Summary: DN DEBATT 10/8. Nästan alla klimatengagerade aktörer – politiker, forskare och forskningsråd – rusar åt samma håll och fokuserar ensidigt på energieffektivisering och förnybar energi. Men det räcker inte. Vi måste också gå direkt på problemet och skynda på utfasningen av fossil energi enligt en ny forskningsstudie, skriver tre Chalmersforskare.

Nästan alla klimatengagerade aktörer – politiker, forskare och forskningsråd – rusar åt samma håll och fokuserar ensidigt på energieffektivisering och förnybar energi. Det räcker inte. Vi måste också gå direkt på problemet, och skynda på utfasningen av fossil energi. Det är slutsatsen av en ny forskningsstudie som presenteras i dagarna. Denna sommar torde det inte ha undgått någon vad en varmare värld skulle kunna innebära, och det blir alltmer uppenbart att det är bråttom att minska vår klimatpåverkan. Ansträngningar görs förvisso för att möta klimathotet, inte minst i Europa och i länder som Sverige där det länge har funnits en vilja att vara föregångare. Många forskare pekar på den kraftiga ökningen av vind- och solenergi där en snabb teknikutveckling resulterat i drastiskt minskade kostnader. Självklart är detta viktigt och bör kommuniceras. Vi har dock i vår forskning längre förundrats över att det såväl i Sverige som internationellt är så lite fokus på de globala bränslemarknaderna för kol, olja och naturgas. Det är nämligen inte expansionen av förnybara tekniker och bränslen som bromsar vår klimatpåverkan, utan en minskad användning av fossila bränslen. Om världen ska utvecklas i enlighet med Parisavtalet – att begränsa jordens uppvärmning till väl under 2 grader – så måste användning av fossila bränslen minska mycket kraftigt fram till år 2050 då de globala utsläppen av koldioxid måste närma sig noll. I en ny studie (se Bakgrund) har vi jämfört trender i den så kallade primärenergianvändningen mellan länder med stora respektive små inhemska tillgångar av fossila bränslen. Vi har inkluderat samtliga sektorer: energi (för uppvärmning och elförbrukning i bostäder och lokaler), transporter och industri. Studien fokuserar på utvecklingen från år 2004 och framåt, det vill säga under den tid som tillväxten av förnybara energislag tagit fart. Vi visar bland annat följande: • Länder med stora reserver av fossila bränslen har en kraftig tillväxt i användandet av dessa bränslen, samtidigt som de har en liten eller ingen tillväxt alls för de förnybara energislagen. Detta trots att tillväxten för det förnybara sker från en mycket låg nivå, jämfört med fossilbränsleanvändningen. Speciellt låg är nivån för vind- och solenergi som förväntas stå för merparten av tillväxten i förnybar energi. • Trots relativt omfattande satsningar har andelen (sett till totala primärenergianvändningen) förnybar energi från sol, vind och biomassa minskat i viktiga länder som Kina och Indien. Dessa länder har en stor del av världens klimatutsläpp och förväntas stå för en stor del av den framtida tillväxten i produktion av olika varor, inte minst av det vi konsumerar i väst. • Det är nästan bara i regioner och länder med små eller relativt små inhemska tillgångar av fossila bränslen, som Japan, Tyskland och EU som helhet, som den fossilbaserade primärenergianvändningen har minskat. Ironiskt nog, i dessa dagar, är USA det enda landet i vår studie som kombinerar stora fossila bränsletillgångar med minskad användning av fossila bränslen. Men detta beror i huvudsak på att kol byts ut mot naturgas samtidigt som deras totala energiefterfrågan minskat. • Den samlade bilden är nedslående: Trots betydande investeringar i förnybar energi var dess andel av den globala primärenergianvändningen nästintill oförändrad mellan 2004 och 2015. Däremot ökade andelen fossila bränslen något, från 80,5 till 81,4 procent (se nedan). De senaste årens statistik är alltid osäker och det är oklart vad som har hänt efter 2015, men preliminära data pekar på att den fossila energianvändningen och klimatutsläppen efter en viss stagnation nu återigen stiger. Länder med inhemska reserver av fossila bränslen fortsätter alltså att använda dessa i mer eller mindre oförminskad takt, vilket utgör en mycket stor utmaning för arbetet med att minska människans klimatpåverkan. I vår studie har vi undersökt olika styrmedel som riktar sig mot användning av fossila bränslen och det finns inget som tyder på att nuvarande styrmedel, exempelvis olika handelssystem med utsläppsrätter, kommer att vara tillräckliga för att ställa om energisystemen i den takt som behövs, och speciellt inte i länder med stora reserver av fossila bränslen. Den regering som får i uppdrag att leda Sverige efter valet bör därför bredda sin klimatpolitik. Det räcker inte att satsa på inhemsk energieffektivisering och förnybar elproduktion som kan minska utsläppen i Sverige och övriga Europa. Sverige bör också gå i spetsen på åtminstone två andra områden. 1. För det första bör Sverige driva på för styrmedel och strategier som direkt syftar till att minska användningen av fossila bränslen. Priset för att släppa ut koldioxid måste inom en snar framtid bli så högt att dessa bränslen inte utvinns, eller att det lönar sig att avskilja och lagra koldioxiden (CCS-teknik) som uppkommer när dessa bränslen förbränns. Styrmedel och strategier måste ta hänsyn till de globala flödena av produkter från fossilbränslerika länder som Kina till mer fossilfattiga regioner som EU. Sverige bör också verka för att de nationella klimatplanerna under Parisavtalet – när dessa uppdateras – omfattar strategier för hur de fossila bränslena ska fasas ut och/eller en strategi för CCS. I dagsläget nämns i princip inte fossila bränslereserverna i dessa planer. 2. För det andra bör Sverige bygga vidare på att det finns en ökad vilja bland företag att minska sin klimatpåverkan. Marknaden finns där eftersom konsumenterna, av allt att döma, är beredda att betala mer för klimatsmarta produkter och tjänster. Sverige kan utveckla vad som kan benämnas ”kollektivt handlande” där företag i olika branscher längs värdekedjor – från basmaterial till slutprodukter – går ihop och tillsammans bestämmer sig för att ta fram koldioxidfria produkter och tjänster. Vi har i tidigare forskning visat att detta endast skulle ge ett litet påslag på slutpriset på produkter som i dagsläget skapar stora utsläpp vid tillverkningen, såsom cement till byggnader samt järn och stål till bilar. Arbetet har redan inletts genom de färdplaner mot nollutsläpp som ett antal branscher utvecklat inom ramen för initiativet Fossilfritt Sverige. Viljan, kunnandet och teknikerna finns. Utmaningen är att det initialt krävs betydande investeringar och förändringar i arbetssätt och rutiner inom flera sektorer. Regeringen bör ge detta arbete en fortsatt hög prioritet. Det medför naturligtvis en risk för företag och branscher att gå före. Men om världen ska begränsa uppvärmningen till väl under 2 grader så kommer det att uppstå en gigantisk världsmarknad för koldioxidneutrala produkter och tjänster. Risken är därför betydligt lägre än möjligheten. Den stora risken är att världen inte uppfyller klimatmålen. Men då är hela världen förlorare, och de som gick före gjorde i alla fall allt vad de kunde. Forskningsstudien Artikelförfattarnas forskningsstudie som refereras i artikeln heter ”The threat to climate change mitigation posed by the abundance of fossil fuels” och publicerades nyligen i tidskriften Climate Policy. 10 augusti Debattartikel Chalmersforskarna Filip Johnsson, Jan Kjärstad och Johan Rootzén: ”Ingen minskning av fossil energi – trots storsatsning på förnybart” Repliker Magnus Nilsson, miljökonsult och klimatpolitisk analytiker, driver ”Klimat- och naturvårdsbloggen”: ”Skilj på hård och mjuk klimatpolitik” Thomas Hahn, forskare vid Stockholm Resilience Centre vid Stockholm Universitet: ”Ineffektivt låta klimatpolitiken utgå från privatmoral” Slutreplik från Chalmersforskarna Filip Johnsson, Jan Kjärstad och Johan Rootzén: ”Snabb utfasning av fossil energi kräver nytänk och brett engagemang”


Martin Liby Troein: Liberalerna behövs i riksdagen, men partiet måste övertyga fler än de egna

Summary: Liberalerna har haft svårt att hitta rätt i det nya politiska landskapet. Men i sitt sommartal var Jan Björklund befriande tydlig gällande partiets syn på Sverigedemokraterna.

Det var en fin plats Jan Björklund valt för sitt sommartal – Ersta Terrass på Söder, med utsikt över ett soligt Stockholm som fond. Kanske var det därför partisterna – ja, det var bara sådana där – var så glada. Eller så var det för de väntande, nygrillade hamburgarna. Hur som helst rådde en viss optimism. 8 procent hoppades någon på. Nåja. Når Liberalerna de 5,4 från förra valet får de nog vara nöjda. För det har inte varit någon lätt mandatperiod för Björklunds parti. Den hajpade förnyelsen kom av sig ordentligt. ”Folkpartiet” och blåklinten är visserligen utbytta, men politiken och partiledaren är, så när som på skägget, desamma. Striden om ordförandeposten mellan Björklund och Birgitta Ohlsson blev till slut ganska ljummen. Men den bidrog till bilden av ett splittrat och inåtvänt parti. Framför allt har L haft förvånansvärt svårt att hitta rätt i det nya politiska landskapet. Konflikten om liberala värderingar och den liberala samhällsmodellen borde passa Liberalerna bra, kan man tycka. Men till skillnad från Centern har partiet misslyckats med att profilera sig som den motpol till Sverigedemokraterna man rimligen är. Jan Björklund, som ju inledde sin karriär som Sveriges kanske tydligaste politiker – Ja till betyg! Ja till kärnkraft! Ja till Nato! – har konsekvent framstått som lite luddig. Därför har L inte lyckats kapa åt sig någon del av de liberala väljare som lämnat Moderaterna sedan 2014. Och balanserar i opinionsmätningarna ofta farligt nära 4-procentsspärren. Björklunds sommartal gav ändå känslan att både han och partiet är på uppgång. Till stor del gick Liberalernas ledare tillbaka till grunderna. Han stakade ut kontraster gentemot Socialdemokraterna kring valfrihet i välfärden, sänkta trösklar på arbetsmarknaden och – framför allt – ordning och reda i skolan. Den enda nyheten i talet var ett förslag om att 18 000 lärarassistenter ska anställas. Om det kan man säga både bu och bä. Det finns säkert vinster som kan göras, både vad gäller lärarnas status och tid, genom att någon annan får agera rast- och provvakt. Å andra sidan: 18 000 personer som är lämpliga i en skolmiljö skakas inte fram i en handvändning – och någon, kanske lärarna, lär behöva lägga tid på att leda deras arbete. Men att reprisera gamla hits behöver inte vara fel, så länge det görs bra. De sakpolitiska skillnaderna – och deras ideologiska grund – mellan Alliansen och Socialdemokraterna måste tydliggöras i valrörelsen. Det är ju utifrån dessa regeringsalternativ ska väljas. Och Björklund gör det ganska snyggt, till exempel, när han understryker att all välfärdspolitik för liberaler handlar ”om att öka människors självbestämmande” och att det därför ”handlar om valfrihet. Om att själv få välja hemtjänst eller personlig assistent”. Men framför allt är Björklund – äntligen – kristallklar när det gäller synen på Sverigedemokraterna och den nya överordnade värderingskonflikten i svensk politik. Redan i Almedalen slog han fast att ”Liberalerna kommer inte att förhandla med Sverigedemokraterna”. På onsdagen underströk han att L är berett att ”samarbeta med andra partier i riksdagen för Sveriges bästa”. Men att ”samarbeta med Sverigedemokraterna kan aldrig vara till Sveriges bästa”. Björklund påminde om att SD föddes ur den svenska ”vitmaktrörelsen”, att en av partiets grundare, Gustaf Ekström, tjänstgjorde för nazisterna under kriget och att Jimmie Åkesson gick med i Sverigedemokraterna när det leddes av personer med bakgrund i den organiserade nazismen. Björklund får gärna fortsätta att påminna om detta. Sedan Maud Olofsson och Annie Lööf stöpte om Centern har Sverige två partier med liberal profil. C framstår ofta som tydligare. Men L har, trots att partiet ibland gör märkliga prioriteringar, liberalismen i sitt dna. Båda två behövs i riksdagen. Tillsammans med C utgör L en garant för att dörren till SD hålls stängd. Björklunds huvuduppgift i valrörelsen blir att övertyga fler än de egna om det.


