”Utan träningshall dör Stockholmsbandyn”

Summary: För att kunna fortsätta vara ett av Sveriges allra bästa lag i bandy måste Hammarby i framtiden ges möjligheter att träna i en inomhushall någonstans i Stockholmsområdet, skriver ordförandena i Hammarby IF:s bandyförening och Hammarby Bandy AB.

Om inte en vintersporthall för bl a bandyträning byggs inom en snar framtid kommer Stockholms enda elitserielag i folksporten bandy inte att klara konkurrensen om de bästa spelarna. Våra unga bandytalanger i Stockholm kommer att söka sig till orter där det finns bättre träningsmöjligheter. Hammarby kommer dessutom att få ökade svårigheter att värva de kompletterande toppspelare som behövs för att vi ska kunna tillhöra elitskiktet i svensk bandy. Utan fortsatta framgångar för vår elitverksamhet kommer Hammarbys omfattande breddverksamhet också att äventyras. Färre barn och ungdomar, både pojkar och flickor, kommer att lockas till bandyspel. Vår stora, spännande satsning på flick- och dambandy – som vi den närmaste tiden kommer att kunna berätta om – skulle gynnas starkt av en träningshall. Vi i Hammarby Bandy märker redan klart ökade problem både med att behålla våra egna unga talanger och att locka nya elitspelare till laget. Mycket i den fantastiska staden Stockholm lockar unga människor, men de bästa och mest ambitiösa bandyspelarna vill ha möjligheter att träna under de överlägsna förhållanden som en inomhushall erbjuder. Därför ställer några av våra allra bästa spelare nu som villkor för en framtid i Hammarby att hallfrågan får en snar lösning. Därför söker sig också nu en del av våra bästa ungdomsspelare, i en önskan att kombinera sin vanliga utbildning med bästa möjliga träningsmöjligheter, till bandygymnasier i Edsbyn, Sandviken och andra orter med hall. Vi försöker spjärna emot, framförallt genom att på alla sätt stödja en utveckling av det fina bandyprogrammet vid Solna gymnasium, men detta arbete kommer att vara förgäves om vi inte ger möjligheter för spelarna att träna i en inomhushall på rimligt avstånd. Den första inomhushallen i Sverige – Dina Arena i Edsbyn – invigdes 2003. Nu finns bandyhallar på nio olika orter. Ytterligare sju hallbyggen är antingen igångsatta eller beslutade. De senaste besluten har avsett hallar i Mölndal och Borlänge! Dessa hallar har mycket olika publikkapacitet och har uppförts till starkt varierande kostnader – från ett par tiotals miljoner till över en kvarts miljard. Huvudstaden Stockholm, där den svenska bandyn en gång för drygt hundra år sedan började för att sedan sprida sig till bruksorter runtom i landet, borde ha råd att snarast bygga åtminstone en enklare hall för främst träning, tycker vi i Hammarby Bandy. Varför ”bara” en träningshall? Hammarby vill fortsätta spela sina elitseriematcher hemma på Zinkensdamm. Det är en fantastisk arena, särskilt sedan staden genomförde den stora upprustningen för några år sedan. Den är älskad av en mångtusenhövdad publik, men också av bandyspelarna i Sverige. I en enkät förra hösten bland elitserielagens spelare visade det sig att Zinkensdamm är deras favoritarena – populärare alltså än de inomhusarenor som kostat uppåt en kvarts miljard kronor att bygga. För Hammarby är det närmast otänkbart att överge Zinken som huvudsaklig matcharena. Arenan bjuder redan nu på de häftigaste bandyupplevelserna i landet, och Hammarby Bandy jobbar hårt på att utveckla matcharrangemangen på Zinken. Förutsättningen är då naturligtvis att vi också i fortsättningen kan tillhöra de allra bästa bandylagen i landet. Det vi önskar, utöver Zinken, är tillgång till en mycket mindre och billigare hall än de dyra matchhallarna ute i landet. Den hall vi förespråkar skulle vara till för träning och även en hel del smärre matcher i bandy, men den skulle också kunna bjuda på en efterlängtad lösning på konståkningens problem att finna bra träningsmöjligheter i Stockholm. Kanske kan också annan skridskosport få plats. Beträffande placeringen av en sådan vintersporthall för skridskosporter är det viktigt att den byggs på rimligt avstånd för de barn, ungdomar och vuxna som ska nyttja den. Vad gäller bandyn så är Hammarbys ”upptagningsområde” hela staden, alltså inte bara i söder utan också i norr och i väster. Vi har själva ett drömläge för en sådan vintersporthall – där grusplanen i Tantolunden nu ligger skulle man kunna bygga en nersänkt hall som knappast alls skulle störa omgivningen – men många andra lägen är givetvis möjliga, exempelvis det föreslagna läget nära Stockholmsmässan i Älvsjö. Bra kommunikationer från hela Stockholmsområdet bör vara ett grundkrav. Vi i Hammarby Bandy menar att bygget av en vintersporthall måste komma igång så snart som möjligt. Vi har tagit fasta på de uttryckliga politiska löften som gavs av finansborgarrådet Sten Nordin inför senaste valet om att hallfrågan skulle få en snar lösning, kanske genom ett samarbete mellan olika parter i Stockholmsregionen. Sanningen är nu att om inte staden tar ett kraftfullt initiativ snarast så kommer det politiska löftet om en hall inte att kunna infrias under mandatperioden. Den diskuterade hallen i Gustavsberg är som alla inblandade vet ett stendött alternativ, och allt tal om att vänta på ett snart beslut där, eller någon annanstans i regionen, är detsamma som att förhala ett beslut i Stockholm. Vi är naturligtvis medvetna om att även en vintersporthall av den typ som vi förordar kostar pengar. Men vi menar att det finns en lösning på finansieringsproblemet som är realistisk och dessutom borde tilltala den styrande majoriteten i Stadshuset. Vårt förslag är att ett antal privata byggföretag i Stockholm får bygga hallen mot att de erbjuds markanvisningar för andra projekt. Det är en modell som använts för åtskilliga byggprojekt i staden under senare år och som fungerat väl. Hammarby har tagit initiativ för att få en sådan lösning till stånd. Bollen ligger nu hos de politiskt ansvariga i Stadshuset. Sten Nordin och stadsbyggnads- och idrottsborgarrådet Regina Kevius: Nu har ni chansen att uppfylla era vallöften om en hall! Gör det snart och ni kommer att bli ihågkomna som stora gynnare av bandyn, konståkningen och andra skridskosporter i Stockholm! Py Börjesson, ordförande i Hammarby IF/Bandyförening Sonny Lööf, ordförande i Hammarby Bandy AB


”Stockholms sjukvård behöver specialistkunskap”

Summary: Alliansen satsar nu 47 miljarder kronor på sjukvården i Stockholm. Satsningen görs på att bygga hus för att möjliggöra fler vårdplatser. Men det behövs också fler specialistutbildade sjuksköterskor, skriver Ulla Althin, Vårdförbundets ordförande i Stockholm, i en replik.

Alliansen i Stockholms läns landsting satsar på vården, skriver de på DN Debatt 16/3. Har de något val? Mot bakgrunden att Stockholms befolkning ökar med drygt 30 000 invånare årligen, att Landstingsrevisorernas rapport ”Fullt på sjukhusen” ställer frågan ”Vad gör landstinget för att minimera risken för överbeläggningar och utlokalisering av patienter?” och mot bakgrunden av vårdplatsutredningen som gjordes förra våren, är inte valfriheten så stor. Det finns inte så många andra alternativ än att satsa på vården. Alliansen satsar nu 47 miljarder kronor på sjukvården i Stockholm. Satsningen görs på att bygga hus för att möjliggöra fler vårdplatser. Naturligtvis är satsningen välkommen, men vi är bekymrade över vem som ska ge den goda sjukvården. En vård som ska hålla hög internationell klass behöver specialistkunskap hos alla medarbetare. Det går inte att fortsätta räkna händer i vården. Det har en avgörande betydelse att den som händerna tillhör har rätt kunskap att bidra med. I dag råder stor brist på specialistutbildade sjuksköterskor. Stockholms län är ”sämst i klassen” med 442 specialistutbildade sjuksköterskor per 100 000 invånare (genomsnittet i landet är 529) enligt Socialstyrelsen. Specialistutbildning ger en fördjupad kunskap vilket bidrar till en effektivisering inom det egna kunskapsområdet. En kunskapsbrist i vården kan också medföra problem för patientsäkerheten. Bristen på specialistutbildade sjuksköterskor beror på att specialistkunskap hos medlemmar i Vårdförbundet värderas mycket lågt. Det är hög tid att den effektivisering och utveckling som kan uppnås med en ökad andel specialistutbildade sjuksköterskor, kommer den gruppen till godo genom en ökad värdering och därmed högre lön. Vårdförbundet vill veta hur politikerna i Stockholms läns landsting tänker ta sitt ansvar för vårdens kvalitet och för att komma tillrätta med den felaktiga värderingen av vår kunskap. Här finns ett val! Ulla Althin, ordförande Vårdförbundet Stockholm


”Vi satsar 47 miljarder på sjukvården i Stockholm”

Summary: Alliansen i Stockholmslandstinget: 500 nya vårdplatser skapas till 2015 på elva sjukhus. Nya patienthotell byggs vid Södersjukhuset och Nya Karolinska i Solna. Vi presenterar i dag den största satsningen någonsin på sjukvård i Stockholm. Utöver de hundratalet vårdplatser som vi skapar redan i år, bygger vi fram till 2015 ut Karolinska i Huddinge, Danderyds sjukhus, S:t Görans sjukhus och åtta närsjukhus med totalt 500 nya vårdplatser. Södersjukhuset moderniseras och Södertälje sjukhus kommer även i framtiden att vara ett dygnet runt-öppet akutsjukhus. För att möta det omedelbara behovet av fler vårdplatser ökar vi bland annat öppettiderna vid närakuterna. Med denna framtidsinvestering ska alla erbjudas en modern, tillgänglig och jämlik sjukvård, skriver landstingsråden i den styrande borgerliga majoriteten.

