PÅ AFFISCHERINGSRUNDA MED HARRY BYRNE

Summary: Sedan Harry Byrne kom till Sverige från Irland för 30 år sedan har han arrangerat konserter. Lika länge har han affischerat för dem. Det har han inga som helst planer på att sluta med. På stan hängde på utmed Sveavägen.

– Kolla här! utbrister Harry Byrne ilsket. Han ser ut som en blandning av Göran Greider och Danny de Vito i ”Batman – återkomsten” där han går Sveavägen fram. Han är full av åsikter och anekdoter. – De sätter upp såna här cykelstånd med hyrcyklar bara för att kunna ha reklamtavlor på båda sidorna av cyklarna. De stjäl utrymme från det offentliga rummet. Det är samma sak med telefonkioskerna som poppat upp de senaste åren. Jag har aldrig sett någon ringa i en telefonkiosk de senaste fem åren, ändå sätter de upp nya – bara för att skapa platser för reklam. Harry Byrne ären veteran inom affischeringsbranschen. Han kom till Sverige från Irland för 30 år sedan och har tapetserat Stockholm med annonser för de konserter han arrangerat ända sedan dess. De senaste åtta åren har han jobbat för Berns. Byrne är starkt kritisk till stadens politik när det gäller det hårda tagen mot illegal affischering. – Jag gillar inte Stockholm, jag älskar den här staden! Jag skulle inte göra något för att skada den. Men dessa människor vill få oss att framstå som brottslingar. Man kommer med i belastningsregistret, man kan inte ta banklån, bara för att man satt upp affischer. Det är absurt. De borde ge oss medaljer i stället för böter och prickar i registret. Vi hjälper staden. Politikerna ser det inte direkt så. – Nej. De vill bara ha det rent, de vill bli av med knarkarna, uteliggarna och all smuts. Och duvorna – minns du att det fanns en massa duvor på stan innan? Well, de gjorde sig av med dem. De är inspirerade av Rudy Giuliani, borgmästaren i New York som gjorde ett stort nummer av nolltoleransen mot brott. De kör med nolltolerans mot affischering. Men vi måste annonsera, och det är på det här sättet man annonserar. Affischerna har funnits sedan innan byggnaderna här fanns. Förstår du vad jag menar? Sedan papper uppfanns har det funnits affischer! Men på vilket sätt hjälper affischeringskillar som du staden? – I våras läste jag i tidningen att det fanns omkring 10 000 affischer en månad i Stockholm. Som om det var något negativt. Men jag kikade på hur många biljetter som såldes samma månad, och det var en kvarts miljon biljetter. Tänk på det, tänk på alla skattepengar som den försäljningen ger. Och tänk på all turism som omger det här, alla hotell, all försäljning! Stockholm är en jättestor stad när det gäller kulturevenemang, det är en anledning för folk att komma hit. Ta bort allt det, och vad har du då? Att sätta upp affischer stimulerar ekonomin. Men de vill att hela Stockholm ska se ut som Biblioteksgatan. Både stora ochsmå aktörer drabbas av de hårda reglerna mot affischering, menar Harry Byrne. Han förundras över att det är okej med annan reklam: – Har man tillräckligt med pengar så kan man sätta upp en fyra meter lång affisch på en naken kvinna i februari. Sånt som får folk att krascha sina bilar. Medan små teaterföreningar måste smyga omkring och oroa sig för om de ska få böter eller inte. Var är balansen? Staden tillhör inte bara de som har pengar, den tillhör oss alla. Lagen likställer otillåten affischering med klotter. – Det är fel, för det är två olika saker, vi som sätter upp affischer gör inte alls lika mycket skada. Vi sätter inte ens upp dem med klister, vi använder tejp, så de är hur lätta som helst att ta ner. Klistermärken då? – Jag använder inte klistermärken. De som sätter upp klistermärken är inte samma folk som sätter upp affischer. Och det tar tio gånger så lång tid. Att ta bort dem? – Nej, att sätta upp dem! Affischering är en konst, menar Harry Byrne – man måste veta var man ska sätta upp dem och var man ska låta bli. – Man kan inte göra det var som helst, man vill inte vara för provocerande. Man letar efter platser där affischerna passar in naturligt. Men många gånger har våra affischeringsställen gjorts om till kommersiella annonsplatser. De snor alla våra idéer. Några gångerdyker det upp huvklädda killar med affischbuntar i närheten av Byrne. De sätter upp dem blixtsnabbt. Kollegerna utbyter en blick men inte ett enda ord med varandra. Och de sätter aldrig upp affischer på samma tavla. Däremot tar Harry Byrne försiktigt bort en liten A4-affisch om djurens rättigheter som sitter mitt på en tavla och tejpar upp den igen vid kanten, så att hans egna affischer också får plats. Är du alltid såhär hänsynsfull? – Det måste man vara. Med såna här saker alltså. ”These political people, they are pretty fucking motivated, you know.” Hur många affischer sätter du upp för varje konsert? – Runt 200 om gången. Men de river ner alla hela tiden. Nu har de till och med anställt pensionärer och små barn på sommaren, som går runt och river ner våra affischer. Som den där killen till exempel, säger Harry Byrne och sneglar på en äldre man i neongul väst som det står ”cityvärd” på. Mannen står lutad mot husväggen några meter bort. Harry himlar med ögonen och tejpar obekymrat upp en affisch på baksidan av en busskur. Sedan vänder han sig mot mannen och ropar: – You’re going to tear this down as soon as I leave, won’t you? Mannen skrattar lite förläget och går fram till oss. – Ja, yes, eh, that is illegal! Olagligt. – Whatever, säger Harry och fortsätter med tejpandet. – Är you from Irland?, frågar cityvärden som hör Harrys dialekt. – Yeah. – Do you know a guy named Harry? – I am Harry! säger Harry och skrockar nöjt. – Va, är det sant! säger cityvärden. Han vänder sig till mig och säger: – Se upp för den här killen, han är en riktigt ful fisk. Han har tio personer som är anställda för honom. Han sätter upp affischer olagligt över hela staden. Vi gör ett reportage om affischering. – Jaha ja. Ja alltså, de här bryr jag mig inte om, för det är ju så fult ändå, säger han och pekar på några elskåp som är belamrade med affischer. Men de här, säger han och pekar på busskuren, de måste bort. När vi går vidare ropar han efter Harry att han får lova att lägga av med sina affischer. Men Harry hojtar tillbaka. – I’ve been doing this for 30 years, I’m not going to stop now! Har du verkligen tio anställda? – Nej, det är bara jag och en kille till. På sommaren är det ytterligare en kille. Varför sätter du upp affischerna själv, räcker det inte med att vara arrangör? – Det är bra att vara på gatan, se vad som händer. Plus att man inte kan ta några risker med små konserter, jag måste veta att affischerna är uppe, om de inte är det så kommer det inget folk. Det här är business. Marginalerna är små, även för ett ställe som Berns. Får du böter? – Då och då. Är sådana utgifter en del av budgeten? – Inte egentligen. Det är bara dåligt. Men vi klarar oss, det är värre för små ställen. De lagliga affischeringstavlorna då? – De är alldeles för få. Det var en sån politisk grej, de bara satte upp 20 tavlor för att kunna säga ”titta, nu har vi gjort någonting”. Om de verkligen hade brytt sig så borde de ha skapat en dialog med oss som affischerar. Hur många lagliga affischeringsplatser tror du skulle behövas för att tillfredsställa behovet av alla evenemang och affischer? – Hur många? ”Hell of a lot.” Men jag tror att framtiden är elektronisk. Det vore bra om alla som affischerar bara kunda mejla in sin annons och så syntes den på en digital skärm som rullade en massa olika ”affischer”. Då skulle mer få plats. Då hade det räckt med kanske 500 olika platser i hela Stockholm. Vad tror du om att annonsera på nätet då? Jag pratade med en liten indieklubb som heter Champs Élysées, de annonserar bara på Facebook. Kommer den formen ersätta traditionell affischering? – Nej. De traditionella affischerna kommer aldrig någonsin bli ersatta. Internet funkar bara för sådana här små klubbar, det är samma folk varje gång, väldigt incestuöst. Jag har ett större åldersspann för de grejer som jag arrangerar. Dagens musikindustri hålls vid liv av den 50-åriga mannen. Det är han som köper skivor, det är han som gladeligen betalar 1 900 kr för att gå och se AC/DC. Okej. Sista frågan: vilket är det absolut bästa stället att sätta upp affischer på i Stockholm? – Hm … om jag berättar det och du skriver det i tidningen, så kommer de bara sätta upp en vakt där och vara extra vaksamma. Jag kan inte svara på den frågan. En yrkeshemlighet alltså? – Vi kan säga såhär: olika platser är viktiga för olika evenemang. Det finns olika publiker. Många tror att Södermalm är den viktigaste platsen i Stockholm. Så är det inte. Nicholas Ringskog Ferrada-Noli redaktionen@pastan.nu Kort om Harry Namn: Harry Byrne. Ålder: 52. Bor: Gärdet. Gör: Arrangerar konserter och events. Bakgrund: Var byggarbetare i hemlandet Irland innan han flyttade till Sverige 1978 och började med konserter Bästa konsertupplevelsen: Ramones i London 1976. Bästa konserten han själv arrangerat: ”Svårt att säga. Men något jag är stolt över är att jag arrangerade en world music-konsert på 80-talet, med artister som Ali Farka Touré och Ali Khann, det var helt nytt då.” Genomsnittlig tid en affisch sitter uppe i Stockholm: ”När jag började var det fyra fem dagar. Nu är det väl snarare två tre timmar.” Så ofta går han på sina affischeringsrundor: 1–2 gånger i veckan. Hur affi scherar ni? 1. Hur många affi scher gör ni till varje arrangemang? 2. Vad betalar ni för er affischering? 3. Affischerar ni illegalt, och har ni i så fall en budget för detta? Oskar Rosén, marknadschef Dramaten: 1. Det varierar, men för en stor produktion blir det runt 1 000 affischer. 2. Mellan 15 000 och 70 000 kr för en produktion. 3. Nej, vi använder ingen illegal affischering! Nina Strollo, marknadsförare Moderna museet: 1. Vi har 100 platser på de så kallade kulturtavlorna som finns utplacerade på bland annat lyktstolpar runt om i staden, det gör att vi trycker ca 300 affischer till varje uppsättning. Vi har alltid en överupplaga, eftersom affischerna byts ut hela tiden på grund av väder och vind. 2. Vi betalar ca 5 000 kr i veckan. 3. Nej – vi är en statlig myndighet! Bobo Brunnberg, Debaser: – Vi vill inte svara på de här frågorna.


Filmrecension: "Eden lake"

Grupptryck och bristande medkänsla leder till brutaliteter när ett präktigt medelklasspar hamnar i konflikt med ett gäng ungdomsligister på den engelska landsbygden. Fredrik Strage ser en ovanligt lyckad skräckfilm. Steve och Jenny, en yuppie och en dagisfröken, kör ut på landet för en romantisk helg. Vid en sjö träffar de ett gäng ungdomar som spelar hög musik, skriker, super, slåss och låter sin arga rottweiler springa fritt. Jenny vill gå därifrån men Steve har ett lättsårat, manligt ego och vill visa vem som bestämmer. ”Jag tänker inte bli ivägmobbad av ett gäng tolvåringar”, säger han och skäller ut ungdomarna efter noter. Dessvärre har gänget, milt sagt, ingen respekt för vuxna. Sakta men säkert trappas konflikten upp till ett blodigt inferno. Eden Lake, naturområdet där det unga paret campar, ska snart förvandlas till en ”gated community”. Som vänsterliberala medelklasspersoner tycker de förstås att det är synd att människor stänger in sig bakom murar. ”Vad är de rädda för?” frågar Jenny ”med tanklösheten hos någon som förmodligen fick sitt jobb genom The Guardian”, skriver recensenten i den högerpopulistiska tabloiden Daily Mail. Liknande tidningar hyllar ”Eden Lake” för att den ger en ”sann” bild av ungdomsvåld i England, men realismen är illusorisk, den sitter framför allt i den glåmiga atmosfären. Innerst inne uppskattar journalisterna nog ”Eden Lake” för att den fungerar exakt som en kvällstidning. Den tar upp ett aktuellt ämne, som många oroar sig för, och blåser upp det till groteska dimensioner. James Watkins debut är en spekulativ, cynisk och rasande skicklig exploitationfilm. Tonåringar har demoniserats på film sedan femtiotalets ungdomar-på-glid-skildringar, men sällan betett sig så illa som här. Ynglingarna i ”Eden Lake” är värstingar i rakt nedstigande led från gänget i Graham Greenes ”Brighton Rock”. Att ingen av dem egentligen är särskilt ond (förutom ledaren Brett, buffligt spelad av Jack O’Connell) gör det hela ännu otäckare. Grupptryck, sinnessvaghet och bristande medkänsla får dem att utföra spektakulära grymheter, som vännerna dokumenterar med mobilkamera. Jenny och Steve är också väl frammejslade figurer. I filmens början stör man sig tillräckligt mycket på deras käckhet för att begripa att de väcker irritation. ”Fancy another brewski?” säger Steve till sin älskling. De är snygga, vältränade och rosenkindade som modeller i en Tommy Hilfiger-annons. James Watkins visar också ungdomarnas föräldrar: ett hårdsupande pack som låter barnen sköta sig själva, men tillrättavisar dem med en örfil då och då. De är egentligen inga ”chavs”, som brittisk white trash kallas, utan arbetare som har råd med hyfsat stora villor, bilar och pooler. De saknar inte pengar utan moral. Jämfört med filmer som ”Hostel” och ”Saw” är ”Eden Lake” inte speciellt blodig. Ändå skrämmer den betydligt mer. James Watkins vet att ett chockerat ansikte har en starkare effekt på åskådaren än ett inzoomat sår. Han satsar på panik i stället för splatter och skapar – trots ett par logiska luckor – en av nollnolltalets mest lyckade skräckfilmer. Info Regi: James Watkins Medverkande: Kelly Reilly, Michael Fassbender, Jack O’Connell mfl Längd: 1 tim 31 min Åldersgräns: 15 år


Brutal diktator kapabel till allt

Summary: Rättegången mot Saddam Hussein lämnar åtskilligt övrigt att önska. Det gör egentligen alla omvärldens ansträngningar när det gäller Irak.