Summary: SLUTREPLIK DN DEBATT 1/8. Det skulle gynna skoldebatten om politiker som Christer Nylander avstod från att behandla forskningsresultat som vore de en politisk åsikt. I sin replik bemöter Nylander inte heller grundproblemet i sig, att de nationella provens ökade betydelse riskerar att förytliga elevers lärande och skolans bildningsuppdrag, skriver Maria Larsson, doktorand i pedagogiskt arbete.

Min kritik mot de nationella proven har av vissa uppfattats som att jag pläderar för ett avskaffande av de nationella proven. Så är dock icke falle. Det är en uppgift för politiken att ta ställning till de nationella provens funktion i ett utbildningssystem. Med hänvisning till forskning om så kallade washback-effekter av externa standardiserade prov (att lärares och elevers agerande påverkas av proven) vill jag dock problematisera de risker som finns om de svenska nationella proven ges ännu större betydelse än de redan nu har i svensk skola. Något som i den offentliga debatten ofta föreslås som en enkel lösning på skolans problem. Det skulle gynna debattklimatet om skolan om politiker som Christer Nylander avstod från att behandla forskningsresultat som vore de en politisk åsikt. Sammanblandning av åsikt och forskningsbaserade fakta utgör i dag en av de riktigt oroande internationella tendenserna. I sin replik bemöter Nylander inte heller grundproblemet i sig, att de nationella provens ökade betydelse riskerar att förytliga elevers lärande och skolans bildningsuppdrag. Detta torde rimligen vara forskningsresultat som är besvärande för politiker som omfamnar de nationella proven samtidigt som de vill bära bildningens fana högt och värna om den svenska skolan. Nylander menar att de nationella proven behövs eftersom de ger en vägledning om vilka delar som undervisningen bör innehålla. Det är dock inte de nationella proven som vägleder lärare om detta utan läroplaner och ämnesplaner, som redan nu är nationella styrdokument. Om det vore de nationella proven som innehade uppdraget att vägleda lärare om vad som ska undervisas skulle det således vara upp till varje lärare att hitta på efter eget huvud vad undervisningen ska innehålla i alla ämnen som inte omfattar ett nationellt prov. Så är icke fallet. Nylander ansluter sig till en utbredd uppfattning att de nationella proven i sig är en garanti för att återupprätta en likvärdig utbildning i en skola som lämnats över till marknadens krafter och det skulle vara intressant att få veta vilken forskning som ligger till grund för Nylanders åsikt i frågan. Att även likvärdighetsargumentet är problematiskt visar nämligen forskning från Karlstads och Linköpings universitet som nyligen publicerats (Pérez Prieto, H. & Löfgren, H. (Red). (2017). Att ständigt bli bedömd. Lund: Studentlitteratur). I studien framgår att det finns en stor skillnad i hur proven förbereds och hur resultaten tolkas mellan olika skolor. Forskning från Örebros universitet (Borgström, E. & Ledin, P. (2014). Bedömarvariation - Balansen mellan teknisk och hermeneutisk rationalitet vid bedömning av skrivprov. I Språk & stil nr 24, s. 133-165.) visar också att bedömning av nationella prov i svenska uppnår bäst bedömarreliabilitet när tre lärare sambedömer proven. Det ser dock väldigt olika ut i landet vilka möjligheter lärare har att sambedöma nationella prov. En del huvudmän ser till att frigöra tid för lärarna för sambedömning av de nationella proven, andra låter lärare få en halv eller en hel dag till sitt förfogande. Många lärare sitter dock fortfarande med bedömning av nationella prov på kvällar, helger och nätter under en tidsperiod på året då de redan har en ytterst ansträngd arbetsbelastning. Så länge skolhuvudmän inte ser till att elever och lärare får samma förutsättningar att förbereda, skriva och bedöma de nationella proven så är således föreställningen om de nationella proven som en garanti för en likvärdig skola problematisk. De nationella proven är inte i sig allena saliggörande utan deras roll och möjlighet att stå som garant för nationell gemensam kvalité på svensk undervisning måste sättas in i ett större sammanhang. I det sammanhanget bör avslutningsvis ytterligare en aspekt beaktas som ofta försummas i debatten och som inte heller Nylander tar hänsyn till. Pérez Prieto och Löfgrens forskargrupp, som nämns ovan, visar hur det är att ur elevers perspektiv gå i en skola där man ständigt blir bedömd. I elevers skolvardag har bedömning och att navigera kring kunskapskrav och nationella prov tydligt hamnat i fokus, på bekostnad av fördjupade ämneskunskaper. Studien väcker oroande tankar om vad det gör med våra barn och ungdomar att växa upp i ett skolsystem där de upplever att de alltid måste prestera på topp och att de aldrig kan tillåta sig att misslyckas. Det är ett politiskt ställningstagande om en nation väljer att ha ett skolssystem som omfattar nationella prov. Men om man – till skillnad från nationer som Finland som når internationella skolframgångar helt utan nationella prov – väljer att ha nationella prov så behöver man vara medveten om de konsekvenser de nationella proven för med sig för skolans olika aktörer, för hur undervisning styrs och utformas och vilket lärande för eleverna som blir möjligt. Där kan forskning, inte politiska åsikter, visa vägen. 1 augusti 2018 Debattartikel Maria Larsson, doktorand i pedagogiskt arbete vid Högskolan Dalarna: ”Nationella prov är inte vägen till bildning” Repliker Christer Nylander (L), utbildningspolitisk talesperson: "De nationella proven leder till en mer likvärdig utbildning" Slutreplik från Maria Larsson: ”Nylander ser forskningsresultat som åsikter” Läs fler artiklar på DN Debatt


Summary: REPLIK DN DEBATT 4/8. Det som saknas i alliansens programartikel om medicinsk forskning i Stockholm är att klinisk forskning, utbildning och vård måste hänga ihop, inte bara i ord, utan i handling. Att bara ange att forskning och life science industri ska stärkas blir inte trovärdigt om man inte samtidigt bygger en vård som gör detta möjligt, skriver Lars Klareskog, senior professor och fd överläkare.

Den borgerliga alliansen i Stockholms län skriver att den kliniska forskningen är en förutsättning för god vård och för utveckling av näringslivet inom ”life science” i framtiden. Och man skriver att man vill satsa på denna forskning i framtiden. Det är bra. Men vad som inte står i artikeln är att den vårdstruktur som samma allians utvecklat under de gångna åren kraftfullt motarbetar båda klinisk forskning och utbildning i Stockholm. Så vad har hänt och vad är det som inte står i artikeln ? Ett centralt problem är utformningen av den öppna specialistvården, där huvuddelen av klinisk forskning kring de vanliga folksjukdomarna sker. En stor del av specialistvården har under alliansens styre överförts till privata vårdvalsenheter, där det i praktiken inte är möjligt att bedriva klinisk forskning eller utbildning. En utredning som gjordes under 2017 på uppdrag av ledningarna för både Stockholm Läns landsting och Karolinska institutet visade tydligt hur den kliniska forskningen i praktiken rustas ner i detta system, och utredningen föreslog bland annat att man, som komplement till akutsjukhusen skulle inrätta akademiska specialistcentra på det sätt som i dag finns för ett fåtal sjukdomar (vissa neurologiska och reumatiska sjukdomar och diabetes typ 2). Men inte heller denna utrednings förslag har beaktats av alliansen som i stället fortsatt satsningen på vårdval med åtföljande problem för både den kliniska forskningen och utbildningen av nya specialister i vården. Också företrädare för den forskande läkemedelsindustrin var kritiska till alliansens vårdmodell i Stockholm och menade att kliniska prövningar nu flyttas från Stockholm till andra centra i Sverige eller i världen i brist på kliniska forskningsmiljöer där vård och forskning samverkar . Ett annat avgörande problem gäller planeringen för Nya Karolinska (NKS) där det, trots alla kostnader inte ens finns fungerande arbetsrum för de kliniska forskare/läkare/sjuksköterskor med flera som främst arbetar med patienter. Så sent som i juni i år beslöt alliansen att inte komplettera vårdlokalerna med sådana lokaler som är helt nödvändiga för alla former av klinisk forskning, inkluderande den registerforskning som man skriver om i sin artikel. Det som saknas i alliansens programartikel om medicinsk forskning i Stockholm är alltså att klinisk forskning, utbildning och vård måste hänga ihop, inte bara i ord, utan i handling. Att bara ange att forskning och life science industri ska stärkas blir inte trovärdigt om man inte samtidigt bygger en vård som gör detta möjligt. Möjligheter att bygga en sådan vård finns fortfarande men kräver en landstingsledning som förstår och i praktiken stärker sambanden mellan vård, forskning och utbildning och förändrar vårdorganisatonen så att detta blir möjligt. Nuvarande landstingsledning har inte gjort detta under de tolv år den har haft möjligheten. 4 augusti 2018 Debattartikel Alliansen i Stockholms läns landsting: "Vår satsning ska höja ambitionen för vad svensk forskning kan göra" Repliker Lars Klareskog, senior professor, fd överläkare: ”Alliansens vårdpolitik hindrar den kliniska forskningen i Stockholm” Magnus Forssblad, ortoped och docent och Tycho Tullberg, ortoped och medicine doktor: ”Ge höjd ersättning till privata kliniker som forskar” Lars L Gustafsson, senior professor och fd överläkare vid Karolinska institutet: ”Alliansen litar inte på sina egna experter och forskare” Slutreplik från Alliansen i Stockholms läns landsting: ”Vår satsning på medicinsk forskning är världsunik”


DN Gratulerar: Sveriges hembygdsgårdar

Summary: I Sverige finns 1.400 hembygdsgårdar med över 10.000 byggnader. I dag är det hembygdsgårdarnas dag och många av dem har öppet hus för allmänheten – exempelvis hembygdsgården i Gnarp.