I dag kan Alliansen i Stockholms läns landsting presentera den största satsningen på sjukvård som någonsin gjorts i Stockholm. Det är en fortsättning på det arbete vi genomfört de senaste fem åren som inneburit halverade vårdköer, 40 nya vårdcentraler och en modernisering och miljöanpassning av sjukvården. Vi går nu vidare i arbetet för en trygg och bättre sjukvård för stockholmarna och bygger därför ut sjukvården med 47 miljarder kronor under tio år. Alla ska ha rätt till en god sjukvård. Det är en viktig del av den svenska välfärden. Vår sjukvård håller hög internationell klass och personalen är välutbildad. Alliansen har ökat patienternas valfrihet och makt, ökat jämlikheten samt gjort det lättare att komma i kontakt med vården i hela Stockholms län. Nu vill vi förbättra sjukvården ytterligare. Vår samlade vision för framtidens hälso- och sjukvård handlar om att erbjuda bästa möjliga vård för invånarna i Stockholms län. Hälso- och sjukvården ska klara av att möta dagens krav samtidigt som den behöver blicka framåt för att förstå och förbereda framtidens utmaningar. För att nå en framtidsinriktad sjukvård utan köer är vi beredda att investera i ytterligare vårdplatser. Utöver de hundratalet vårdplatser vi skapar redan i år kommer vi att behöva ytterligare vårdplatser framöver. Därför genomför vi nu denna unikt stora satsning och skapar 500 nya vårdplatser under fem år. För att Stockholms län ska kunna erbjuda sina invånare bästa tänkbara sjukvård krävs det att vi utvecklar sjukvårdsstrukturen. Det handlar om att bygga nytt vid sjukhusen och samtidigt fortsätta att förbättra samarbeten inom sjukvården så att den blir än mer effektiv. Dessutom ska utgångspunkten vara en nollvision mot undvikbara vårdrelaterade skador och infektioner. Satsningen fram till 2020 innebär följande: Nya vårdplatser. Fram till 2015 bygger vi ut sjukvården med ytterligare 500 nya vårdplatser som möjliggörs genom tillbyggnad av Karolinska i Huddinge, Danderyds sjukhus, S:t Görans sjukhus och åtta närsjukhus. Södersjukhuset moderniseras och Södertälje sjukhus kommer även i framtiden att vara ett dygnet-runt-öppet akutsjukhus. För att klara av att skapa fler vårdplatser måste sjukhusen bli större men också få effektivare lokaler och enkelrum för att minimera smittspridning. Detta innebär att Alliansen, under de närmaste fem åren, satsar över 12 miljarder kronor utöver Nya Karolinska i Solna på att bygga ut sjukvården i Stockholms län, både i norr och söder. Nya patienthotell. Genom att bygga ut sjukvården på ett mer varierat sätt klarar vi av att skapa ytterligare trygghet och tillgänglighet i sjukvården. Vi bygger två patienthotell, ett vid Södersjukhuset och ett vid Nya Karolinska i Solna. Då erbjuds patienter en bättre och mer anpassad vård och service samtidigt som det avlastar den mer avancerade sjukvården. Patienthotellen skapar också en ökad trygghet eftersom det blir enklare för anhöriga att besöka och stötta patienterna. Vård på rätt nivå. Det ska vara enkelt att komma i kontakt med vården och enkelt att välja den vård som passar de egna behoven bäst. Landstinget ska även genom kommunikation och e-tjänster ge patienten en starkare ställning i vården. Det ger också förutsättningar för ett gott förtroende för vården. En särskild satsning ska göras på kommunikation om tillgängligheten till vård och vilka rättigheter vi har som patient. Målet är att patienten ska ha möjlighet att följa sin väg i vården och sin vårdplanering helt på internet. Information ska finnas tillgänglig via Vårdguiden tillsammans med andra e-tjänster som exempelvis möjligheten att boka och ändra tider. Ingen ska behöva vara kvar på sjukhuset längre än nödvändigt och samtidigt är det viktigt att alla människor känner sig välkomna till sjukvården när de behöver den. För att stärka både patientsäkerheten och vårdkedjan vill vi även bygga ut den specialiserade rehabiliteringsvården. Karolinska universitetssjukhuset. Vi kommer även i framtiden att ha ett universitetssjukhus med lokaler i både Solna och Huddinge. Nya Karolinska i Solna kommer att bedriva främst högspecialiserad sjukvård, men även bassjukvård med en dygnet-runt-öppen akutmottagning. Vi bygger endast enkelrum i Nya Karolinska i Solna för att undvika vårdrelaterade infektioner som annars, tyvärr allt för ofta, skapar både lidande och onödiga kostnader. Sjukhuset kommer även att ha en förlossningsavdelning som ska avlasta det tryck som finns på förlossningsvården i Stockholm. Sjukhuset kommer även att bedriva ett ledande miljöarbete. Karolinska i Huddinge kommer att byggas ut och utveckla sitt kvalificerade uppdrag. Den världsledande forskning som bedrivs i anslutning till sjukhuset kommer att utvecklas. Våra satsningar leder både till bättre vård för oss alla, samtidigt som det ger fler arbetstillfällen på Södertörn. Utöver dessa stora investeringar på infrastruktur i sjukvården behöver fler av besöken ske utanför akutsjukhusen. Detta för att avlasta akutmottagningarna, som många gånger har långa väntetider. Genom att flytta ut mer av den enklare sjukvården från akutsjukhusen till bland annat närsjukhusen kommer vården att bli både tryggare och betydligt mer tillgänglig. Eftersom huvuddelen av investeringarna ger resultat först när byggprojekten står klara, genomför Stockholms läns landsting en rad åtgärder för att möta det omedelbara behovet av fler vårdplatser. Det handlar bland annat om att öka öppettiderna vid närakuterna och att fler äldre fortare ska komma till den geriatriska vården. Samt att förbättra servicen i sjukvården så att fler patienter snabbare ska nå rätt vårdnivå. Allt för att landstinget, även under perioder då många söker vård, ska kunna erbjuda både snabb och trygg vård och tillräckligt många vårdplatser. Aldrig tidigare har Stockholms läns landsting satsat så här mycket på sjukvården och det är vårt mål att med denna stora framtidsinvestering kunna erbjuda alla länsbor en modern, tillgänglig och jämlik sjukvård. TORBJÖRN ROSDAHL (M) finanslandstingsråd FILIPPA REINFELDT (M) hälso- och sjukvårdslandstingsråd CHRISTER G WENNERHOLM (M) trafiklandstingsråd CHARLOTTE BROBERG (M) biträdande finanslandstingsråd LARS JOAKIM LUNDQUIST (M) biträdande hälso- och sjukvårdslandstingsråd BIRGITTA RYDBERG (FP) sjukvårdslandstingsråd ANNA STARBRINK (FP) produktions- och personallandstingsråd STIG NYMAN (KD) forsknings- och äldrelandstingsråd GUSTAV ANDERSSON (C) miljö- och skärgårdslandstingsråd Revisorerna kritiska I rapporten ”Fullt på sjukhusen?” som lades fram 23/2 riktar Landstingsrevisorerna kritik mot landstingsstyrelsen och hälso- och sjukvårdsnämnden för dagens vårdplatssituation i Stockholms läns landsting. Revisorerna konstaterar att landstingets ledning dröjt med övergripande strategiska beslut – trots vetskap om överbeläggningarna. Problemen har enligt rapporten varit kända i flera år. Socialstyrelsen och Arbetsmiljöverket riktade t ex allvarlig kritik mot Karolinska Huddinge i september 2009.


”Förenklat mansideal lockar unga”

Summary: Manlighetsnormen inom fotbollen är osund. Därför är det så bra att spelaren Anton Hysén kom ut som homosexuell i förra veckan, säger Ulf Stenberg. Han har gjort en pjäs om fotbollsvåld utifrån egna erfarenheter. Ung och extremDel5De finns inom religionen, politiken och sportens värld. De har en svartvit bild av världen och väjer inte för våld.

Manlighetsnormen är stark i fotbollsvärlden. När spelaren Anton Hysén i förra veckan gick ut och berättade att han är homosexuell blev uppmärksamheten stor. – Det är jätteviktigt för fotbollen att han har kommit ut. Det är ingen slump att huliganismen fungerar så väl ihop med fotboll, säger skådespelaren Ulf Stenberg, aktuell med föreställningen ”Topboy” som handlar om huliganvåld. – Inom fotbollen har den stereotypa mansrollen fått överleva och gro, med en jargong som är ohälsosam i mina ögon. Efter Antons modiga beslut tror jag att den jargongen kan börja ifrågasättas mer, säger Ulf Stenberg. Ulf och dansaren Emil Rosén, båda i trettioårsåldern, har känt varandra sedan uppväxten i Umeå. I dag arbetar de som konstnärliga ledare på Teater Fryshuset, men erfarenheterna av tonårstiden – som delvis präglades av gängmentalitet – bär de med sig. Idén till ”Topboy” fick de redan 2007 då mordet på den unge Ricardo som blev ihjälsparkad på Kungsholmen i Stockholm väckte rubriker och debatt. – Vi började fundera över varför många unga killar lever med en snedvriden mansbild och varför många, speciellt inom sporten, försöker manifestera sin identitet genom att utöva våld, säger Ulf. Utgångspunkten för ”Topboy” var att göra en föreställning som problematiserade mansrollen. I fyrtiofem intensiva minuter följer vi hur våldet och frustrationen tar över en ung människas liv. Fotbollsrelaterat våld är en gammal företeelse med rötterna i engelsk arbetarklasskultur. I Sverige dök det upp i större skala på 1990-talet då de speciella supporterklubbar som kallas ”firmor” etablerades här. Firmakulturen omfattar inte bara själva fotbollen, utan handlar även om mode, livsstil och populärkultur. Framför allt är firmorna och deras medlemmar – casuals – kända för sina våldsamma gängslagsmål och bataljer med motståndarlagens firmor. – Det här är i princip uteslutande ett killproblem, säger Ulf. Jag tror att det beror på att fotbollen som sådan är extremt mansdominerad, både inom förbundet, inom klubbarna och på läktarna. Tidigt, redan på pojknivå, odlas en väldigt osund manlighetsnorm, och den tar många med sig högre upp i divisionerna. – Fotbollen görs till en frizon där en del killar lever ut en sorts machoidentitet som de inte får utlopp för någon annanstans, säger Emil. Men det är väl ett problem även utanför sportens värld? – Jag tror att en del unga har svårt att förhålla sig till vad ”en riktig man” är. Huligankulturen, liksom många andra våldsförhärligande subkulturer, lockar eftersom de erbjuder platta, konservativa och traditionella mansideal som är lätta att förhålla sig till: extrem grupplojalitet, gemensamma fiender, en svartvit moraluppfattning och så vidare, menar Ulf. För att arbeta med att få bort våldet och det destruktiva beteendet måste man till att börja med förstå hur de här killarna tänker och känner. Både Ulf och Emil har egna erfarenheter av våldet som livsstil. Som tonåring umgicks Emil i ett kompisgäng där våld och droger var en del av vardagen. Ulf ingick i en firma bestående av antirasistiska skinnskallar där våld var en stor del av identiteten. Båda två tog sig ur den destruktiva tillvaron när det blev uppenbart att det annars skulle leda till allvarliga konsekvenser. Energin började de i stället använda till kreativt och konstnärligt utövande. Likheterna mellan Emils och Ulfs upplevelser och de strukturer som präglar huliganvåldet är mycket stora. – Allt som sker i pjäsen har antingen jag eller Emil upplevt i någon form, säger Ulf. Man måste förstå våldets mekanismer, menar de. Att våldet blir något man växer in i och när man väl befinner sig där är det väldigt svårt att lämna kulturen. – Själva våldet, det meningslösa och opåkallade, kan ge fruktansvärt stora kickar, säger Emil. Man blir nästan hög av den känsla man får när man står inför en fajt med ett annat gäng, det här måste man som utomstående inse om man ska kunna jobba mot det. ”Topboy” har spelats nästan 250 gånger i hela landet. Vad har ni mött för reaktioner? – Vi har spelat både för poliser och för huliganer. Det intressanta är att poliserna som ska arbeta mot huliganvåldet ibland har en lika snedvriden och snäv syn på mansrollen som killarna som slåss. Därför blir pjäsen ofta ett uppvaknande för dem. Den våldsbenägna supporterkulturen är en subkultur som ständigt utvecklas. I dag har våldet fått en mer framskjuten plats. Något av den hederskodex som funnits tidigare, exempelvis att man inte angriper sina egna, att man inte sparkar på den som ligger och att man inte använder kniv, tycks vara på väg bort. Framför allt har drogerna fått fäste. Genom ”Topboy” möter Ulf och Emil unga huliganer. – De stannar kvar efter pjäsen och pratar om livet i firmorna i dag. De berättar om kränkningar och övergrepp inom det egna gänget, om tumultartade situationer som förmodligen uppstår för att det är så mycket droger inblandade i dag. När drogerna tar plats blir våldet värre, säger Ulf Stenberg. Grundproblematiken, tror båda, handlar om en frånvarande vuxenvärld. – Många av de här killarna har driv och glöd men den är felriktad. Vi måste hjälpa dem att rikta sin energi åt ett håll som inte är skadligt, utan som leder till utveckling. Vuxna måste finnas där som förebilder, menar Emil Rosén. Lotten Wiklund lotten.wiklund@dn.se 08-738 10 00


Lotta Lundgren: ”Förr eller senare sammanstrålar allt i mat”

Summary: Under mammaledigheten fick copywritern Lotta Lundgren skrivklåda och startade en matblogg. Nu när hennes första kokbok kommer handlar reklamen om henne själv.

