”Vuxna tror att unga vet mer om sex än de verkligen gör”

Summary: Föräldrar och lärare har en alltför stor tilltro till att tonåringar inhämtar kunskap om sex och hur kroppen fungerar på egen hand. Det menar sexualupplysaren Nathalie Simonsson. Hon tror att ungdomar behöver få hjälp att sålla bland all information, mer eller mindre tillförlitlig, som i dag finns på nätet. Här är hennes bästa råd till föräldrar om hur de kan prata om sex med sina tonåringar.

Uppropen #tystiklassen och #räckupphanden visade att sexuella trakasserier och övergrepp är vanliga även bland tonåringar. Sexualupplysaren Nathalie Simonsson menar att unga måste få lära sig mer om sina kroppar, sina känslor, andras gränser – och att det alltid är ok att säga nej. Vad är egentligen bra sex? Och vilka avgör vad som är manligt och kvinnligt? Hur används en menskopp? Vad är prickarna runt ollonet? Har alla hår mellan skinkorna? Lärare och föräldrar har länge frågat efter en bok om sexualkunskap som vänder sig till tonåringar – och som har svar på deras många frågor. Efter många samtal med tonåringar har nu Nathalie Simonsson skrivit boken ”Viktigast av allt” (Ordfront förlag). Hon är sexualupplysare, föreläsare och författare. Genom sitt arbete har Nathalie träffat barn och ungdomar i samtal om puberteten, snippan, snoppen, kärlek, porr, utseendeideal, sex, pinsamheter och känslan av att inte vara normal. Hon säger att det länge funnits ett behov av en bred sexualkunskapsbok som riktar sig direkt till den som är ung. – Tonåringarnas frågor handlar om alltifrån hur kroppen fungerar till jämställdhet och hur det känns att vara förälskad, säger Nathalie Simonsson. Debatten under och efter uppropet #metoo visade att sexuella kränkningar är vanliga även i skolans värld – och ganska långt ned i åldrarna, fortsätter hon. Nathalie Simonsson hänvisar till undersökningar som visar att risken för en tonåring att bli utsatt för trakasserier med sexuella förtecken är störst i skolan. En förklaring kan, enligt henne, vara en tystnadskultur som gör att lärare tycker att det är komplicerat att ta upp den här typen av frågor. Ett annat område som många vuxna tycker det är svårt att prata om är psykisk ohälsa. – Självmord är den vanligaste dödsorsaken bland ungdomar och många tonåringar vittnar om att de mår psykiskt dåligt. Att få kunskap om hur ångest och depression kan kännas, vad självmordstankar är och vad man kan göra om man mår dåligt, är oerhört viktigt när det kommer till att förebygga psykisk ohälsa. Vuxna har en skyldighet att ge ungdomar trygghet i skolans värld, understryker Nathalie Simonsson. Samtidigt måste de unga få nödvändig kunskap om frågor som rör vänskap och respekt, jämställdhet och förälskelse – samt även få mer insikt om hur det är att bli vuxen, säger hon. – För mig är det ett mysterium att det tidigare inte funnits en bred bok som vänder sig till alla och fokuserar på relationer, självkänsla, jämställdhet och på tonåringarnas tankar och känslor om sex. Det räcker inte med några få sidor i en biologibok om hur könsorganen ser ut och deras funktion, säger Nathalie Simonsson. Hon har arbetat som sexualupplysare i många år med särskilt fokus på unga. För några år sedan utkom hennes bok ”Världens viktigaste bok” som vänder sig till barn i mellanstadieåldern – nu är det alltså tonåringarnas tur att uppmärksammas. – Jag har genom åren mött tusentals ungdomar och samtalat om det mest personliga i deras liv. Att prata om sex och sexualitet kan fortfarande vara mer känsligt i tjejgrupper än i killgrupper. Många tjejer upplever fortfarande skamkänslor kopplade till lust och det som sker i kroppen. – För killar är det mer okej att vara öppet intresserad av sex, men det kan i stället vara svårare att visa intresse för nära relationer eller till exempel föräldraskap. Den nya boken ”Viktigast av allt” kan användas som läromedel, men också läsas av tonåringar på egen hand. Innehållet är styrt av ungdomars egna tankar, frågor och funderingar. Nathalie Simonsson talar om att det är en ”måbrabok” som vill förmedla till ungdomar att det är viktigt att just må bra, att kunna bestämma över sin kropp och få vara sig själva. Det sista är viktigast av allt, menar hon. – När det handlar om sexualitetsfrågor är det lätt att hamna i ett vuxenperspektiv. Föräldrar och lärare utgår inte alltid ifrån ungdomarnas situation utan kanske snarare ifrån hur det var när de själva var tonåringar. Äldre tonåringar och unga vuxna som fått provläsa Nathalies bok brukar säga att ”det här är något vi borde ha fått i händerna när vi var fjorton år”. Nästan alla undrar när de blivit lite äldre varför vuxna omkring dem inte tog upp alla de viktiga frågorna. – Min bild är att föräldrar och lärare har en alltför stor tilltro till att ungdomar inhämtar kunskap om sex och hur kroppen fungerar på egen hand. Men jag tror att de behöver få hjälp att sålla bland all information, mer eller mindre tillförlitlig, som i dag finns på nätet. Nathalie Simonsson tror att vuxna ibland luras att tro att tonåringarna är äldre än de i själva verket är. Hon berättar att många av tonåringarna hon mött undrar varför föräldrar och andra vuxna inte talar med dem om sex och sexualitet. – Alla föräldrar vill ge sina barn trygghet och god självkänsla. Men de känner sig osäkra på hur de ska tala om sexualitet och samlevnad. Att ge ut en bok kan vara ett sätt att visa att man tycker frågorna är viktiga. Sedan kanske det är lättare att följa upp med samtal. Tidigare i år publicerade Skolinspektionen en rapport om svenska skolors undervisning om sex och samlevnad. En slutsats var att många lärare uppger att det är svårt att undervisa i ämnet. Granskningen visade också att endast ett fåtal av de besökta skolorna gör en tydlig koppling mellan sex och samlevnad och ett övergripande värdegrundsarbete. Skolinspektionen ser allvarligt på detta faktum. Enligt inspektionen måste undervisningen i sex och samlevnad ta upp frågor kring grovt språkbruk, nedsättande ord, hederskultur, sexuella trakasserier, jämställdhet med mera. Detta för att alla elever ska kunna få kunskaper om goda normer och värden. I sin bok lyfter Nathalie Simonsson fram det som står i kursplanerna för högstadiet och gymnasiet om sexualitet, relationer och jämställdhet. – Unga har rätt att få kunskap inte bara om hur den egna kroppen fungerar utan också om hbtq-frågor, hedersrelaterade frågor, psykisk ohälsa och vikten av sexuell integritet. Det senare, att alla har rätt till sin egen kropp, borde vara en självklarhet. Tidigare i år antog riksdagen regeringens förslag om en så kallad samtyckeslag. Den innebär att sex alltid ska vara frivilligt – och om det inte är frivilligt från en av parterna så är det olagligt. Samtidigt blev fler sexuella handlingar kriminella och straffen skärps. Numer är det förbjudet att ha sex med en person som inte uttryckligen sagt ja eller aktivt visar att den vill delta. Således krävs det inte längre att gärningspersonen använder sig av våld eller hot, eller har utnyttjat offrets särskilt utsatta situation. – Det här är en betydelsefull lag som jag tar upp i min bok. Jag tycker det är viktigt att ungdomar får reda på vad den innebär och att det också lyfts fram i skolornas undervisning, säger Nathalie Simonsson. Hennes bok ”Viktigast av allt” ges ut av Ordfront tillsammans med RFSU. Boken är illustrerad av Yosh Tam.  Så kan du prata om kroppen, känslor och sex med din tonåring 1. Börja tidigt. Ju tidigare, desto bättre. Med små barn pratar vi ofta om känslor, gränser, relationer. Hur man är en bra kompis, hur man visar att man vill eller inte vill något, hur man lyssnar på andras känslor. Sedan kommer vi av oss. Tänk om vi kunde prata lika självklart med fjortonåringen som vi gör med fyraåringen. 2. Ta inte allt på en gång. Ett stort ”blommor och bin”-samtal är dömt att bli pinsamt och obekvämt. Prata i stället lite och ofta. Ju oftare vi rör oss kring ämnen som handlar om kroppen, känslor och sex – desto mer avdramatiserat blir det. Att inte prata är också kommunikation. När vi är tysta lämnas tonåringen ensam med det den tänker och känner. Och tystnaden gör att man känner sig dum, fel, konstig. När vi pratar gör vi i stället tvärtom: vi speglar och bekräftar både känslor och erfarenheter. Vi visar att de är okej. 3. Ta ingenting för givet. Kanske antar man att barnet är heterosexuellt, utan att faktiskt veta. Det är också vanligt att dra slutsatser från hur det var när man själv var ung. 4. Lyssna. Börja med att lyssna, utan att komma med förmaningar. Vi är ibland snabba med att komma med råd eller visa vår oro. Vi kan bli lösningsfokuserade eller så försöker vi släta över och säga att det snart blir bättre. Försök att stanna vid att lyssna, till en början. Låt den som är ung sätta ord på vad den tänker och känner. 5. Tonåringar vill prata. Många upplever att tonåringen avvisar dem, att den inte verkar vilja ha de här samtalen. Då är det bra att påminna sig om att de flesta ungdomar faktiskt visst vill att vuxna ska prata med dem. Ge inte upp, utan försök lite senare. Källa: Nathalie Simonsson  Brister i undervisning om sex och samlevnad Målet med undervisningen i sex och samlevnad i svenska skolor är att stärka elevernas självkänsla och att möjliggöra medvetna val som rör hälsa, relationer och sexualitet. Men många lärare uppger att det är svårt att undervisa i ämnet. En god sex- och samlevnadsundervisning kopplat till värdegrundsfrågor kan bidra till en bättre skolmiljö. Om denna koppling inte görs riskerar skolor att missa åsikter som strider mot värdegrunden, vilket kan leda till kränkningar och diskriminering. De sexuella trakasserier och övergrepp i skolan som elever beskriver i upprop som #tystiklassen och #räckupphanden vittnar om detta. Det finns ett stort behov av kompetensutveckling när det gäller lärarnas arbete med sex- och samlevnadsfrågor. Källa: Skolinspektionen (Sex- och samlevnadsundervisning, rapport 2018). • Läs mer: Ungdomar om sexting: Säger man något riskerar man att bli uthängd Sexting – en sexuell frihet eller en utsatthet? Framtidens sex – så kommer tekniken att påverka våra sexliv


Summary: Ännu en gång har jag mötts av en bild på Facebook som gör sig lustig över allergiker. Som förälder till ett barn med allvarlig allergi är jag trött på bristen på kunskap och empati hos omgivningen, skriver läsaren Anne Svensson.

Återigen har jag på Facebook mötts av en ”rolig” bild kring allergi. I det här fallet är det några barn som frågar efter godis men har olika ”krav” på godiset. Bland annat är ett barn nötallergiker. Som förälder till ett barn som är multiallergiskt och kan få anafylaxi (livshotande tillstånd) av fel mat – så är jag ganska trött på låg kunskapsnivå och bristande förståelse kring situationen för unga med allvarliga allergier och astma. Allvarlig allergi, för att förtydliga, innebär att en reaktion vid till exempel intag av fel födoämne, kan medföra att den unga blir allvarligt sjuk eller riskerar sitt liv. Innan de allvarliga allergierna kom in i vårt liv så förstod jag inte riktigt heller – så jag inser att skämtandet säkert inte är illa ment. Men brister i kunskap och empati skapar stora risker för unga med allvarliga allergier. Återkommande stöter jag på exempel, inte minst i barnfilmer, där personer med allvarliga allergier eller astma framställs som något lustigt eller annorlunda. Ett exempel är filmen Pelle Kanin där den onda karaktären får något kastat på sig som han är mycket allergisk mot. Sådana inslag kanske skulle vara hanterbara i en värld där man i övrigt hade koll och förståelse. Men så är det inte i dag. Människor generellt har inte koll, inte heller människor inom medierna, de som annars skulle kunna vara med i att skapa förbättring. Det är ju bara en bild. Ingen stor sak. Så löd några av kommentarerna på Facebook till den som tagit illa vid sig av bilden där. Skulle vi tänka så om det hade varit en bild som handlat om att barn med andra allvarliga funktionsnedsättningar/funktionsvarianter ”ställer krav”. Jag skulle inte tro det. Kanske var det okej någon gång för länge sedan. När vi inte förstod bättre. Nu är tiden inne för att öka förståelsen för även mindre synliga men allvarliga funktionsnedsättningar. Den unga individ som ser förlöjligandet av sin allvarliga situation, tycker i princip aldrig att det är roligt. Särskilt inte i en värld där förmågan att förstå i övrigt är bristfällig, så som inom skolan och andra platser där unga vistas. Och vi som föräldrar – som kämpar ganska ensamma med att försöka få andra vuxna kring barnen att förstå allvaret – gynnas inte av bilder och filmer där allvaret förminskas och förlöjligas. Det är inte ”bara en bild”. Det är en stor sak. Egentligen. Men som förälder till ett barn med allvarliga allergier vill jag oftast inte själv riskera att främmandegöra allvaret med allergier ännu mer. Därför tror jag att vi föräldrar ofta är tysta och i stället försöker få människor att bara förstå hur det fungerar och arbetar för att unga med allvarliga allergier ska kunna vara med på samma sätt som andra, utan att det sker på bekostnad av deras säkerhet. Detta får gärna samhället i övrigt, år 2018, hjälpa till med. DN Åsikt 7 november 2018 kl 05 Insändare Anne Svensson: ”Sluta förlöjliga och förminska faran med allergier” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”Att gå på begravning är ett viktigt stöd till de anhöriga”

Summary: Det är viktigt att gå på begravningar av hänsyn och kärlek till de närmast anhöriga. De kanske har en annan syn på döden och behöver tröst och ceremonier för att ta avstamp in i ensamheten eller den stora saknaden, skriver läsaren Ingrid Lycknert.

