andelen svenskt kött ökar i butikerna och importen minskar. I en rapport från 2011 konstaterade Jordbruksverket att kostnaden för svenskt fläsk var cirka 0,75 kronor högre per kilo kött än i Danmark, vilket är betydligt lägre än de beräkningar som Rutegård och Wierup hänvisar till. I rapporten drogs dessutom följande slutsats: ”Den genomgång som gjorts här rörande de ekonomiska verkningarna av olika skötselkrav visar att det finns både fördelar och nackdelar med den delvis högre svenska ambitionsnivån. Det går inte, med ledning av den analysen, att påstå att nackdelarna är större än fördelarna eller vice versa. Andra analyser med ledning av räkenskapsunderlag för faktiska företag visar att de rörliga kostnadernas andel av intäkterna är på samma nivå i Sverige som i Danmark och Tyskland. Denna analys tyder således snarast på att olika regleringar inte ger skillnad i kostnad per kilo griskött mellan Sverige och jämförelseländerna Danmark och Tyskland.” I sitt inlägg påstår Rutegård och Wierup att regler för djurvälfärd inte baseras på fakta och riskvärdering. Men de har fel i sak: Svenska myndigheter använder EFSA:s (EU:s myndighet för livsmedelssäkerhet, djurhälsa och djurvälfärd) riskanalyser vid sina bedömningar, och den statliga djurskyddskontrollen är i hög grad riskbaserad, så som EU:s regelverk föreskriver. Nyligen publicerades ett examensarbete från SLU som visar att 17 av 28 medlemsländer, bland dem Danmark och Tyskland, inte lever upp till förbudet att knipsa svansar av grisar i stället för att ge dem halm eller liknande för att hindra dem att i sin frustration över att inte ha något att göra bita svansarna av varandra. Man producerar billigt fläskkött i för djuren undermåliga miljöer där svanskupering är nödvändig för att undvika svansbitning. Men studien visar också att myndigheterna i dessa medlemsstater inte tar frågan på allvar genom kraftfulla åtgärder för att hindra fuskandet och hävda tillämpningen av gemensamma regler. Rutegård och Wierup nämner inte med ett ord att den djurhållning som vi ser i Danmark, Tyskland och många andra länder är så undermålig att den kräver stora mängder antibiotika för att hålla djuren någorlunda krya tills de kan slaktas. I vårt grannland Danmark växer däremot insikten om att den kraftigt ökande förekomsten av motståndskraftiga så kallade meticillinresistenta gula stafylokocker (MRSA) är på väg att skapa hälsoproblem av tidigare ej skådad omfattning. Den ökande antibiotikaresistensen orsakas bland annat av den stora mängd antibiotika som används för att stötta en undermålig djurhållning. Köttproduktion i undermåliga djurmiljöer är således ett växande hot mot folkhälsan. Rutegård och Wierup drar den tvivelaktiga slutsatsen att den dåliga lönsamheten beror på ett för dyrt regelverk som de dessutom antyder skapats utan vetenskaplig grund och mest tillfredsställer någon sorts ospecifikt tyckande. Vi (och EU-kommissionen) drar i stället slutsatsen att den bristande lönsamheten beror på en snedvriden konkurrenssituation, där de grisuppfödare som svenska grisbönder konkurrerar med systematiskt bryter mot gällande EU-bestämmelser. Problemet ligger således i att få till stånd en efterlevnad av gemensamma EU-bestämmelser, något som betonas i den djurskyddsstrategi som EU-kommissionen presenterade 2012. Slutligen bör påpekas något som Rutegård och Wierup inte heller nämner i sitt inlägg. Enligt FAO konsumerades 2011 globalt 42 kilo kött per capita. I Sverige konsumerades 82 kilo. Den nya forskning på området kött och hälsa som nu bedrivs pekar i allt fler rapporter på att en köttkonsumtion över cirka 25 kilo per capita ökar risken för ohälsa i form av hjärt- och kärlsjukdom och vissa former av cancer. Vi konstaterar att Rutegårds och Wierups oro för Sveriges bristande självförsörjningsgrad är nonsens, då vi med stor sannolikhet skulle minska risken för ohälsa om vi reducerade vår köttkonsumtion till hälften av vad den är i dag. Till detta kommer den minskade klimatpåverkan och sötvattensförbrukning som en lägre köttproduktion skulle bidra till. Lösningen på våra problem är inte att göra köttet ännu billigare genom försämringar för djuren. Lösningen ligger i stället i att producera kött på ett för både djuren och folkhälsan gynnsamt sätt. Flertalet konsumenter skulle må utmärkt av något mindre mängder kött av bättre kvalitet från djur som inte fått antibiotika i onödan och som behandlats väl. På det sättet kan vi minska klimatpåverkan, öka sötvattenstillgångarna, förbättra folkhälsan och uppnå en anständig djurvälfärd.


”Förbifarten värdelös för att binda samman busslinjer”

Summary: Lokalpolitiker och Tredje AP-fonden målar upp en bild där superbussar på Förbifarten knyter samman regioncentrum och spårtrafik. Men Förbifartens dragning är inte gjord för att nå de regioncentrum som utpekas i den regionala utvecklingsplanen. Förbifarten är helt och hållet planerad för bil- och lastbilstrafik, vilket innebär att av- och påfarterna ligger utanför stadsnoderna. Förbifarten är helt enkelt värdelös för att binda samman nya busslinjer med befintliga spår, skriver Mikael Sundström, grundare av resenärsföreningen Kollektivtrafikant Sthlm.

Lokalpolitiker i Botkyrka och Haningen lyfter tillsammans med Tredje AP-fonden ett förslag att utveckla kollektivtrafiken på Förbifart Stockholm (DN Debatt 9 oktober). Det är spännande att lokalpolitiker nu vaknar när det gäller den kollektivtrafik som planeras på Förbifarten. Redan 2010 uppmärksammade resenärsföreningen Kollektivtrafikant Sthlm frågan. Vi lät trafikkonsultbolaget Trivector titta på de lösningar som fanns för kollektivtrafiken på Förbifarten. I korthet visade resultatet att Trafikverket grovt ignorerat kollektivtrafiken när det planerade Förbifarten. Andelen SL-resenärer på Förbifarten beräknades till 6–7 procent, jämfört med 38 procent i hela länet. Att resa på Förbifarten med buss beräknades ta upp till en halvtimme längre tid än att resa med bil. Endast en bussramp planerades och överhuvudtaget inga speciella körfält för SL-trafiken. Samtidigt visade trafikberäkningarna både då och i dag att Förbifarten kommer att ha nått sitt kapacitetstak redan åtta år efter invigningen, vilket enligt Trafikverkets dåvarande projektledare kunde innebära genomsnittshastigheter i tunnlarna på under 20 km/h i rusningstid, samtidigt som man tvingas signalreglera påfarterna. Risken finns alltså att SL-bussarna inte ens kommer ner i Förbifartens tunnlar. Eftersom Trafikverket fortfarande inte har tagit tag i dessa problem är det positivt att det nu ställs politiska krav på åtminstone egna busskörfält i Förbifartens tunnlar. Men om man tror att det är så enkelt som föreslås i Skanskas och Scanias underlag till debattartikeln, att anslå busskörfält där superbussar kan gå i skytteltrafik, missar man ett grundläggande problem. Artikelförfattarna målar upp en bild där bussarna på Förbifarten knyter samman regioncentrum och spårtrafik. Men Förbifartens dragning är inte gjord för att nå de regioncentrum som utpekas i den regionala utvecklingsplanen. Förbifarten är helt och hållet planerad för bil- och lastbilstrafik, vilket innebär att av- och påfarterna ligger utanför stadsnoderna. Förbifarten är helt enkelt värdelös för att binda samman nya busslinjer med befintliga spår. Om det ska vara möjligt att utnyttja Förbifarten för att skapa effektiva bytespunkter mellan buss och spårtrafik krävs att bussfilerna viker av och får egna tunnlar som dras fram till aktuella tunnelbane- och pendeltågsstationer. Det är naturligtvis radikala förslag, men vill vi få ut något av mer av Förbifarten än att vara en backup vid olyckor på Essingeleden måste den kunna utnyttjas av kollektivtrafiken så att superbussar, spårvagnar, automatbanor eller vad det än är som ska binda samman befintliga spår når dessa direkt. Den tidsödande processen då bussarna ska snirkla sig fram och tillbaka till av- och påfarter tar helt enkelt död på resandeunderlaget. Socialdemokraternas och Miljöpartiets timeout i Förbifartsfrågan ger oss ett unikt tillfälle att se över Förbifartens svagheter när det gäller kollektivtrafiken. Det är frågor som är helt centrala för att kunna skapa de starka regioncentrum och noder som gör det möjligt för Stockholm att växa på ett hållbart sätt. Om det inte finns intresse att på allvar titta på dessa frågor är det lika bra att helt avstå från att bygga Förbifarten. Det finns ju trots allt en hel del andra trafikprojekt i Stockholm som skulle må bra av ett tillskott på drygt 30 miljarder kronor.


”Så kan Förbifarten bli en grön bussled för regionen”

Summary: Kan utvecklas till ”Stockholmsbågen”. Med särskilda körfält kan superbussar köras i minuttrafik, som en flexibel ”pendeltågstrafik” på gummihjul. Det skulle ge den kanske snabbaste och största minskningen av koldioxidutsläpp i Stockholm som hittills diskuterats, skriver lokalpolitiker och tredje AP-fonden.

