”Vi talar nästan aldrig om mordet”

Summary: Familjen har lagt mordet på Olof Palme bakom sig. Antingen låter man hela livet styras av det eller så försonas man med det, säger sonen Mårten Palme

Vi är på väg till Mårten Palme, Olof Palmes mellanson. Det har gått 20 år sedan hans far mördades. Nästan halva hans liv. Hur har detta påverkat och präglat dig Mårten Palme värjer sig för sådana frågor, men de svar han så småningom ger känns både trösterika och överraskande. – I familjen talar vi nästan aldrig om mordet. Det kommer upp när ni journalister kontaktar oss, efter fem år, tio år, tjugo år. Mårten Palme är professor i nationalekonomi vid Stockholms universitet och sitter i en av modulerna i det första ljusblå blocket. Hans rum är ett kaos av papper, pärmar, påsar, kartonger. På en krok hänger en halsduk, som han bekymrar sig över. Tyska radion glömde den dagen innan, när de var här för att intervjua honom. Jag säger att han är väldigt lik sin far. – Jag är nog mer lik min mor, säger han. Hans skjorta har hamnat lite utanför byxorna, skosnörena hänger. Gesterna och fotarbetet liknar Olof Palmes och rösten likaså. Jag frågar hur mordet på fadern har präglat honom – han var ju bara 24 år när det hände. Han har ett intellektuellt svar. – För att veta det skulle jag ha levt två parallella liv. Jag har levt halva mitt liv sedan det hände och jag tar det för givet. Jag har svårt att urskilja hur det kan ha präglat mig. Och vad säger du till dina barn – Nej, jag talar inte med dem om mordet och de frågar inte heller. De inser att farfar var en känd person och min son, som är sex år, säger att farfar nog skulle ha varit med i ”Let’ s dance” om han hade levat. Den 30 januari skulle Olof Palme ha fyllt 79 år. När vi kommer in på det säger Mårten Palme: – Det var tragiskt att han gick miste om 20 bra år. Ja, jag tror att han hade varit rätt pigg fortfarande om han hade levat. Han hade säkert engagerat sig i politiken och varit mycket intresserad av utvecklingen i Östeuropa. Det hade legat rätt för honom. Hans modersmål var ju tyska och hans mor hade tysk-lettiskt ursprung. Hur minns du honom – Som en jovialisk, okomplicerad kille. – Han var mycket borta när jag växte upp. Men när han var hemma läste han högt för sina tre pojkar, ”det var hans grej” . Han läste stora klassiker som ”De tre musketörerna” , ”En världsomsegling under havet” och till och med om Trojanska kriget ur Homeros ”Iliaden” . På somrarna var Olof Palme ledig mycket, säger Mårten Palme. ”Fyra fem veckor.” Då hyrde familjen samma stuga varje år. Lisbet Palme hyr den fortfarande och de tre sönerna har köpt ett hus i närheten. – Då organiserade han tävlingar, femkamp och löpning och vi spelade kort, berättar Mårten Palme. – Han var en utpräglad tävlingsmänniska. När han och jag spelade pingis slog han ofta på min backhand. – Han lade väldigt mycket patiens och när den inte gick ut började det verkliga arbetet. Då skulle han lista ut vilket det felande kortet var. Mårten Palme skrattar mycket och högt när han berättar ljusa, positiva minnen om sin far och sin uppväxt, som han beskriver som fri, ickeauktoritär. Men det fanns naturligtvis sådant som var mindre ljust. Som den antipati eller till och med hat, som en del människor hyste mot Palme. – Det har ju inte varit någon fördel i sällskapslivet att vara son till Olof Palme. Många var arga på honom och en del verkar fortfarande vara det. När människor förstår att jag är hans son kan många bli korta i tonen. – Hat, jo, det fanns väl men bara i mindre kretsar, EAP-anhängare kunde stå och skrika på Västerlånggatan, när vi bodde där. Och tidigare, när ni bodde i radhuset i Vällingby – Nej, på den tiden fick vi bara besök av fridsamma dårar som råkat illa ut i livet. De ville påtala saker och kunde banka på dörren eller slänga runt leksaker som låg i trädgården. Det låter snällt och oförargligt när han berättar, lika oförarglig som den förklaring han ger till att de skaffade hemligt telefonnummer. – Det var när farsan var kommunikationsminister och någon ringde hem till oss på natten och frågade: ”När fan går tåget till Hjo” Men den idylliska tiden förändrades radikalt när två kroatiska terrorister 1971 mördade den jugoslaviske ambassadören Vladimir Rolovic. – Då fick vi för första gången livvakter, både min far och vissa tider också vi barn. Periodvis satt en poliskonstapel i en bil ute på gatan. Men Mårten Palme säger att den terrorism som växte fram efter mordet på Rolovic aldrig åt sig in i familjens liv, trots att hoten ökade och blev en del av vardagen. – Min far var en mycket orädd person. Han viftade bort hoten, tyckte de var löjliga. Han såg inga faror. Om han hade varit en ängslig person hade han aldrig gett sig in i politiken. Den lille Mårten Palme såg sin far gå ut i en tjurhage på Harpsund och klappa de stora djuren mellan hornen. Tonåringen såg honom jaga rätt på ett gäng stenkastande ungdomar i Gamla stan. Eller hörde honom berätta om hur han liftade till Arlanda med en jugoslavisk gangster när polisbilen fått punktering. Statsministern höll nämligen på att missa planet till Danmark. Bara ett år senare skulle den vuxne Mårten Palme mista sin far och Sverige sin statsminister när denne den 28 februari 1986 mördades på Sveavägen. Mårten Palme och hans flickvän hade beställt biljetter till ”Bröderna Mozart” . När Mårten talade med sin far på förkvällen fick han veta att fadern och modern också tänkte gå på bio. Kanske skulle de se ”Mitt liv som hund” eller också ”Bröderna Mozart” . ”Kanske dyker vi upp” , sa fadern. De sågs strax innan filmen började och Olof Palme berättade att han hade blivit erbjuden en roll i filmen, men tackat nej. Efteråt, när de alla stod utanför på gatan och pratade en stund, berättade Olof Palme att han skulle ha spelat rollen som operachefen. När de skulle skiljas tyckte Mårten att modern och fadern skulle ta en taxi hem. – Det var lite av säkerhetsskäl, säger Mårten Palme i dag. Det var sent på fredagskvällen och jag tyckte inte att de skulle gå genom stan bland berusade människor. Men Olof Palme ville sträcka på benen, sa han. – Livvakter Nej, han tyckte att det var onödigt med sådana på fritiden. Olof och Lisbet Palme gick söderut, Mårten och hans flickvän norrut. Han skulle senare, med viss tvekan, peka ut mannen som Christer Pettersson. Mårten Palme säger i dag att han är säker på att Christer Pettersson är mördaren. – Jag var säkrare vid konfrontationen än jag gav uttryck för. Jag är själv vittne, liksom min mor, och hon är övertygad om att det var honom hon såg. – Han hade heller inget alibi för just den timmen och han undertecknade själv med sitt namn en artikel i Expressen, där han erkände mordet. Mårten Palme hade på senare tid kontakt med Aftonbladet, som ville sammanföra honom och Christer Pettersson. Enligt tidningen ville Pettersson erkänna mordet. – Jag sa: ”Om jag får försäkringar om att han erkänner, då kan jag träffa honom.” Men några sådana kom inte. Sedan rann det ut i sanden och ett halvår senare dog Pettersson. Allt sammantaget gör att jag känner mig säker på att han är mördaren. Vilket motiv menar du att han hade för att mörda din far – Ett hat mot det etablerade samhället. Och så var han en undergiven person, som tydde sig till ledargestalter, som bombmannen Tingström. Han tyckte att Tingström var illa åtgången av samhället. – Pettersson hade en revolver och han fick ett tillfälle. Jag tror inte att det var planerat. Mordet är inte olikt det på Anna Lindh, som jag inte heller tror var planerat. – Usch, det var ruggigt, en uppenbar parallell. Hur ser du på Christer Pettersson – Som en stackare. En tragisk person som borde ha dömts. Mördare bör få något straff. Men jag är inte bitter över att han inte dömdes. Och när du mötte honom i rättegången – Det var obehagligt. Vad tycker du om alla program och allt som skrivits om mordet på din far – Från tiden kring mordet minns jag ingenting. Men sedan, ja, spekulationerna i medierna genom åren har ju inte lett någon vart. – I rättegången fick jag och min mor medierna emot oss. Medierna drev ett frikännande i tingsrätten, och framför allt i hovrätten, och det bidrog till att Christer Pettersson frikändes. Jag återvänder till den fråga Mårten Palme till en början inte ville svara på. Hur har mordet på din far präglat ditt liv – Numera ligger detta bakom mig. Det har gått 20 år. Antingen låter man hela livet styras av det eller så försonas man med det. Jag tror att jag har försonats. Och din far, politikern Olof Palme, hur ser du på honom – Han förde in ett internationellt perspektiv i svensk politik och det var något nytt. Jag tycker att talen står sig, de är exceptionella. De har en pregnans och en intensitet som är större än andras. Texten lyfter när man hör honom. – Latin Kings gjorde ju till och med en låt av ett av hans tal, ett radiotal från 1965. Mårten Palme syftar på ”Fördomar 2” , som finns på Latin Kings skiva ”Mitt kvarter” från år 2000. Där finns dessa ord: ”En människas hudfärg, ras, språk och födelseort har ingenting med mänsklig kvalitet att göra, att gradera människor med en sådan måttstock står i bjärt kontrast till principen om människors lika värde. Men det är skamligt enkelt att ta till för den som känner sig underlägsen på arbetsplatsen, i sällskapslivet, i konkurrensen om flickan eller pojken. Därför ligger fördomen alltid på lur, även i ett upplyst samhälle, den kan blossa ut i ett stickord, en obetänksam replik, en nedrighet i det lilla. Kanske menar den som handlar inte så illa, men för den som träffas kan det riva upp sår som aldrig läks.” Christina Kellberg christina.kellberg@dn.se 08-738 11 94


"Jag saknar honom så hemskt"

Summary: Simon hade lätt för sig, han hade humor och många kompisar - och han ville alltid vara bäst. När han inte fick ett jobb som han slitit hårt för, tog han sitt liv. Omgivningen hade inte anat någon ting.