Barbro Lindgren skriver i en insändare om att hon inte har något behov att gå på begravningar. Kanske man kan gå på begravning av hänsyn och kärlek till dem som blir kvar. De kanske har en annan syn på döden och behöver tröst och ceremonier för att ta avstamp in i ensamheten eller den stora saknaden. Att begravningar är sorgliga är ett faktum. Även om du inte känner personen som begravs så väl kommer andra döda upp i minnet och får känslorna att flöda. Det är underbart att få stödet och de andras minnen som hjälp att gå vidare. Det är verkligen svårt att ta sig genom livet utan att någon gång bli förtvivlad och ledsen. Då är det gött med vänner och bekanta. Pröva att ge. Det kostar mindre än det smakar.


Summary: Privata bibliotek kan på kort sikt verka kul eftersom den breda massan, medelklassen, får vad den vill ha. Men privatiseringarna går inte ihop med det folkbildande uppdrag som biblioteken har enligt lag, skriver bibliotekarien Li Malm.

Nyligen berättade kulturborgarrådet i Stockholm, Jonas Naddebo (C) för DN att han vill privatisera några av stadens bibliotek. Han tror att de kan drivas mer kreativt av privata företag. Han har senare sagt att det inte kan bli aktuellt på grund av det blågröna samarbetet. Med anledning av det skulle jag som bibliotekarie, med erfarenhet av biblioteksutveckling och arbete i en kommun med lika stor del privata som kommunala bibliotek, vilja dela med mig av mina erfarenheter. Jag vill också berätta om den demokratiska grundtanken med bibliotek/folkbildningstanken och hur privatisering kan påverka det uppdraget. Bibliotekslagens utgångspunkt är att ”Folkbibliotek ska vara tillgängliga för alla och anpassade efter användarnas behov”. Folkbildningstanken är att få ett demokratiskt jämlikt samhälle, genom att alla medborgare ges möjlighet att ta till sig kunskap. De anställda inom de privata biblioteken hade ett lönesystem med grundlön och bonus, baserat på verksamhetens resultat. Ersättningen från kommunen mättes genom öppettider och antal utlån. Utlån kan regleras av prioriteringar och de anställda själva. Lägg då till ett lönesystem med bonusar och fundera lite. Vad kommer att prioriteras? Är de anställda tillräckliga idealister för att inte se till egna privatekonomiska intressen? Här är några exempel: Ett av bibliotekens viktigaste uppgift är att tillhandahålla anpassade medier till människor med funktionsvariation. Exempelvis att instruera en person med dyslexi i användandet av appen Legimus. Det tar cirka en timme. Det arbetet gav inga utlån och ökade inkomster. Punktskrift för synskadade är ett annat exempel. Punktskriftsböcker görs ofta för hand och är dyra. De lånas inte av så jättemånga och gav på så vis inte någon ersättning. I kommuner samarbetar folkbiblioteken. Böcker och andra medier skickas mellan biblioteken för att ge medborgarna bra service och tillgång till ett större bestånd. De privata biblioteken valde ofta att göra populära böcker till icke reserverbara exemplar. Det ökade servicen och utlånen på det egna biblioteket, gav mindre arbete och medelklassen pocketböcker som de hade kunnat köpa på Pocketshop. Eftersom ersättning per utlån främjade inköp av populär litteratur så fick de smala och ofta folkbildande medierna ge plats åt den senaste kioskvältaren. Samarbetet blev lidande. Skillnaderna skapade misstänksamhet i fråga om syftet med de privata bibliotekens prioriteringar. Det bestämdes exempelvis från privat håll att man inte längre skulle satsa på ett kostsamt bokkollo som pågått i många år, med hänvisning till att ingen anmälde sig i deras kommundel. Barnen fick några dagar under sommaren komma ut på landet och odla sitt läs- och skrivintresse tillsammans med andra barn. De privata biblioteken låg i de mer välbeställda delarna av kommunen med barn som hade råd att resa bort på sommaren. De som anmälde sig kom från de mer socialt utsatta områdena. De privata biblioteken ville inte betala för barnen i resten av kommunen, för de barn som sett fram emot att resa på bokkollo som en av sommaren och barndomens höjdpunkter. På en del plan kan privata bibliotek på kort sikt verka kul eftersom den breda massan, medelklassen, får vad de vill ha, intellektuell förströelse. Men det är inte bibliotekens huvuduppdrag. DN Åsikt 6 november 2018 kl 05 Insändare Li Malm: ”Privata bibliotek går inte ihop med folkbildning” Svar Magdalena Schröder och Oliver Rykatkin: ”Öppna biblioteken i Stockholm för drift i privat regi” Jonas Naddebo: ”Vi har inga planer på att privatisera bibliotek i Stockholm” Johanna Hansson: ”Ytlig och yrvaken debatt om driftsform av biblioteken” Charlotte Högberg och Martin Persson: ”Sätt stopp för privata experiment med biblioteken” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”Begravningar är inte viktiga för mig”

Summary: Begravningar är inte viktiga för mig. Jag har inget behov av att hedra en död kropp eller en urna med aska eftersom det viktigaste redan är borta, skriver författaren Barbro Lindgren.

Jag vet att många tycker att begravningar är viktiga, inte minst för att få ett ”avslut” och förstå att den som är död verkligen är borta. Med mig är det så att jag genast förstår när någon jag tyckt om har dött. Eftersom jag inte är religiös går jag sällan i kyrkan om det inte är en bra konsert. Och att själv ligga död i en kista, överhöljd med blommor, är mig helt främmande. Jag försöker undvika begravningar eftersom jag tycker att de är så sorgliga. Och eftersom jag inte tror på någon gud är jag inte alls beroende av ceremonier och traditioner. Jag har inget behov av att hedra en död kropp eller en urna med aska eftersom det viktigaste redan är borta. Däremot finns de jag tyckt om ständigt kvar inom mig. Ingen behöver titta på mig när jag är död, det är för deprimerande. Ingen behöver tvätta mig heller, för det har jag gjort innan. Jag tycker att kroppen så snart som möjligt ska kremeras och någon begravning vill jag inte ha. De som tycker om mig kan väl träffas någon dag och äta gott och dricka champagne. Själv har jag det lugnt och skönt och behöver inte längre oroa mig för den allt mörkare världen. DN Åsikt 5 november 2018 kl 11 Insändare Barbro Lindgren: ”Begravningar är inte viktiga för mig” Svar Ingrid Lycknert: ”Att gå på begravning är ett viktigt stöd för de anhöriga” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”Inga risker för skattebetalarna med vinter-OS i Stockholm”

Summary: DN DEBATT 3/11. Trots att den nya majoriteten i Stockholms stadshus har sagt att Stockholm inte vill söka vinter-OS och Paralympics 2026 fortsätter vi oförtrutet vårt arbete. Vi menar att det är möjligt med ett arrangemang som är ekonomiskt, socialt och miljömässigt hållbart. Utan att skattebetalarna behöver riskera något, skriver Mats Årjes och Margareta Israelsson.

För en utomstående kan det nog förefalla märkligt att vi oförtrutet fortsätter vårt arbete med en ansökan för vinter-OS och Paralympics 2026. Detta trots att den nya majoriteten i Stockholms stadshus har sagt att Stockholm inte vill söka spelen. Men Internationella olympiska kommittén (IOK) har ändrat spelreglerna. Nu är det slimmade OS och Paralympics på värdnationernas villkor som eftersöks. I vårt upplägg är Stockholm en av flera kommuner i Stockholmsregionen som skulle vara spelplats för OS och Paralympics, tillsammans med Falun, Åre och Sigulda i Lettland. Vi hyr befintliga anläggningar och kräver inga omfattande kommunala åtaganden. Genomförandebudgeten står på egna ben, utan att skattebetalarna tar någon risk. Det efterfrågas inte längre en ekonomisk förlustgaranti. Det är en så omfattande förändring att den varit svår att kommunicera. Vi är nu en av tre kvarvarande kandidater till 2026 och vi vill här beskriva vad det är vi drömmer om och vad det numera innebär att stå värd för OS och Paralympics. Vi vill arrangera ett vinter-OS och Paralympics som är både ekonomiskt, socialt och miljömässigt hållbart. Det är möjligt, det är gångbart och förmodligen har vi de bästa förutsättningarna att genomföra det. De senaste åren har inriktningen för framtidens OS och Paralympics förändrats i grunden. Förändringen inleddes när endast två städer sökte vinterspelen 2022, vilket blev en väckarklocka för IOK. Efter ett genomgripande reformarbete inom IOK innebär det nu något helt annat att vara värd för ett OS och Paralympics. Det svenska konceptet med att använda existerande anläggningar, tajt budget, strikt ekonomisk kontroll och långtgående hållbarhetsarbete har blivit ett vinnarkoncept. Med den nya inriktningen finns det få platser som skulle passa bättre som värd för vinter-OS och Paralympics 2026 än Sverige. Spelen skulle bli en angelägenhet för hela landet då tävlingar genomförs i flera kommuner. Stockholm, med sin starka hållbarhetsprofil, skulle bli den självklara värdstaden för de hållbara vinterspelen. I vårt förslag använder vi främst befintliga anläggningar och fokuserar på att utveckla sådant som Stockholmsidrotten har behov av även efter de genomförda spelen. Redan i dag har Stockholm arenorna, flygplatsen, vägarna, hotellen och tunnelbanan. Men vinter-OS och Paralympics i Stockholm kan bara bli verklighet med svenska folkets, politikens och inte minst stockholmarnas stöd. Vi har en stor utmaning i att förklara vad förändringarna i synen på framtidens OS och Paralympics innebär för en ansökan och hur de ekonomiska förutsättningarna har förändrats. Det olympiska Agenda 2020-arbetet leder oss tydligt tillbaka till Pierre de Coubertins grundtankar, där idrotten främjar ”sund demokrati och fredlig internationalism”. Värderingar som rimmar väl också med vårt lands internationella renommé och hållning. Idrotten har en enorm potential i att föra människor närmare varandra såväl globalt som till att bidra till en ökad integration i samhället. Där skulle även ett Paralympics i Sverige innebära fantastiska möjligheter att stimulera fler personer med funktionsnedsättning att söka sig till idrotten och till fysisk aktivitet. Genom Agenda 2020 har de ekonomiska förutsättningarna för att arrangera vinter-OS och Paralympics förändrats markant. Prognosen är att intäkterna blir större än kostnaderna, överskottet går till ungdomsidrotten. Genomförandebudgeten för vinterspel med sin bas i Stockholmsregionen är nu 13,107 miljarder kronor. Där finns allt med – nere på detaljnivå, där till och med duschdraperierna i OS-byn är medräknade. Kostnader fördelar sig enligt följande: Drift och hyror 2,946 miljarder, arbetskraft 2,781 miljarder, teknologi 2,074 miljarder, temporära anläggningar 1,576 miljarder, kommersiellt & ceremonier 2,670 miljarder samt en buffert på 1,059 miljarder för oförutsedda utgifter. Intäkterna kommer främst från IOK som garanterar majoriteten av genomförandebudgeten. Resterande intäktsdel kommer från sponsorer, biljettförsäljning och merchandiselicenser. Budgeten innehåller inga offentliga medel och har granskats av världens mest erfarna experter. Den är realistisk och det är konservativt beräknade intäkter. En trygg budget i kombination med att vi ska hyra anläggningar och inte bygga nya medför att riskerna begränsats avsevärt. IOK:s totala bidrag på minst 8,88 miljarder kronor blir ett unikt stort bidrag som bland annat leverantörer i hela Sverige kan komma att ta del av. Intäkter för den svenska besöksnäringen inför, under och efter spelen oräknade. Allt detta gör att vi kommer att arbeta hårt med vår vision om ett vinter-OS och Paralympics i Sverige 2026. Vi vet att det finns frågor kring arrangemanget. Vi vill därför redan nu bemöta de vanligaste invändningarna: 1. Stockholm är ingen vintersportort. Stockholm har inte tillräckligt med snö. I dag är konstsnö mer regel än undantag under stora vintersporttävlingar. Det går relativt enkelt att producera den snö som behövs för de Stockholmsbaserade grenarna, även vid mildväder. Snön till Hammarbybacken och skidspåren kommer att göras med 100 procent grön energi. 2. Kostnaden för vinterspelen skulle bli alldeles för hög. Många OS och Paralympics genom historien har mycket riktigt haft omfattande investeringar förknippade med sina satsningar. IOK:s nya inriktning styr dock bort från arrangemang som måste bygga nya stora anläggningar och ny infrastruktur. När investeringar för OS och Paralympics diskuteras inkluderas dessutom ofta stora infrastrukturprojekt i siffrorna så att de blir svåra att jämföra med. Sydkoreas snabbtåg mellan Seoul och Gangneung är inte en investering för OS och Paralympics utan en investering i Sydkoreas infrastruktur. I Stockholm finns redan den kollektivtrafik och infrastruktur som behövs. Vi sticker inte under stol med att stora arrangemang kräver samhällets funktioner, såsom säkerhet, renhållning och avstängningar. Däremot innehåller våra beräkningar en ansvarsfull budgetering för arrangemangets direkta kostnader som gör oss trygga i att säga att genomförandebudgeten står på helt egna ben. 3. Det kommer att bli två veckor av trafikkaos. Stockholm har ett av världens bästa nät av kollektivtrafik och våra arenor är strategiskt placerade i kollektivtrafiknära lägen. Det ger oss goda förutsättningar att genomföra hållbara vinterspel – utan trafikkaos. Av de 17 dagar som OS arrangeras är elva helgdagar eller sportlov. Och ett vinter-OS kan inte jämföras med ett sommar-OS. Ett vinter-OS är cirka en tredjedel så stort som ett sommar-OS. Vinter-OS och Paralympics kan med rätt utformning bli en samlande kraft för hela Sverige. Det är bra för det svenska näringslivet och skänker idrottsrörelsen och civilsamhället stora långsiktiga värden – inte minst när det gäller det viktiga arbetet med integrationen. Vi är övertygade om att vinterspelen 2026 kan bli en viktig milstolpe för hela den olympiska rörelsen och ett skolboksexempel för långsiktigt hållbara spel. Vi hoppas därför att stockholmarna och företrädare för stat och kommuner ger oss möjlighet att gå vidare med en formell kandidatur för ett vinter-OS och Paralympics i Sverige 2026. 3 november 2018 Debattartikel Mats Årjes, ordförande Sveriges Olympiska Kommitté och Margareta Israelsson, ordförande Sveriges Paralympiska Kommitté: ”Inga risker för skattebetalarna med Vinter-OS i Stockholm” Repliker Mattias Goldmann, vd tankesmedjan Fores: ”Ett svenskt vinter-OS måste ha högre klimatambitioner” Slutreplik från Mats Årjes, SOK, och Johan Strid, Parasportförbundet: ”Konstsnön till vinter-OS ska göras med förnybar energi”