I Sverige finns mer än två tusen hembygdsföreningar med 430.000 medlemmar som arbetar för bevara och visa upp folkliga kulturmiljöer. En majoritet av föreningarna har egna hembygdsgårdar där de samlat på sig uppåt 10.000 äldre byggnader. Bostadshus, skolor, smedjor och bagarstugor med mera har flyttats till hembygdsgårdarna. – Intresset för det väldigt lokala kulturarvet går som en röd tråd genom föreningarnas arbete, att ta vara på det förflutna. Under de hundra år som hembygdsrörelsen funnits har man samlat på sig ganska många hus, säger Jan Nordwall, generalsekreterare för Sveriges hembygdsförbund som är en paraplyorganisation för hembygdsföreningarna. Hembygdsgårdarna är som friluftsmuseer där byggnaderna utgör en del av samlingen. De största gårdarna finns i Dalarna, Värmland och Hälsingland. Söndagen den 5 augusti är det Hembygdsgårdarnas dag, då många hembygdsgårdar håller öppet för allmänheten. I Gnarps hembygdsgård i Hälsingland hålls det visningar av de 17 byggnaderna som finns på området. Störst är en 26 meter lång loge samt de två boningshusen Danielsgården och Anderssvensgården, eller Annersvens, som man säger i Gnarp. De är byggda i början av 1800-talet och tidstypiskt möblerade. Där finns också ett härbre, en vedbod samt en bostuga från en fäbodvall. Nästan alla byggnader har flyttats från andra platser i bygden. Undantaget är den gamla brandstationen som ligger på sin ursprungsplats. – Där har vi en fullt fungerande brandbil från 1929 som vi kör runt med ibland, säger Alvar Bydén. Med sina 30 aktiva år är Alvar en veteran i Gnarps hembygdsförening. – Min pappas farbror bodde i Annersvensgården när den låg i byn, och min mamma var född i grannhuset. Så de tyckte inte att det var mer än rätt att jag blev stugfogde där, berättar han. Vad händer mer hos er i Gnarp den 5 augusti? – Vi kommer att ha repslageri och visa upp våra gamla folkdräkter och andra kläder. och så blir det fika med hembakad ostkaka förstås, säger Alvar. Varför är det viktigt att bevara våra hembygdsgårdar, tycker du? – För att kunna visa upp allt det vi har samlat på oss genom åren, både byggnader och föremål, säger Alvar Bydén Tidigare bestod hembygdsföreningarnas arbete av just att, med Skansen som förebild, bevara äldre byggnader och samla in tidsenliga föremål att möblera byggnaderna med. En del av hembygdsgårdarna är som rena museer med stora samlingar av allmogeföremål. I dag har studier och forskning om den lokala hembygden blivit allt viktigare för hembygdsföreningarna. Många hembygdsföreningar lägger ned ett stort arbete på att samla in och digitalisera dokument och fotografier av lokalhistorisk karaktär i egna arkiv. – I dag är det fler föreningar som har egna arkiv, och det materialet är ofta mer unikt än de föremål man kan hitta på hembygdsgårdarna, säger Jan Nordwall. På flera hembygdsgårdar hålls större evenemang som spelmansstämmor och marknadsdagar. Kaffe med hembakt erbjuds också på många håll. I Gnarp har det under sommaren varit seniordans med schottis, snoa och hambo på tisdagskvällar. På torsdagskvällar spelmanskvällar, då spelemän – och kvinnor – kommer med sina fioler, dragspel och gitarrer och spelar tillsammans i improviserade konstellationer. Många av hembygdsgårdarna ligger naturligtvis i glesbygd, där de har en viktig funktion för att vårda den lokala historien. Men det finns hembygdsföreningar och hembygdsgårdar i stortstäderna också. Bara i Stockholms läns hembygdsförbund finns 122 medlemsföreningar. – Vi har ju 430.000 medlemmar vilket innebär att vi efter idrottsrörelsen är kanske Sveriges största folkrörelse, en riktig gräsrotsrörelse som inte gör så mycket väsen av sig på riksplanet. Lokalt har de mycket stor betydelse, säger Jan Nordwall.  Sveriges hembygdsgårdar Hembygdsgårdarnas dag firas den första söndagen i augusti varje år, därför kan datumen variera. Kolla med din närmaste hembygdsförening om det finns någon aktivitet där. Alla hembygdsföreningar hittar du på Sveriges hembygdsförbunds hemsida www.hembygd.se I Sverige finns 2.050 hembygdsföreningar med sammanlagt 430.000 medlemmar (2017). Under 2017 hölls 36.000 evenemang och aktiviteter som var öppna för allmänheten och lockade sammanlagt 4,5 miljoner besökare. Hembygdsföreningarna är organiserade i 26 länsföreningar med Sveriges hembygdsförbund som paraplyorganisation. Hembygdsförbundet driver också hemsidan bygdeband.se som är Sveriges enda rikstäckande webbplats för lokalhistoria. Här finns berättelser om vanliga människor med över en miljon platser, personer, bilder och dokument.


DN gratulerar: Magnus Carlson, sångare och låtskrivare

Summary: Magnus Carlson tycker att orden artist och show låter tillgjorda. I stället föredrar han sångare och konsert. "Det har jag fått med mig från punken och det är samma med rösten – man ska fan mena det man sjunger."

Magnus Carlson är laddad, vilket han varit de senaste fem åren. Livet är kul och det är roligt att sjunga och uppträda inför publik. Snart kommer Weeping Willows ut med sitt tionde album. På födelsedagen avslutar han sin sommarturné. Dessutom är han dagens värd i Sveriges Radios klassikerserie ”Sommar”. Själv tycker han att han är lyckligt lottad som utan utbildning ändå hittat sin väg. – Om jag skulle dö i dag skulle jag ändå känna mig nöjd. Jag har fått allt jag kunnat drömma om. Men med det sagt vill jag inte dö, jag har ju två barn som jag vill se växa upp. För lite mer än tio år sedan var läget annorlunda. Bandet, Weeping Willows, hade gått på lågfart ett tag och 2008 var det som att allt rann ut i sanden. – Vi hördes inte och planerade inget. Inga nya skivor eller konserter. Jag höll på att lägga av med musiken för det kändes inte så kul. Det var en platå där. Vändningen kom i tre steg. Det första var dottern Ella. Magnus Carlson beskriver det som om han fram till dess egentligen bara hade behövt bry sig om sig själv. – När jag höll henne i famnen första gången knackade vuxenlivet på min dörr. Det var en nödvändig väckarklocka för mig. Jag var fyrtio år och fick ansvar för någon annan, säger han och beskriver det som början på hans bästa period i livet. Med papparollen insåg han att det var nödvändigt att få en stadig inkomst. Under åren hade han varvat musikerlivet med butiksarbete, jobb på kyrkogård och som bartender, vilket hade funkat fint så länge han var singel och hade låg hyra och inga större framtidsplaner. Nu blev det skarpt läge. Bandet hade så gott som upplösts och Magnus visste inte vad han skulle göra, men hankade sig fram. – Men en dag fick jag en förfrågan om att göra en jazzskiva. Jag som alltid har haft en enorm respekt för jazzmusiker. De övar varje dag på sina instrument. Själv hade jag ju aldrig lärt mig sjunga. Men jag gjorde en skiva och det var så kul. Det tredje steget, som också var det tyngsta men som i efterhand har fått störst effekt, började med att bandet blev indraget i en härva som ledde till en rad rättstvister där olika band med koppling till en och samma musikstudio var involverade. – Alla våra pengar försvann. Dessutom blev vi skyldiga stora summor till andra grupper. Det var ett helvete. Vi hade två val, antingen anlita en jurist och driva målet, vilket också skulle kosta väldigt mycket. Eller helt enkelt bara betala tillbaka skulden. Vi valde det senare. Magnus Carlson började ringa runt för att boka in bandet på spelningar. Minsta lilla pub i hela landet besöktes. Efter tre år var skulden betald. Under tiden hade Weeping Willows fått ordentlig medvind. Magnus Carlsons medverkan i TV4:s ”Så mycket bättre” blev ytterligare en knuff framåt. I dag är han glad över allt som har hänt. Bandet har svetsats samman. Samtidigt är alla fria att göra egna gästspel med andra grupper eller en soloskiva. – Weeping Willows är ingen sekt utan vi har vår frihet. Det ger en enorm livskvalitet att kunna göra något av sina andra musikaliska drömmar. Men bandet är moderskeppet. För egen del är det punken som han är mest tacksam över och som han menar lade grunden till allt. Han minns sin första spelning, där han och hans jämnåriga kompisar mimade till Sex Pistols debutplatta ”Never Mind the Bollocks” inför hela kvarteret hemma i Tumba. –Jag var Steve Jones och hade en gitarr som vi gjort av papp och trä. Vi hade ett redskapsskjul som loge. Jag minns fortfarande känslan när vi stod där och hur jag undrade om någon skulle komma och lyssna på oss. Jag har samma känsla i dag. Att konserten var en imitation och att ljudet kom från en lp-spelare hade ingen betydelse. Det var ändå på riktigt. Så är det fortfarande. Därför har Magnus Carlson svårt för att kalla sig artist, eller säga shower om konserterna – eftersom det låter så tillgjort. – Det är samma med sången. Sjunger man ska man fan mena det också. Det är inte bara något man gör för att roa eller tjäna pengar, det är ett sätt att vara. Och det måste betyda något. Magnus Carlson Fyller: 50 den 3 augusti 2018. Bor: I Stockholm. Familj: Hustrun Elin och döttrarna Ella, 9, och Nina, 4 år. Gör: Sångare och låtskrivare. Aktuell: Sommarpratar i P1 på födelsedagen. Avslutar turnén på Skara sommarland samma dag. Om att fylla 50: ”Det känns ganska mycket, men också bra. För varje år som går har jag blivit bättre på att sjunga och på att skriva låtar. Så är det väl med alla yrken även om det här är inspirationsdrivet, men man lär sig knep hur man får igång den inspirationen.” Firar: ”Först ska vi ha vår konsert på Skara sommarland som förband till Jill Johnson. Senare på kvällen blir det middag med bandet.”


Så får du en bättre parrelation – experternas konkreta tips

Summary: Bristande känslomässigt engagemang, svartsjuka och en pressad livssituation. Det är några av de hinder som par möter i sina relationer. I vissa fall kan man fastna i destruktiva hjulspår som för en längre ifrån varandra, snarare än att stärka ens relation. Maria Burman, en av författarna bakom den nya boken ”Närmare varandra - nio veckor till en starkare parrelation”, menar att det är viktigt att börja arbeta på sin relation så tidigt som möjligt. – Vi besiktigar ju bilen varje år, men när besiktigade man sin relation senast? säger Maria Burman.

