Spännande stilmöten

Summary: Den vackra gården i Västerdalarna var fram till 1960 en gammal åker med några härbren på. Efter hand har ägarna Ingabritt och Lars samlat fler härbren och en lada från trakten och skapat ett spännande hem.

Den ser ut att vara ett med moder jord, Ingabritts och Lars vackra gård i Västerdalarna, en del av Dalarna som kommit i skymundan av den idylliska och berömda Siljansbygden. Här, närmare Värmlandsskogarna och i norr fjällvärlden, är naturen lite kargare, men storslagen och mycket vacker. Rent av trolsk, när dimman i övergången mellan sommar och höst lägger sig över Västerdalälven. Vägen och älven löper sida vid sida, nästan ända fram till Särna. Fram till 1960 ungefär var den här platsen en äng, en vanlig linda. "Linda" är gammalt dalmål och betyder en åker där man odlade hö till vinterfoder åt husdjuren. Husen, två härbren och två lador, fanns då utspridda på olika platser i trakten. Men så bra ordnat är det med timmerhus att man kan plocka ner dem, stock för stock, och bygga upp dem på ett annat ställe. - Vi började med två härbren för att ha något att bo i när vi hälsade på föräldrarna, berättar Ingabritt, som tillsammans med Lars lämnat hembygden redan på 50-talet. - Det var 1961 och vi hann precis bli färdiga när första barnet anmälde att det var i antågande. - Plötsligt förändrades behoven, vi fick med ens börja leta efter ett hus till. En lada nu, härbren med sina höga trösklar är inte så praktiska att bo i med små barn. Så blev det, ett härbre byggdes ihop med en lada och man fick både ett arbetskök, ett matrum och en storstuga. Och en ny dörr på härbret. Sovrum fanns i det andra härbret, som också fick en ny dörr. Fyrtiofem år senare består Lars och Ingabritts gård främst av fyra gamla timmerhus, delvis sammanbyggda, i en vinkel som öppnar sig mot sydväst, mot ljuset och älven. Det fjärde huset är störst och kom till som skydd mot nordanvinden. Hittills har det huset fungerat som snickarbod och gäststuga med två gästrum på ena gaveln. Snickarboden är rymlig med ljus från söder och väster och välutrustad med alla sorters verktyg. Kelimmattan på golvet signalerar att snickarboden/ladan nu är på väg in i ett nytt skede i sin historia. Barnen har blivit äldre, barnbarnen större och det behövs mer utrymme. Snickarboden skall bli storstuga, gästrummen sovrum. De grånade husen ser ut att ha stått här i hundratals år, till synes organiskt förenade med marken de står på. En känsla som förstärks av buskar och klätterväxter och av att husens exteriörer i mesta möjliga mån fått behålla sitt ursprungliga utseende. Bara ytterdörrarna är av senare datum. - En vän av ordning skulle kanske ha målat alltihop falurött för att få ihop alla olika nyanser av grått och brunt, gissar Lars. Inne i stugorna möter en alldeles speciell charm. Grundkänslan är Dalarna, men ett Dalarna kryddat med många spännande inslag från andra länder, från helt annorlunda kulturer. Ingabritt och Lars har rest mycket, inspirerats av andra människors sätt att se och inreda sina hem, andra kulturers hantverk. Tagit till sig och med sig mycket av detta i sitt eget hem. Man skulle kunna tro att det blir kollisioner mellan kelimvävar och kurbitsmåleri, men inte! Det är precis tvärtom. Föremålen är valda med omsorg, de förstärker varandra, bildar en varm, ombonad och vacker helhet. Som en välkomponerad och smakrik måltid! Det finns också en släktskap mellan olika länders tidiga hantverk. Det mesta uppkom ur verkliga behov, behov som var gemensamma för alla människor. Människors rörelser mellan kontinenterna har också bidragit till denna släktskap. Lars påminner om något som Estrid Ericsson, grundare av Svenskt Tenn, en gång sade: Saker som är äkta och av god kvalitet passar alltid ihop, oavsett var de kommer ifrån och vem som har gjort dem. Ordalydelsen kan ha varit annorlunda men innehållet har blivit ett begrepp. Gatstenarna i hörnet framför husen är ett fint exempel på Estrid Ericssons tanke. Husen och stenarna kommer från helt skilda sammanhang, men båda är äkta och av god kvalitet. De klär varandra, skapar tillsammans en känsla av styrka och stabilitet, av tidlöshet och skönhet. Att det blev gatsten på just den här gården kom sig av att både behov och tillgång råkade sammanfalla. - Lars hade ju sitt jobb i Stockholm och på somrarna var jag emellanåt ensam här med barnen, berättar Ingabritt. - Barnen sprang ut och in, lerjorden blev hal när det regnade och Lars var orolig för att jag skulle halka omkull, säger hon och skrattar. I Falun hade man just moderniserat stadens gator, bytt ut gatsten mot asfalt och det fanns gatsten i överflöd. Stenar som blivit mjukt slitna med åren. Ingabritt och Lars fick köpa så många de behövde för en billig penning. Glädjen i att ta vara på gamla saker, att återanvända brukbart material, är uppenbar överallt på gården, både inne och ute. - Det är nog mest jag som är intresserad av det, säger Lars. Men Ingabritt är en stark domare! Det kommer inte in något i huset som vi inte är överens om.


På stan fick hänga med Leffe - kopian som slår originalet

Summary: På lördag uppträder sju bandkopior på Sweden Rock Tribute på Tyrol. Leif Garvins Van Halen-grupp Fan Heller är ett av dem.

Leif Garvin kommer aldrig att glömma sommaren 1984. David Lee Roth, sångaren i det stora amerikanska rockbandet Van Halen var i Stockholm en hel vecka tillsammans med tidningen Okejs redaktör Anders Tengner. Tengner visste att Leif Garvin var ett stort Van Halen-fan och tog med honom. De var ute och badade på Flatenklipporna, gick på restauranger och så tog Garvin med Van Halens sångare David Lee Roth till bilaffären där han skulle köpa sin allra första Ford Mustang. Den veckan förenades så två av Leif Garvins stora intressen i livet: Bilar och Van Halen. – Jag har aldrig varit mycket för idoldyrkan, säger Leif Garvin. Men jag insåg rätt tidigt att det är ganska smart att se ut som David Lee Roth om man vill få mycket brudar, haha. Jag var en av de första i Sverige som hade långt hårdrockshår – jag var stilbildande redan då. I dag är Leif Garvin 42 år gammal och frontar Van Halen-tributbandet Fan Heller. I mars gick de vidare till semifinal i årets upplaga av musiktävlingen Sweden Rock Tribute. Förvandlingen till David Lee Roth är imponerande: Hans förlaga beskrevs en gång av rockjournalisten Jan Gradvall som en ”korsning av hingst, dandy och Mick Jagger”, på 80-talet var Diamond Dave den sexigaste och galnaste rockstjärnan på jorden. När Leif Garvin står på scen är den kaxiga attityden intakt, Lee Roths rörelser, kläder och karatesparkar kopierade in i minsta detalj. Garvins dagtidsjobb handlar också om att kopiera. Hans företag Thalon Design tillverkar nya versioner av gamla kända filmbilar. I verkstaden i Hammarby sjöstad står de på rad: Mustangen som Nicolas Cage kör i ”Gone in 60 seconds”. Tänkande bilen Kitt, känd från David Hasselhoff-serien ”Knight rider”. Och sist men inte minst, en sex meter lång replika av Batmans bil från Tim Burtons film från 1989. Han berättar att det tog tre år att bygga bilen, tre år av tvivel från bekanta som trodde att han blivit galen. Men envisheten lönade sig, Batmobilen blev internationellt uppmärksammad och blev en språngbräda in i en framgångsrik karriär. Nu har Thalon Design sex anställda och levererar omstylade bilar och bildelar till hela världen. Vi bläddrar i senaste numret av tidningen Classic Rock, där Van Halen listas som världens trettonde bästa liveband. Led Zeppelin ligger etta. Garvin viftar bort listplaceringen (”Vem har avgjort det?”) men fastnar för bilden på David Lee Roth. – De här brallorna som han har på sig på bilden, de finns på Hard Rock Café i Stockholm. Jag har erbjudit dem halva karossen till Batmobilen i byte, jag vill verkligen ha de där brallorna. Batmobilen har visat sig vara ett bra förhandlingsverktyg tidigare. Garvin berättar historien om när Fan Heller gjorde sitt första riktigt stora gig 2001. Han gick in i sin mest uppumpade kaxiga David Lee Roth-roll och besökte arrangören av American Festival, som skulle gå av stapeln i Kungsträdgården. – Jag sa: ”Du får låna min Batmobil om du ger oss bästa speltid på festivalen”. Jag ville verkligen spela i Kungsan. När vi sen uppträdde inför 20 000 var alla i publiken med på noterna. Vilken makt man har där uppe, det var verkligen masspsykos. Några minuter på den scenen var den största kicken i mitt liv. Sweden Rock Tribute drogs i gång av Bosse Johander 2004, då han jobbade på radiokanalen Rockklassiker 106,7 och ville hitta på ett marknadsföringsjippo tillsammans med samarbetspartnern Sweden Rock Festival i Sölvesborg. Ansökningarna till tävlingen strömmade in och kvalitetsnivån var långt över förväntan. I år har sju deltävlingar hållits runt om i landet, där varje band får fyra fem låtar var att visa vad de går för. Under två semifinaler i Stockholm sker nästa utgallring innan tävlingen avgörs nere i Sölvesborg på den stora rockfestivalen den 4–7 juni. Johander berättar att juryn går efter tre kriterier när de röstar fram vinnarna: musikalisk likhet, utseende och scenshow. – Ju mer banden gör desto bättre, säger Johander. Nu på nästa semifinal ska Mötley Crüe-bandet ha med två snygga tjejer på scen och det ska givetvis juryn ta hänsyn till. – Vi hade ett Kiss-band som ville sluka eld i Östersund men det hade inte brandkåren uppskattat. Jimi Hendrix-kopian frågade om han fick elda upp sin gitarr men det var förstås inte möjligt det heller. Det blir tufft om vi får ett Rammstein-band nästa år, haha. Det tyska industrimetallbandet Rammstein är känt för att bygga sina scenshower på massiv pyroteknik. Annars är det främst band som hade sin storhetstid på 70- och 80-talet som är representerade på Sweden Rock Tribute, även om Johander tar upp Foo Fighters, Red Hot Chili Peppers på nyare band som kopierats under årets tävling. – Jag frågade grabbarna i Led Zeppelin-bandet Hindenburg om det här, och de är mellan 19 och 21 år och lyssnar bara på sjuttiotalsmusik. Visst är det många äldre band som är med. Anledningen är väl att banden jobbade med sin image på ett annat sätt på den tiden. Förut skulle medlemmarna se mycket häftigare ut än publiken, men efter att grungen kom på 90-talet har man inte kunnat skilja på artist och fan. Tillsammans med frisörsalonger är tributbanden världsledande på att hitta på putslustiga namn på sina projekt. Kan du gissa vilka som hyllas i de här projekten: Björn Again, No Way Sis, AB/CD och Kyss?*) Just AB/CD och Kyss har länge dominerat tributbandsscenen i Sverige, men på senare år har en ny våg av band dykt upp. Möjligtvis beror intresset på samma nostalgitrend som gjort Sweden Rock Festival till landets mest populära rockfestival. På festivalen spelar många band från hårdrockens storhetstid på 70- och 80-talet. Men det är inte bara nostalgi, med tributbanden slipper man besvikelsen av att se favoritband som antingen bytt ut många originalmedlemmar, eller låter mycket sämre än förr eller – värst av allt – envisas med att spela nya låtar. För att komma till botten med tributbandsfenomenet måste man kanske också göra en liten avstickare till den postmodernistiska finlitteraturen. I slutet på 30-talet skrev den argentinska författaren Jorge Luis Borges essän ”Pierre Menard, författare till Don Quijote”. Texten är en slags recension av en påhittad fransk författare som skrivit en version av Cervantes ’Don Quijote’ från 1605. Men i stället för att tolka ”Don Quijote” har författaren gått så långt in i Cervantes psyke att han lyckats återskapa hela boken ord för ord. Borges menar att Pierre Menards bok är ett mycket större konstverk än Cervantes, trots att de är till synes identiska. Där Cervantes bara beskrev sin omvärld tvingades Menard ju sätta sig in i ett Spanien som låg 300 år bort. Och på samma sätt bedöms tributbanden, inte för hur rock’n’roll de är utan hur rock’n’roll de verkar vara. – Ja, det är ju faktiskt sant, säger Leif Garvin. Och det är ju inte lätt att göra Van Halen, för det första är det inte många som kan spela gitarr som Eddie Van Halen. Och det är inte många som kan vara som David Lee Roth. Men det är lätt för mig, jag har levt med David Lee Roth i 25 år. Mimiken och attityden är i mig. Han berättar att det inte är lätt att göra Lee Roths akrobatiska scenkonster men att han hårdtränar inför spelningarna med sin Taekwondo-kunniga son. Jag, Garvin och hans flickvän Madeleine Wahlgren åker till den första semifinalen för att kolla in konkurrensen. Bland andra Örjan Deep (”Uriah Heep”), Accept (”Accepted”) och Led Zeppelin (”Hindeburg”) gör upp om finalplatserna. Lokalen är fullsmockad, servitriser tar in stora pitchers med öl till gästerna och längst fram vid scenen står folk tryckta mot kravallstaketen. Dj:n spelar gamla hittar med Europe och Guns N’ Roses. Om man kisar med ögonen är det nästan som en kväll på Rainbow, 80-talets mest klassiska rockklubb på Los Angeles Sunset Strip. När arrangören Bosse Johander greppar micken imiterar han Twisted Sisters gamla lockrop: – What do you want to do? frågar han. – I wanna rock! skriker publiken tillbaka. Leif Garvins flickvän skakar förtvivlat på huvudet, hon gillar inte hårdrock alls. De är ett omaka par: en biltokig rock’n’roll-man från söderort och en ung modell/skådespelare från Tyresö med medverkan i baddräktstävlingen Hawaiian Tropic på sitt cv. Hon berättar att hon vanligtvis mest går till Hell’s Kitchen, Café Opera och Sturecompagniet. När en äldre överförfriskad man försöker få oss att göra hårdrockens karaktäristiska djävulstecken (med pek- och lillfinger utåt) tittar hon febrilt på klockan och inser att det är en lång tid kvar innan kvällen är över. Leif berättar om hur de träffades, han gav en stor ros till Madeleine när hon var värdinna på öppningen av hamburgerrestaurangen Max i Hammarby sjöstad. – Sen sågs vi ett år senare på en bilmässa. Jag stod och lutade mig mot Batmobilen när hon kom fram till vår monter och tackade för rosen. Jag var i ett annat förhållande så jag försökte förtränga henne, men när jag blev singel skrev jag en låt till henne och sen dess har vi varit ihop. ”Madeleine” visar sig vara en känslig rockballad i Journey-skolan, komplett med ett akustiskt gitarrsolo spelat på synt och mäktig refräng. Jag hade säkert också fallit för det. På semifinalen kommer Fan Heller att få tuff konkurrens. Andra band tolkar Judas Priest, U2, The Doors och så är det hela två band som gör Iron Maiden. Men Garvin är mest oroad för konkurrensen från ett band, Mötley Crüe-kopiorna Generation Swine. – Eller, konkurrens och konkurrens, det är ju ingen tävlan egentligen. Vi hörde att de skulle ta upp två brudar på scen … då är det ju klart att vi måste bräcka dem. Vi ska ta upp tio Fan Heller-brudar på scen. – Till den här omgången kommer vi inte få hänga upp vår stora logga (en Fan Heller-variant av den gamla Van Halen-loggan komplett med blinkande lampor). Så vi måste ösa på med ännu mer grejer för att det ska bli show. Tanken är – det här borde jag kanske inte avslöja – att jag ska komma inflygandes på en lian med en bergsprängare på axeln, som Dave gör i ”Panama”-videon. Kanske är det det egna övermodet som är största hotet, senast Fan Heller ställde upp i Sweden Rock Tribute diskades de efter att ha dragit över speltiden med femton minuter. Men det är väl en bieffekt av att ha ägnat hela livet åt att närstudera David Lee Roth – det ultimata förkroppsligandet av amerikanskt skryt, skitsnack och självförtroende. En ny bana i Garvins verksamhet är att han föreläser om vikten av att följa sina drömmar, en form av rock’n’roll-predikan. – Folk trodde att jag flippat när jag sa att jag skulle vara David Lee Roth, precis som när jag gick runt och sa att jag skulle bygga en Batmobil och ingen trodde på mig. Men det är som att spela Shakespeare, man måste vara fanatisk för att det ska bli bra. Som när Jan Stenbeck byggde upp sitt imperium. – För mig handlar allt bara om att förverkliga drömmar. Många vågar inte för att de är rädda att bli utskrattade. Han berättar att nästa passion är att göra en nyinspelning av ”Cannonball run”, den gamla bilfilmen med Burt Reynolds och Roger Moore. Drömmen är att få med Ronny och Ragge i filmen men så tillägger han att ”inget är klart än, de kanske ber oss dra åt helvete”. Mest spektakulärt känns dock ett projekt han sparat lagom till pensionen. – Jag vill avsluta med att bygga en kopia av ”Nautilus”, ubåten från ”En världsomsegling under havet”. Jag har kollat runt lite och med dagens ubåtsteknik så borde det gå. Info Namn: Leif Garvin Ålder: 42 år Yrke: Musiker, föreläsare och bilbyggare Aktuell med: Frontar Fan Heller i lördagens semifinal av Sweden Rock Tribute. Dold talang: "Jag skulle göraMichael Bolton i 'Sikta mot stjärnorna'. Fast jag blev sjuk i sista stund och fick ställa in. Det är jag glad för i dag." Andra band i semifinalen: Defenders of the Faith (Judas Priest), Generation Swine (Mötley Crüe), The Soft Parade (The Doors), W2 (U2), The Troopers och Iron Maid'em (båda Iron Maiden).