När man förbereder en intervju brukar man ha en lång lista med frågor att ställa. Inför mötet med bloggaren och kokboksförfattaren Lotta Lundgren är listan kort: ”Fråga inte ’Varifrån får du din matinspiration?” Lotta Lundgren är trött på frågan. Hon förstår den inte. – Hur kan man inte tänka på mat? Det behövs väl ingen särskild inspiration för att tänka på mat? Lotta Lundgren är copywritern som hoppade av och startade matbloggen ”Om jag var din hemmafru”. Hon var ett namn i reklambranschen, har vunnit Guldägg och Guldlejon – svenska och internationella reklamutmärkelser – och jobbat på de häftigaste byråerna. Bloggen blev populär och hon fick erbjudande om att göra en kokbok. Då valde hon att göra en kokbok som inte riktigt är en kokbok, med en osäljbart omslag där hon står i balklänning med en rå lammstek i handen och en obegriplig titel, ”Om jag var din hemmafru – eller hur man får en vardag att smaka som en lördag”. Men Lotta Lundgren visste precis vad det var för kokbok hon ville göra, med matbilder tagna som om det var modefoto, texter med humor och receptfavoriter som lasagne med hasselnötspesto och aubergine, glasstårtor och asiatisk kycklingsallad instoppad i korgar av salladsblad. Det kan verka som en pr-mässig katastrof, men hon – och alla inblandade – har förverkligat sin vision. Förlaget hon först hade kontakt med kunde inte tillmötesgå Lottas krav: speciellt papper, ett särskilt tryckeri, extrastor budget för inköp av rekvisita och obegränsat med tid. Men efter år i reklambranschen hade hon ett stort kontaktnät som hon tog hjälp av för att i stället själv göra precis den bok hon ville. Det tog två år, men resultatet blev en bok som de stora förlagen bjöd i kapp om att få ge ut. Det hela började i Tuve, en arbetarklassförort i Göteborg. Där växte Lotta upp med akademikerföräldrar, två systrar och ordentlig kosthållning. Lotta läste mycket och var intresserad av det mesta, jordskorpan, tropiska fiskar, rymden och hjärnans kemi. Bäst i klassen, med femma i alla ämnen. – Fast historia hade jag svårt för, jag kan inte relatera till krig och maktstrukturer, det blir alldeles för abstrakt. Berätta vad och hur man åt så förstår jag däremot plötsligt en massa, säger hon. När hon gick ut gymnasiet i början av 1990-talet låg lågkonjunkturen tung över Sverige och arbetsförmedlingen satsade stort på Arbetsmarknadsutbildningar. Lotta visste att hon ville jobba med skrivande och text på något sätt. – Jag har alltid skrivit bra, det går så lätt. Så småningom blev det så roligt också. Hon hade hört att man kunde tjäna pengar i reklambranschen, och fick plats på en utbildning i marknadsföring och kommunikation. När det var dags för praktik tog hon reda på var reklambyrån med det bästa ryktet låg. Forsman & Bodenfors hette den, och den visade sig ligga i Göteborg. Hon lyckades få praktik som copywriter och så småningom fast anställning. – Jag hade egentligen en fördomsfull inställning till reklamare, men jag kände en omedelbar tillhörighet så fort jag kom dit. Det var snälla människor där, kufar, roliga, intresserade och … pigga. På alerten! Så småningom rekryterades Lotta till reklambyrån Garbergs i Stockholm. Där var hon i åtta år och gjorde karriär. Tills kärleken trängde sig på. – Jag blev så kär i en person som också jobbade där. Och han i mig. Det är en så liten arbetsplats så vi kunde inte jobba där båda två. Jag var ett stort namn och hade en framgångsrik karriär så det var lättast för mig att byta. I samma veva fick jag ett erbjudande från den byrå som var hetast då, så jag nappade. Det visade sig vara en ganska dålig idé. Lotta hade lämnat sina närmaste vänner och arbetskamrater och började sakna dem så fort hon börjat på det nya jobbet. Jättemycket. – Jag lärde mig att det har ganska liten betydelse var man jobbar, eller för vem man jobbar eller till och med vad man jobbar med. Det viktiga är vem man jobbar med. Som av en händelse blev hon gravid. Det kom ett barn. Det kom två barn. Och med det mammaledigheten. Efter att ha haft ett konstant surr i huvudet av idéer, uppdrag och samtal blev det plötsligt tyst. Lotta hade svårt att bara vara hemma, hon ville göra något och fick en enorm skrivklåda som hon inte riktigt visste vad hon skulle göra med. Det blev bloggen ”Om jag var din hemmafru”. – När man plötsligt inte får någon stimulans utifrån kommer det upp inifrån det man vill – och behöver – tänka på. I mitt fall var det mat, i termer av matlagning. Lotta lagade mat och bloggade om resultatet. Allt skulle provas, med varierande resultat. – Man vågar mycket när ingen ser. Man vågar lite mindre när man vet att varje gång man postar något kommer det 2 000 personer och ska kolla på det. Omedelbart. När Lotta kom tillbaka till jobbet efter första mammaledigheten – men gravid med barn nummer två – fanns bloggen med i bakgrunden och hon kom på sig själv med att tänka att hon hundra gånger hellre hade skrivit på den än att göra reklam. – Och så sa jag upp mig. Ganska spontant. Väldigt spontant faktiskt. Och kände att det var helt rätt. Jag hade pratat med Martin om det innan, hur vi skulle klara oss. ”Men Gud, säg upp dig”, sa han. Och det gjorde jag, utan att ha någon riktig plan för vad jag skulle göra när föräldraledigheten var slut. Så Lotta satt på ett dragigt litet kontor och försörjde sig genom att skriva lite fräsigare texter till mäklarannonser medan hon bloggade och smidde planer för den kokbok hon ville göra. Och de matjobb hon ville göra. Och det tv-program hon ville göra. Och hela tiden tänkte hon på mat: Ratatouille med getost. Clam chowder med rökt fläsk. Eller kanske thailändsk biffsallad med mango. – Jag älskar att prata om mat. Mat handlar om människan, ideal, samhället, kroppen och det själsliga och förr eller senare sammanstrålar allt i mat. Om man lär sig om mat lär man sig om allt, allt som är nära en själv. Hon hade ”en jättebra idé till ett tv-program”, och ryktet om denna jättebra idé nådde så småningom Henrik Schyffert. Han fick till en träff med den producent Lotta helst ville jobba med, Karin af Klintberg. Lotta inledde med att hålla en lång monolog om bröd. När hon till slut tystnade sa Henrik: ”Som ni förstår kan inte den här människan gå runt med all den här skiten inom sig utan att den tar vägen någonstans.” Karin af Klintberg konstaterade raskt att Lottas ”jättebra idé” kanske inte var så jättebra, dessutom redan gjord och att Lottas engagemang låg i att fundera över livsmedelsproduktion och vad svenskarna egentligen har i sina kylskåp. Hon tog fasta på engagemanget, lade till en dos kulturhistoria och tv-programmet ”Landet Brunsås” blev till. Nu jobbar de med säsong två. – Man träffar några sådana människor i sitt liv. Som tar en i handen och drar en framåt så att livskurvan gör ett hopp och livet tar en ny vändning. Karin af Klintberg är en av dem. Art directorn Karin Ahlgren på Garbergs en annan. Hon hjälpte mig att hitta mitt uttryck, mitt Lotta-språk. Lotta-språket tog Lotta till Sveriges reklamelit. Den är också hennes tydliga signum på bloggen i kokboken. Att skämta om mat är ofta svårt. Antingen ses man som respektlös som driver med råvaran eller så är maten alldeles för vardaglig för att locka till skratt. – För mig hänger mat och prat ihop, och mat och skratt. Man vill så gärna prata när man äter. Jag vet inte vad det är, man slappnar av. I välbekanta sammanhang behöver man inte ha några försvar. Vi måste avdramatisera det som är problematiserat och tråkigt med maten. Särskilt vardagsmaten behöver lite extra kärlek. – Jag tycker det är jätteroligt redan när jag börjar tänka på vad jag ska laga. Det krävs att man absorberas av det, att man har kontakt med det där i kastrullen. Att det är en levande process som man håller på att skruva lite på tills man tycker att nu är det klart, nu är det värt att stoppa in i sin egen kropp. Och det är klart att det där ögonblicket när någon äter ens mat och säger att det är så gott! Det är själva klimax! Lottas hem – och framför allt kök – är mycket välstädat. Men gläntar man på kylskåpet nästan överfalls man av påsar med chili, mystiska burkar och diverse kålhuvuden. I bokhyllan i sovrummet är titlarna sorterade i färgordning, boken svensk husmanskost (röd) står bredvid en bok om suffragetterna (rosa). Och drar man ut Jan-Öjvind Swahns ”Mathistorisk uppslagsbok” har någon vikt hundöron. Inte bara ett. Utan i princip på varje sida. Både på bloggen ”Om jag var din hemmafru” och i boken med samma namn har hemmafrun huvudrollen. Men hon är en fiktiv person och verkar inte ha alltför mycket gemensamt med Lotta som inte när några som helst hemmafrudrömmar. ”De som säger att de skulle vilja vara hemmafruar räknar inte med konsekvenserna av att vara ekonomiskt beroende av en man”, har hon sagt i en kommentar till en webbundersökning där 46 procent svarade ja på frågan om de skulle vilja vara hemmafru. ”Annars har de ju helt tappat förståndet.” Förmodligen är det hemmafrun som sorterar böckerna i färgordning och Lotta som viker hundöron i dem. Man kan inte ha jobbat så mycket med varumärken som Lotta Lundgren har gjort utan att vara väl medveten om att hon själv blir ett så fort hon möter medierna. Hon vaktar sitt privatliv, vet vilken bild hon vill visa och kommer man för nära kan det hända att hemmafrun träder in i stället. Var gränserna går vet bara Lotta. – För mig är det en trygghet att bli ett varumärke. Jag vet vilken oerhört liten del varumärken spelar i människors liv, även om de själva ofta tror att de är viktigare än vad de är. Och det är skönt att veta att lampan släcks så småningom. Det kan jag tänka på om jag drabbas av känslan att jag är så himla viktig och speciell. Men här hemma är jag inte ett varumärke. Här är jag en människa, och jätteviktig. Boken innehåller – förutom mat – bilder på Lotta. Omsorgsfullt stajlad sitter hon i finklänning på en rokokostol med en plockad kalkon i famnen, knådar deg med långa mörkröda naglar eller håller en bunt ben av spindelkrabba som en bukett i handen. – Tre saker kan man vara som varumärke. Jag kan vara rolig. Jag kan vara snygg. Och jag kan vara … klok. Men man lyckas inte vara rolig alltid, man är inte snygg på alla bilder och man säger inte bara kloka saker. Att vara snygg handlar om att göra snygga saker, men det är roligt att få vara snygg också. Jag blev snygg någon gång efter 30, då blev mitt utseende modernt. Men jag har ju aldrig varit ball. Jag kan ju se bilden av mig själv som den ser ut i den där boken, jäkligt flott och så, men nej ... Kanske var även Lotta lite orolig för att jag inte skulle ha tillräckligt mycket frågor med mig till intervjun. Eller att jag skulle fråga fel saker. Så för säkerhets skull har hon också förberett en lista med samtalsämnen. – Jag ville prata om att lämna ett yrke där man är något, med en framgångsrik karriär och ett socialt sammanhang, för något som man egentligen inte visste vad det skulle bli. Det var en sådan otrolig befrielse, att få börja om på nytt. En sådan lätthet! Det var precis med den känslan jag började mitt nya yrke. Jag var ingen, jag hade inget, jag visste inget och kunde egentligen inte orientera mig. Men nu är jag ju snart någon även i mitt nya yrke. Att vara under observation saktar ner en … Men jag får väl laga lite mat, och i värsta fall kan jag ju falla tillbaka på att skriva mäklarannonser. Lotta Lundgren Yrke: Matskribent, författare, programledare. Ålder: 40 år. Bor: Gröndal, Stockholm. Familj: Martin, Måns, 4 år, Mimi, 3 år. Tränar: Springer. Dricker: Lite av varje. Äter mest. Förebild: Min man. Motto: Var snäll. Jobba hårt. Aktuell: Med kokboken ”Om jag var din hemmafru” (Norstedts).Kokboken ”Jordens bästa käk” (tillsammans med Maximillian Lundin och Isak Wiig, Ordfront Förlag) kommer i april. Säsong två av ”Landet Brunsås” börjar sändas i SVT i september. Lottas livskurva – toppar & dalar 1971 Föds i Göteborg. 1984 Är tretton år, bäst i klassen, sent utvecklad, allmänt udda och rätt ful. Läser ut hela ungdomsavdelningen på Tuve Bibliotek och lyssnar på radio medan mina jämnåriga gör sexdebut och lär sig röka. 1993 Har Göteborgs största permanent och lyckas obegripligt nog få anställning som copywriter på reklambyrån Forsman & Bodenfors. 1996 Flyttar till Stockholm för att jobba på Garbergs. Känner ingen. Känner mig välkommen överallt. 2003 Skriver copy om dagarna och andras kokböcker om nätterna. Vinner många utmärkelser och köper dyra kläder. Saknar helt och hållet ett liv utanför jobbet. Mår så där. 2004 Träffar Martin. Lyckas bli tillsammans med detta kloka, roliga och vackra praktexemplar till man. 2006 Blir mamma till Måns. När första ruset lagt sig blir det tråkigt att vara föräldraledig. Piggar upp mig med experimentell matlagning och startar bloggen ”Om jag var din hemmafru”. 2007 Blir mamma till Mimi när jag ändå är i farten. Säger upp mig från reklamyrket för att ”jobba med mat”, oklart hur och för vem. 2008 Sitter i ett kallt och ensamt kontor i Gröndal och fryser. Kan ganska lite. Vill väldigt mycket. Vabbar hela tiden. Skriver på en kokbok och försöker få göra tv. 2011 Släpper kokboken ”Om jag var din hemmafru”. Planerar för nästa säsong av Landet Brunsås i SVT 1 som börjar gå i september. Lottas senaste söndag 06.35 Barnen vaknar och vrålar på välling och sällskap. Knäpper på ”Bolibompa” eller vad det heter och somnar om. 9.00 Äter frukost. Kommer överens med Martin att vi ska försöka lämna lägenheten senast halv elva innan alla blir galna. 11.00 Ligger i badet och har det bra. Hör på avstånd hur alla andra blir galna. 13.30 På väg till Naturhistoriska riksmuseet. Uppjagad stämning i bilen. Besvarar tvåhundra frågor från baksätet om jordskorpan, vulkaner, magma och kontinentalplattor. 15.00 Fastnar vid utställningen om vulkaner, lava och magma med två barn som är så intresserade att de vibrerar. Repris på frågor och svar om jordskorpan, vulkaner och så vidare. 16.50 Hittar en trevlig pappa och tre barn som vi utan omsvep bjuder hem på middag. 18.30 Lagar och lagar och lagar en jättestor maträtt med råris, saffran, citronskal, vin, musslor, lax, granatäpple och rostade grönsaker. Fönsterrutorna ångar igen. Köket ser ut som kriget. Sedan äter vi upp allting. 20.00 Martin läser godnattsaga om kentaurerna, ett supigt och stökigt gäng som hade hästkroppar och gillade illa stekt kött. I slutet råkar Herakles skjuta den enda sansade kentauren med en förgiftad pil. 21.00 Dricker kaffe, pratar och läser. 23.30 Ställer klockan och släcker lyset. 5 saker att ha i köket Självförtroende. Men det går precis lika bra med hybris. Auktoritetsproblem. Att det finns recept betyder inte att man måste följa dem. Ventilation. Så att man kan steka och koka i stor stil utan att störas av brandvarnaren. Musik. Gärna på hög volym så att man inte störs av ventilationen. Folkets jubel när maten ställs på bordet. Kvaliteten på en människas matlagning står i direkt proportion till de ätandes uppskattning.