Under 2017 skilde sig 44.316 personer, medan 96.493 personer gifte sig, enligt statistik från SCB. Och allt fler söker hjälp hos familjerådgivningen för att försöka ta itu med de problem som kan uppstå i relationen. Med boken ”Närmare varandra - nio veckor till en starkare parrelation” vill professorerna Per Carlbring och Gerhard Andersson och de kliniska psykologerna Maria Burman och Anna-Karin Norlander ge praktiska tips för hur par tillsammans kan arbeta för att få en bättre relation. De råd som boken ger är kliniskt testade med hjälp av studier där par erbjudits parterapi via internet, och forskarna senare har utvärderat hur nöjda deltagarna är med sin relation efter att ha genomgått terapin. Maria Burman menar att det finns en lucka att fylla med en självhjälpsbok som faktiskt grundas i beprövade metoder för att få en bättre relation. – Många vill gå i parterapi, men det är svårt att få till i livspusslet och kan kännas knepigt och kostsamt. Därför kan det vara en bra början att använda sig av boken, säger hon. – Dessutom tycker en del fortfarande att det är jobbigt att erkänna att man inte har klarat av det man tycker att man borde klara av, menar Per Carlbring. Läs mer: Guide: Allt du behöver veta om kärlek Men det är fel tänkt att man ”borde” kunna ha en relation utan konflikter, eftersom det gör det svårare att våga ta tag i de problem man har som par, innan det är för sent. – Alla relationer går upp och ner och det är helt normalt, säger Per Carlbring. Maria Burman menar att det inte är konstigt att man har fler konflikter med sin partner än med andra människor i sin närhet. Det beror bland annat på att man vill ha en varaktig relation, och att man bryr sig om att den ska fungera bra. – Man har som regel högre förväntningar på sin partner än på andra. Du träffar också din partner när du är som tröttast och när du känner saker som du inte kunnat uttrycka inför någon annan. Man blir arg och ledsen just för att man bryr sig och för att man kan, säger Maria Burman. Räcker nio veckor för att skapa en varaktig förändring? – För många räcker det, det har våra studier visat, men man är förstås inte vaccinerad för all framtid. Det kanske enskilt viktigaste är att man tar det första steget. Alltså att man tillsammans bestämmer sig för att förbättra relationen. Sedan finns det förstås särskilda utmaningar om man i paret har olika ambitioner, säger Per Carlbring. Maria Burman menar att det kan vara bra att sätta en tidsram, då det gör det lättare att komma igång med arbetet. – Men man bör också ha möjlighet att arbeta med det här under längre tid, säger hon. Ett av de vanligaste problemen som författarna bakom boken menar att par möter är bristande kommunikation och dålig känslomässig tillgivenhet. Dålig kommunikation kan göra att små problem, som vem som ska vara hemma med barnen om de blir sjuka, i stället blossar upp om man inte tar tag i dem i tid. – Det finns andra teman där man måste kommunicera, som i frågor om var man ska bo, hur man ska dela upp ekonomin, vad man har för relation till släkt och vänner, säger Maria Burman. Läs mer: Därför blir vi förälskade i varandra Hon menar att man i parrelationer ibland hamnar i låsningar, där man försöker ”vinna” i konflikter i stället för att prata om vad som är det faktiska problemet. – Vi tenderar att förstärka de här problemen, för vi hamnar i de här låsningarna där vi vill att partnern ska byta åsikt i stället för att lägga det faktiska problemet på bordet. Men där kan man i stället få med sin partner och tänka att det här är problemet – låt oss titta på det tillsammans och prata om vad som är den huvudsakliga frågan. Vi hoppas att övningarna i boken ska vara en hjälp i detta. Det finns sätt att arbeta med att få en bättre kommunikation. – I boken bygger vi på acceptans inför olikheter, och att se vad ens egen del är i en konflikt och hur man kan möta sin partner där han eller hon är. Tänk på vad du vill uppnå när du går in i en laddad situation och välj hur du agerar därefter, säger Maria Burman. Per Carlbring menar att man kan försöka ta den andras perspektiv för att lättare komma framåt i en konflikt. – En övning är att man får titta på en konflikt som man har haft och skriva om den. Då kan man vara mer saklig än man brukar vara i ett samtal. Efter det får den andra parten läsa brevet och ge kommentarer. Om man har svårt att komma överens kan det vara viktigt att se problemet från den andra partens sida, då det gör att man blir mer balanserad när man tar fram det man själv upplever som ett problem, säger han. Man kan även försöka inta ett helikopterperspektiv för att lättare upptäcka när man hamnar i gamla hjulspår och konflikter. Då får man också möjlighet att upptäcka vad som är starten på de problem man hamnar i. – Att den ena vill lösa något precis nu och den andra vill backa är ett vanligt mönster som kan skapa frustration och förvärra problemet. Därför kan man i sin relation välja en typisk situation där man ofta hamnar i konflikt. Man behöver inte börja i de jättestora konflikterna, utan med mindre problem som vem som tar ut soppåsen. Därifrån kan man diskutera hur man tillsammans kan se på situationen, vad man kan göra och lära sig av vad den andra har för behov och önskemål i konflikten, säger Maria Burman. Hur då? – Hur man reagerar brukar ha mycket att göra med vad man har med sig från sin bakgrund och egna ömma punkter. Har man vetskap om vad ens partner har med sig och när han eller hon är sårbar så kan man underlätta för varandra att inte hamna i en ond spiral. Men för att kunna förutsäga hur någon annan ska reagera och kunna hjälpas åt måste man kunna släppa prestige och istället tänka framåt. Jag kanske inte alltid får som jag vill men poängen är snarare att hitta en samsyn även när man inte kommer överens. Ett annat vanligt problem är enligt Per Carlbring och Maria Burman bristande intimitet. Det kan handla om att någon partner vill ha mer sex än den andra, eller att man slutar att ta på varandra. – Sex kan vara väldigt viktigt i en relation, men man ska inte glömma bort även andra fysiska bevis på tillgivenhet som att man kramas och tar på varandra, säger Per Carlbring. Läs mer: Så håller ni kärleken vid liv i en lång relation Maria Burman menar att problemet med intimiteten kan komma av att någon part känner att fysisk beröring måste leda till sex. I stället lyfter hon sensualiteten och intimiteten som sätt att visa uppskattning mot sin partner. – Man kan vara nära varandra utan att det måste leda till sex, men det har ändå med fysisk attraktion att göra. Utan intimitet känner många att de hamnat i en vänskapsrelation eller kollegial relation. För många är intimiteten kittet i relationen och det man haft mycket av i början av en relation, säger hon. Hon menar att det inte handlar om att pusha någon till att ha sex. Men de par hon möter uttrycker ofta att de vill ha mer sex. – Ofta kan någon bli frustrerad om det inte förekommer sex, men då är rådet att i stället mötas i sensualiteten. Finns det ingen ömsesidig uppskattning eller fysisk attraktion så blir det sällan sex. I ett experiment som senare blev viralt tog forskare i USA fram 36 frågor som skulle kunna leda till kärlek mellan främlingar genom att gradvis öka intimiteten dem emellan. Experimentet avslutades med att paren skulle titta in i varandras ögon under ett antal minuter. Läs mer: Kan 36 frågor leda till kärlek mellan främlingar? Per Carlbring menar att ögonkontakt är viktigt för att man ska känna sig sedd i sin relation. Men även fysisk närhet och muntliga bevis på att man gillar sin partner. – Det är viktigt att inte glömma bort att ge varandra komplimanger och anförtro sig om hur ens dag har varit. Verbal intimitet är lika viktig som fysisk, säger han. Han menar att det kan vara viktigt att sätta upp tid för intimitet på agendan, så att man verkligen tar tid för att röra vid och visa intresse för sin partner. – Man får inte ta varandra för givet, utan man måste lägga manken till och satsa på sin relation, säger Per Carlbring. En annan sak som författarna till boken tar upp är att man bör fokusera på positiv feedback snarare än att ge negativ kritik. I vissa fall menar de att par har fastnat i mönster där de letar efter oönskade beteenden och fel hos sin partner. I stället menar de att man bör uppmärksamma det som ens partner gör som är bra och vad man vill ha mer av i sin relation. – Välj dina strider är ett slitet uttryck, men det fungerar väldigt bra. Tänk efter vad du har förväntningar när du kommer hem och precis ska låsa upp ytterdörren, och fråga dig om de är rimliga, säger Maria Burman. Med boken hoppas Per Carlbring och Maria Burman att fler par ska våga ta tag i sina problem i tid, och skaffa gemensamma värderingar och mål för vad de vill med sin relation. – Jag ska på ett bröllop i slutet av augusti, och tänker att det är ett perfekt tillfälle att ge paret boken. Då är de ju som mest kära, och kan få en vaccination mot framtida problem, säger Per Carlbring. Läs allt om relationer här


DN gratulerar: Markus Näslund, hockeyproffs, 45 år

Summary: Från landhockey på skolgården till stjärna i världens största ishockeyliga. Nu är Markus Näslund tillbaka där allting började.

Det var inte de stora arenorna som drog när Markus Näslunds kärlek till idrotten tog sin början, det var leken och vännerna hemma i Örnsköldvik. – Det var mycket spontanidrott i området där jag växte upp, landhockey med snöklumpar som mål, fotboll och förstås hockey när det fanns is. Vi ordnade serier i skolan och spelade varje rast. Det var en lek och vi fick nästan aldrig nog, berättar Markus Näslund. Som liten började han spela ishockey i Järveds IF. Träningar och hemmamatcher spelades utomhus på naturis och hans pappa var en av lagets tränare. – Han var väldigt engagerad och stöttade mig mycket. Men som tränare var han hårdare mot mig än mot de andra. Så här i efterhand tycker jag att det känns skönt, eftersom favorisering annars är ett vanligt problem inom ungdomsidrott. Bredvid sportintresset fanns också livet i församlingen. Familjen var medlemmar i Filadelfiakyrkan och Markus förväntades gå i kyrkan minst en dag i veckan. – Jag var väl inte helt ensam om att vara troende och spela hockey, men det var ovanligt. Sen hade jag förstås vänner inom kyrkan. Det var nog nyttigt för mig att träffa lite olika människor, med olika intressen. Det är fortfarande viktigt för mig. Förmågan att etablera relationer kom att bli viktig i den karriär som nu började ta fart. Som 15-åring vann Markus Näslund ishockeyturneringen Tv-pucken med Ångermanland. Han gjorde tre mål i finalen mot Stockholm och blev utsedd till turneringens bästa forward. Två år senare debuterade han i Elitserien med Modo och buden från andra sidan Atlanten började ramla in. När han var 20 år gammal var det bestämt: han skulle flytta till USA och spela för Pittsburgh Penguins i världens största hockeyliga, NHL. Han frågade sin flickvän Lotta om hon ville flytta med. – Jag förstod att det skulle innebära att hon satte sitt liv på paus i någon mån. Men hon sa ja och jag tror faktiskt att hon trivdes bättre än jag i början. Jag fick hemlängtan, men Lotta var driftig och gav mig ett fantastiskt stöd. En anledning till att Markus Näslund hade svårt att trivas var att det inte gick som han ville rent sportsligt. Klubben hade många stjärnspelare och det var svårt att få speltid. – Jag fick chansen några gånger, men lyckades inte prestera. Det var väldigt frustrerande eftersom jag kände att jag hade så mycket mer att ge. Tankarna på att åka tillbaka till Sverige växte sig starkare, men efter noggrant övervägande bestämde han sig för att tacka ja till ett erbjudande från Vancouver Canucks i Kanada. Flytten blev något av en nystart. Markus Näslund presterade bättre och bättre och var snart en självklar del av laget. Tillsammans med Brendan Morrison och Todd Bertuzzi bildade han den numer legendariska kedjan “West coast express”, döpt efter en kanadensisk tåglinje. – Några av mina medspelare blev nästan som familj. Det är på den nivån. Vi kom från olika länder och bakgrund, men lärde känna varandra utan och innan. Den känslan, av att vara ett riktigt tajt lag, kan jag fortfarande sakna väldigt mycket. Nu är det snart tio år sedan familjen Näslund flyttade tillbaka till Örnsköldsvik. Då med tre barn. – Jag känner mig hemma här och gillar att det inte är lika uppskruvat tempo som i större städer. Vi har vänner som vi har hållit kontakten med och det finns en frihet för barnen. Just nu känner jag mig faktiskt harmonisk. I dag hänger Markus Näslunds matchtröja i taket på Vancouver Canucks arena, en ära förunnad få NHL-spelare. Under karriärens topp utsågs han till NHL:s mest värdefulla spelare och kom tvåa i poängligan. Dessutom var han en framstående poängplockare i Tre kronor. Detta till trots, fick han aldrig vinna en stor seniortitel. I sitt sommarprat 2015 sammanfattade han själv karriären med orden “jag fick allt, men vann inget”. Orden kan låta bittra, men säger kanske egentligen mer om lagidrottens grundval. – Jag står fortfarande för de orden. Det är klart att jag är väldigt glad och stolt över mina individuella prestationer och de utmärkelser som jag har fått. Men jag skulle, alla dagar i veckan, byta det mot att få vinna Stanley Cup en enda gång med de lagkamrater som jag så länge kämpade med, sida vid sida. Markus Näslund Gratuleras till: Fyller 45 Yrke: F d hockeyproffs. Fastighetsentreprenör som bygger bostadshus i Örnsköldsvik och en ny by "Rödkullen" i Åre. Bor: Örnsköldsvik Familj: Frun Lotta, två döttrar och en son. Firar: Med familjen i sommarstugan på Ulvön. Om du fick spela om en minut? "Förlängningen i den avgörande matchen mot Calgary 2004. Det hade varit roligt att veta vad som hade hänt om vi hade fått ett mål och gått vidare i slutspelet" Om du fick återuppleva en minut? "Sista matchen i NHL. Eller Tv-puckfinalen som blev starten för vår generations framgångar."


Summary: REPLIK DN Debatt 24/7. Almegas analys är inte bara nyttig för Almegas egen utbildningsverksamhet. Den bereder även vägen för införandet av en politiserad vuxenutbildning, riktad mot förtagen, skriver Kerstin IM Holm, kunskaps- och professionsanalytiker.