En väl genomförd rättegång mot Saddam Hussein – kanske helst i en internationell domstol – hade kunnat läka några sår och ge upprättelse åt de tusentals som drabbats av hans blodiga år vid makten. Men processen var allt annat än lyckad. Det liknade stundtals mer en politisk teater än ett rättsligt efterspel. Och inte blir bilden ljusare av slutpunkten, nämligen dödsstraffet. ”Att störta Saddam Hussein ledde inte automatiskt till ett nytt och bättre Irak”, konstaterar New York Times. ”Det kommer inte heller en avrättning att göra.” Saddam Hussein var en osedvanligt grym och brutal diktator. Det finns visserligen uns av positiva inslag i hans bakgrund. Irak fick exempelvis en särskild utmärkelse av Unicef för sitt nationella läskunnighetsprogram som i stort sett avskaffade analfabetismen. Men det negativa, eller snarare det fasansfulla, överväger. Han styrde ett skräckvälde, den som opponerade kunde inte vara rädd om sitt eget liv. Hans regim var därtill – vilket stundtals glöms bort i dag när fokus ligger på det kaos som utbrutit efter den USA-ledda invasionen – ett allvarligt hot mot freden. Irak var utsatt för mångåriga sanktioner av FN:s säkerhetsråd. Men okänslig som han var för den egna befolkningens lidanden kunde han hela tiden obstruera och spela ut omvärldens aktörer mot varandra. Den så kallade olja-för-mat-mekanismen, som tillät Irak att sälja olja i utbyte mot medicin och livsmedel, stoppades länge av Bagdad. Samarbetsviljan var lika med noll. Vapen-inspektörer trakasserades, de kastades rent av ut ur landet. Det fanns därför skäl att tro att han hade massförstörelsevapen. Saddam Hussein startade krig, han invaderade ett självständigt grannland och sköt missiler mot Israel. Han använde gas mot den egna befolkningen. Bland hans många övergrepp tillhör attacken mot den kurdiska byn Halabja det värsta. Över 5 000 människor dödades när gasen vällde in. För snart tio år sedan besökte en amerikansk medicinprofessor staden, och det hon såg var förfärande. Gasen fortsatte att skörda offer ännu långt efter själva attacken. De kemiska stridsmedlen hade skadat människors ögon och andningsorgan. Gasen orsakade neurologiska sjukdomar, cancer och sterilitet. Antalet missfall var högt, liksom spädbarnsdödligheten. Arvsmassan hade tagit skada hos många. Halabja står där som ett exempel på vad Saddam Hussein var kapabel till, förutsatt att han gavs tillfälle. Problemet är att omvärldens sätt att hantera detta uppenbara hot lämnat åtskilligt övrigt att önska. Många menar visserligen att sanktionerna hade effekt – det fanns ju inga massförstörelsevapen – men priset var i så fall på tok för högt. Irak har snarare tjänat som ett exempel på att sanktionsinstrumentet behövde förfinas. Än värre blev det med den USA-ledda invasionen. Bushadministrationen hade bestämt sig på förhand, den ville bara att FN:s säkerhetsråd lydigt skulle ge sitt godkännande. Resultatet ser vi dagligen. Nog är det nedslående att försöken att neutralisera det irakiska hotet ledde till ett av de största utrikespolitiska misslyckandena på senare tid. Och nog är det tragiskt att den rättsliga uppgörelsen med Saddam Husseins illdåd slutade med ett inhumant straff. DN 30/12 2006


”Utlänningar som mördar döms oftare till livstid”

Summary: Ny granskning av domslut: Två av tre mördare är svenskar men varannan livstidsdömd är utlänning. Mer än hälften av de livstidsdömda var födda utomlands, visar en ny genomgång av ett par hundra morddomar. Men när det gäller dödligt våld har bara var tredje brott utförts av personer födda utomlands. Och lika vanligt som det är att mördare av utländsk härkomst döms till livstids fängelse lika ovanligt är det att de döms till rättspsykiatrisk vård. Det är djupt ovärdigt en rättsstat, skriver Björn Forsberg som har forskat om livstidsdomar och efter nyår lägger fram ett magisterarbete om detta vid Stockholms universitet.

I Sverige döms allt fler till livstids fängelse. Nästan alla har mördat. Och en del har begått omskrivna och bestialiska brott. Andras brott är mer anonyma. Men någon diskussion om livstidsstraffet finns knappt idag. Så vilka är dessa människor och hur ser rättssäkerheten ut för dem? En del var lätt att få reda på. De är 154 stycken. För 15 år sedan var de bara 35. Den äldsta är 78. Den yngsta 23. Annan kunskap var svårare att hitta, eftersom nästan ingen visste. Men efter att ha läst mer än hundra livstidsdomar upptäckte jag att mer än hälften av de livstidsdömda var födda utomlands. När det gäller dödligt våld har bara var tredje brott utförts av en person som är född utomlands. Så utlänningar som mördar döms hårdare. Resultatet betyder att drygt 20 procent, eller 30 stycken, av de livstidsdömda istället för livstid skulle ha haft ett tidsbestämt straff på kanske tio år _ om alla behandlats likvärdigt av vårt rättssystem. De har blivit fråntagna minst tio år av sitt liv, eftersom livstid idag oftast betyder 20 år eller mer. Orsakerna till straffskillnaderna kan vara många. Försvaret kan ha varit sämre eller så kan det ha varit bekymmer med tolkningen. Det kan även röra sig om ren diskriminering av domstolarna. Men oavsett skäl är det naturligtvis både upprörande och uppseendeväckande om människor som inte har pengar, som förstår svenska sämre eller som har en annan hudfärg, döms hårdare, för att de är fattiga eller inte ser ut och beter sig som vi svenskar. När jag följer hovrättens förhandlingar i fallet med den morddömde poliseleven från Uppland återkommer åklagaren flera gånger till att den åtalade är turk. Försvaret däremot framhåller den åtalades uppväxt i Tyskland. Varför man gör så är naturligtvis svårt att säkert veta. Försvarsadvokaten säger att han tyckte att det var angeläget att lyfta fram den åtalades uppväxt i Tyskland. Men ingen av rättens ledamöter lär erkänna att det turkiska ursprunget har betydelse för utgången. I det här fallet dömer hovrätten turken till livstids fängelse. När jag pratar med människor inom rättsväsendet och de får vara anonyma har de den bestämda uppfattningen: Utlänningar döms hårdare. I USA är sannolikheten att dömas till dödsstraff för mord fyra gånger högre om offret är vitt istället för svart och sju gånger högre för en svart förövare än för en vit. Så Sverige verkar vara i gott, eller snarare dåligt, sällskap när det gäller att döma människor med mörk hudfärg hårdare. En irakisk man dränkte i maj 2001 sin tidigare hustru i ett badkar i hennes bostad i Lund. Äktenskapet upplöstes 1990. Såväl 1992 som 1994 dömdes mannen för grov egenmäktighet med barn, gällande dottern. Men paret återförenades. De fick en son som föddes år 2000. Paret separerade och mannen begav sig till Irak. I maj 2001 återkom han och dödade sin tidigare hustru. Han dömdes till livstids fängelse och utvisning i tingsrätten. Målet pågår just nu i hovrätten. En svensk man dömdes år 2004 för mord på sin förre detta sambo. Han dödade henne genom köra över henne med bilen. Hon dog inte omedelbart av sina skador. Sannolikt har förövaren kört över henne två gånger. Denne har tidigare dömts för misshandel och brott mot besöksförbud. Båda brotten var riktade mot den tidigare sambon. Den svenske mannen dömdes till sju års fängelse för mord. Naturligtvis går brotten inte att jämföra i alla detaljer men är ändå ganska lika. Men straffen blev helt olika. För det är en stor skillnad mellan sju års fängelse och livstid plus utvisning. Jag har läst ett par hundra morddomar. Och en tydlig slutsats är: Lika vanligt som det är att mördare av utländsk härkomst döms till livstids fängelse lika ovanligt är det att de döms till rättspsykiatrisk vård. Av de morddomar jag har läst där påföljden blev rättspsykiatrisk vård fanns det bara en person med utländsk bakgrund. Det finns naturligtvis fler men de med utländsk härkomst är uppenbart underrepresenterade. Så utlänningar döms inte bara mer ofta till livstids fängelse. De döms också mer sällan till rättspsykiatrisk vård. De utländska mördarna döms också till utvisning. 21 stycken har den påföljden i sina domar. Åtminstone en av de livstidsdömda tycker tydligen att utvisningen är ett hårdare straff än livstidsstraffet. Han har ansökt om nåd från utvisningen, men inte från livstidsstraffet. Sannolikt beror det till synes udda beteendet på att han räknar med repressalier värre än livstidstraffet om han utvisas till hemlandet. Snart kan hans dilemma vara löst av de svenska lagstiftarna. För från den första november i år kan Kriminalvården ansöka om att få straffet tidsbestämt även om den intagne själv inte vill. Paragrafen har tillkommit för att bland annat hjälpa svagbegåvade som inte själva förstår sina rättigheter att ansöka om att få straffet tidsbestämt. Självklart kan också den som inte har sökt tidsbestämt straff av andra skäl, som rädsla för utvisning, tvingas få sitt straff tidsbestämt. Finns det en fara i hemlandet ska annan lagstiftning hindra verkställighet. Vad det betydde för de egyptier som utvisades för några år sedan är väl känt. Dessutom kan den utländska medborgare som får sitt straff tidsbestämt utvisas omedelbart efter beslutet. Så det kan bli svårt att hinna begära hinder för verkställigheten. De som mördar och är födda utomlands döms hårdare än svenskar som är födda i Sverige. Men det finns också andra grupper av livstidsdömda där straffet känns särskilt orättvist. Det gäller inte minst svagbegåvade människor som knappt är medvetna om de gärningar som de har begått. I många andra länder skulle de inte dömas till fängelse överhuvudtaget. I Sverige kan de till och med få livstid. Sedan gäller det att diskutera hur samhället ska se på dessa människor som har mördat. Just nu verkar en populär förklaring till mord vara ondska. Onda handlingar begås av onda människor, enligt den teorin. Och ondskan den ska tydligen straffas bort. Och det är ett synsätt som har skapats av medier och politiker. Tidningar och tv-program säljer lösnummer och annonsutrymme på smaskiga detaljer om det senaste mordet. Sämre ställt är det med förklaringar och viljan att begripa. Och politikerna är själva orsaken till att vi fortfarande har livstidsstraff i Sverige. För straffet finns för att politikerna vill visa muskler. Vad är då lättare än att ge sig på de absolut svagaste? Människor som har begått grova brott lär inte protestera oavsett hur illa de behandlas: Brottet gör ju att de i praktiken har förlorat alla sina rättigheter. Är de dessutom utlänningar, svagbegåvade och psykiskt handikappade, eller till och med flera saker på en gång, har de i praktiken nästan inga möjligheter att göra sig hörda. Så pang på. Oavsett om man heter Thomas Bodström eller Beatrice Ask har man funnit den perfekta motståndaren. Politikerna får applåder och hurrarop. De bekämpar ondskan. Men egentligen vet politikerna bättre. De vet att ondskan inte finns och att nästan ingen livstidsdömd _ när straffet tidsbestämts och avtjänats _ gör om sitt brott. De vet också att kriminalvården inte fungerar för de livstidsdömda. Den som har mördat ska naturligtvis dömas till ett långt straff. Kanske 21 år i fängelse som i Norge. Men straffet ska vara tidsbestämt. Och de som är psykiskt handikappade eller är svagbegåvade ska naturligtvis inte dömas till fängelse. Ingen ska heller dömas hårdare bara för sin hudfärg eller sitt kulturella ursprung. Det är djupt ovärdigt en rättstat. BJÖRN FORSBERG Journalist, tidigare chefredaktör för Sekomagasinet


"Obehagligt att jurister ser friade som skyldiga"

Summary: Straffrättsexperten Hans-Gunnar Axberger till motattack om JK-utredningen: Omsorgen om de domare och åklagare som dömt på felaktiga grunder är gränslös. Svenska jurister förväntas ta en uppriven livstidsdom med en axelryckning. Däremot är det normalt att uppröras av påståendet att en frikänd person är oskyldig. Engagemanget för de felaktigt dömda är obefintligt, omsorgen om dem som dömt fel gränslös. Det är denna obehagliga grundsyn som svenska jurister ger prov på i diskussionen om vår rättssäkerhetsutredning. Problemet skulle alltså vara att de vilkas skuld inte kan bevisas, men vars brottslighet en enskild jurist är övertygad om, inte kan sättas i fängelse. Det skriver utredaren Hans-Gunnar Axberger.