”Vi ballerinor delar samma öde”

Summary: Begär, passion och ond bråd död. Med filmen ”Black swan” riktas strålkastarna mot den prima ballerinan. Premiärdansösen Nathalie Nordquist, 31, tycker att filmen visar en klichébild. Ballerinor drivs inte av avundsjuka utan av sin kärlek till dansen. Prima ballerinan Nathalie Nordquist: ”Svansjön” är ett kraftprov som går utanpå det mesta, det är en prestation som kräver så mycket att det faktiskt är svårt att föreställa sig.

text: ulrika by foto: fredrik funck Gröt. Nathalie Nordquist äter gröt till frukost. I alla fall om hon orkar. Morgontröttheten dröjer sig ofta kvar i henne, varje dag tar hon sammanbitet upp kampen mot den och klär sig varmt innan hon går från lägenheten på Östermalm, ner mot Kungliga Operan vid Jakobs torg i Stockholm. Strax innan klockan är tio brukar hon ha besegrat det sömndruckna. Segerviss men ödmjuk ställer hon sig vid stången och börjar värma upp; plié, tondu, plié ... Det syns på henne att hon är redo för ännu en dag av hårt fysiskt arbete. Det syns också att hon vet vad som väntar: ömmande tåleder, trötta, värkande små fotmuskler, kanske massage för att förebygga sträckningar i vader och nacke. Men framför allt vet hon att hon kommer att få göra det hon sedan hon var alldeles liten älskar passionerat: dansa. Nathalie Nordquist är premiärdansös vid Kungliga baletten i Stockholm. Hon tillhör den absoluta världseliten och är så lite berömd i Sverige att det inte går att förstå. Redan för drygt tio år sedan gjorde hon rollernas roll i balettvärlden: den som Odette/Odile i Pjotr Tjajkovskijs ”Svansjön”. Får man lov att dra åtminstone någon parallell med regissören Darren Aronofskys film ”Black swan”, (med Oscarsbelönade Natalie Portman i huvudrollen, premiär förra fredagen) så gick det till ungefär som i filmen när hon fick rollen: Nathalie var ung och delvist oprövad. När ensemblen samlades framför den inglasade anslagstavlan för att se vilka som tagits ut till vilka roller stod hennes namn överst. Hon blev omtumlad. – Det var en dröm som väldigt tidigt i karriären gick i uppfyllelse. Men det var inte helt lätt. Jag var så ny och skulle gå före de andra, mycket mer erfarna ballerinorna … – Ingen var elak, men visst blev det en anspänning. På sätt och vis var det tur att jag var så ung – för jag var modig och lite okänslig mot mig själv. Jag lyssnade inte alltid på min trötthet utan körde på med full kraft, berättar Nathalie. Full kraft. Det går knappast att beskriva Nathalie bättre. Möjligen skulle man kunna tillägga ”lysande” mellan full och kraft och på så sätt komma ännu närmare sanningen. Hela hennes uppenbarelse reflekterar en motsägelsefull kombination mellan förtätad styrka och otrolig vänlighet. Och precis som i den ursprungliga ”Svansjön” – sagan om den vita och svarta svanen; den klassiska berättelsen om spelet mellan ljusa och mörka krafter – så går det att hitta flera motsatser som väl beskriver både henne och hennes högspecialiserade yrke: Å ena sidan den explosiva muskelkraften, å andra de finlemmade, gracila rörelserna. Å ena sidan den otroliga uthålligheten, och å andra: de många detaljerna i kroppshållningen som åtminstone i betraktarens öga oftast uppfattas som sköra, bräckliga. Nathalie vet inte hur många gånger hon dansat ”Svansjön”, men hon vet att hon föredrar den svarta svanens uttryck. Men hennes vardag som premiärdansös är långt ifrån den halvpsykotiska och sexuellt utmanande vardag som beskrivs i ”Black swan”: – Jag hade stora förhoppningar innan jag såg filmen. Jag tyckte mycket om Aronofskys tidigare film ”The wrestler” (där Mickey Rourke gestaltar en åldrande brottares öde, reds anm.) – Så jag blev besviken. Filmen exploaterar varenda fördom som finns om ballerinor. Av den känsla av genuitet som jag upplevde i ”The wrestler” finns inte ett spår. Det gör mig lite ledsen, för dansscenerna är väldigt välgjorda, säger Nathalie om filmen. En torsdagskväll följer vi efter henne i ett av de lite utkylda trapphusen i Operahuset. Vi ska från våning åtta till våning fem, från vilken man når den stora, sluttande scenen. Nathalie är sminkad, har sina scenkläder på sig. Hon är på väg mot den första ”riktiga” repetitionen av verket ”Altro canto” – i kväll ska de jobba på scenen, med ljus och allt. Sådant kickar en del adrenalin och kräver stort fokus. I trapphuset är väggarna slitna, ett inte så fräscht stråk av matos och en lite vass lukt av rök har sipprat hit från personalrestaurangen som faktiskt har ett inrett rökrum. Ja, medger Nathalie, det finns ballerinor som röker. Hon tror att det handlar om att lugna nerverna inför särskilt stora och svåra uppgifter. Men att dansare röker är betydligt vanligare utomlands än hemma i Sverige, där det knappast förekommer. Själv röker hon inte. Och att som i filmen: ta droger, dricka sprit och gå på nattklubb kvällen innan en premiär, det finns inte, inte för någon som dansar på den nivå där man dansar ”Svansjön”. –  ”Svansjön” är ett kraftprov som går utanpå det mesta, det är en prestation som kräver så mycket att det faktiskt är svårt att föreställa sig, säger Nathalie. Hon hade hoppats att Aronofsky skulle försöka gestalta ballerinans stentuffa verklighet, men det blev en klassisk Hollywoodproduktion, en historia utan djup där sex, våld och avundsjuka överexploateras. – Han tog en banal, rosa ballerinaklichée och målade den svart. Det är synd att det här tillfället att berätta om vår värld för en bredare publik ger en så skruvad bild. För Kungliga baletten på Operan i Stockholm är en annan värld än den som ”Black swan” utspelas i. Här andas allt hårt arbetande, välorganiserad och omsorgsfull elit.Men i trapphuset ekar ändå Nathalies fotsteg. Och det är lätt att föreställa sig känslan av att ha en liten, liten klump i magen när man går där, ensam på väg mot rampljuset. Nathalie var fyra år när hennes mamma Rosette (hon kom till Sverige från USA, jobbade som musikalartist på bland annat Oscarsteatern) ville att hon skulle börja ta balettlektioner. – Mamma trodde att jag skulle tycka om det, eftersom jag hade så mycket spring och hopp i benen. Själv hade jag inga balettdrömmar. Jag var en pojkflicka som hellre byggde i sandlådan med killarna. Men så fort jag började ta de där lektionerna så tyckte jag att det var väldigt roligt. I filmen ”Black swan” vakar Ninas (Natalie Portman) galna mor Erica (Barbara Hershey) kärlekslöst över sin dotters karriär och oskuld. I verkligheten skulle det vara omöjligt för en mor att driva sitt barn till framgång på den nivå vi talar om, tror Nathalie: – Mina föräldrar var väldigt stöttande, det hjälper enormt. Men man kommer ändå till en punkt då det inte spelar någon roll hur mycket din mamma eller pappa vill att du ska lyckas. Antingen har du talangen och motivationen eller inte. Du orkar inte gå igenom det som krävs om du inte har det. Nathalie hade det. Hon kom in på Svenska balettskolans för-beredande linje som 9-åring, blev en av fjorton (200 sökande) som fick börja i årskurs fyra där. Hon kände sig hemma och utvald, något som hon tror är en stor del av drivkraften. Redan då körde de oerhört hårt, morgon och kväll, tåteknik, tåteknik ... Många föll ifrån efter årskurs 9, men Nathalie hade fått smak på en framtid. De många tuffa motgångarna försökte hon se som hinder att övervinna. Då var hon gänglig och lite tanig och lärarnas blickar föll snarare på en klasskamrat som var bättre och starkare. Nathalie upplevde att konkurrensen sporrade henne på ett positivt sätt. Den öppna, iskalla och underblåsta konkurrens som beskriv i ”Black swan” känner Nathalie inte igen från sin värld. Huvudrollerna är visserligen få, många vill ha dem – så självklart handlar det om konkurrens, om att dansa sitt bästa. – Men det är oftast väldigt vänskapligt. Jag känner oftare stöd från mina kolleger än tvärtom. Och den avund som förstås också finns där mellan kulisserna, den är densamma som finns överallt, på varje arbetsplats, i varje mänsklig relation. – Jag tror att vi dansare strävar efter perfektion. Men det finns också en insikt om att det är omöjligt att nå dit. Det finns alltid något vi kan bli bättre på, alltid. Så vi delar liksom samma öde … Vi fortsätter att följa Nathalie. In i den oglamourösa logen (”det är som vårt andra hem, utomlands kan man råka ut för mycket värre”) hos sjukgymnasten Jane Eriksson (”Nathalies vader behöver massage, rollen hon just nu repeterar i ’Coppelia’ är otroligt påfrestande ”), på repetition efter repetition (”good girls, good, a lot of magic now, better!”). Vi ser henne lassa in panerad fisk och remouladsås för att i nästa stund liksom sväva ovanför marken, vi ser henne trotsa tröttheten och gå på en rockkonsert på Debaser en onsdagskväll. Hela tiden håller duntofflor, sjalar och fleecetröjor henne varm. Hon jobbar sex dagar i veckan och är van att vara fysiskt trött. Hon medger att den värld hon jobbar i har en del traditioner som det börjar bli dags att ifrågasätta. En elitidrottare skulle aldrig utsättas för den fysiska påfrestning och hårda nedslitning som Nathalie och hennes kolleger utsätts för. Ballerinorna kör på mer än någonsin inför en premiär, vilket egentligen inte är idealiskt för en maxprestation. Vid 43 års ålder går de i pension, om de lyckas hålla sig skadefria så länge. Ett kort yrkesliv, ja, men i Nathalies fall rikt. Att få göra internationell karriär blev att dra ett djupt, friskt andetag. – Jag har fått nytt fokus på artisteriet, på mitt uppdrag att beröra. Jag vill fylla utrymmet runt omkring mig med ärliga uttryck. Jag vill skapa mening med varje rörelser, säger Nathalie en kväll när hon i sällskap med sin kollega premiärdansösen Nadja Sellrup sippar på ett glas rött i samband med en sen middag på krogen. De två skulle kunna vara Nina och Lily i ”Black swan”. De har båda dansat de båda huvudrollerna i ”Svansjön”. Nathalie föredrar som sagt den svarta svanen – enligt egen utsago bara för att ”jag kan se så mild och söt ut att det är roligare att få vara mer slagkraftig”. Nadja ser en större utmaning att hitta rätt mental ingång i den vita svanen. Om vingarna börjar växa ut på dem, som i filmen? Nej, skrattar de, men visst får de en otrolig träningsvärk kring skulderbladen ... Den konstanta erotiska laddningen då, det nästan alltid skarpa fokus som är riktat mot spelet mellan kvinna och man, de konstanta beröringarna. Hur klarar man det? – Det är fullkomligt avdramatiserat, vi dansare har tagit i varandra så länge vi kan minnas. Vi tycker om beröring, ser det som något naturligt, någ0t man mår bra av, säger Nathalie. Men visst finns det ögonblick där det konstfulla mötet mellan två, tre, eller kanske fler kroppar, som i ”Altro canto”, känslomässigt tar musten ur även dem som har det som ett hårt, slitsamt och utelämnande jobb att dansa för oss andra. Nathalie ler, väldigt varmt och väldigt stort. – Det är klart att det handlar om passion, säger hon. Sedan går hon hem för att koka pasta och steka sig en rejäl köttbit till kvällsfikat. Ulrika By är reporter på DN Söndag. ulrika.by@dn.se fredrik funck är fotograf på DN. fredrik.funck@dn.se