”Smalare programutbud förfuskar public service”

Summary: Ny forskningsrapport i dag: SVT 1 och SVT 2 väljer bort delar av public service-uppdraget i den största bantningen av programutbudet på tio år.Programbredden i Sveriges Televisions två huvudkanaler har trendmässigt minskat de senare fem åren. Men det senaste programåret med Eva Hamilton som vd skedde den största förändringen någonsin under mätperioden på tio år. Drygt 15 programtyper försvann i SVT 1 och lika många i SVT 2, medan fem kom till i vardera kanalen. Ett mångsidigt programutbud har centralt värde för television i allmänhetens tjänst och är grunden för sändningstillståndet. Tittarna får vara beredda på ytterligare ommöbleringar till nya SVT-kanaler, konstaterar Kent Asp, professor i journalistik vid Göteborgs universitet.

Digitaliseringen är slutförd. Det innebär nya förutsättningar för Sveriges Television. SVT24, Kunskapskanalen och Barnkanalen är nu tillgängliga för hela landets befolkning och har därmed blivit ”riktiga” public servicekanaler. Vad betyder då de nya kanalerna för mångfalden i SVT:s programutbud? Och vad betyder de för SVT:s samlade programprofil? För första gången kan de här frågorna få ett svar. Det ges i Granskningsnämndens årsrapport för 2007 och som publiceras i dag. Undersökningarna genomförs vid JMG, Göteborgs universitet, och görs på uppdrag av Granskningsnämnden för radio och tv. De syftar till att långsiktigt beskriva hur utbudet utvecklas i svensk television och att ge underlag för slutsatser om Sveriges Televisions programutbud i sin helhet uppfyller de krav som ställs i deras sändningstillstånd. För en television i allmänhetens tjänst är ett mångsidigt programutbud ett centralt värde. Det avspeglas också i SVT:s sändningstillstånd där kravet på ett mångsidigt utbud, som tillgodoser de skiftande förutsättningar och intressen som finns hos landets befolkning, utgör en portalparagraf. De nya SVT-kanalerna innebär självfallet att mångfalden ökar i den meningen att tittarna har fått tillgång till ytterligare tre kanaler. Men innebär det också att mångfalden av program har ökat? Programbredden i SVT:s två huvudkanaler har trendmässigt minskat de senaste fem åren . Men den riktigt stora förändringen sker programåret 2007. Minskningen gäller både det informationsinriktade och det underhållningsinriktade utbudet. Det är den största förändringen som ägt rum ett enskilt år under de tio år som utbudet har undersökts – drygt 15 programtyper har ”försvunnit” i SVT 1, ungefär lika många i SVT 2, medan drygt fem har ”tillkommit” i respektive kanal. ”Minoritetsfaktaprogram” fanns exempelvis inte med i 2007 års programtablåer; i SVT 1 ”försvann” olika typer av gestaltande kulturprogram och faktaprogram och i SVT 2 olika typer av ungdomsprogram. Förändringarna går i riktning mot ett bredare SVT 1 och ett mer faktainriktat SVT 2, och berör en del programtyper som är viktiga för public serviceuppdraget. Samtidigt som bredden minskar i SVT 1 och SVT 2 ökar bredden mycket kraftigt i SVT24:s programutbud. Det framgår av den andra figuren som visar utvecklingen under de tre år (2005–2007) som SVT24 har undersökts på samma sätt som SVT 1 och SVT 2. Den ökade bredden gäller både det informationsinriktade och det underhållningsinriktade utbudet, men ökningen är mest markant när det gäller underhållningsutbudet – totalt har cirka 25 programtyper ”tillkommit” under 2007, medan cirka 10 ”försvunnit”. Den ökade bredden i SVT24:s programutbud hänger främst samman med att SVT24 förvandlats från en utpräglad nischkanal till en repriskanal som i allt högre grad kommit att återspegla det programutbud som erbjuds i SVT 1 och SVT 2. Och ju mer utpräglad SVT24 blir som repriskanal, desto mer kommer SVT24 att likna mångfaldsprofilen i huvudkanalerna. Den minskade mångfalden i SVT:s huvudkanaler hänger dock inte nödvändigtvis samman med att utbudet i SVT24 blivit bredare. Den minskande bredden kan ha andra orsaker (”krympande resurser”). Men resultatet väcker den principiellt viktiga frågan om en minskad bredd i en av SVT-familjens huvudkanaler kan vägas upp genom en ökad bredd i en publikmässigt svagare kanal. Granskningsnämndens undersökningar visar att det rått en decennielång balans mellan information och underhållning i Sveriges Television. Under 2007 bestod 51 procent av det sammanlagda utbudet i SVT 1 och SVT 2 av nyheter och fakta, och 49 procent av underhållning och sport. På bästa sändningstid var andelarna lika stora. Hur påverkas då denna balans av de nya kanalerna? SVT24:s utbud (cirka 17 tim/dag och därmed i sändningstid den största SVT-kanalen) var under 2007 till nästan tre fjärdedelar inriktat på nyheter och fakta och till en fjärdedel på underhållning och sport. Kunskapskanalen (cirka 5½ tim/dag), som SVT gör i samarbete med UR, var nästan uteslutande inriktat på faktaprogram (95 procent). Barnkanalen har ett mycket omfattande utbud (drygt 11 tim/dag), men i det fallet krävs en annan undersökningsteknik för att på ett meningsfullt sätt avgöra andelen informationsinriktat utbud. Läggs utbudet i SVT24 och Kunskapskanalen samman med utbudet i SVT 1 och SVT 2 ökar andelen nyheter och fakta mycket kraftigt. För SVT-familjen i sin helhet uppgår det informationsinriktade utbudet under åren 2005–2007 till i genomsnitt 65 procent. De nya familjemedlemmarna innebär sålunda en förstärkt informationsprofil. Men programåret 2007 innebär även i detta avseende stora förändringar. I SVT24 ökade det underhållningsinriktade utbudet med 80 procent (14 tim/vecka) samtidigt som det informationsinriktade utbudet minskade med 10 procent (10 tim/vecka). Även om faktautbudet i Kunskapskanalen ökade med cirka 4 tim/vecka innebär det för SVT-familjen i sin helhet att den informationsinriktade programprofilen kraftigt försvagades under 2007. De nya SVT-kanalerna har alltså ökat mångfalden och påtagligt förstärkt SVT:s informationsinriktade programprofil. Men förändringarna under 2007 har gått i motsatt riktning. Programmångfalden har minskat i SVT:s huvudkanaler och SVT24 har blivit mer inriktat på underhållning. Är detta en fingervisning om hur SVT:s utbud kommer att utvecklas åren framöver? Och innebär det i så fall att Sveriges Television fjärmar sig ifrån uppställda public service-ideal? Det är naturligtvis för tidigt att säga. I det digitala tv-landskapet måste SVT-ledningen agera framtidsinriktat och se till vad SVT-familjen i sin helhet kan bidra med för att uppfylla de krav som ställs på en television i allmänhetens tjänst. Möjligheten att nå uppställda ideal måste självfallet också ställas mot de ekonomiska förutsättningar som gäller för verksamheten. En skarpare kanalprofilering med en mindre bredd i programutbudet som följd är kanske ofrånkomligt i ett företag som, enligt vd-n, ”blöder”. Så tittarna får nog vara beredda på ytterligare ommöbleringar. Barnkanalen har inte lett till att det stora utbudet av barnprogram har minskat i SVT 1. Nu när Barnkanalen når alla ökar spelutrymmet för barnprogrammens placering vilket möjliggör för SVT 1 att återta den åtrådda platsen som ”Sveriges största tv-kanal”. Det innebär inte nödvändigtvis svikna public serviceideal. Ett bredare SVT 1 innebär att SVT 2 kan göras till en än mer utpräglad faktakanal, vilket möjliggör för UR att helt ta över Kunskapskanalen (den prioriteras uppenbart inte av SVT och UR står redan i dag för drygt hälften av utbudet). Det innebär inte heller nödvändigtvis svikna public service-ideal. Självfallet finns det gränser för en television i allmänhetens tjänst. Det nya tv-landskapet gör det därför än mer angeläget att följa hur programutbudet utvecklas i SVT-familjens olika kanaler och på så vis ge underlag för en diskussion om var gränserna bör gå – och när de överskrids. Kent Asp


"Smalare programutbud förfuskar public service"

Summary: Ny forskningsrapport i dag: SVT 1 och SVT 2 väljer bort delar av public service-uppdraget i den största bantningen av programutbudet på tio år. Programbredden i Sveriges Televisions två huvudkanaler har trendmässigt minskat de senare fem åren. Men det senaste programåret med Eva Hamilton som vd skedde den största förändringen någonsin under mätperioden på tio år. Drygt 15 programtyper försvann i SVT 1 och lika många i SVT 2, medan fem kom till i vardera kanalen. Ett mångsidigt programutbud har centralt värde för television i allmänhetens tjänst och är grunden för sändningstillståndet. Tittarna får vara beredda på ytterligare ommöbleringar till nya SVT-kanaler, konstaterar Kent Asp, professor i journalistik vid Göteborgs universitet.