Summary: För personer i 20-årsåldern är orddelen i högskoleprovet lika krävande som tidigare. Antalet frågor har dock halverats sedan 2011, vilket ger utrymme för färre svåra ord, skriver provutvecklaren Maria Johansson.

Högskoleprovets verbala del består av 80 frågor som är jämnt fördelade på fyra delprov. Delproven är Ord (ordförståelse), Läs (svensk läsförståelse), Mek (meningskomplettering), och Elf (engelsk läsförståelse). En bedömning av den språkliga delen enbart utifrån Ord-provet ger en ofullständig bild av vad provet mäter och hur svåra uppgifterna är. Särskilt vanskligt blir det när man bedömer svårighetsgraden enbart utifrån sin egen horisont och inte provtagarnas. Det kan inte ses som särskilt anmärkningsvärt att läsvana och språkintresserade personer som är betydligt äldre än den genomsnittliga provtagaren får alla rätt på Ord-provet. För provtagarna, där de flesta är i 20-årsåldern, är dock provet lika svårt varje gång. Dag Levander skriver att han vill minnas att frågorna var betydligt svårare för ett tiotal år sedan. Då bör man ha i åtanke att ordförrådet utökas med åren, så därför upplevs Ord-provet lättare ju äldre man blir. Fram till 2011 bestod Ord-delen av 40 uppgifter, alltså närmare en tredjedel av provet. Före 2011 fanns det därmed utrymme för fler svåra ord än i dag, då antalet Ord-uppgifter reducerats till tjugo. Ett tips till den intresserade är att ta en titt på delprovet MEK, där vi mäter ordförståelse i sammanhang. Mek-provet har inte lika stora skillnader mellan yngre och äldre provtagare, och där förekommer en hel del ord som kanske kan upplevas som mer utmanande. DN Åsikt 31 oktober 2018 kl 11 Insändare Dag Levander: ”Oroande låg nivå på högskoleprovets språkdel” Svar Maria Johansson: ”Högskoleprovets orddel lika svår för unga som tidigare” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Att använda kvinnor i mustasch för att uppmärksamma prostatacancer som Sveriges vanligaste cancersjukdom handlar inte om att förlöjliga män. Tvärtom ökar det engagemanget hos både kvinnor och män, skriver kampanjledaren Torsten Kullberg.

Göran Karlsson menar i sin insändare att ”Mustaschkampen förlöjligar cancersjuka män”. Vi inom Prostatacancerförbundet som står bakom kampanjen håller förstås inte med. Första året som Prostatacancerförbundet arrangerade Mustaschkampen hade vi kända män i mustascher. Vid den efterföljande marknadsundersökningen fick kampanjen bra uppmärksamhet hos män, men nästan ingen uppmärksamhet alls hos kvinnor. Prostatacancer är visserligen en manlig sjukdom, men kampanjen riktar sig både till kvinnor och män. Det är ofta kvinnor som får män att ta PSA-prov och det är ofta kvinnor som får män att besöka en vårdcentral. Slutligen är det oftast kvinnan som svarar för familjens välgörenhetssatsningar. När vi året efter använde kvinnor i mustasch fick vi betydligt högre uppmärksamhetsvärden hos både kvinnor och män. Vi har fortsatt med kvinnor i mustasch och för varje år ökar uppmärksamheten. Första året då vi hade män fick kampanjen in 4 miljoner kronor. Andra året då vi använde kvinnor i mustasch fick kampanjen in mer än dubbelt så mycket, över 8 miljoner kronor. Ökningarna har sedan fortsatt. År 2016 kunde 42 procent säga vad kampanjen handlade om. I fjol hade den andelen ökat till 74 procent. Svenska folket har felaktigt trott att bröstcancer är Sveriges vanligaste cancersjukdom. Detta beror mycket på att män har svårt att tala om känslor, sjukdomar och hälsa. De har undvikt att ta till sig att prostatacancer är den vanligaste cancersjukdomen. Eftersom det funnits ett ointresse är det en svår uppgift att få männen intresserade och engagerade. Kvinnor i mustasch har varit vägen till en ökande uppmärksamhet, men också till ett ökat intresse och engagemang. År 2016 var det bara 17 procent som visste att prostatacancer var den vanligaste cancersjukdomen. År 2017 hade andelen ökat till 50 procent. Ett av Mustaschkampens viktigaste budskap är att män ska ta till sig budskapet att prostatacancer går att bota om sjukdomen upptäcks tidigt, och att alla män över 50 år bör ta PSA-prov. År 2016 visste 16 procent att män över 50 år bör ta PSA-prov och år 2017 hade antalet som visste detta ökat till 71 procent. Att ha kvinnor i mustasch förlöjligar inte män, utan får dem att reagera – vilket precis är det som är meningen. DN Åsikt 23 oktober 2018 kl 14 Insändare Göran Karlsson: ”Mustaschkampanjen förlöjligar cancersjuka män” Svar Torsten Tullberg: ”Kvinnor i mustasch ökar engagemanget hos männen” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: REPLIK DN DEBATT 29/10. Vi håller med de 18 forskarna om att svenska lärosäten måste agera kraftfullt i enlighet med forskningen om klimatförändringarna. Men ett större problem är att många lärosäten saknar välfungerande processer för att se till att studenter som utbildas kommer kunna verka för en hållbar utveckling, skriver sex medarbetare vid Linköpings universitet.

18 forskare skriver att svenska lärosäten måste bli bättre på att ta sin egen forskning om klimatförändringar på allvar genom att kraftfullt agera i enlighet med den. Om de inte gör det, menar artikelförfattarna, riskerar de på sikt förtroendet för sin egen forskning. Vi håller med om detta, och vi håller med om att våra lärosäten bör se över sina resor, campus och ekonomiska placeringar. Vi menar dock att artikelförfattarna missar universitetens kärnverksamhet, det vill säga forskning och utbildning och att det är genom förändringar i kärnverksamheten som den stora potentialen att hantera klimatomställningen finns. Både utbildning och forskning bör ha som sitt yttersta syfte att främja en hållbar utveckling. Detta är inskrivet i högskolelagens första kapitel. Den senaste utvärderingen av lärosätenas arbete med att främja en hållbar utveckling som gjordes av universitetskanslersämbetet 2017 fokuserade just på utbildning. Tre fjärdedelar av landets lärosäten saknade då välfungerande processer för att se till att studenter som utbildas kommer kunna verka för en hållbar utveckling. Det här är ett ännu större problem än resande och mat på campus, men ett tecken på samma grundläggande problem: lärosätena tar inte på allvar till sig konsekvenserna av den forskning som bedrivs om klimatförändringar och vad som krävs av dem vi utbildar när de kommer ut i arbetslivet. Vi skulle inte ta ett oljebolags klimatomställningsambitioner på allvar om deras handlingsplan främst handlade om sopsortering och resande, men affärsmodellen fortsatt var att utvinna olja. Om bolaget däremot skulle lägga om hela sin affärsmodell till att bygga vind- och solkraftverk skulle vi kanske anse att de verkar mena allvar. På motsvarande sätt behöver lärosätena visa att man på allvar vill främja en hållbar utveckling genom de utbildningar man ger, och ha som främsta mål med sina utbildningar att studenter ska förberedas för att kunna bidra till en hållbar framtid. Det här kan innebära att utbildningarnas mål baseras på de kompetenser som behövs för att lösa hållbarhetsutmaningarna i Agenda 2030, och att ämnesinnehållet i utbildningarna bestäms därefter. Utbildningarna bör utvärderas med avseende på i vilken omfattning studenter har förmåga och vilja att agera för att lösa samhällets hållbarhetsproblem. Vi måste inse att det här ställer omfattande krav på förändring av lärosätenas utbildningsverksamhet. Lärare och studenter behöver utbildas i att tänka annorlunda, våga mer, och samarbeta över disciplinära gränser. Studentföreningar och arbetsgivare som vill lösa våra stora hållbarhetsutmaningar måste bjudas in att forma framtidens utbildningar. Och lärosätena måste på allvar våga ta det ansvar det innebär att verka för en hållbar utveckling. 29 oktober 2018 Debattartikel 18 forskare vid åtta svenska lärosäten: ”Universiteten måste själva börja klimatomställningen” Repliker Sigbritt Karlsson, rektor, KTH och Göran Finnveden, vicerektor för hållbar utveckling, KTH: ”KTH måste göra mer för klimatomställningen” Fyra forskare vid Centrum för Miljö- och naturresursekonomi i Umeå: ”De föreslagna klimatåtgärderna saknar vetenskaplig förankring” Sex medarbetare vid Linköpings universitet: ”Större problem att utbildningar inte fokuserar på hållbarhet” Slutreplik 18 forskare vid åtta svenska lärosäten: ”Minska utsläppen utan att vänta på styrning uppifrån”


Summary: Det finns ett värde i att långsiktigt jämföra genomsnittliga datum för årstidernas meteorologiska ankomst. Nuvarande temperaturgränser går tillbaka till Svenska Turistföreningens bok ”Det svenska året” från 1941, skriver Bodil Arhus Andrae på SMHI.