En vårdag för snart två år sedan tog nittonårige Simon sitt liv under en militärövning någonstans i Sverige. Varken hans familj, vänner eller lumparkompisar såg vad som var på väg att hända. Ett liv har släckts och kvar är saknaden och frågorna. - Jag saknar honom något hemskt. Det var en ynnest att få vara hans förälder, han gav så mycket tillbaka, säger hans mamma Annica eftertänksamt på sin mjuka men bestämda finlandssvenska. Jag fick hans bästa år, sen skulle han försvunnit ut i världen. Men jag hade ju gärna sett vad det hade blivit av honom. Annica berättar om en känslig pojke, en kontrollerad pojke med integritet, som tänkte och analyserade mycket. Men också en pojke som hade lätt för att överreagera. Simon hade mycket lätt för att lära sig saker och han var vetgirig. Han ville att föräldrarna läste Barnens Lexikon i stället för Totteböcker och han lyssnade aktivt på nyheterna tidigt. - När Simon var tre år kommenterade han ett inslag på radion om en gerillaledare i Latinamerika, minns Annica. Han hade redan tidigt en förmåga att se sammanhang. Trots att Simon var en pojke med ett inre som ingen riktigt nådde, hade han många vänner. Och han hade en härlig, sarkastisk humor, påpekar Annica. I skolan hade Simon mycket lätt för sig. Han ville alltid känna sig bäst. Han testade ofta hur mycket han kunde klara av, bland annat genom att försöka få bästa möjliga betyg med minsta möjliga arbete/ansträngning. Efter gymnasiet antogs Simon till en av försvarets tuffaste utbildningar, där målet var att få en ambassadtjänst i ett ryskspråkigt land. Bara 18 sökande antogs. Konkurrensen var stenhård. På dörren till tentasalen stod inte "tentamen pågår" utan "avskiljning pågår". Första tiden blev en chock för Simon. Han var sämst i gruppen och fick lära sig att plugga från grunden. Han kompenserade det genom att läsa in mer än som var nödvändigt. Han blev manisk, kunde inte sluta plugga. Befälen märkte detta men ingen reagerade. Snart var Simon näst bäst i klassen. Annica frågade Simon om inte eleverna kunde få tala med någon psykolog. "Jo, men det gör man bara inte" fick hon till svar. Killarna skulle klara allt. Efter ett halvår var hälften av deltagarna kvar. Simon var en av dem. Men Annica märkte hur sonen förändrades. - Han magrade och blev grå i ansiktet. Och tyst, minns Annica. Jag frågade honom en gång hur mycket han sov. "Mamma, det vill du inte veta", svarade Simon. Han hade slutat sova och levde på koffeintabletter. I en minnesbok har Simons lumparkompisar skrivit ner sina tankar och gett familjen. De beskriver Simon som en social kille som alltid skämtar och debatterar, något som Annica inte riktigt kan känna igen. - Det är en annorlunda Simon än den jag kände. Kanske gjorde han om sig i lumpen, tror Annica. Helgen innan Simon tog sitt liv hade han permission. Veckan efter väntade en stor militärövning, men också besked om ambassadtjänsten han sökt. Han var tyst och trött, som vanligt den sista tiden, och Annica minns att hon undrade vad han tänkte på. - Han måste ha planerat det. Tankar på att man vill ta sitt liv kommer ju inte över en natt, säger Annica. Någon gång under denna sista helg sa Simon att han ångrade att han sökt utbildningen, den tog all hans kraft. Simon åkte tillbaka. Torsdagen den 18 mars fick han reda på att han inte fick tjänsten som han sökt. Trots att reglerna säger att alla berörda ska meddelas samtidigt, under överinseende av ett befäl, fick Simon beskedet av en kompis. Och strax efteråt sköt han sig. Annica satt i möte på jobbet hela dagen. Först efter sex timmar fick hon veta vad som hänt. - Plötsligt stormade militär och polis in på mötet och tog in mig i ett annat rum. Två poliser höll fast mig medan de berättade att Simon dött och att det inte var någon olycka, berättar Annica med smärta i rösten. Annica ler ofta när hon pratar om Simon. Men när hon berättar om hans sista dagar i livet sviker rösten och tårarna är svåra att hålla tillbaka. - De hade full militärmundering på sig, minns hon. Sex timmar hade gått sedan Simon dog och ändå hade de inte hunnit byta om. Till och med prästen bar uniform. Fortfarande finns oklarheter kring Simons död. Ingen vet var han fick skotten ifrån och patronhylsorna hittades aldrig. "Vad var det du såg som vi inte ser." Texten på fotokollaget om Simon som en kompis gjort uttrycker vanmakt. Ingen anade vad som var på väg. På foton från uppväxten syns en liten lintott i pappas knä, Simon på studentskiva, Simon i London. Många bilder på Simon och hans kompisar. - Jag känner ingen skuld, säger Annica. Jag är övertygad om att jag gjorde mitt bästa som mamma. Man måste ge sina barn kärlek och trygghet och det har jag gjort. Han hade en harmonisk familj. Som förälder finns det ju inte i ens värld att ens son skall ta sitt liv. Och Simon lämnade ingen förklaring. Inget brev. Kanske var det beskedet om Moskvatjänsten som var den utlösande faktorn, men flera omständigheter måste ha spelat in, tror Annica. - Jag tror att Simons livslust helt enkelt försvann, säger hon eftertänksamt. Ett kaos inom honom som ingen annan kände till kom i kapp honom. Det tillsammans med hans känslighet fick honom att göra det han gjorde. Kanske utsattes han också för någon form av kränkning i det militära. - Jag tror att vuxna har en resårmadrass av erfarenheter man studsar mot när man mår dåligt, säger Annica eftertänksamt. Resårmadrassen blir tjockare ju äldre du blir. En 19-åring har inget som tar emot, det blir fritt fall. Tre ljus brinner alltid för Simon, ett vid hans porträtt i vardagsrummet, ett i hans pojkrumsfönster och ett vid graven. Inte en dag går utan att Annica tänker på sin son. För henne finns han alltid kvar. Hon pratar och resonerar med honom, ser honom i sina drömmar. Sorgen försvinner inte, men den kan hanteras. Hon tror på reinkarnation, genom ett medium har hon fått kontakt med Simon och vet att han har det bra där han är nu. Men när hon möter kompisar till Simon är det svårt. De flyttar hemifrån, får jobb och bildar familj. Det får Annica aldrig se Simon göra. Fler självmord hos äldre Risken för självmord är högst i äldre åldrar, över 45 år, och det gäller både män och kvinnor. För män är risken störst från 65 år, hos kvinnor i åldersgruppen 45-64. Självmordsförsök är vanligare i yngre åldrar för båda könen. Självmordstalen har sjunkit totalt, men i början av 2000-talet sågs en ökning bland unga män. I den senaste statistiken, från 2003, har självmorden minskat också bland dem. År 2002 var antalet självmord bland unga män 20,5 per hundra tusen invånare, 2003 var siffran 14,2. Kvinnor hade år 2003 den lägsta självmordsfrekvensen sedan 1980. Studier från olika länder visar att speciella program för att förebygga självmord har effekt på självmordsfrekvensen bland kvinnor, men inte bland män. Källa: NASP, Nationellt och Stockholms läns landstings centrum för suicidforskning och prevention av psykisk ohälsa.


Nätcensur

Summary: Samarbetet mellan det amerikanska sökmotorföretaget Google och den kinesiska staten med att censurera informationen på internet har upprört många och gjort företagets aktier till en skakig placering. Nu startar debatten om hur Google stryper informationen också i andra länder.