Stockholms omtalade trafikled Förbifarten har varit ifrågasatt men kan bli en grön lösning för miljöanpassade transporter och aktivt bidra till Stockholms stadsutveckling. Med hjälp av superbussar, nytänkande och alternativa finansieringslösningar kan Förbifarten utvecklas till Stockholmsbågen Haninge-Täby, ett innovativt och hållbart infrastrukturprojekt. Motståndet mot projektet har gått ut på att kollektivtrafikens roll har varit underordnad bilens och att det därmed inte varit tillräckligt grönt. Ett ensidigt fokus på ökad biltrafik leder till ökade koldioxidutsläpp, säger kritikerna. Men det behöver inte finnas en motsättning mellan att fullfölja Förbifarten och att satsa på en utbyggd kollektivtrafik. Snarare tvärtom. I den vision som Skanska och Scania har tagit fram ser vi en modell där motorvägen Förbifarten förvandlas till ett innovativt grönt infrastrukturprojekt. Idén är att Förbifarten sträcks ut till en båge runt Stockholm mellan Haninge och Täby, Stockholmsbågen. Genom en enkel komplettering av befintliga planer kopplas Förbifarten samman med den befintliga Norrortsleden och den planerade Tvärförbindelse Södertörn. På det sättet blir förbifarten en integrerad del i Stockholms trafiksystem snarare än en väg förbi staden. Den nya sträckningen från Haninge till Täby kompletteras med en kraftfull satsning på superbussar som kan köras på biobränslen, hybridiseras eller elektrifieras. ”Superbussarna” är primärt dubbeldäckare som med teknikens hjälp kan kopplas ihop till fordonståg och transportera 250 passagerare eller fler. Dedikerade körfält i vardera riktningen i Stockholmsbågen avdelas för superbussar, vilket gör att de kan köras i minuttrafik, som en flexibel ”pendeltågstrafik” på gummihjul. Resultatet blir en framåtblickande helhetslösning för transporter med kapacitet att halvera biltrafiken på Förbifarten. Det skulle ge den kanske snabbaste och mest radikala minskningen av koldioxidutsläpp i Stockholm som hittills diskuterats. Att genomföra Stockholmsbågen skulle konkret bidra till att efterfråga de lösningar som krävs för Sveriges ambition att uppnå en fossiloberoende fordonsflotta till år 2030 och vara en drivkraft i en utveckling mot bättre miljölösningar i transportsektorn. Att åka buss mellan Haninge och Täby skulle ta 45-50 minuter. Superbussarna skulle knyta ihop de regioncentrum – Flemingsberg, Kungens kurva, Barkarby och Kista – som finns däremellan och öka förutsättningarna för att dessa centrum ska kunna växa. Men det skapar också förutsättningar för att utveckla staden och bygga nya attraktiva bostadsområden. På flera ställen efter den tänkta sträckningen finns mark till rimliga priser som skulle kunna bebyggas och som då också får goda kollektivtrafikförbindelser. Det ökade behovet av kollektivtrafik kan nämligen snabbt mötas genom att nya lokala miljöbussnät byggs och ansluts till noder där superbussar och spårbunden trafik möts i dessa regioncentra. Att utveckla och förfina det som redan är planerat genom en samverkan mellan privata aktörer, pensionskapital och det offentliga kan leda till att Sverige på samma sätt som vi blivit ledande i utvecklingen av fordon också kan bli världsledande i utvecklingen av fossilfria kollektivtransportsystem och bidra till att sänka koldioxidutsläpp, och inte bara i Sverige. Förverkligandet av den här visionen kan göras till en rimlig kostnad i förhållande till dess stora nytta. De första beräkningarna pekar på ungefär 5 miljarder kronor. Men för att undvika långa och komplicerade förhandlingar om vem som ska finansiera krävs nytänkande. I stället för att skattepengar ska reserveras för dessa stora och mycket långsiktiga investeringar kan pensionspengar investeras. För AP-fonderna är liknande infrastrukturprojekt högintressanta eftersom det handlar om en socialt och miljömässigt hållbar, men också långsiktig och stabil investering. En variant på en sådan finansieringslösning kan vara att investeraren under en begränsad tidsperiod får en löpande ersättning baserad på kollektivtransportsystemets tillgänglighet. Det här är ingen unik lösning internationellt, och erfarenheterna av sådana projekt har varit mycket goda. Projekt där ersättning är knuten till tillgänglighet slutförs mycket oftare i tid och de ekonomiska riskerna sprids mellan de olika parterna. Nu har vi möjligheten att förvandla Förbifarten till Stockholmsbågen – en världsledande framtidslösning för kollektivtrafik.


Twitter förändrar demokratin

Summary: Sociala medier. Allt fler politiskt intresserade valde att twittra i valrörelsen. På Twitter och i andra sociala medier används konflikten som drivkraft för att skapa engagemang. Skolan och lärarna har mycket att lära för att få igång det politiska samtalet i klassrummen, menar forskaren Erik Andersson.

En stor del av den politiska debatten under valrörelsen har förts på Twitter. Frågan är hur det påverkar det politiska samtalet och demokratin. I somras, när valrörelsen var som hetast, kunde forskaren Martin Karlsson konstatera att allt fler politiskt intresserade hade lämnat bloggosfären, som var starkare under den förra valrörelsen, för att i stället använda Twitter för att nå ut med sina budskap. – Det beror på att Twitter har ett format som passar bättre i en valrörelse. Det är inte lika tidskrävande som att underhålla en blogg, varken för dem som följer debatten eller för dem som deltar i den, säger Martin Karlsson. – Dessutom har Twitter visat sig särskilt effektivt eftersom man både kan formulera en kort åsikt och samtidigt länka till längre inlägg på bloggar och i andra källor. Martin Karlsson är doktor i statsvetenskap vid Örebro universitet och forskar om informationsteknologins betydelse för demokratin. Han är själv är sparsam med egna inlägg på Twitter, men desto mer aktiv som läsare och observatör. – Det beror på att jag inte formulerar mig så snabbt, utan behöver längre tid på mig för att fundera innan jag kastar mig ut, säger han. Vilka är det då av 270 miljoner aktiva användare som når ut? – Det är svårt att mäta inflytande i de sociala medierna eftersom det finns så många olika sätt att mäta aktiviteten på, säger Anders Larsson, forskare vid Institutt for medier og kommunikasjon vid universitetet i Oslo. I den här valrörelsen undersökte han vilka som blev retweetade, eller återdistribuerade av andra, under hashtaggen #val2014 som var en av de vanligaste märkningarna under valrörelsen. Mest retweetade blev vissa kända journalister, debattörer och etablerade partier. Men också en del anonyma profiler som mer eller mindre stödde Sverigedemokraterna. – Twitter släpper alltså fram etablerade men också en del ickeetablerade röster, säger Anders Larsson. Något som förvånade honom var att Feministiskt initiativ inte blev retweetade i den utsträckning som han hade väntat sig. Partiet hade ingen självklar plattform eftersom de inte når upp till riksdagsspärren. – Men partiet har en stor andel unga väljare, som brukar ha en förmåga att mobilisera många i de sociala medierna. Fast det var få sådana ”underdog”-positioner som fick genomslag på Twitter i den här valrörelsen. Mediet har en logik som gör att det är lätt att hamna i skuggan. Ju fler följare du får, desto fler ser dina inlägg vilket leder till ännu fler följare. Det gör att små försprång snabbt kan växa och bli tydligt dominerande. Först och främst handlar det om att vara bra på att uttrycka sig med de 140 tecken som man får använda i en så kallad tweet. Enligt forskaren Martin Karlsson gäller det att inte vara slarvig och ge efter för impulser, men att inte heller vara långsam och tråkig. Tittar man på vilka politiker som får följare kan man se extrema skillnader. Tidigare utrikesministern Carl Bildt (m) och tidigare EU-ministern Birgitta Ohlsson (fp) har oproportionerligt många följare jämfört med sina partikollegor. Ministrar med höga positioner har lättare just eftersom de har en självklar maktstatus, menar Martin. – Ålder spelar också en stor roll. Carl Bildt är ett undantag eftersom han har många följare trots att han är äldre. En förklaring är att han når en internationell publik och att det är få i hans position som twittrar så flitigt. Under den förra valrörelsen kunde Martin Karlsson se att det fanns en skillnad i hur vänstern och högern tilltalade sina läsare i bloggosfären. De till vänster använde ”vi” i större utsträckning och talade mer som företrädare för sina partier, medan politikerna mot mitten och till höger utryckte sig mer individualistiskt med ett tydligare ”jag”. Det återspeglar den politiska historien där vänstern vuxit fram ur folkrörelser och har en starkare kollektiv tradition, menar Martin. Han kunde också se hur liberalernas konkurrens med varandra i olika frågor var mest tydlig. – Man skulle kunna tro att liberaler borde ha en fördel på Twitter eftersom de kommunicerar mer individualistiskt. Men det finns inget som pekar på att vänstern skulle vara mindre framgångsrik. I den förra valrörelsen var Socialdemokraterna det mest framgångsrika partiet sett till hur ofta inläggen delades i bloggosfären, konstaterar Martin Karlsson. Trots det förlorade partiet valet. – Förlusten visar att sociala medier trots allt inte har så stor betydelse jämfört med det traditionella kampanjandet. I den norska valrörelsen kunde Anders Larsson konstatera att den som är rolig eller som attackerar någon politisk motståndare får större genomslag. – Om politiker märker att de får större genomslag om de är roliga eller elaka, kommer det att få konsekvenser för det politiska samtalet på sikt, säger Anders Larsson. Forskaren Erik Andersson har specialstuderat unga människors användning av sociala medier. Framför allt har han studerat hur de använder konflikten som drivkraft när de diskuterar politiskt kontroversiella ämnen. – Lärare har mycket att lära från de sociala medierna för att hitta verktyg för att få igång ett engagerat politiskt samtal hos eleverna, säger han. – Skolan måste bli bättre på att lyfta kontroversiella ämnen – och samtidigt skapa ett klimat i klassrummet där eleverna känner att de kan uttrycka olika åsikter. Det måste få uppstå ideologiska spänningar mellan flera perspektiv. Det handlar lika mycket om att upptäcka vad man själv tycker som om att övertyga andra, säger Erik Andersson. Lärare ikläder sig alldeles för ofta rollen som ”normfördelare” och stakar ut vad eleverna ska tycka i ett ämne. Eller också blir de ”avvisare” som lägger locket på när åsikterna blir för brännande, menar han. – Det är intressant att det har blivit så eftersom lärarens roll ju faktiskt är att fostra eleverna i ett demokratiskt tänkande. Studier har också visat att deltagarna i så kallade forumdiskussioner får mer tid för att tänka efter innan de formulerar sina inlägg, vilket gör att samtalen leder till en fördjupad diskussion. – Frågan är om inte Twitter gör att vi blir mer kärnfulla i språket för att mediet tvingar oss att uttrycka oss med färre tecken. Erik Andersson har kunnat konstatera att unga ibland upplever att det är lättare att diskutera svåra eller tabubelagda ämnen på internet, eftersom de inte behöver mötas fysiskt. Naturligtvis kan deltagare också bara ”hitta på” och uttrycka vissa saker under anonymitetens täckmantel. – Men internet erbjuder en möjlighet att vara ärlig och våga säga saker som man kanske inte hade vågat om man hade träffats. Anders Larsson är inte säker på att Twitter är så gynnsamt för det demokratiska samtalet eftersom så många gömmer sig bakom anonyma konton för att förpesta diskussionerna. – Om man dessutom märker att det effektivaste sättet att nå ut är att vara kul eller att gå till attack, så kanske man så småningom tror att det är så man bör diskutera politik. Twitter 2012 slog Twitter igenom bredare i Sverige. Under det året registrerades 190.000 nya konton. Det var fler än något år tidigare, enligt Twittercensus. Sedan dess har tillströmningen avtagit. Totalt har det identifierats ungefär 475.000 svenskspråkiga konton. Från nästan vartannat av dem har det skickats minst ett tweet under de senaste 30 dagarna. De mest aktiva – de som skrivit minst ett tweet om dagen – har ökat och är i dag 80 .000. Över hela världen hade Twitter i slutet av förra året 241 miljoner aktiva användare per månad. Då hade antalet ökat med 30 procent under året. Forskaren Anders Larsson har studerat twitteraktivieten före och under de danska, norska och svenska valen 2010–2014. Han konstaterar att twittrandet har ökat inom ramen för vissa hashtaggar kopplade till valet. I årets svenska riksdagsval har han undersökt tweet med hashtaggen #val2014 som han bedömde var den vanligast använda. De som blev retweetade var framför allt journalister och etablerade partier. Etta på listan var journalisten Niklas Svensson. Tvåa kom det Socialdemokratiska partiet. Trea var den liberala debattören Rebecca Weidmo Uvell. Fyra kom Expressen. Femma var svt#dinröst – SVT:s valsatsning.


Extra viktigt diskutera pengar i bonusfamiljen

Summary: Hur gör man med pengarna i bonusfamiljen? Karin och Loove har Bosse, två månader, tillsammans. Karin har sedan tidigare sönerna Tyko och Acke. ”Det är viktigt att att alla barn i familjen har samma villkor”, tycker Loove.