Lennart Rammer skrev i en insändare på DN Åsikt den 30 oktober att SMHI:s definition av årstiderna ”stämmer dåligt överens med förändringarna i naturen.” SMHI gjorde under många år skriftliga sammanställningar av året som gått. Då togs också en karta över vårens ankomst fram och den publiceras regelbundet sedan år 2000. I och med att SMHI:s webbplats smhi.se blev allt viktigare för att sprida information ökade intresset för en dagligen uppdaterad vårkarta. När väl vårkartan fanns på plats kom förfrågningar varför det inte fanns någon sommarkarta. Kartorna för våra fyra årstider är i dag efterfrågade på smhi.se. I meteorologisk årstidsindelning definieras vinter som den period när dygnsmedeltemperaturen varaktigt är 0 grader eller lägre och sommar som att den varaktigt är 10 grader eller högre. Följaktligen är det vår respektive höst då dygnets medeltemperatur är större än 0 grader men mindre än 10 grader. Om man studerar medelvärden över många år så får man en utjämnad temperaturkurva. Då brukar det inte vara svårt att finna datum då de olika temperaturgränserna passeras. För SMHI handlar det alltså om att med hjälp av data från mätstationer, och en objektiv meteorologisk-matematisk definition av respektive årstid, göra årstidskartor för att följa årstidernas meteorologiska ankomst och utbredning ett aktuellt år. Det finns ett värde i att långsiktigt jämföra genomsnittliga datum för årstidernas meteorologiska ankomst. Att ovan nämnda gränser för årstiderna används går tillbaka till Svenska Turistföreningens bok ”Det svenska året” som utkom första gången 1941 och i en andra omarbetad upplaga 1958. I det arbetet deltog personer med klimatologisk sakkunskap för att kunna koppla ihop fenologi och meteorologi på ett användbart sätt. När SMHI kommunicerar om årstider är vi noggranna med att det handlar om just meteorologiska årstider, och vi är måna om att också beskriva de meteorologiska definitionerna. Självklart har dessa meteorologiska-matematiska definitioner sina begränsningar. De ska inte okritiskt jämföras med naturens växlingar. De bygger på meteorologi – temperaturobservationer – inte på vad som händer i naturen. Det är säkert så att en definition baserad på fenologi bättre beskriver hur naturen förändras, men det kan SMHI inte använda för att göra meteorologiska tjänster eller produkter. SMHI ser positivt på att andra organisationer studerar och följer upp årstidernas växlingar utifrån andra perspektiv än de meteorologiska, till exempel genom fenologiska observationer. DN Åsikt 30 oktober 2018 kl 05 Insändare Lennart Rammer: ”SMHI:s modell för årstider saknar vetenskapligt stöd” Svar Bodil Arhus Andrae: ”SMHI:s definition av årstiderna går tillbaka till 40-talet” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Julia Råbe om att vara asexuell: Det är en del av mig

Summary: När 18-åriga Julia Råbe läste en artikel om asexualitet var det som att hon fick en uppenbarelse. Det hon läste stämde in på hennes egna känslor. – Jag gick som in i en vägg, och det slog mig att det här begreppet förklarar allting som jag har känt, säger hon till DN.

När Julia Råbe kom in i puberteten började hon snart inse att hon tänkte annorlunda kring sex än de flesta av hennes vänner. När de pratade om att förlora oskulden eller vilka de skulle vilja ha sex med kunde Julia Råbe inte alls känna igen sig. – Jag tyckte mest att det var tröttsamt, och undrade om det verkligen är så intressant. På ett sätt kände jag att jag inte tänker lika mycket på sex som de andra gör, men samtidigt slog det mig inte att det var en jättestor del av deras liv heller, berättar hon. I dag definierar Julia Råbe sig som asexuell, även om hon numera menar att hon kanske snarare är demisexuell än strikt asexuell. Att vara demisexuell innebär att man kan känna sexuell attraktion till någon om man har en djupare känslomässig relation till personen. – Jag hade kunnat gå hela livet utan att ha sex, och det skulle inte vara något problem. Men om jag träffar en person som jag tycker väldigt mycket om kan jag få sexuella känslor för den, även om sex inte är någonting jag behöver, säger hon. Läs mer: Asexualitet blir allt mer accepterat som läggning Men det var först för något år sedan som hon insåg att det fanns ett ord för de känslor hon själv hade kring sex. Innan dess hade hon mest trott att någonting måste vara fel, eftersom hon helt enkelt inte kände att hon ville ha sex. Hon beskriver hur hon såg på sina känslor kring sex som ett mysterium, tills hon av en slump via sociala medieplattformen Snapchat hittade ett reportage om asexualitet – ett begrepp hon tidigare knappt stött på. Efter att ha läst reportaget tappade Julia Råbe upp ett bad till sig själv och låg och filosoferade. – Då slog det mig: jag är asexuell. Jag gick som in i en vägg och tänkte att det förklarar allting, säger hon. Var det en skön känsla att få ord på det du upplevt? – På ett sätt var det skönt, men på ett sätt sörjde jag också ganska länge. Jag har haft en önskan om att vara ”normal”, och har känt att jag inte varit det. Och då blev det här som en bekräftelse på att jag inte är det. Jag är asexuell, jag kommer inte vänja mig vid sex. I början var det som en berg- och dalbana. När Julia Råbe insåg att det fanns ett begrepp för det ointresse av sex som hon så länge hade känt började hon oroa sig för att hon skulle behöva leva ensam. Hon hade svårt att se hur hon skulle kunna ha en relation utan att vilja ha sex. Men i dag har hon accepterat sin identitet, och insett att ett liv utan intresse för sex inte betyder ett liv i ensamhet. – Jag har förstått att det finns flera sätt att ha förhållanden på. Att vara asexuell är en del av mig, och det är helt naturligt. I dag är det bara några få människor i Julia Råbe bekantskapskrets som hon aktivt berättat för om sin asexualitet. Hon säger att hon inte känner något behov av att proklamera sin identitet, samtidigt som hon inte oroar sig för om människor vet hur hon känner. – Får de reda på det så får de reda på det. I min värld är det inte något jättespeciellt, säger hon. Samtidigt säger hon att det finns många fördomar om asexualitet. De få personer som hon har kommit ut för har varit accepterande och förstående. Men bland andra som anat att hon inte intresserar sig för sex har hon ibland mötts med oförståelse. – När jag har uttryckt asexuella känslor har jag mött reaktioner som att folk inte kan förstå hur jag kan känna som jag gör. Jag tror att en del människor, egentligen den stora massan, inte vet vad asexualitet är. Hur har det känts? – Ibland har det varit jobbigt, för det känns som att mina upplevelser och min verklighet inte är lika giltiga som andras. Det kan också vara lite tröttsamt att behöva förklara asexualitet, eftersom man då återigen känt sig onormal. Men det är inte något som jag går runt och tänker på och mår dåligt över. Julia Råbe säger att ett vanligt missförstånd kring asexualitet är att det går att likna med celibat. Asexualitet är inte något man väljer, utan en känsla man har menar hon. – Du kan vara icke-oskuld och asexuell, och du kan ha sex och vara asexuell. Det finns asexuella som äcklas av sex, men det finns också de som inte gör de. Men att du har sex betyder inte att du inte kan vara asexuell. En annan vanlig missuppfattning är enligt Julia Råbe att man som asexuell inte kan bli kär. – Många tänker att man inte kan ha ett förhållande utan sex för att det då bara är vänskap. Men det finns många andra sätt att vara intim. Men samtidigt berättar Julia Råbe att hennes asexualitet tidigare kunde göra henne själv rädd. Om någon visade intresse för henne såg hon direkt problemen med hur hon skulle berätta om sina känslor kring sex. Hon oroade sig för att det inte skulle kunna fungera med en person som själv inte är asexuell. Men nu har hon träffat en person som hon kan vara öppen med, vilket varit en stor lättnad. – Jag tror vi har växt tillsammans och upptäckt nya saker, säger hon. Julia Råbe önskar att fler skulle känna till begreppet asexualitet, för att förstå att de inte är ensamma om sina känslor. – Det är hundra gånger värre att gå runt och inte veta varför man känner som man gör. Hade jag varit homosexuell hade jag i alla fall vetat vad mina känslor betydde, men när man inte vet vad någonting är, och inte kan sätta fingret på vad det är så tänker man att något är fel, eller att man har någon sjukdom. Det går inte att komma ut om man inte har något begrepp, säger hon. Läs mer: Insändare: ”Vi som är asexuella måste också få synas i samhället” Attityder mot asexuella Det finns inte mycket forskning om attityder till asexualitet, men enligt en studie från kanadensiska Brockuniversitetet 2012 hade hetero- sexuella personer mer negativa attityder mot asexuella än mot homosexuella och bisexuella personer. Studien visade att de hetero- sexuella deltagarna i studien ville ha mindre kontakt med asexuella människor och asexuella personer avhumaniserades också i högre grad än andra sexuella minoriteter, och sågs som mer ”maskinlika” och mer ”djuriska” än andra.


”De som arbetar för Engelska skolan är landsförrädare”

Summary: Svenskar som arbetar för Internationella Engelska skolan ägnar sig åt ett språkligt och kulturellt landsförräderi. All undervisning vid sidan om språklektioner borde ske på svenska. Men så är inte fallet, skriver Per-Owe Albinsson i nätverket Språkförsvaret.