Wei Zhenguo är ett 27-årigt självlärt datasnille som bor i en by norr om Peking. Han hyr ett rum i ett rött tegelhus. Där inne står en säng och hans dator och inte mycket mer. Vad Wei inte vet om datorer är onödig kunskap. Han lokaliserar de mest mystiska fel i datorer som andra experter gått bet på. Numera har han sin egen datafirma och cyklar omkring i grannskapet, ständigt på väg till ytterligare en krånglande dator. Wei hade inte hört något om kritik mot Google. Han såg förvånad ut: – Vad Google gör i Kina spelar ingen roll, sa han sedan. Utom att Google är bättre än andra sökmotorer. Sak samma tyckte Zhang Peng, en bloggare i Peking, som gjort Google till sin startsida. – Det är lättare att hitta information med Google än med Baidu, sa han. Googles knäfall för det kinesiska kommunistpartiet och censur av sökresultat har skapat debatt i omvärlden. Upprörda internetanvändare visar enastående solidaritet med kineser när de bojkottar sökmotorn Google och tänker på kinesiska invånares demokratiska rättigheter. Men bland kineser i allmänhet kommer kritiken mot Google inte att bli en stor sak. – Google hade byggt upp en image av att inte vara som alla andra företag. Därför är besvikelsen i omvärlden stor nu när det visat sig att Google också bara är ute efter pengar, säger Masaki Gunnarsson, en svensk som driver Igniture, som hjälper utländska företag med hemsidor och databaser i Kina. – Bilden i väst är: Titta här så många kineser som vill veta något om demokrati och så kommer Google och stoppar dem. Den bilden är felaktig, säger han. Ett av missförstånden består i att det sägs att Google skulle ha blockerat känsliga sajter i Kina så att de inte längre är tillgängliga. Dessa sajter var inte tillgängliga tidigare heller. Det är till exempel få kineser – till och med bland dem med hög utbildning – som sett den i övriga världen klassiska bilden av den ensamme mannen som stoppar en stridsvagn på väg in på Himelska fridens torg i juni 1989. Censuren i Kina, med eller utan Google, har länge blockerat regimkritik. – Även om Google skulle presentera samtliga sökresultat utan censur skulle vi inte kunna öppna de känsliga sidorna eftersom internetdepartementet blockerat ut dem, säger bloggare Zhang Peng. När jag testar Googles nya kinesiska sökmotor Google.cn i Kina och söker på ordet Tiananmen, Himmelska fridens torg, lämnas en stor mängd träffar som innehåller oförargliga bilder på glada turister på torget. Vid en liknande sökning på Google.com (den internationella adressen, via AT&T Global Network) syns överst på söklistan en bild på en stridsvagn på väg in på torget vid den blodiga uppgörelsen med studenterna den 4 juni 1989. Men om man då vill klicka sig vidare för att närmare undersöka sidan, träder den så kallade skölden in och blockerar sidan. Oavsett Googles censur eller inte förblir en del av internet stängd för kineser eftersom sidor blockeras på detta sätt. Särskilt känsligt tycks ”Faluns skidstadion” vara. Oavsett kinesisk eller internationell sökmotor sker en omedelbar blockering som stänger ute varje sökresultat. Däremot går det alldeles utmärkt att komma åt information om ”Falu rödfärg” , vilket naturligtvis hänger ihop med att namnet inte har en stavning som kan sammanknippas med en förbjuden och förföljd massrörelse i Kina. Ett annat missförstånd gäller den genomsnittlige kinesens intresse av att leta efter känslig politisk information på internet. – Det gör bara den akademiska eliten, de som redan har kunskap. Med allt vad kineser gått igenom sedan 1989 är demokrati inte den fråga som står överst på dagordningen, konstaterar Masaki Gunnarsson. Visst låter det tråkigt i västerländska öron Borde de inte bry sig mer om demokrati De är kanske rädda att utmana partiet Kanske det. Men mest är den stora massan kineser fortfarande i färd med att föda sig själva och sin familj. Det håller deras tankar strängt upptagna. Andra har redan skördat frukter av det kapitalistiska samhället och fått smak på det. Går man på gatan i Peking och försöker smyglyssna på vad folk talar om så nog handlar det om pengar. Var man kan köpa de bästa sakerna. Vem som köpt ny bil. Unga jämför arbeten och löner. Eftersom Kina heller inte har vidare tradition av demokrati är det få som vet vad de söker som alternativ till enpartistyre. Wei Zhenguo, datasnillet, är själv ett exempel på hur man med intelligens och framåtanda kan slå sig fram i dagens Kina. Han växte upp i en fattig familj i Shandongprovinsen i östra Kina. Hans familj hade inte råd att betala avgiften för universitet så han blev militär i stället. Hos militären såg han 1996 för första gången en dator. När han senare blev cyklande vakt i ett bostadsområde i Peking skaffade han en dator för sin första årslön. Han köpte begagnade böcker om datorer och läste på sin fritid. Han investerade i ett engelskt lexikon eftersom nästan alla de tummade databöckerna var på engelska. Han jobbade på internetkafé och startade sitt lilla företag. – När jag hyrde min första dator 1997 var det ingen som visste något om datorer. De undrade vad jag höll på med. På den tiden fanns det ingen möjlighet för mig att surfa på internet, säger Wei. Det var också på den tiden experter över hela världen såg in i framtiden och förutsåg det kinesiska kommunistpartiets fall. Partiet skulle inte ha en chans när Kina blev uppkopplat, oavsett hur effektivt det tidigare haft kontroll över information. Med internet skulle nya tankar strömma in och demokratisk opinion ta form. Det blev inte riktigt så. I dag är Kina visserligen världens näst största internetland med 100 miljoner användare, men vad är det internet används till – De flesta som går på internetkafé spelar spel. Det gör kanske 70 procent av alla. De flesta andra chattar, svarar på mejl och läser skvaller om kändisar. De som har dator hemma laddar hem mp3-filer, väldigt få är intresserade av politisk information, säger Wei Zhenguo. I stället för fritt informationsflöde har Kina lyckats skaffa vad som ibland beskrivs som världens mest sofistikerade mekanism för att kontrollera internet och mejltrafik. Exakt hur kontrollen fungerar är det ingen som vet. Hur många som är sysselsatta i arbetet är okänt. Men information filtreras, blockeras och spåras. Folk förföljs som försöker säga saker staten inte vill ska sägas. Amerikanska företag har tjänstvilligt sålt sitt kunnande till den kinesiska staten. Cisco tillhandahöll det mesta av hårdvaran i systemet, inklusive ”skölden” som övervakar vad som sker i nästan varje elektroniskt skrymsle kopplat till kinesiska servrar. Hade inte Cisco sålt hade någon annan gjort det. Andra nordamerikanska företag står i kö för att sälja den senaste teknologin till Kina. Internetleverantören Yahoo lämnade ut uppgifter om den kinesiske journalisten Shi Tao till myndigheter, så att han greps. Han hade skrivit ett mejl till USA som innehöll uppgifter om kommunistpartiets oro för demonstrationer på tioårsdagen av massakern på Himmelska fridens torg. Detta spridande av information stämplade partiet som förmedlande av statshemligheter. Shi Tao avtjänar i dag ett tioårigt fängelsestraff. I förra veckan anklagades Yahoo på nytt för att ha försett den kinesiska staten med uppgifter som gjorde att ytterligare en skribent dömts till fängelsestraff. Vilket pris ska företag vara beredda att betala för tillgång till världens största tillväxtmarknad Nyligen gav Microsoft efter för påtryckningar från myndigheter och gav sitt tysta medgivande till att stänga en MSN Space webbsajt till en populär bloggare i Peking, som hade dragit på sig kinesiska censorers missnöje. Därefter kom Google med sin censurerande sökmotor google.cn. Längst ned på sidan står att vissa träffar inte får visas. Gemensamt för dessa fyra företag, och för många andra utländska företag som gör affärer i Kina, är deras numera ständigt upprepade standardsvar: Vi är i Kina och då måste vi följa kinesiska lagar. – Yahoo har gått över gränsen och gått myndigheterna mest till mötes av de här företagen. Google tycker jag inte har gått över gränsen, jämför Masaki Gunnarsson. Vad kunde Yahoo ha gjort annorlunda I praktiken inte så mycket om företaget ville vara kvar i Kina. Därför har Yahoofallet också lyfts fram av människorättsorganisationer som ett tragiskt exempel som illustrerar vad det kostar att göra affärer i Kina. Förra året blev Kina rankat som 159:a av 167 länder i en undersökning om pressfrihet, gjord av den internationella organisationen Reportrar utan gränser. Men den placeringen säger inget om den snabba förändring som trots censur äger rum i Kina. För drygt tre år sedan fanns det inte en enda blogg i Kina. I början av år 2006 uppskattas antalet till över 13 miljoner. Tusentals nya bloggar föds varje dag, några startas av personer vilkas tidigare bloggar förbjudits. De ändrar namn och byter internetoperatör och är en växande mardröm för censorerna. Nya teknologier gör det också svårare att kontrollera dem. Det är den andra sidan av vad som sker på internet i Kina, inklusive proxyservrar och anonymitet. Frågan är komplex i Kina. Några tror att Bill Gates har rätt när han, som nyligen vid en konferens i Lissabon, sa att förmågan att undanhålla information inte längre existerar. Det vill säga att Microsoft eller Google må agera som censorer och filtrera information, men till slut är detta intet i jämförelse med den mänskliga påhittigheten och de oändliga vägar internet erbjuder att ta sig förbi dessa murar. torbjorn.petersson@dn.se DN:s korrespondent


Självmord är ett skri av smärta

Summary: Varje år försöker minst 15 000 personer i Sverige ta livet av sig. Omkring 1 500 dör genom självmord. De flesta är deprimerade eller lider av andra psykiatriska tillstånd. Men också andra bakomliggande problem behöver uppmärksammas, menar forskaren Katarina Skogman.

Fler män än kvinnor begår självmord, fler kvinnor än män gör självmordsförsök. Bland unga kvinnor i Sverige har försöken ökat. Könsskillnaderna går igen i nästan alla länder. Ingen vet säkert varför det är så. Orsaker som brukar diskuteras är att män oftare väljer våldsamma metoder som skjutvapen eller hängning och därför "lyckas" oftare, och att kvinnor har större benägenhet att söka hjälp för sina problem och kanske därför oftare tvekar. Men också riskfaktorer och bakgrund till självmordsbeteendet kan se olika ut mellan könen, visar ny forskning från Lund. Män som försökt ta sitt liv tyckte oftare att praktiska problem haft stor betydelse, som dålig ekonomi och arbetslöshet. Kvinnor pekade på psykiska problem och problem med relationer, framför allt svårigheter som hade med deras barn att göra. - Det här kan delvis avspegla traditionella könsroller, säger läkaren Katarina Skogman som just disputerat på en avhandling om självmordsförsök och självmord. Men det behövs mer forskning för att ta reda på mer om skillnaderna, och också mer om hur bakgrundsproblemen ser ut. Vad är det som gör att en människa vill ta sitt eget liv? Den frågan har gått igen genom århundradena, och även om man i dag vet en hel del finns det många frågetecken kvar. För att öka förståelsen har forskare lanserat begreppet "psykologisk obduktion", där man i efterhand går igenom journaler, talar med anhöriga, vårdpersonal och andra. Men det finns en annan värdefull källa till ökad förståelse, säger Katarina Skogman - personer som gjort självmordsförsök, och det har hon utgått ifrån i sina studier. - Trots att det finns mycket forskning om självmord finns det ganska lite där man tagit reda på vad personer som försökt ta livet av sig själva tänker, tycker och känner. Kanske för att man menat att psykiska problem och psykisk sjukdom försämrat deras insikter om sina svårigheter. Men deras erfarenheter är viktiga för kunskapen om hur vi ska kunna förebygga självmord. De flesta som tar livet av sig, eller försöker göra det, är allvarligt deprimerade. Övriga har oftast något annat psykiatriskt sjukdomstillstånd. Inte sällan finns flera bakomliggande, psykiatriska problem samtidigt. Men de allra flesta som är deprimerade eller har andra psykiatriska åkommor försöker inte ta sitt liv. För att bättre begripa vad som ligger bakom självmordsbeteende måste man också titta på andra faktorer än psykisk sjukdom, menar Katarina Skogman. - Att behandla depressioner är väldigt viktigt för att försöka förebygga självmord. Men depression blir ibland den enda förklaringsmodellen. Man ska vara öppen för att det samtidigt kan finnas andra, individuella problem och svårigheter, säger Katarina Skogman: Det är viktigt att försöka ta sig tid att lyssna ordentligt på vad patienten säger, och följa upp hur hon ser på sin situation efter en tids depressionsbehandling. Det som behandlaren tolkar som depressiva vanföreställningar kan ibland vara verkligt stora problem i individens liv, problem som det är viktigt att hon får hjälp att lösa, även utanför psykiatrin. Självmordsförsök är en av de tyngsta riskfaktorerna för fullbordat självmord. I sin avhandling har Katarina Skogman följt upp 1 052 självmordsförsök. Efter en tid av i genomsnitt sex och ett halvt år hade knappt fem procent av personerna begått självmord, och ytterligare drygt en procent hade dött på ett sätt som eventuellt kunde vara självmord. Fler män än kvinnor hade gått vidare till fullbordat självmord. Den enda gemensamma riskfaktorn för båda könen var depression. För kvinnor var risken högre i åldrar över 50 år, och för dem som hade eller hade haft kontakt med psykiatrin. Män hade högre risk om de gjort flera självmordsförsök tidigare och om de använt en våldsam metod. - Resultaten stöder betydelsen av att behandla depressioner och uppmärksamma könsskillnaderna. "Självmordsprocessen" brukar beskrivas som tiden från de första tankarna på att ta livet av sig fram till fullbordat självmord, ofta med ett eller flera självmordsförsök på vägen. Man tror att en sådan process ofta varar några månader, men att den kan variera mellan några få timmar till många år, säger Katarina Skogman. Men hon vill också varna för att begreppet kan vara missvisande. - Det kan låta som att det handlar om en oundviklig, framåtskridande process. Men det finns inget stöd för att det skulle handla om det, man tror att det i stället kan gå fram och tillbaka, tankarna kan försvinna och sedan eventuellt dyka upp igen. Och självmordstankar är mycket vanliga, enligt en ganska ny brittisk studie har över två procent av befolkningen allvarliga tankar av det slaget. Av dem är det mindre än en halv procent som tar livet av sig. Tidigare brukade man tala om att vissa självmordsförsök i själva verket var ett "rop på hjälp". Den synen har man allt mer börjat överge, berättar Katarina Skogman. I dag menar många forskare att självmordsbeteende snarare är ett skri av smärta, "a cry of pain". Det är ett sätt att försöka fly från en upplevd fälla, en smärtsam situation där man inte kan se någon annan utväg. Forskarna tror att de psykologiska mekanismer som aktiveras i det läget innebär att man inte längre kan tänka klart, och blir låst i negativa tankar som gör att allt upplevs som hopplöst. Många typer av stress under lång tid kan bidra, och medfödda skillnader som temperament kan spela in när det gäller hur lätt en viss individ hamnar i en sådan reaktion. Olika faktorer, också slumpmässiga, kan avgöra om och när en självmordsimpuls leder till handling. Patienter som Katarina Skogman intervjuade berättade om en komplex bakgrund till sina självmordsförsök, med olika problem som blev till onda cirklar. Många talade om en svår psykisk och fysisk utmattning, och om okontrollerbara humörsvängningar. Huvudmotivet var att fly från psykisk smärta, men nästan alla beskrev det slutgiltiga beslutet som impulsivt. Personerna berättade också om ett akut, förändrat sinnestillstånd i samband med självmordsförsöket. För en del handlade det om förvirring, panik och desperation, för andra om ett slags lugn, med avstängda känslor och "tunnelseende" där de var helt inriktade på självmordshandlingen. Gemensamt för de två sinnestillstånden var att man upplevde det som omöjligt att söka hjälp, och att man just då inte heller ville göra det. - De kunde uttrycka det som att "jag tänkte helt konstigt" eller "det här låter nog väldigt märkligt". De kände det som att de tappat kontrollen. Många kände oro för att hamna i det tillståndet igen, säger Katarina Skogman. Tillstånden har bara beskrivits lite i forskning tidigare och behöver undersökas mer. Det gäller att hitta vägar att förebygga att personer i riskzonen hamnar i sådana tillstånd. Katarina Skogman frågade också sina intervjupersoner vad de trodde skulle kunna hjälpa dem att inte hamna i en liknande situation. - Att få hjälp med de problem de upplevde som viktigast, och att få lära sig att bättre handskas med problem, betonades mycket. Det stämmer med behandlingsforskning där man sett att psykoterapi som fokuserar på förmågan att lösa problem och att hantera känslor kan minska risken för självmordshandlingar.