Digitaliseringen är slutförd. Det innebär nya förutsättningar för Sveriges Television. SVT24, Kunskapskanalen och Barnkanalen är nu tillgängliga för hela landets befolkning och har därmed blivit "riktiga" public servicekanaler. Vad betyder då de nya kanalerna för mångfalden i SVT:s programutbud? Och vad betyder de för SVT:s samlade programprofil? För första gången kan de här frågorna få ett svar. Det ges i Granskningsnämndens årsrapport för 2007 och som publiceras i dag. Undersökningarna genomförs vid JMG, Göteborgs universitet, och görs på uppdrag av Granskningsnämnden för radio och tv. De syftar till att långsiktigt beskriva hur utbudet utvecklas i svensk television och att ge underlag för slutsatser om Sveriges Televisions programutbud i sin helhet uppfyller de krav som ställs i deras sändningstillstånd. För en television i allmänhetens tjänst är ett mångsidigt programutbud ett centralt värde. Det avspeglas också i SVT:s sändningstillstånd där kravet på ett mångsidigt utbud, som tillgodoser de skiftande förutsättningar och intressen som finns hos landets befolkning, utgör en portalparagraf. De nya SVT-kanalerna innebär självfallet att mångfalden ökar i den meningen att tittarna har fått tillgång till ytterligare tre kanaler. Men innebär det också att mångfalden av program har ökat? Programbredden i SVT:s två huvudkanaler har trendmässigt minskat de senaste fem åren . Men den riktigt stora förändringen sker programåret 2007. Minskningen gäller både det informationsinriktade och det underhållningsinriktade utbudet. Det är den största förändringen som ägt rum ett enskilt år under de tio år som utbudet har undersökts - drygt 15 programtyper har "försvunnit" i SVT 1, ungefär lika många i SVT 2, medan drygt fem har "tillkommit" i respektive kanal. "Minoritetsfaktaprogram" fanns exempelvis inte med i 2007 års programtablåer; i SVT 1 "försvann" olika typer av gestaltande kulturprogram och faktaprogram och i SVT 2 olika typer av ungdomsprogram. Förändringarna går i riktning mot ett bredare SVT 1 och ett mer faktainriktat SVT 2, och berör en del programtyper som är viktiga för public serviceuppdraget. Samtidigt som bredden minskar i SVT 1 och SVT 2 ökar bredden mycket kraftigt i SVT24:s programutbud. Det framgår av den andra figuren som visar utvecklingen under de tre år (2005-2007) som SVT24 har undersökts på samma sätt som SVT 1 och SVT 2. Den ökade bredden gäller både det informationsinriktade och det underhållningsinriktade utbudet, men ökningen är mest markant när det gäller underhållningsutbudet - totalt har cirka 25 programtyper "tillkommit" under 2007, medan cirka 10 "försvunnit". Den ökade bredden i SVT24:s programutbud hänger främst samman med att SVT24 förvandlats från en utpräglad nischkanal till en repriskanal som i allt högre grad kommit att återspegla det programutbud som erbjuds i SVT 1 och SVT 2. Och ju mer utpräglad SVT24 blir som repriskanal, desto mer kommer SVT24 att likna mångfaldsprofilen i huvudkanalerna. Den minskade mångfalden i SVT:s huvudkanaler hänger dock inte nödvändigtvis samman med att utbudet i SVT24 blivit bredare. Den minskande bredden kan ha andra orsaker ("krympande resurser"). Men resultatet väcker den principiellt viktiga frågan om en minskad bredd i en av SVT-familjens huvudkanaler kan vägas upp genom en ökad bredd i en publikmässigt svagare kanal. Granskningsnämndens undersökningar visar att det rått en decennielång balans mellan information och underhållning i Sveriges Television. Under 2007 bestod 51 procent av det sammanlagda utbudet i SVT 1 och SVT 2 av nyheter och fakta, och 49 procent av underhållning och sport. På bästa sändningstid var andelarna lika stora. Hur påverkas då denna balans av de nya kanalerna? SVT24:s utbud (cirka 17 tim/dag och därmed i sändningstid den största SVT-kanalen) var under 2007 till nästan tre fjärdedelar inriktat på nyheter och fakta och till en fjärdedel på underhållning och sport. Kunskapskanalen (cirka 5½ tim/dag), som SVT gör i samarbete med UR, var nästan uteslutande inriktat på faktaprogram (95 procent). Barnkanalen har ett mycket omfattande utbud (drygt 11 tim/dag), men i det fallet krävs en annan undersökningsteknik för att på ett meningsfullt sätt avgöra andelen informationsinriktat utbud. Läggs utbudet i SVT24 och Kunskapskanalen samman med utbudet i SVT 1 och SVT 2 ökar andelen nyheter och fakta mycket kraftigt. För SVT-familjen i sin helhet uppgår det informationsinriktade utbudet under åren 2005-2007 till i genomsnitt 65 procent. De nya familjemedlemmarna innebär sålunda en förstärkt informationsprofil. Men programåret 2007 innebär även i detta avseende stora förändringar. I SVT24 ökade det underhållningsinriktade utbudet med 80 procent (14 tim/vecka) samtidigt som det informationsinriktade utbudet minskade med 10 procent (10 tim/vecka). Även om faktautbudet i Kunskapskanalen ökade med cirka 4 tim/vecka innebär det för SVT-familjen i sin helhet att den informationsinriktade programprofilen kraftigt försvagades under 2007. De nya SVT-kanalerna har alltså ökat mångfalden och påtagligt förstärkt SVT:s informationsinriktade programprofil. Men förändringarna under 2007 har gått i motsatt riktning. Programmångfalden har minskat i SVT:s huvudkanaler och SVT24 har blivit mer inriktat på underhållning. Är detta en fingervisning om hur SVT:s utbud kommer att utvecklas åren framöver? Och innebär det i så fall att Sveriges Television fjärmar sig ifrån uppställda public service-ideal? Det är naturligtvis för tidigt att säga. I det digitala tv-landskapet måste SVT-ledningen agera framtidsinriktat och se till vad SVT-familjen i sin helhet kan bidra med för att uppfylla de krav som ställs på en television i allmänhetens tjänst. Möjligheten att nå uppställda ideal måste självfallet också ställas mot de ekonomiska förutsättningar som gäller för verksamheten. En skarpare kanalprofilering med en mindre bredd i programutbudet som följd är kanske ofrånkomligt i ett företag som, enligt vd-n, "blöder". Så tittarna får nog vara beredda på ytterligare ommöbleringar. Barnkanalen har inte lett till att det stora utbudet av barnprogram har minskat i SVT 1. Nu när Barnkanalen når alla ökar spelutrymmet för barnprogrammens placering vilket möjliggör för SVT 1 att återta den åtrådda platsen som "Sveriges största tv-kanal". Det innebär inte nödvändigtvis svikna public serviceideal. Ett bredare SVT 1 innebär att SVT 2 kan göras till en än mer utpräglad faktakanal, vilket möjliggör för UR att helt ta över Kunskapskanalen (den prioriteras uppenbart inte av SVT och UR står redan i dag för drygt hälften av utbudet). Det innebär inte heller nödvändigtvis svikna public service-ideal. Självfallet finns det gränser för en television i allmänhetens tjänst. Det nya tv-landskapet gör det därför än mer angeläget att följa hur programutbudet utvecklas i SVT-familjens olika kanaler och på så vis ge underlag för en diskussion om var gränserna bör gå - och när de överskrids. KENT ASP


Kosovo eller Europa

Summary: I dag är det val i Serbien. Ultranationalisterna har vind i seglen, men EU:s eftergifter i sista ögonblicket kan ha stärkt de demokratiska partierna.

I dag är det dags för ännu ett ”ödesval” i Serbien. Sedan Slobodan Milosevics fall för åtta år sedan har landets bräckliga demokrati varit konstant hotad av en ultranationalistisk minoritet. Men vid varje val hittills har de liberala och västvänliga krafterna till slut tagit hem spelet. Efter Kosovos självständighet har dock nationalisterna vind i seglen. Många förutspår en antivästlig och revanschistisk koalition mellan det radikala partiet under ledning av Tomislav Nikolic och den konservative premiärministern Vojislav Kostunicas parti. I de senaste opinionsundersökningarna har radikalerna drygt 30 procent av väljarna bakom sig och utgör för ögonblicket Serbiens största politiska parti, om än med bara några procentenheters försprång mot president Boris Tadics demokratiska parti. Kosovos självständighet är mer en utlösande orsak än den verkliga förklaringen till den politiska krisen i Serbien. I själva verket har Kosovo varit förlorat i närmare ett decennium, och någonstans i sina hjärtan vet serberna det. Däremot blev Kosovo en perfekt symbol för serbernas missnöje. I grunden vill Serbien ansluta sig till EU, det framgår av alla opinionsundersökningar. Men det är ingen lycklig romans. I många serbers ögon framstår EU som en bufflig uppvaktare, som än nonchalerar och hotar sin tillkommande, än överöser henne med plötsliga presenter när hon demonstrativt kastar ögon på andra tänkbara partier. I detta ligger naturligtvis en enorm serbisk överskattning av den egna attraktionskraften. Ur ett europeiskt perspektiv är det frestande att betrakta Serbien som en tämligen ankommen vara. Landet har aldrig gått till botten med sitt eget mörka förflutna, man har vägrat lämna ut krigsförbrytare och varit allmänt ovilligt att samarbeta på ett konstruktivt sätt kring en rad frågor, framför allt Kosovo. Ändå finns det skäl för EU att vara självkritiskt. Serbien är ett nyckelland på Balkan som hör hemma i den europeiska gemenskapen. Kosovo var ohjälpligt, men EU:s i övrigt förströdda politik gentemot Serbien har knappast hjälpt de demokratiska krafterna. Genom att ställa ovillkorliga krav på utlämnandet av krigsförbrytare och upprätthålla hårda visumregler som gjort det svårt för serber att resa i Europa har EU sannolikt spelat ultranationalisterna i händerna. Dessa krav visade sig dock inte vara mer principiella än att EU gjorde helt om för ett par veckor sedan och ingick ett samarbetsavtal med Serbien och lättade på visumkraven. Det är möjligt att detta var tillräckligt för att tippa balansen i rätt riktning. De sista opinionsundersökningarna visar att loppet är jämnt mellan demokrater och nationalister. Men en ultranationalistisk seger behöver inte betydda att Serbien försvinner över horisonten. Det kommer att bli komplicerade regeringsförhandlingar; ett nyval i höst är inte otänkbart. Därför måste EU utveckla en långsiktig strategi som är tydlig när det gäller fundamentala frågor som Kosovo men som strävar efter att upprätta så mycket utbyte och vardagssamarbete som möjligt. Ryckigheten och de plötsliga eftergifterna när nationalisterna börjar vifta med sin blodiga fana är kontraproduktiv. Den EU-positive väljaren i Serbien kan komma att dra den cyniska men felaktiga slutsatsen att ultranationalisterna skulle vara bättre på att förhandla med EU än de demokratiska partierna. DN


”Först var jag grinig när Anders friade”

Summary: Man ska få det bröllop man själv önskar, tycker Athena och Anders Erlandsson. Det var just ett sådant bröllop de fick i New York för ett år sedan.