Engelska skolan kallar sig tvåspråkig. Det är dock mycket i skolans verksamhet som visar att svenskan i praktiken spelar andrafiolen. Några exempel: • Skolbyggnaderna är fulla av engelskspråkiga skyltar och uppmaningar, medan betydligt färre är på svenska. • Arbetsspråket är engelska och de utländska lärarna lär sig i regel inte svenska. • Skolan trycker hårt inte bara på det engelska språket, utan även på anglosaxiska traditioner. Lärare ska tilltalas med Mr./Mrs./Ms., vilket är ett helt främmande system i Sverige där vi varit ”du” med varandra sedan 60-talet. • På skolavslutningarna använder sig skolan av ”anglosaxisk examensutstyrsel”. Skolan fjärmar på så sätt eleverna från det svenska och indoktrinerar dem i det anglosaxiska samt tillhandahåller i praktiken en utbildning i hur man blir en anglosaxisk (inte världsmedborgare i egentlig mening, för det är det anglosaxiska som de hela tiden trycker på) mönstermedborgare. • Till och med svensklärarna vid skolan säger att de förväntas anamma inte bara engelska språket utan även att ”de ska anamma den anglosaxiska kulturen”. • Skolans elever tenderar att bli sämre i svenska än elever vid andra skolor. Dessutom är de inte så mycket bättre i engelska som man skulle kunna tro. Engelska skolan är således inte tvåspråkig. En verklighetstrogen benämning vore ”anglosaxisk skola i Sverige, där hälften av studierna bedrivs på hemspråket svenska, åtminstone i vissa ämnen”. Detta innebär i praktiken en rent kolonial verksamhet. Svenska är huvudspråk i Sverige, samhällets gemensamma språk som ska kunna användas inom alla samhällsområden. Det allmänna, det vill säga skattefinansierad verksamhet som skolor och vård, har ett särskilt ansvar för att svenska språket används och utvecklas. Det står att läsa i den svenska språklagen som trädde i kraft 2009. Engelska skolans verksamhet rimmar mycket dåligt med språklagens intentioner. Engelska är inget officiellt språk i Sverige. Ledningen för skolan är nöjd med sin verksamhet. De utländska lärarna trivs säkert jättebra med att kunna exportera sitt språk på betald arbetstid. Hur den svenska personal som verkar vid skolan kan trivas med att dagligen undergräva sitt eget språk är desto svårare att begripa. Enligt mig ett språkligt och kulturellt landsförräderi. Det känns både fel och irriterande att det har kunnat startas en skola i Sverige, som för skattepengar till mycket stor del undervisar på ett främmande språk och som dessutom trycker på fullständigt främmande traditioner. Detta sker i en omfattning som gör att eleverna till råga på allt börjar tendera till att bli sämre i sitt modersmål och dessutom inte så mycket bättre i det främmande undervisningsspråket. Det viktiga måste vara att eleverna i första hand lär sig sitt modersmål och sin egen kultur. Vi som ingår i nätverket Språkförsvaret anser att engelskan prackas på oss, ofta helt i onödan. Engelska är redan ett obligatoriskt ämne i den svenska skolan och i många andra länder och är därför det sista främmande språk elever riskerar att inte lära sig. Det är ett språk som inte har någon längre historisk anknytning till Sverige eller många av de länder där språket i dag utgör ett obligatoriskt ämne. Tiden från 1945 och framåt är kort tid i språkliga sammanhang. Det är utgången av andra världskriget, med Förenta staternas påföljande starka ställning politiskt, kulturellt och militärt, som har gett engelskan dess position den har i dag. Det handlar inte om att engelskan skulle vara ett vackrare eller ordrikare språk än andra, som vissa verka tro och/eller vill förmedla. Tidigare skötte Storbritannien ”språkexporten” med den äran, då de koloniserade stora delar av världen (fransmän, belgare, spanjorer, portugiser samt holländare var rätt ”duktiga” de också). Historiskt sett har engelskan alltså tvingats på folk i olika länder – liksom andra kolonialspråk inte sällan med mer eller mindre brutala metoder. I de länder där engelskan en gång tvingats på befolkningen och getts en hög status har den oftast trängt undan de inhemska språken. Inte ens i det stora Indien har man lyckats återge de nationella språken deras rättmätiga status. Är det dit anglofilerna i Sverige vill komma? Engelsktalande är urusla på kunskaper i andra språk. Hållningen tycks oftast vara att språkligt utbyte är liktydigt med att människor från andra språkgrupper ska lära sig engelska. Något utbyte åt andra hållet finns det oftast ett mycket litet intresse för. Engelska skolan marknadsför sig som om länder som inte anammar engelska nästan kommer att gå under om de inte blir åtminstone tvåspråkiga. Det är rent hyckleri! Med allt respekt, vilka tror ni att ni lurar? Betänk att en klar majoritet av jordens befolkning inte har engelska som modersmål, eller ens kunskaper i språket. Världen blir en mycket tråkigare, enfaldigare och kulturellt fattigare plats med endast ett språk. Dessutom är det långt ifrån säkert att engelska behåller sin ställning i världen över tid. Trender kommer och går, så även språkliga. Storbritanniens adjö till EU och Förenta staternas isolationistiske president, är två tecken på att det engelska språket kan vara på god väg att passera bäst-före-datum. Låt oss således slippa reklamen om att Engelskan skolan är tvåspråkig. Förklaringsmodellen skorrar mer än lovligt falskt. Språkförsvarets anser att engelska ska behandlas som andra språk och inte som andraspråk. Engelska skolan pratar fint om att ”de vill hjälpa till att lösa den svenska lärarbristen, ge elever de bästa förutsättningarna samt ta sitt samhällsansvar”. Det som egentligen hägrar är att tjäna stora pengar. Detta har möjliggjorts av att Sverige för närvarande har ett unikt skolsystem (i negativ bemärkelse), där friskolor mycket oreglerat kan omvandla gemensamma medel, det vill säga skattepengar/skolpengen till privat vinst. Inget annat land har ett liknande system. Chile gav upp detta system för några år sedan. När ska våra politiker inse det fatala med systemet? Detta system i kombination med att vi har en väldigt slapp reglering av undervisningsspråk i Sverige har möjliggjort Engelska skolans framväxt. Det enkla och solkiga svaret på frågan om varför engelska anses var så viktigt just i Sverige blir därmed. Därför att vårt skolsystem möjliggör att ett fullständigt främmande språk kan användas i upp till halva undervisningstiden och att det dessutom går att tjäna grova pengar på att omvandla gemensam egendom (våra skattepengar) till privat vinst. En stöld från det gemensamma! Detta fullständigt barocka system försvårar dessutom integrationen som ska ske på svenska och inte på engelska. Utländska lärare får gärna hjälpa till med att lösa den svenska lärarbristen om de undervisar på svenska. Undervisning i Sverige, språklektioner undantagna, ska uteslutande ske på svenska. Sverige är ingen koloni och ska inte heller bli någon heller. DN Åsikt 24 oktober 2018 kl 05 Insändare Olle Käll: ”Engelska skolan har gräddfil genom byråkratin” Svar Annette Brodin Rampe: ”Utländska lärare viktig del av lösningen på lärarbristen” Johan Westman: ”Engelska skolan betydligt bättre än kommunala skolor” Per-Owe Albinsson: ”Svenskar som arbetar i Engelska skolan är landsförrädare” Lars Fredriksson: ”Svenska språket och svensk kultur självklart i skolan” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Asexualitet blir allt mer accepterat som läggning

Summary: En av hundra personer kan vara asexuell, vilket innebär att man inte känner sexuell attraktion. Även om förståelsen för asexualitet som sexuell läggning ökar så möts många asexuella personer av fördomar. – Allt som är utanför de ”normala” sexuella ramarna patologiseras, säger Karli Cerankowski, assisterande professor i genusstudier vid Oberlinuniversitetet, till DN.

År 2001 startade 18-årige David Jay onlineforumet AVEN för människor som definierar sig som asexuella. David Jay hade då själv i flera år försökt förstå sig på sin egen asexualitet. – Jag hade tillbringat fyra år med att kämpa för att förstå att jag var okej, och jag ville inte att andra asexuella människor skulle behöva uppleva samma sak, sade han i en intervju med tidskriften Atlantic. Att vara asexuell innebär enligt AVEN, som i dag samlar tiotusentals personer runtom i världen i sina diskussionsforum, att man inte känner sexuell attraktion. Det ska inte blandas ihop med celibat, vilket innebär ett val att avstå från sex, utan handlar i stället om känslan av att man inte känner sexuell attraktion. Asexualitet har länge varit ett ganska obeforskat ämne. Detta trots att en studie som publicerades i Storbritannien redan år 2004 visade att en procent av de 18.000 tillfrågade britterna inte kände sexuell attraktion. Tidig forskning avfärdade asexualitet som ett psykiatriskt problem eller en sexuell dysfunktion, och man trodde att asexualitet kunde bero på tidigare trauman. Men senare forskning har i stället identifierat asexualitet som en sexuell läggning. Karli Cerankowski är assisterande professor i genusstudier vid Oberlinuniversitetet i USA. Hon har tillbringat de senaste tio åren med att studera asexualitet och påbörjade sin forskning på grund av att hon upplevde att ämnet var undanskymt i den akademiska världen. Hon berättar att många forskare inte tog asexualitet som forskningsområde på allvar när hon började med sina studier. – Många trodde inte ens att asexualitet var något riktigt. Det fanns en kulturell idé om att asexualitet inte var något sexuellt utan att det handlade om andra saker. Man trodde att asexualitet handlade om att mörka sin homosexualitet eller att det handlade om olika problem som skulle kunna ”fixas”, att man är omogen eller har hormonella problem. Man tog det inte som en sexuell identitet eller läggning, säger Karli Cerankowski till DN. Karli Cerankowski menar att nätverket AVEN och dess grundare David Jay har varit en stor anledning till den ökade medvetenheten kring vad asexualitet innebär. Under mitten av 2000-talet gästade David Jay flera pratshower i USA, och även om Karli Cerankowski menar att pratshowvärdarna inte alltid hanterade frågan om asexualitet på ett bra sätt gjorde uppmärksamheten att fler kunde identifiera sig som asexuella. – Det skapade en ökande acceptans. Fler och fler såg att det här skulle kunna vara jag eller någon i min familj, och allt fler började prata om fenomenet, säger hon. Insändare: ”Vi som är asexuella måste också få synas i samhället” Karli Cerankowski menar att den sexuella revolutionen under 60- och 70-talet till viss del har skapat ett tabu kring asexualitet. Hon menar att det finns en norm om en ”hälsosam” sexlust. – Man ska inte vilja ha för mycket eller för lite sex. Allt som är utanför de ”normala” ramarna patologiseras. Därför tänker många att de som är asexuella trycker bort någonting och att de inte är fria. Något måste vara fel om de inte har en hälsosam sexlust. Det är enkelt att avfärda något när man ser det som temporärt eller patologiskt, säger hon. I stället menar hon att det finns en stor mångfald i mänsklig sexualitet – där vissa inte har någon sexlust, medan andra har en mycket stark sådan. I den asexuella gemenskapen, som ibland kallas ”Ace” pratar man om en skala av asexualitet – där vissa äcklas av tanken på sex, medan andra definierar sig som sexpositiva, och kan tänka sig att ha sex, även om det inte är något de känner att de behöver. De som identifierar sig som demisexuella eller gråsexuella kan känna sexuell attraktion till någon de har ett starkt känslomässigt band till. Ändå överlever bilden av att asexualitet är någonting som kan ”repareras”. Karli Cerankowski nämner ett avsnitt av tv-serien ”House” där ett asexuellt par besöker läkaren Dr. House. Han slår vad med en kollega om att han kommer att kunna hitta vad asexualiteten beror på. Genom att låtsas ge mannen en vaccination får han reda på att mannen har en tumör som tar bort hans sexlust. Kvinnan i sin tur, låtsas bara vara asexuell för att göra sin partner nöjd. – Störande men inte oväntat, sade AVEN-grundaren David Jay till tidningen Salon om avsnittet, och menade att man genom handlingen återigen gör asexualitet till ett problem. Idéerna om att asexualitet uppkommit på grund av trauman eller sjukdom gör att många asexuella möts av fördomar. De kan få höra saker som att de bara inte träffat rätt person, att de kanske egentligen är homosexuella, att de är rädda eller som i House-avsnittet: att det kan bero på en hjärntumör. – Det stämmer att tumörer kan minska ens libido, men jag förstår inte varför det är just den anledningen människor ofta lyfter fram, säger Karli Cerankowski. Hon menar att den här idén om att asexualitet beror på att man inte haft sex också kan leda till allvarligare konsekvenser, som ”korrigerande våldtäkter” där man försöker övertyga en asexuell person om att den i själva verket är sexuell genom sexuella övergrepp. Enligt en studie från kanadensiska Brockuniversitetet 2012 har heterosexuella personer mer negativa attityder mot asexuella personer än homosexuella och bisexuella personer. Studien visade att de heterosexuella deltagarna i studien ville ha mindre kontakt med asexuella människor och att de avhumaniserades i högre grad än andra sexuella minoriteter, och sågs som mer ”maskinlika” och mer ”djuriska” än andra. Snao Cone på AVEN menar att det finns ett antal felaktiga uppfattningar om asexualitet. Hon nämner att många yngre människor som kommer ut som asexuella får höra att det ”bara är en fas” och att de ”kommer att växa ifrån det”. – Asexuella människor i alla åldrar får höra att det är en fas, att det är ett psykiskt problem eller att de bör uppsöka medicinsk vård. Om någon kommer ut som asexuell avfärdas det allt för ofta som ett sökande efter uppmärksamhet eller ett sätt att vara unik, säger Snao Cone till DN. En annan vanlig missuppfattning är att asexuella människor vill vara ensamma. Snao Cone menar att asexualitet inte alls behöver handla om att man är ointresserad av att hitta kärlek. Hon menar att denna missuppfattning kan grunda sig i att människor av andra läggningar oftast vill vara romantiskt involverade med samma person som de är sexuellt involverade med. – Det kan göra att folk tror att eftersom asexuella personer inte har ett naturligt driv mot att bli sexuellt involverade med någon så vill de inte heller bli romantiskt involverade med någon. Men som en stor del av de asexuella kan skriva under på är detta helt enkelt inte sant. Snao Cone menar också att människor tror att asexualitet helt enkelt handlar om en aversion eller äckel över sex. Något som inte heller behöver stämma. – Vissa asexuella människor bryr sig helt enkelt inte om sex, och kanske testar utan att få ut något av det. En del asexuella har gärna sex i ett kärleksfullt förhållande, för sin partners njutnings skull. Att vara asexuell bestämmer inte ideologier eller viljan att kompromissa. Det innebär bara att vi inte behöver sex, säger hon. Konstnären och filmaktivisten Eva-Marie ”Emie” Elg identifierar sig som panromantisk demisexuell och arbetar med en dokumentär om asexualitet. Hon menar att asexualitet i hög grad påverkar hur andra människor ser på en. – När en kommer ut som asexuell faller alla positiva förväntningar på en, och folk läser en plötsligt som tråkig, säger hon. Hon blev själv nyfiken på asexualitet efter att flera personer sagt att hon kanske passade in på det asexuella spektrumet. Därför började hon arbeta på dokumentären och träffade därigenom personer i olika länder som identifierar sig som asexuella. – Den här idén om att hitta en romantisk eller sexuell partner är otroligt stark i nästan alla kulturer. Det finns en underliggande ton om att man ska vilja ha sex och att sex är primärt, säger hon. – Det skapar en förväntan på ens beteende som det tog många år av djup självreflektion för att våga konfrontera och bryta mig loss från. Hon hoppas att fler ska våga fråga om asexualitet, i stället för att anta saker om den som kommer ut som asexuell. – En kan vara aromantisk eller intresserad av kärleksrelationer. En kan bli äcklad av sex eller vara sexpositiv samtidigt som en är asexuell. Om någon säger att den är asexuell tror många att det är slutet på konversationen, men jag tycker det borde vara början. Det asexuella spektrumet är så brett och rymmer många olika delar, säger Eva-Marie ”Emie” Elg. Snao Cone på AVEN ser hoppfullt på utvecklingen kring människors uppfattning om asexualitet. Hon ser ett ökande intresse från medier och den akademiska världen. Och det faktum att Ace-flaggan i allt högre utsträckning syns på Pride menar hon är positivt. – Jag tror att fler och fler förstår sig på asexualitet. Och vi kommer att fortsätta försöka skapa en känsla av gemenskap för asexuella människor runtom i världen, säger hon.