Plötsligt börjar Bosse oroligt röra på. Han gnyr lite och låter sedan något mer högljutt. Är han hungrig? Trött? Mamma Karin Ehrnberger upptäcker att Bosse kissat och när pappa Loove Broms bytt blöja blir det åter lugnt. Bosse är drygt två månader och Looves första barn. Karin har två söner från ett tidigare äktenskap. Hur påverkas synen på familjeekonomin i bonusfamiljer? – Jag var ganska okunnig om hur ekonomin kunde planeras och organiseras i en familj där en av föräldrarna har barn från en tidigare relation. Det finns få böcker i ämnet och det talas väldigt sällan om de här frågorna. Nya familjekonstellationer ställer givetvis andra krav än den traditionella kärnfamiljen, säger Karin. När hon och Loove bodde var för sig talade de sällan om pengar och ekonomi. Var och en kunde i princip göra vad den ville med sina inkomster. Sedan ett år lever de tillsammans i en bostadsrättslägenhet i Årsta i södra Stockholm, och i slutet av juli kom sonen Bosse till världen. Varannan vecka utökas familjen med Karins söner Tyko och Acke. Loove och Karin tjänar i dag ungefär lika mycket. Det kanske har inneburit att de ekonomiska samtalen blivit lättare än om någon av dem haft en väsentligt högre inkomst. – Numer har vi en familjekassa för gemensamma utgifter och en privat kassa för det personliga. Fast ibland är det inte lätt att avgöra vad som är gemensamt och vad jag själv ska stå för. Om jag fikar ensam med Tyko eller Acke eller om jag går på bio med någon av dem, ska jag då betala från vår gemensamma kassa? säger Karin. Hon och hennes förre man delar på kostnaden för sönernas kläder, läger och andra större utgifter. Hittills har det fungerat bra, kanske beroende på att Karin och han har relativt lika värderingar och uppfattningar om vilka utgifter som är rimliga utifrån barnens behov. – Jag har några vänner som separerat och vi har talat om hur en skilsmässa förändrar de ekonomiska förutsättningarna. Jag har sökt efter råd och tips, men det finns ju så lite att läsa och ta del av. Loove som suttit tyst en stund säger att han alltid varit relativt ointresserad av ekonomi. Hans mamma och bonuspappa diskuterade sällan sina inkomster och utgifter när han växte upp. – Jag är uppfostrad till att vara ganska sparsam och till att vara medveten om vad jag har att röra mig med. I Karins familj var förhållandet till pengar lite mer laddat. Hon fick ofta höra hur viktigt det var att spara, och om hon i tonåren köpte skor eller kläder fick hon ofta höra att ”det var väldigt dyrt”. De erfarenheterna gör att hon i dag vill ha koll på sin ekonomi och en egen kassa att röra sig med. Efter att Karin och Loove flyttat ihop kände de ett behov av att prata igenom hur de såg på familjeekonomin. Han kände omedelbart att barnen, Karins två och eventuella gemensamma, måste behandlas lika. – Det får inte vara olika villkor mellan barn i en familj. Min inställning var att om jag älskar Karin och vill leva med henne så kommer barnen med. Därför var det också viktigt för mig att se till att det fanns potential för fina känslor att få växa fram över tid. Min första tanke var att vi skulle dela på alla utgifter rakt av, säger Loove. Efter en tid kom han och Karin fram till att deras gemensamma familjekonto ska användas till kostnaderna för lägenheten, mat, resor och andra gemensamma aktiviteter. Egna kläder och andra personliga utgifter belastar det privata kontot. – Det känns viktigt att jag tar ansvar också för Karins äldre barn. Vi delar på alla hushållsutgifter och allt vi gör ihop. För mig skulle det kännas absurt att säga att Karin skulle behöva betala för det som Tyko och Acke äter hemma hos oss och räkna ut hur mycket toapapper de använder. Uppdelningen av familjeekonomin gör att det inte behöver bli några diskussioner om att någon kanske använder för mycket av den gemensamma kassan för privata ändamål. – Loove har till exempel ett brinnande cykelintresse som jag tycker att han kan bekosta, säger Karin. Själv är jag intresserad av hälsa och köper ganska mycket råkostprodukter. Men eftersom vi tar pengarna till det här från vår egen plånbok blir det aldrig något tjafs om ekonomin. Loove säger att det oftast är Karin som tar initiativ till samtalen om pengar. Kanske är en förklaring att hon märker att kvinnor ofta är ekonomiska förlorare, både i gifta par och i samboförhållanden. – Jag har sett att kvinnor ofta tar mer ansvar för inköp av till exempel kläder och skor till barnen – även om pengarna tas från det gemensamma kontot. Sedan bekostar många kvinnor även inköp till barnen från sitt ”privata” konto, tänker mer på dem än på sig själv. Karin är utbildad industridesigner och arbetar nu med en doktorsavhandling om design och genus på Tekniska högskolan i Stockholm. Loove har redan disputerat i ämnet interaktionsdesign och forskar på samma högskola som sin sambo. Ni är inte gifta? – Nej, men vi har pratat om skillnaden mellan att vara gift och att vara sambo. Jag har förstått att det är jätteviktigt att skriva ett samboavtal för att få samma status och rättigheter som gifta. Särskilt viktigt är det när man lever i en sådan familjesituation som Loove och jag gör, svarar Karin. Hon säger att kommunikation är A och O i den nya tidens familjer. Hennes exman är omgift och hans nya hustru har två barn sedan en tidigare relation. Karin och exmannen har som nämnts två barn tillsammans och så finns ju Bosse där. – Det är alltså många vuxna och barn inblandade, säger Karin. Jag och min exman har en bra relation och samarbetet kring våra gemensamma barn fungerar utmärkt, även det ekonomiska. Loove säger att han och Karin levde rätt olika liv innan de träffades. Få av hans vänner levde i fasta relationer och de flesta hade inte barn. Karin däremot hade ju två barn och flera vänner som redan levde ett tryggt familjeliv. – Jag hade därför aldrig reflekterat särskilt mycket om familjeekonomi, säger Loove. Senare har jag talat med min syster och en vän om hur man kan tänka kring det här. Jag och vännen pratade bland annat inför att Karin och jag köpte vår lägenhet. Hur gör man med lånen och så vidare? Bosse har vaknat till igen. Nu är han hungrig. Loove och Karin delar föräldraledigheten rakt av redan från början. Han arbetar tisdagar och onsdagar, hon måndagar och torsdagar. På fredagarna är sonen ofta med på jobbet. – Jag vill återkomma till det här med öppenhet, säger Karin. Att prata om den privata ekonomin, om hur man ser på till exempel föräldraledigheten, är viktigt. Jag tror att det gör att relationen blir starkare och att det blir mindre diskussion och bråk om pengar. Vad tycker du? Bråkar du och din partner om pengar? Hur delar ni upp er ekonomi? Skriv till insidan@dn.se Familjen Broms Ehrnberger Karin Ehrnberger Ålder: 37 år. Familj: Sambon Loove, gemensamma sonen Bosse och sönerna Tyko (11) och Acke (7) från ett tidigare äktenskap. Bor: Lägenhet i södra Stockholm. Gör: Utbildad industridesigner, arbetar på en doktorsavhandling. Loove Broms Ålder: 37 år. Bor: Lägenhet i södra Stockholm. Familj: Sambon Karin, gemensamma sonen Bosse och bonussönerna Tyko och Acke. Gör: Forskar på Tekniska högskolan, har doktorerat i ämnet industridesign. Allt fler barn bor växelvis Under 2013 slutade 25 100 äktenskap med skilsmässa, den högsta noteringen sedan 1975. Ytterligare 28 800 äktenskap upplöstes genom dödsfall. I genomsnitt hade äktenskapen varat i drygt 24 år. Hur många samboförhållanden som upphör är svårare att beräkna. Under de senaste trettio åren har, med några få undantag, siffran för antal skilda par pendlat mellan 20 000 och 25 000 per år. Vart tredje barn med särlevande föräldrar bor i dag växelvis hos sina föräldrar. Om separationen mellan föräldrarna skett under de senaste åren bor hälften av barnen växelvis. I Sverige finns 1,9 miljoner barn i åldrarna 0–17 år. Av dem har 480 000 föräldrar som har separerat eller aldrig levt tillsammans.


”Det är dags att ta ansvar för minoriteters högtidsfirande”

Summary: Muslimsk och judisk helg sammanfaller på lördagen. En mångfald av kulturer är en tillgång för arbetsmarknaden. En framtidslösning vore att växla in några av dagens svenska helgdagar till en personlig helgdagsbank, som möjliggör för var och en att fira högtider utifrån tro eller annan tradition, skriver Peter Weiderud.