Summary: Under mammaledigheten fick copywritern Lotta Lundgren skrivklåda och startade en matblogg. Nu när hennes första kokbok kommer handlar reklamen om henne själv. 5 SAKER ATT HA I KÖKET

Text: Elin Peters Foto: Fredrik Funck När man förbereder en intervju brukar man ha en lång lista med frågor att ställa. Inför mötet med bloggaren och kokboksförfattaren Lotta Lundgren är listan kort: ”Fråga inte ’Varifrån får du din matinspiration?’” Lotta Lundgren är trött på frågan. Hon förstår den inte. – Hur kan man inte tänka på mat? Det behövs väl ingen särskild inspiration för att tänka på mat? Lotta Lundgren är copywritern som hoppade av och startade matbloggen ”Om jag var din hemmafru”. Hon var ett namn i reklambranschen, har vunnit Guldägg och Guldlejon – svenska och internationella reklamutmärkelser – och jobbat på de häftigaste byråerna. Bloggen blev populär och hon fick erbjudande om att göra en kokbok. Då valde hon att göra en kokbok som inte riktigt är en kokbok, med en osäljbart omslag där hon står i balklänning med en rå lammstek i handen och en obegriplig titel, ”Om jag var din hemmafru – eller hur man får en vardag att smaka som en lördag”. Men Lotta Lundgren visste precis vad det var för kokbok hon ville göra, med matbilder tagna som om det var modefoto, texter med humor och receptfavoriter som lasagne med hasselnötspesto och aubergine, glasstårtor och asiatisk kycklingsallad instoppad i korgar av salladsblad. Det kan verka som en pr-mässig katastrof, men hon – och alla inblandade – har förverkligat sin vision. Förlaget hon först hade kontakt med kunde inte tillmötesgå Lottas krav: speciellt papper, ett särskilt tryckeri, extrastor budget för inköp av rekvisita och obegränsat med tid. Men efter år i reklambranschen hade hon ett stort kontaktnät som hon tog hjälp av för att i stället själv göra precis den bok hon ville. Det tog två år, men resultatet blev en bok som de stora förlagen bjöd i kapp om att få ge ut. Det hela börjadei Tuve, en arbetarklassförort i Göteborg. Där växte Lotta upp med akademikerföräldrar, två systrar och ordentlig kosthållning. Lotta läste mycket och var intresserad av det mesta, jordskorpan, tropiska fiskar, rymden och hjärnans kemi. Bäst i klassen, med femma i alla ämnen. – Fast historia hade jag svårt för, jag kan inte relatera till krig och maktstrukturer, det blir alldeles för abstrakt. Berätta vad och hur man åt så förstår jag däremot plötsligt en massa, säger hon. När hon gick ut gymnasiet i början av 1990-talet låg lågkonjunkturen tung över Sverige och arbetsförmedlingen satsade stort på Arbetsmarknadsutbildningar. Lotta visste att hon ville jobba med skrivande och text på något sätt. – Jag har alltid skrivit bra, det går så lätt. Så småningom blev det så roligt också. Hon hade hört att man kunde tjäna pengar i reklambranschen, och fick plats på en utbildning i marknadsföring och kommunikation. När det var dags för praktik tog hon reda på var reklambyrån med det bästa ryktet låg. Forsman & Bodenfors hette den, och den visade sig ligga i Göteborg. Hon lyckades få praktik som copywriter och så småningom fast anställning. – Jag hade egentligen en fördomsfull inställning till reklamare, men jag kände en omedelbar tillhörighet så fort jag kom dit. Det var snälla människor där, kufar, roliga, intresserade och … pigga. På alerten! Så småningom rekryterades Lotta till reklambyrån Garbergs i Stockholm. Där var hon i åtta år och gjorde karriär. Tills kärleken trängde sig på. – Jag blev så kär i en person som också jobbade där. Och han i mig. Det är en så liten arbetsplats så vi kunde inte jobba där båda två. Jag var ett stort namn och hade en framgångsrik karriär så det var lättast för mig att byta. I samma veva fick jag ett erbjudande från den byrå som var hetast då, så jag nappade. Det visade sig vara en ganska dålig idé. Lotta hade lämnat sina närmaste vänner och arbetskamrater och började sakna dem så fort hon börjat på det nya jobbet. Jättemycket. – Jag lärde mig att det har ganska liten betydelse var man jobbar, eller för vem man jobbar eller till och med vad man jobbar med. Det viktiga är vem man jobbar med. Som av en händelseblev hon gravid. Det kom ett barn. Det kom två barn. Och med det mammaledigheten. Efter att ha haft ett konstant surr i huvudet av idéer, uppdrag och samtal blev det plötsligt tyst. Lotta hade svårt att bara vara hemma, hon ville göra något och fick en enorm skrivklåda som hon inte riktigt visste vad hon skulle göra med. Det blev bloggen ”Om jag var din hemmafru”. – När man plötsligt inte får någon stimulans utifrån kommer det upp inifrån det man vill – och behöver – tänka på. I mitt fall var det mat, i termer av matlagning. Lotta lagade mat och bloggade om resultatet. Allt skulle provas, med varierande resultat. – Man vågar mycket när ingen ser. Man vågar lite mindre när man vet att varje gång man postar något kommer det 2 000 personer och ska kolla på det. Omedelbart. När Lotta kom tillbaka till jobbet efter första mammaledigheten – men gravid med barn nummer två – fanns bloggen med i bakgrunden och hon kom på sig själv med att tänka att hon hundra gånger hellre hade skrivit på den än att göra reklam. – Och så sa jag upp mig. Ganska spontant. Väldigt spontant faktiskt. Och kände att det var helt rätt. Jag hade pratat med Martin om det innan, hur vi skulle klara oss. ”Men Gud, säg upp dig”, sa han. Och det gjorde jag, utan att ha någon riktig plan för vad jag skulle göra när föräldraledigheten var slut. Så Lotta satt på ett dragigt litet kontor och försörjde sig genom att skriva lite fräsigare texter till mäklarannonser medan hon bloggade och smidde planer för den kokbok hon ville göra. Och de matjobb hon ville göra. Och det tv-program hon ville göra. Och hela tiden tänkte hon på mat: Ratatouille med getost. Clam chowder med rökt fläsk. Eller kanske thailändsk biffsallad med mango. – Jag älskar att prata om mat. Mat handlar om människan, ideal, samhället, kroppen och det själsliga och förr eller senare sammanstrålar allt i mat. Om man lär sig om mat lär man sig om allt, allt som är nära en själv. Hon hade ”en jättebra idé till ett tv-program”, och ryktet om denna jättebra idé nådde så småningom Henrik Schyffert. Han fick till en träff med den producent Lotta helst ville jobba med, Karin af Klintberg. Lotta inledde med att hålla en lång monolog om bröd. När hon till slut tystnade sa Henrik: ”Som ni förstår kan inte den här människan gå runt med all den här skiten inom sig utan att den tar vägen någonstans.” Karin af Klintberg konstaterade raskt att Lottas ”jättebra idé” kanske inte var så jättebra, dessutom redan gjord och att Lottas engagemang låg i att fundera över livsmedelsproduktion och vad svenskarna egentligen har i sina kylskåp. Hon tog fasta på engagemanget, lade till en dos kulturhistoria och tv-programmet ”Landet Brunsås” blev till. Nu jobbar de med säsong två. – Man träffar några sådana människor i sitt liv. Som tar en i handen och drar en framåt så att livskurvan gör ett hopp och livet tar en ny vändning. Karin af Klintberg är en av dem. Art directorn Karin Ahlgren på Garbergs en annan. Hon hjälpte mig att hitta mitt uttryck, mitt Lotta-språk. Lotta-språket togLotta till Sveriges reklamelit. Den är också hennes tydliga signum på bloggen i kokboken. Att skämta om mat är ofta svårt. Antingen ses man som respektlös som driver med råvaran eller så är maten alldeles för vardaglig för att locka till skratt. – För mig hänger mat och prat ihop, och mat och skratt. Man vill så gärna prata när man äter. Jag vet inte vad det är, man slappnar av. I välbekanta sammanhang behöver man inte ha några försvar. Vi måste avdramatisera det som är problematiserat och tråkigt med maten. Särskilt vardagsmaten behöver lite extra kärlek. – Jag tycker det är jätteroligt redan när jag börjar tänka på vad jag ska laga. Det krävs att man absorberas av det, att man har kontakt med det där i kastrullen. Att det är en levande process som man håller på att skruva lite på tills man tycker att nu är det klart, nu är det värt att stoppa in i sin egen kropp. Och det är klart att det där ögonblicket när någon äter ens mat och säger att det är så gott! Det är själva klimax! Lottas hem – och framför allt kök – är mycket välstädat. Men gläntar man på kylskåpet nästan överfalls man av påsar med chili, mystiska burkar och diverse kålhuvuden. I bokhyllan i sovrummet är titlarna sorterade i färgordning, boken svensk husmanskost (röd) står bredvid en bok om suffragetterna (rosa). Och drar man ut Jan-Öjvind Swahns ”Mathistorisk uppslagsbok” har någon vikt hundöron. Inte bara ett. Utan i princip på varje sida. Både på bloggen ”Om jag var din hemmafru” och i boken med samma namn har hemmafrun huvudrollen. Men hon är en fiktiv person och verkar inte ha alltför mycket gemensamt med Lotta som inte när några som helst hemmafrudrömmar. ”De som säger att de skulle vilja vara hemmafruar räknar inte med konsekvenserna av att vara ekonomiskt beroende av en man”, har hon sagt i en kommentar till en webbundersökning där 46 procent svarade ja på frågan om de skulle vilja vara hemmafru. ”Annars har de ju helt tappat förståndet.” Förmodligen är det hemmafrun som sorterar böckerna i färgordning och Lotta som viker hundöron i dem. Man kan inte ha jobbat så mycket med varumärken som Lotta Lundgren har gjort utan att vara väl medveten om att hon själv blir ett så fort hon möter medierna. Hon vaktar sitt privatliv, vet vilken bild hon vill visa och kommer man för nära kan det hända att hemmafrun träder in i stället. Var gränserna går vet bara Lotta. – För mig är det en trygghet att bli ett varumärke. Jag vet vilken oerhört liten del varumärken spelar i människors liv, även om de själva ofta tror att de är viktigare än vad de är. Och det är skönt att veta att lampan släcks så småningom. Det kan jag tänka på om jag drabbas av känslan att jag är så himla viktig och speciell. Men här hemma är jag inte ett varumärke. Här är jag en människa, och jätteviktig. Boken innehåller– förutom mat – bilder på Lotta. Omsorgsfullt stajlad sitter hon i finklänning på en rokokostol med en plockad kalkon i famnen, knådar deg med långa mörkröda naglar eller håller en bunt ben av spindelkrabba som en bukett i handen. – Tre saker kan man vara som varumärke. Jag kan vara rolig. Jag kan vara snygg. Och jag kan vara … klok. Men man lyckas inte vara rolig alltid, man är inte snygg på alla bilder och man säger inte bara kloka saker. Att vara snygg handlar om att göra snygga saker, men det är roligt att få vara snygg också. Jag blev snygg någon gång efter 30, då blev mitt utseende modernt. Men jag har ju aldrig varit ball. Jag kan ju se bilden av mig själv som den ser ut i den där boken, jäkligt flott och så, men nej … Kanske var även Lotta lite orolig för att jag inte skulle ha tillräckligt mycket frågor med mig till intervjun. Eller att jag skulle fråga fel saker. Så för säkerhets skull har hon också förberett en lista med samtalsämnen. – Jag ville prata om att lämna ett yrke där man är något, med en framgångsrik karriär och ett socialt sammanhang, för något som man egentligen inte visste vad det skulle bli. Det var en sådan otrolig befrielse, att få börja om på nytt. En sådan lätthet! Det var precis med den känslan jag började mitt nya yrke. Jag var ingen, jag hade inget, jag visste inget och kunde egentligen inte orientera mig. Men nu är jag ju snart någon även i mitt nya yrke. Att vara under observation saktar ner en … Men jag får väl laga lite mat, och i värsta fall kan jag ju falla tillbaka på att skriva mäklarannonser. Elin Peters är matredaktör på DN Söndag. elin.peters@dn.se Fredrik Funck är fotograf på DN. fredrik.funck@dn.se Självförtroende. Men det går precis lika bra med hybris. Auktoritetsproblem. Att det finns recept betyder inte att man måste följa dem. Ventilation. Så att man kan steka och koka i stor stil utan att störas av brandvarnaren. Musik. Gärna på hög volym så att man inte störs av ventilationen. Folkets jubel när maten ställs på bordet. Kvaliteten på en människas matlagning står i direkt proportion till de ätandes uppskattning.