Almega menar att det unika med deras studie är att den använder svenska data. Att den kan identifiera vilken typ av utbildning som driver resultaten, det vill säga en yrkesrelaterad vuxenutbildning, enligt både ordföranden och branschchefen för Almega utbildningsföretagen. Almega säger också att yrkesrelaterad vuxenutbildning framför allt är personalutbildning – kurser som förtagen köper för att öka medarbetarnas kompetens. Arbetskraften i Sverige är en infrastrukturell tillgång, som politikerna behandlar som andra VAROR, likartat Telias gamla kopparnät. Almega utgår från politikernas sätt och talar om ”lågutbildade och utrikesfödda”. I SOU 1977:92 ”Utbildning i företag, kommuner och landsting” talade politiker och fack om ”svaga grupper”. Politiker/fack har sedan 2003 lyckats politisera skolans lärarprofession. I kommentarer på ”DN Ifrågasatt” har jag kritiserat fyra Karlstadsforskare för att de, med sin forskning, förbereder införandet av Björn Åstrands utredning SOU 2018:17 ”Med undervisningsskicklighet i centrum – ett ramverk för lärares och rektorers professionella utveckling”. Jag hävdar nu att Almegas analys inte bara är nyttig för Almegas egen utbildningsverksamhet. Almegas analys bereder även vägen för införandet av en politiserad vuxenutbildning, riktad mot förtagen. Från mitt perspektiv som fil.dr. i pedagogik, kunskapsanalytiker och professionsanalytiker i Hermods Supportorganisation 1967-1982 kritiserar jag därför Almegas utgångspunkter. Jag hävdar liksom Abbott (1988, s 120) att professioner påverkas drastiskt genom problemet med status-otydlighet. Frågan är alltså om Heller-Sahlgrens status från en ekonomiskola i London smäller högre än min praktik och professionella erfarenheter av professionsanalyser i en supportorganisation? Min rapport ”Distance Education och KMK Modellens 5 kategorier” (Holm 2018) är en kartläggning av ett stort fackingenjörsmaterial från Hermods, som bevisar: Supportorganisationen uppbyggd av Medarbetarprofession Ämnesstoff Förproducerat material Självständiga studentkommentarer Kriterier för lärare i distance education Då sätter uppgiften i Almega-rapporten, att fyra av tio anställda inte deltar i personalutbildning, en ny spik i kistan där företagen har stängt in tillvaratagande av de anställdas professionskunskap. När MBL lagstadgades på 1970-talet, fick det till följd att utbildningsledarnas profession i företagen gick upp i det allmänna personalarbetet. HR-funktionen uppstod. Både fackets och HR:s ambition var att få säte och röst i företagsledningens strategiska arbete. Strukturnivån höjdes. Professionernas kunskap i Sak, förvandlades till kvantitativa jämställdhetsfrågor för förhandlingsbordet. Där förlorade Sverige – inte kunskapspotentialen i sig – men möjligheten att tillvarata företagets professionsexpertis direkt i den interna organisationsutvecklingen. 24 juli 2018 Debattartikel Christer Hammar och Fredric Skälstad, Almega utbildningsföretagen: ”Yrkesrelaterad vuxenutbildning minskar risken för arbetslöshet” Repliker Monica Widman-Lundmark, ordförande Studieförbunden m fl: "Almega visar okunnighet om folkbildning" Gunnar Danielsson och Cecilia Palm, Folkuniversitetet: "Felaktiga slutsatser av Almega" Maria Graner, Folkbildningsrådet: "Folkbildningen har stor betydelse för samhället och arbetsmarknaden" Kerstin IM Holm, kunskaps- och professionsanalytiker: "Analysen bereder vägen för en politiserad vuxenutbildning" Slutreplik från Christer Hammar och Fredric Skälstad, Almega utbildningsföretagen: ”Folkbildning kan bidra till minskad oro för framtiden” Läs fler artiklar på DN Debatt


Summary: DN DEBATT 27/7. Sverige har drabbats hårt av skogsbränder i sommar, och många andra länder i Europa är i farozonen. Även i regioner som tidigare har varit förskonade bryter bränder ut. I en tid då naturkatastrofer blir alltmer oförutsägbara är behovet av rescEU, ett system för att hjälpa EU:s medlemsländer, stort, skriver Christos Stylianides, EU-kommissionär med ansvar för humanitärt bistånd och krishantering.

Aldrig i mannaminne har Sverige varit så hårt drabbat av skogsbränder som denna sommar, som till och med är värre än 2014 när Västmanland stod i lågor. Tiotusentals hektar skog brinner eller har brunnit ner, samhällen har evakuerats och egendom förstörs runt om i Sverige. Modiga brandmän arbetar tillsammans med frivilliga i en kamp mot elden och mot klockan. Förra veckan begärde de svenska myndigheterna hjälp från EU och vi har därefter mobiliserat stöd: plan, helikoptrar, brandmän och fordon kommer till Ljusdal, Sveg och andra svenska orter för att arbeta tillsammans med svensk personal. Det är ett rekordstort antal länder som, koordinerade av EU, stöttar ett medlemsland i kampen mot skogsbränder. I år startade säsongen för skogsbränder i Europas nordligaste hörn, i Sverige. Samtidigt som det brinner i Norden är länder som Tyskland, Österrike, Belgien och Tjeckien i farozonen för skogsbränder, tillsammans med Frankrike, Italien och Spanien där eldar flammat upp men nu är under kontroll. Detta bekräftar att klimatförändringar är en verklighet och innebär en ny realitet. Det är inte bara så att klimatförändringar intensifierar effekter av skogsbränder i de regioner där skogarna ”traditionellt” är benägna att brinna, men vi ser också att stora skogsbränder bryter ut i regioner där detta inte skett tidigare. Inget land är immunt mot detta. Inget land klarar sådana utmaningar på egen hand. Vi i Europa måste vara redo att agera och att hjälpas åt. Tack vare EU:s civilskyddsmekanism fick Sverige, efter att begäran kom den 16 juli, snabbt hjälp delfinansierad av EU. Italien, Frankrike, Tyskland, Litauen, Danmark, Polen, Österrike och Portugal har alla erbjudit hjälp med brandbekämpning från luften och på marken. Konvojer av brandbilar har kört in i landet i riktning mot brandhärdarna samtidigt som specialiserade brandflyg, helikoptrar och spaningsplan gör en stor insats. Sedan 17 juli har ungefär tusen laster vatten släppts över brandområdena. Dessutom hjälper EU:s satellitsystem Copernicus till genom att kontinuerligt leverera satellitbilder över de drabbade områdena till svenska myndigheter. Den existerande europeiska mekanismen för civilskydd har varit framgångsrik. Sedan 2014 har mekanismen aktiverats mer än 100 gånger. Men en pool av frivilliga bidrag har sina begränsningar. Av förra årets 32 aktiveringar var mer än hälften begäran om hjälp vid skogsbränder. Skogsbränder är bland de mest vanligt förekommande svåra olyckorna i Europa. De har ökat i antal och intensitet under senare år. 2017 var ett smärtsamt år för Portugal, Frankrike, Italien, Spanien, Kroatien, Grekland, Albanien, Montenegro och Cypern. Skogsbränder rasade samtidigt på flera platser i Europa och det visade sig att de frivilliga bidragen inte räckte till. EU saknade egen kapacitet för att bistå överbelastade medlemsländer. Men vi måste se till att vi kan lita på ett solidariskt Europa när katastrofer drabbar oss, ett Europa som skyddar. Det var så jag tänkte på Europa när jag föreslog rescEU, ett nytt europeiskt system för att hjälpa EU:s medlemsländer när kriser och katastrofer slår till. När kommissionen presenterade förslaget sa EU-kommissionens ordförande Jean-Claude Juncker: ”När en katastrof inträffar vill jag att EU ska erbjuda mer än kondoleanser. Europa är en kontinent av solidaritet och vi måste ha bättre beredskap än tidigare och snabbare hjälpa de EU-länder som behöver det.” Utöver skogsbränder drabbas våra medlemsländer av andra katastrofer som översvämningar, jordbävningar och epidemier. Bara under 2017 dödades fler än 200 personer av naturkatastrofer i Europa och över en miljon hektar skog förstördes. När antalet naturkatastrofer ökar är rescEU vårt svar. Det innebär operationell kapacitet på EU-nivå som bland annat inkluderar brandflyg, särskilda vattenpumpar, sök- och räddningsinsatser samt fältsjukhus och grupper för akutsjukvård. När jag säger ”på EU-nivå” menar jag inte att detta ska finnas i Bryssel. Jag menar att resurserna ska finnas decentraliserade, i högriskområden där de snabbt kan tas i bruk. Genom att föra samman resurser och dela på kostnader kan vi förvissa oss om att vi har mer kraftfull utrustning i beredskap än vad enskilda medlemsländer skulle kunna rättfärdiga och bekosta på egen hand. Resurserna i rescEU kommer att sättas in efter begäran av ett medlemsland som drabbats av en svår olycka eller naturkatastrof. Den gemensamma kapaciteten ska bara utnyttjas om den nationella kapaciteten inte räcker till och om frivilliga insatser genom civilskyddsmekanismen inte täcker behoven. Det föreslagna rescEU ska vara ett skyddsnät som ska se till att inget medlemsland ska stå ensamt i en krissituation. Vi har tidigare under veckan fått förfärliga nyheter om många dödsfall i Grekland, orsakade av skogsbränder. Förutom från Sverige har vi under de senaste dygnen tagit emot önskemål om hjälp via EU:s civilskyddsmekanism från både Grekland och Lettland. När samma typ av katastrof drabbar flera länder samtidigt blir det svårare för medlemsländerna att hjälpa varandra. Det var så det var i Portugal i fjol. Jag kan bara hoppas att det inte blir så i år. Det är just i de här situationerna rescEU skulle komma in, för att se till att nödvändiga resurser kan tas i bruk när de behövs. I nord och i syd, där det behövs. Solidaritet går hand i hand med eget ansvar. Parallellt med välbehövliga ökade resurser för snabba insatser kommer rescEU också att stärka det minst lika nödvändiga arbetet med förebyggande åtgärder som stärker en europeisk kultur av beredskap och prevention. Detta kan hjälpa Sverige och det kan hjälpa alla andra europeiska länder. Sverige står inte ensamt. EU kommer att fortsätta stå vid Sveriges sida så länge det är nödvändigt. Medlemsländernas svar på skogsbränderna i Sverige visar än en gång att andan som bär vår Europeiska union är stark: Europeisk solidaritet är vägen framåt. I en tid då naturkatastrofer blir allt mer oförutsägbara och komplexa inser vi att vi behöver mer av denna europeiska solidaritet. rescEU Än så länge är rescEU ett förslag. Om det antas skulle det innebära att EU äger, hyr eller leasar viss utrustning för civilskydd, så att sådan utrustning inte skulle lånas ut av olika medlemsländer. Europaparlamentet och Ministerrådet (medlemsländernas regeringar) har var för sig tagit ställning till förslaget. Förhandlingar mellan dessa två institutioner kommer snart att inledas så att förslaget kan antas så snart som möjligt. 27 juli 2018 Debattartikel Christos Stylianides, EU-kommissionär: ”Vi behöver stärka den europeiska solidariteten vid naturkatastrofer” Läs fler artiklar på DN Debatt


Summary: DN DEBATT 21/7. Flera studier visar att barn som får använda sitt starkaste språk för att lära sig skolans ämnen – samtidigt som de lär sig majoritetsspråket – får bättre studieresultat. Om vi menar allvar med att invandrade personer ska lära sig svenska måste vi utforma hållbara strategier för ett flerspråkigt lärande. Det skriver representanter för Språkrådet.