I dag, lördag, firar Sveriges judar Försoningsdagen – Yom Kippur – och Sveriges muslimer Offerdagen – Id al-Adha. Just i år är det alltså så att två av de viktigaste helgdagarna för två svenska religiösa minoriteter inte bara sammanfaller utan också infaller på en lördag. Det underlättar firandet för tusentals familjer. Nästa år infaller båda dessa helgdagar däremot på en onsdag. Det innebär helt andra påfrestningar. Många judar och muslimer i Sverige upplever att deras helger och högtider inte accepteras i Sverige. Det finns förvärvsarbetande som inte kan ta semester utan tvingas avstå från viktiga högtidsfiranden eller sjukskriva sig för att kunna delta. När hela familjen och släkten samlas tvingas på samma sätt en del skolbarn att skolka eller sjukanmäla sig för att kunna fira tillsammans med familjen. Många har förstående arbetsgivare som med en kreativ schemaläggning finner lösningar. Andra byter med villiga kollegor. Men trots sådana solskenshistorier finns det för många exempel på att det omgivande samhället inte förstår utan tycker att de religiösa minoriteterna är konstiga eller krävande. Det är dags för såväl politik som myndigheter och arbetsmarknadens parter att förbättra de praktiska lösningarna för att alla svenskar i ett mångkulturellt samhälle ska bättre kunna få sina rättigheter också på detta område. Den passiva oförståelse som många judar och muslimer möter är också en spegling av ett allvarligare problem av diskriminering och av det faktum att hatbrott både mot judar och mot muslimer ökar. Yom Kippur och Id al-Adha bör vara erkända helgdagar av två skäl. Det första handlar om mänskliga rättigheter. Vi behöver göra det fullt ut möjligt för judar och muslimer i Sverige att leva ut sina rättigheter. De ska ha rätt till ledighet och inte behöva mötas av allvarliga hinder för att kunna fira sina viktigaste helgdagar. Det andra skälet handlar om vikten av att också det omgivande samhället förstår vad dessa helgdagar är och betyder. Vår tid, präglad av nya globala kommunikationer och migration, är gränslös. Människor med olika bakgrund träffas mer och mer. Sverige har goda skäl att utbilda alla invånare om de religioner, helger och värderingar som är viktiga i omvärlden. För omvärlden är här. Vi måste uppdatera oss. Om samhället förmedlar kunskap och nyfikenhet på människor och kulturer blir samtiden intressant och inte hotfull. Vi får aldrig acceptera en anpassning till okunnighet, fördomar och att vilja skydda en kultur som genom tusen år av invandring redan är förändrad och hela tiden förändras. Ett mångkulturellt samhälle skapas inte genom att minoritetskulturer slipas av så att de inte skaver så mycket. Då handlar det om assimilering till majoritetsnormen och en utveckling mot ett fattigare samhälle. Ett enat och rikare samhälle kan i stället nås då vi lyssnar på alla grannars olika erfarenheter från våra olika länder och kulturer, en resa i vårt eget land. Det öppna demokratiska samhället ska ge alla individer samma möjlighet att göra sin resa, att delta i och påverka hur landet byggs om och byggs till. För arbetsmarknaden är det mångkulturella Sverige en tillgång. Våra sjukhus, vår polis, delar av handeln, kollektivtrafiken, processindustrin och mycket annat måste kunna fungera också på helger. Att de anställda vill vara lediga på olika dagar är en rikedom och ytterst en konkurrensfördel i en global värld. Detta ser många företag. Ett exempel är teleoperatören med varumärket Tre, som från och med i år erbjuder sina anställda att växla in fem röda dagar mot andra alternativ. Detta har mötts med viss skepsis från fackligt håll, eftersom de menar att det kan ge oklarhet om OB-regler. Men tiden är nu kommen för arbetsmarknadens alla parter att söka en mer samlad lösning, så att de enskilda som är i störst behov att få stöd också kan få det. Sverige har i dag 11 officiella helgdagar som kan inträffa på annan dag än söndag. Kopplat till det finns 5 helgdagsaftnar, som ofta också innebär reducerad arbetstid. Framtidens lösning för arbetsmarknadens parter handlar om att växla in några av dagens svenska helgdagar till en personlig helgdagsbank. En sådan personlig helgdagsbank skulle göra det möjligt för var och en att fira de viktigaste festerna och högtiderna utifrån sin tro, sin etnicitet eller annan tradition. Utan religiösa eller kulturella traditioner att fira kan helgdagsbanken självfallet användas till födelsedagar, bröllopsdagar, vårdagjämning eller annan högtid som värdesätts av den enskilde. OB-reglerna bör kunna lösas genom att varje anställd vid årets ingång definierar de helgdagar hen vill åberopa. Sverige delar detta problem med många europeiska länder men har förutsättningar att gå före och visa på en väg mot framtiden. I USA, där arbetsrätten är annorlunda och på många punkter betydligt svagare, fungerar trots det respekten för minoriteters helgdagar ofta bättre. Medan separationen mellan stat och religion i Europa främst handlat om att skydda staten från kyrkan rådde det motsatta förhållandet i USA, som i hög grad byggdes upp av i Europa förtryckta minoriteter. Det innebär att både arbetsgivare och samhälle har en vana att hantera olikheter. Dessutom är jämförelsevis fler av de amerikanska officiella helgdagarna sekulära än vad som är fallet i Sverige. Den kristna majoriteten i Sverige har söndagen som sin traditionella vilodag. Det innebär för de allra flesta säkrad ledighet för gudstjänstfirande. Den judiska minoriteten firar sabbat på lördag, vilket för många även det innebär en tryggad ledighet. För muslimer som önskar delta i fredagsbönen är det inte lika enkelt. Även här behöver arbetsmarknadens parter ta ett större ansvar och söka praktiska, pragmatiska och enkla lösningar. En extra ledig timma mitt på fredagen kan lösas genom att omfördela tid för lunchpaus över veckan eller genom att acceptera att en i avtal överenskommen friskvårdstimma kan användas också till andlig vård. Vägen till lösningar handlar först och främst om majoritetssamhällets medvetenhet, nyfikenhet och acceptans. För den enskilda individen och hens familj är dessa små förändringar svar på en viktig frihetslängtan. Samtidigt blir hela vårt samhälle rikare – kulturellt, demokratiskt och ekonomiskt. Högtider i dag Id al-Adha är offerhögtiden till minne av Abrahams offer. Den infaller på vallfärdens sista dag och firas i fyra dagar. Denna högtid och Id al-Fitr är de två främsta i islams festkalender. Yom Kippur, försoningsdagen, är en av de främsta judiska helgdagarna. Denna faste- och botdag utgör höjdpunkten på de tio botdagarna i månaden Tishri. Källa: NE


”Fördubblad risk dö i förtid för ekonomiskt utsatta barn”

Summary: Stora skillnader i barns hälsa. Riskerna är betydligt högre när föräldrarna har låg socioekonomisk status. Stora samhällsvinster finns att göra om vi tidigt kan förebygga ohälsa hos barn. Det räcker inte att utjämna inkomstskillnader, för ojämlikheten i hälsa har inte ökat de senaste 20 åren, skriver tre hälsoforskare.

Hur barnen mår säger mycket om ett lands välstånd. Dessutom vet vi att god hälsa i barndomen inte bara påverkar hur det går i skolan, utan också får följder för individens hälsa och ställning på arbetsmarknaden senare i livet. I forskningsrapporten ”Hellre rik och frisk – om familjebakgrund och barns hälsa”, som tagits fram inom ramen för SNS forskningsprogram ”Investeringar i likvärdiga livschanser”, har vi undersökt i vilken utsträckning barns hälsa påverkas av familjens ekonomiska och sociala situation. För att mäta hälsa har vi använt oss av registerdata över dödsfall, sjukhusinskrivningar och läkemedelsförskrivningar. Vi studerar inskrivningar på grund av några av de vanligaste diagnoserna (sjukdomar i andningsorganen, skada/förgiftning och psykisk ohälsa) samt förskrivningar av adhd-medicin och antidepressiv medicin. Som en bakgrund till analysen använder vi oss även av intervju- och enkätdata där man frågat barn hur de mår. Vår studie, som omfattar åren 1990-2009, visar att det finns stora skillnader i barns hälsa och att dessa skillnader i hög grad följer föräldrarnas socioekonomiska status som vi mäter med föräldrarnas inkomst och utbildning: Barn till föräldrar med högst socioekonomisk status har 40-45 procent lägre sannolikhet att bli inskrivna på sjukhus jämfört med de barn vars föräldrar har lägst socioekonomisk status. För psykisk ohälsa och sjukdomar i andningsorganen är skillnaderna mellan barn med olika familjebakgrund ännu större. Barn i familjer med högst socioekonomisk status har 60-80 procent lägre sannolikhet att drabbas än barn i familjer med lägst socioekonomisk status. Vi finner dock inte att ojämlikheten i barns hälsa har ökat de senaste 20 åren. Trots ökade inkomstskillnader mellan barnfamiljer har de sociala skillnaderna i sjukhusinskrivningar inte blivit större sedan början av 1990-talet. Vi har särskilt studerat barn som lever i ekonomisk utsatthet i meningen att de har föräldrar som tar emot ekonomiskt bistånd från kommunen. Vi finner bland annat att: Barn som lever i ekonomisk utsatthet löper mer än dubbelt så hög risk att dö under barndomen som andra barn. Detta motsvarar nästan 24 fler barn per 100.000. Den förhöjda risken att bli inskriven på sjukhus är cirka 40 procent. Detta motsvarar 20 fler barn per 1.000. Skillnaden mellan barn i och utanför ekonomisk utsatthet är allra störst när det gäller risken att bli inskriven med en diagnos relaterad till psykisk ohälsa. Här är risken nästan tre gånger så stor för dessa barn. Samtidigt som vi finner att barn i utsatta familjer har sämre psykisk hälsa ser vi att inskrivningar och medicinering för psykisk ohälsa inte har ökat lika mycket bland dem längst ner i inkomst- och utbildningsfördelningen. Det tyder på att det finns en risk att föräldrar med låga inkomster och låg utbildning inte söker och därmed får barnen inte den vård de behöver. Vi ser också att hälsan under barndomen har stor betydelse för skolresultat och om man hamnar i bidragsberoende som vuxen. Bara 60 procent av barn med psykisk ohälsa uppnår gymnasiekompetens, jämfört med 87 procent bland barn som aldrig varit inskrivna på sjukhus. Av dem som varit inskrivna på grund av psykisk ohälsa har 17 procent ekonomiskt bistånd vid 23 års ålder, medan andelen bland barn som inte varit inskrivna med denna typ av diagnos är 4,7 procent. I vår rapport pekar vi ut fem frågeställningar som är av stor vikt för den framtida politiken och som därför förtjänar ytterligare analys och diskussion: Minskade inkomstskillnader leder inte med automatik till mindre skillnader i hälsa. Det går alltså inte att förlita sig på en politik som syftar till att utjämna inkomstskillnader för att minska hälsogapet mellan barn från olika social bakgrund. Mycket talar för att det finns stora samhällsekonomiska vinster förenade med satsningar på att förebygga och lindra konsekvenserna av barns psykiska ohälsa. Det är också viktigt att utforma samhällets insatser så att barnen får det stöd de behöver för att klara sin skolgång. Vi behöver bli ännu bättre på att tidigt fånga upp och rikta stöd till barn som är ekonomiskt och socialt utsatta, har dålig hälsa eller löper särskild stor risk för ohälsa. En ökad andel av de samhällets insatser för barns hälsa, i mödravården, barnhälsovården, förskolan, skolan och elevhälsan, bör användas för riktade insatser mot särskilt utsatta barn. Den höga förekomsten av psykisk ohälsa i familjer med låg social status måste uppmärksammas och studeras, särskilt som det finns tecken på att dessa barn i dag inte får den vård de behöver. Barnperspektivet måste bli tydligare vid bedömningen och utformningen av det ekonomiska biståndet. Sedan 1990-talskrisen har dessa bidrag till stor del kommit att utgöra ersättning vid arbetslöshet för personer som saknar a-kassa. Ett villkor för bistånd är ofta att mottagaren deltar i aktiveringsprogram med syfte att få jobb. Det är viktigt att detta fokus inte konkurrerar med barnets bästa. Dessa utsatta barnfamiljer måste ges en mer långsiktig trygghet. Att förbättra barns hälsa och utjämna hälsoskillnader är en investering både i barnens välbefinnande och i deras framtid. Det kan finnas stora samhällsekonomiska vinster att göra om vi tidigt kan förebygga och bekämpa ohälsa hos barn och därmed minska behovet av insatser från samhället senare i livet. Vi hoppas att vår rapport om sociala skillnader i barns hälsa stimulerar till fortsatt forskning och politisk diskussion om hur samhället kan bidra till en mer likvärdig start i livet för alla barn. Forskningsprogrammet ”Investeringar i likvärdiga livschanser” är ett treårigt forskningsprogram på SNS, vars syfte är att bidra med forskningsbaserade underlag om hur investeringar i tidiga insatser för barn och unga kan bidra till bättre hälsa och möjligheter på arbetsmarknaden längre fram i livet. Denna rapport är den första från forskningsprogrammet och handlar om barns ohälsa – nivåer, trender och skillnader mellan barn med olika socioekonomisk bakgrund. ?Rapporternas författare svarar för analys, slutsatser och förslag. SNS som organisation tar inte ställning till dessa.


”Skydd för yttrandefriheten måste gälla också utlänningar”

Summary: Svenska medborgare kan vara ansvariga utgivare och registrera webbplatser och därmed få ett lika starkt skydd som medierna. Men utlänningar nekas utgivningsbevis för webbplatser, oavsett hur länge de vistats i Sverige. Denna skillnad är svårbegriplig. Det är dags att ge denna rätt till alla, oavsett medborgarskap, skriver Nils Funcke.