Danmarks egen G W Persson

Summary: Äntligen får vi läsa om Jussi Adler-Olsens kriminalinspektör Mörck på svenska. Det är välskrivet, spännande och fritt från slätstrukna poliser.

Jussi Adler-Olsen Alldeles för sällan är deckare så här välskrivna, och sällan så ruskigt spännande. Visserligen trillar vi svenskar rakt in i tredje delen i Jussi Adler-Olsens serie om kriminalinspektör Carl Mörck, och det är ju ett ofog. Varför kan inte förlaget ge ut böckerna i rätt ordning? Varför ligger Hardy svårt handikappad hemma hos Carl? Vad har hänt? Alla refererar bakåt till händelser som vi svenska läsare inte har en aning om. Men det grumsar man över en ganska kort stund (och övergår till att otåligt vänta på att de två första delarna ska översättas, förlaget ska ge ut dem i Sverige till sommaren). Man fnyser också till en början överlägset åt den överdrivna intrigen som börjar med den gamla flaskposten, delvis utsuddad, som stått på en skotsk polisstation i åratal innan den kommer till danska polisen. Brevet syftar på en kidnappning, men vem var kidnappad? Överlevde P, vem det nu var? Snart framgår det att det inte bara var ett brott i det förflutna, utan något högst aktuellt. Spänningslägettrissas upp gång på gång och plötsligt har man all möda i världen att få ner hjärtat ur halsgropen. Här finns också ett ovanligt roligt persongalleri, där folk till en början framstår som överkonstruerade knäppskallar, men gradvis blir mer verkliga än alla slätstrukna poliser i de svenska polisromanerna. Jussi Adler-Olsen påminner lite om Leif G W Persson, lite tjurskalligare (om nu det går att tänka sig) och inte med samma humor. Men Carl Mörck skulle kunna vara en kusin till Evert Bäckström med sin högst misstänksamma attityd till kollegan Assad. Å andra sidan har han, precis som Evert Bäckström, fördomar mot nästan alla. lotta olsson


”Jag är emot all form av extremism”

Summary: ”Våld och terror måste motverkas, antingen det utövas av religiösa fanatiker eller av andra grupper”, säger Mohammed Amin Kharraki, ordförande i Sveriges unga muslimer, i tredje delen av Insidans serie.

I dag har begreppet terrorist för många blivit liktydigt med en muslim, säger Mohammed Amin Kharraki, ordförande i Sveriges unga muslimer. En bild han tar häftigt avstånd från. – Vi måste göra en direkt skillnad mellan terrorister och muslimer – även om det finns terrorister som begår handlingar i islams namn, säger Mohammed Amin Kharraki. Ett försök till terrordåd – som mannen som i december i fjol sprängde sig till döds i centrala Stockholm – kan dock påverka bilden av svenska muslimer mycket negativt, fortsätter han. – Vi muslimer klumpas ofta ihop till en enda massa av blodtörstiga kvinnohatare som vill utplåna allt som inte är muslimskt. Ganska ofta får Mohammed Amin Kharraki mejl och brev med olika hot. Ibland vill de okända avsändarna kasta ut honom ur Sverige, ibland skriver de att det bästa skulle vara om han fick en snabb och blodig död. Många mejl innehåller de karikatyrbilder av profeten Mohammed som danska Jyllandsposten publicerade för ett par år sedan. – Visst blir jag irriterad över de här mejlen och breven. Fast de gör att jag blir ännu mer övertygad om hur viktigt det är att kämpa för att alla ska ha samma rättigheter här i Sverige, även muslimer. Jag väljer samtalets väg även med dem som vill kränka mig – inte våldets, säger Mohammed Amin Kharraki. Sveriges unga muslimer har i dag cirka fem tusen medlemmar och ännu fler sympatisörer. Organisationen arbetar mot alla former av extremism. – Vi muslimer här i Sverige kallas falskt för välfärdsparasiter, kvinnoförtryckare och potentiella terrorister. Hos en del unga svenska muslimer föder det negativa känslor och tankar – och en växande aggressivitet. Och då får vi just det som islamofoberna varnat för, en ung och mycket arg muslim. Mohammed Amin Kharraki förtydligar resonemanget och talar om en självuppfyllande profetia. När svenska muslimska tjejer och killar utsatts för trakasserier, diskriminering och rasism kan en del lockas att bli aggressiva, och i värsta fall kanske till och med använda våld. – Och då får rasistiska krafter vatten på sin kvarn. De kan lyfta fram dessa ungdomar som exempel på hur muslimer här i Sverige egentligen är om man skrapar under ytan. Vi muslimer blir inte så ofta nedslagna på gatan eller utsatta för direkt våld. Men de negativa attityderna finns där, och det försvårar en dialog och ett närmande mellan människor med olika tro och åsikter. Mohammed Amin Kharraki är född och uppvuxen i Solna, nära Stockholm. Där bor han också i dag med sin hustru, de gifte sig i oktober i fjol. Hans föräldrar kommer från Marocko. Här i Sverige har pappa Mostafa arbetat som elektroingenjör och är numera involverad i olika välgörenhetsprojekt. Mamma Fatia är barnskötare. Mohammed studerar på Stockholms universitet och har bara några få poäng kvar till en kandidatexamen i statsvetenskap. Han tänker fortsätta på masternivå och sedan funderar han på att forska vidare eller kanske engarera sig ännu mer politiskt. Han har ett brinnande intresse för vad som händer i det svenska samhället och i världen, som nu nyligen i Egypten och Libyen. – Där försöker folket, ofta är det unga män och kvinnor som driver på, utan våld och med fredliga medel bli kvitt diktatorerna och skapa en demokrati. Den unga generationen är arg, men inte våldsam. Muslimer använder våld ibland – liksom kristna, fortsätter Mohammed Amin Kharraki. Våld kan utövas av ateister, sekulära eller religiösa fanatiker och det är något vi måste försöka motverka oavsett tro och ideologisk tillhörighet, menar han. – Samtidigt måste man komma ihåg hur det är för en ung kille i Irak, Afghanistan eller Somalia när soldater från väst dödat hela hans familj. Då är det lätt att hatet och aggressiviteten växer. Jag tror att vilken människa som helst oavsett religiös bakgrund skulle känna samma sak, även en ung kristen man. Känslan av vanmakt och hat är inte förbehållet en religion. När Mohammed Amin Kharraki tittar sig omkring i Stockholmsområdet ser han att sprickorna blir allt större. Förorterna blir reservat för människor från andra länder eller sådana som är födda här av föräldrar med utländsk bakgrund. – En del unga muslimer där vill se en snabb förändring, de blir upphetsade över ojämlikheten och orättvisorna. Men de allra flesta ungdomar i förorten är apatiska och inte hatiska. Majoriteten, det absoluta flertalet, är också mycket kritiska mot våld och den typen av metoder för att förändra samhället. Mohammed är uppväxt i ett hem där religionen spelade och spelar en stor roll. Han säger att det är ett bra bagage att ha med sig. Enligt honom är det vantolkningarna av islam som kan leda snett. De mest extrema är ofta nyfrälsta, de har nyss blivit praktiserande muslimer och blir ibland lätta offer för felaktiga tolkningar av Koranen. Varje dag ber Mohammed minst fem gånger. Så ofta han hinner besöker han moskén på Söder i Stockholm. Han vill att svenska muslimer ska få leva under samma villkor som alla andra här i Sverige, kunna få jobb, och känna att deras erfarenheter och kunskaper också sätts värde på. Så är det inte i dag, säger han. – Jag vet personer som sökt jobb på jobb men inte ens kallats till intervju på grund av sitt namn eller hudfärg. Vad leder detta till? Vad känner barnen till en pappa eller mamma som behandlas så nedlåtande gång på gång? Föder inte det misstro mot samhället? Mohammed Amin Kharraki föreläser, deltar i debatter och arbetar med ungdomsgrupper för att förmedla sin vision. Han säger rakt ut vad han tycker och blir ibland kritiserad för att vara alltför drastisk när han talar om att svenska muslimer blir diskriminerade i bland annat skolan och i arbetslivet. – Ingen vinner på att verkligheten förskönas. Vi måste säga hur det är. Svenska muslimer kränks och alla krafter måste därför arbeta för ett jämlikt samhälle. Det är enda sättet för att minska hatet och misstron hos en del unga muslimer. Många killar och tjejer med muslimsk bakgrund kontaktar Mohammed Amin Kharraki och berättar om lärare som behandlat dem annorlunda på grund av deras religion. – Jag förstår om dessa barn och ungdomar på grund av diskriminering och utanförskap upplever att framtiden i Sverige inte ser så ljus ut – om de inte ens känner sig sedda och respekterade på en så central plats i barnets liv som skolan. Mohammed Amin Kharraki Ålder: 26 år. Familj: Hustrun Sofia, pappa Mostafa, mamma Fatia och fyra syskon. Bor: Solna, nära Stockholm. Gör: Studerar på Stockholms universitet. Aktuell: Ordförande i Sveriges unga muslimer. Dröm: Att muslimer i Sverige ska behandlas som andra svenskar på arbetsmarknaden och i andra sammanhang. Muslimsk extremism Ett fåtal är extremister. I Sverige finns flera nätverk som verkar utifrån en våldsbejakande islamistisk extremistisk ideologi. De har cirka 200 medlemmar. Sverige nytt mål? I fokus står att agera mot utländska trupper i muslimska länder och mot regimer som anses motarbeta den ”sanna” islam. På senare tid har Sverige allt oftare nämnts av våldsbejakande muslimska extremister runt om i världen. Bejakar våld. Nätverken sprider ett våldsbejakande budskap och vill rekrytera nya anhängare. Tränar utomlands. En del medlemmar tränar med väpnade islamistiska extremistgrupper. Det sker framför allt i Somalia, Irak, Afghanistan och Pakistan. Olika bakgrund. Medlemmarna i nätverken är olika gamla och har olika bakgrund, men är i de allra flesta fall män. Källa: SÄPO


”Kulturvärlden är präglad av en stor manlig dominans”

Summary: Regeringsbeslut i dag: 17,5 miljoner kronor avsätts under tre år för att stärka kvinnors ställning inom filmen, musiken och museivärlden. Konst och kultur är normalt sett områden som ligger i framkant. Men det finns en gräns som kulturen och konsten inte överskridit, den mellan könen. Kulturvärlden präglas av en stor manlig dominans. Detta underlättas inte av att många kulturredaktioner leds av män. Det är oroväckande ofta som män porträtteras på tidningssidor och i nyhetsinslag. Kvinnliga filmskapare, författare, konstnärer och skådespelare har i vissa fall svårt att hävda sig. Därför fortsätter regeringen sitt arbete för jämställdhet och avsätter 17,5 miljoner kronor under tre år för extra insatser på film, musei- och musikområdet, skriver Lena Adelsohn Liljeroth och Nyamko Sabuni.