I årets valrörelse är språk och språkkunskaper högaktuella ämnen. Strålkastarljuset har hittills riktats mot invandrade personer och deras kunskaper i svenska. Språkkrav för medborgarskap och språkförskolor är några av de förslag som luftats. Språkrådet, vid Institutet för språk och folkminnen, är Sveriges officiella språkvårdsorgan. Vi följer språkdebatter både inom forskningen och i medier, och vi ser ett välkänt mönster. I diskussioner om brännbara ämnen som integration och kulturskillnader är det vanligt att språk får en symbolisk och laddad funktion. Diskussionerna blir ofta dubbelbottnade. På ett plan handlar de om den enskildes behov av att ha goda kunskaper i svenska för att klara sig i yrkeslivet och samhället i övrigt – på ett annat mer implicit plan rymmer de värderingar om vikten av att identifiera sig och uppfattas som ”svensk”. Värderingsfrågan riskerar att stjäla fokus från huvudfrågan: Hur skapar vi de bästa och mest effektiva förutsättningarna för invandrade personer och deras barn att lära sig svenska? Oron för att invandrade inte ska lära sig svenska tillräckligt bra ska inte viftas bort. Att barn och vuxna ska ha möjlighet att lära sig svenska så effektivt som möjligt för att klara sig i skolan och på arbetsmarknaden är angeläget. Men för att det ska fungera krävs långsiktiga satsningar från samhällets sida, insatser som vilar på vetenskap och erfarenhet. Sverige är flerspråkigt, och ett flerspråkigt samhälle behöver strategier. De strategier som har föreslagits i valdebatten fokuserar ensidigt på invandrades ansvar att lära sig svenska. Det kan förefalla självklart att barn som inte kan svenska ska börja sin skolgång med att lägga allt annat än svenskan åt sidan. Barnen behöver naturligtvis öva sin svenska. Barn lär sig snabbt att låta som infödda talare och att hantera vardagliga sociala situationer. Men att barn lär sig språk fort är en sanning med modifikation. För att klara sig i skolan behöver barn och unga ett skolspråk, det vill säga det ordförråd och de grammatiska strukturer som skolämnena senare kräver. Även de barn som låter som nästan infödda får ofta problem med skolspråket. Att lära sig ett nytt språk går inte så snabbt att det kan klaras av under en introduktionsperiod. Ett skolspråk tar 4–8 år att utveckla. Detta har språkforskare påtalat i decennier. En mängd studier visar på samma sak: barn som får använda sitt starkaste språk för att lära sig skolans ämnen samtidigt som de också lär sig majoritetsspråket, i det här fallet svenska, får bättre studieresultat, också i majoritetsspråket. Det är egentligen inte konstigt. Den kunskap en individ har skaffat sig på ett språk kan nämligen överföras till ett annat. När eleven väl förstått till exempel ett matematiskt begrepp på sitt starkaste språk kan den kunskapen sedan föras över till andra språk. Att förstå och bilda begrepp går snabbare och effektivare för barn som kan använda hela sitt språkliga register. Den vetenskapligt grundade ståndpunkten blir alltså att modersmålet bör följa med och utvecklas med barnet under lång tid i skolan om man eftersträvar goda studieresultat i alla ämnen – också i svenska. För att det ska bli möjligt måste alla barnets lärare, även lärarna i andra ämnen än språkämnen, ha förståelse för hur flerspråkig inlärning går till. Sådan kunskap måste följa barnet från förskola till vuxen ålder. Att de vuxna lär sig svenska är naturligtvis också viktigt. God behärskning av svenska ger ökade möjligheter på arbetsmarknaden och i samhället i övrigt. Men vilken metod är bäst? Det finns till exempel inte några påvisbara samband mellan lyckad integration, i form av till exempel sysselsättningsgrad, och språkkrav för medborgarskap i länder där sådana krav införts. Nyckeln till en lyckad integration ligger snarare i att den enskilde ges möjlighet att utveckla sina svenskkunskaper och samtidigt får utrymme att använda sina andra språk. Det gynnar också samhället i övrigt. Ett flerspråkigt samhälle bör vara inriktat på att skapa förutsättningar för en effektiv språkinlärning. Alla kommuner är i dag skyldiga att erbjuda invandrade vuxna studier i svenska för invandrare (sfi). Sfi-kurserna är en bra start, om de leds av lärare med rätt kompetens. Efter svenskkurserna väntar arbetslivet, och där behövs språkstöd som är särskilt anpassat till den situation, bransch och arbetsplats som väntar. Den nyanställda ska inte bara utföra sina uppgifter, utan också kommunicera med kunder, anhöriga, kollegor, chefer etc. Det är möjligt genom medveten språkintroduktion och fortsatt språkhandledning på arbetsplatsen. Menar vi allvar med att invandrade personer ska lära sig svenska, vare sig de är barn eller vuxna, behövs alltså strategier som håller på sikt. Mer kunskap om flerspråkigt lärande behöver ingå i lärarutbildningar så att nyutbildade lärare kommer till sina klassrum väl rustade för att integrera språkinlärning i det dagliga skolarbetet. Kurserna i svenska för invandrare behöver utvecklas ytterligare och därför behövs resurser till den typen av verksamhet. I arbetslivet behöver arbetsgidvare få och ta ansvar för att arbetsplatsen har ett fungerande språkstöd som är anpassat till arbetsuppgifterna. Det går att skapa strategier för ett flerspråkigt Sverige som bäddar för goda svenskkunskaper. Vi föreslår det här: Ge barn med andra modersmål än svenska möjlighet att använda sina språk parallellt i skolan under den tid ett skolspråk byggs upp, med hjälp av modersmålsundervisning och modersmålsstöd. Inför utbildning i flerspråkigt lärande för lärarstudenter på alla nivåer och i alla ämnen. Fortsätt att satsa på utbildningen av sfi-lärare för att få fler lärare med rätt kompetens. Utbilda arbetsgivare i flerspråkighetens möjligheter och utmaningar och öka deras möjligheter att erbjuda språkstöd till invandrade. 21 juli 2018 Debattartikel Representanter för språkrådet: ”Ett flerspråkigt lärande bäddar för bättre kunskaper i svenska” Läs fler artiklar på DN Debatt


Summary: DN DEBATT 19/7. Sveriges migrationspolitik drabbar barn och unga vuxna extra hårt. För att FN:s barnkonvention ska kunna bli svensk lag måste Sveriges politiker och Migrationsverket åtgärda en rad brister. Vi kräver att asylsökande och papperslösa barn och ungas rättigheter ska tas på allvar, skriver representanter för Rättsrådet för barn och unga i migration.

Riksdagen röstade den 13 juni för att barnkonventionen ska bli svensk lag första juli 2020. Tills dess ska rättstillämpande myndigheter hinna förbereda sig. Det finns nämligen en hel del som behöver åtgärdas när det gäller barns rättigheter. Vi i Rättsrådet för barn och unga i migration är representanter från en mängd organisationer som kämpar för barns och ungas rättigheter i migrationsprocessen. Vi är vuxna, barn och unga. Vi är organisationer som arbetar ideellt och professionellt. Vi ser hur barn och unga drabbas extra hårt av Sveriges migrationspolitik och vi kräver att asylsökande och papperslösa barn och ungas rättigheter ska tas på allvar. När FN:s barnkonvention blir svensk lag måste Sveriges politiker och Migrationsverket åtgärda en rad brister för att leva upp till barnkonventionen. Vi i Rättsrådet för barn och unga i migration vill här uppmärksamma fem förslag till åtgärdspunkter. 1. Stärk barnrättsperspektivet i utlänningslagen. Trots att hänsyn till barnets bästa redan regleras i utlänningslagen 1. Kap 10 § så har både Barnombudsmannen (BO) och FN:s barnrättskommitté kritiserat Sverige de senaste åren för att inte tillräckligt beakta barns särskilda position i asylprocessen. Det visar att tillämpningen av barnets bästa inte lever upp till de krav som följer av barnkonventionen och att barnrättsperspektivet därför behöver stärkas inför genomförandet av konventionen i svensk lagstiftning. BO slår i sin rapport från 2017, ”Vi lämnade allting och kom hit”, fast att det finns ett stort behov av att stärka barnrättsperspektivet i utlänningslagen. Liknande kritik har förts fram av FN:s barnrättskommitté som, i sin granskning från 2015, anför att Sverige måste säkerställa att barnets bästa är grunden för och vägledande i beslutsprocesserna, särskilt med hänsyn till barns asylärenden. För att åstadkomma detta krävs det insatser som stärker barnets bästa, både genom bättre tillämpning av befintligt regelverk och förstärkande lagstiftning. I den bemärkelsen anser vi i Rättsrådet för barn och unga i Migration att Migrationsverkets personal måste erbjudas regelbunden utbildning i barns rättigheter och att det införs barnspecifika grunder i utlänningslagen som till exempel beaktar risken för barnäktenskap eller risken att rekryteras som barnsoldat. 2. Låt barnen komma till tals i asylprocessen. Barn får inte frågor om sina egna asylskäl och barn som kommer med sina familjer får inte sina asylskäl prövade enskilt. I utlänningslagen finns det dessutom ett olämplighetsrekvisit som ytterligare försvårar barns talerätt i migrationsärenden. Det är inte förenligt med barnets bästa och om Sverige ska leva upp till barnkonventionen måste barnen få komma till tals i asylprocessen på ett meningsfullt sätt. Med hänsyn till detta anser vi i Rättsrådet för barn och unga i migration att olämplighetsrekvisit skall tas bort, vilket också FN:s barnrättskommitté rekommenderar. Därtill anser vi att det måste finnas barnanpassad information kring asylprocessen, så att barn som söker skydd får en större möjlighet att förstå och berätta om sin situation. Att stärka barn och ungas rätt att komma till tals i asylprocessen är en förutsättning för att barns och ungas asylskäl ska tas på allvar. 3. Upphör med kritiserade åldersbedömningar. Många ungdomar har de senaste åren blivit åldersuppskrivna till 18 år på felaktiga och lösa grunder och under 2017 har nya medicinska åldersbedömningar införts som är kraftigt kritiserade. Osteologer som forskar om ben samt benvävnad menar att det inte finns någon metod att avgöra en människas exakta, biologiska ålder då människor påverkas av en rad olika faktorer. Problembilden stärks ytterligare av att många rättsläkare vid Rättsmedicinalverket har sagt upp sig i protest mot metoderna och även Barnläkarföreningen tar avstånd från dem. Rättsrådet för barn och unga i migration kämpar för alla barns och ungas rättigheter, även de som på papperet har blivit åldersuppskrivna till 18 år och vi anser att de nuvarande medicinska åldersbedömningarna måste upphöra. Det kan inte anses som förenligt med barnkonventionen att skriva upp barn i ålder, med betydande konsekvenser för barnets migrationsprocess, på sådana godtyckliga och ifrågasatta grunder. 4. Säkerställ rättigheter i enlighet med barnkonventionen för papperslösa barn och unga. Papperslösa barn och unga är en oerhört utsatt grupp. Därför måste det finnas riktlinjer för att uppfylla de rättigheter som papperslösa barn och unga har rätt till enligt barnkonventionen. Papperslösa barn och barnfamiljer måste till exempel ges rätt till socialt bistånd för att Sverige skall kunna leva upp till de krav som följer av alla barns rätt till en skälig levnadsstandard. I den bemärkelsen är det särskilt viktigt att kommunerna tar sitt ansvar och inför lokala riktlinjer som inkluderar papperslösa barn inom ramen för socialtjänstlagens biståndsregler. På samma sätt får papperslösa barns rätt till vård eller skola aldrig inskränkas. Barnkonventionen gäller alla barn oavsett legal status och om Sverige skall leva upp till sitt åtagande måste alla barn kunna utkräva de rättigheter som följer av dess bestämmelser. 5. Den tidsbegränsade migrationslagen måste upphöra. Den tidsbegränsade migrationslagstiftningen får mycket negativa konsekvenser för barn, som bland annat begränsad rätt till familjeåterförening, tidsbegränsade uppehållstillstånd och stora inskränkningar av barns möjligheter att få uppehållstillstånd utifrån särskilt ömmande omständigheter. Utifrån ett barnkonsekvensperspektiv är lagen förödande. Barnrättsbyråns rapport ”Sveket”, från 2018, lyfter en rad konsekvenser utifrån hur den tidsbegränsade lagen och andra förändringar sedan 2015 har påverkat barns och ungas situation negativt. I rapporten intervjuas yrkesverksamma från bland annat socialtjänst, Migrationsverket, polis, civilsamhället och även ungdomar som drabbats av de senaste årens signalpolitik. Det är samlade vittnesmål om den sociala utsatthet ensamkommande ungdomar lever i – utan rätt till varken mat för dagen eller tak över huvudet. En enorm utsatthet som är en direkt konsekvens av politiska beslut som fattats alltför skyndsamt och med ett alltför bristfälligt barnrättsperspektiv. Det är inte möjligt att säkerställa ett korrekt genomförande av barnkonventionen när den gällande migrationslagstiftningen är i direkt konflikt med konventionens syfte. När barnkonventionen blir svensk lag åligger det Sveriges politiker och Migrationsverket att verkställa dessa fem punkter för att säkerställa att barnkonventionen gäller för alla barn. Att exkludera barn som befinner sig i papperslöshet eller migration skulle gå tvärtemot barnkonventionens syfte.  Rättsrådet för barn och unga i migration Nätverket startades i oktober 2017. Består av representanter från ett stort antal organisationer samt från Barnombudsmannen. Gemensamt för alla organisationer är att de arbetar med frågor som rör barn och unga i migration. Det kan handla om att driva frågor kring barn och ungas rättigheter men också verksamheter och aktiviteter för barn och unga. Det är både organisationer som drivs av barn och unga och organisationer som drivs av vuxna. Rättsrådet för barn och unga i migration består också av barn, unga och vuxna, samt av både yrkesverksamma och ideella krafter.  19 juli 2018 Debattartikel Rättsrådet för barn och unga i migration: ”Barnkonventionen måste omfatta alla barn” Läs fler artiklar på DN Debatt


Summary: DN DEBATT 18/7. Under valet 2014 stormades flera vallokaler av nazister i Nordiska motståndsrörelsen. Dessutom konstaterades flera fall där mer än en person gick in i röstningsbåset, vilket är förbjudet. Vi tar vår demokrati för given, men det är hög tid att vi börjar bevaka och utvärdera valen på riktigt, skriver Lotta Edholm (L), Fredrik Malm (L) och Morgan Olofsson (L).