Öppna era hjärtan vädjade Fredrik Reinfeldt. Det är en humanistisk grundinställning som bör genomsyra vår inställning till personer som av vilket skäl det vara må flyr eller invandrar till Sverige. Då gäller det också att öppna plånboken och grundlagen. Alla har vi hört andra och oss själva säga att alla, verkligen alla, har rätt till yttrandefrihet. Lite högtidligt brukar det uttryckas som att det är en rättighet som tillkommer ”var och en” som det är formulerat i regeringsformen. Sverige har en stark och vid tryck- och yttrandefrihet. Men även solen har sina fläckar och högtidstalen stämmer inte alltid med verkligheten. Rätten till ett extra starkt grundlagskydd för att få uttrycka sina åsikter är nämligen graderad. Svenska medborgare ges i yttrandefrihetsgrundlagarna och i lag ett starkare skydd än flyktingar och invandrare. Det gäller även om de bott här i årtionden men valt att inte bli svenska medborgare. Efter tre år i Sverige får de som kommer från ett utomeuropeiskt land rösta i kommun och landstingsvalen. Medborgare i ett annat EU land eller Norge och Island får omgående rösträtt i den kommun och landsting där de bosätter sig. Men deras röst i debatten anses inte ha samma värde som svenska medborgare. Denna inkonsekvens är plågsam. Våra yttrandefrihetsgrundlagar, tryckfrihetsförordningen (TF) och yttrandefrihetsgrundlagen (YGL), har till ändamål att säkra ett fritt meningsutbyte. För att uppnå det heter det att ”varje svensk medborgare” är tillförsäkrad rätt att i tryckt skrift, med hjälp av tekniska upptagningar eller i etermedia ”uttrycka tankar åsikter och känslor och i övrigt lämna uppgifter i vilket ämne som helst”. Enligt TF och YGL ges ”utlänningar” samma rättigheter som svenska medborgare ”om inte något annat följer av lag”. Det är ett viktigt tillägg som tillämpas vad gäller rätten att skaffa utgivningsbevis och därmed få det extra starka skyddet för bloggar och webbplatser, vad gäller bland annat skyddet för meddelare och att brott prövas med jury. Etablerade medier har ett automatiskt skydd för sina webbpubliceringar enligt YGL. Därutöver kan svenska medborgare vara ansvariga utgivare och mot en avgift på 2.000 kronor registrera sina webbplatser och få ett lika starkt skydd som medierna. Rätten som infördes 2003 motiverades med att den är central för att vidmakthålla en vid yttrandefrihet i ett nytt medielandskap. Införandet av bestämmelsen fortsatte traditionen och ambitionen att inkludera nya former för masskommunikation och möjliggöra för alla att få del av det extra starka grundlagsskyddet. I dag har 913 enskilda fysiska eller juridiska personer sådana utgivningsbevis. Men utlänningar nekas utgivningsbevis av myndigheten för radio och tv oavsett hur länge de vistats i Sverige. Det sker helt enligt gällande rätt. Detta undantag för utlänningar gäller endast webbplatser. Rätten att vara utgivare och sända i etern eller ge ut en periodisk skrift däremot tillkommer alla som bor i Sverige, har sin ”hemvist” här, är myndiga, inte försatta i konkurs och oavsett medborgarskap. Denna skillnad är inte bara omotiverad utan också svårbegriplig. Jag har inte funnit några spår av argumentation i propositioner och betänkanden som kan förklara denna inkonsekvens. Kanske är det bara en lapsus, ett förbiseende, som kan korrigeras med ett enkelt riksdagsbeslut. Vem öppnar sitt hjärta och motionerar om detta? Men det räcker inte med en sådan justering. Att TF och YGL har som ingångsvärde att reservera rätten till svenska medborgare må ha historiska skäl. Men det är dags att i stället för ”svenska medborgare” ha som utgångspunkt att det är en rätt som tillkommer ”var och en”, alltså alla. Det bör även införas när det gäller rätten att ta del av allmänna handlingar. Yttrandefrihetskommittén föreslog (SOU 2012:55) att alla som bor i Sverige skulle jämställas. För att göra undantag för utlänningar skulle riksdagen tvingas motivera och fatta ett aktivt beslut om inskränkning. Det skulle stärka yttrandefriheten och modernisera lagstiftningen. Kommitténs ledamöter från samtliga riksdagspartier var eniga. Bra så långt, även om kommitténs ”säkerhetsventil” som skulle göra det möjligt att begränsa utlänningars rätt framstår som inskränkande och ineffektiv. Inte ens om Sverige skulle hamna i krig skulle den ha någon verkan. Alliansregeringen valde att inte ta fasta på kommitténs förslag. På samma sätt valde regeringen bort andra förslag som skulle stärka yttrandefriheten, till exempel ett utökat förbud mot att hindra distributionen av skrifter på grund av deras innehåll. Regeringen tog i sin proposition i stället enbart fasta på de förslag som naggade yttrandefriheten i kanten, till exempel försämring av skyddet för uppgiftslämnare till korrespondenter för utländska medier i Sverige. Socialdemokraternas ledare Stefan Löfven har ett antal stora frågor att knäcka. Men hans blivande justitieminister bör omgående efter tillträdet visa att den nya regeringen öppnat sitt hjärta genom att komplettera direktiven till den yttrandefrihetskommitté som alliansregeringen tillsattes före sommaren.


”Kunskapsspridning kräver fortsatt avgiftsfri högskola”

Summary: Ett mindre generöst studiemedelssystem eller, som Bo Becker föreslår, högre belåning genom att även studieavgifter ska lånas till kommer otvetydigt att leda till att den sociala snedrekryteringen ökar och att många begåvade barn från hem utan studietradition i mindre utsträckning får möjlighet att förverkliga sina utbildningsambitioner, skriver Heike Erkers och Ursula Berge, SSR.

Varje gång en ung människa stoppas från att förverkliga sina livschanser är det en förlust för den personen, men än mer en förlust för samhället i stort. Att allt fler får tillgång till kunskap är den tveklöst viktigaste faktorn för att ett samhälle ska utvecklas och hänga ihop. Detta vill nu allt fler krafter luckra upp. Regeringen har sedan 2011 infört avgifter för tredjelandsstudenter. Häromveckan var ett förslag från regeringen ute på remiss om att även svenska studenter, som studerar inom ramen för utbytesprogram här i Sverige, ska betala för sina studier. Trenden är tydlig mot att högre utbildning ska bli vilken tjänst som helst på en marknad. På DN Debatt (23/9) sällar sig nu även Bo Becker till den åsikten. Han målar upp att studieavgifter också för svenska studenter är den enda lösningen på en högre utbildning med fallande kvalitet. Orsaken beskrivs som internationaliseringen och it. För att främja den öppna och tillgängliga högskolan har Sverige valt att ha en avgiftsfri högre utbildning. Vi har också valt att dimensionera den så att uppemot varannan i varje årskull påbörjar en högskoleutbildning samt att, genom ett relativt generöst studiemedelssystem, göra tröskeln för att våga investera i en högre utbildning så låg som möjligt. Vi vet att det är barn utan akademikerföräldrar som i störst utsträckning drar sig för att studera vidare just för att de är rädda för skuldsättningen. Ett mindre generöst studiemedelssystem, eller som Bo Becker föreslår, högre belåning genom att även studieavgifter ska lånas till, kommer otvetydigt att leda till att den sociala snedrekryteringen ökar och att många begåvade barn från hem utan studietradition i mindre utsträckning får möjlighet att förverkliga sina utbildnings- och livsambitioner. Att tvingas ta extra studielån på 100.000–500.000 kronor per läsår kommer att avskräcka många. Den högre utbildningen förändras hela tiden. Onelineutbildningar växer fram och internationaliseringen ökar förutsättningarna för att kunna studera delar, eller hela sin utbildning, i ett annat land. Detta höjer kvaliteten i och tillgången till högre utbildning och är i grunden bra. Tillgången till högre utbildning är avgörande för att spridningen av kunskap i samhället ska bli så omfattande som möjligt. Avgörande för det är en fortsatt avgiftsfri högskola, många inresande och utresande studenter samt ett generöst studiemedelssystem med rimlig belåning. Det har var varit en framgångsfaktor under lång tid för Sverige, och det fungerar även i en mer global och digitaliserad värld. Det behöver bara hanteras klokt. Svensk utbildningspolitik har inte skapat något elituniversitet. Det har dock aldrig varit målet för högre utbildning i Sverige, utan målet har varit en bra och tillgänglig högre utbildning som maximerar livschanser och främjar ett välfärdssamhälle som håller ihop. Det är något helt annat. Det uppdraget kan vi lösa även i en global och digitaliserad högskolevärld – utan studieavgifter.


”Avgifter slår ut studenter som inte kan ta stora lån”

Summary: Bo Becker har inte gjort sin läxa. Att införa avgifter skulle inte göra det lättare för svenska lärosäten att hävda sig internationellt. Det enda avgifter åstadkommer är att studenter som inte har råd att ta större lån slås ut. I stället borde Sverige satsa på pedagogik och på att utveckla undervisningen, skriver ledarna för Sveriges förenade studentkårer.

Dåliga ekonomiska förutsättningar är en av flera orsaker till att svensk högre utbildning inte håller måttet. Svenska högskolor och universitet går på knäna, och det beror framför allt på att vi har ett system för tilldelning av resurser som inte fungerar. För varje år som går krymper lärosätenas anslag i förhållande till kostnaderna. Men det kan aldrig vara studenternas ansvar att betala för att rusta upp en struktur som inte fungerar. Sveriges förenade studentkårer (SFS) är överens med Becker om att det måste till satsningar för att höja kvaliteten på våra utbildningar. Men att plocka pengar ur studenternas redan tunna plånböcker är fel väg. I stället borde vi förändra systemet för tilldelning av resurser och satsa mer på pedagogik och på att utveckla undervisningen. Det är lätt att säga att en terminsavgift skulle kunna finansieras via studielån. Men även en liten summa som 10.000 kronor skulle innebära stora kostnader för den enskilda. För en student som läser i fyra år betyder det 80.000 kronor mer i studielån. För den genomsnittliga studenten, som i dag måste betala tillbaka 140.000 kronor efter avslutad utbildning, skulle skuldbördan öka med nästan 60 procent. I dag erkänner allt fler länder att växande studieskulder är ett allvarligt problem. Låt oss inte göra om deras misstag. Att sätta en prislapp på utbildning leder inte till mer kompetenta och motiverade studenter. I stället kommer endast studenter som har råd att ta större att lån kunna utbilda sig, medan studenter som hade varit mer lämpade kan slås ut. Becker menar att införandet av terminsavgifter skulle göra det lättare för Sverige att attrahera fler internationella studenter. Men med facit i hand vet vi att effekten skulle bli raka motsatsen. 2010 införde regeringen avgifter för utomeuropeiska studenter, året därefter sjönk antalet internationella studenter med 80 procent. Om svenska lärosäten ska kunna konkurrera internationellt måste vi satsa på kvalitet och ta bort avgiften för utomeuropeiska studenter. De studenter som kommer till Sverige är en möjlighet, de tar de med sig sina perspektiv, vilket höjer kvaliteten på våra utbildningar. Att, likt Becker, kalla utländska studenter för ”en nitlott för skattebetalarna” är ett synsätt som inte hör hemma i en kunskapsnation. I en tid när högre utbildning står inför stora utmaningar är det särkilt viktigt att hålla fast vid principen att utbildning är ett gemensamt ansvar. Avgiftsfria utbildningar gör det möjligt för alla människor att utbilda sig och för samhället att fullt ut ta tillvara alla människors potential.