Under förra mandatperioden genomförde regeringen en satsning på jämställdhet inom scenkonstområdet. Sex miljoner kronor avsattes och vi kan nu se de goda effekterna, bland annat när det gäller rekrytering av chefer där antalet kvinnliga chefer har ökat markant. År 2006 fanns endast en kvinnlig chef på våra nationalinstitutioner, i dag är de fem! Trots en avsevärd förbättring på just scenkonstområdet finns det mycket kvar att göra. Mot bakgrund av detta genomför vi nu ytterligare satsningar för att öka jämställdheten på kulturområdet. Totalt handlar det om 17,5 miljoner kronor under tre år för extra insatser på film-, musei- och musikområdet. Konst och kultur är områden som – normalt sett – anses ligga i framkant och präglas av progressivitet. Att testa gränser och peka på det oväntade är genomgående teman i många konstnärers arbete. 2009 moderniserades de nationella kulturpolitiska målen och vi betonade bland annat vikten av konstnärlig frihet och hög kvalitet. Endast ett fritt kulturliv kan utvecklas och vara en inspiration i debatten och i vår vardag. Det finns dock en gräns som kulturen och konsten inte överskridit, den mellan könen. Som på många andra områden i samhället präglas kulturvärlden av en stor manlig dominans. Vad detta beror på kan vi bara spekulera i, men det underlättas nog inte av att många kulturredaktioner leds av män och att det är oroväckande ofta män som porträtteras på tidningssidor och i nyhetsinslag. När vi läser under rubriken ”Aktuella böcker” på en stor kultursida på webben konstaterar vi att de böcker som framhålls uteslutande är skrivna av män. På en stor dagstidnings kultursida på webben är det idel män i de fyra första artiklarna. Allt detta är naturligtvis endast stickprov och inga vetenskapliga genomgångar, men det visar på en verklighet som inte går att förneka. Kvinnliga filmskapare, författare, konstnärer och skådespelare har i vissa fall svårt att hävda sig. Därför kommer regeringen att fortsätta sitt arbete för jämställdhet och genomföra särskilda satsningar inom kulturområdet. 17,5 miljoner avsätts under tre år för extra insatser på film-, musei- och musikområdet. 1. Filmen I 2006 års filmavtal finns ett mål om att stödet till svensk filmproduktion ska fördelas jämnt mellan män och kvinnor. Målet innebär att andelen kvinnor inom kategorierna manusförfattare, regissörer och producenter måste öka. Vi har sett en utjämning under de senaste åren, men det går för långsamt. Obalansen finns redan bland de unga filmarna ute i regionala verksamheter, varför en satsning på unga kvinnor i så kallad växthusverksamhet kan vara en bra grund för ökad jämställdhet. I juni 2010 fattade regeringen beslut om ett särskilt bidrag på 1,1 miljoner kronor till Svenska Filminstitutet för en sådan satsning hösten 2010 och hela 2011. Nu följs denna satsning upp och ökas med 6,5 miljoner kronor under perioden 2011–2014. Ett rejält tillskott som förhoppningsvis ska ge effekt på lång sikt och ge en bra bas för framtidens jämställda film. Vi vill värna ett brett filmutbud eftersom det är viktigt att det finns många olika berättelser att ta del av – en mångfald som bara kan uppnås om det också finns en mångfald bland regissörer, manusförfattare och producenter. 2. Museerna Regeringen har tidigare uppmärksammat behovet av en mer jämställd och balanserad representation inom utställningsområdet. Redan i kulturpropositionen ”Tid för kultur” (prop. 2009/10:3) gjorde regeringen bedömningen att arbetet med att uppnå detta måste fortsätta och vissa fall intensifieras. Därför kommer regeringen i dag att ge Statens historiska museer i uppdrag att ta fram underlag och utveckla metoder för att på nya och bättre sätt arbeta med jämställdhetsaspekter i utställningsverksamhet. För detta avsätts tre miljoner kronor under perioden 2011–2012. En slutgiltigt redovisning ska göras senast den 31 mars 2013. 3. Musiken Repertoaren på våra offentliga scener präglas av en kraftig manlig dominans. Den tredje satsningen som regeringen avser att göra sker därför på musikområdet där åtta miljoner kronor avsätts mellan 2011 och 2014. Målet är att utveckla jämställdheten när det gäller repertoaren, bland annat så att fler kvinnliga tonsättare kan uppmärksammas. Regeringen kommer senare i vår att återkomma med förslag om hur detta uppdrag ska utformas.. Lägger vi samman dessa satsningar uppgår de till totalt 17,5 miljoner kronor för ökad jämställdhet inom kulturområdet. Vi tror att det är oerhört viktigt att peka på de problem som finns och påbörja arbetet med att rätta till dem. Regeringens satsningar minskar dock inte det ansvar som vilar på lokala och regionala politiker och institutioner, chefer, publik och andra. Genom ökad insikt, goda exempel, större mod och fortsatta diskussioner kan vi tillsammans bidra till en ökad jämställdhet inom kultursektorn. Lena Adelsohn Liljeroth (M) kulturminister Nyamko Sabuni (fp) jämställdhetsminister


”Våga tro på region Stockholm-Mälardalen”

Summary: SKL:s arbetsgrupps förslag till regionindelning i Sverige grundar sig på en felaktig analys. Stockholms län behöver visst ha fler än 2 miljoner invånare. Större regioner driver fram tillväxt och nya jobb. Nu vill vi bjuda in till ett blocköverskridande samarbete för Stockholmsregionens bästa, skriver socialdemokraterna Carin Jämtin, Björn von Sydow och Ilija Batljan i en replik.

På DN Debatt 9/3 presenterar SKL:s arbetsgrupp ett förslag till regionindelning i Sverige. ”Med en befolkning på över 2 miljoner bör Stockholms län inte bli större än i dag”, får vi veta. Analysen kunde inte vara mer felaktig. Forskningen talar sitt tydliga språk – större regioner driver fram tillväxt och nya jobb. Vi behöver ett mer samlat regionalt beslutsfattande för att inte Stockholm ska tappa mark i förhållande till andra storstadsregioner i Europa. Vi ser redan i dag hur Västra Götaland och Skåne utmanar Stockholm i såväl framåtanda som enighet. Regeringens velande än hit och än dit om vad man verkligen vill i regionfrågan skapar oro som leder till brist på samling kring viktiga framtidsfrågor och därmed hämmad tillväxt i vår region. Faktum är att Sörmland, Västmanland och Uppsala län utgör i dag i verkligheten en gemensam arbetsmarknadsregion tillsammans med Stockholm. En växande Stockholmsregion bör därför omsluta nuvarande Stockholms län och hela eller väsentliga delar av Mälardalslänen. Med en direktvald Mälardalsregion som forum för ansvarstagande för både kollektivtrafiken och vägtrafiken vidgas möjligheterna till statlig finansiering. Frågan om styrande miljöavgifter och finansierande vägavgifter avdramatiseras och kan bedömas från renodlat regional synpunkt. Även den demokratiska förankringen skulle därmed kunna stärkas betydligt. Likaså skulle en region kunna ta ett samlat grepp om de strategiska utbildnings- och forskningsfrågorna. S i Stockholm stad och län är tydliga med att för oss står dörren öppen för län och kommuner som vill vara med i en framväxande huvudstadsregion. För att åstadkomma detta vill vi öppna upp för ett blocköverskridande samarbete för Stockholmsregionens bästa. Vi måste återfå den initiativkraft och framtidstro som medborgarnas tillit till politikens och näringslivets förmåga kan skapa. Carin Jämtin, oppositionsborgarråd (S) Stockholm Björn von Sydow, riksdagsledamot (S), Sigtuna Ilija Batljan, oppositionslandstingsråd (S) Stockholms län


”Nya Karolinska riskerar att bli ett skrytbygge”

Summary: Nya Karolinska Solna riskerar att bli ett skrytbygge, ett monument över Alliansens bild av modernitet. I stället bör Nya Karolinska Solna ska vara ett hälsofrämjande sjukhus, med så mycket vård som möjligt för att få full utdelning för den stora investering sjukhuset innebär, skriver Miljöpartiets landstingspolitiker Raymond Wigg och Helene Öberg.

Miljöpartiet vill att Nya Karolinska Solna ska vara ett hälsofrämjande sjukhus, med så mycket vård som möjligt för att få full utdelning för den stora investering sjukhuset innebär. Vi vill undvika kostsamma omorganiseringar som riskerar att ta fokus från patienten. Den moderatledda alliansen i Stockholms landsting måste inse att det är dags att släppa på prestigen och se till att Nya Karolinska Solna blir en förstärkning av både Stockholms och hela Sveriges hälso- och sjukvård, i stället för ett skrytbygge som slår sönder vården och rubbar den regionala balansen i länet. Nya Karolinska Solna ska vara ett föredöme för framtidens hälso- och sjukvård - som förbättrar landstingets möjligheter att ge första klassens vård till stockholmarna. Miljöpartiet vill att landstinget tar chansen att bygga vidare på modellen med ett modernt sjukhus med två jämbördiga säten, i Solna och Huddinge, som stärker och kompletterar varandra. Vi vill ta tillvara på möjligheten att göra Nya Karolinska Solna till en förstärkning av Karolinska Universitetssjukhuset som helhet, som vilar på tre ben: vård, forskning och utbildning. Alliansens planer går åt motsatt håll – att flytta all högspecialiserad vård från Huddinge till Nya Karolinska Solna och förvandla Huddinge till ett ”B-sjukhus”, vilket ger kraftigt negativa konsekvenser för både forskning och utbildning av framtidens hälso- och sjukvårdspersonal. Samtidigt får invånarna i Solna och Sundbyberg längre till närmaste sjukhus, eftersom Alliansen vill att Nya Karolinska Solna bara ska ha högspecialiserad vård och ingen som helst bassjukvård för vad de kallar ”vanliga sjukdomar”. Till och med akutsjukvård får Solnaborna söka på något annat sjukhus, men vilket sjukhus kommer ha kapacitet att ta emot dem och andra Norrortsbor? Ett gott demokratiskt ledarskap innebär bland annat att lyssna till olika ståndpunkter, göra en saklig bedömning av dem och utifrån det fatta välgrundade beslut. För att kunna göra det krävs en öppen dialog med såväl expertis, de som påverkas av besluten och även politiska motståndare. Miljöpartiet hoppas att den moderatledda alliansen i Stockholms landsting ska göra det när det gäller landstingets största investering någonsin – Nya Karolinska Solna. Än så länge har alliansen gjort det motsatta. Alliansens modell för ledarskap visar sig tydligt i arbetet kring Nya Karolinska Sjukhuset. Trots att landstingsfullmäktige ska fatta beslut om verksamhetens innehåll på det nya sjukhuset om någon månad har oppositionen inte fått några som helst underlag på papper. Den knapphändiga information som lämnat de slutna rummen har varit muntliga föredragningar till några få individer. Är det meningen att vi folkvalda politiker, som ska fatta beslut om detta enorma projekt, ska behöva spela in mötena på bandspelare för att få handfasta underlag att återkomma till? Miljöpartiet har efter möte med sjukhusledningen på Karolinska Universitetssjukhuset fått ett dokument där de beskriver hur man från sjukhusledningens sida önskar att NKS-beredningen skulle planera för innehållet i det nya sjukhuset. De föreslår en betydligt en mer rationell modell, där gamla Karolinska i Solna flyttar in i den nya sjukhusbyggnaden, vilket betyder att den nuvarande balansen mellan Solna och Huddinge behålls i så stor utsträckning som möjligt. Det skulle kräva betydligt lägre kostnader för omorganisationer, bygga vidare på det samarbete som i dag finns mellan Karolinska och andra universitetssjukhus, framför allt Akademiska sjukhuset i Uppsala, vilket kommer att öka Stockholms chanser att få rikssjukvård. Det skulle också minska risken för uppgivenhet bland personalen på Huddinge, skapa bättre möjligheter för att utveckla vården och bibehålla den regionala balansen mellan norra och södra delen av länet. Det alternativet är mer förankrat och rationellt än Alliansens modell, som snarast styrs av ideologiska skygglappar och en osund besatthet av att skapa ett skrytbygge, ett monument över deras politiska bild av modernitet. Vi ser också gärna att landstinget tar tillfället i akt att se till att Nya Karolinska Solna blir ett framtidsriktat och hälsofrämjande sjukhus på andra sätt. Till exempel se till att använda sig av den senaste gröna tekniken för att minska sjukhusets utsläpp av läkemedel och kemikalier till luft och vatten, minska sjukhusets negativa klimatpåverkan från energiförbrukning och transporter, samt att ge sjukhuset kapacitet att förse sina patienter med god, näringsriktig, ekologisk och närlagad mat, som en del i en hälsofrämjande sjukvård. Dessa åtgärder är inte svåra eller dyra, utan är en förutsättning för en god vård till Stockholms patienter, en långsiktigt hållbar forskning och universitetssjukhusvård. Men det kräver lyssnande politiker med en god politisk vilja. Raymond Wigg, oppositionslandstingsråd (MP), Stockholms läns landsting Helene Öberg, hälso- och sjukvårdspolitisk talesperson (MP), Stockholms läns landsting