Vilket är värst - att påstå att en person är oskyldig eller att hon är skyldig? Rättsordningens mest grundläggande princip är entydig: det är påståendet om skuld som måste bevisas bortom rimligt tvivel, kan man inte det är det inte bara möjligt att säga att den som misstänkts är oskyldig - han skall anses oskyldig. Det kallas högtidligen för oskuldspresumtionen. Det har under debatten kring rapporten från JK:s rättssäkerhetsprojekt "Felaktigt dömda" bubblat upp en rätt obehaglig diskussion kring denna rättsgrundsats. Professorn i processrätt Christian Diesen har publicerat en debattartikel i en juridisk tidskrift med rubriken "Inga bevis för oskyldigt dömda". Det är en konstig rubrik. Oskyldigt dömda behöver inga bevis; det räcker att de är frikända. Andra jurister som vill försvara upprivna domar hävdar att de som frikänts inte alls behöver vara oskyldiga. Vad är de i så fall - halvskyldiga? Den typen av förhållningssätt övergav rättsordningen för mer än tvåhundra år sedan (det kunde till exempel innebära att den som inte kunde överbevisas om mord i stället dömdes för misshandel). Professorn i straffrätt Madeleine Leijonhufvud verkar vara den mest ivriga förespråkaren för att det inte finns några oskyldiga. Jag har numera flera gånger hört henne misslyckas med att förklara varför frikända personer inte får påstås vara oskyldiga. Vad är det hon vet om dessa människors skuld som domstolar inte kunnat övertygas om? Av rapportens kritiker att döma förväntas en svensk jurist ta en uppriven livstidsdom med en axelryckning, medan det är normalt att uppröras av ett påstående om att en frikänd är oskyldig. Engagemanget för den som suttit fängslad på felaktiga grunder är obefintligt; omsorgen om de domare och åklagare som därvid varit inblandade är gränslös. Längre från rättsordningens och rättsstatens grunder kan man knappast komma. Samma attityd visar Diesen mot de journalister som engagerar sig för dömda. Han kallar dem "machojournalister", vad det nu är. DN:s jämförelsevis försiktiga artiklar om fallet Linna får epitetet "kampanj". Budskapet är glasklart: bara experter som Diesen skall yttra sig. Samtidigt är det ett faktum att många resningsfall har förutsatt personligt engagerade journalister. Täpps även den källan till har den felaktigt dömde än mindre att hoppas på. Rapporten har fått en del saklig kritik, särskilt för bristande insikter i domarrollen och onödigt provocerande inslag. En hel del av detta har fog. Men bedömningen att i vart fall nio av de elva dömda, vars fall granskats, aldrig borde ha dömts och att de ursprungliga brottsmisstankarna mot dem i princip är borta, ser jag inga skäl att revidera. Diesen har en annan uppfattning, som han i debattartikeln gett uttryck för. Det bör åtminstone i någon mån ses mot bakgrund av att rapporten beskriver hans egen bevisteori såsom icke förankrad i gällande rätt och mot att han sedan länge förespråkar lägre beviskrav i brottmål i allmänhet och i sexualbrottmål i synnerhet. Diesens uppgift att rapporten skulle vara teoriföraktande har, bortsett från ordvalet, alltså fog för sig så till vida att vi inte bedömde att just hans teorier har så stort värde (den fortsatta diskussionen kring detta får föras i facktidskriften). Diesens engagemang för dem som utsätts för sexuella övergrepp är emellertid berömligt. Detsamma kan inte sägas när han blandar samman detta med sin forskarroll. Jag har tidigare på denna sida redogjort för pappan som dömdes till ett långt fängelsestraff för övergrepp på sin son. Det visade sig att pojken led av en väl känd ärftlig sjukdom. Den gav en trolig förklaring till de symptom, som domstolarna tvärsäkert tolkat som bevis för att pojken utsatts sexuellt. En läkare hade närmast vädjat till domstolen att beakta möjligheten att pojken var sjuk. Domstolen avfärdade detta med orden: "Det är så svårt att finna övertygande sammanhang och mening i en sådan förklaring att hovrätten inte kan ta intryck därav". När pappan till sist fått undersökningen genomförd beviljades han resning. Av Diesens artikel framgår indirekt att han anser att det fortfarande finns så starka misstankar mot pappan, att denne skulle kunna häktas igen, om det inte vore för att han numera är frikänd. Det enda skäl han anför som kan förklara denna bedömning är att det, enligt honom, är vanligt att barn "som uppvisar sexuell gränslöshet" blir brottsoffer. Med andra ord: den som har ett barn som lider av Tourettes syndrom, som det här var fråga om, får räkna med att redan detta förhållande gör föräldern misstänkt för sexuella övergrepp. (I sin uppsats gör Diesen en full tankevurpa när han funderar kring detta. Han utgår från att jag anser att sjukdomen utesluter övergrepp. Det gör den förstås inte. Men i bevisexperten Diesens ögon blir möjlighet detsamma som bevis.) Det är en mycket vanlig uppfattning bland praktiserande jurister att beviskravet i mål av det här slaget är lägre än i andra mål. Vid JK:s seminarier om rapporten framfördes den av flera, till exempel förre HD-domaren Bertil Bengtsson. Det som förenar de tre som skrivit under artikeln på DN Debatt i onsdags är att de gett uttryck för närmast motsatt uppfattning, nämligen en oro för att beviskravet leder till att alltför få kan fällas. Enligt Diesen är "det stora rättssäkerhetsproblemet i dag" att åklagare låter bli att utreda och åtala ekobrott och sexualbrott, vilket han belägger med halsbrytande statistik, där äpplen jämförs med päron, och rundar av med slutsatsen att "för många förövare går fria". Tydligare kan det inte sägas; JK bekymrar sig över att oskyldiga kan dömas och professorn över att skyldiga kommer undan. Det sistnämnda är emellertid inte ett rättssäkerhetsproblem och det vet Diesen, men han föredrar, som vanligt, den populistiska vändningen framför den komplicerade avvägningen. Det vore hederligare om Diesen skrev att gängse bevis- och rättssäkerhetskrav står i vägen för hans åsikt, att även de vilkas skuld inte kan bevisas, men vilkas brottslighet Diesen är säker på, skall kunna sättas i fängelse. Artikelns tredje undertecknare, förra HD-domaren Inger Nyström, som dessförinnan var åklagare, spelade en ledande roll när HD meddelade sitt mest kända prejudikat på detta område (NJA 1991, sid 83). Det har tolkats så, att fällande dom i mål om sexualbrott kan stödjas enbart på uppgifter från någon som uppger sig vara utsatt för ett brott. Till prejudikatet har Nyström fogat ett yttrande, som är kritiserat i rapporten. Skälet är att det i praktiken innefattar en argumentation för att de bevissvårigheter, som kan finnas i mål av detta slag, bör leda till att man ställer ett lägre beviskrav på åklagaren. Ett sådant synsätt är inte förenligt med gällande rätt, men det har, inte minst genom Nyströms uttalanden, fått visst genomslag, vilket är en av förklaringarna till de felaktiga domar som förekommit. Nyström-doktrinen verkar dock vara på väg ut. I det senaste numret av Juridisk Tidskrift finns ännu en artikel om rapporten, denna gång av Högsta domstolens ordförande, Bo Svensson. Han distanserar sig, utan invektiv, från åtskilliga bedömningar i rapporten. Han synes dock godta slutsatsen att de fällande domarna i sexualbrottmålen - med facit i hand - var felaktiga. Han lägger materialet till grund för en ingående beskrivning av ett "mönster" i dessa mål. Mönstret, som är hans produkt, inte rapportens, beskriver hur felaktiga anklagelser om sexuella övergrepp växer fram; han tror att mönstret är bekant för domare som haft mål av detta slag. Bo Svensson redogör därefter för ett prejudikat från 2005. Det finns beskrivet i rapporten och har där tolkats som ett tecken på att praxis kan vara på väg mot en uppstramning i förhållande till 1991 års fall - något som förordas i rapportens slutsatser. Detta har Diesen med sedvanlig auktoritet avfärdat; också detta har vi fått om bakfoten. Men Bo Svensson bekräftar rapportens bild och slutsats. Han avslutar sin artikel: "Högsta domstolen har med 2005 års rättsfall markerat att utvecklingen gått för långt och stramat upp bevisvärderingen genom att för fällande dom kräva att målsägandens berättelse som regel skall bekräftas genom någon form av stödbevisning. Fler HD-avgöranden i bevisvärderingsfrågor torde komma." Vad detta gäller är om man beträffande vissa brott skall ha lägre beviskrav, vilket är innebörden i Nyström-doktrinen. Det svenska samhällets värdegrund utgår från människovärdesprincipen. En av dess konsekvenser är att ingen människa får göras till medel, oavsett vilket högre ändamål som därigenom skulle kunna uppnås. Enligt mitt synsätt förhindrar samma princip att bevisvärdet i ett brottmål sätts så, att man medvetet räknar med att vissa personer som inte begått ett brott, likväl skall dömas för sådant brott, med motiveringen att brottet som sådant är så klandervärt. I konsekvens med detta bör beviskravet vara så satt, att en domstol skall vara säker, bortom rimligt tvivel, på att den som döms är skyldig. Det är också det beviskrav som sedan länge gäller, åtminstone på pappret. Mitt intryck är, att de tre som skrivit onsdagens artikel, inte delar min uppfattning. Det är lämpligt att vi i så fall för diskussionen om den saken och inte om vem som är expert på vad. Vi bör heller inte oroa oss över att en sådan diskussion skulle kunna skada tilltron till rättsväsendet, utan snarare över vad som händer när diskussionen undertrycks med hänvisning till sådana hänsyn. Hans-Gunnar Axberger


Fiskbilen har ynglat av sig

Summary: Ska man döma av de spontana reaktioner vi möter med Volvo C30 är bilen redan en succé. Alla verkar gilla den. Men säljstatistiken för tredörrars bilar säger något annat.