”Stort misstag av Reinfeldt att ställa Sverige utan alternativ”

Summary: Borde ha väntat med avgångarna. En svag regering ger nu regeringsmakten till en ännu svagare. Fredrik Reinfeldt har ställt Sverige utan alternativ trots att vi har fått en riksdag utan rödgrön majoritet. M måste utse en ny partiledare genom extra stämma så snart det är möjligt, skriver förra M-ledaren Ulf Adelsohn.

Fredrik Reinfeldt är den mest framgångsrika partiledare Moderaterna haft och han har, tillsammans med framför allt Anders Borg, fört tillbaka Sverige till ett land där arbete premieras. De har vidare skickligt lotsat oss genom en svår internationell kris och i åtta år hållit ihop en alliansregering. Detta måste sägas och för det förtjänar de all respekt. Däremot har jag svårt att förstå Reinfeldts agerande i regeringsfrågan, såväl nu som redan tidigare i våras. Han har hävdat att om det rödgröna blocket blev större än alliansen skulle han avgå, allt i syfte att inte SD skulle få något inflytande. Detta beslut vet jag inte hur han förankrat, om alls. Något motsvarande besked från Stefan Löfven har vi inte heller fått. Nu blev de rödgröna större och Reinfeldt har avgått. Detta är enligt min uppfattning ett stort misstag. Vi ska nu, sedan Löfven avvisat V, få en regering S + MP som har ett mindre regeringsunderlag än alliansen, 137 mot 142 mandat. En svag regering överlåter regeringsmakten till en ännu svagare. För att alls få igenom sina förslag måste denna ha V:s stöd i varje fråga. Detta leder rimligen till kompromisser med dem och än mer vänsterorienterade förslag. Hur angeläget är det ur Moderaternas synvinkel? Till yttermera visso blir dessa regeringsförslag beroende av att SD lägger ner sina röster och framför allt inte röstar emot. Och ju mer inflytande V får desto troligare är det att SD protesterar. Fredrik Reinfeldt förtjänar vår respekt för sin attityd mot alla former av rasism. Med judisk påbrå på min fars sida har även jag skäl att vara tacksam härför och jag känner för hans oförsonliga inställning till SD. Men vad jag inte förstår är hans absoluta acceptans av V och vad det partiet står för. V har naturligtvis inga rasistiska åsikter och inrymmer många hedervärda samhällsintresserade väljare. Men så sent som i våras uteslöts några ungdomsförbundare som ansåg våld politisk acceptabelt. Och jag har som gammal moderat historiska, sakliga och politiska orsaker att ifrågasätta mycket i det partiet. Jag minns bland annat alla gamla hårdnackade kommunister som skickade hyllningstelegram till olika diktatorer i östblocket. Många av dem lever än i dag och finns säkert kvar i partiet. SD har trots kompakt motstånd från alla andra partier och ett lika starkt motstånd från alla medier mer än fördubblat sitt väljarstöd och blev ungefär två gånger så stora som MP, C, V, FP respektive KD. Ingen kan rimligen tro att alla dessa SD:s väljare är rasister, vars röster det över huvud taget inte ens är värt att lyssna till. Många av dem har röstat med Moderaterna så sent som 2010, och alla partier, inte minst Socialdemokraterna, har förlorat väljare till SD. Vi vet också alla att många stöder SD av det enkla skälet att det är tabu att ens diskutera invandrings- eller flyktingfrågan i Sverige. När KD:s ungdomsförbundsordförande skrev en hovsam artikel om att vi i alla fall skulle diskutera hur många flyktingar Sverige kunde förse med bostäder och arbete blev hon hudflängd, även av sina egna, trots att hennes slutsats var att Sverige skulle göra allt för att även övriga Europa skulle bli mer generöst i sin flyktingpolitik. Jag tycker också att Sverige ska ha en generös invandringspolitik, men vi får inte tabubelägga en diskussion om integrationen. I förra valet trodde jag SD skulle få cirka fem procent, och det fick de också. Denna gång tippade jag på minst tio, och det blev betydligt mer. Om vi även fortsättningsvis väljer att helt bortse från dem kommer de bara att bli större och större och rentav närma sig 20 procent i nästa val. Redan i dag är de näst största parti på några orter. Nu har Reinfeldt valt att låtsas som om de inte finns när det gäller regeringsbildningen. Deras röster värderas till noll och V:s till 100 procent. Bortsett från min invändning mot denna värdering kvarstår frågan: hur länge kan man resonera så? Ska alliansen lägga ner sina röster var gång de rödgröna riskerar att SD röstar emot? Ska alliansen inte rösta på sin egen budget om SD stöder den och därmed också släppa fram en rödgrön budget? Självklart kan man inte agera så under en hel fyraårig mandattid. Det gjorde ju inte heller de rödgröna förra perioden. Vad leder då det till? Ja, kanske att regeringen Löfven faller redan vid budgetbehandlingen i höst. Det leder mig till nästa fråga: Hur kunde Reinfeldt meddela inte bara regeringens utan även sin egen avgång redan på valkvällen? För det första hade inte regeringen behövt avgå utan kunde lugnt ha inväntat riksdagens omröstning om den accepterade Reinfeldt som statsminister eller inte. Då hade SD fått bekänna färg. Men nu valde han att avgå utan att ens sova på saken. Hade SD fällt regeringen hade uppdraget troligen gått till Löfven. Nu fick han uppdraget gratis. Men i samma andetag valde Reinfeldt också att meddela sin avgång som partiledare till våren. Därmed blev han också omedelbart vad man kallar en ”lame duck”. Jag har den största förståelse för att Reinfeldt, efter en i det allra mesta storartad insats för Sverige och Moderaterna, väljer att avgå. Men tidpunkten för att avisera detta kunde inte vara sämre vald. Om nu Löfven misslyckas med att bilda regering, till vem ska talmannen då vända sig? Någon annan alliansledare med fem sex procents valunderlag? Till någon annan moderat? Fredrik Reinfeldt har ställt Sverige utan alternativ trots att vi fått en riksdag utan rödgrön majoritet. Ännu värre är det ju om den rödgröna budgeten fälls och regeringen Löfven avgår. Då kan det bli nyval och alliansen stå utan statsministerkandidat. Moderaterna lär inte vara roade av ett sådant scenario och knappast de övriga allianspartierna heller. Slutsatsen måste bli att Moderaterna inte kan vänta till våren med att utse en ny partiledare. Det måste ske genom en extra partistämma så snart det är möjligt.


”Förbifarten berör en region med 20 mils radie”

Summary: Många av de 400.000 ”nya” invånarna i den utvidgade Stockholmsregionen kommer att bo i en kommun, arbeta i en annan, ha fritidshus i en tredje och gamla mamma i en fjärde. Därför kommer vi nog att behöva en Förbifart Stockholm, skriver Tommy Jacobson.

Tolv forskare från VTI och KTH skriver den 16/9 om Förbifart Stockholm. Det är viktigt, och anledning finns att uppdatera underlagen. Felet är bara att det centrala resonemanget mest utgår från Stockholms innerstad och län, som bara är en mindre del av hela region Stockholm. Det vi måste tala om är ett område som omfattar en 3/4-cirkel om cirka 20 mil från Stockholms centrum, från Gävle via Västerås till Norrköping. Visserligen används ordet ”Stockholmsregionen” några gånger, men det viktiga att minnas är att många av de 400.000 ”nya” invånarna i hela regionen kommer att bo i en kommun, arbeta i en annan, ha fritidshus i en tredje och gamla mamma i en fjärde. Och när man väl skaffat bostad rycker man sällan upp familjen om man byter arbete, man tar hellre ett längre resande. Resor mellan hem och stationär arbetsplats är ofta ett mindre problem. Det vet vi efter 33 år i närförorten Täby och arbete i city. Men då lärde vi oss också handgripligen att ”glesbygden” börjar cirka 2 mil utanför city. Att åka kommunalt till Spånga eller Vaxholm kan ta mer än en timme, mot 20 minuter med bil. Och många av oss måste tidvis ha två bilar, till exempel när vi som konsulter hade ”rörliga” arbetsplatser. Det är en utveckling som kan förväntas öka, även om fler kommer att arbeta hemifrån, som vi ser av bilköerna i dag. Måndagarna är värst, fredagarna lugnare. Till sist bara några ord om att cykla i Stockholm, som jag gjort sedan 1940-talet. De som talar varmast om Malmö, Köpenhamn och Amsterdam som ideal för cyklister verkar glömma hur kuperat Stockholm är, liksom Göteborg. Cykeln är ett närfordon för de flesta, sällan använd mer än 2 mil i en riktning. ”Motorvägar” för cyklister, alltså för dem som trampar från Vaxholm eller Nynäshamn i ur och skur, gäller en mycket liten elitgrupp. Fast det låter ju fint. Ja, länets befolkning har alltså ökat, och bilresandet minskat något. Men hur blir det med hela regionen när 400.000 invånare har flyttat in 2030 och ska ta sig till och från arbetet om dagarna? Då kommer vi nog att behöva en Förbifart Stockholm eller ett antal nya broar. Inte bara mellan norr och söder i innerstan när den ska förtätas. Utan fler bilar?


Hon uppmuntrar kvinnor att våga ta större risker

Summary: Kvinnor behöver lita mer på sina kunskaper och våga satsa för att inte halka efter männen ekonomiskt. Det menar ekonomen Hanna Helgesson, som säger att hon själv aldrig har haft bra självförtroende – men hon har lärt sig att göra saker som hon tidigare inte vågade.