Först funderade Athena Olander och Anders Erlandsson i flera år på det stora traditionella bröllopskalaset. Men med heltidsjobb och två små barn blev det aldrig av. Att vänta på att Agnes och Daniela skulle bli större gjorde att tiden gick – förlovningen i Rom låg trots allt fem år bakåt i tiden. – Nej, nu var det dags att damma av det här, ansåg Anders. Athena instämmer: – Man ska få det bröllop man själv önskar. Och så blev det, på dagen för ett år sedan. Anders föräldrar tog hand om barnen hemma i Örebro, en inte oäven bröllopspresent. De blivande makarna kunde fara till New York för att där bli förmälda i Svenskan kyrkan, utan de stora logistiska och praktiska bekymmer ett jättebröllop lätt innebär. Anders trodde att det skulle bli en snabb historia, snudd på ett borgerligt bröllop, men icke så: – De gjorde ett jättefint jobb. Musikval hade de ens tänkt på, men det var man i kyrkan noga med. – Anders sjöng ”Av längtan till dig” för mig till pianoackompanjemang (skriven av Åsa Jinder och insjungen av Cajsa Stina Åkerström). –Lyxen var att det bara var vi. Nervösa? –Nej, jag var tagen men kunde njuta av stunden, minns Athena, som hade aprikosfärgade rosor i brudbuketten. Vittnen var Athenas bror och svägerska, med sin yngste son, som kommit från Portland där de bor. Lämpligt, eftersom det var just svägerskan in spe som tussade ihop de tu från första början. Det tog några år innan hon lyckades. –Vi är nog inte så bra på att ragga, skrattar Athena. Efter vigseln stundade bröllopstårta i församlingshemmet, fotografering i Central Park, och middag på en italiensk restaurang med grönskande innergård i Chelsea. Att gifta sig är omtumlande; paret vet att de drack champagne, och tror att de inledde med carpaccio. The Library Hotel, på 42:a gatan där de nyvigda bodde, ligger intill New York Public Library, och varje våning pryds av böcker i olika ämnen. Athena och Anders hamnade på ”geografivåningen”, högt upp, vilket var meningen. –Men vi hann inte läsa några böcker, konstaterar Athena. Athena och Anders har tagit de stora stegen mot nya civilstånd utomlands. – Anders friade till mig i Rom. Men först var jag ganska grinig. Undra på. Hans planerade överraskning började nämligen inte så bra. Bagaget försenades, så det blev att hetsa runt på stan och köpa nya kläder. Portiern på lågbudgethotellet försa sa sig så att Athena trodde att de skulle stå utan hotell nästa dag. I själva verket var ett annat och långt bättre rum inbokat nästa dag, med takterrass och utsikt över Vatikanen, där Anders skulle fria. Frågar man Athena om Anders svarar hon att han ”är trygg i sig själv och väldigt mån om sin familj”. Anders föll för Athena för att ”hon är så öppen, social och varm och väldigt vacker”. Första bröllopsdagen infaller alltså denna pingstafton. Hur firas den? – Helt för oss själva, med delikatesser från Östermalmshallen, några bra filmer och barnen hos mormor. Vi har ganska olika filmsmak, så vi får se vad det blir. Agnes och Danielas farföräldrar fyller snart sjuttio. Då far tre generationer till en semesteranläggning på Cypern. – Och till hösten åker vi till New York igen, säger Anders: –Det finns ju all anledning att åka tillbaka. Per Mortensen per.mortensen@dn.se 08-738 11 36


"Låt spelverksamheten bekosta svensk kultur"

Summary: Kulturpolitiska talesmän för moderaterna vill att kultur och idrott finansieras på samma sätt: sponsring och spel kan skapa paradigmskifte i svensk kulturpolitik. Som led i en ny kulturpolitik vill vi låta nya svenska och utländska spelföretag bryta dagens monopol för Svenska Spel. Tanken är att införa en särskild avgift för spelverksamhet som används till ekonomiskt bidrag för kulturen. Vi vill också göra privat sponsring av kultur avdragsgill. Allmänna arvsfondens 300-400 miljoner kronor ska kunna ges till kulturella ändamål. Inom public service är det viktigt att Sveriges Radios särart värnas och att en sammanslagning med SVT förhindras. Att anlägga en dynamisk syn på kulturskapande ingår i den förnyelsepolitik som de fyra allianspartierna ska gå till val på 2010. Det skriver den moderata kulturkommittén, sex moderata riksdagsledamöter som i dag presenterar förslag till ny borgerlig kulturpolitik i riksdagen.

Nittiosju krav på en ny kulturpolitik - så formuleras ett moderat inspel till de tre statliga utredningar som för närvarande arbetar på kulturområdet, gällande kulturpolitiken, framtiden för public service samt privatradions villkor. Det sker i debattskriften Kulturen 3.0, som vi i den moderata kulturkommittén i dag presenterar i riksdagen. Skriftens tema är "mer pengar till kulturen, mer kultur för pengarna". Vi menar att kulturen alltför ofta framställs som en mottagare av bidrag och stöd. Alldeles för sällan betonas den egna livskraften och kulturskapandets väldiga potential. Det är dags för ett annat perspektiv, ett paradigmskifte i svensk kulturpolitik. Stat, regioner, landsting och kommuner är förvisso viktiga medaktörer på kulturområdet. I den goda ambitionen att finna mer resurser till kulturen och understryka dess dynamiska karaktär läggs mycket tid och kraft på att uppmärksamma och kritisera vad det offentliga gör, samtidigt som många röster i kulturdebatten bortser från resten av samhället. Men ansvaret för kulturen är delat. Enligt Kulturrådet finansieras mer än två tredjedelar av kulturutbudet genom privat kulturkonsumtion, cirka 45 miljarder kronor per år, medan staten och kommunerna står för runt 10 miljarder vardera (2005). Förlagsvärlden är ett gott exempel på det privata kulturkapitalets betydelse. I Sverige finns ett blygsamt statligt stöd till bokutgivning. Ändå beräknas branschen omsätta cirka sju miljarder kronor. I den senaste statistiken (2006) konstateras det året ha varit det bästa någonsin, mätt i sålda volymer. Därmed har rekordåret från 2003 slagits. Sammantaget handlade det om nästan 45 miljoner volymer under 2006. Flera andra konstformer, exempelvis biograffilmen, lever i en lika spännande skärningspunkt mellan kassa och konst. Nu gäller att uppdatera kulturpolitiken för att vid sidan av kulturmarknaderna utveckla det svenska kulturskapandets fulla potential. Sponsring, Svenska Spel och Allmänna arvsfonden kan enligt vår mening vara nya kanaler för mer pengar till kulturpolitiken. En växande källa till finansiering är företags sponsring av kultur, som kan utgöra ett viktigt komplement till andra finansieringsformer. Företags intresse utgör, i likhet med enskildas donationer och mecenatskap, ett engagemang för kulturen som staten ska uppmuntra. I dag är det naturligt att företag genom sponsring aktivt stöder svenskt idrottsliv. Samma möjligheter borde även finnas inom kultursektorn. Det förutsätter att kultursponsring accepteras som avdragsgill marknadsföring. Lagtexten ska tydligare än i dag ange vad som är godkända kostnader. Genom en ny spelpolitik, bort från dagens monopol för Svenska Spel till en licensiering av fler företag, inhemska som utländska, kan en särskild avgift för spelverksamhet införas som finansierar inte bara idrott utan även kultur. Så kan stiftelsen Framtidens kultur, nu under avveckling, få en efterträdare i en ny kulturfond. Därutöver borde Allmänna arvsfondens utdelning på 300-400 miljoner kronor om året i högre grad kunna ges till kulturella ändamål för barn, ungdom och funktionshindrade. Förutsättningarna för ett särskilt kulturlotteri bör också undersökas. Utsikterna för tillväxt i kultursektorn är goda i Sverige. Inom EU utgör kulturen med sex miljoner anställda och 2,6 procent av BNP en mångmiljardindustri som växer snabbare än ekonomin i övrigt. Storbritannien är en förebild i synen på den kreativa sektorns betydelse. Enligt en nyligen publicerad studie, "Creative Britain. New talents for the new economy", omfattar den brittiska upplevelseindustrin 7,3 procent av ekonomin (60 miljarder pund) och två miljoner jobb. Mot den bakgrunden är det en lika viktig kultur- som näringsfråga att säkra upphovsrätten och göra det möjligt för kulturskaparna att njuta frukterna av sitt arbete. Det kulturpolitiska ansvaret gäller inte endast att bevara och samla utan också att skapa förutsättningar för det nya och experimentella. Det gäller att finna uttryck och tonfall för varje tid samtidigt som en del av det värdefulla lever vidare och kan tolkas i nya sammanhang. Shakespeare är relevant sida vid sida med modern dans. Men vad som är livskraftigt över tid i kulturskapandet avgörs inte av oss politiker utan i samspelet mellan de fria utövarna och dem som tar del av upplevelserna. Några fler exempel på ställningstaganden för den framtida kulturpolitiken: De statliga inkomstgarantierna för författare och konstnärer har en viktig funktion, men bör göras tidsbegränsade i takt med att nya beviljas. Mandatperioderna i anslagsbeviljande instanser kan med fördel kortas för att öka omsättningen av beslutsfattare. Invalsprocesserna ska präglas av öppenhet. En erfarenhet av den infekterade debatt som fördes om fortsatt stöd till tidskriften Mana var just behovet av insyn. Såväl litteratur- som tidskriftsstödet ska präglas av genremässig och politisk balans. I dag är det svårt att veta vad annat än personligt tyckande som ligger till grund för fördelningen av olika bidrag. Boklån ska vara avgiftsfria. Tillkommande utbud i biblioteken, till exempel film och dataspel, kan av konkurrensskäl avgiftsfinansieras och öka de samlade resurserna. På medieområdet är det viktigt att radions särart som medium värnas. SVT, SR och UR ska ha frihet till ökad administrativ bolagssamverkan, men en sammanslagning är enligt vår mening inte aktuell. Den redaktionella mångfalden får inte minska. Den privata lokalradions villkor måste förbättras så att programverksamheten ges ökade resurser. En privat riksradiokanal behövs som konkurrent till Sveriges Radio, på samma sätt som på tv-sidan där ett privat public service-utbud i ökad utsträckning konkurrerar med Sveriges Television. En ny filmutredning bör undersöka möjligheterna att omvandla dagens efterhandsstöd till ett tydligare matchningsstöd som står i proportion till producenternas egna insatser, kombinerat med en kvalitetspott. Vår skrift Kulturen 3.0 utgår från att en dynamisk syn på kulturskapandet är en viktig del av den förnyelsepolitik som vi fyra allianspartier ska gå till val på 2010. Det finns mycket kvar att göra i kultur-Sverige. En viktig uppgift är att skapa förutsättningar för mer pengar till kulturen och mer kultur för pengarna. CECILIA MAGNUSSON ANNE MARIE BRODÉN MATS JOHANSSON HANS WALLMARK OLOF LAVESSON GÖRAN MONTAN


Katten behöver oss mer än vi tror

Summary: Katter som är otrygga eller ofta lämnas ensamma kan reagera med att klösa sönder möbler och kissa ner mattes favoritfåtölj. Men 100.000 katter i Sverige har inte ens något hem...