Sällan har en provbil väckt sådan uppmärksamhet som C30. Till viss del beror det på att vi fått den allra första provbilen i Sverige. Därför väcker den naturligtvis extra intresse – här kommer bilen som medtrafikanterna hittills bara kunnat läsa om, men som ingen sett. Lite elakt kan man säga att C30 är en krympt S40 som fått en mer opraktisk utformning med två extra breda – och därmed tyngre – framdörrar i stället för fyra. Men det är inte bara elakt, det är också missvisande. Visserligen vilar bilen på samma tekniska grund som S40/V50, men både fronten och bakpartiet har gjorts om. Även chassiet har förfinats för att ge bilen ännu bättre köregenskaper än sina storasyskon. Och då ska man komma ihåg att de prisats i en rad tester för just detta. Vid ett första ögonkast kan det verka som om fronten är densamma som på S40/V50. Men så är det inte. De har endast huven gemensam. C30 har egna framskärmar, egen grill och egna luftintag. I kombination med diverse kosmetiska utsmyckningar, som mattsvarta inlägg, har den fått en fräckare uppsyn. Skillnaden blir extra tydlig när vi kör ner C30 i garaget och parkerar bredvid vår helt nya och lika klarröda V50. Plötsligt ser den alldaglig och trist ut. Men det är inte fronten som är grejen med C30, det är baken. Det är nästan så man känner alla brännande blickar från den huvudvridande omgivningen. En hetare stjärt har bilvärlden knappast skådat, åtminstone inte i närtid. För Volvos del får man leta sig tillbaka till hösten 1971 då kombin av sportbilen P1800 visades. Den kallades ES och blev genant kortlivad – redan 1973 lades den ned efter endast 8 077 exemplar. Det var dock inte de vågade formerna med den utdragna aktern och bakluckan i glas som sänkte bilen. Det var åldern – i grunden var det ju en P1800 som kom redan i slutet av 1950-talet – plus hårdare miljö- och säkerhetskrav i USA. Även om ES blev kortlivad har Volvos formgivare inte kunnat släppa tanken på den. Linjerna väcktes till liv i sportbilen 480 på 1980-talet, men den floppade av kvalitetsskäl. Sedan återkom de med full kraft i säkerhetsstudien SCC. Reaktionerna var så positiva att projektgruppen bakom C30 vågade välja det djärvaste av tre förslag. Och den här gången är chanserna till framgång betydligt större. För att göra en direkt återkoppling till originalet åkte vi till Bengt Lindstein i Sigtuna, till vardags SAS-kapten och på fritiden en hängiven ES-åkare. – Oj, vad lik den är min ES. Vad läckert, är hans spontana reaktion när han går runt C30. – Volvos formgivare har lyckats bättre än väntat. Det är mycket likt min bil, men ändå en fri, modern tolkning, säger han. Bengts bil, som är importerad från USA, har en fyrcylindrig motor med elektroniskt styrd bränsleinsprutning. I svenskt utförande gav motorn 124 hästkrafter, men USA-versionen hade lägre effekt på grund av effektivare avgasrening. Växellådan är manuell med fyra växlar och en elektriskt styrd överväxel. C30 har ett bredare motorprogram med fyra och femcylindriga maskiner i diesel- och bensinutförande med effekter från 100 till 220 hästkrafter. Den erbjuds också i etanolförande. Den versionen kallas flexifuel och går på miljöbränslet E85 (85 procent etanol, 15 procent bensin). Körmässigt går bilarna inte att jämföra. P1800 ES ska ställas mot dåtidens vagnar, då den stod sig väl i konkurrensen, så länge man inte körde den mot renodlade sportbilar. Däremot kan man jämföra formerna. Det ligger mycket i vad Bengt Lindstein säger, att Volvo med C30 lyckats göra en modern tolkning av ES. Det formligen lyser om bakpartiet. Det ger bilen sådan karaktär i trafik att den omedelbart går att skilja ut i den stridaste trafikström. Men där finns också linjespel som omedelbart återkopplar till andra modeller som Amazon och 240. Synar man bilarna närmare upptäcker man en del förvånande skillnader. ES känns betydligt luftigare invändigt, särskilt när man vrider huvudet bakåt för att backa – wow, vilken panoramavy! Och vilket lastutrymme, särskilt när man fäller ryggstödet! Det går också i C30, som har delat ryggstöd, men den har inte samma lastvolym, långt därifrån. Förklaringen är att C30 är kortare, 2,5 decimeter, men ändå rymmer två hyggligt rymliga bakstolar. Baksätet i ES är mer en hylla för några shoppingpåsar. Matchen om instrumenten vinner ES på knockout. En oslagbar blandning av gammalt och nytt 1970-tal med fuskträinlägg som pricken över i:et. C30 med dess klockrent sköna yttre linjespel lever tyvärr inte upp till förväntningarna när man tar plats bakom ratten. Man kan inte längre skilja bilen från V50. Vad trist att Volvos formgivare inte valde att ta ut svängarna här på samma sätt! När det gäller säkerhet hamnar ES i skamvrån, även med dåtidens mått. Jag vågar inte ens tänka tanken vad som skulle hända med den veka karosstrukturen vid en kollision. C30 ska vara i världsklass lovar Volvo. Euro-Ncap har krockprovat S40 och den fick full pott, fem stjärnor. C30 har samma skyddande strukturer, trots att bilen är kortare, den har antisladd som standard, blinker i backspeglarna, bältesförsträckare på alla fyra platser och krockkuddar och krockgardiner även i sidorna. Som tillval finns bland annat kamera med lampa i backspegeln som larmar när något fordon är på väg att köra om. Även körsäkerheten är på topp i C30. Den har i grunden trygga köregenskaper, men som samtidigt belönar föraren med en rejäl portion körglädje. Bus med hängslen, bilen är hur kul som helst att köra med närapå perfekt känsla i den elektrohydrauliska styrningen. Projektgruppen med Håkan Abrahamsson i spetsen har lagt ned stor möda på att fintrimma bussningar, stötdämpare, krängningshämmare och fjädring för optimal styrrepsons – med bibehållen komfort så långt det är möjligt. Resultatet är imponerande. Långa heta blickar är en sak, att köpa bilen en helt annan. Det ska bli spännande att se hur bra bilen säljer i Sverige. Här köper vi av tradition lite större bilar. Och i den mån vi väljer mindre bilar ska de ha fyra, eller helst fem dörrar. Det är opraktiskt med två dörrar, som till på köpet är större och tyngre och därmed mer svåröppnade. Stolarna därbak må vara relativt rymliga, men det är bökigt att krångla sig ned i dem. Och när man sätter sig i förarstolen upptäcker man att säkerhetsbältet sitter så långt bak att det krävs en rejäl ryggvridning för att nå det. För många äldre kan det upplevas som klart besvärande. Audis konkurrerande modell A3 säljs nästan uteslutande med fem dörrar. BMW kan inte ens erbjuda 1-serien med två dörrar, alla versioner har fem. Volvo kontrar med att C30 sätter en helt ny standard i klasssen 3-dörrars bilar. Och att huvudmarknaden inte blir Sverige utan Italien, där man har helt andra köpmönster. Priserna för C30 börjar på 196 900 kronor för versionen med tvålitersmotor på 145 hk som vi provade. En kul detalj är att 1800 ES kostade något mer, cirka 35 000 kronor 1973. Det motsvarar cirka, 200 000 kronor i dagens penningvärde! Lasse Swärd lasse.sward@dn.se 08-738 12 46


"Var femte svensk arbetslös under senaste fem åren"

Summary: Ny TCO-rapport: Regeringen riskerar att skapa ökad otrygghet och minskad flexibilitet. Arbetslöshet är i dag inte något som enbart drabbar en liten och begränsad grupp av befolkningen eller bara när vi befinner oss i lågkonjunktur. Vår nya analys av statistik från SCB visar att andelen svenskar med personlig erfarenhet av arbetslöshet har ökat kraftigt efter 90-talskrisen, i åldrarna 35-54 år handlar det om en fördubbling. Drygt var femte vuxen svensk och närmare var fjärde utrikes född har varit arbetslös någon gång de senaste fem åren, skriver utredarna Roger Mörtvik och Kjell Rautio vid TCO.

De negativa konsekvenserna av att försämra inkomsttryggheten för de arbetslösa viftas ofta undan med argumentet att det drabbar så få samtidigt som de flesta som har jobb i stället gynnas. Att de flesta inte är arbetslösa utan förväntas få eller ha ett arbete blir därigenom ett argument mot kraven på en bättre arbetslöshetsförsäkring. Men arbetslöshetssiffrorna är bara ögonblicksbilder. De säger inget om hur många personer som går ut och in i arbetslöshet under en viss period och som därigenom har behov av en försäkring som ger trygghet mot inkomstbortfall. För att ta reda på hur många som i praktiken har personlig erfarenhet av arbetslöshet, har vi därför granskat statistik från SCB över arbetslöshetserfarenhet. Analysen publiceras i en rapport från TCO i dag. Utgångspunkten för analysen var en hypotes att den stora omsättningen av jobb i ekonomin, i kombination med en ökad andel anställda i tidsbegränsade anställningar, skulle ha lett till en ökad andel med egen erfarenhet av arbetslöshet. Analysen visar på dramatiska förändringar de senaste åren: Sedan början på 1990-talet har andelen med erfarenhet av personlig arbetslöshet de senaste fem åren ökat kraftigt. Unga har som väntat större erfarenhet av arbetslöshet. Men det är i åldrarna 35-54 år som ökningstakten har varit snabbast efter 90-talskrisen. Andelen med personlig erfarenhet av arbetslöshet i de åldrarna har mer än fördubblats under den tiden. Drygt var femte vuxen svensk har varit arbetslös någon gång under de senaste fem åren. Närmare var fjärde utrikes född har egen erfarenhet av arbetslöshet de senaste fem åren. Efter 90-talskrisen kan vi se en fördubbling av andelen högre tjänstemän med egen arbetslöshetserfarenhet. Lägre tjänstemän ligger dessutom nu klart över genomsnittet för samtliga sysselsatta när det gäller egen arbetslöshetserfarenhet. Nästan var fjärde lägre tjänsteman har egen arbetslöshetserfarenhet de senaste fem åren. Under de senaste åren kan vi dessutom se en kraftig ökning av andelen sysselsatta som har egen arbetslöshetserfarenhet i det "urbana Sverige" (Stockholm, Göteborg, Malmö, de stora städerna och den norra tätbygden). Samtidigt minskar motsvarande siffror för glesbygden (den södra mellanbygden och den norra glesbygden). Analysen visar att vår hypotes i grunden är riktig. Arbetslöshet är i dag inte något som enbart drabbar en liten och begränsad grupp av befolkningen eller bara när vi befinner oss i lågkonjunktur. Den moderna och dynamiska ekonomin ställer oss inför en ny och besvärlig situation. De flesta av oss har redan i dag någon i vår bekantskapskrets som är eller nyligen varit arbetslös. Detta är något som vi fortsättningsvis nog får lära oss att leva med. Kortare eller längre perioder av arbetslöshet blir i allt högre grad verklighet i dynamiska ekonomier. I den nya globala turboekonomin kommer jobben att få kortare livslängd. Det kommer att ställas allt högre krav på individers och företags anpassningsförmåga. Jobb kommer att skapas och försvinna i snabbare takt. Vår förmåga till förnyelse och innovationer kommer därför att bli avgörande för vår framtida konkurrenskraft. I en dynamisk ekonomi kommer allt fler att befinna sig mellan två jobb under perioder av sitt yrkesliv. Detta innebär en ökad arbetslöshetsrisk och en större osäkerhet för allt fler. Vi menar att denna nya ekonomi kommer att kräva en ännu starkare trygghet för fler vid arbetslöshet, detta för att inte löntagarna ska börja se förändring som synonymt med försämring. Vill vi fortsätta möta globaliseringen med öppenhet och nyfikenhet måste de anställda känna trygghet i omställningen. Vi menar att en arbetslöshetsförsäkring som ger trygghet mot inkomstbortfall, som samtidigt ställer höga krav på de arbetssökande, blir en allt viktigare konkurrensfördel. Ekonomisk trygghet vid påtvingad arbetslöshet minskar den enskildes rädsla att förlora sitt jobb eller att bli utkonkurrerad i sitt företag. Ska Sverige klara av att förbli konkurrenskraftigt måste människor våga ta steget in i det nya och moderna. Många gånger har företrädare för regeringen hyllat den danska flexicuritymodellen, som innehåller en kombination av flexi bilitet och trygghet. Vad man har glömt bort är att denna modell bygger på just det faktum att flexibilitet och trygghet är två sidor av samma mynt. Regeringen riskerar, genom att kraftigt försämra arbetslöshetsförsäkringen i en tid när den i själva verket skulle behöva förstärkas, att skapa en omvänd flexicurity, det vill säga ökad otrygghet och minskad flexibilitet. Vår analys av hur många som personligen drabbas av arbetslöshet även när ekonomin går bra, visar att arbetslöshetsförsäkringen och arbetsmarknadspolitiken har blivit ännu viktigare för ännu fler. Roger Mörtvik Samhällspolitisk chef, TCO Kjell Rautio Välfärdsutredare, TCO


Ekonom investerar i kunskap

Summary: LONDON. Svenske Andreas Mentzer har redan gjort snabb karriär i Londons finansbransch. Ändå väljer han att vidareutbilda sig samtidigt som han arbetar. Var femte vecka tillbringar han på Chicagos prestigefyllda handelshögskola som öppnat ett campus mitt i Londons bankkvarter.