Självmord är ett skri av smärta

Summary: Varje år försöker minst 15 000 personer i Sverige ta livet av sig. Omkring 1 500 dör genom självmord. De flesta är deprimerade eller lider av andra psykiatriska tillstånd. Men också andra bakomliggande problem behöver uppmärksammas, menar forskaren Katarina Skogman. Att ta sit liv (1/3)

Fler män än kvinnor begår självmord, fler kvinnor än män gör självmordsförsök. Bland unga kvinnor i Sverige har försöken ökat. Könsskillnaderna går igen i nästan alla länder. Ingen vet säkert varför det är så. Orsaker som brukar diskuteras är att män oftare väljer våldsamma metoder som skjutvapen eller hängning och därför ”lyckas” oftare, och att kvinnor har större benägenhet att söka hjälp för sina problem och kanske därför oftare tvekar. Men också riskfaktorer och bakgrund till självmordsbeteendet kan se olika ut mellan könen, visar ny forskning från Lund. Män som försökt ta sitt liv tyckte oftare att praktiska problem haft stor betydelse, som dålig ekonomi och arbetslöshet. Kvinnor pekade på psykiska problem och problem med relationer, framför allt svårigheter som hade med deras barn att göra. – Det här kan delvis avspegla traditionella könsroller, säger läkaren Katarina Skogman som just disputerat på en avhandling om självmordsförsök och självmord. Men det behövs mer forskning för att ta reda på mer om skillnaderna, och också mer om hur bakgrundsproblemen ser ut. Vad är det som gör att en människa vill ta sitt eget liv Den frågan har gått igen genom århundradena, och även om man i dag vet en hel del finns det många frågetecken kvar. För att öka förståelsen har forskare lanserat begreppet ”psykologisk obduktion” , där man i efterhand går igenom journaler, talar med anhöriga, vårdpersonal och andra. Men det finns en annan värdefull källa till ökad förståelse, säger Katarina Skogman – personer som gjort självmordsförsök, och det har hon utgått ifrån i sina studier. – Trots att det finns mycket forskning om självmord finns det ganska lite där man tagit reda på vad personer som försökt ta livet av sig själva tänker, tycker och känner. Kanske för att man menat att psykiska problem och psykisk sjukdom försämrat deras insikter om sina svårigheter. Men deras erfarenheter är viktiga för kunskapen om hur vi ska kunna förebygga självmord. De flesta som tar livet av sig, eller försöker göra det, är allvarligt deprimerade. Övriga har oftast något annat psykiatriskt sjukdomstillstånd. Inte sällan finns flera bakomliggande, psykiatriska problem samtidigt. Men de allra flesta som är deprimerade eller har andra psykiatriska åkommor försöker inte ta sitt liv. För att bättre begripa vad som ligger bakom självmordsbeteende måste man också titta på andra faktorer än psykisk sjukdom, menar Katarina Skogman. – Att behandla depressioner är väldigt viktigt för att försöka förebygga självmord. Men depression blir ibland den enda förklaringsmodellen. Man ska vara öppen för att det samtidigt kan finnas andra, individuella problem och svårigheter, säger Katarina Skogman: Det är viktigt att försöka ta sig tid att lyssna ordentligt på vad patienten säger, och följa upp hur hon ser på sin situation efter en tids depressionsbehandling. Det som behandlaren tolkar som depressiva vanföreställningar kan ibland vara verkligt stora problem i individens liv, problem som det är viktigt att hon får hjälp att lösa, även utanför psykiatrin. Självmordsförsök är en av de tyngsta riskfaktorerna för fullbordat självmord. I sin avhandling har Katarina Skogman följt upp 1 052 självmordsförsök. Efter en tid av i genomsnitt sex och ett halvt år hade knappt fem procent av personerna begått självmord, och ytterligare drygt en procent hade dött på ett sätt som eventuellt kunde vara självmord. Fler män än kvinnor hade gått vidare till fullbordat självmord. Den enda gemensamma riskfaktorn för båda könen var depression. För kvinnor var risken högre i åldrar över 50 år, och för dem som hade eller hade haft kontakt med psykiatrin. Män hade högre risk om de gjort flera självmordsförsök tidigare och om de använt en våldsam metod. – Resultaten stöder betydelsen av att behandla depressioner och uppmärksamma könsskillnaderna. ”Självmordsprocessen” brukar beskrivas som tiden från de första tankarna på att ta livet av sig fram till fullbordat självmord, ofta med ett eller flera självmordsförsök på vägen. Man tror att en sådan process ofta varar några månader, men att den kan variera mellan några få timmar till många år, säger Katarina Skogman. Men hon vill också varna för att begreppet kan vara missvisande. – Det kan låta som att det handlar om en oundviklig, framåtskridande process. Men det finns inget stöd för att det skulle handla om det, man tror att det i stället kan gå fram och tillbaka, tankarna kan försvinna och sedan eventuellt dyka upp igen. Och självmordstankar är mycket vanliga, enligt en ganska ny brittisk studie har över två procent av befolkningen allvarliga tankar av det slaget. Av dem är det mindre än en halv procent som tar livet av sig. Tidigare brukade man tala om att vissa självmordsförsök i själva verket var ett ”rop på hjälp” . Den synen har man allt mer börjat överge, berättar Katarina Skogman. I dag menar många forskare att självmordsbeteende snarare är ett skri av smärta, ”a cry of pain” . Det är ett sätt att försöka fly från en upplevd fälla, en smärtsam situation där man inte kan se någon annan utväg. Forskarna tror att de psykologiska mekanismer som aktiveras i det läget innebär att man inte längre kan tänka klart, och blir låst i negativa tankar som gör att allt upplevs som hopplöst. Många typer av stress under lång tid kan bidra, och medfödda skillnader som temperament kan spela in när det gäller hur lätt en viss individ hamnar i en sådan reaktion. Olika faktorer, också slumpmässiga, kan avgöra om och när en självmordsimpuls leder till handling. Patienter som Katarina Skogman intervjuade berättade om en komplex bakgrund till sina självmordsförsök, med olika problem som blev till onda cirklar. Många talade om en svår psykisk och fysisk utmattning, och om okontrollerbara humörsvängningar. Huvudmotivet var att fly från psykisk smärta, men nästan alla beskrev det slutgiltiga beslutet som impulsivt. Personerna berättade också om ett akut, förändrat sinnestillstånd i samband med självmordsförsöket. För en del handlade det om förvirring, panik och desperation, för andra om ett slags lugn, med avstängda känslor och ”tunnelseende” där de var helt inriktade på självmordshandlingen. Gemensamt för de två sinnestillstånden var att man upplevde det som omöjligt att söka hjälp, och att man just då inte heller ville göra det. – De kunde uttrycka det som att ”jag tänkte helt konstigt” eller ”det här låter nog väldigt märkligt” . De kände det som att de tappat kontrollen. Många kände oro för att hamna i det tillståndet igen, säger Katarina Skogman. Tillstånden har bara beskrivits lite i forskning tidigare och behöver undersökas mer. Det gäller att hitta vägar att förebygga att personer i riskzonen hamnar i sådana tillstånd. Katarina Skogman frågade också sina intervjupersoner vad de trodde skulle kunna hjälpa dem att inte hamna i en liknande situation. – Att få hjälp med de problem de upplevde som viktigast, och att få lära sig att bättre handskas med problem, betonades mycket. Det stämmer med behandlingsforskning där man sett att psykoterapi som fokuserar på förmågan att lösa problem och att hantera känslor kan minska risken för självmordshandlingar. Malin Nordgren malin.nordgren@dn.se 08-738 11 80