Summary: DN DEBATT 28/10. Rapporten ”Kartläggning av rasism mot samer i Sverige” är undermålig och att göra politik med utgångspunkt i denna rapport är bisarrt. Projektgruppens essentialiserande beskrivning av samer och svenskar ligger farligt nära det kulturrasistiska synsätt som finns inom den yttersta högern, skriver Jonny Hjelm, professor i historia vid Umeå universitet.

I början av oktober 2018 överlämnades ”Kartläggning av rasism mot samer i Sverige” till regeringen. Rapporten uppmärksammades stort i medierna som förklarade att ”Två av tre samer har blivit utsatta för rasism” och Kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke var ”förfärad över rasismen mot samer” och såg ett stort behov av politiska åtgärder. Kartläggningen har utförts av en projektgrupp vid Vaartoe – Centrum för samisk forskning vid Umeå universitet. Det rör sig om uppdragsforskning som beställts av Sametinget och indirekt av den svenska regeringen som beslutat om kartläggningen och för detta avsatt en miljon kronor. I projektgruppen ingår några av landets främsta sameforskare. I rapporten framkommer att ”etnorasen” samer utsätts för ”rasistiska mekanismer”, tio stycken närmare bestämt, och hur samerna därigenom ges sämre möjligheter att leva ett gott liv. På område efter område beskrivs verkningarna av dessa rasistiska mekanismer. Kritiken är hård och rapporten utmynnar i ett åtgärdspaket omfattande tio punkter, däribland mer resurser till forskning om samer. Enligt min mening har rapporten stora kvalitetsbrister och dess kategoriska generaliseringar rörande diskrimineringen av samer svagt eller inget stöd i redovisad empiri. Dess ovetenskaplighet riskerar vidare öka diskrimineringen av samer. Ett problem med rapporten är användningen av begreppet etnoras och dess essentialiserande homogenisering av samer och svenskar. Samerna förklaras ha en särskild ”livsstil”, ”kultur”, ”kunskap” och ”egen historia”. Här finns ingen problematisering av den samiska identiteten utifrån ett teoretiskt perspektiv, till exempel förekomsten av multipla identiteter: att man kan vara svensk, same, kvinna etcetera i en och samma person, men med varierad styrka beroende på socialt sammanhang. Det blir extra anmärkningsvärt då de som i Sverige identifierar sig som samer antas vara uppemot 55 000 individer, bosatta över hela landet och med olika livsvillkor. Projektgruppens essentialiserande beskrivning av samer och svenskar ligger farligt nära det kulturrasistiska synsätt som finns inom den yttersta högern. Enligt detta synsätt är människor djupt präglade av sin historia och kulturella tillhörighet, och geografisk-rumsliga förankring på ett sätt som innebär att kulturbegreppet blivit en funktionell variant av det gamla biologiska rasbegreppet. De ultranationalistiska gruppernas retorik vilar på dylika föreställningar, och här skiljer man sig från den äldre, biologiskt präglade rasismen, om att dessa kulturer inte är hierarkiskt rangordnade eller åtskilda, utan beskrivs som essentiellt olika varandra och därför också exempelvis antas ha rätt till olika platser. Ytterligare ett problem är att kartläggningen av rasism mot svenska samer under resans gång förändrats till handla om identifierandet av ”rasistiska mekanismer”, och dess ”effekter”, inte förekomsten av diskriminering som uppdraget var formulerat. Det görs bland annat genom en omfattande läsning av internationell urfolksforskning. Med litteraturgenomgången som utgångspunkt spekuleras sedan oförskräckt, exempelvis om den kanadensiska polisens systematiska övergrepp mot urfolkskvinnor – polisövergrepp anges som en av de tio mekanismerna – även är vanligt i Sverige. En annan av rapportens rasistiska mekanismer kallas ”osynliggörande”. Den förklaras vara en subtil mekanism, verksam inom exempelvis svensk sjukvård med dess individualiserade lika-behandlingsprincip. Samernas ”särskilda problem” beaktas inte och de får på grund av detta ”inte samma kvalitet på sjukvården som majoritetsbefolkningen”: ”För att ytterligare gestalta hur olika rasistiska processer mot samer fungerar kan vi föreställa oss ett fiktivt sjukhus där samer inte får komma in just för att de är samer, och ett annat sjukhus där sjukvården är perfekt anpassad för svenskar och deras behov. Det första sjukhuset tillämpar en sorts direkt rasism där grupper utesluts på grund av deras upplevda ras eller etnicitet. Det andra sjukhuset har en indirekt exkluderande effekt, då personalen där inte har kunskap nog för att ge samiska patienter vård utifrån deras behov. Två olika mekanismer – en direkt exkludering eller ett osynliggörande av samiska patienter – har alltså liknande effekter på den samiska befolkningens möjligheter till god vård.” Projektgruppen förklarar inte hur landets sjukvårdspersonal ska kunna ge särbehandling av samer utan tillgång till etniskt register, vilket är olagligt. Hur ska de alltså veta att de har en same framför sig? Ett av rapportens empiriska underlag är en webbenkät som genomförts via internet, där de som identifierade sig som samer uppmanades besvarat frågor rörande rasism. Problemet är att webbenkätens 748 ”respondenter” representerar ett självselekterat urval, med de svårigheter det innebär för möjligheten att säga något om alla samer. Det här betyder exempelvis att medieuppgifter om att ”två av tre samer i Sverige är utsatta för rasism” inte har något stöd i rapporten. Vi vet vidare inte hur många individer som besvarat webbenkäten, inte heller om de upplevt sig ha en samisk identitet. Enkäten kan hypotetiskt vara besvarad av en individ som svarat 748 gånger. Rapporten reser frågor rörande Vaartoes verksamhet, men också om projektgruppens rasifiering av urfolk representerar en generell tendens inom urfolksforskningen. SD:s Björn Söders ord om att samer inte är svenskar bekräftas ju märkligt nog i denna rapport. Rapporten aktualiserar även frågor om hur vetenskapssamhället ska värna oberoende och kritiskt kunskapssökande när viktiga samhällsfrågor – exempelvis rasistiskt präglad diskriminering av samer och andra etniska grupper – kräver åtgärder av politisk-ekonomisk-administrativ natur. I en tid när vetenskapsbaserad kunskap ifrågasätts världen över är det extra angeläget att forskare värnar sin professionella integritet och efter bästa förmåga försöker hålla på rågången mellan vetenskap och politik. Mot bakgrund av rapportens undermåliga kvalitet finns det en uppenbar risk att den av rasister och likasinnade tolkas som ett politiserat ”beställningsjobb”, klädd i vetenskaplig skrud. Detta riskerar sammantaget leda till ökad rasism mot samerna, men kan också leda till ökad misstro mot ”etablissemanget”, intellektuella och politiker, det vill säga underblåsa de stämningar som lett till att främlingsfientlighet och populism vunnit allt större inflytande i folkvalda församlingar i västerländska demokratier de senaste decennierna. Att göra politik med utgångspunkt i denna rapport är fullständigt bisarrt. Sametinget borde begära att få igen de pengar man betalt. 28 oktober 2018 Debattartikel Jonny Hjelm, professor i historia vid Umeå universitet: ”Ny forskningsrapport påstår att samer inte är svenskar”


Summary: DN DEBATT 27/10. Feminism är ingen åsikt, utan en rörelse mot ett mål. För att Sverige ska bli ett jämställt samhälle krävs mindre prat och mer handling av såväl politiker som företag, civilsamhälle och medborgare. Genom historien har feminismen målat upp helt orealistiska mål, för att sedan metodiskt arbeta för att uppnå dem. Det kan vi göra igen, skriver Nina Åkestam.

Sverige har aldrig varit så jämställt som nu. Lönegapet mellan kvinnor och män minskar, män tar ut fler föräldradagar och gör större del av det obetalda hushållsarbetet. Enligt World Economic Forum är Sverige världens femte mest jämställda land. Införandet av samtyckeslagstiftningen i somras gjorde Sverige till ett internationellt feministiskt föredöme. Den här utvecklingen har inte kommit av sig själv, utan är resultatet av målmedvetet feministiskt arbete, och vi har all anledning att vara stolta över det vi har åstadkommit. Samtidigt märks nu en politisk vridning där jämställdhetsfrågan tappar mark. Trots att jämställdhet enligt SVT:s vallokalsundersökning var väljarnas tredje viktigaste fråga, och den allra viktigaste frågan för unga kvinnor, var det få partier som gick till val på en offensiv jämställdhetspolitik. Det tycks finnas ett konsensus om att Sverige har nog med jämställdhet, och att andra frågor är viktigare. Det är en farlig missuppfattning. För det första är inte jämställdhetsarbetet i Sverige klart. Vi har fortfarande en av världens mest könssegregerade arbetsmarknader. Kvinnor har betydligt lägre inkomster än män, sämre pensioner och högre sjukskrivningstal. En kvinna löper sex gånger så stor risk som en man att utsättas för våld i hemmet, och 13 kvinnor mördas årligen av en närstående. Kvinnor förväntas fortfarande ta det största ansvaret för hem och barn. Svenska pappor tar i genomsnitt ut 106 föräldradagar, trots att de har rätt till 240 dagar. Bland Sveriges 20 rikaste personer finns endast fyra kvinnor. Det må vara sämre på många andra platser, men påståendet att Sverige är jämställt är helt enkelt inte sant. För det andra kan vi inte räkna med att vunna jämställdhetssegrar består. Som Peter Wolodarski konstaterade i sin ledare (DN 7/10) är jämställdheten en central skiljelinje i det nya, liberal-auktoritära politiska landskapet. Runt om i världen ser vi hur viktiga jämställdhetsvinster, bland annat aborträtten, ifrågasätts. I Sverige driver Sverigedemokraterna en aktiv politik mot jämställdhet. Med nästan 20 procent av väljarstödet bör detta tas på största allvar. Det lyckas dock inte den svenska jämställdhetsdebatten göra. I stället fastnar debatten ofta i åsiktsbetonade symbolfrågor som har begränsad påverkan på den faktiska jämställdheten, exempelvis: • Vi tror att alla är feminister – och att allt är feminism. Feminism har blivit ett modeord som politiker och andra makthavare gärna slänger sig med utan att ha en djupare förståelse för vad det betyder, och utan att kunna svara på vad deras feminism innebär i praktiken. Det viktiga är vem som kallar sig feminist, snarare än vem som vill förbättra jämställdheten. Feminism blir en identitetsmarkör som kan vara ”inne” eller ”ute”, som Greta Thurfjell konstaterade (DN 21/10). Samma urvattning leder till att allt som har med kvinnor att göra, från skönhetsingrepp till ”sunda kvinnliga kroppar” (DN 16/10), kan kallas feminism, utan närmare förklaring till hur det förbättrar jämställdheten. • Ojämställdhet ses som resultatet av individuella val. En vanlig invändning mot statistik som visar på ojämlikhet är att olikheterna beror på fria val. Men ojämställdhet är inte ett fritt val. Med den stora variation som finns mellan individer är det inte rimligt att tro att det råkar vara så att kvinnor systematiskt väljer låglöneyrken, väljer att inte göra karriär, väljer att göra monotona hushållssysslor eller för den delen, väljer att bli utsatta för våld och sexuella övergrepp. Ojämställdhet uppstår för att olika människor värderas olika och får olika möjligheter i livet. Det är motsatsen till ett fritt val. • Feminismen är för navelskådande. Samtidigt som begreppet feminism de senaste åren har blivit mycket brett, har den feministiska frontlinjen slutit sig allt mer. Många feministiska diskussioner sker i stängda forum där personlig positionering, rätt ordval och rätt allianser är viktigare än faktiska jämställdhetsreformer. Den som inte följer gruppens kod blir aggressivt attackerad eller utesluten. Det gör att rörelsen går miste om värdefull erfarenhet för att alla inte är uppdaterade på de senaste trenderna, och gör tröskeln orimligt hög för nya aktivister som vill ansluta sig. De här tre utmaningarna är exempel på det jag kallar feministfällor. De gör att mycket feministisk energi läggs på aktiviteter med begränsad påverkan på jämställdheten. Men i en tid när många jämställdhetsframgångar ifrågasätts eller hotas, behövs en stark och aktiv feminism. Därför måste vi komma till insikt om feminismens problem, och vi måste också komma med förslag på lösningar. Sådana lösningar skulle kunna vara: 1. Definiera feminism som en handling. Vårt fokus på vem som kallar sig feminist måste upphöra, och ersättas av fokus på handlingar som förbättrar jämställdheten. Det går att arbeta för jämställdhet utan att kalla sig feminist, och det går att kalla sig feminist utan att arbeta för jämställdhet. Låt oss fråga våra politiker, våra arbetsgivare och varandra vad de gör för att förbättra jämställdheten, i stället för om de kallar sig feminister. 2. Inse feminismens radikalitet. Kampen för ett jämställt samhälle är radikal, oavsett politisk ingång. Absolut jämställdhet skulle inte vara en förändring på marginalen, utan ett omstöpande av hela vårt nuvarande samhällssystem. Det är naturligt att inte alla är bekväma med att ansluta sig till en rörelse med ett sådant mål. Det är dock inte ett problem, så länge feminismen accepterar detta och inte försöker anpassa sig för att tillfredsställa behov hos grupper som ändå inte är intresserade av absolut jämställdhet. 3. Håll ögonen på målet. Feminismen är en bred rörelse som samlar människor med många olika bakgrunder och ingångar. Självklart blir det friktion ibland. Dock måste alla inom feminismen vara noga med att debattera på ett sätt som inte skadar rörelsen. Inför varje diskussion och kommentar måste vi fundera på hur det här inlägget för jämställdhetsfrågan framåt. Vi måste utbilda nybörjare, inte kritisera dem. Vi måste se feminister med olika perspektiv för deras tillgångar, inte deras tillkortakommanden. Då kan vi bygga en sant inkluderande rörelse. Ett helt jämställt samhälle, fritt från stelbenta könsroller, diskriminering och våld, är en utopi. Genom historien har dock feminismen många gånger målat upp helt orealistiska mål, för att sedan metodiskt arbeta för att uppnå dem. Med självinsikt, kämparanda rätt fokus kan vi göra det igen. Läs mer: Nina Åkestam: Feminism är aktivism i vardagen 27 oktober 2018 Debattartikel Nina Åkestam, doktor i ekonomi och författare till boken Feministfällan: ”Feminism är inte en åsikt – det är handling som räknas” Repliker Linnéa Bruno, Fil dr i sociologi, feministisk aktivist och forskare: ”Åkestams fällor är inte feminismens”