Det tar bara några minuter att promenera från investeringsbanken William Blair Internationals kontor till den universitetsfilial som The Chicago Graduate School of Business öppnat i Londons Citykvarter. Trettiotvårige Andreas Mentzer arbetar med företagsfinansiering och ansvarar för William Blairs rådgivning vid företagsförvärv på Nordenmarknaden samt i Benelux-länderna. Ändå lämnar han sitt kontor var femte vecka för att tillbringa den i skolbänken. – När man leder projekt är det ibland svårt att vara borta en hel vecka. Men det är skönt att få ett avbräck, som att vara tillbaka på universitet igen. Man kan skolka eller vara uppe hur sent man vill, säger Andreas Mentzer med ett skratt. Han är den enda svensk som kommit in på den prestigefyllda MBA-utbildningen vilken lockat ett 90-tal ”studenter” från 38 olika länder till London. MBA står för Master of Business Administration och är en form av ledarskapsutbildning där man kompletterar tidigare kunskaper med praktisk affärskunskap och företagsledning. Andreas Mentzer läser dessutom en mer avancerad form av MBA, ”Executive MBA” vilken kräver att man kommit en bra bit i karriären. – Det har väl gått ganska hyfsat för mig så här långt. Men ska man behålla sin konkurrenskraft måste man fortsätta att utvecklas. MBA-examen har blivit viktigare, i USA är det ofta nödvändigt och det börjar krävas även i Europa, säger Andreas Mentzer. För många innebär en MBA-examen en dörröppnare till befordran eller jobb som de tidigare inte varit meriterade för. Men Andreas Mentzer planerar inte att byta jobb, utan ser det mer som en investering i livslångt lärande. – På ett sätt är det en merit, att man snyggar till sitt cv. Men det handlar också om kunskaper. När man jobbat ett antal år är det bra att gå tillbaka till läroböckerna, samtidigt som man lär från andra i liknande positioner. Med 90 studenter från så många olika länder blir det ganska dynamiska och intressanta diskussioner. Chicagos handelshögskola är den enda i världen att ha campus i tre olika världsdelar, i Chicago, Singapore och nu också i London. I Andreas Mentzers utbildning ingår kurser och föreläsningar på alla de tre platserna och tanken med utbildningen är att nätverk ska byggas över kontinenterna. – Vi hade en kick off-vecka i Chicago och tillbringar ett antal veckor där och i Singapore. Det är perfekt att ha tillgängligheten i London samtidigt som man får pröva på andra campus där man får nätverk som är mer internationella. Jag har läst en fjärdedel av utbildningen nu och märker redan att om man behöver en kontakt i något annat land så finns det alltid någon på kursen att fråga. Han hoppas framför allt att få användning för utbildningen i konkreta situationer i jobbet på William Blair. Dit kom han för tre och ett halvt år sedan efter att ha spenderat ett antal år på finansbolaget JP Morgan. Direkt efter avslutade universitetsstudier fick Andreas Mentzer Anders Walls stipendium som innebär ett års arbete på Svenska handelskammaren i London. – Jag hade ingen klar bild av vad jag ville göra när jag pluggat färdigt. Av en slump såg jag en annons om stipendiet på universitetets anslagstavla, och tänkte att det stämde in perfekt på mig. Jag såg det mer som en ettårsgrej, men sedan har jag blivit kvar. Så efter åtta år i London måste han nu plugga på kvällarna efter arbetstid. Två timmar om dagen rekommenderas av studieledarna, för att nå en examen i februari 2008. – Man kan komma undan med mindre, men eftersom det är en ganska stor investering bör man lägga ner så mycket tid man kan på det. Man får planera lite smartare så går det alltid att hinna med, säger Andreas Mentzer. CASPAR OPITZ DN:s korrespondent caspar.opitz@dn.se


Andreas Brantelid

Summary: Han har spelat cello i femton år och övar minst sex timmar om dagen. I eftermiddag kan ni höra honom från Nobelprisutdelningen i Konserthuset. Andreas Brantelid är aldrig nervös, koncentration och disciplin är a och o.

Andreas Brantelid säger att musiken tar all hans tid. – När jag inte övar så tänker jag på musik. Han är helt uppenbart glad och lycklig över att det förhåller sig så. Men innan han bäddar ned sin cello i dess fodral för natten har han i alla fall hunnit jonglera, skickligt, en stund med sin fotboll. Och innan han släcker sin lampa ska han titta på ett avsnitt av ”Vänner” på tv och spela lite videospel. Men nu är det tisdag morgon i det stora köket på Edsbergs slott norr om Stockholm där musikhögskolan disponerar övervåningen för sin mest avancerade utbildning. Kvällen innan kom Andreas tillbaka från Skåne, där han gav sex konserter på fyra dagar, några av dem tillsammans med sin far Ingemar Brantelid, också han cellist. – Det är något speciellt att spela med pappa, säger han över en snabb frukost med flingor och mjölk. – Han är den lärare jag haft längst av alla, sedan jag var tre fyra år gammal. Nu är vi kolleger. Men det är ändå han som är läraren. En stor förebild. Så stor och viktig att den nu nittonårige Andreas tejpat fast en bild på fadern, med cello, inuti fodralet till sin egen cello, ett verk som bär årtalet 1672, tillverkat av den italienske mästaren Giovanni Grancino. Nej, Andreas äger inte instrumentet, men han disponerar det som sitt. Det har ställts till hans förfogande av en dansk stiftelse som liksom så många andra i honom ser en blivande cellostjärna. Uppgiften inför dagens teorilektion är att analysera Gabriel Faurés andra cellosonat. Andreas har förberett sig genom att göra en enkel skriftlig sammanställning av styckets uppbyggnad. Medan de gemensamt läser noterna talar han och teoriläraren Peter Holmberg mycket lågmält om dess nyanser. Man ser att de hör musiken inom sig. – Vad är det för tonart när pianot spelar första gången? Är det ett nytt tema där? frågar Peter Holmberg. – Det är en lång uppbyggnad … här är det första gången det står lite stilla, säger Andreas. – Det är nog som du säger … en enda stor båge, säger läraren. Efter lektionen ringer Andreas till pianisten Bengt Forsberg, som han spelat med i flera år nu. På tisdag ska de tillsammans framföra bland annat César Francks A-dursonat och Sarasates virtuosa Carmen-fantasi i Göteborg. Carmen-fantasin är egentligen skriven för violin. Andreas har överfört den till cello och spelade den i semifinalen i våras vid Eurovision Young Musicians Competition, som han till slut vann. – Ja, segern öppnade många dörrar. Han kan inte heller nu, ett halvår senare, dölja sin stora lycka över framgången. Men erbjudandet att spela vid Nobelprisutdelningen denna söndag hade han fått redan tidigare. Där ska han spela ur samma verk som han spelade vid finalen i Wien, Haydns cellokonsert i C dur, men nu tredje satsen i stället för första. Nej, han är inte nervös. Han har aldrig haft problem med nervositet inför sina framträdanden, säger han. – Det handlar om att acceptera att man inte spelar bättre än man gör. Det handlar också om övning. Andreas tillbringar minst sex timmar varje dag med sin cello. Nu hinner han med 45 minuters uppvärmning före lektionen för sin huvudlärare professor Torleif Thedéen, som ofta beskrivs som Sveriges bäste cellist. Under sina övningar försvinner Andreas in i sig själv. Skalor, treklanger, olika intervall. Just nu koncentrerar han sig på stråkföring. Långsam stråke, snabb stråke. Vad tänker han på under de långa övningspassen? Ingenting särskilt, säger han. Kanske bara att kaffe och en bulle väntar om en timme. – Allt handlar om koncentration. Att man är där. Han visar genom att göra som en plog med sina händer och för dem snett nedåt, mot en viss punkt. Vänstra handens fingrar, grepphandens, är längre än fingrarna på den högra. Dags för lektion, i ett större rum. Regnet trummar mot fönsterrutorna. Edsvikens vatten vandrar. Torleif Thedéen undrar vad han vill spela i dag. Andreas väljer Francks A-dursonat, den som han ska spela med Bengt Forsberg på tisdag. Läraren har sitt eget instrument redo, lyssnar intensivt och ger beröm. – Fint. Hela vibratobilden har blivit förändrad, i positiv riktning. Expansionen fungerar otroligt mycket bättre. Och ger goda råd. – Öka när det är stort … Det är jätteviktigt vad du gör med den där åttondelen när du expanderar… Här behövs lite mer av organisk puls … Man måste våga riskera att stråken nästan tar slut … Det finns en tendens att klämma just den tonen … Våga vibrera långsamt. Ibland understryker Torleif Thedéen vad han menar genom att ta över melodin med sitt eget instrument. Och han uttrycker beundran. – Hur t a r du den noten? De spelar stycket helt utan noter men kommer av sig vid ett tillfälle, båda två. De fnittrar. Torleif Thedéen vill att Andreas ska delta i kammarmusikveckan på Edsberg i början av nästa år. Man ska spela Schönbergs ”Verklärte Nacht” och Tjajkovskijs serenad. Andreas är tveksam. De enas, om en kompromiss. Schönberg men inte Tjajkovskij. Andreas äter lunch, liksom middag, i kafeet på Edsviks konsthall, som ligger intill Edsbergs slott. Efter lunch har han flera timmar på sig att öva före nästa lektion, som är en fortsättning på morgonens teorilektion. Favoritrummet för övning är upptaget av en kamrat på skolan, en violinist. Andreas finner ett annat rum och försvinner in i sin övning. Han tar en kort paus mitt på eftermiddagen för att dricka en kopp kaffe och äta en bulle samt fundera på hur han ska presentera sin analys av Faurés andra cellosonat på teorilektionen. Han gör det ganska kortfattat, sätter sig vid pianot och spelar sonatens huvud- och sidoteman för läraren Peter Holmberg och två kamrater, som också är cellister. Andreas döljer inte att han längtar till sitt instrument, som han tidigare på dagen berättat ömt och lyriskt om. – Den har en typiskt italiensk klang, en otroligt ljus klang, en klang som bär på ett fantastiskt sätt. Man kan spela hur svagt som helst och det hörs ändå i en sal som rymmer flera tusen personer. Det finns ett oändligt antal färger att hitta i det här instrumentet. Och framtiden? Han tänker sig självklart en karriär som cellosolist. – Jag skulle gärna vilja vara frilans. Spela så många konserter som möjligt, med orkester, kammarmusik, med piano. Och undervisa lite grand, så småningom. Han hejdar sig. – Men det ligger långt fram i tiden. Andreas Brantelid tillbringar hela kvällen med att öva på sin violoncell. Visst tar han en paus då och då. Men han slutar inte spela förrän tio minuter över elva då nattvakten kommer och stänger slottet. Då har alla andra lämnat skolan för länge sedan. Andreas går över gårdsplanen till det annex där han bor. Innan han släcker sin lampa tittar han en stund på tv och spelar lite videospel. Även nästa dag ska han öva på sin cello, minst sex timmar. text: kurt mälarstedet sondag@dn.se foto: jonas lindkvist jonas.lindkvist@dn.se


”Varannan känner obehag av epileptiker”

Summary: Cirka 60 000 personer i Sverige har epilepsi. Men kunskapen om hur sjukdomen hanteras är undermålig. Det visar en ny Sifo-undersökning.

MÅNGA FUNKTIONSHINDER är osynliga, men påverkar obevekligt den som drabbas och anhöriga. Epilepsi i synnerhet är ett dolt funktionshinder där behov av mer information och kunskap är mycket stort. Detta visar sig i en rikstäckande, nyligen genomförd Sifo-undersökning bestående av 1000 slumpmässigt utvalda personer. Undersökningen är genomförd på uppdrag av det japanska läkemedelsbolaget Eisai AB i samråd med Svenska Epilepsiförbundet. Att sprida information och kunskap om sjukdomen epilepsi är vårt sätt att bidra och skapa ett mervärde för alla parter. Undersökningen visar tydligt att det finns en oroväckande stor okunskap om epilepsi ibland befolkningen. Sex av tio anser sig ha dåliga kunskaper om epilepsi och endast hälften av befolkningen tror sig veta vad man ska göra om man ser en person som får ett stort epileptiskt anfall. Detta är särskilt tydligt i den yngre åldersgruppen (15-29 år) där en klar majoritet av individerna inte vet hur de ska agera i denna situation. Ännu mer oroväckande är att hela 83 procent av Sveriges befolkning inte alls tror sig veta vad man ska göra om man ser en person som får ett stort epileptiskt anfall i kombination med de som tror sig veta, men som valt fel åtgärder. Att vidta felaktiga åtgärder vid ett stort epileptiskt anfall kan få allvarliga konsekvenser för den drabbade. EN KONSEKVENS OCH RISK av den stora okunskapen om epilepsi bland allmänhet och skolungdom blir att föråldrade kunskaper och fördomar konserveras och tas som sanningar. Detta kan i sin tur leda till allvarliga konsekvenser för den som har epilepsi och dess anhöriga - både under ett pågående epilepsianfall och i det sociala livet. Det finns många exempel på att föräldrar och skola genomfört utbildning för enskilda lärare om t ex diabetes. Det är förhållandevis vanligt med information och utbildning om diabetes, astma/allergi, ADHD, fetma samt anorexi inom skolan idag. ABC-utbildning (andning, blödning, chock) är också vanligt förekommande. Utbildning och information i skolan avseende ett av de vanligaste handikappen epilepsi, är dock mycket ovanligt. Epilepsi kan uppstå när som helst i livet och hos vem som helst. Det finns ungefär 60 000 personer i Sverige som har epilepsi, varav 10 000 är under 18 år. Cirka 250 000 personer har en nära familjerelation med en individ som har epilepsi och uppskattningsvis var fjärde svensk känner någon som har epilepsi. Epilepsi är ett av många dolda funktionshinder som också kan isolera för att de drabbade har fördomar om sig själva och om hur omgivningen reagerar på sjukdomen. Man internaliserar helt enkelt fördomarna. Det finns också en social stigmatisering för den som har epilepsi. De stora anfallen som väcker mest uppmärksamhet upplevs som så obehagliga och skrämmande att omgivningen undviker den som har sjukdomen OFTA ÄR EPILEPSI förknippad med en konstant rädsla hos såväl personen med epilepsi som hos anhöriga för att drabbas av ett anfall, vilket i hög grad påverkar livskvaliteten. 37 procent av de som känner någon med epilepsi upplever obehag och oro, enligt Sifo-undersökningen. Detta betyder för att tala klarspråk att vi behöver saklig information om epilepsi. De flesta barn och ungdomar med epilepsi går idag i vanlig skola. Vi menar därför att det borde finnas en ABC-E-utbildning för lärarna, där E står för epilepsi. Lärarnas och elevernas kunskapsnivå och förhållningssätt till kroniska sjukdomar hos barn och ungdom och epilepsi i synnerhet måste stöttas av skolhälsovården. Det kräver att stat och kommuner satsar på detta område. En utbildningsplan borde utarbetas som kvalitetssäkrar dessa elevers skolgång, samt tillvaro senare i livet. CHRISTER AHLBERG, VD, Eisai AB Norden ÅSA KLACKENBERG ELF, Medicinsk chef, Eisai AB Norde