Självmord är ett skri av smärta

Fler män än kvinnor begår självmord, fler kvinnor än män gör självmordsförsök. Bland unga kvinnor i Sverige har försöken ökat. Könsskillnaderna går igen i nästan alla länder. Ingen vet säkert varför det är så. Orsaker som brukar diskuteras är att män oftare väljer våldsamma metoder som skjutvapen eller hängning och därför ”lyckas” oftare, och att kvinnor har större benägenhet att söka hjälp för sina problem och kanske därför oftare tvekar. Men också riskfaktorer och bakgrund till självmordsbeteendet kan se olika ut mellan könen, visar ny forskning från Lund. Män som försökt ta sitt liv tyckte oftare att praktiska problem haft stor betydelse, som dålig ekonomi och arbetslöshet. Kvinnor pekade på psykiska problem och problem med relationer, framför allt svårigheter som hade med deras barn att göra. – Det här kan delvis avspegla traditionella könsroller, säger läkaren Katarina Skogman som just disputerat på en avhandling om självmordsförsök och självmord. Men det behövs mer forskning för att ta reda på mer om skillnaderna, och också mer om hur bakgrundsproblemen ser ut. Vad är det som gör att en människa vill ta sitt eget liv? Den frågan har gått igen genom århundradena, och även om man i dag vet en hel del finns det många frågetecken kvar. För att öka förståelsen har forskare lanserat begreppet ”psykologisk obduktion”, där man i efterhand går igenom journaler, talar med anhöriga, vårdpersonal och andra. Men det finns en annan värdefull källa till ökad förståelse, säger Katarina Skogman – personer som gjort självmordsförsök, och det har hon utgått ifrån i sina studier. – Trots att det finns mycket forskning om självmord finns det ganska lite där man tagit reda på vad personer som försökt ta livet av sig själva tänker, tycker och känner. Kanske för att man menat att psykiska problem och psykisk sjukdom försämrat deras insikter om sina svårigheter. Men deras erfarenheter är viktiga för kunskapen om hur vi ska kunna förebygga självmord. De flesta som tar livet av sig, eller försöker göra det, är allvarligt deprimerade. Övriga har oftast något annat psykiatriskt sjukdomstillstånd. Inte sällan finns flera bakomliggande, psykiatriska problem samtidigt. Men de allra flesta som är deprimerade eller har andra psykiatriska åkommor försöker inte ta sitt liv. För att bättre begripa vad som ligger bakom självmordsbeteende måste man också titta på andra faktorer än psykisk sjukdom, menar Katarina Skogman. – Att behandla depressioner är väldigt viktigt för att försöka förebygga självmord. Men depression blir ibland den enda förklaringsmodellen. Man ska vara öppen för att det samtidigt kan finnas andra, individuella problem och svårigheter, säger Katarina Skogman: Det är viktigt att försöka ta sig tid att lyssna ordentligt på vad patienten säger, och följa upp hur hon ser på sin situation efter en tids depressionsbehandling. Det som behandlaren tolkar som depressiva vanföreställningar kan ibland vara verkligt stora problem i individens liv, problem som det är viktigt att hon får hjälp att lösa, även utanför psykiatrin. Självmordsförsök är en av de tyngsta riskfaktorerna för fullbordat självmord. I sin avhandling har Katarina Skogman följt upp 1 052 självmordsförsök. Efter en tid av i genomsnitt sex och ett halvt år hade knappt fem procent av personerna begått självmord, och ytterligare drygt en procent hade dött på ett sätt som eventuellt kunde vara självmord. Fler män än kvinnor hade gått vidare till fullbordat självmord. Den enda gemensamma riskfaktorn för båda könen var depression. För kvinnor var risken högre i åldrar över 50 år, och för dem som hade eller hade haft kontakt med psykiatrin. Män hade högre risk om de gjort flera självmordsförsök tidigare och om de använt en våldsam metod. –  Resultaten stöder betydelsen av att behandla depressioner och uppmärksamma könsskillnaderna. ”Självmordsprocessen” brukar beskrivas som tiden från de första tankarna på att ta livet av sig fram till fullbordat självmord, ofta med ett eller flera självmordsförsök på vägen. Man tror att en sådan process ofta varar några månader, men att den kan variera mellan några få timmar till många år, säger Katarina Skogman. Men hon vill också varna för att begreppet kan vara missvisande. – Det kan låta som att det handlar om en oundviklig, framåtskridande process. Men det finns inget stöd för att det skulle handla om det, man tror att det i stället kan gå fram och tillbaka, tankarna kan försvinna och sedan eventuellt dyka upp igen. Och självmordstankar är mycket vanliga, enligt en ganska ny brittisk studie har över två procent av befolkningen allvarliga tankar av det slaget. Av dem är det mindre än en halv procent som tar livet av sig. Tidigare brukade man tala om att vissa självmordsförsök i själva verket var ett ”rop på hjälp”. Den synen har man allt mer börjat överge, berättar Katarina Skogman. I dag menar många forskare att självmordsbeteende snarare är ett skri av smärta, ”a cry of pain”. Det är ett sätt att försöka fly från en upplevd fälla, en smärtsam situation där man inte kan se någon annan utväg. Forskarna tror att de psykologiska mekanismer som aktiveras i det läget innebär att man inte längre kan tänka klart, och blir låst i negativa tankar som gör att allt upplevs som hopplöst. Många typer av stress under lång tid kan bidra, och medfödda skillnader som temperament kan spela in när det gäller hur lätt en viss individ hamnar i en sådan reaktion. Olika faktorer, också slumpmässiga, kan avgöra om och när en självmordsimpuls leder till handling. Patienter som Katarina Skogman intervjuade berättade om en komplex bakgrund till sina självmordsförsök, med olika problem som blev till onda cirklar. Många talade om en svår psykisk och fysisk utmattning, och om okontrollerbara humörsvängningar. Huvudmotivet var att fly från psykisk smärta, men nästan alla beskrev det slutgiltiga beslutet som impulsivt. Personerna berättade också om ett akut, förändrat sinnestillstånd i samband med självmordsförsöket. För en del handlade det om förvirring, panik och desperation, för andra om ett slags lugn, med avstängda känslor och ”tunnelseende” där de var helt inriktade på självmordshandlingen. Gemensamt för de två sinnestillstånden var att man upplevde det som omöjligt att söka hjälp, och att man just då inte heller ville göra det. – De kunde uttrycka det som att ”jag tänkte helt konstigt” eller ”det här låter nog väldigt märkligt”. De kände det som att de tappat kontrollen. Många kände oro för att hamna i det tillståndet igen, säger Katarina Skogman. Tillstånden har bara beskrivits lite i forskning tidigare och behöver undersökas mer. Det gäller att hitta vägar att förebygga att personer i riskzonen hamnar i sådana tillstånd. Katarina Skogman frågade också sina intervjupersoner vad de trodde skulle kunna hjälpa dem att inte hamna i en liknande situation. – Att få hjälp med de problem de upplevde som viktigast, och att få lära sig att bättre handskas med problem, betonades mycket. Det stämmer med behandlingsforskning där man sett att psykoterapi som fokuserar på förmågan att lösa problem och att hantera känslor kan minska risken för självmordshandlingar. Malin Nordgren malin.nordgren@dn.se 08-738 11 80


"Fågelinfluensan når Sverige med flyttfåglarna redan i vår"

Summary: Socialstyrelsen efterlyser strängare regler: Smittskyddslagen ska gälla det aggressiva viruset H5N1. Det är troligt att fågelinfluensan upptäcks bland de tusentals flyttfåglar som fångas och testas på Öland i vår. Sjukdomen kan också komma till Sverige med tama fåglar som importeras eller smugglas in i landet. Den kan även dyka upp hos en människa som smittats utomlands. Vi måste ta hotet på allvar. Den aggressiva formen av fågelinfluensan H5N1 är farlig för både fåglar och människor. Därför föreslår vi nu att H5N1 blir en anmälningspliktig sjukdom enligt smittsskyddslagen, skriver Socialstyrelsens generaldirektör Kjell Asplund och chefen för smittskyddsenheten Anders Tegnell tillsammans med Jordbruksverkets generaldirektör Mats Persson och chefsveterinär Leif Denneberg.