Vi skyddar inte vår demokrati. På senare tid har vi yrvaket förstått riskerna med utländsk påverkan och odemokratiska aktörers propaganda i valtider. Det är dags att vi också får upp ögonen för hur våra val genomförs i Sverige. Vi har tagit vår demokrati för given och varit naiva, snudd på godtrogna, alltför länge. Bara en sådan sak som att vi, utan att på något sätt kontrollera hur genomförandet av valen fungerat ute i landet, tagit för givet att allt går lugnt och säkert till i vallokalerna är ett tydligt exempel på detta. För tyvärr sker en mängd incidenter i våra vallokaler vid varje val. Vi liberaler menar att det är hög tid att agera för att få bättre kontroll över våra val och vallokaler och vi kan göra det redan nu i september. Myndigheter måste sammanställa de störningar som sker och skaffa sig en överblick över hur våra val förrättas. Varje persons röst är lika viktig. Det bör och ska vara en självklarhet för alla röstberättigade i svenska val. Som liberaler är vår utgångspunkt att varje individ ska vara fri och ha rätt att bestämma över sitt eget liv. Otillbörlig påverkan av olika slag hindrar individens möjlighet att våga rösta efter sin övertygelse. Den dag som var och ens röst inte längre räknas i fria val, är den dag där individen får ge vika för den starkes makt, där åsikter och till och med tankar förbjuds, där det enda valet är att rätta in sig i ledet eller gå under. Det är det som står på spel när vi inte skyddar våra val. Under valet 2014 stormades flera vallokaler i Stockholms län av nazister. En skrämmande upplevelse för väljare och röstmottagare som stod hjälplösa mot den våldsamma inbrytningen i det stillsamma röstandet. Det är uppseendeväckande och skrämmande att mörka krafter försökte förstöra vårt val. Samtidigt tycker vi liberaler att detta brott och hot mot vår demokrati inte har uppmärksammats tillräckligt. Hur många vallokaler var det som utsattes? Hur lång tid stod röstningen stilla? Hur många personer kände sig hotade när de skulle rösta efter sin övertygelse? Polisen särredovisar inte brott som begås mot valet, så det går inte att hitta någon statistisk över hur omfattande detta brott var på valdagen. När vi tittade i Stockholms stads valnämnds årsrapport från valet stod det inget alls om nazisternas inbrytning. Inte heller i länsstyrelsens eller valmyndighetens rapport för valet i hela Sverige hittade vi mörkermännen. Ingenstans hittar vi att flera vallokaler stormades av antidemokratiska krafter i ett försök att störa valprocessen. Den förskräckande slutsatsen är att den som försöker undersöka vad som hände vid valet 2014 inte i någon myndighetsrapport kommer att påträffa stormningen av vallokaler, ett faktiskt brott. Det enda spåret som finns kvar är några tidningsartiklar. Det finns ingen särskild myndighet som har i uppdrag att rapportera om de incidenter som inträffar i vallokalerna. Vi har därmed ingen överblick över valets förrättande i Sverige. Det finns en statlig valmyndighet. Det är dock inte valmyndigheten som utför själva omröstningen. Kommunerna ansvarar för det praktiska genomförandet med vallokaler, röstmottagare och preliminär sammanräkning. Ytterst är det alltså kommunala politiker, stödda av tjänstemän, som ansvarar för röstningen. Men ingen ser till helheten. Vi har så länge lite naivt trott på vårt valsystem att vi inte ens brytt oss om att samla in fakta om hur valet går till. Det innebär att ingen egentligen vet exakt vad som sker i vallokalerna under valet. Om varje röst ska räknas måste vi veta vad som händer i vallokalerna för att skydda valen och skydda vår demokrati. Vanligtvis är det ingen som bevakar de svenska valen. Men valet 2014 i Stockholms stad var faktiskt ovanligt väldokumenterat då en valövervakning i några vallokaler utfördes av SILC, en liberal biståndsstiftelse som främjar demokrati och mänskliga rättigheter. Valövervakarna konstaterade bland annat flera fall av familjeröstning. De såg flera fall där fler än en person gick bakom skynket samtidigt. Det är inte tillåtet eftersom det då inte går att garantera att det är individens egen självständiga röst som ges. Hur vanligt är detta? Det vet vi inte, eftersom någon statistik över antalet brott mot regeln att bara en person ska rösta i taget inte förs. Om varje person ska känna att just sin röst får betydelse för hur stat, kommun och landsting ska styras, måste varje individ få rösta ifred. I Sverige ligger valsedlarna öppet i vallokalerna och alla kan se vilka valsedlar en person tar. Många väljare har påtalat att valhemligheten äventyras. Det är inte bara väljarnas känsla och åsikt. Det är samma kritik som Sverige har fått av OSSE, Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa som arbetar med valobservation och demokratisk utveckling. OSSE kommer att tillsätta en expertgrupp till valet i september som ska utvärdera den svenska vallagstiftningen. Tyvärr kan vi förvänta oss samma kritik igen, då inget skett sedan det förra valet. Varje person i demokratiska val måste känna sig trygg att få ge sin hemliga röst. Nazisterna som stormade vallokalerna tillhörde Nordiska motståndsrörelsen. En antidemokratisk nazistisk organisation som hotar sig till alltmer uppmärksamhet. Kaoset i Almedalen riskerar att bli kaoset i våra vallokaler i höst. Om så sker kommer ansvaret att hamna på kommunala tjänstemän och politiker som var för sig i varje kommun ska besluta om åtgärder. Ingen sammanställning av incidenterna kommer ske efter valet, och därmed ingen möjlighet att förhindra att det händer igen. Efter valet 2014 förpassades inbrytningarna till glömskan och vi är inte tillräckligt förberedda inför valet i höst. Mörkermännens mål är att förstöra grunden för vår demokrati, först då kan deras aggressiva åsikter baserade på våldets kraft frodas. Låt oss inte hjälpa dem. Vi har länge förlitat oss på att valsystemet bara fungerar, så till den grad att vi inte ens har efterfrågat hur det egentligen går till på valdagen. De två senaste valen har följts av omval, ändå har vi inte sett några förändringar i kontrollen av hur valen utförs. Om friheten ska behållas i vårt land, om själva grunden för det demokratiska systemet ska skyddas, måste vi skydda valet. Det är hög tid att se till att reglerna efterföljs i vallokalen, att åtgärda valsedlarnas placering och att vi bevakar och utvärderar valen på riktigt. Än är det inte för sent. Vi måste genast ge i uppdrag till alla kommuner i Sverige att förhindra, registrera och rapportera alla incidenter som sker i vallokalerna under valet. Valet är i september. Tiden är nu. 18 juli 2018 Debattartikel Lotta Edholm (L), Fredrik Malm (L) och Morgan Olofsson (L): ”Säkerheten vid vallokalerna måste skärpas inför valet” Läs fler artiklar på DN Debatt


Summary: DN DEBATT 16/7. Donald Trump underminerar den västliga världens gemenskap och den europeiska säkerhetsordningen kan vara på väg att brista. Trumps möte med Putin kan öppna en avgrund av risker. Sverige bör sträva efter ett fördjupat försvarssamarbete inom EU och försvaret bör omedelbart få ett tillskott på 40 miljarder, skriver Gunnar Hökmark (M).