"Nya poliser klarar inte av sitt jobb"

Summary: Färsk undersökning visar: 14 av 21 polismyndigheter har infört stödåtgärder för nyblivna poliser. Nyutbildade poliser behöver mer kunskap och en bättre grund att stå på innan de går ut i ordinarie verksamhet. En ny undersökning från Polisförbundet visar att de flesta polismyndigheter därför infört en sjätte termin eller stödjande åtgärder. Om regeringen kortar polisutbildningen är risken stor att de nya poliserna måste arbeta i inre tjänst under ett par år. Risken ökar också att utbildningen främst attraherar unga män som dras till farliga utmaningar. Polisutbildningen måste förlängas och bli treårig på högskolenivå. Då söker också fler kvinnor och personer med annan etnisk bakgrund, skriver polisförbundets ordförande Jan Karlsen.

Just nu pågår en diskussion om polisutbildningens framtid. En särskild utredare har fått i uppdrag att se över om dagens 2½-åriga polisutbildning kan förlängas och bli en högskoleutbildning. Samtidigt har regeringen, stick i stäv med utredningens uppdrag, aviserat att det bör övervägas om den grundläggande polisutbildningen kan kortas och kompletteras med obligatorisk vidareutbildning. Blir förslaget om en förkortad utbildning verklighet är risken stor att regeringen inte når målet om att snabbt få ut fler poliser på gator och torg. En färsk undersökning från Polisförbundet visar att 14 av 21 polismyndigheter har infört stödjande åtgärder för de nyblivna poliserna under det senaste året. Några har valt att kalla upplägget, som pågår i några månader, för en sjätte termin eller arbetsplatsrotation medan andra kallar det stödjande åtgärder. På frågan varför man infört en sjätte termin/stödjande åtgärder svarar de tillfrågade att poliserna måste få mer kunskap och en bättre grund att stå på innan de kastar sig ut i den ordinarie verksamheten. Andra menar att det handlar om polisernas egen säkerhet. Polisarbete i yttre tjänst tillhör de tyngsta och svåraste arbetsuppgifterna inom polisen. Vår undersökning visar med all tydlighet att många polismyndigheter vill att de nya poliserna blir tryggare i sin nya yrkesroll innan de börjar arbeta i yttre tjänst. Med en förkortad utbildning finns det därför skäl att anta att poliserna efter avslutad utbildning måste arbeta i inre tjänst under en längre tid. Polismyndigheterna anser också att de nyblivna poliserna saknar kunskaper i mjuka frågor som etik och brottsofferbemötande. 17 av 21 polismyndigheter tycker att aspiranterna behöver fördjupade kunskaper i etik. 14 polismyndigheter vill att polisutbildningarna ska utbilda ännu mer i brottsofferbemötande. Ska vi skapa ett tryggt samhälle är det nödvändigt med en förändrad polisutbildning. Det finns ingenting som pekar på att brottsligheten skulle bli mindre komplex i framtiden. Terrorister finansierar sin verksamhet genom organiserad brottslighet, brottsligheten har flyttat ut på internet samtidigt som droganvändningen bland unga ökar i samhället. I alliansens polisprogram finns det flera tydliga målsättningar för svensk polis. Det handlar om att få ut fler poliser på gator och torg, att öka polisernas kunskap i brottsofferbemötande samt att utöka polisernas befogenheter. Ska man nå framgång i dessa viktiga frågor är det nödvändigt att samtidigt fundera över konsekvenserna av att korta ned polisutbildningen. Vi ser flera konsekvenser som får en direkt påverkan på regeringens polispolitik: Med en förkortad utbildning dröjer det ännu längre innan vi får fler poliser på gator och torg. När mandatperioden är slut ska antalet poliser vara uppe i 20 000. Målsättningen är att de nyutbildade poliserna i första hand ska vara synliga på gator och torg. Kortar man ned utbildningen är risken stor att de nya poliserna först måste arbeta i inre tjänst under ett par år. Polisarbete i yttre tjänst tillhör de tyngsta och svåraste arbetsuppgifterna inom polisen och många polismyndigheter avvaktar därför redan i dag med att släppa ut de nyblivna poliserna tills de har blivit tryggare i sin nya yrkesroll. Mjuka frågor tas bort från polisutbildningen. Om utbildningen ska kortas måste man fundera över vad som ska plockas bort. Det går inte att bortse ifrån att en polis måste kunna lagen, köra utryckningsfordon och hantera vapen. Risken är därför stor att det är de mjuka frågorna, som i slutändan skapar trygga och humana poliser, som plockas bort. Utökade befogenheter kräver välutbildade poliser. På senare år har poliserna fått allt fler befogenheter. Ett tydligt exempel är att poliser ska kunna arbeta under skyddad identitet. Under den här mandatperioden planerar regeringen också för att tillåta hemlig rumsavlyssning, så kallad buggning. De utökade befogenheterna är nödvändiga om vi ska klara upp fler brott i framtiden. Men de är också ytterligare en inskränkning i människors privata sfär. För att de nya befogenheterna ska hanteras professionellt är det avgörande att poliserna har gedigen utbildning i botten. Kortare utbildning attraherar fel målgrupper. Polisyrket är populärt. Varje år söker runt 6 000 ungdomar till polisutbildningarna. Ska vi ha en poliskår som speglar samhället är det viktigt att vi rekryterar både män och kvinnor och personer med annan etnisk bakgrund. Risken med en kortare utbildning är att den i första hand attraherar unga män som dras till farliga utmaningar. Med högskoleutbildningar är det tvärtom. Andelen kvinnor och personer med annan etnisk bakgrund som söker dessa utbildningar är högre. Ytterst handlar polisutbildningens upplägg om vilket samhälle vi vill ha i framtiden. Vill vi ha Robocop-poliser? Eller vill vi ha poliser med förmåga att möta människor i svåra situationer, som är mentalt förberedda för komplexa situationer och är trygga i sin yrkesroll. För Polisförbundets del står det helt klart; vi behöver en treårig polisutbildning på högskolenivå. Utbildningen ska bestå av både teori och praktik. Den 31 januari 2007 presenteras utredningen om morgondagens polisutbildning. Om den kommer fram till samma sak är vår förhoppning att regeringen inte utfärdar ett tilläggsdirektiv. Vår undersökning bland polismyndigheterna visar med all tydlighet att utbildningen behöver bli längre. Ju kortare utbildning desto längre dröjer det innan vi ser fler poliser på gator och torg. Polisförbundet vill bidra till regeringens mål om fler synliga poliser, som har en förmåga att möta brottsoffer och uppträda etiskt. Ska vi klara detta är det regeringens uppdrag att ge oss rätt verktyg i form av en längre polisutbildning på högskolenivå. Jan Karlsen


"Därför ändrade jag mig om Thomas Quicks skuld"

Summary: Justitiekanslern medger: Jag tror inte längre att Quick är oskyldig till mordet på Johan Asplund. Jag har själv tagit intryck av kritiken och länge ställt mig undrande till domarna mot Thomas Quick. I mordet på Johan Asplund hade jag tidigare mina tvivel om Quicks skuld. Men efter att ha studerat domarna och granskat kritikernas argument har jag fått ändra mig. Domstolarna har inte valt att tro på Quick därför att några psykologer hävdar att han är trovärdig. Bevisningen har varit mer solid än så. Morden är av likartad karaktär. Det ter sig mer sannolikt att en person med gravt störd personlighet begått många sådana likartade brott än att de begåtts av flera olika gärningsmän, skriver justitiekansler Göran Lambertz.