Fem veckogamla kattungar ligger tätt tryckta intill varandra i den djupa korgen. Deras mamma dog på väg till djursjukhuset bara ett dygn efter att ungarna fötts. Hon var en undernärd hittekatt i dålig kondition. - De hann i alla fall få råmjölken med hennes skyddande antikroppar, säger Ingabritt Junebjörk. Hon och hennes familj har varit jourhem till flera katter som tagits om hand av föreningen Samvetet i Uppsala. - Men vi har bara haft så här små ungar en gång tidigare och då var det under ett dygn. Det här är ett heltidsjobb, så vi får gå i skift. När ungarna är så här små kan de inte kissa och bajsa utan att mamman stimulerar deras nerver genom att slicka dem. - Vi får tvätta dem så att de fungerar men efter hand börjar de slicka varandra. Sju gånger per dygn får ungarna modersmjölksersättning. De har en värmedyna i korgen och en filt över så att de inte blir störda. De ska avmaskas när de är tre veckor och vaccineras två gånger mot kattpest och kattsnuva. - Vid andra vaccinationstillfället chipmärks de också. Förra året drev Djurskyddet en kampanj för att det ska bli lag på att man måste registrera och märka sin katt. Trots över 100.000 namnunderskrifter - en av de tio största namninsamlingarna i Sverige genom tiderna - är regeringen fortsatt kallsinnig både till lagförslaget i sig och till att utreda det. Kerstin Malm, styrelsemedlem i den ideella föreningen Djurskyddet Sverige, är kritisk: - Lösspringande katter är kanske ett av de största djurskyddsproblemen som vi har. De far verkligen illa. De svälter, får parasiter, fryser ihjäl och skadar sig. Det är ett enormt ideellt arbete att ta hand om dem och placera ut dem i jourhem och hos nya ägare, säger hon. Man räknar med att det finns 100.000 förvildade katter som ofta lever i kattkolonier där sjukdomar sprids. En övergiven honkatt kan föda upp emot 120 ungar under sin livstid så problemet växer okont-rollerat. Men det är inte bara lösa katter som far illa. Många väljer att skaffa katt för att de vill ha ett självständigt djur - på gott och ont. I extrema fall inbillar sig ägaren att katten är ett vilddjur som klarar sig själv. Verklighetens katter har dock föga gemensamt med de "coola" katterna i Disneyklassikern "Aristocats" som går i spinn av livet på luffen. - Många tror att de kan ha katt när de inte kan ha hund av praktiska skäl. Men katter är betydligt mer krävande än folk i allmänhet räknar med, säger Kerstin Malm. - Om de är fler kan de ha utbyte av varandra men det är ett misstag att tro att de inte har behov av aktiviteter. Understimulerade katter får massor av problem. De klöser sönder inredningen och kan vara väldigt ambivalenta när man kelar med dem. Då slår de om blixtsnabbt från spinnande till att bita den hand som smeker dem. Katter kan liksom hundar bli stressade av husses och mattes statusjakt och tävlingshets, men Kers-tin Malm har sett en viktig skillnad mellan hund- och kattägare. - Hundar går att kontrollera och dressera men katt skaffar man knappast för att känna att man har makt, att man kan få ett djur att lyda ens minsta vink, säger hon. Behovet av att binda en annan levande varelse till sig, kan däremot vara ett motiv för både hund- och kattägare. Ett sätt att uppnå ett symbiotiskt förhållande till katten är att ta den för tidigt från mamman. På internet ser man inte sällan både köpare och säljare som annonserar om ungar som bara är några veckor gamla. Men enligt de nya reglerna för katter och hundar som började gälla den 1 maj ska kattungen få vara kvar hos mamman tills de är minst tolv veckor gamla. - Annars missar den socialisationen, det vill säga den process som gör en kattunge till en katt. Då blir den ofta otrygg och onaturligt bunden till ägaren. Ett tecken på att ungen tagits för tidigt från kullen är att den snuttar och tuggar på allt, säger Kerstin Malm. Otrygga katter kan bli apatiska och tappa både matlusten och leklusten. En del reagerar med att kissa på alla ställen utom i katt- lådan. - Samma kattägare som vill ha det här beroendet hos katten kan bli rasande för att den plötsligt inte är rumsren. Men då vet de inte att katten kissar i mattes älsklingsfåtölj för att den saknar henne. Att blanda sin doft med mattes doft är kattens sätt att trösta sig. På Stockholms katthem får personalen ta hand om katter som ofta haft traumatiska upplevelser och "klättrar på väggarna" och är livrädda för människor. Ett nytt knep för att få kontakt med stressade katter är doftämnen på burk. Sprejen innehåller en syntetisk variant av de feromoner som katter utsöndrar när de är harmoniska. Marica Bergman som jobbar på katthemmet har använt feromoner både i jobbet och hemma. - Vi brukar spreja feromoner på handen när vi ska hälsa på stressade katter. Vi använder också sprejen när vi tvingas sätta katter i karantän för att de inte ska smitta andra på hemmet, berättar hon. Men när personalen vid katthemmet ska hämta in vilda katter som bor i kattkolonier utomhus, hjälper inga feromoner i världen. - Då funkar det bäst med makrill eller grillad kyckling, säger Marica Bergman och skrattar. Även katter som normalt är problemfria kan bli sjövilda eller panikslagna om ägaren flyttar eller om de ska transporteras i bur. Den typ av feromongivare som Marica Bergman har använt hemma apteras i eluttag och sprider doftämnena i hela bostaden. - När jag var tvungen att flytta från hus till en liten lägenhet med mina tre katter blev de väldigt oroliga. En av dem började kissa i sängen och soffan och på mattan. De coolade ner sig direkt när de fick feromoner. När givaren tog slut efter en månad började den minsta kissa igen men så fort jag satte in en ny så slutade han, säger Marica Bergman. Även för hundar finns lugnande feromoner men där är experterna inte lika ense om hur effektiva de är. Hundar som har ångest och svåra beteendestörningar medicineras numera ofta med psykofarmaka. - Men sådana läkemedel ska ju bara vara en hjälp för att nå fram till djuret och göra det mottagligt för träning. Livslång behandling med psykofarmaka är inget alternativ med tanke på biverkningarna. Ägaren måste vara beredd att investera tid i sin hund om den ska kunna rehabiliteras, säger Kerstin Malm.


Amerikansk splittring

Summary: Den utdragna kampen mellan Obama och Clinton har lett till att de tidigare så splittrade republikanerna nu upplever sig som enade.

George W Bushs presidenttid har inte varit välgörande för republikanerna. Alla tongivande delar av partiet har vädrat missnöje. De som värnar om låga skatter och liten statlig inblandning har med fasa sett hur utgifterna skenat och byråkratin växt. De religiösa och moralkonservativa är besvikna över att Bushs fina ord inte omsatts i praktisk handling, och det utrikespolitiska etablissemanget har lidit alla tänkbara kval under Bushadministrationens framfart på världsscenen. Det borde således har varit bäddat för en demokratisk seger i presidentvalet i november – ett splittrat parti, där viktiga grupper rent av skulle kunna välja soffan framför vallokalen – var ingen skräckinjagande motståndare. Men under resans gång har något hänt, och detta något kan i stor utsträckning sägas vara den utdragna kampen mellan Barack Obama och Hillary Clinton. Visst kan man hävda att demokraterna haft en del att vinna på att nomineringen inte var klar på ett tidigt stadium. Tvekampen har skapat intresse, antalet registrerade demokrater slår rekord i flera delstater och kandidaterna har tvingats bygga upp gräsrotsorganisationer runt om i landet. Allt detta kan vara en fördel för den som till sist utses till kandidat, men nog skulle partiet ha allt att vinna på att primärvalsstriden tog slut. Få demokrater kan därför ha blivit glada över den opinionsmätning som publicerades i New York Times häromdagen och som visade att Obama börjar få problem. Av de demokrater som tillfrågades svarade 56 procent att de trodde att Obama skulle bli partiets kandidat – en månad tidigare var siffran 69 procent. För en månad sedan ansåg 56 procent att Obama hade störst chans att besegra republikanen John McCain – i dag är det 48 procent som anser det. Alltför stora växlar ska i och för sig inte dras av dessa siffror. Det lär med största sannolikhet bli Obama som utses, inte minst beroende på att allt fler så kallade superdelegater stöder honom. Hillary Clintons möjligheter att hinna i kapp är minimala. Men undersökningen visar att den långa valrörelsen varit problematisk för den unge senatorn från Illinois. Han har plågats av sina nära band med den kontroversielle pastorn Jeremiah Wright, han har trampat i klaveret med sina uttalanden om att vita arbetarklassväljare är ”bittra”, han har haft svårt att vinna i de verkligt viktiga delstaterna och han har, trots ett långvarigt övertag, inte lyckats knyta åt säcken och få Hillary Clinton att erkänna sig besegrad. Kanske kan ett avslut komma redan om några dagar när Indiana har primärval, men det mesta tyder på att kampen mellan de demokratiska kandidaterna pågår ett bra tag till. Och i takt med att Obama och Clinton fortsätter att utväxla rallarsvingar förändras partiernas syn på sig själva. I dag är det inte republikanerna som är splittrade, det är demokraterna – hela 56 procent av demokraterna upplever att partiet är oenigt. Bland de tidigare så skadskjutna republikanerna anser däremot 60 procent att de står enade. Vem som enat dem? Ja, inte är det i första hand John McCain. DN


”Regeringen blundar för folkets syn på familjen”

Summary: Alf Svensson kräver handlingsplan för att rädda mamma-pappa-barn-familjen: Nio av tio svenskar anser att barn har rätt att växa upp i en naturlig familj.Regeringen måste börja lyssna till folket när det gäller familjepolitiken. En ny Sifo-undersökning visar att 87 procent anser det vara en grundläggande rättighet för ett barn att få växa upp i en naturlig familj, med en mamma och en pappa. Andra studier visar att skilsmässor och separationer leder till ojämställdhet och barnfattigdom. Därför måste regeringen nu agera för att rädda kärnfamiljen. Låt alla politiska beslut granskas utifrån hur de påverkar familjerna. Upprätta dessutom en handlingsplan för att stärka äktenskapet. Så agerar en regering som vill föra en modern familjepolitik, skriver förre kd-ledaren Alf Svensson tillsammans med partikollegan och riksdagsledamoten Mikael Oscarsson.

Få begrepp verkar vara så, om inte förhatliga, så i varje fall gruvligt nedvärderade i det svenska opinionsetablissemanget som begreppet – företeelsen – ”kärnfamilj”. Men denna familjeform, som i FN-deklarationen beskrivs som den ”naturliga” familjen och ibland lite mångordigt kallas mamma-pappa-barn-familjen, har verkligt stöd ute bland svenska folket. Trots ideologiskt betingade attacker och ständigt nedsättande formuleringar – som att kärnfamiljen skulle vara om inte död, så i varje fall hopplöst gammalmodig – lever i dag mer än 70 procent av alla barn i Sverige i denna typ av familj. Det är oförsvarligt, menar vi, att krossa familjen som ideal. Barn har rätt till sin naturliga närmiljö. En nyligen genomförd Sifo-undersökning visar nu att inte mindre än 87 procent av svenska folket anser att barn har en grundläggande rättighet att så långt det är möjligt växa upp med sina två biologiska föräldrar. 8 procent tar inte ställning och endast 5 procent ser inte denna form av uppväxt som en grundläggande rättighet. Det är siffror som borde stämma regering och riksdag till eftertanke. Vi argumenterar inte för ”Sörgården”. Vi vet att närmare 50 000 barn får uppleva att föräldrarna går skilda vägar årligen. Vi vet också att detta kan vara oundvikligt. Men kriser och kollisioner, oförmåga att av någon eller några anledningar dra åt samma håll, ska väl i all rimlighets namn inte upphöjas till ideal. Tvärtom borde samhället satsa på att stärka människors förmåga på detta område, så att de praktiskt kan leva upp till det 9 av 10 ser som en barnens rättighet. Det är välkommet att regeringen satsar på att stärka kunskaperna om hur man får en väl fungerande privatekonomi. Regeringens skattesänkningar – jobbskatteavdraget – stärker givetvis medborgares handlingsutrymme. Men välfärd och välbefinnande kräver mer än krasst ekonomiska reformer. Pengar i sig garanterar inte lycka. Faktum är, vilket ofta omvittnas, att det är i familjelivet, i den nära naturliga miljön, som vi människor i regel finner lycka. Varför inte också medverka till att medborgare får ett tryggare och om möjligt bättre fungerande familjeliv? I slutet av februari besökte statsminister Fredrik Reinfeldt den engelske premiärministern och Labourledaren Gordon Brown. Vår förhoppning är att han – förutom att samtala om den viktiga klimatfrågan – också ställde någon fråga om Labours satsning på äktenskap och familj. Labourregeringen har insett att nästan allt en regering beslutar om har inverkan på familjerna. Regeringsbeslut kan främja, försumma eller till och med förstöra för familjer. Därför måste alla beslut den brittiska regeringen tar numera konsekvensbeskrivas utifrån hur familjerna påverkas. I vårt land är det i dag så gott som självklart att syssla med analyser av hur beslut påverkar yttre miljö och jämställdhet. Det borde vara lika självklart att utröna hur människors närmiljö och inre miljö – familjesituationen – påverkas. Labourregeringen har tydligt uttalat att den vill ”stärka den äktenskapliga institutionen och hjälpa till så att fler äktenskap lyckas”. Den säger också: ”Visserligen finns det i dag många ensamstående föräldrar som uppfostrar sina barn minst lika framgångsrikt som någon fullständig familj. Men äktenskapet är ändå den säkraste grunden för barns uppväxt och den samlevnadsform som majoriteten av befolkningen väljer.” Tory har tydligen känt sig nödgade att tala samma språk, vilket de visar i sitt program ”Breakthrough Britain”. Rapporten pekar på hur risken att föräldrar som inte har ingått äktenskap genomgår separation är vida större än för gifta föräldrar. Skilsmässor och separationer leder i sin tur till ojämställdhet och barnfattigdom – och en rad andra sociala problem – varför Harry Benson, direktor för Bristol Community Family Trust som arbetat fram rapporten, säger: ”Varje regering som vill minska fattigdom och ojämlikhet för både barn och vuxna måste arbeta med äktenskapsfrågan och vad det är som får äktenskap att fungera bättre än dess alternativ.” Rapporten visar att äktenskap mellan mamma och pappa erbjuder den bästa miljön för barn att växa upp i och ger störst chans till stabila familjerelationer. Sverige skulle behöva motsvarande tänkesätt. För att nå dit måste riksdag och regering tillsammans med berörda myndigheter aktivt verka för att främja äktenskapet och familjen som institutioner. Inledningsvis behöver två synsätt främjas: • Alla politikområden ska genomsyras av ett familjeperspektiv. Alla politiska beslut ska konsekvensbeskrivas utifrån hur familjerna påverkas. • En handlingsplan ska upprättas för att stärka äktenskap och familjer. Det handlar både om att verka för positiva attityder till barn, barnafödande, äktenskap och familjebildning, och att konkret erbjuda till exempel föräldra- och äktenskapskurser och rådgivning. Vårdnadsbidraget är ett exempel på hur makt nu flyttas över till familjerna. Ökad valfrihet ges för att forma det egna familjelivet. Reformens syfte är att skapa förutsättningar för föräldrar att få mer tid med barnen. Vårdnadsbidraget är en del i en nödvändig frihetsreform som återför beslutsrätt till föräldrar och familjer. Låt oss nu se att regeringen i god tid före valet 2010 tar nästa steg och visar att den står för en ny, modern familjepolitik i linje med de ovan beskrivna tankarna. Sverige behöver en renässans för äktenskap och familj. Alf Svensson Mikael Oscarsson