Summary: DN DEBATT 25/10. Övningen Trident Juncture 2018 är Natos största fullskaliga militära övning på årtionden och bekräftar den geopolitiska betydelsen av Norden som Europas nordligaste flank. Övningen är viktig för vår förmåga att lösa en säkerhetskris i vårt närområde genom samarbete med varandra liksom med vänner och allierade, skriver Nordens fem försvarsministrar.

En allvarlig säkerhetskris i Norden skulle påverka alla nordiska länder. Därför deltar Norge, Sverige, Finland, Danmark och Island allt oftare tillsammans i militära övningar. Drygt 50 000 soldater från 31 länder deltar just nu i en stor övning för att öva förmågan att agera tillsammans i en krigssituation. Övningen Trident Juncture 2018 är Natos största fullskaliga militära övning på årtionden. Den bekräftar alliansens förnyade fokus på det kollektiva försvaret av medlemsstaterna och den geopolitiska betydelsen av Norden som Europas nordligaste flank. Trident Juncture är en unik möjlighet för Nato och dess partnerländer, som Sverige och Finland, att öva förmågan att verka tillsammans i det utmanande, nordiska klimatet – från norska fjäll och dalar till de väderutsatta havsområdena kring Nordatlanten och Östersjön. Detta är viktigt. Inte bara för att det gör oss bättre på att försvara oss själva utan för att det också stärker banden mellan våra länder och skickar en stark signal till den som eventuellt skulle vilja påtvinga oss sin vilja genom militär makt. Vi ser inga militära hot mot Norden i dag, men vi lever i en oförutsägbar och osäker tid. Ryssland har visat såväl vilja som förmåga att använda militär styrka för att uppnå strategiska mål. Cyberattacker och desinformation används aktivt för att skapa splittring mellan människor såväl i Europa som i USA, vilket i sin tur utmanar demokratiska institutioner och vår förmåga att nå fram till gemensamma slutsatser. Internationell terrorism förändrar också hur vi tänker kring samhällets säkerhet. Migrationen framstår som den kanske mest splittrande kraften och klimatförändringar påverkar alla dessa frågor på sätt vi inte helt kan överblicka. De nordiska länderna är bundna till varandra genom geografi, historia, kultur och värderingar. Vi har ett gemensamt ansvar att upprätthålla fred och stabilitet i vårt närområde. Vi delar en stark tro på dialog, transparens och en förutsägbar världsordning baserad på internationell lag och bindande avtal. Dessvärre delar inte alla länder dessa värderingar. Därför är det nödvändigt att ha en trovärdig militär förmåga. Danmark, Norge och Island är medlemmar i Nato, medan Sverige och Finland inte är det. Genom att öva tillsammans – tillsammans med Nato – stärker vi vår förmåga att agera gemensamt som grannar, om det någonsin skulle bli nödvändigt. Inte i stället för Nato, utan som komplement. Detta är anledningen till det substantiella nordiska bidraget till övningen Trident Juncture, med över 13 000 soldater och ett betydande antal civil personal. Som ett gott exempel på nordiskt samarbete kommer finska arméförband att agera som en del av en svensk brigad och danska helikoptrar kommer att stödja den norska brigaden. Styrkor från Nato och partnerländerna Sverige och Finland kommer att använda militära baser och flygfält i samtliga nordiska länder. Island, med sitt strategiskt viktiga läge, spelar en avgörande roll som knytpunkt och uppmarschområde för utplacering och förstärkning av allierade styrkor över Nordatlanten. Den här nivån på det nordiska deltagande i Trident Juncture är ett starkt och tydligt resultat av våra gemensamma ansträngningar för att stärka det nordiska försvarssamarbetet. Vi övar och tränar tillsammans mer än tidigare. Vi byter luftlägesinformation med varandra och har arbetat för att minska byråkratiska hinder för att flytta militära förband och materiel mellan våra länder. Det sistnämnda har varit så framgångsrikt att EU och Nato beslutat om liknande initiativ baserat på den nordiska modellen. Vi nordiska länder har valt olika säkerhetspolitiska lösningar, men vi är grannar i norr. En säkerhetskris i vårt närområde skulle påverka oss alla och vår förmåga att lösa den kommer aldrig att bli bättre än vår förmåga att samarbeta – med varandra liksom med vänner och allierade. Därför är övningen Trident Juncture så viktig. Och därför ska du bry dig om nordiskt samarbete. Trident Juncture 18 Natoövningen Trident Juncture 18 genomförs i huvudsak i Norge, men även svenskt luftrum kommer att utnyttjas. Den ska testa snabbinsatsstyrkan Nato Response Force (NRF) och dess förmåga att verka tillsammans med övriga allierade och partner. Scenariot är att Norge angrips av främmande land. Nato samt samarbetspartner kommer då till Norges undsättning. Övningen består av en förbands-övning som genomförs 25 oktober till 7 november, och en ledningsövning som genomförs 14 till 23 november. Totalt deltar över 50 000 soldater och sjömän i övningen. Sverige deltar med drygt 2 300 soldater, sjömän och officerare, två Visbykorvetter och åtta JAS 39 Gripen. Läs mer hos svenska Försvarsmakten. Läs mer hos norska försvaret. 25 oktober 2018 Debattartikel Försvarsministrarna från Sverige, Norge, Danmark, Finland och Island: ”Trident Juncture är en viktig Natoövning för Nordens länder”


Summary: Utländska legitimerade lärare är en viktig del av lösningen på lärarbristen. Forskning som visar att svenska språket försämras av undervisning på engelska är inte relevant för Engelska skolan, skriver vd Annette Brodin Rampe.

Med anledning av denna insändare vill vi bemöta ett antal fakta och påståenden som inte stämmer för Internationella Engelska skolan och sannolikt inte heller för hur andra skolor fungerar. Engelska skolan bedriver tvåspråkig undervisning för 25.600 elever i 36 skolor runt om i Sverige. Vi värnar om det svenska såväl som det engelska språket och kan årligen visa högre resultat i de nationella proven i svenska, engelska och matematik jämfört med det nationella snittet. Att lagen ger möjlighet för oss och andra skolor att anställa behöriga utländska lärare är en utmärkt del av lösningen på lärarbristen i svensk skola. Beräkningar visar att om tio år kommer det saknas 80.000 lärare om inget görs. För att förbättra kvaliteten i svensk skola behövs fler behöriga lärare. Vi anställer de bästa lärarna runt om i världen och det är en ynnest för svenska elever att få möjlighet att utbildas av dessa välkvalificerade och engagerade lärare. Skolverket och politiker har respekt för deras kunskap och det är vi glada för. Läsåret 2017/18 var 86 procent av Internationella Engelska skolans lärare behöriga jämfört med snittet på 79 procent. Författaren pekar även på forskning som skulle visa att svenskan försämras vid undervisning på engelska. Den forskning som vi förmodar att författaren hänvisar till är inte relevant för Internationella Engelska skolans undervisning då den fokuserar på gymnasiet och lärare som inte har engelska som förstaspråk. Vi har bara en gymnasieskola och våra lärare som undervisar på engelska har engelska som förstaspråk. Ytterligare ett par påståenden är felaktiga: Lön: Vid jämförelse med statistik från SCB betalar vi löner väl i linje med genomsnittet. Utrustning och lokaler: Våra skolor har de lokaler och den utrustning som skribenten påstår att våra skolor saknar. Vi arbetar varje dag med att ge våra elever de bästa förutsättningarna för framtiden. Vårt mål är att vara med och lyfta den svenska skolan till den nivå som barn i Sverige förtjänar. Låt oss gemensamt, politiker från alla partier, skolaktörer från kommunala skolor och friskolor, debattörer och forskare arbeta för att ha en saklig debatt hur vi ska lyfta kvaliteten i hela den svenska skolan. DN Åsikt 24 oktober 2018 kl 05 Insändare Olle Käll: ”Engelska skolan har gräddfil genom byråkratin” Svar Annette Brodin Rampe: ”Utländska lärare viktig del av lösningen på lärarbristen” Johan Westman: ”Engelska skolan betydligt bättre än kommunala skolor” Per-Owe Albinsson: ”Svenskar som arbetar i Engelska skolan är landsförrädare” Lars Fredriksson: ”Svenska språket och svensk kultur självklart i skolan” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Att engelskspråkiga lärarlegitimationer ska accepteras i Sverige är en självklarhet eftersom Sverige med EU-medlem och vi är del av en global värld. Engelska skolan är en skola med hög kvalitet som är öppen för alla elever, skriver läsaren Johan Westman.