Thomas Quick dömdes under åren 1994-2001 för åtta mord begångna under åren 1976-1988. Fem olika domstolar har dömt honom, åtta olika domare och ett flertal nämndemän. I alla domarna har rätten varit enig om att fälla och om att döma honom till rättspsykiatrisk vård. Quick erkände i samtliga fall och har därtill erkänt ytterligare ett antal mord. Sedan år 1991 är han intagen på Säters sjukhus. Tre olika advokater har försvarat Thomas Quick, varav en i fyra av de sex målen (Claes Borgström). Åklagaren har varit densamme i alla brottsutredningar och rättegångar (överåklagaren Christer van der Kwast). Också förhörsledaren har nästan genomgående varit samma person (kriminalinspektören Seppo Penttinen). Ganska många har ifrågasatt de fällande domarna. Misstanken har funnits, och finns, att Thomas Quick har lärt sig en massa detaljer om morden genom att läsa om dem och genom att han fått hjälp från olika personer att "erinra sig" alltmer. Många som hävdar detta menar att Thomas Quick har velat gå till historien som massmördare och därför har tagit på sig en mängd brott som han inte har begått. Justitiekanslern kopplades in på Quick-ärendet genom en anmälan som kom in den 17 november, undertecknad av anhöriga till två av mordoffren. Anmälan åtföljdes av en 55 sidor lång rättsutredning av advokaten Pelle Svensson och sex kartonger med utredningsmaterial. I rättsutredningen sägs att det har förekommit en rad missförhållanden i brottsutredningarna. Ledande frågor har ställts, rekonstruktioner på mordplatser har anpassats för att Quick ska "lyckas beskriva vad som hänt", bevis som talat emot Quicks skuld har undanhållits. Och så vidare. Anmälarna begärde att justitiekanslern skulle utreda missförhållandena och inleda förundersökning mot Christer van der Kwast och Seppo Penttinen för tjänstefel, bestående framför allt i diverse manipulationer med brottsutredningarna. Anklagelser riktas också mot några psykologer och läkare som har arbetat med Thomas Quick och som enligt Pelle Svensson har deltagit i den process där Quick allteftersom lärde sig nödvändiga fakta om morden. Också en rättsläkare och en hundförare har enligt Pelle Svensson deltagit i den tillrättaläggande verksamhet som har fordrats för att domstolarna skulle kunna fälla Quick. Pelle Svensson menar att Thomas Quick är oskyldig till alla morden. Han och anmälarna vill att justitiekanslern inleder en process som kan leda till att Quick får resning och så småningom frikänns. Jag har gått igenom materialet tillsammans med två medarbetare. Min slutsats är att det inte finns anledning att gå vidare med granskningen genom att till exempel begära in yttranden från polis och åklagare. I ett beslut den 28 november har jag därför avslutat ärendet. Eftersom frågorna är av allmänintresse finns det anledning att berätta om skälen för beslutet. Vi gick igenom rättsutredningen parallellt med de sex fällande domarna. I det stora hela är domarna mycket gedigna och välmotiverade. De innehåller en noggrann genomgång av ett antal omständigheter som på olika sätt pekar för eller emot att Thomas Quick talat sanning när han erkänt morden. I ett par domar är antalet fakta som stöder erkännandet överväldigande. Det är alltså inte så, som har hävdats på sina håll, att domstolarna har valt att tro på Thomas Quicks erkännande därför att några psykologer hävdar att han är trovärdig. Bevisningen har varit mycket mer solid än så. Till saken hör dock också att Thomas Quick enligt flera experter är en person som är i stånd att begå bestialiska gärningar som de aktuella. Han har i varje fall två gånger med flera års avstånd fått psykiatriska diagnoser som ger stöd åt detta. Och morden är av likartad karaktär. Även bortsett från vad domstolarna har funnit kan det kanske te sig sannolikare att en enda person med gravt störd personlighet har begått många sådana likartade brott än att flera olika personer gjort det. Men detta är en synpunkt av närmast spekulativt slag. Thomas Quick har kunnat identifiera en mängd detaljer med koppling till morden. Och det finns inget tydligt stöd i det presenterade materialet för att dessa detaljer har "planterats" hos honom. I ett av målen gjordes också en undersökning som visade att Thomas Quick hade betydligt mer kunskap om detaljer kring morden än personer som bara hade läst i tidningar. Ett antal fakta har som sagt framhållits i rättsutredningen till stöd för att rättegångarna på ett mer eller mindre bedrägligt sätt har lagts till rätta för att möjliggöra en fällande dom. Min bestämda uppfattning är att dessa fakta inte skapar några egentliga tvivel om domarnas riktighet. Och inte heller kommer det några allvarliga missförhållanden i dagen. Visst kan det ha förekommit att Quick ibland har hjälpts för mycket på traven i förhören. Visst kan det hända att en eller annan rekonstruktion inte har varit tillräckligt förutsättningslös. Och visst kunde kanske åklagaren ha berättat mer för domstolen om förhållanden som kunde tala emot att Thomas Quick var skyldig. Men den samlade bilden är att det har rört sig om förhållanden som i det stora hela har ganska liten betydelse. Såvitt vi har kunnat se i vår genomgång av det inlämnade materialet tycks domstolarna alltså ha fått en i allt väsentligt rättvisande bild av de omständigheter som man hade att ta hänsyn till när man prövade Quicks skuld. Åklagaren har också flera gånger påmint domstolarna om att Quick hade möjlighet att läsa om det aktuella mordet i tidningarna innan han erkände det. Och förhörsledaren berättade i vittnesförhör att Quick under förundersökningen ändrade sig åtskilliga gånger, bland annat i ett fall när det gällde mordvapnet. Domstolarna har utan tvekan förstått och tagit hänsyn till den mycket speciella situationen, där erkännandena har kommit långt efter att brotten begicks och med en delvis "neutraliserad" försvarsadvokat. Denne hade väl knappast anledning att söka med ljus och lykta efter fakta som skulle kunna fria klienten. Domstolarna har med hänsyn till det speciella processläget vänt på en mängd stenar och på olika sätt jämfört Quicks berättelse med verkligheten. Men den omständigheten att alla aktörerna i rättssalen hade samma intresse - att Thomas Quick skulle fällas - har naturligtvis bildat grogrund för spekulationer. I en sådan rättegång kommer inte kritiska synpunkter fram på det sätt som de annars normalt gör. Det är fullt begripligt att man blir misstänksam om aktörerna i en sådan rättegång ser ut att vara nära lierade med varandra och verkar samarbeta. Även om jag och mina medarbetare kommer till en annan ståndpunkt än "skeptikerna", vill jag därför gärna träda till deras försvar. Det är inte konstigt att det finns misstankar om att allt är ett påhitt. Det är inte konstigt att man ser förhör där förhörsledaren lotsar Quick framåt mot "en allt bättre berättelse" som uttryck för en vilja att klara upp ett mord genom att knyta det till en villig och därför lämplig kandidat. Och det är inte alls konstigt att man ser också på mordplatsrekonstruktioner där Quick med viss hjälp steg för steg närmar sig "facit", som ett uttryck för en sådan vilja. Men man kan också se dessa "tvivelaktiga" utredningsåtgärder som något ganska naturligt när man har att göra med en psykiskt svårt störd person som många år efteråt ska försöka erinra sig utomordentligt svåra våldsbrott som man är övertygad om att han faktiskt har begått. Och domstolarna har som sagt beaktat det mycket speciella bevisläget och analyserat bevisningen på ett skickligt sätt. Sex sådana gedigna domar. Åtta yrkesdomare och åtskilliga nämndemän. Alla eniga. Det finns åtskilliga detaljfakta att redovisa till stöd för att de påstådda missförhållandena inte motiverar en närmare granskning. En del av dessa fakta nämns i justitiekanslerns beslut, som finns på www.jk.se (under Beslut och Tillsynsärenden). Här nöjer jag mig med att konstatera att det samlade intrycket är att det enligt min mening inte finns särskilt mycket som talar för att någon av de sex fällande domarna är oriktig. Såvitt jag kan bedöma har polis och åklagare gjort ett i allt väsentligt skickligt arbete. Missar och missgrepp har säkert förekommit. Men de är knappast värre i sammanhanget än att de bör få passera. Och det finns inte någon anledning att misstänka att de brister som må ha funnits har inneburit att domstolarna på något väsentligt sätt har vilseletts. Detta är ett ärende av ett sådant slag att jag som justitiekansler knappast kan göra anspråk på att se sanningen tydligare än andra kvalificerade granskare. Det jag har redovisat är min och mina medarbetares bedömning, varken mer eller mindre. Men fallet är för mig ett exempel på det som man ofta har anledning att betänka, att det inte alltid är som det kan verka när man bara hör den ena sidan. De som har hörts mest är ju de som har varit kritiska till domarna och processen. Jag har själv tagit intryck av kritikerna och länge ställt mig undrande till domarna mot Thomas Quick. Beträffande i varje fall ett av morden - det på Johan Asplund - har jag frågat mig hur man kunde komma fram till att det var ställt bortom rimligt tvivel att Quick var gärningsman. En annan person hade ju tidigare fällts i tingsrätten. Han friades visserligen i hovrätten, men tingsrättens bedömning borde väl skapa visst rimligt tvivel om Thomas Quicks skuld? Så har jag tänkt. Men när jag nu har "hört den andra sidan" genom att studera domarna och granska kritikernas argument, har jag fått ändra mig. Domarna är utomordentligt övertygande. Och i det sammanhanget visar sig de kritiska synpunkterna väga lätt. Göran Lambertz


”Ingen värdig att få priset som årets miljöjournalist”

Summary: Jurymedlemmar konstaterar: Miljöjournalistiken saknar kvalitet och nytänkande. Dagens miljöjournalistik är svag, trött och en del av etablissemanget. Den har förlorat flera av sina kvaliteter utan att ha utvecklat några nya. Samtidigt har miljöredaktioner lagts ned och dörrarna stängt för en kritisk och ifrågasättande journalistisk. Hur djupt miljöbevakningen sjunkit märktes i årets valrörelse när klimatfrågan begravdes av en enig journalistkår. Medierna är inte heller förmögna att fånga globaliseringens ekologiska effekter. Bland nomineringarna till Årets Miljöjournalist finns inget bidrag som vi i juryn vill belöna, skriver vetenskapsjournalisten Bo Landin, professorn i miljöhistoria Sverker Sörlin och frilansjournalisten Anne Nilsson.

I kväll skulle priset Årets Miljöjournalist 2006 för det bästa journalistiska arbetet inom miljöområdet egentligen ha delats ut för tredje året i rad. Men så kommer inte att ske. Bland de nominerade bidragen finns inget som juryn bedömer sticker ut, är nyskapande och vågar mer; det som priset vill premiera. Det paradoxala är att vi sällan har skådat en sådan hausse i miljörapporteringen i media som under de senaste veckorna. Den har formligen exploderat och kommit in på ledarplatser, krönikor, nyheter, näringsliv och därmed också i politiken. Med vårt ställningstagande att inte dela ut priset detta år vill vi markera att det nu krävs radikalt nya tag när det gäller journalisternas bevakning och granskning av miljöfrågorna. Miljöjournalistiken har förlorat flera av sina gamla, klassiska kvaliteter utan att den ännu utvecklat några nya. Det är av största vikt att journalistik som behandlar miljö och hållbar utveckling ges en undersökande karaktär, ett sakligt djup och förmår ifrågasätta de makter som bär det tyngsta ansvaret. Journalistik spelade en viktig roll för miljöfrågornas genombrott med namn som Rachel Carson och hennes internationella bestseller "Tyst vår" 1962. I Sverige fick vi avslöjanden om kalhyggen, hormoslyr, giftskandalen i Teckomatorp, kvicksilver i fisk, försurning och skogsdöd. Hela tiden med journalistiken i en viktig roll och ofta i samarbete med lokala eller vetenskapliga informatörer som vågade trotsa etablissemangen. Folkomröstningen om kärnkraft 1980 flyttade fram positionerna. Allmänheten har aldrig förr eller senare varit så välinformerad om miljö- och energifrågor som då. Journalistiken spelade sin roll, både som spridare av kunskap och i rollen som kritisk ifrågasättare av kärnkraftsindustrins bevekelsegrunder. Journalistiken fick fram sanningen om de politiska partiernas dubiösa förhållningssätt till folkomröstningens demokratiska dimensioner. Miljövalet 1988 var i hög grad ett resultat av vakna och kritiska medier. Vi fick inträngande arbetsmiljöreportage. Journalistiken förnyades från fältet. Verkligheten fick röst. Det var framsteg inte bara för miljöjournalistik utan för all journalistik. I och med FN:s miljökonferens i Rio de Janeiro 1992 hade miljöfrågorna fått en ny status och begreppet hållbar utveckling tog över när politiker i hela världen satte frågorna på sin agenda. När miljöfrågorna blev en ordinarie del av politiken flyttade också miljöjournalistiken inomhus. Till slut var den en del av det etablissemang i politik och näringsliv som journalistiken normalt ska bevaka. Egentligen borde journalistiken ha fortsatt flytta fram sina positioner på samma sätt och fördjupat sin granskning. Reaktionen blev den motsatta. På redaktioner världen över slog dörrarna igen för kritisk och ifrågasättande miljöjournalistik. Också i Sverige lade man ner miljöredaktionerna. Med stöd i en tillfälligt vikande miljöopinion kunde redaktionsledningarna resonera: "Nu har miljövännerna haft sitt decennium, vi har fått nog av domedagsrapporter. Våra läsare, tittare och lyssnare vill inte ha mer." Trots framgångarna hade miljöjournalistiken inte lyckats skapa en given plats i redaktionernas allmänpolitiska arbete. Journalister med intresse för miljö sågs då - och ses av många alltjämt - som journalister med en "hobby", ett personligt specialintresse för natur och miljö. De får hålla till med ofarliga och småtrevliga reportage i fackförbundstidningar, organisationspress och med lite tur i en och annan "söndagsbilaga". Den dokumentära och politiska kärnan i dagens miljöjournalistik har mjukats upp. Alltmer sällan kommer den kritiska förnyelsen av debatten från miljöjournalistiken. Den rapporterar lydigt om diplomatiska samtal, politiska beslut eller framsteg i näringslivets miljöarbete. Det är otillräckligt och det är framför allt svag journalistik: reaktiv, trött och intill förblandning lika i de olika medierna. Man kan jämföra detta med utvecklingen inom vetenskapsjournalistiken, som har börjat en resa i motsatt riktning. Från ett undergivet frågande av Forskaren som satt inne med Sanningen - knappt värt att kalla journalistik - till en växande insikt om att forskning är ett minfält av ekonomi, politik och etik, och ett politikområde som ska granskas, inte främjas. Hur djupt miljöjournalistiken sjunkit framkom i den senaste valrörelsen. Klimatfrågan, som redan var mycket het efter vårens och sommarens debatt, begravdes av en enig journalistkår. I stället fick vi partikansliskandaler, mekaniska partiledarutfrågningar och ett mållöst gapande inför de politiska blockens löften. Det är först efter valet som journalister och medier yrvaket börjat se sig omkring i världen igen. Då upptäckte man plötsligt klimatfrågan. Den redaktionella inlevelsen i denna fråga är naturligtvis välkommen och vi ser idag utmärkta exempel på hur frågan behandlas i ny form, med ny teknik och med en bredd som länge saknats. Samtidigt väcks misstankar om kompensationsmoralism för valjournalistikens underlåtenhetssynder och kanske för nyss genomförda bensinpriskampanjer. Globaliseringen är på allas läppar. Ändå får vi sällan inträngande journalistik som förmår fånga globaliseringens ekologiska effekter. Information och analys från det ekonomiska perspektivet får vi dagligen via speciella tv-program, tidningarnas ekonomisidor och nyhetsbrev som flera gånger dagligen dimper ner i våra e-postlådor. Vilka medieföretag vågar göra en motsvarande - nödvändig och logisk - satsning med socialt-ekologiska förtecken? Allt fler talar om att hållbar utveckling kräver "good governance" - enklast förklarat som "makt utan myndigheter" - där mer av samhällelig utveckling sker inom ramen för intressegrupper, organisationer och organ som ligger utanför gängse maktapparater. Det är i denna sfär beslut om vår framtid kommer att tas, kanske på ett sådant sätt att besluten också ändrar den politiska processen och välfärdsstatens uppbyggnad. Kanske är processen bra för miljön, kanske är den bra ur ett demokratiperspektiv. Men utfallet är inte självklart. Skicklig journalistik kan bena ut begreppen och bidra till att fakta och åsikter inte bara blir "information" utan också analyseras ur ett makt- och demokratiperspektiv. Vi tror därför att miljöjournalistiken måste ändras radikalt. Här är några åtgärder som krävs för att komma dit: - Kompetens, balans och uthållighet. God miljöjournalistik kräver kunskap och erfarenhet, att journalisten kan sitt område och därmed har möjlighet att sålla ut vad som är stort och smått. Det behövs mod och tålamod för att följa egna spår och göra inträngande undersökningar bakom retorik och pressmeddelanden. - Redaktionsledningarna är A och O. De har huvudansvaret och måste satsa långsiktigt på bevakning av miljöfrågorna. Miljöredaktionerna som på många medieföretag har avskaffats behöver återinföras. - Alarmjournalistiken en väckarklocka. Varningsjournalistiken kan vara bra som en första väckarklocka för dem som ännu inte har insett att vi står inför enorma utmaningar, men den måste kompletteras för att inte bara skapa frustration och uppgivenhet. - Visa på goda exempel. Bra miljöjournalistik lyfter fram konkreta lösningar på problemet och pekar på goda exempel som andra kan få inspiration ifrån. Det finns gott om ny forskning, som inte bara visar på problem utan också anger framgångsvägar i samarbete mellan politik, marknad och medborgerlig organisering. - In överallt. I det långa loppet är miljöfrågorna oundvikligen förknippade med makt, ekonomi och säkerhet. En växande världsbefolkning på väg mot växande välstånd - en i grunden bra utveckling - kommer att råka in i djupnande konflikter och kriser som alla har med miljö och naturresurser att göra. Miljöfrågorna är integrerade i alla andra politiska frågor. Det är ett tecken på deras mognad och på att de är viktiga. Därför behöver de också komma in överallt i medierapporteringen. De ska in på alla redaktioner från ledare, debatter, krönikor, politik, utrikespolitik, näringsliv och kultur till sport, resor, bilar och bostad. Vi tror att det i första hand är en sådan fördjupande, förnyande och gärna förargande miljöjournalistik vi kommer att belöna i framtiden. Juryns beslut att inte dela ut priset Årets Miljöjournalist 2006 hoppas vi markerar en vändpunkt i miljöjournalistikens nedåtgående spiral. Till nästa års tävling måste vi se en mer utmanande miljöjournalistik som lämnar spår efter sig. Vi, som oberoende journalister och debattörer med plats i juryn, ser fram emot att åter få utse en vinnare! Bo Landin Vetenskapsjournalist och sekreterare i Edbergstiftelsen Sverker Sörlin Professor i miljöhistoria vid Kungliga Tekniska Högskolan och författare Anne Nilsson Frilansjournalist och ordförande i Miljöjournalisternas förening