”De förnybara drivmedel som finns måste ha stöd”

Summary: Utan att på något vis kritisera etanolbilar kan vi i gasbranschen bara beklaga att Riksrevisionen i sin kommunikation sätter likhetstecken mellan miljöbil och etanolbil. Det viktiga är att samhället agerar och stöttar de förnybara drivmedel som finns. De största vinsterna för samhället är nämligen de som är svårast att mäta – vinsterna för vår gemensamma miljö, skriver Anders Mathiasson, vd för Energigas Sverige, i en replik.

På DN Debatt 3/3 menar Riksrevisionen att många av Sveriges klimatåtgärder är både kostsamma och verkningslösa. Inte minst kritiseras skattebefrielse för biodrivmedel som både dyr och trubbig. Särskilt när många etanolbilägare ibland väljer att köra på bensin. Utan att på något vis kritisera etanolbilar kan vi inom gasbranschen bara beklaga att Riksrevisionen i sin kommunikation sätter likhetstecken mellan miljöbil och etanolbil. Bland miljöbilar räknas även gasbilar och verkligheten för dessa ser helt annorlunda ut. Leveranserna av fordonsgas ökade med 35 procent förra året jämfört med år 2009. Och inget talar för att de som valt att köpa en gasbil därefter väljer att tanka bensin. För det första är gas billigare än bensin och för det andra är miljöfördelarna uppenbara med gas i tanken. Riksrevisionen är en mycket tung och respekterad remissinstans som såväl Regeringskansliet som Finansdepartementet tar stort intryck av. Nu riktas allvarlig kritik mot nuvarande subvention men förhoppningsvis tar Regeringskansliet med i beräkningarna att de olika fordonen och bränsleslagen har skilda förutsättningar och behov av stöd. Vilket stöd politiken ska ge de förnybara drivmedlen ska inte vi bestämma, men som vi ser det är ett aktivt politiskt stöd helt avgörande, inte minst om målet om en fossiloberoende fordonsflotta ska nås. Det bästa exemplet är skattereduktionen för tjänstebilar som vi menar ligger bakom den kraftfulla ökningen av antalet sålda gasbilar de senaste åren. Samma osäkerhet kring hur regeringen väljer att behandla den reduktionen leder nu till att andelen sålda gasbilar kraftigt minskar. Kanske finns det bättre stöd? Det viktiga är dock att samhället agerar och stöttar de förnybara drivmedel som finns. De största vinsterna för samhället är nämligen de som är svårast att mäta – vinsterna för vår gemensamma miljö. Anders Mathiasson vd Energigas Sverige


Våren 2010 ändrades Sjölagens fylleriregel. Den nya regeln omfattar båtar och fartyg om minst 10 meter eller med en fart av minst 15 knop. För dessa har lagstiftarna fullt ut likställt sjötrafik med vägtrafik och därför satt en ny gräns för ”sjöfylla” till 0,2 promille samt tillåtit rutinmässiga kontroller utan misstanke om brott. Vi är kritiska till förändringen. Vi menar att säkerhet ska balanseras mot hur människor vill leva sina liv såväl till vardags som på fritid och att lag ska vara sakligt motiverad och väl underbyggd. Så är inte fallet här. Ändringen speglar politikers klåfingrighet på ett område de knappast känner till. Den har lett till felprioritering av bevakningsresurser, utsatt människor för kontroll utan saklig grund och medfört opåkallad kriminalisering av vardaglig livsföring. Motivet som med emfas framhållits från ansvariga politiker är trafiksäkerhet. Men riskerna till sjöss handlar inte mycket om trafik, och det saknas påvisat samband mellan sjösäkerhet och de låga promillegränser som nu införts. I ett undersökt material om 350 sjöfylleridomar (1994–2010, kommer våren 2011 på Jure Förlag) har sjutton fall av död eller allvarlig kroppsskada befunnits orsakade av berusning över 1 promille, medan ett enda sådant förekommer med lägre påverkan, som enligt domstolen inte behöver ha orsakat olyckan. Propositionens likställande av båt- och biltrafik är missriktad. Det är knappast ”körning” som är det svåra eller viktiga vid båtfart, utan bedömningar och beaktande av sjö och väder. Även den rena körningen – som närmast berör motorbåtar – har en annan karaktär. Marginalerna är mycket större än på väg, och i trängre passager är hastigheten ofta begränsad. Inte heller är faciliteterna som på land. Den som druckit en öl kan inte ta bussen eller för rimligt pris kalla på taxi. För hemfärden med egen båt har hittills gällt att ingen får dricka sig oförmögen att säkert fylla sin funktion. Den regeln har fyllt behoven. Propositionens tal om trafik ger intrycket att den nya regeln ska gälla bara för den som ”kör”. Så är dock inte fallet. Lagstiftaren har infört sin ”trafikbestämda” promillegräns i ett gällande regelverk för sjösäkerhet som omfattar även den som ”i övrigt fullgör en uppgift av väsentligt betydelse för säkerheten till sjöss”. Det innebär att alla möjliga funktioner som är väsentliga för sjösäkerheten omfattas av 0,2-regeln – befälhavarskap, navigering, utkik och maskinarbete – inklusive uppgifter som många gånger utförs i hamn. För alla föreskrivs 0,2-gränsen som en fast regel utan appell, även för den som skött och kan sköta sin funktion utan anmärkning. Frågan blir inte längre om var och en är nykter nog för sin syssla utan om någon har 0,2 promille! Det blir legitimt – formellt faktiskt ett åliggande – att kontrollen utsträcks till snart sagt envar som kan ha en roll för säkerheten ombord. Ska lagen tillämpas som den är skriven får vi alla räkna med påhälsning och blåsning ombord. Sommarens facit är en våg av prickningar, i många fall i gränslandet kring 0,2 promille – mest strafförelägganden, men en påtagligt ökad ström av rättsfall har också börjat nå domstolarna. Kustbevakningen kommenterar sin insats som en framgång och talar om uppdagade ”mörkertal”. Egentligen handlar det om att personer haffats som man tidigare inte haft anledning att stoppa eftersom de fört sina båtar utan anmärkning och utan fara för andra. Vad som skett är en nykriminalisering – förbud på områden som alltid varit fria. Denna nyskapade brottslighet sker med hjälp av rutinmässiga kontroller och belastar rättsväsendet med otaliga utredningar. Domstolarna har hakat på. I höstas fällde Uddevalla tingsrätt en båtägare med 0,2 promille fastän han bara släppt förtöjningen och ännu inte satt i gång motorn, något som under tidigare gällande lag ansågs principiellt straffritt. Nyligen har Svea hovrätt knäsatt principen att man ska dömas efter alkoholhalt oavsett påvisade risker. En båtförare som exempelvis kört med måttlig hastighet på en öppen fjärd kan dömas till höga böter oavsett om risken för en olycka varit obefintlig. Det är inte något fylleri som stoppas med den nya regeln, utan vanligt måltidsdrickande. De som berörs är närmast båtfolk som valt båten som sommarstuga och skärgårdsbor som behöver den för allehanda ärenden. De har alla rimligt krav på saklig grund för ingrepp i sitt vardagsliv. Sjösäkerhetsrådet har redovisat stadigt sjunkande siffror på båtolyckor under senare år, och sjöpolisen finner alkoholrelaterade båtolyckor ligga kvar på en konstant låg nivå, trots fler och snabbare båtar. Det måste vara något fel med en lag som utan anförd statistikgrund förbjuder skärgårdsbon att ta en öl på grund av möjligheten att behöva korsa fjärden i något ärende, och hindrar den ankrade båtsemestraren att ta ett glas vin till laxen för att en möjlig trängsel i viken eller störande sjögång kan ge anledning till byte av ankarplats. Därtill påtvingar lagen besökande från utlandet ett förmyndarskap som saknar motstycke i varje annat land. Ingen seriös bedömare förespråkar berusning på sjön. Vi förespråkar över huvud taget inte berusning. Men en lag får inte stiftas utifrån populistiska sloganer om att alkohol och båtkörning ”inte hör ihop”. Den nya regeln är förnedrande för båtfolket och ett uttryck för styrning som går stick i stäv mot politikernas allmänna intentioner att inte använda den makt de fått till att dirigera väljarnas liv i detalj. Regleringar som påverkar folks valda livsföring ska grundas i påvisade behov och utformas på ett kunnigt och rationellt sätt. För att bli efterlevda måste lagarna vara förankrade i vårt rättsmedvetande. Motreaktionen är tydlig. Bland båtfolk myntas nu begreppet ”pilsnerfylla”, inte värre ansett än att få en parkeringsbot. Om lagar även i framtiden stiftas på samma bristfälliga sätt som denna sjölagsändring finns skäl för ökad oro. Vem står bakom en pilsnerlag? Låt oss få lagen snarast övervägd igen, med verkligt beaktande av sådana synpunkter som lagstiftare skall ta hänsyn till, med rimliga, kloka gränsdragningar både ifråga om de båtar och de funktioner som ska omfattas av regeln och en sakligt motiverad promillegräns. För alla politiker som vill lyssna och förstå så borde detta vara en självklarhet. I annat fall kommer lagen få ett ytterligare löjets skimmer över sig och, dessvärre, epitetet ”sjöfyllerist” att mista sin allvarliga och rättmätiga innebörd. Hugo Tiberg Professor i sjörätt Stockholms universitet Mats Edenius Professor i informationssystem Uppsala universitet ”Nya regeln om sjöfylleri förnedrande för båtförare” Experter på sjörätt: Den nya gränsen för sjöfylleri är inte sakligt motiverad utan leder till felprioriterade bevakningsresurser och kriminalisering av vardagslivet. Förra året ändrades gränserna för sjöfylleri i Sjölagen. Nu är gränsen satt till 0,2 promille precis som i vägtrafiken. Kustbevakningen har också fått möjlighet att göra rutinmässiga nykterhetskontroller utan misstanke om brott och antalet båtförare som har anmälts för onykterhet har ökat kraftigt sedan förra året. Lagändringen är inte sakligt motiverad och underbyggd utan speglar politikers klåfingrighet på ett område de knappast känner till. Den nya lagen förnedrar ansvarstagande båtförare, skriver professorerna Hugo Tiberg och Mats Edenius.