Den aggressiva fågelinfluensan H5N1 sprider sig västerut från Asien, nu senast till Nigeria och Italien. Det gör naturligtvis att många medborgare är oroliga för att fågelinfluensan även ska nå vårt land. Det är inte otänkbart att vi inom den närmaste tiden kommer att se fall av H5N1 ännu närmare Sverige och det finns risk att smittan även når vårt land. Sannolikt är det då smittade fåglar som hittas, antingen vilda fåglar i samband med vårens fågelsträck eller tama fåglar som importerats eller smugglats in i landet. Det finns fågelinfluensavirus av olika typer. Vetrinärmedicinskt skiljer man på aggressiva och milda fågelinfluensavirus. De milda förekommer ofta på vilda sjöfåglar och orsakar oftast inga symtom. Dessa virus är, vad man vet, inte farliga för människan. De mer aggressiva virusen förekommer inte alls lika ofta men orsakar hög dödlighet hos fåglarna. Ett milt influensavirus kan också förändras till ett aggressivt i vissa miljöer, till exempel om det kommer in i en tamfjäderfäbesättning. Fågelinfluensa av typen H5N1 finns både som mild och aggressiv form och det vi avser när vi talar om fågelinfluensan H5N1 är den aggressiva formen. Förutom de fåglar som dött av H5N1 har miljontals fåglar avlivats i världen för att få stopp på spridningen av viruset. Vi vill understryka att denna infektion i första hand är ett hot för fåglar, såväl vilda som tama. För att en människa ska smittas av H5N1 krävs mycket tät kontakt med smittade fåglar och av alla som har en mycket nära kontakt är det väldigt få som smittas. Trots det är fågelinfluensa allvarlig för människor och ett hot mot dem som smittas - av knappt 200 kända fall, främst i sydöstra Asien, har omkring hälften avlidit som en följd av sjukdomen. Det finns i dag inga tecken på att H5N1 sprids från människa till människa. För att detta ska kunna ske måste viruset förändras i flera steg. Skulle så ske ändras bilden helt - och hotet blir ett annat. I värsta fall kan denna förändring ge upphov till en världsomfattande epidemi, en så kallad pandemi. Att just H5N1 skulle vara det virus som förändras på ett sätt som gör att det kan orsaka en pandemi går inte att förutsäga. Det kan vara något annat influensavirus och det kan ligga långt fram i tiden. Kunskapen om hur denna process går till är för dålig för att kunna göra några förutsägelser om när och var det händer igen. Men vårt budskap är att vi alla måste ta hotet från fågelviruset H5N1 på allvar även i dess nuvarande form, så att vi är väl förberedda om sjukdomen skulle komma till Sverige. Det finns i huvudsak tre alternativa sätt för H5N1 att ta sig in i Sverige: Genom import eller smuggling av levande fåglar eller fågelprodukter. Här har Tullverket sedan en tid ökat beredskapen för att hitta misstänkt smittade fåglar. Det är ytterst viktigt att personer som sysslar med import av levande fåglar respekterar de regler som finns och att de har förståelse för att det kan finnas skäl att minimera gränsöverskridande transporter av fågel med tanke på situationen. Flyttfåglar är en möjlig källa till spridning av smitta. Snart är de första flyttfåglarna på väg tillbaka norrut efter sina vintervistelser och bland annat på Ottenby fågelstation på Öland kommer tusentals fåglar att fångas in och testas. Det är sannolikt att åtminstone den milda varianten av H5N1 kommer att dyka upp i denna provtagning. Ett tredje alternativ är att en människa som smittas utomlands av H5N1-virus reser in i Sverige. Hotbilden för samhället är i ett sådant fall tämligen liten med tanke på virusets oförmåga att spridas mellan människor, men det är viktigt att den smittade personen snabbt får diagnos och behandling. Skulle vi få in H5N1 via flyttfågel eller på annat sätt, finns det risk för att en eller flera fjäderfäbesättningar, till exempel höns eller kalkoner, smittas. Detta är något som svenska myndigheter och fjäderfänäringen är beredda på och det finns inövade och beprövade smittbekämpningsrutiner. Om en tamfågel misstänks bära på fågelinfluensa spärras det aktuella området av, en smittbekämpningsorganisation sätts snabbt i gång och smittan isoleras. De personer som kommit i kontakt med fåglarna kontaktas och skyddas med antivirala läkemedel. Newcastlesjuka hos fåglar har under många år bekämpats i Sverige på likartat sätt. I Sverige finns cirka 70 större utegående besättningar och dessa är fördelade över hela landet. Det förekommer ingen större koncentration någonstans, vilket är en fördel från smittskyddssynpunkt. Sverige har ett gott smittskyddsläge inom fjäderfänäringen genom frivilliga hygien- och kontrollprogram sedan många år och kunskapen är hög på gårdarna och inom veterinärkåren. Här finns alltså en hel del kunskaper och erfarenheter att falla tillbaka på. H5N1 är en farlig sjukdom både för fåglar och människor och bör betraktas just så. Vi har andra typer av zoonoser, det vill säga sjukdomar som smittar mellan djur och människor - rabies, mjältbrand och blödarfeber. Det är ovanligt att de överförs till människor, men i de fall de gör det är de allvarliga sjukdomar som ska tas på allvar. På veterinärsidan är H5N1 i dag en anmälningspliktig djursjukdom enligt epizootilagen. Socialstyrelsen kommer att föreslå rege-ringen att även göra H5N1 till en anmälningspliktig sjukdom enligt smittskyddslagen. På samma sätt gjorde man med sjukdomen sars, som blev anmälningspliktig för några år sedan. Ett intensivt arbete pågår kontinuerligt inom EU, där medlemsländerna samarbetar kring övervakning och provtagning av vilda och tama fåglar. Under hösten har EU-kommissionen även vidtagit en lång rad beslut för att skydda medlemsstaterna från H5N1. Dessa rör såväl internationell handel som förebyggande åtgärder på gårdsnivå. Besluten omfattar även Sverige och inte minst betydelsefull är EU:s höjda ambitionsnivå i gränskontrollen för att förhindra att fåglar och fågelprodukter från drabbade områden kommer in i våra länder. Samarbetet mellan berörda svenska myndigheter kring fågelinfluensa har intensifierats det senaste året. Det finns gemensamma arbetsgrupper, däribland en grupp på generaldirektörsnivå, som bland annat tagit fram samordnade handlingsplaner. Centralt är myndigheter som Jordbruksverket och Statens veterinärmedicinska anstalt samt Socialstyrelsen, Smittskyddsinstitutet, Arbetsmiljöverket och Livsmedelsverket drivande i beredskapsarbetet. Krisberedskapsmyndigheten och Sveriges kommuner och landsting deltar också i planeringen. I december 2005 genomförde Jordbruksverket fältövningar med fingerade fall av fågelinfluensa. Här deltog bland andra veterinärer, djurägare, länsstyrelser och smittskyddsläkare. Gemensamma övningar samt fungerande samordning mellan lokala, regionala och nationella aktörer är avgörande inslag om vi ska kunna möta de utmaningar fågelinfluensan för med sig. Jordbruksverkets basorganisation för beredskapen i fält är distriktsveterinärerna. På den regionala nivån är länsstyrelsernas länsveterinärer samt landets smittskyddsläkare viktiga aktörer i det förberedande arbetet. Ansvaret för hälso- och sjukvården ligger i Sverige på landsting och regioner. Även smittskyddsarbetet är decentraliserat i vårt land. Det finns en väl utbyggd smittskyddsorganisation i Sverige. Vi har rutiner som innebär att vi snabbt kan identifiera och behandla smittsamma sjukdomar. Våra laboratorier håller hög standard och vården på våra sjukhus håller över lag god kvalitet vid internationella jämförelser. Är vår beredskap därmed god? Ja, vi menar att den är det. Vi har bra kunskap om fågelinfluensan, vi har organiserat vår beredskap, vi har förberett de nödvändiga förändringar som kan bli aktuella - inklusive författningsändringar - vi har övat praktiskt. Naturligtvis kan vår beredskap alltid bli bättre och här finns flera osäkra faktorer som i ett slag kan förändra situationen och hotbilden. Detta gäller främst om fågelinfluensavirus skulle förändras och bli smittsamt mellan människor. De rubriker vi alla sett i medierna om fågelinfluensan de senaste månaderna kanske kan tyckas våldsamt överdrivna - och i många fall är de utan tvekan också det. Men samtidigt kan vi tycka att detta också fört något gott med sig: att värdet av en god beredskap belysts ordentligt. Risken att underskatta viruset H5N1 har minimerats. Ingen kan säga att vi inte varit förvarnade. Virus bryr sig inte om geografiska gränser. Därför har EU-institutionerna och världsorganisationerna gått samman för att bekämpa fågelinfluensan. Många insatser har gjorts för att bekämpa H5N1 på de platser där det fått fäste. Viruset är i första hand ett hot mot fåglar runt om på vår jord. Fortfarande är det relativt få människor som smittats. Vi har goda förhoppningar om att de insatser som nu görs i världen kommer att begränsa smittspridningen bland tamfågel och att det också fortsättningsvis kommer att vara ett fåtal människor som drabbas. Detta gäller även om eller när vi ser de första fallen av H5N1 innanför landets gränser. Kjell Asplund Generaldirektör, Socialstyrelsen Anders Tegnell Chef smittskyddsenheten, Socialstyrelsen Mats Persson Generaldirektör, Jordbruksverket Leif Denneberg Chefsveterinär, Jordbruksverket


"Folkhälsoinstitutet motverkar förebyggande kamp mot cancer"

Summary: Svenska experter trappar upp snuskriget: Fundamentalism på tobaksområdet går före hälsoinformation i ovetenskaplig statlig larmrapport.. Folkhälsoinstitutet tar på sig ett stort ansvar för de cancerfall som blir följden om fler nu fortsätter att röka. Av institutets ovetenskapliga larmrapport kan allmänheten lätt dra slutsatsen att det är lika farligt att snusa som att röka. Det kan få allvarliga negativa effekter på det övergripande och förebyggande cancerarbetet. Sanningen är nämligen att det är betydligt mindre riskfyllt att tillfredsställa sitt nikotinbegär med snus än med rökning. Det skriver forskare bakom de tre stora svenska studierna på området.