Summary: Jurymedlemmar konstaterar: Miljöjournalistiken saknar kvalitet och nytänkande.Dagens miljöjournalistik är svag, trött och en del av etablissemanget. Den har förlorat flera av sina kvaliteter utan att ha utvecklat några nya. Samtidigt har miljöredaktioner lagts ned och dörrarna stängt för en kritisk och ifrågasättande journalistisk. Hur djupt miljöbevakningen sjunkit märktes i årets valrörelse när klimatfrågan begravdes av en enig journalistkår. Medierna är inte heller förmögna att fånga globaliseringens ekologiska effekter. Bland nomineringarna till Årets Miljöjournalist finns inget bidrag som vi i juryn vill belöna, skriver vetenskapsjournalisten Bo Landin, professorn i miljöhistoria Sverker Sörlin och frilansjournalisten Anne Nilsson.

I kväll skulle priset Årets Miljöjournalist 2006 för det bästa journalistiska arbetet inom miljöområdet egentligen ha delats ut för tredje året i rad. Men så kommer inte att ske. Bland de nominerade bidragen finns inget som juryn bedömer sticker ut, är nyskapande och vågar mer; det som priset vill premiera. Det paradoxala är att vi sällan har skådat en sådan hausse i miljörapporteringen i medierna som under de senaste veckorna. Den har formligen exploderat och kommit in på ledarplatser, krönikor, nyheter, näringsliv och därmed också i politiken. Med vårt ställningstagande att inte dela ut priset detta år vill vi markera att det nu krävs radikalt nya tag när det gäller journalisternas bevakning och granskning av miljöfrågorna. Miljöjournalistiken har förlorat flera av sina gamla, klassiska kvaliteter utan att den ännu utvecklat några nya. Det är av största vikt att journalistik som behandlar miljö och hållbar utveckling ges en undersökande karaktär, ett sakligt djup och förmår ifrågasätta de makter som bär det tyngsta ansvaret. Journalistik spelade en viktig roll för miljöfrågornas genombrott med namn som Rachel Carson och hennes internationella bestseller ”Tyst vår” 1962. I Sverige fick vi avslöjanden om kalhyggen, hormoslyr, giftskandalen i Teckomatorp, kvicksilver i fisk, försurning och skogsdöd. Hela tiden med journalistiken i en viktig roll och ofta i samarbete med lokala eller vetenskapliga informatörer som vågade trotsa etablissemangen. Folkomröstningen om kärnkraft 1980 flyttade fram positionerna. Allmänheten har aldrig förr eller senare varit så välinformerad om miljö- och energifrågor som då. Journalistiken spelade sin roll, både som spridare av kunskap och i rollen som kritisk ifrågasättare av kärnkraftsindustrins bevekelsegrunder. Journalistiken fick fram sanningen om de politiska partiernas dubiösa förhållningssätt till folkomröstningens demokratiska dimensioner. Miljövalet 1988 var i hög grad ett resultat av vakna och kritiska medier. Vi fick inträngande arbetsmiljöreportage. Journalistiken förnyades från fältet. Verkligheten fick röst. Det var framsteg inte bara för miljöjournalistik utan för all journalistik. I och med FN:s miljökonferens i Rio de Janeiro 1992 hade miljöfrågorna fått en ny status och begreppet hållbar utveckling tog över när politiker i hela världen satte frågorna på sin agenda. När miljöfrågorna blev en ordinarie del av politiken flyttade också miljöjournalistiken inomhus. Till slut var den en del av det etablissemang i politik och näringsliv som journalistiken normalt ska bevaka. Egentligen borde journalistiken ha fortsatt flytta fram sina positioner på samma sätt och fördjupat sin granskning. Reaktionen blev den motsatta. På redaktioner världen över slog dörrarna igen för kritisk och ifrågasättande miljöjournalistik. Också i Sverige lade man ner miljöredaktionerna. Med stöd i en tillfälligt vikande miljöopinion kunde redaktionsledningarna resonera: ”Nu har miljövännerna haft sitt decennium, vi har fått nog av domedagsrapporter. Våra läsare, tittare och lyssnare vill inte ha mer.” Trots framgångarna hade miljöjournalistiken inte lyckats skapa en given plats i redaktionernas allmänpolitiska arbete. Journalister med intresse för miljö sågs då – och ses av många alltjämt – som journalister med en ”hobby”, ett personligt specialintresse för natur och miljö. De får hålla till med ofarliga och småtrevliga reportage i fackförbundstidningar, organisationspress och med lite tur i en och annan ”söndagsbilaga”. Den dokumentära och politiska kärnan i dagens miljöjournalistik har mjukats upp. Alltmer sällan kommer den kritiska förnyelsen av debatten från miljöjournalistiken. Den rapporterar lydigt om diplomatiska samtal, politiska beslut eller framsteg i näringslivets miljöarbete. Det är otillräckligt och det är framför allt svag journalistik: reaktiv, trött och intill förblandning lika i de olika medierna. Man kan jämföra detta med utvecklingen inom vetenskapsjournalistiken, som har börjat en resa i motsatt riktning. Från ett undergivet frågande av Forskaren som satt inne med Sanningen – knappt värt att kalla journalistik – till en växande insikt om att forskning är ett minfält av ekonomi, politik och etik, och ett politikområde som ska granskas, inte främjas. Hur djupt miljöjournalistiken sjunkit framkom i den senaste valrörelsen. Klimatfrågan, som redan var mycket het efter vårens och sommarens debatt, begravdes av en enig journalistkår. I stället fick vi partikansliskandaler, mekaniska partiledarutfrågningar och ett mållöst gapande inför de politiska blockens löften. Det är först efter valet som journalister och medier yrvaket börjat se sig omkring i världen igen. Då upptäckte man plötsligt klimatfrågan. Den redaktionella inlevelsen i denna fråga är naturligtvis välkommen och vi ser i dag utmärkta exempel på hur frågan behandlas i ny form, med ny teknik och med en bredd som länge saknats. Samtidigt väcks misstankar om kompensationsmoralism för valjournalistikens underlåtenhetssynder och kanske för nyss genomförda bensinpriskampanjer. Globaliseringen är på allas läppar. Ändå får vi sällan inträngande journalistik som förmår fånga globaliseringens ekologiska effekter. Information och analys från det ekonomiska perspektivet får vi dagligen via speciella tv-program, tidningarnas ekonomisidor och nyhetsbrev som flera gånger dagligen dimper ner i våra e-postlådor. Vilka medieföretag vågar göra en motsvarande – nödvändig och logisk – satsning med socialt-ekologiska förtecken? Allt fler talar om att hållbar utveckling kräver ”good governance” – enklast förklarat som ”makt utan myndigheter” – där mer av samhällelig utveckling sker inom ramen för intressegrupper, organisationer och organ som ligger utanför gängse maktapparater. Det är i denna sfär beslut om vår framtid kommer att tas, kanske på ett sådant sätt att besluten också ändrar den politiska processen och välfärdsstatens uppbyggnad. Kanske är processen bra för miljön, kanske är den bra ur ett demokratiperspektiv. Men utfallet är inte självklart. Skicklig journalistik kan bena ut begreppen och bidra till att fakta och åsikter inte bara blir ”information” utan också analyseras ur ett makt- och demokratiperspektiv. Vi tror därför att miljöjournalistiken måste ändras radikalt. Här är några åtgärder som krävs för att komma dit: • Kompetens, balans och uthållighet.God miljöjournalistik kräver kunskap och erfarenhet, att journalisten kan sitt område och därmed har möjlighet att sålla ut vad som är stort och smått. Det behövs mod och tålamod för att följa egna spår och göra inträngande undersökningar bakom retorik och pressmeddelanden. • Redaktionsledningarna är A och O.De har huvudansvaret och måste satsa långsiktigt på bevakning av miljöfrågorna. Miljöredaktionerna som på många medieföretag har avskaffats behöver återinföras. • Alarmjournalistiken en väckarklocka.Varningsjournalistiken kan vara bra som en första väckarklocka för dem som ännu inte har insett att vi står inför enorma utmaningar, men den måste kompletteras för att inte bara skapa frustration och uppgivenhet. • Visa på goda exempel.Bra miljöjournalistik lyfter fram konkreta lösningar på problemet och pekar på goda exempel som andra kan få inspiration ifrån. Det finns gott om ny forskning, som inte bara visar på problem utan också anger framgångsvägar i samarbete mellan politik, marknad och medborgerlig organisering. • In överallt.I det långa loppet är miljöfrågorna oundvikligen förknippade med makt, ekonomi och säkerhet. En växande världsbefolkning på väg mot växande välstånd – en i grunden bra utveckling – kommer att råka in i djupnande konflikter och kriser som alla har med miljö och naturresurser att göra. Miljöfrågorna är integrerade i alla andra politiska frågor. Det är ett tecken på deras mognad och på att de är viktiga. Därför behöver de också komma in överallt i medierapporteringen. De ska in på alla redaktioner från ledare, debatter, krönikor, politik, utrikespolitik, näringsliv och kultur till sport, resor, bilar och bostad. Vi tror att det i första hand är en sådan fördjupande, förnyande och gärna förargande miljöjournalistik vi kommer att belöna i framtiden. Juryns beslut att inte dela ut priset Årets Miljöjournalist 2006 hoppas vi markerar en vändpunkt i miljöjournalistikens nedåtgående spiral. Till nästa års tävling måste vi se en mer utmanande miljöjournalistik som lämnar spår efter sig. Vi, som oberoende journalister och debattörer med plats i juryn, ser fram emot att åter få utse en vinnare! Bo Landin Vetenskapsjournalist och sekreterare i Edbergstiftelsen Sverker Sörlin Professor i miljöhistoria vid Kungliga Tekniska Högskolan och författare Anne Nilsson Frilansjournalist och ordförande i Miljöjournalisternas förening