Läraren Olle Käll riktar i sin insändare kritik mot att Engelska skolan på något sätt ska ha förmått politiker att acceptera engelska lärarlegitimationer som fullvärdiga i Sverige. Han hävdar till och med att detta ska ha skett på ett korrupt sätt. Att en lärarbehörighet med engelsk språket som grund accepteras är för mig en självklarhet eftersom vi är medlemmar i EU och en del av en global värld. Lärarförbundet har framfört samma kritik, dock något annorlunda vinklad mot just Engelska skolan, genom att säga att antalet behöriga lärare är för lågt. Resultatet kom man fram till genom att endast räkna de med svensk lärarbehörighet, inte de med godkänd utländsk motsvarighet. En skola ska förmedla kunskaper till eleverna. Har då Engelska skolans elever dåliga resultat? Nej, deras skolor har i snitt betydligt högre resultat än skolor i landet. Nu kanske du som läsare undrar vad har jag för bakgrund som skriver detta, och varför gör jag det? Jag är pappa till två barn som går och har gått i Engelska skolan, och de har fått ett enormt stöd och mött synnerligen kompetenta lärare. När de sedan kommit till gymnasiet, kommunalt sådant, har de noterat den anmärkningsvärt låga nivån som råder där, då i bjärt kontrast mot deras år i Engelska skolan. Ofta brukar argumentet framföras att Engelska skolan bara tar emot barn som är studiemotiverade. Jag har som klassförälder och i föräldraföreningen med egna ögon sett det fantastiska arbete som utförs av skolsystrar, kuratorer och annan stödpersonal, som lyst med sin frånvaro när mina barn gick i kommunal skola. Därför är svaret är ett entydigt nej. Engelska skolan tar emot alla typer av elever. Jag som har många hundra akademiska poäng håller med om att vi måste bibehålla en mycket hög kompetens i vårt eget språ. Men engelskan utgör inget hot – i vart fall inte ett hot på det sätt som Olle Käll målar upp. Att Engelska skolan som bedriver god undervisning med mycket goda studieresultat gör vinst är det inget fel med. Jag får inte ersättning från Engelska skolan för att skriva detta. Jag är bara en engagerad pappa som vill att främst lärare som du skulle lägga mer energi på dåliga skolor än på att klaga på de bra. DN Åsikt 24 oktober 2018 kl 05 Insändare Olle Käll: ”Engelska skolan har gräddfil genom byråkratin” Svar Annette Brodin Rampe: ”Utländska lärare viktig del av lösningen på lärarbristen” Johan Westman: ”Engelska skolan betydligt bättre än kommunala skolor” Per-Owe Albinsson: ”Svenskar som arbetar i Engelska skolan är landsförrädare” Lars Fredriksson: ”Svenska språket och svensk kultur självklart i skolan” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: SLUTREPLIK DN DEBATT 16/10. Statens institutionsstyrelse behöver tydligare visa att den arbetar för de unga och inte för institutionerna som sådana, skriver sex forskare som studerat särskilda ungdomshem.

I vår debattartikel efterlyste vi både förändringar vid de särskilda ungdomshemmen och att tystanden bryts kring de institutioner som har i uppgift att ta hand om de mest utsatta unga. Det är därför glädjande att Akademikerförbundet SSR och Saco-S replikerat och håller med oss om behovet av mer utbildad personal på de särskilda ungdomshemmen. I tider då utbildning krävs i snart sagt alla sammanhang är det minst sagt egendomligt att samhällets mest utsatta barn och ungdomar fortfarande placeras på avdelningar där personalen ofta saknar eftergymnasial utbildning. Behandlingen – i den mån den över huvud taget upplevs som behandling av de unga – är personalen. Därför måste personal ha den kompetens som krävs, men också erbjudas arbetsvillkor som gör det möjligt att använda denna kompetens. Men det räcker inte med behandlingsassistenter. Ungdomsvården behöver se till att de unga får ökad tillgång till socionomer, psykologer, sjuksköterskor, läkare och specialpedagoger. Det är också glädjande att Statens institutionsstyrelse välkomnar införandet av en nedre åldersgräns. En sådan gräns skulle tvinga kommunerna att finna andra och bättre alternativ för vård av de allra yngsta. Redan för ett år sedan, när 13-åriga Jasmine tog sitt liv inne på ett av de särskilda ungdomshemmen, öppnade dåvarande ansvarig minister Åsa Regnér för att se över åldersgränserna men ingenting hände. Det är nu hög tid för ansvariga politiker att skyndsamt lagstifta i denna fråga. Vi hade dock också velat se att Statens institutionsstyrelse bemött vårt förslag om tidsbegränsning av placering vid låst avdelning. Forskning har återkommande visat hur tvånget, och i synnerhet inlåsningen, skapar svårigheter för förändring. Åtskilliga av de unga vi har träffat genom vår forskning vittnar om den oro och ångest som skapas av att inte veta när de får lämna institutionen. Varför ska barn och unga, till skillnad från vuxna, placeras på institutioner utan att få klara och tydliga besked om hur länge de ska vara där? Det är också problematiskt att Statens institutionsstyrelse tycks ha svårt att acceptera den grundläggande problematik som institutionsformen i sig innebär. Att ”matcha” insatsformer med ungdomar ser förstås bra ut på pappret, men genom vår forskning vet vi att den totala institutionens logik ofta tar över. Övervakning av hela kollektivet kräver stora arbetsinsatser på bekostnad av mer framtidsinriktad och handgriplig hjälp till var och en. Varje enskild ungdom sammanförs med andra ungdomar som kan ha helt annan bakgrund och vitt skilda problem. Det finns inga goda argument för denna ordning, i synnerhet inte när så mycket annat välfärdsarbete i dag är individanpassat. Slutligen ser vi att Statens institutionsstyrelse inte stödjer vårt och flera andras (Barnombudsmannen, FN:s barnrättskommitté och FN:s tortyrkommitté) krav på avskaffandet av avskiljning. Snarare försvaras tvångsåtgärden med argument om att den att är bättre och säkrare än fysisk fasthållning. Det faktum att någon form av fysisk fasthållning ofta är nödvändig vid avskiljning verkar inte beaktas. Med den samlade forskningserfarenhet om tvångsvård vi besitter är vi väl medvetna om de svåra situationer som kan uppstå på de särskilda ungdomshemmen. Men med beslutsamhet om ett annat bemötande är det möjligt att bedriva vård utan den formen av långtgående ingripanden. Det vore önskvärt att myndigheten reflekterade över de risker som möjligheten att använda avskiljning medför, inte minst utifrån den totala institutionens logik. Statens institutionsstyrelse behöver tydligare visa att den arbetar för de unga och inte för institutionerna som sådana. 16 oktober 2018 Debattartikel Sex forskare som studerat särskilda ungdomshem: ”För mycket tvång och för litet kompetens på ungdomshem” Repliker Heike Erkers, förbundsordförande Akademikerförbundet SSR och Lena Henriksson, ordförande Saco-S inom Statens institutionsstyrelse: ”Bättre arbetsvillkor krävs för att locka kompetens till tvångsvården” Företrädare för Statens institutionsstyrelse: ”Vi ser gärna en nedre åldersgräns för tvångsvård av unga” Slutreplik från sex forskare: ”Statens institutionsstyrelse behöver visa att de arbetar för de unga”


Summary: Mustaschkampanjen förlöjligar cancersjuka män. Kampanjen borde göras om i allvarligare ton och tidsmässigt skiljas från bröstcancerkampanjen Rosa bandet, skriver läsaren Göran Karlsson.

Hela iden med Mustaschkampanjen förlöjligar oss män. Det är ungefär som om Rosa bandet skulle vara en “odla armhårs”-kampanj för kvinnor. Den tidsmässiga planeringen med Mustaschkampanjen kort efter Rosa bandet är mycket dålig. Har man skänkt pengar i den första kampanjen vill man inte skänka pengar en månad efteråt. Det borde vara minst sex månaders skillnad. Jag har gått igenom Sveriges Radios arkiv och räknat antalet reportage om brötcancer jämfört med prostatacancer. Det handlar om en stor snedvridning: drygt 1.700 radioreportage om bröstcancer mot cirka 1.000 om prostatacancer. Dessutom förlöjligas män genom att en tjej med lösmustasch används i kampanjen. Kampanjen borde göras om i en allvarligare ton som inte förlöjligar cancersjuka män. DN Åsikt 23 oktober 2018 kl 14 Insändare Göran Karlsson: ”Mustaschkampanjen förlöjligar cancersjuka män” Svar Torsten Tullberg: ”Kvinnor i mustasch ökar engagemanget hos männen” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


DN gratulerar: Terese Lien Evenstad, jazzviolinist

Summary: En sommarkurs i improvisation förvandlade Terese Lien Evenstad från klassisk violinist till jazzviolinist. Nu hyllas hon för sitt spel med Armstrongstipendiet.

Vi träffas först lite kort på jazzklubben Fasching i Stockholm när Sveriges Radio P2 delar ut sina årliga Jazzkatter. 27-åriga Terese Lien Evenstad är en av de nominerade till Årets nykomling. Tyvärr blev det ingen Jazzkatt för Terese, men hon deppar inte för det. – Nej, det var spännande och en ära bara att vara nominerad, säger hon när vi dagen efter träffas för en intervju. Hon missade Jazzkatten, men å andra sidan har hon av föreningen Klassisk jazz förärats ett av årets Armstrongstipendier, ett pris som delats ut årligen sedan 1971. Hon får det bland annat för att hon ”gett violinen ett nytt ansikte inom jazzen”. Violinen är ett ytterst sällsynt instrument i jazzsammanhang, Terese är också den första violinist som tagit kandidatexamen på Kungliga Musikhögskolans jazzprogram. – Jag började spela fiol när jag var sju. I tio år spelade jag i princip bara klassisk musik. Jag gillade inte jazz, trots att min pappa är trumslagare och spelar en hel del jazz. Hon är född i Norge men flyttade som elvaåring till västgötska Ulricehamn med sin mamma. Under gymnasietiden på ett estetiskt musikprogram lockades hon av en klasskompis att följa med på en sommarkurs i jazzimprovisation för nybörjare. – Jag blev nästan salig och kände att det verkligen var min grej. Känslan av total frihet och utrymmet för egna uttryck öppnade en ny värld för mig, en värld som jag har levt i sedan dess. Kursledaren Ola Bengtsson, i dag lektor på Musikhögskolan i Stockholm, gav Terese ett telefonnummer till en jazzfiollärare i Karlstad som hon sökte upp och tog lektioner av. Nästa anhalt blev Ingesunds folkhögskola i Arvika som ledde vidare till Kungliga Musikhögskolan i Stockholm där hon började 2013 och blev klar för två år sedan. Nu leder hon bland annat tre olika jazzgrupper och förra året kom två skivor där Terese är i högsta grad inblandad både som musiker och kompositör: ”Woodland” med Terese Lien Evenstad Quartet och ”Thou shalt swing” med gruppen med samma namn. Båda utgivna på hennes nystartade skivbolag Jotun Records. – Jotunheimen i Norge är en favoritplats. Det är ett stort och orört bergsområde med en stillhet som jag älskar. Därav namnet på skivbolaget. Det finns fler trådar till Norge för Terese. En av hennes stora förebilder är norrmannen Ola Kvernberg. – Han är en väldigt skicklig jazzviolinist som jag lyssnat mycket på. Jag har ännu inte sett en konsert med honom, men det måste bli av snart. En möjlig anledning till att Terese ännu inte varit på en konsert med sin landsman är att hon har en ganska fylld kalender med inte minst egna konserter, inspelningar och repetitioner. – Det är ganska stressigt att vara ung, färsk musiker. Jag har flera vänner som nästan gått in i väggen. Du måste träna på ditt instrument varje dag, du bör skriva musik och samtidigt sköta karriären och vara administratör och pr-ansvarig och kontakta klubbar ett halvår i förväg för att få komma och spela. Terese har fått jobba lite i motvind på grund av sitt instrument, som ibland bemötts av skepsis bland jazzfolk. – Jag har många exempel på det, men också på det motsatta. Men ju mer jag har spelat och folk har hört hur fiolen kan användas för att spela jazz, desto större förståelse och intresse har jag mött, säger Terese. Faktum är att det gått så bra att hon såg fram emot att ta det lite lugnare i november och december, men så avslöjar hon att hon är på väg att starta ännu ett musikprojekt. – Det är knappt jag vågar prata om det, men jag har satt ihop en stråkkvartett för jazz, jazz strings. Det är det jag håller på med nu, vi arrangerar musik och ska spela in lite grand för att söka projektbidrag. Jag gör det här ihop med min sambo Alexander Ivarsson, som också är musiker. Förutom Armstrongstipendiet fick Terese tidigare i år även ett arbetsstipendium på 50.000 kronor från Konstnärsnämnden. Vad är planerna för nästa år? – Bland annat att spela in en ny skiva med egen musik. Jag gillar att ha mål. Terese Lien Evenstad Gratuleras till: Har fått Armstrongstipendiet som delas ut den 4 november. Gör: Jazzviolinist, kompositör. Ålder: 27. Bor: Stockholm. Familj: Mamma, pappa, syskon, sambon Alexander Ivarsson, klarinettist. Intressen: Träffa vänner. Joggar och går på gym. ”Att spela fiol är fysiskt krävande.” Musikaliska förebilder: Violinisten Ola Kvernberg, armeniske jazzpianisten Tigran Hamasyan, pianisten Horace Silver, saxofonisten Sonny Rollins. Extraknäck: Jobbar deltid som annonsansvarig för jazztidningen Orkesterjournalens sex årliga nummer. Ser fram emot: Ska för första gången spela storbandsjazz då hon gästar Bohuslän Big Band i januari.