Folkhälsoinstitutet presenterade nyligen en larmrapport om hälsorisker med svenskt snus. Rapporten baserades enbart på en genomgång av den tillgängliga vetenskapliga litteraturen, och några egna, nya data publicerades inte. En av slutsatserna var att svenskt snus orsakar cancer i munhålan. Dessutom hävdades att underlaget är svagt för att svenskt snus skulle ha mindre cancerframkallande egenskaper än de typer av rökfri tobak ("non-smoking tobacco") som förekommer i andra länder. Vi representanter för de tre stora svenska studierna inom området hävdar att dessa slutsatser är felaktiga. Rapportförfattarna har feltolkat, alternativt missförstått, våra data som samstämmigt inte visat någon riskökning för munhålecancer hos svenska snusare. Folkhälsoinstitutets rapport har till skillnad från våra studier inte genomgått någon extern, oberoende granskning ("peer-review") och inte publicerats i någon vetenskaplig tidskrift. Det har därför inte funnits något vetenskapligt forum i vilket vi kunnat bemöta rapportens slutsatser. Inte desto mindre anser vi det angeläget att belysa några av rapportens felaktigheter. Ett av huvudnumren i rapportens kritik av våra studier är en förmodad förekomst av "negativ confounding" från rökning i riskuppskattningarna för snus, det vill säga att vi underskattat riskerna med snus genom att vi inte haft tillräcklig information om individernas rökning. Till skillnad från rapportförfattarna har vi mångårig erfarenhet av patienter med cancersjukdomar i öron-näsa-hals-området. När vi utformade våra studier var det därför en självklarhet att inhämta mycket noggrann information om potentiella störfaktorer ("confounders") som till exempel rökning och alkohol. Vad beträffar rökning gällde detta ålder för rökdebut, typ av rökverk, antal år av rökning, rökintensitet under olika perioder, olika mått på samlad rökbelastning, eventuellt rökstopp, etcetera. I två av våra studier inhämtades dessutom informationen vid personliga intervjuer. Motsvarande grad av noggrannhet tillämpades beträffande snusexponering. Våra studier har en så noggrann information om tobaksvanor som det över huvud taget är möjligt i epidemiologiska sammanhang. Kvaliteten på våra tobaksdata överstiger vida vad som åstadkommits i samtliga andra studier på området. Folkhälsoinstitutets rapport försöker göra en poäng av att vi i en av våra analyser bara justerat för "rökstatus" (dagligrökare, ex-rökare, aldrig-rökare). Bakgrunden till detta var dock att ytterligare statistisk modellering av rökeffekten där vi tog hänsyn till hur länge och hur intensivt individerna rökt, och så vidare, inte ändrade resultaten, det vill säga att användning av snus inte förde med sig en överrisk för cancer. Vi blir också beklämda över att Folkhälsoinstitutet starkt pekar på möjliga källor till systematiska fel i de svenska studierna, medan man för de övriga studierna inte på samma sätt diskuterar eventuella brister. Detta gör att en läsare lätt kan få uppfattningen att de svenska studierna skulle vara av sämre kvalitet och därmed ha ett lägre vetenskapligt bevisvärde än de utomnordiska studierna, när det i själva verket förhåller sig precis tvärtom. Dessutom, i all kritik Folkhälsoinstitutet framför mot de svenska studierna diskuterar man kring hur eventuella brister skulle kunna medföra en underskattning av cancerrisken med snus. Man borde ha fört motsvarande diskussion kring hur brister kan ha lett till överskattningar i andra studier. Återigen, det är konstigt att man på icke vetenskapliga grunder lägger större vikt vid utländska studier än vid svenska studier då man ska uttala sig om risker med snus ur ett svenskt folkhälsoperspektiv. Det är till exempel märkligt att rapportförfattarna väljer att ge så stort utrymme åt den amerikanska så kallade Winnstudien från 1970-talet. Den studien exemplifierar flertalet av de metodologiska problem som författarna själva nämner: oklar definition av vilka patienter som räknades som fall, dålig exponeringsinformation, låg statistisk precision, sammanblandning av risker med rökning, systematiska fel i valet av kontroller och tillgänglighet av information och så vidare. När det gäller de internationella studierna säger rapporten att det är "fler studier som visar positiva samband än det är som visar negativa". Mot bakgrund av de nämnda metodproblemen ter sig en sådan aritmetisk bedömning av kunskapsunderlaget som ovetenskaplig. Således, att utan några hållbara vetenskapliga argument dra slutsatsen att icke nordiska studier är mer sanna och mer generaliserbara för den svenska befolkningen än de tre svenska, populationsbaserade studierna är ett ovetenskapligt förfarande som tjänstemän på Folkhälsoinstitutet inte borde ägna sig åt. Vår slutsats av den vetenskapliga litteraturen är att samtliga publicerade moderna studier av riskfaktorer för cancer i munhåla och svalg inte visat någon riskökning med svenskt låg-nitrosaminsnus. Däremot har studierna bekräftat överrisker med rökning och alkohol. Den enda studie som talar emot är en svensk sjukhusbaserad fallkontrollstudie från 1950-talet. De metodologiska bristerna i denna är dock så uppenbara att den inte kan tillmätas något bevisvärde. Vi vill inte med detta hävda att våra studier visat att svenskt snus är helt ofarligt ur cancersynpunkt. Man kan givetvis inte utesluta att snus för vissa grupper av användare kan innebära en ökad risk för vissa cancerformer (exempelvis efter mycket högt och långvarigt snusbruk). Dock, om snus skulle vara förknippat med en ökad risk för munhålecancer så är detta av mindre betydelse ur folkhälsosynpunkt. Även om man antar en hög överrisk och en hög andel användare skulle snus ändå bara bidra med några enstaka fall av munhålecancer om året. Våra studier illustrerar på ett övertygande sätt att snus är ett ur cancersynpunkt betydligt mindre riskfyllt sätt att tillfredsställa ett nikotinbegär än rökning, för den som inte på annat sätt kan avstå från sitt nikotinberoende. Det är onekligen en märklig erfarenhet att som forskare få resultat av sina egna arbeten omtolkade av andra personer flera år senare, personer med den till synes magiska förmågan att se diametralt motsatta fynd i de publicerade resultaten än man själv kunde göra, inklusive de vetenskapliga granskare som tidskrifterna där arbetena publicerades hade anlitat. Vad som dock är mer allvarligt är de negativa effekter Folkhälsoinstitutets rapport kan få på det övergripande cancerpreventiva arbetet. Att Sverige har en av Europas lägsta förekomster av rökrelaterad cancer inklusive öron-näsa-hals-cancer, lungcancer och cancer i bukspottkörteln, beror naturligtvis på den unikt låga andelen rökare i befolkningen. Vår bedömning är att tillgången på ett ur hälsosynpunkt mindre riskfyllt alternativ i form av snus har bidragit till denna gynnsamma situation. Det ur alla synpunkter ideala vore naturligtvis ett helt tobaksfritt samhälle. Detta ideala Utopia finns dock inte. De som publicerar larmrapporter vars slutsatser av allmänheten kan tolkas som att det ur hälsosynpunkt är lika farligt att snusa som att röka, tar därför på sig ett stort ansvar för de cancerfall som blir följden om fler fortsätter att röka. För egen del kommer vi att fortsätta att rekommendera våra rökande patienter som inte kunnat sluta på annat sätt, att ta hjälp av nikotinersättningsmedel eller - snus. Folkhälsoinstitutet har en årlig budget av 130 miljoner kronor och skall vara ett kompetenscentrum för folkhälsa. Vi ifrågasätter om institutet lever upp till det uppdraget inom tobaksområdet. Hälsoupplysning till allmänheten är en grannlaga uppgift, särskilt beträffande hur man skall förebygga cancer. Genom åren har allmänheten tagit del av larmrapporter om cancerrisker med en mängd olika ämnen i vår miljö, rapporter som senare visat sig vara vetenskapligt ogrundade eller överdrivna. Som exempel kan nämnas Livsmedelsverkets rapport om cancerrisker med akrylamid i potatis. Dessa återkommande larm har bidragit till att allmänheten ser på hälsoinformation om cancerrisker med allt större skepsis: "man kan ju få cancer av allting nu för tiden ". Detta är naturligtvis förödande för genomslaget för de budskap som har en solid vetenskaplig grund och som på ett väsentligt sätt skulle kunna bidra till en förbättrad folkhälsa. När det gäller rökning har det skett en gynnsam utveckling i Sverige under senare år med färre andel dagligrökare i befolkningen. Men samtidigt har rökning utvecklats till en klassfråga: de som i dag röker mest är lågutbildade kvinnor i LO-kollektivet, medan högutbildade män är de som främst tagit till sig samhällets tobaksbudskap. Mot den bakgrunden är det oacceptabelt att Folkhälsoinstitutets agerande inom tobaksområdet mer verkar styras av enskilda tjänstemäns fundamentalistiska inställning till tobaksbruk än av samhällets behov av adekvat hälsoinformation till allmänheten baserad på solida fakta om vilka det finns en bred vetenskaplig konsensus. GUNILLA ANDERSSON Docent,Tandläkarhögskolan, Malmö KERSTIN ROSENQUIST Odontologie doktor, Tandläkarhögskolan, Malmö LARS ERIK RUTQVIST Professor, Onkologiska kliniken, Karolinska universitetssjukhuset, Stockholm ELSY-BRITT SCHILDTÖverläkare, medicine doktor, Onkologiska kliniken, Universitetssjukhuset, Lund JOHAN WENNERBERG Professor, Öron-, näs- och halskliniken, Universitetssjukhuset, Lund


Han har sett det ingen orkar se

Summary: Roméo Dallaire är generalen som skakade hand med djävulen i Rwanda efter att FN vägrat ge honom mandat och resurser för att stoppa folkmordet. Nu kallas han hjälte för sin vägran att lyda order och överge rwanderna. Men det krävs nio piller per dygn för att han ska orka leva vidare med minnerna. Ewa Stenberg och Frida Hedberg har mött honom.

Det är ont om hjältar i världen. Ändå har den tidigare FN-befälhavaren från Rwanda, Roméo Dallaire, blivit en sådan för många människor, sedan han gjort sitt yttersta för att stoppa folkmordet i Rwanda. Men hjälten bär på en enorm skuld, så stor att han flera gånger försökt ta livet av sig. För Roméo Dallaire svider det som av piskslag att höra någon kalla honom hjälte. I början tog det honom så hårt att han isolerade sig i hemmet. Han säger att den enda orsaken till att han inte blir galen när han hör ordet ”hjälte” nämnas tillsammans med hans namn är att han fått hjälp av sin psykoterapeut att kunna hantera det. – Jag är absolut ingen hjälte, mitt uppdrag misslyckades kapitalt. Jag stod bokstavligen med döda kroppar upp till knäna samtidigt som det var mitt uppdrag att föra en fredsprocess i hamn. Då går det inte att säga ”Jag gjorde mitt bästa” och så bara promenera därifrån. Roméo Dallaire har sett syner som ingen människa borde se. Barn som hackas upp som salami, kvinnor som fått livmodern uppsprättad med en machete och fostren utslitna. Sådana syner fanns inte i hans föreställningsvärld när han en solig sommardag 1993 blev tillfrågad om han kunde tänka sig att leda en fredsbevarande FN-operation i Rwanda. Han fick inte många soldater till sitt förfogande, som mest 2 500 stycken. Men jobbet såg ju så enkelt ut. Det fanns redan ett fredsavtal som skulle sätta punkt för de strider som pågått mellan RPF-gerillan (som dominerades av folkgruppen tutsier) och den dåvarande regeringen (som bestod av folkgruppen hutuer). Ganska snart förstod Roméo Dallaire att lugnet var bedrägligt. Han fick rapporter om att hutuextremister planerade ett folkmord och uppgifter om var stora mängder vapen lagrats för ändamålet. General Dallaire meddelade FN-högkvarteret att han tänkte göra en räd. Men FN förbjöd honom att ingripa, det stred mot hans mandat. Roméo Dallaire skickade flera larm, men utan framgång. I början av april 1994 bröt helvetet löst. Tio av Roméo Dallaires belgiska FN-soldater togs till fånga. Senare samma kväll överlämnades deras döda kroppar till honom, staplade som potatissäckar utanför ett träskjul. Samtidigt började massakrerna på tutsier och moderata hutuer. Omvärldens reaktion blev precis den som hutuextremisterna hoppats. För några dagar senare fick Roméo Dallaire bevittna hur de militärplan han så länge väntat på landade i Kigali, fyllda med vältränade soldater. Men de kom inte för att hjälpa honom att stoppa folkmordet. De kom för att ta med sig alla vita människor – inklusive de välutrustade vita FN-soldaterna – därifrån. – Européerna från de gamla kolonialmakterna flydde hals över huvud. En man flydde med sin fru och sin jävla hund. De lämnade kvar de rwandier som arbetat åt dem i många år och uppfostrat deras barn. Vi hittade senare många av dem massakrerade. Roméo Dallaire gjorde en ny plan. Med 5 000 soldater skulle folkmordet kunna stoppas. Han fick åter avslag, FN:s säkerhetsråd ville inte agera. I stället beordrades Dallaire att dra tillbaka FN-styrkan. Det fanns ju ingen fred kvar att bevara. Men generalen vägrade lyda order. – Trots att den order jag fick var fullt laglig så var den omoralisk. Jag kan leva med att ställas inför krigsrätt. Men jag skulle inte kunna leva med att vi övergav de tiotusentals människor som hade sökt skydd hos oss undan folkmordet. Jag visste att de skulle bli slaktade minuterna efter det att vi åkte. Jag hade sett det hända förut. Så Roméo Dallaire och hans soldater från utvecklingsländerna stannade. Utan utrustning och ammunition, med ständiga diarréer av de utgångna konserverna de levde av. De försökte transportera de människor som sökt deras skydd till områden där de kunde vara säkra. Vägen dit gick över skövlade byar fulla av döende och döda människor. De fick bokstavligen gå över lik för att ta sig fram. Under hundra dagar – från april till juli 1994 – skulle 800 000 människor komma att hackas, skäras och slås ihjäl. Trots att de räddade 30 000 människor undan folkmordet känner den förre FN-generalen ingen stolthet. – Vi misslyckades med vår viktigaste uppgift, att stoppa folkmordet. Och många av dem vi räddade hade vi varken vatten, mat eller läkemedel åt. Jag räddade människor från att bli massakrerade som i vissa fall i stället dog av svält eller törst. Roméo Dallaires rop på nödhjälp klingade lika ohörda som hans andra rop. I stället för att stoppa folkmördarna såg han sig en dag tvungen att skaka hand med dem. Han mötte tre av ledarna för hutumilisen på ett hotell. Den ene hade fläckar av intorkat blod på sin högra hand. Före mötet hade FN-generalen tagit ut kulorna ur sin pistol. Han visste inte hur han skulle klara att skaka hand med djävulen själv. – Genom handskakningen gav jag dem mer prestige än de förtjänade. Men hade jag i stället skjutit dem hade jag äventyrat resten av FN-uppdraget. Mina soldater var inringade och de hade blivit utplånade om jag öppnat eld. Jag var där för att förhandla om fri lejd för de människor vi skyddade genom de områden hutumilisen kontrollerade. Jag ville rädda livet på människor, men det var hela tiden ett svårt dilemma. En dag ringde telefonen på den alltmer desperate generalens kontor. Det var en amerikansk tjänsteman som ville ha statistik över hur många människor som mördats dittills under folkmordet. Hans regering diskuterade ett kraftfullare FN-ingripande och han uppskattade att det krävdes ungefär 85 000 döda rwandier för att amerikanerna skulle vara beredda att riskera livet på en soldat. För Roméo Dallaire blev det ytterligare ett tecken på att vi lever i en rasistisk värld – även om rasismen ofta är undermedveten. Fyra månader efter att folkmordet brutit ut började Roméo Dallaire visa allt fler tecken på ett psykiskt sammanbrott. Han kunde inte längre skilja mellan de mardrömmar han upplevde om dagarna och dem han drömde på nätterna. Han tvingades åka hem i förtid. Och i början av år 2000 pensionerades han från den kanadensiska armén eftersom han bedömdes vara helt oförmögen att leda några trupper. Vi träffar Roméo Dallaire på hans hotellrum i London, han är här bland annat för att tala på en minnesceremoni över Förintelsen. Före intervjun tar han fram en stor medicinburk och sväljer två piller. Han jämför sitt liv med livet för en amputerad människa. Det posttraumatiska stressyndrom han lider av har givit fysiska hjärnskador såväl som starka självmordstankar. – Jag tar nio piller per dygn. De jag tar på dagen ska kapa känslosvängningarna och ta bort den extrema depressionen och hyperaktiviteten. Om jag låter bli pillren ett dygn skulle jag inte vilja känna den första person som kommer in genom dörren. Till kvällen tar Roméo Dallaire starka sömntabletter för att slippa drömma om ögonen – offrens ögon, ögon som undrar varför han inte gjorde sitt jobb och skyddade dem. Romeo Dallaire har lärt sig undvika livsmedelsaffärer. Doften av färsk frukt förflyttar honom till marknaden i Kigali, där människor dog av hunger och av våld. – Ett ljud eller en doft kan effektivt kasta mig in i ett okontrollerat tillstånd som kan leda till att jag försöker ta livet av mig. Jag var i Sierra Leone för ett par år sedan. Jag promenerade tillsammans med några medarbetare. På andra sidan gatan stod en man och sålde kokosnötter. När han sålt en nöt delade han den med sin machete. Jag hörde ljudet och såg i ögonvrån denna bruna kokosnöt med sin vita insida. Jag blev fullkomligt galen och gick bärsärk. Hade inte mina kolleger hållit fast mig vet jag inte vad som hade hänt. Jag förstår vad han säger, ändå är det svårt att tro på det när jag ser Roméo Dallaire framför mig. Han är engagerad, snabbtänkt och empatisk. Han ser mig i ögonen, mån om att jag ska förstå hur han menar. Hans enorma känsla av skuld syns inte utanpå; hans övertygelse om att ifall han bara hade förmått att säga de rätta sakerna hade han kunnat övertyga FN, i praktiken USA och Frankrike, att ingripa för att stoppa folkmordet. Roméo Dallaire säger att han tar en dag i taget och gradvis lär sig hantera sitt handikapp. Frågan är då hur världen lärt sig hantera situationer som den i Rwanda 1994. – Inte alls tillräckligt bra. Se bara på vad som händer i Darfur, svarar han och nu går det att läsa smärtan i blicken. Ewa Stenberg ewa.stenberg@dn.se 08-738 24 25