Kvinnor har dåligt ekonomiskt självförtroende. När Fondbolagens förening i år frågade kvinnor och män om de anser sig ha tillräckliga kunskaper om privatekonomi svarade 44 procent av kvinnorna att de hade tillräckliga kunskaper mot 59 procent av männen. Samma låga tilltro till sin kompetens visar kvinnor när de får frågan om de har tillräckliga kunskaper för att kunna påverka sin pension. Bara 40 procent av kvinnorna, mot 62 procent av männen, anser sig ha tillräckliga kunskaper enligt undersökningen. Enligt sparekonomen Hanna Helgesson finns det inget som tyder på att kvinnor faktiskt skulle ha sämre kunskap än män. I stället handlar det om hur de upplever sin egen kunskapsnivå. Samtidigt som män har bättre ekonomiskt självförtroende, är de också mer benägna att ta risker, menar hon. – Det kanske hänger ihop, om man är mer riskbenägen kanske man inte behöver ha full koll för att våga ta en risk, i ekonomiska termer, alltså. Som sparekonom försöker Hanna Helgesson uppmuntra kvinnor att ta större risker om de sparar i fonder på längre sikt eftersom försiktigheten påverkar kvinnors ekonomi på ett negativt sätt. – Om man sparar på riktigt lång sikt är det bättre att välja fonder med högre risk eftersom de generellt ger högre avkastning, säger hon. Hanna Helgesson tror att kvinnor vill veta mer innan de gör något, kolla upp fler möjligheter innan de fattar ett beslut, medan män inte behöver känna att de har total kontroll. Om man ska byta fond eller börja spara i nya tror kvinnor oftare att de måste hitta det absolut bästa sparandet för att våga byta. Risken är därför att de bara sitter och funderar. – Men med tiden har jag lärt mig att det är bättre att göra något än ingenting alls. Man kan ju byta igen om man inte är nöjd. Man lär sig allt eftersom. Ibland är det bästa sättet att lära sig att prova sig fram. – Det är ju inte bara männen som har nytta av en bra avkastning. Så därför är det väl jättebra om man som kvinna vågar ta litet mer risk för att få en bättre avkastning, säger Hanna. Samtidigt finns det tecken på att kvinnors ekonomiska självförtroende faktiskt ökar. I den förra undersökningen som gjordes för två år sedan svarade bara 37 procent att de ansåg sig ha tillräckliga kunskaper. Så varför ökar det? – Det vågar jag inte säga. Men jag hoppas att det är för att samhället har utvecklats och att det har lett till att kvinnor fått bättre självförtroende, säger Hanna Helgesson. På frågan hur hon själv hamnade i den här branschen svarar hon ”av en slump”. Direkt efter universitetsstudierna i nationalekonomi började hon jobba med utvärdering av kapitalförvaltning på en av de stora revisionsbyråerna, innan hon för tio år sedan såg en jobbannons, sökte och fick jobbet som ekonom på Fondbolagens förening. Det är en branschorganisation med uppgift att ta tillvara fondspararnas och fondbolagens intressen. Hur är det med ditt eget självförtroende på jobbet? – Jag har aldrig haft något särskilt bra självförtroende. Det är förmodligen typiskt ”kvinnligt” eftersom jag vill veta så mycket innan jag gör något. Trots att hennes första år på revisionsbyrån var präglade av en ”grabbig” stämning, har hon aldrig funderat på att byta bransch. På vilket sätt var det grabbigt? – Ett exempel var att man på något sätt skulle sitta kvar till sent på kvällen, även om man var klar med sitt jobb och inte hade något mer att göra. Det var inte uttalat att det skulle vara så. Men att vara den som gick hem först var bara något som man inte ville vara. Kanske är det bara min fördom att det på något sätt skulle vara grabbigt. Hennes metod, att strunta i det dåliga självförtroendet och bara köra på i alla fall, har bland annat lett till att hon de senaste åren har varit ute och föreläst en hel del och pratat inför stora grupper. Det var något som hon tidigare betraktade som helt otänkbart. Nu tycker hon att det är jätteroligt. Journalisten Katty Kay, som Insidan intervjuar i morgon om kvinnors dåliga självförtroende i yrkeslivet, har framhållit att kvinnliga företagsledare ofta förbereder sig till tänderna innan de håller föredrag, medan männen i större utsträckning improviserar. Hur är det med dig? – Jag är alltid väldigt väl förberedd. Det är det som gör att det känns bra när jag ska ställa mig upp. Finns det stunder när du tänker att det skulle vara bra att inte alltid behöva vara så förberedd? – Ja, absolut. Jag älskar att planera och ha full kontroll. Men det händer att det blir för mycket och att jag sitter och ältar i flera dagar i onödan. Hanna berättar att hennes man är precis tvärtom och hon önskar att hon själv ibland kunde ta saker litet mer på volley. – Men å andra sidan så får vi en balans i förhållandet eftersom vi är så olika. Om vi ska göra något med barnen kan han säga att ”då köper vi det och det på vägen”, medan jag tycker att vi ska ha allt färdigt. Är det roller som ni förstärker hos varandra? – Ja, jag har tagit den klassiska kvinnorollen ”projektledaren för hemmet”, som jag samtidigt tycker om att ha. Hanna bjuder på kaffe i vardagsrummet medan sjuåriga dottern Maja tittar på en Harry Potter-film i tv-rummet intill. Maja säger bestämt att hon inte vill vara med på bild. – Tv kan jag tänka mig att vara med i, men inte en tidning, säger hon. Dagen innan vi träffas åkte familjen till Norrköping för att Maja ville besöka en Harry Potter-utställning. När de var där satt Maja längst fram med armen i luften för att få svar på sina frågor. – Hon har alltid varit väldigt social och vill alltid veta vad som händer. Det har varit tydligt ända sedan förskolan. När Maja var fyra år och hela familjen var på väg till ett kafé, sprang hon i förväg och beställde ett glas mjölk som hon sedan stod och drack när de andra kom fram, berättar Hanna. Förutom Maja har de Elsa som är 5 år, och Stina, som är 2 år. Hanna menar att de jobbat medvetet med alla barnen för att de ska bli så trygga i sig själva och framåt som Maja är. – De tänker inte i termer av tjejer och killar, att det ska var si eller så. De tycker att båda könen ska ha samma rättigheter och skyldigheter och möjligheter. Vi försöker uppmuntra dem i det och få dem att inte lyssna på något annat. Kan du ge exempel? – Maja frågar inte så mycket om hon kan bli det ena eller det andra när hon blir stor. I hennes ålder är det mer på en annan nivå. Som hur man tänker kring om killar kan ha långt hår eller klänning. – Det tycker hon helt klart att de kan. Hon reagerar också starkt om någon säger att hon inte kan göra något för att hon är tjej. Jag kan höra henne säga: ”vaddå kill-leksak? Tjejer kan leka med den om de vill”. Om Maja har hört någon säga att killar är bättre på något, som fotboll, så kollar hon det med Hanna. Då kan hon säga att ”visst är det inte så?” – Än så länge är det på den nivån. Men det är klart, eftersom hon reagerat som hon gjort måste hon ju ha hört att det skulle vara på något annat sätt. Så det är något som man måste jobba mer med, både hemma och i skolan. Har du bra eller dålig självkänsla? Skriv till Insidans reporter: peter.letmark@dn.se Den bedrägliga självkänslanDel 4. Det påstås ofta att en bra självkänsla är lösningen på det mesta, från en lyckad yrkeskarriär till ett rikt socialt liv. Men hur lätt är det att påverka den? Och vad är risken om man pumpar upp den utan att ha täckning? Tidigare artiklar publicerades den 9, 10 och 11/9. Hanna Helgesson Ålder: 37 år. Yrke: Sparekonom på Fondbolagens förening. Bakgrund: Ekonom med inriktning mot nationalekonomi. Tidigare investeringskonsult på en revisionsbyrå där hon utvärderade kapitalförvaltning. Familj: Make, finanschef, barnen Maja, 7, Elsa, 5 och Stina, 2. Tips till andra kvinnor: ”Ta en högre risk om du ska spara långsiktigt. Sätt igång, gör det bara, du behöver inte veta allt före, du lär dig allt eftersom.” Fakta. I en undersökning som TNS Sifo Prospera gjorde på uppdrag av Fondbolagens förening i våras, svarade 44 procent av kvinnorna att de upplevde att de hade tillräckliga kunskaper inom privatekonomi. Av männen svarade en majoritet, 59 procent, att de ansåg sig ha tillräckliga kunskaper inom privatekonomi. Skillnaden mellan män och kvinnor var ännu större när det gäller tilltron till sin förmåga att kunna påverka sin pension. 40 procent av kvinnorna ansåg sig ha tillräckliga kunskaper mot 62 procent av männen. Resultaten baseras på 1 500 telefonintervjuer med ett slumpmässigt urval svenskar i åldern 18-76 år med deklarerad inkomst. Undersökningen gjordes under perioden 9 januari till den 14 mars 2014.


”Så kan valhemligheten säkras i de svenska valen”

Summary: Centralt för demokratin. Det faktum att väljarna ska plocka sina valsedlar inför öppen ridå gör att det svenska valsystemet inte lever upp till kraven om valhemlighet. En lösning vore att ha valsedlarna dolda bakom valbåsen, en annan att man installerar skrivare i vallokalerna, skriver tre statsvetare.

Är valen i Sverige verkligen hemliga? I svenska vallokaler förväntas väljare inför öppen ridå botanisera bland valsedlar som ligger på ett bord i eller vid röstningslokalen. Upplägget skapar obehag hos vissa och försvårar för valhemligheten. Att valhemligheten är central för det svenska demokratiska systemet slås fast i regeringsformen 3:1: ”Riksdagen utses genom fria, hemliga och direkta val”. Rätten att rösta i hemlighet fastställs också i internationella människorättsavtal som Sverige har ratificerat, däribland FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter. Varför är valhemligheten viktig? Demokratin syftar till att förverkliga folkviljan. Därför måste väljarna kunna uttrycka sin vilja så fritt som möjligt utan att frukta påtryckningar från staten, politiska partier, andra medborgare eller familjemedlemmar. Rösthemligheten värnar också mot korruption: Kan din röst knytas till din person kan den också knytas till belöning eller bestraffning. Genom hemliga, anonyma röster i fria, allmänna och direkta val garanterar vi att demokratin fungerar som den ska. Den öppna utdelningen av valsedlar gör att det svenska valsystemet inte lever upp till kraven om valhemlighet. Valhemligheten hotas när andra väljare eller valförrättare kan se vilka valsedlar en väljare plockar på sig. Den som vill hålla sitt val hemligt förväntas ta valsedlar från flera partier, eller ta med sig valsedlar som tillsänts per post. Men väljaren ska inte behöva handla aktivt för att värna sin rätt till valhemlighet. Systemet strider också mot vallagens förbud mot valpropaganda i vallokalen, eftersom handlingen att plocka åt sig valsedlar också kan signalera en politisk ståndpunkt. Så hur kan systemet förbättras? En möjlighet vore att göra som i Norge, där valsedlarna finns bakom skynket i röstbåset. Efter att en väljare har röstat iordningställer valförrättarna röstsedlarna i båset innan nästa väljare släpps in. Kanske gör antalet valsedlar ett sådant system mer ohanterligt i Sverige, som, till skillnad från Norge, håller samtidiga val till riksdag och kommun- och landstingsfullmäktige. Alternativt kunde valsedlarna utplaceras bakom en separat skärm. En annan möjlighet är att använda en så kallad enhetsvalsedel som innefattar alla partier samt deras kandidater – ett system som tillämpas i bland annat Danmark, Tyskland och Holland. Valsedlarna skulle bli något otympliga men andra länders väljare tycks klara av att hantera stora valsedlar. Elektronisk röstning skulle kunna tyckas lösa problemet. Men det finns goda argument mot elektroniska röstsystem. Vid e-röstning över internet vet vi inte om väljaren röstar i hemlighet. Den risken föreligger förvisso inte vid e-röstning i vallokal, men båda typerna av e-röstning delar problemet att få vet tillräckligt mycket om datorer för att kunna bedöma om systemet är säkert, vilket riskerar minska valsystemets legitimitet. Ett elektroniskt system öppnar också för nya former av valfusk. E-röstning är även exponerat för störningar i elförsörjning medan det nuvarande systemet, som statsvetaren Henrik Oscarsson uttryckt saken, fungerar även i ljuset av stearinljus. Ett tredje alternativ är att förse valbåsen med en valsedelskrivare, där väljaren på en elektronisk skärm får göra sina val, varpå apparaten skriver ut en röstsedel att lägga i kuvert och urna för manuell räkning. Jämfört med ett helt elektroniskt system har detta fördelen att det inte är lika avhängigt av att tekniken fungerar. Att bibehålla ett system med valsedlar försvårar också valfusk i stor skala, då hela systemet förblir ytterst decentraliserat. Systemet skulle också bättre tillvarata valhemligheten för personer med funktionshinder, till exempel synskadade. Dessutom skulle alla partiers valsedlar finnas i alla vallokaler. I dag får alla partier som fått en procent i senaste valet sina valsedlar tryckta och distribuerade av Valmyndigheten till alla vallokaler. Partierna ansvarar själva för att placera ut namnvalsedlar, vilket missgynnar små partier och deras väljare. Många väljare som förtids- eller utlandsröstar saknar tillgång till namnvalsedlar och berövas därmed möjligheten att personrösta. Ibland utsätts partier också för regelrätt sabotage genom att deras valsedlar plockas bort ur vallokalerna. Valsedelskrivare skulle även råda bot på den enorma överproduktion av valsedlar som krävs för att Valmyndigheten ska fullgöra sina skyldigheter enligt gällande regler. Vid valet 2010 trycktes nästan 600 miljoner valsedlar åt drygt sju miljoner röstberättigade. Det skulle också kosta att förse alla Sveriges många tusen vallokaler med valsedelskrivare. Sådan teknik är dock relativt billig i dag och den stora vinsten i valhemlighet rättfärdigar den ekonomiska kostnaden. I mätningar av demokratins kvalitet ligger Sverige i världstoppen, men bristande valhemlighet i valen visar att Sverige har svårt att leva upp till en grundläggande demokratisk princip som slås fast i vår grundlag och i internationella människorättskonventioner, vilket brukar förbluffa utländska bedömare och observatörer. De metoder vi har föreslagit ovan – avskärmade valsedlar, enhetsvalsedlar eller valsedelsskrivare – skulle alla kunna bidra till att säkra svenska väljares rättighet att rösta fritt och hemligt. Valsedlarna enligt lagen I början av vallagens åttonde kapitel står följande om valsedlar i vallokaler: 1 § På ett röstmottagningsställe skall det finnas ett lämpligt antal avskilda platser (valskärmar) där väljarna kan rösta utan insyn. 2 § I anslutning till ett röstmottagningsställe skall det ordnas en lämplig plats där valsedlar kan läggas ut. Om detta inte är möjligt får en sådan plats i stället ordnas inne i lokalen.