"Regeringen blundar för folkets syn på familjen"

Summary: Alf Svensson kräver handlingsplan för att rädda mamma-pappa-barn-familjen: Nio av tio svenskar anser att barn har rätt att växa upp i en naturlig familj. Regeringen måste börja lyssna till folket när det gäller familjepolitiken. En ny Sifo-undersökning visar att 87 procent anser det vara en grundläggande rättighet för ett barn att få växa upp i en naturlig familj, med en mamma och en pappa. Andra studier visar att skilsmässor och separationer leder till ojämställdhet och barnfattigdom. Därför måste regeringen nu agera för att rädda kärnfamiljen. Låt alla politiska beslut granskas utifrån hur de påverkar familjerna. Upprätta dessutom en handlingsplan för att stärka äktenskapet. Så agerar en regering som vill föra en modern familjepolitik, skriver förre kd-ledaren Alf Svensson tillsammans med partikollegan och riksdagsledamoten Mikael Oscarsson.

Få begrepp verkar vara så, om inte förhatliga, så i varje fall gruvligt nedvärderade i det svenska opinionsetablissemanget som begreppet - företeelsen - "kärnfamilj". Men denna familjeform, som i FN-deklarationen beskrivs som den "naturliga" familjen och ibland lite mångordigt kallas mamma-pappa-barn-familjen, har verkligt stöd ute bland svenska folket. Trots ideologiskt betingade attacker och ständigt nedsättande formuleringar - som att kärnfamiljen skulle vara om inte död, så i varje fall hopplöst gammalmodig - lever i dag mer än 70 procent av alla barn i Sverige i denna typ av familj. Det är oförsvarligt, menar vi, att krossa familjen som ideal. Barn har rätt till sin naturliga närmiljö. En nyligen genomförd Sifo-undersökning visar nu att inte mindre än 87 procent av svenska folket anser att barn har en grundläggande rättighet att så långt det är möjligt växa upp med sina två biologiska föräldrar. 8 procent tar inte ställning och endast 5 procent ser inte denna form av uppväxt som en grundläggande rättighet. Det är siffror som borde stämma regering och riksdag till eftertanke. Vi argumenterar inte för "Sörgården". Vi vet att närmare 50.000 barn får uppleva att föräldrarna går skilda vägar årligen. Vi vet också att detta kan vara oundvikligt. Men kriser och kollisioner, oförmåga att av någon eller några anledningar dra åt samma håll, ska väl i all rimlighets namn inte upphöjas till ideal. Tvärtom borde samhället satsa på att stärka människors förmåga på detta område, så att de praktiskt kan leva upp till det 9 av 10 ser som en barnens rättighet. Det är välkommet att regeringen satsar på att stärka kunskaperna om hur man får en väl fungerande privatekonomi. Regeringens skattesänkningar - jobbskatteavdraget - stärker givetvis medborgares handlingsutrymme. Men välfärd och välbefinnande kräver mer än krasst ekonomiska reformer. Pengar i sig garanterar inte lycka. Faktum är, vilket ofta omvittnas, att det är i familjelivet, i den nära naturliga miljön, som vi människor i regel finner lycka. Varför inte också medverka till att medborgare får ett tryggare och om möjligt bättre fungerande familjeliv? I slutet av februari besökte statsminister Fredrik Reinfeldt den engelske premiärministern och Labourledaren Gordon Brown. Vår förhoppning är att han - förutom att samtala om den viktiga klimatfrågan - också ställde någon fråga om Labours satsning på äktenskap och familj. Labourregeringen har insett att nästan allt en regering beslutar om har inverkan på familjerna. Regeringsbeslut kan främja, försumma eller till och med förstöra för familjer. Därför måste alla beslut den brittiska regeringen tar numera konsekvensbeskrivas utifrån hur familjerna påverkas. I vårt land är det i dag så gott som självklart att syssla med analyser av hur beslut påverkar yttre miljö och jämställdhet. Det borde vara lika självklart att utröna hur människors närmiljö och inre miljö - familjesituationen - påverkas. Labourregeringen har tydligt uttalat att den vill "stärka den äktenskapliga institutionen och hjälpa till så att fler äktenskap lyckas". Den säger också: "Visserligen finns det i dag många ensamstående föräldrar som uppfostrar sina barn minst lika framgångsrikt som någon fullständig familj. Men äktenskapet är ändå den säkraste grunden för barns uppväxt och den samlevnadsform som majoriteten av befolkningen väljer." Tory har tydligen känt sig nödgade att tala samma språk, vilket de visar i sitt program "Breakthrough Britain". Rapporten pekar på hur risken att föräldrar som inte har ingått äktenskap genomgår separation är vida större än för gifta föräldrar. Skilsmässor och separationer leder i sin tur till ojämställdhet och barnfattigdom - och en rad andra sociala problem - varför Harry Benson, direktor för Bristol Community Family Trust som arbetat fram rapporten, säger: "Varje regering som vill minska fattigdom och ojämlikhet för både barn och vuxna måste arbeta med äktenskapsfrågan och vad det är som får äktenskap att fungera bättre än dess alternativ." Rapporten visar att äktenskap mellan mamma och pappa erbjuder den bästa miljön för barn att växa upp i och ger störst chans till stabila familjerelationer. Sverige skulle behöva motsvarande tänkesätt. För att nå dit måste riksdag och regering tillsammans med berörda myndigheter aktivt verka för att främja äktenskapet och familjen som institutioner. Inledningsvis behöver två synsätt främjas: Alla politikområden ska genomsyras av ett familjeperspektiv. Alla politiska beslut ska konsekvensbeskrivas utifrån hur familjerna påverkas. En handlingsplan ska upprättas för att stärka äktenskap och familjer. Det handlar både om att verka för positiva attityder till barn, barnafödande, äktenskap och familjebildning, och att konkret erbjuda till exempel föräldra- och äktenskapskurser och rådgivning. Vårdnadsbidraget är ett exempel på hur makt nu flyttas över till familjerna. Ökad valfrihet ges för att forma det egna familjelivet. Reformens syfte är att skapa förutsättningar för föräldrar att få mer tid med barnen. Vårdnadsbidraget är en del i en nödvändig frihetsreform som återför beslutsrätt till föräldrar och familjer. Låt oss nu se att regeringen i god tid före valet 2010 tar nästa steg och visar att den står för en ny, modern familjepolitik i linje med de ovan beskrivna tankarna. Sverige behöver en renässans för äktenskap och familj. alf svensson mikael oscarsson


”Våld och trakasserier drabbar många lärare”

Summary: Ny stor undersökning: Mer än var tionde lärare trakasseras i skolan och var tjugonde har utsatts för våld.Nya siffror visar att 4,8 procent av lärarna i grundskolan, gymnasieskolan och inom vuxenutbildningen utsätts för våld i skolan. Hot om fysiskt våld har drabbat 6 procent och hela 12,7 procent trakasseras. Av dem som utsatts för fysiskt våld uppger dessutom nästan hälften att det skett vid upprepade tillfällen. Hela 45 procent av lärarna menar att våldet och hoten ökat i skolorna. Ändå är polisanmälningar ovanliga. En lärare blev slagen med en trädgren. En annan mordhotades inför betygssättningen. Nästan var femte lärare känner obehag inför att gå till sitt jobb. Situationen är oacceptabel, menar ordföranden i Lärarnas riksförbund Metta Fjelkner.