”Tillväxten i Sverige blir högre än jag trodde i höstas”

Summary: Finansminister Pär Nuder presenterar nya siffror för tillväxten och budgetöverskottet.Finansdepartementet missbedömde tillväxttakten i den svenska ekonomin i höstens budgetproposition. Vi bedömde att tillväxten skulle bli 3 procent i år. Men som det ser ut nu blir tillväxten över 3,5 procent. Även de offentliga finanserna förbättras. Utgifterna för sjuk- och arbetslöshets-försäkringarna blir lägre samtidigt som skatteinkomsterna stiger kraftigt. Överskottet blir även i år omkring 2 procent av brutto-nationalprodukten, BNP. De goda ekonomiska utsikterna föder framtidstro och optimism. Vi har mer än 60 000 fler sysselsatta än för ett år sedan. Över 100 000 nya jobb skapas i år och nästa år. Sverige klarar strukturomvandlingen utan att överge vår modell – vi accepterar inte att de skapas en låglönemarknad, skriver finansminister Pär Nuder.

Med rubriken ”Överdriven tro på jämlikhet gör att jobben inte kommer” presenterade Studieförbundet Näringsliv och samhälles (SNS) årliga rapport om svensk ekonomi och politik på DN Debatt den 24/1. Rapporten är en uppföljning av den studie som SNS gjorde tillsammans med amerikanska ekonomer 1995. De identifierade tre mål för Sverige: Att minska statens budgetunderskott, att komma upp på en ny långsiktig tillväxtbana och att återställa full sysselsättning. Det rekommenderade åtgärdspaketet var sänkta skatter, sänkta ersättningsnivåer i arbetslöshetsförsäkringen och sjukförsäkringen, försvagad arbetsrätt, nedskärningar i den aktiva arbetsmarknadspolitiken och ett borttagande av subventioner till barnomsorgen. Tio år har nu passerat. Samma dag som rapporten blev offentlig befann jag mig i Bryssel på finansministermöte i det så kallade Ekofinrådet. På två dagordningspunkter kom diskussionen att fokusera på Sverige. Varje år granskar Ekofin samtliga EU-länders offentliga finanser. På tisdagens möte examinerades Sverige och fick ett gott betyg. Den andra diskussionen handlade om kvaliteten i de offentliga finanserna. Österrikes borgerliga finansminister Karl-Heinz Grasser hade bett mig att inleda om hur vi i Sverige med hjälp av budgetpolitiken prioriterar forskning, utbildning och investeringar. Varför vänder då EU:s finansministrar sina blickar mot Sverige? Sverige har sunda offentliga finanser. Budgetunderskottet som gjorde att var tredje krona i statsbudgeten var en lånad krona för tio år sedan har blivit ett överskott. De samlade offentliga finanserna uppvisar ett överskott på över 2 procent av BNP och tillhör de starkaste i världen. Sverige ligger på en högre långsiktig tillväxtbana. Sverige har de senaste tio åren haft högre tillväxt än såväl EU-snittet som OECD-snittet. Under samma tidsperiod har Sveriges reala BNI per capita ökat lika snabbt som USA:s. Sverige har fått fart på sysselsättningen igen. Under tre år i början av nittiotalet förlorade Sverige en halv miljon jobb. Sedan regeringsskiftet 1994 har 300 000 nya jobb tillkommit. Det stora flertalet av dessa har skapats i den privata sektorn. Men det finns ytterligare en orsak till omvärldens intresse. Sverige har klarat den pågående strukturomvandlingen utan att vi har övergett vår modell. Sysselsättningssiffrorna är höga. Lönebildningen fungerar väl. Den svenska konkurrenskraften anses god av internationella institutioner. Den sociala mobiliteten har visat sig vara högre än i länder som USA och Storbritannien. Jämlikhet står inte i motsättning till effektivitet och nya jobb. Den ekonomiska utvecklingen är just nu mycket god. I budgetpropositionen gjorde finansdepartementet bedömningen att tillväxten skulle hamna på 3 procent i år. Med den utveckling som nu avtecknar sig kommer vi att skriva upp tillväxten till över 3,5 procent. Det sker samtidigt som de offentliga finanserna förstärks genom lägre utgifter för sjuk- och arbetslöshetsförsäkring. Dessutom ökar skatteinkomsterna markant. Sammantaget förbättras de offentliga finanserna betydligt och kommer även i år att visa ett överskott på omkring 2 procent av BNP. Sverige är inne i positiv spiral där goda ekonomiska utsikter medför ökad framtidstro och optimism. Arbetslösheten sjunker och sysselsättningen stiger. Därigenom växer framtidstron ytterligare. Den senaste arbetskraftsundersökningen från SCB visar på en uppgång i sysselsättningen med över 60 000 personer jämfört med för ett år sedan. Konjunkturinstitutet gör bedömningen att det under 2006 och 2007 kommer att skapas över 100 000 nya jobb. Samtidigt visar all ekonomisk statistik att Sverige – trots brister – fortfarande är ett av de mest jämlika länderna i världen. Visst innebär globaliseringen nya, stora utmaningar. Svenska företag skall kämpa på samma marknader som de kinesiska och indiska. Det gäller företag inom både industri- och tjänstesektorn. Konkurrensen kommer att intensifieras, både i tid och volym. Lösningen på detta är inte att acceptera att det släpps fram en låglönemarknad i Sverige. Lösningen ligger i att värna och utveckla den svenska modellen, att investera i ökad kunskap, konkurrenskraft och trygghet. Sverige ska vara ett land med en hög och bred kunskapsnivå. Sverige ska ligga på den absoluta forskningsfronten och innovationsfronten. Skolan ska utvecklas. Företagens villkor ska förbättras, genom enklare regler, bra service, strategiska utvecklingsprogram och stabila spelregler. Sverige ska ha fortsatt höga skatter som finansierar en väl fungerande sjukvård och som ger goda pensioner. Trygghetsförsäkringar och de sociala skyddsnäten ska utvecklas. A-kassan, sjukförsäkringen och arbetsmarknadspolitiken ska bli än bättre på att hjälpa till att klara omställningen från gamla till nya villkor i tider av omvandling och förändring. Tryggheten kan aldrig ligga i att få behålla just det jobb man har i dag. Tryggheten skall ligga i att man vet att man kan få ett nytt jobb. En del vill ge sken av att a-kassan och sjukförsäkringen är bidrag som gör svenskarna passiva. I stället är de försäkringar som vi själva har betalt för och som bidrar till att svenska folket är både innovativt och omställningsbenäget. Den aktiva arbetsmarknadspolitiken bidrar till att underlätta för människor att byta yrke och undvika passivisering. De senaste åren har de arbetsmarknadspolitiska programmen i större omfattning kommit att handla om arbetsmarknadspraktik, olika typer av sysselsättningsstimulanser och riktade anställningar för dem som står längst från arbetsmarknaden, bland annat genom plusjobben. Birgitta Swedenborg från SNS skriver på DN Debatt att ”rapportens utifrånperspektiv höjer blicken över den svenska debattens invanda hjulspår”. Det är inte korrekt. Den politik SNS rekommenderar är precis densamma som moderaterna vill genomföra efter riksdagsvalet 2006. Moderaterna vill sänka skatten med 250 miljarder kronor. Moderaterna vill sänka ersättningsnivån i a-kassa och sjukförsäkring dramatiskt. Moderaterna vill öppna upp en låglönemarknad. Det finns egentligen bara en skillnad. Moderaterna vill av opportunistiska skäl inte tydligt beskriva det egentliga syftet med den moderata politiken. ”Lite mer ojämlikhet i det jämlika Sverige skulle kunna ha en stor positiv effekt.” SNS säger det moderaterna inte vågar säga. Pär Nuder Finansminister