”En rad samfund kan vara inflytelserika debattörer”

Summary: Ett vitalt samhälle som är månt om en värdedriven idédebatt välkomnar Svenska kyrkans samhällsengagemang. Men även en rad andra religiösa samfund än Svenska kyrkan har potential att vara inflytelserika samhällsdebattörer, skriver civilminster Stefan Attefall.

Biskop Åke Bonnier skriver en angelägen artikel (DN Debatt 7/9) om att Svenska kyrkan har en viktig röst i samhällsdebatten. Svenska kyrkan och andra trossamfund utgör en viktig kraft i vårt samhälle, både som en röst för de svaga och som kraft för att påverka samhället i en positiv riktning. Sverige anses vara ett av världens mest sekulariserade länder. Men ändå är miljoner människor engagerade i samfundens verksamhet. Det är egentligen bara idrottsrörelsen som kan mäta sig med kyrkor och andra samfund sett till antalet aktiva och medlemmar. 1,5 miljoner människor har en stark eller mycket stark relation till Svenska kyrkan, och bara i deras körverksamhet finns i dag cirka 100.000 aktiva. Det är klart att en sådan stor organisation kan göra stor skillnad när den samlar sig kring ett budskap och för ut det på ett sätt som når fram. Den senaste tiden har Svenska kyrkan visat sin genomslagskraft, inte minst när det gäller att möta främlingsfientlighet med fredliga manifestationer och klockringning. Kyrkan slog med klockringningen som symbolhandling an en djup sträng i svenska folksjälen. Men även andra samfund än Svenska kyrkan har potential att vara inflytelserika samhällsdebattörer. I Sverige i dag har minst cirka 750.000 personer någon form av relation till ett annat trossamfund än Svenska kyrkan. Inte minst samfund med rötter i andra länder, som katolska kyrkan och ortodoxt kristna samfund, men också muslimska samfund växer sig starkare i Sverige. Många av dem kommer från länder med hot och förtryck, och flera av dem hittar i Sverige för första gången en fristad att kunna bygga en egen lokal, hålla gudstjänster och samla sig kring sin tradition och kultur. Och med den senaste tidens kippavandringar har judiska församlingar på flera platser i landet samlat tusentals människor mot den antisemitism som ibland visar sitt fula tryne i flera av våra städer. Trossamfunden är en god kraft i samhället, och som kristdemokrater har vi arbetat hårt för att uppmuntra och förbättra förutsättningarna för samfundens viktiga verksamhet. Sedan jag fick ansvaret för det statliga stödet till samfunden har stödet hittills höjts med nästan sextio procent till dagens 77,5 miljoner, efter att ha legat stilla i tio år. Höjningen har skett både via direkta bidrag till samfunden och via stöd till andlig vård i sjukvården och till lokalstöd för att samfunden ska få bättre chanser att skaffa lokaler som passar deras verksamhet. I veckan aviserade dessutom regeringen att vi i budgeten för nästa år vill höja stödet till samfunden med ytterligare sammanlagt 11,5 miljoner kronor under 2015. Det innebär ett ökat generellt stöd, men också att samfund som utsätts för skadegörelse eller hot kan ansöka om pengar för säkerhetshöjande åtgärder som kameraövervakning, larm eller förstärkta fönster. Vi ger också medel till att utbilda samfundsledare som har sin utbildningsbakgrund i andra länder och som vill lära sig mer om svensk lagstiftning och vårt samhälle i vilket de ska verka. Detta stöd betyder mycket, inte minst för många ”nya” samfund i Sverige. De får resurser att delta i det offentliga samtalet, vilket förutsätter vissa ekonomiska resurser. Med ett fortsatt ökat stöd förbättras förutsättningarna för samfunden att ta plats i den offentliga debatten. Ta som exempel den just nu aktuella frågan om situationen för utsatta kristna i Syrien och Irak: vem vet mer om det lidandet och förtrycket än just alla de kristna från Mellanöstern som finns i vårt land? Deras berättelser och åsikter är såklart centrala i arbetet med att hitta vägar framåt i denna svåra situation. Dessa samfunds organiserade arbete kan göra stor skillnad, både för enskilda människor och för att kanalisera engagemanget. I augusti redovisade regeringens utredare Anders Bäckström och Ulrika Svalfors sitt arbete kring svenskars inställning och koppling till religiösa samfund. En fråga var hur svenska folkets inställning till kyrkor och religiösa organisationer som alternativa välfärdsaktörer har förändrats. År 1992 var bara åtta procent av befolkningen positiv till att kyrkor och andra samfund bedriver verksamhet som äldreboenden, soppkök och verksamhet för ungdomar. I dag har andelen ökat markant till hela 45 procent. Det är uppenbart att svenska folket räknar med samfunden som en vital kraft i samhället, inte bara som religiösa organisationer utan också i många andra områden i samhällslivet. När jag som samfundsminister är ute och möter samfund runt om i Sverige så utmanar jag dem ofta att ta för sig mer på den offentliga scenen. Jag eller politiken ska givetvis inte lägga sig hur trossamfunden väljer att agera, eller vad de lyfter fram. Men ett vitalt samhälle som är månt om en värdedriven idédebatt måste välkomna Svenska kyrkan och andra trossamfunds deltagande.


”Lönsam samhällsbra produktion i brandhärjad skog”

Summary: Att göra reservat av hela brandområdet skulle väcka stort missnöje. Utgå i stället från vad bygden och enskilda markägare själva vill. Avsätt 3.000–5.000 hektar som reservat via bolagsskogar och erbjud samtidigt på frivillig bas bondeskogsbruket att utveckla ett skogsbruk som samtidigt levererar samhällsnytta. Jämför därefter vad de två systemen av förvaltarskap levererar. Vår bedömning är att med rätt priser kommer skogar vars skötsel optimeras i en avvägning mellan ekosystemtjänster bättre gynna miljökvalitetsmål inklusive biologisk mångfald, skriver Stefan Hellstrand och Per Hellstrand.

Ett antal professorer med inriktning ekologi föreslår på DN Debatt den 8/9 att man ska göra brandområdet i Bergslagen till ett jättelikt reservat. De menar att man kan göra detta till låg kostnad eftersom skogen har brunnit upp och själva skogsmarken i sig har lågt värde. De bedömer prislappen till cirka 15.000 kronor per hektar, eller 150 miljoner kronor. I grova tal är bidraget via skogens tillväxt till BNP i Sverige 1.000 kronor per hektar och år. Med 4 procents realränta ger det ett kapitalvärde på 25.000 kronor per hektar. Det samhällsekonomiska värdet av de ekosystemtjänster som skogens fotosyntes levererar som inbindning av växthusgaser, samtidigt som vedråvara produceras, är cirka 300 miljarder kronor per år i Sverige. Det ger ett värde per hektar skogsmark på cirka 13.000 kronor per hektar och år. Detta räntar ett kapitalvärde om cirka 325.000 kronor per hektar. Detta är i enlighet med de preferenser som vi i Sverige i andra officiella sammanhang uttrycker till exempel när man värderar trafikens miljöeffekter samhällsekonomiskt. Det ger ett värde om 350.000 kronor totalt per hektar skog. På 10.000 hektar för bildning av reservat gör det 3,5 miljarder kronor, ej 150 miljoner kronor som artikelförfattarna bedömer. Ett antal policyorgan som OECD, FAO, TEEB, Millennium Ecosystem Assessment liksom den nationalekonomiska teorins kärna menar att priset bör spegla positiv och negativ miljö- och folkhälsoeffekt. Från ett nationalekonomiskt perspektiv är detta essensen i en hållbar, grön tillväxt. Om så är fakturan för inlösen 3,5 miljarder kronor, ej 150 miljoner kronor. Att från statens sida göra reservat i enlighet med vad som föreslås i denna artikel och att gå ut med detta som vallöfte i valspurtens slutskede kommer att kraftigt öka missnöjesrösterna runt om i Sverige. Det visar att markkontakten kunde vara bättre, intrånget för enskilda markägare och bygden är stort. Prisnivån är för låg givet att ekologiska resurser allt mer sätter gränser för världsekonomin. Det vill säga, gör ej detta till en valfråga. Vi har ett annat förslag. Utgå från vad bygden och enskilda markägare själva vill. Avsätt cirka 3.000 till 5.000 hektar som reservat via bolagsskogar. Erbjud på frivillighetens bas bondeskogsbruket att utveckla ett skogsbruk som samtidigt levererar samhällsnytta via skogsråvara, kolsänka, förnybar energi, frigörande av syre att andas, rening av vatten, underlag biologisk mångfald. Utveckla system där samhället betalar för värdet av detta spektrum av ekosystemtjänster. Jämför därefter samhällsnyttan som de två systemen av förvaltarskap levererar över tiden. Vår bedömning är att med rätt priser kommer skogar vars skötsel optimeras i en avvägning mellan ekosystemtjänster (där virkesproduktion är en av flera) att bättre gynna miljökvalitetsmål inklusive biologisk mångfald, svensk BNP, framtida skatteunderlag, gröna jobb. Då skapas miljöutrymme som tillåter en hållbar expansion till exempel av Bergslagens gruv- och verkstadsindustri: Bygden och samhället blir välmående. Land och stad, lantbruk och industri växer hand i hand.