Resultatet av vår senaste arbetsmiljöundersökning är i stora delar nedslående. I år har vi helt inriktat oss på att undersöka förekomsten av hot och våld i skolan. Resultatet visar att arbetssituationen är oacceptabel för enskilda lärare. 1 483 lärare i grundskolan, gymnasieskolan och inom vuxenutbildningen deltog i undersökningen. Svaren ger en tydlig bild av omfattningen av hot, våld och andra trakasserier kopplade till lärares tjänsteutövning. De ger också besked om hur dessa tar sig uttryck samt hur det inträffade tas om hand på arbetsplatsen. Vår undersökning visar att nästan en av tjugo lärare, 4,8 procent, utsätts för fysiskt våld kopplat till tjänsteutövningen, 6 procent för hot om fysiskt våld och 12,7 procent för andra trakasserier. Av dem som utsatts för fysiskt våld uppger nästan hälften, 43,2 procent, att det skett vid upprepade tillfällen. Det inträffade polisanmäldes dock i mindre än vart tionde fall. Och inte i något fall känner läraren till att anmälan gjordes till Arbetsmiljöverket, vilket är anmärkningsvärt. Vi kan också se att nya ”verktyg” används, som internet och mobilkamera. En av tjugo lärare har någon gång under den senaste tolvmånadersperioden själv trakasserats med koppling till sin tjänsteutövning genom att ha filmats med mobilkamera. Var fjärde lärare säger att de vet att någon kollega utsatts genom den nya tekniken. Här kan man anta att mörkertalet är mycket stort. Liknande undersökningar från Storbritannien uppger att 45 procent av lärarna har trakasserats genom e-post, 15 procent har fått hotfulla texter och 10 procent av lärarna har upprörts av texter om dem själva som finns på hemsidor på internet. I vår undersökning säger närmare hälften av lärarna, 45,2 procent, att förekoms-ten av fysiskt våld, hot om fysiskt våld och andra trakasserier har ökat i skolan. Vi ser också att 82,5 procent av de svarande lärarna går till sitt arbete utan känslor av obehag inför risken att utsättas för någon form av övergrepp. Men att samtidigt nästan var femte lärare oroas över att gå till sitt arbete på grund av våld och hot om våld är i sig ett allvarligt arbetsmiljöproblem och något som måste åtgärdas. Lärare på högstadiet och gymnasiet har mellan 4,5 och 5,5 års högskolestudier bakom sig. Det är orimligt att de ska möta en arbetssituation som vår rapport beskriver. Lärarnas riksförbund visade 2002 att cirka 32 000 lärare lämnat skolan och valt andra yrken. Då visade vi också att det fanns två krav dessa hade för att komma tillbaka. Ett var lönen, men det andra var arbetssituationen. Vår undersökning visar tyvärr att de inte kan lockas tillbaka av en förbättrad arbetsmiljö! Lärarnas riksförbund har tidigare i år presenterat rapporten ”Vem blir vad – och varför?”. Där slår vi fast att många unga som läser på exempelvis juristlinjen och läkarlinjen valt bort lärarjobb på gymnasiet just på grund av villkoren. De anför främst löneskäl. Man får förmoda att de inte känner till den oroande verklighet som vi presenterar i dag. Allt detta är oförenligt med det kunskapsuppdrag som riktas till skolan. Förekomsten av hot, våld och andra trakasserier är ytterst försvårande omständigheter för den enskilde läraren, vars uppdrag är att anpassa sin undervisning till varje elevs förutsättningar och behov och för den enskilde eleven, som vill lyckas med sin utbildning. Den som hotar eller utövar våld är i de flesta fall en elev. Det förekommer också att föräldrar eller syskon hotar eller trakasserar lärare, till exempel i samband med betygsättning. Till allra största delen sker övergreppen i skolan, i klassrummet eller till exempel i samband med rastvakt och utvecklingssamtal. Men det händer också att lärarens familj blir hotad eller att lärarens privata egendom skadas. Lärarnas riksförbund är väl medvetet om att det finns elever som mobbas och ibland anmäler lärare som den som mobbar. Låt oss slå fast att det är oförenligt med läraruppdraget att mobba elever. Lika oförenligt är det att arbeta som lärare och bli hotad eller utsatt för våld. Enbart en bråkdel av de händelser som inträffar polisanmäls eller anmäls till Arbetsmiljöverket. Allt för många av de drabbade lärarna bedömer att de skulle ha behövt mer adekvat hjälp och stöd av arbetsgivaren. Situationen är i alla avseenden oacceptabel. Låt mig återge några svar som beskriver hur våldet och hoten tar sig uttryck: ”En elev kom utan förvarning emot mig i korridoren och slog till mig med en trädgren.” ”En elev hotade att döda mig om jag inte satte betyget MVG.” ”När jag stoppat mopedåkning på skol-gården fick jag spikar i mina bildäck.” Lärarnas riksförbund tar lärarnas berättelser från sin skolvardag på stort allvar. Lärarnas egna beskrivningar återspeglar förhållanden som inte ska förekomma i svensk skola eller på andra svenska arbetsplatser. Ingen som har ett yrkesarbete ska behöva tolerera hot och våld på arbetsplatsen. Alla borde vara överens om att det är lika oacceptabelt med våld i skolan som på kontoret eller på tidningsredaktionen. Ingen ska behöva vara rädd i skolan – vare sig elever eller lärare! Lärare som utsätts för hot eller våld eller trakasserier på grund av sitt jobb måste få stöd och veta vart de ska vända sig. Arbetsgivaren måste ha mer kunskap om hur detta kan förebyggas, hanteras och följas upp. Enligt lagstiftaren ligger det yttersta ansvaret för arbetsmiljön och för att tillräcklig kunskap finns bland de anställda på arbetsgivaren. Nedskärningar i skolan har lett till sämre arbetsmiljö för elever och lärare, vilket kan vara en av orsakerna till dessa oroande siffror. Ingen lärare och ingen elev får enligt arbetsmiljölagstiftningens bestämmelser utsättas för hot, våld eller trakasserier av något slag. Det är arbetsgivarens ansvar att organisera arbetet på ett sätt så att hotfulla och våldsamma händelser aldrig ska behöva inträffa. Tyvärr tvingas vi konstatera att även denna undersökning visar nedslående siffror. Detta får inte fortsätta. Stat och huvudmän måste garantera våra medlemmar en säker arbetsplats. Vi ser också att rutinerna är bristfälliga. Händelserna varken polisanmäls eller anmäls till Arbetsmiljöverket i den utsträckning som är nödvändig. Samma regler som gäller ute i samhället måste gälla också för dem som arbetar i skolan. Det är inte acceptabelt att någon slår på dig med en trädgren när du går på trottoaren. Det är lika oacceptabelt att bli slagen när du går i skolkorridoren. Det måste i stället vara en självklarhet att polisanmäla. Skolledningarna måste ta tag i detta och göra polisanmälningar när lärare utsätts för våldshandlingar och grova hot. Och i hela denna fråga får vi inte glömma bort det viktigaste och mest grundläggande: föräldraansvaret. METTA FJELKNER


"Våld och trakasserier drabbar många lärare"

Summary: Ny stor undersökning: Mer än var tionde lärare trakasseras i skolan och var tjugonde har utsatts för våld. Nya siffror visar att 4,8 procent av lärarna i grundskolan, gymnasieskolan och inom vuxenutbildningen utsätts för våld i skolan. Hot om fysiskt våld har drabbat 6 procent och hela 12,7 procent trakasseras. Av dem som utsatts för fysiskt våld uppger dessutom nästan hälften att det skett vid upprepade tillfällen. Hela 45 procent av lärarna menar att våldet och hoten ökat i skolorna. Ändå är polisanmälningar ovanliga. En lärare blev slagen med en trädgren. En annan mordhotades inför betygssättningen. Nästan var femte lärare känner obehag inför att gå till sitt jobb. Situationen är oacceptabel, menar ordföranden i Lärarnas riksförbund Metta Fjelkner.

Resultatet av vår senaste arbetsmiljöundersökning är i stora delar nedslående. I år har vi helt inriktat oss på att undersöka förekomsten av hot och våld i skolan. Resultatet visar att arbetssituationen är oacceptabel för enskilda lärare. 1.483 lärare i grundskolan, gymnasieskolan och inom vuxenutbildningen deltog i undersökningen. Svaren ger en tydlig bild av omfattningen av hot, våld och andra trakasserier kopplade till lärares tjänsteutövning. De ger också besked om hur dessa tar sig uttryck samt hur det inträffade tas om hand på arbetsplatsen. Vår undersökning visar att nästan en av tjugo lärare, 4,8 procent, utsätts för fysiskt våld kopplat till tjänsteutövningen, 6 procent för hot om fysiskt våld och 12,7 procent för andra trakasserier. Av dem som utsatts för fysiskt våld uppger nästan hälften, 43,2 procent, att det skett vid upprepade tillfällen. Det inträffade polisanmäldes dock i mindre än vart tionde fall. Och inte i något fall känner läraren till att anmälan gjordes till Arbetsmiljöverket, vilket är anmärkningsvärt. Vi kan också se att nya "verktyg" används, som internet och mobilkamera. En av tjugo lärare har någon gång under den senaste tolvmånadersperioden själv trakasserats med koppling till sin tjänsteutövning genom att ha filmats med mobilkamera. Var fjärde lärare säger att de vet att någon kollega utsatts genom den nya tekniken. Här kan man anta att mörkertalet är mycket stort. Liknande undersökningar från Storbritannien uppger att 45 procent av lärarna har trakasserats genom e-post, 15 procent har fått hotfulla texter och 10 procent av lärarna har upprörts av texter om dem själva som finns på hemsidor på internet. I vår undersökning säger närmare hälften av lärarna, 45,2 procent, att förekoms-ten av fysiskt våld, hot om fysiskt våld och andra trakasserier har ökat i skolan. Vi ser också att 82,5 procent av de svarande lärarna går till sitt arbete utan känslor av obehag inför risken att utsättas för någon form av övergrepp. Men att samtidigt nästan var femte lärare oroas över att gå till sitt arbete på grund av våld och hot om våld är i sig ett allvarligt arbetsmiljöproblem och något som måste åtgärdas. Lärare på högstadiet och gymnasiet har mellan 4,5 och 5,5 års högskolestudier bakom sig. Det är orimligt att de ska möta en arbetssituation som vår rapport beskriver. Lärarnas riksförbund visade 2002 att cirka 32.000 lärare lämnat skolan och valt andra yrken. Då visade vi också att det fanns två krav dessa hade för att komma tillbaka. Ett var lönen, men det andra var arbetssituationen. Vår undersökning visar tyvärr att de inte kan lockas tillbaka av en förbättrad arbetsmiljö! Lärarnas riksförbund har tidigare i år presenterat rapporten "Vem blir vad - och varför?". Där slår vi fast att många unga som läser på exempelvis juristlinjen och läkarlinjen valt bort lärarjobb på gymnasiet just på grund av villkoren. De anför främst löneskäl. Man får förmoda att de inte känner till den oroande verklighet som vi presenterar i dag. Allt detta är oförenligt med det kunskapsuppdrag som riktas till skolan. Förekomsten av hot, våld och andra trakasserier är ytterst försvårande omständigheter för den enskilde läraren, vars uppdrag är att anpassa sin undervisning till varje elevs förutsättningar och behov och för den enskilde eleven, som vill lyckas med sin utbildning. Den som hotar eller utövar våld är i de flesta fall en elev. Det förekommer också att föräldrar eller syskon hotar eller trakasserar lärare, till exempel i samband med betygsättning. Till allra största delen sker övergreppen i skolan, i klassrummet eller till exempel i samband med rastvakt och utvecklingssamtal. Men det händer också att lärarens familj blir hotad eller att lärarens privata egendom skadas. Lärarnas riksförbund är väl medvetet om att det finns elever som mobbas och ibland anmäler lärare som den som mobbar. Låt oss slå fast att det är oförenligt med läraruppdraget att mobba elever. Lika oförenligt är det att arbeta som lärare och bli hotad eller utsatt för våld. Enbart en bråkdel av de händelser som inträffar polisanmäls eller anmäls till Arbetsmiljöverket. Allt för många av de drabbade lärarna bedömer att de skulle ha behövt mer adekvat hjälp och stöd av arbetsgivaren. Situationen är i alla avseenden oacceptabel. Låt mig återge några svar som beskriver hur våldet och hoten tar sig uttryck: "En elev kom utan förvarning emot mig i korridoren och slog till mig med en trädgren." "En elev hotade att döda mig om jag inte satte betyget MVG." "När jag stoppat mopedåkning på skol-gården fick jag spikar i mina bildäck." Lärarnas riksförbund tar lärarnas berättelser från sin skolvardag på stort allvar. Lärarnas egna beskrivningar återspeglar förhållanden som inte ska förekomma i svensk skola eller på andra svenska arbetsplatser. Ingen som har ett yrkesarbete ska behöva tolerera hot och våld på arbetsplatsen. Alla borde vara överens om att det är lika oacceptabelt med våld i skolan som på kontoret eller på tidningsredaktionen. Ingen ska behöva vara rädd i skolan - vare sig elever eller lärare! Lärare som utsätts för hot eller våld eller trakasserier på grund av sitt jobb måste få stöd och veta vart de ska vända sig. Arbetsgivaren måste ha mer kunskap om hur detta kan förebyggas, hanteras och följas upp. Enligt lagstiftaren ligger det yttersta ansvaret för arbetsmiljön och för att tillräcklig kunskap finns bland de anställda på arbetsgivaren. Nedskärningar i skolan har lett till sämre arbetsmiljö för elever och lärare, vilket kan vara en av orsakerna till dessa oroande siffror. Ingen lärare och ingen elev får enligt arbetsmiljölagstiftningens bestämmelser utsättas för hot, våld eller trakasserier av något slag. Det är arbetsgivarens ansvar att organisera arbetet på ett sätt så att hotfulla och våldsamma händelser aldrig ska behöva inträffa. Tyvärr tvingas vi konstatera att även denna undersökning visar nedslående siffror. Detta får inte fortsätta. Stat och huvudmän måste garantera våra medlemmar en säker arbetsplats. Vi ser också att rutinerna är bristfälliga. Händelserna varken polisanmäls eller anmäls till Arbetsmiljöverket i den utsträckning som är nödvändig. Samma regler som gäller ute i samhället måste gälla också för dem som arbetar i skolan. Det är inte acceptabelt att någon slår på dig med en trädgren när du går på trottoaren. Det är lika oacceptabelt att bli slagen när du går i skolkorridoren. Det måste i stället vara en självklarhet att polisanmäla. Skolledningarna måste ta tag i detta och göra polisanmälningar när lärare utsätts för våldshandlingar och grova hot. Och i hela denna fråga får vi inte glömma bort det viktigaste och mest grundläggande: föräldraansvaret. METTA FJELKNER


Dollarn gör fler länder billiga

Summary: Dollarraset har inte bara inneburit att det är billigt att resa till USA. Även Venezuela, Maldiverna och andra länder med valutor kopplade till dollarn blir billigare för svenskar. Att det är billigt att vistas i USA har få missat.

- Vi ser en tydlig ökning. Vår försäljning av resor till USA har ökat med 30 procent, säger Marie Johansson på resebyrån Ticket. Även Karibienkryssningarna, ofta med utresa från Miami och där allting ombord handlas för dollar, har haft ett uppsving under de senaste åren. Men det finns fler länder som är rekordbilliga att besöka just nu, tack vare att de har sin valuta direkt kopplad till dollarn. Utöver Karibien gäller det till exempel Venezuela, Ecuador och Kuba. - Sedan finns det länder som har valuta med rörlig kurs mot dollarn och de som har så kallad valutakorg mot dollarn. De påverkas också, fast kanske inte lika mycket, säger Tom Friberg på Forex. Största förändringen mot svenska kronan i år står dock den isländska kronan för. På grund av landets finansiella kris har valutan tappat omkring 25 procent mot den svenska kronan. Det gör normalt sett dyra Island betydligt billigare att vistas i för svenskar. Det verkar dock inte ha påverkat resandet till Island. - Det är inget som vi har märkt, resandet är ungefär som vanligt, säger Kristina Forsmark på Islandsresor. Även det brittiska pundet är på väg ner, och har passerat under 12 svenska kronor för första gången på många år. Den som förväntar sig billigare flygresor riskerar dock att bli besviken. Ökade kostnader för bränslet håller priserna uppe. Dessutom har många av sommarens billiga biljetterna redan sålts, åtminstone när det gäller USA. - Det gäller att vara ute i god tid om man ska till USA. När det gäller de andra länderna ser vi ingen tydlig trend, men det handlar ju inte heller om lika stora turistländer, säger Marie Johansson på Ticket. Exempel på länder vars valutor Exempel på länder vars valutor har fast kurs mot dollarn: Hongkong Maldiverna Stora delar av Karibiska övärlden Delar av Latinamerika (bland annat Kuba, Venezuela och Ecuador) Delar av Mellanöstern. Många andra staters valutor är mer eller mindre hårt kopplade till dollarn, till exempel Thailands baht. Så här har några valutor förändrats mot den svenska kronan sedan årskiftet (förändring under 2008, i procen Isländska kronor -25,2 Sydafrikanska rand -21,8 USA-dollar -8,1 Brittiska pund -7,5 Schweizerfranc +4,4 Tjeckiska kronor +4,4 Källa: Forex, Bloomberg


Han lyssnar bakåt

Summary: Peter Pontvik gör den äldre musiken levande. I år arrangerar han för sjunde gången ”Stockholm Early Music Festival”, ”ett smörgåsbord”, och startar en månatlig serie konserter från höst till vår.

Musik från medeltid, renässans och barock har en av Europas främsta företrädare i Peter Pontvik. Den 4 till 8 juni arrangerar han och är konstnärlig ledare för sjunde gången för ”Stockholm Early Music Festival” i Gamla stan, ett arrangemang som renderade honom organisationen Svenska musikfestivalers utmärkelse ”Årets eldsjäl” för fyra år sedan. – I år blir det något av ett smörgåsbord med tjugotvå konserter, säger Peter Pontvik om tilldragelsen som förra året lockade drygt 3 000 besökare Dessutom startar han konsertserien ”EAR-ly Music Live” på Nybrokajen 11, med månatliga arran-gemang den första lördagen i varje månad från september till maj. – Jag trivs med omväxling. När jag håller på att fullborda något har jag svårt att släppa det, samtidigt som jag vill börja med något helt nytt. Han leder sedan 1995 också Ensemble Villancico, känd för tolkningar av den musik som skapades i Latinamerika efter den spanska och portugisiska kolonisationen på 1500- och 1600-talen, och med turnéer i över tjugotalet länder bakom sig. – Det är en unik musik där europeiskt, afrikanskt och indianskt möts. Han konstaterar att vårt land i stort sett saknar den tradition av tidig musik som finns på kontinenten och särskilt hålls vid liv i Frankrike och Holland. – Men jag försöker ta Sverige ut i Europa och Europa till Sverige. Det är följdriktigt genom hans försorg att stjärnor inom den tidiga musiken framträtt i Stockholm, som namnkunnige spanske gambisten med mera Jordi Savall. ”Tidig musik”, förresten. Peter Pontvik värjer sig egentligen mot den sammanfattande etiketten eftersom denna musik tillkommit under över fem hundra år och tar sig så många uttryck. Han tillåter sig dock att sammanfatta varför denna musik före Bach är så fascinerande: – Den är otroligt rak. Den tilltalar utan att ta omvägar. Den är vacker och medryckande vare sig den är meditativ, dansant, sakral eller profan. Peter Pontvik växte upp i Uruguay, där den musik som spelades av en argentinsk radiostation väckte hans kärlek till musik mer än fem hundra år gammal. Men som tonsättare anser han sig inte vara särskilt präglad av den tidiga musiken: – Jag arbetar helst med röster, individuellt och kollektivt, det finns en fantastisk körklang i Sverige. Men det finns mer att göra av rytmik. Samtidigt fascineras Peter Pontvik av hur den moderne estniske tonsättaren Arvo Pärt blickar bakåt och hur italienaren Carlo Gesualdo i det sena femtonhundratalet var modernist. – Det moderna och det tidiga kan förstås krydda varandra. Nej, rigid vill Peter Pontvik inte vara. Han talar varmt om hur forskning, gamla bilder, partitur och beskrivningar liksom äldre instrument kan ge ganska goda idéer om hur det en gång i tiden lät. Men det tidstrogna får inte bli självändamål: – Det ska förstås finnas kunskap i botten. Men det viktigaste är att musiken ska vara l e v a n d e! Peter Pontvik ser som en uppgift att förmedla den äldre musikens estetik. – Men det är inte bara en fråga om interpretation och det konstnärliga, utan också om att kunna handskas med strukturer – den som vill arrangera musikevenemang möter mycket byråkrati som säger att saker inte är möjliga att genomföra. – Men det är de. Byråkrati är det jag avskyr mest. Per Mortensen per.mortensen@dn.se 08-738 10 00


"Hämnden är att försöka må bra"

Summary: För tretton år sedan blev sonen John brutalt mördad av unga nazister. I dag tycker Tony och Marie-Louise Hron att fegheten hos många vuxna bäddar för ett ökat våld bland unga killar och män.

I augusti 1995 mördades fjorton- årige John Hron av några skinnskallar med nazistsympatier. Mordet väckte enorm uppmärksamhet och tusentals personer deltog i protestmarscher över hela landet. I dag har debatten om ungdomsvåldet tagit ny fart, bland annat efter att Riccardo Campogiani sparkades till döds i centrala Stockholm i slutet av förra året. - Få verkar ändå reflektera över vilket eget ansvar de har för vad som händer. Hur försöker de konkret skapa ett samhälle där unga inte dödar andra unga? frågar sig Marie-Louise Hron. En tonåring smutsar ned sätet i tunnelbanevagnen med skorna. Nazister delar ut flygblad vid en skola. Ett gäng unga män trakasserar busschauffören. Andra kallar en ung kille för "jävla bög". - Många vuxna blir rädda när unga killar är tuffa. Det är något man inte kan styra över. Men ungdomar tolkar reaktionen som ett bevis på att "jag är så farlig eftersom även vuxna blir rädda för mig". Som bonus upplever ungdomarna att de får makt över vuxna, men unga människor mår inte bra av att skrämma och ha makt över vuxna. Marie-Louise berättar att flera skolor i Sverige har infört "livskunskap" på schemat. Eleverna får träna sig i social kompetens, lär sig att leva sig in i andra människors känslor. - Man föds inte med social kompetens utan det kräver daglig träning. Kunskap om social komptens är lika viktigt som alla andra ämnen i skolan. Det ger våra barn förutsättningar att känna sig trygga och minskar därmed deras rädsla. Och ju flera trygga människor, desto mindre våld. Alla människor har ansvar för sina livsval, fortsätter Marie-Louise. Nazisterna som plågade hennes son till döds visste vad de gjorde. Och hon själv kunde ha valt att bli en martyr eller att gå in i offerroll som sörjande mamma. - Jag bestämde mig för att nazisterna aldrig skulle få se mig ge upp, de skulle inte få makten över mitt liv. Hämnden mot dem som dödade John är att försöka må bra. Vi finns inte så lång tid på jorden och jag är nyfiken på så mycket att tiden inte riktigt räcker till. Vi möter Marie-Louise och maken Tony en marsdag när snön täcker marken i vitt. På en vägg i villan ett par mil utanför Göteborg hänger ett foto av John. - Vi uppfostrade honom att inte bara tänka på sig själv. John ställde ofta upp för att hjälpa utsatta människor, till exempel skolkamrater som var mobbade. Han svek inte det han trodde på och det syns i fotot tycker jag, säger Tony Hron. Både han och Marie-Louise Hron anser att det råder en flathet mot högerextrema grupper i Sverige. Men det finns undantag. Som det som hände i sörmländska Nyköping. Varje lördag samlades nazister på stadens torg för att demonstrera. Men så började människor visar sitt missnöje genom att skramla med sina nyckelknippor när de passerade torget. För en månad sedan uppträdde nazisterna aggressivt och folk reagerade med ännu mer nyckelskrammel, och ropade åt gruppen att de skulle ge sig av. En stund senare lämnande nazisterna platsen, något som möttes med applåder. Marie-Louise och Tony anser att många svenskar bara tänker på sig själva, på sin egen trygghet. Passiviteten leder ett otryggare samhället, säger de. När den tysta massan reser sig blir det däremot resultat. Som i Nyköping. En kort tid efter att John mördats började makarna Hron att besöka skolor för att tala om sina upplevelser och diskutera hur våldet bland unga kan stoppas. Marie-Louise berättade medan Tony sjöng och spelade sina egna låtar. Under sju år hann de möta 400.000 elever samt många lärare och föräldrar. En dag kände Marie-Louise att hon inte längre var helt äkta i sina möten med de unga tjejerna och killarna. Om orden inte längre kom inifrån och hon bara höll föredrag skulle inte budskapet få fäste. Marie-Louise återvände till arbetet inom socialvården i Göteborg. Det var ett sätt att hitta tillbaka till en för henne normal vardag. I dag är hon enhetschef i ett av stadens mer utsatta bostadsområden. Tony hade svårare att hitta en ny plattform. När allt en dag för fyra år sedan kändes meningslöst försökte han ta livet av sig. - Jag växte upp på barnhem i Tjeckoslovakien. Min dröm var att bilda en egen familj när jag blev stor. Kanske bli farfar. Mördarna krossade den drömmen. Jag såg döden som en befrielse, livet hade ingen mening längre. Nu har Tony utbildat sig i silversmide och guldsmide, och sedan januari i år har han fast anställning hos en guldsmed. Bland annat designar han och tillverkar egna smycken, många har formen av ett hjärta. Flera gånger under årens lopp har John Hrons gravplats strax utanför Kungälv skändats. Bland annat har någon försökt välta omkull gravstenen och nyligen målades den i en grön färg som verkar omöjlig att få bort. - Johns minne finns inte på kyrkogården utan det bär jag ständigt med mig. Så de som förstör hans grav har misslyckats med sitt syfte, säger Tony Hron. Han har ofta Johns gamla träningsbyxor på sig. Då är sonen nära honom på nytt. I trappen till villans andra våning hänger Johns värja intill masken och tröjan han hade på sig när han fäktades. Hatar du dem som mördade John? - Ja, jag känner nog ännu ett hat mot dem som dödade John. De tog den jag älskade mest i hela världen ifrån mig, mitt barn, svarar Tony. Marie-Louise säger att männi-skor som inte känner empati aldrig borde straffas med fängelse. De skulle i stället behandlas av landets bästa terapeuter för att få kontakt med sina innersta känslor. - Då kanske de inser vad de gjort och ångrar sig. Det vore det bästa straffet för dem som mördade John. Kan ni någonsin förlåta? - Bara offret kan förlåta dem som gjort ont, svarar Tony. Men John är ju död och därmed är det oförlåtligt. - De som talar om förlåtelse verkar mest intresserade av att livet ska återgå till det normala, säger Marie-Louise. Men jag förlåter aldrig dem som mördade John. De hörde inte av sig efter mordet och har aldrig uttryckt ett ord av ånger. Snarare verkade de stolta över vad de gjorde. Förlåtelse sker inte över en natt utan är en process och föregås av att försona sig med det som hänt, fortsätter hon. En förutsättning för att ge förlåtelse är att den andra människan vill bli förlåten. - De som mördade John har inte bett om att bli förlåtna. Kvällen den 16 augusti 1995 tältar Kvällen den 16 augusti 1995 tältar den då 14-årige John Hron och en jämnåriug kamrat vid Ingetorpssjön i Kungälv. Fyra nynazistiska skinnhuvuden, mellan 15 och 18 år gamla, kommer till platsen och misshandlar John svårt i drygt två timmar. De slänger honom i vattnet för att han ska drunkna, men han lyckas simma ut i sjön. Då tvingas kamraten ropa: ”Snälla, snälla. Simma tillbaka, annars dödar de mig.” John simmar tillbaka. Då har kamraten släppts fri, men tortyren av John fortsätter. Han sparkas i huvudet under nästan tio minuter innan han slängs medvetslös i vattnet medan nazisterna väntar på att han ska drunkna. Två av nazisterna döms för mord, en av dem för grov misshandel och den fjärde för att han inte kallat på hjälp genom sin mobiltelefon. Efter mordet bildar Marie-Louise och Tony Hron en stiftelse i sonens namn.