Den globala världsordning som har garanterat Europas stabilitet och Sveriges säkerhet skälver. Kanske är den på väg att brista, under kommande vecka eller kommande år. Hoten mot Sverige skulle snabbt öka om de mest avgörande förutsättningarna för vår säkerhet förändras. I gränslandet mellan fred och krig finns inga sannolikheter, bara risker vi måste kunna möta. Den underminering av den västliga världens gemenskap som Donald Trump ägnar sig åt gör att det är allvar. Det handelskrig han har inlett riktar sig mot de länder som är en del av den globala ekonomin och drabbar USA:s vänner och allierade. Det handlar om välstånd men än mer om att global frihandel definierar en rättsprincip som lägger grunden för principen om att rätt går före makt. Vad Trump säger till de demokratier som är USA:s allierade är att han är beredd att byta handel med säkerhet och säkerhet med handel. Det är ett sätt att villkora säkerhetsgarantier som ingen amerikansk president tidigare har gjort och som underminerar både europeisk säkerhet och USA:s roll i världen. Trumps krav på europeiska länders försvarsanslag har tidigare framförts av amerikanska presidenter och av dem som vill stärka Europas försvar. Det nya är att han förväxlar den amerikanska ambitionen att vara en global supermakt med kostnaderna för Europas försvar och att han tror att det finns en gemensam finansiering av Nato. Nato är inget annat än de länder som utbyter säkerhetspolitiska förpliktelser. Det är Natos styrka och gör USA till viktig partner. En annan avgörande förändring, som påverkar vår säkerhetsordning, är att Trump ser allt som utbytbart, på bekostnad av principer och allierades intressen. Samtalet med Kim Jong-Un byggde på en blind tilltro till en brutal diktator och ledde endast till att Trump lovade att minska amerikansk truppnärvaro och övningar för att försvara Sydkorea. Därför finns det fog att vara orolig inför konsekvenserna av Trumps möte med Putin i Helsingfors och den fortsatta dialogen dem emellan. Signalerar Trump ett öppet eller underförstått ja till den ryska annekteringen av Krim bryter han inte bara mot amerikanska löften till Ukraina utan mot principen för hela den europeiska fredsordningen. Om Europas säkerhet blir en funktion av en amerikansk president som ignorerar sina allierade till förmån för en despots krav på ändrade gränser öppnar sig en avgrund av risker för Europa och Sverige. För Putin, som under två decennier har byggt upp en strategi baserad på överlägsen militär förmåga i Europa, är varje eftergift från Trump välkommen. Det öppnar för ytterligare maktpolitik, inte minst i norra Europa, Arktis och Östersjön där förutsättningarna för Sveriges säkerhet formas. Arktis av strategiska skäl samt på grund av råvaror och Östersjön av säkerhetspolitiska och symboliska skäl, i strävan efter vad som i ryskt språkbruk kallas Fredens hav – ett hav där Ryssland dominerar. Ryssland har under lång tid utvecklat nya förband för arktisk krigföring, har utökat förmågan att göra snabba luftlandsättningar med mycket stora förband och har överlägsen militär förmåga till havs, i luften och på land för gränsöverskridande militära operationer, allt manifesterat i stora provokativa övningar med tydliga mål. Samtidigt har Putin försökt utveckla den politiska basen, genom att beskriva rysktalande befolkningar i de baltiska staterna som ryssar under Rysslands beskydd. Nordstream II utökar närvaron i Östersjön och har redan lett till krav på tillgång till hamnar och till ökad rysk militär närvaro. I detta läge har Sverige nedrustat och fortsätter obegripligt nog, trots vissa tillskott, denna försvagning. Underfinansiering innebär en minskad militär förmåga. Tidigare försvarsbeslut är långt ifrån utformat för att möta dagens hotbild, än mindre morgondagens. Svensk försvarspolitik har utgått från hoppet om att väpnade angrepp mot Sverige kunde uteslutas för överskådlig framtid. Regeringen låter, trots denna uppenbara felsyn, byråkratiska principer om en långsamt verkande försvarsberedning vara överordnad verkligheten, med ett kommande försvarsbeslut 2020 som inte kommer ge effekt förrän kring 2023. Det är en dinosauries reaktion. Även den klarsyn som präglar Alliansens försvarspolitik har en eftersläpningseffekt. Stegvis höjda försvarsanslag, redan från denna höst, tar tid innan de kan möta vår säkerhetspolitiska verklighet. Därför behöver den kompletteras med en omedelbar återhämtning av förmåga som tar nuets hot på allvar. Det går inte att mäta sannolikheter för krig eller militära operationer. De formas av den logik som präglar despotiska ledares beslutsfattande. Däremot vet vi att både handelskrig och militära operationer i Europa redan är en verklighet. Det pågår ett konventionellt krig i Ukraina med Ryssland som anfallande part. Men även desinformation, cyberkrig och datahackning tillsammans med kriminalitet, korruption och användning av dödliga medel för att avrätta människor i andra länder. Detta kräver en försvarspolitik som består mindre av politisk diskussion och mer av försvar. Sverige bör omgående genomföra en engångsfinansiering av försvaret för att möjliggöra en snabb återhämtning av försummad materielförnyelse. En engångsfinansiering på 40 miljarder kan leda till en fullständig beväpning av flygvapnet med Meteormissilen, behållande av samtliga Gripenplan parallellt med tillförseln av Gripen E. Det kan ge nödvändig grundutrustning för bland annat mörker och skydd, utrustning av kustkorvetter med avancerat luftvärn, utveckling av kustartilleri, fler ubåtar och fartyg i drift samt en påbörjad utveckling av nya ubåtar och långräckviddiga missiler. Förband skulle omgående kunna få Archerhaubitsar och återrekrytering av avgången befälspersonal samt en snabb upprustning av cyberförsvar skulle omedelbart kunna ge ökad försvarsförmåga. Frågan om Patriot luftvärnssystem bör omedelbart ställas mot alternativet Aster med snabbare leverans, lägre pris och bättre prestanda. Samtidigt bör regeringen säkerställa nödvändig tillgång till övningsfält och att strategiskt viktiga hamnar och infrastruktur inte kan användas av främmande makt. Det är i Sveriges absoluta intresse att Nato är starkt, även när Trump försöker underminera Nato. Ett svenskt medlemskap innebär att Nato får ett starkare europeiskt ben och, inte minst, bildar en solid försvarsgemenskap i Östersjön. Bilaterala avtal med USA och andra länder är värdefulla, men ersätter inte ett avtal gemensamt med Natos länder. Inom ramen för EU bör Sverige sträva efter ett ökat militärt samarbete som innebär ökade möjligheter att förflytta militär trupp, ökad gemensam ledningsförmåga, stärkt industri, gemensamma insatsförband motsvarande dagens stridsgrupper och gemensam övningsverksamhet. Sverige bör vara aktivt i att fördjupa EU:s försvarssamarbete tillsammans med länderna kring Östersjön. Den europeiska säkerhetsordningen skälver i detta nu. Det är nu som varje svensk regering måste agera för att värna Sveriges säkerhet. 16 juli 2018 Debattartikel Gunnar Hökmark (M): ”En avgrund av risker hotar – försvaret måste få akutstöd” Repliker Mark Brolin: ”Det är EU-militariseringen som hotar Europas säkerhet” Slutreplik Gunnar Hökmark (M): "Det finns ingen EU-militarisering" Läs fler artiklar på DN Debatt.


Lisa Magnusson: Nazismen är ingen åsikt

Summary: Nazism ska alltid motverkas. Inte för att den är en dålig åsikt, utan för att den till sitt väsen utgör ett hot mot andra människors existens.

Jag kan inte sluta tänka på nazisterna i Almedalen. Det talas ju ständigt om vikten av demokrati – 14 gånger bara i statsminister Stefan Löfvens tal, 10 gånger i Ulf Kristerssons. Det är feltänkt. Vi behöver inte mer demokrati. Vad vi behöver är mer liberal demokrati. Demokratin som sådan är majoritetens triumf över minoriteten. Den liberala demokratin, däremot, skyddar samtidigt de förtryckta, försvarar minoriteten, värnar dem som inte själva kan hävda sig. Den får aldrig bli repressiv. Åsikter ska inte censureras. Ändå finns det förstås gränser. På så sätt är denna stat som vilken diktatur som helst, för den tillåter visserligen oliktänkande, och den mördar ingen. Men den måste stoppa sina motståndare. Nazism, exempelvis, ska alltid motverkas. Inte – och detta är viktigt! – för att den är en dålig åsikt, utan för att den till sitt väsen utgör ett hot mot andras existens. Förbluffande få förmår göra den distinktionen. Och aldrig har väl det illustrerats tydligare än just under Almedalsveckan. Herregud vilket misslyckande. Polisens uppdrag är ”att minska brottsligheten och öka människors trygghet”. Nog kan man förstå att det under vissa hastigt uppkomna omständigheter är nödvändigt att ta det varligt, för att förhindra kaos. Men ordning är aldrig målet, den är bara ett medel. Och den situation som uppstod i Almedalen var heller inte oväntad, utan ett direkt resultat av polisens eget arbete: Det var polisen som beviljade nazisterna tid och plats till att börja med. Det var den som sedan lät nazisterna styra, med den underförstådda motiveringen att det ju blir stökigt om man utmanar dem om makten. Så valde polisen att använda sitt våldskapital i Almedalen: ”Ja, nu ville nazisten ha din Prideflagga, och du får inte protestera mot det, gå bara härifrån.” I praktiken fick i stället medlemmarna i Kris, Kriminellas revansch i samhället, axla den roll som borde ha varit polisens. De bildade en mänsklig ringmur runt nazisterna. Men Kris kan inte alltid vara på plats. Som i Ludvika, där nazister nu alltså fått tillstånd att breda ut sig inne i centrum varenda dag, klockan 11 till klockan 18, fram till valet. Polisens jurist, Marielle Lindeberg, säger att man bara får neka aktiviteter som kan tänkas leda till en ordningsstörning. Men det enda skälet till att nazisterna inte ställer till totalt kaos är ju att polisen låter dem hållas på bekostnad av alla andra. Återigen: Nazism är ingen åsikt. Den är ett hot mot andras existens. Där nazisterna är kan andra inte vara. Därför måste den liberala demokratin ingripa mot dem.


Vegogrilla mot torka och vattenbrist i sommar

Summary: Torkan och vattenbristen skadar allvarligt jordbruket. Grilla inte kroppsdelar från döda djur i sommar eftersom köttindustrin spyr ut allt mer växthusgaser.

Det underbart soliga och varma vädret bjuder verkligen in till mysiga grillkvällar. Men torkan och vattenbristen skadar allvarligt jordbruket. Så var vänlig och grilla inte kroppsdelar från döda djur i sommar. Läget blir allt mer desperat med omfattande skogsbränder och bönder som varnar för dåliga skördar. Kött slukar enormt mycket vatten och odlingsmark. I framtiden kan det bli riktigt hett då köttindustrin spyr ut allt mer växthusgaser. Totalförbrukningen per svensk av kött i slaktvikt har ökat från drygt 50 kilo till 85 kilo mellan 1960 och 2017, enligt Jordbruksverket. Det är inte hållbart. Våga sommargrilla växtbaserat för livets skull! Det vinner alla på – även djuren som inte vill dö för att du ska få grilla.


Summary: DN DEBATT 7/7. Sverigedemokraternas ledare Jimmie Åkesson har deklarerat att SD ska ”bli vårdpartiet i Sverige”. Tankesmedjan Arena Idés granskning av partiets sjukvårdspolitik visar att SD står tydligt till höger i vårdfrågorna. Vårdpolitiken används som ett medel för att minska invandring och försvåra för människor med utländsk bakgrund, skriver utredningschef Lisa Pelling.

Sverigedemokraterna använder vårdpolitiken som ett medel för att nå sitt överordnade politiska mål: att minska invandringen och göra livet svårare för människor med utländsk bakgrund. Det bör hugade borgerliga samarbetspartier vara medvetna om. På lördag står Jimmie Åkesson på Almedalens stora scen. Tidpunkten kunde inte vara bättre – Sverigedemokraterna befinner sig i sitt kanske starkaste opinionsläge någonsin. En av de frågor som Åkesson kommer att fokusera mest på är vården, väljarnas viktigaste fråga inför valet i höst. Enligt DN/Ipsos rankar 44 procent vården som den viktigaste valfrågan och för ett år sedan deklarerade Jimmie Åkesson att SD ska ”bli vårdpartiet i Sverige”. Det är därför hög tid att granska Sverigedemokraternas vårdpolitik. Den här viktiga sakfrågan får inte komma i skuggan av det politiska spelet kring regeringsfrågan. Väljarna har rätt att få veta vad Sverigedemokraternas sjukvårdspolitik innebär för människor som har behov av vård och för dem som arbetar inom vården. Därför publicerar tankesmedjan Arena Idé i dag en omfattande analys av Sverigedemokraternas sjukvårdspolitik. Analysen bygger på flera av Sverigedemokraternas centrala politiska dokument: principprogrammet från 2011, det landstingspolitiska programmet från 2016, inriktningsprogrammet för sjukvårdspolitik från november 2017 och partiets valplattform inför valet 2018. Vi har också analyserat de motioner om vårdfrågor som Sverigedemokraterna har lagt i riksdagen under de två senaste riksdagsåren (totalt 144 motioner) och samtliga 93 vårdmotioner som lagts av Sverigedemokraternas landstingspolitiker under samma period i de tio största landstingen, där det bor 7,7 miljoner människor (nästan 80 procent av Sveriges befolkning). Vi har dessutom gjort en detaljerad genomgång av de två senaste årens sverigedemokratiska budgetmotioner. Rapporten drar två huvudsakliga slutsatser. För det första: Sverigedemokraterna är ett parti som står tydligt till höger i vårdfrågorna. SD har till exempel valt sida när det gäller hur primärvården ska organiseras. När den rödgröna regeringen ville avskaffa kravet på vårdvalssystem (tvångs-LOV) i primärvården, som orsakat stora kostnader och ökad ojämlikhet inom vården, röstade SD med Alliansen. SD fällde också tillsammans med Alliansen regeringens förslag om att skydda universitetssjukhus från privatiseringar. Trots att en stor majoritet av SD:s egna väljare vill begränsa vinsterna i välfärden har SD konsekvent röstat med Alliansen för att tillåta obegränsat vinstuttag. SD:s agerande innebär att välfärden fortsätter att dräneras på resurser. Enligt Välfärdsutredningens beräkningar uppgick övervinsterna år 2015 till mellan 4 och 5 miljarder kronor. Det motsvarar kostnaden för att anställa upp till 7.500 undersköterskor. I vissa arbetsmarknadsfrågor står SD rent av till höger om Alliansen. SD var till exempel det enda partiet som röstade mot regeringens förslag om att stärka anställningsskyddet genom att förbjuda att tidsbegränsade anställningar staplas på varandra, en anställningsform som är vanlig bland undersköterskor. Sverigedemokraterna kan alltså inte beskrivas som ett ”tredje alternativ” i svensk politik – partiets faktiska agerande placerar det till höger på den politiska skalan. För det andra: Sverigedemokraterna är inte ett parti som andra. Partiets ideologiska kärna är motståndet mot invandring, och det återspeglas även i SD:s vårdpolitik. 1. Partiets motioner om vårdfrågor i landstings- och regionsfullmäktige handlar gång på gång om frågor som rör invandring. Det handlar om motioner om slöjförbud (Sörmland, Skåne), kostnader för tolkar (Jönköping, SLL), hälsokontroller för asylsökande (Örebro, SLL) och om förbud mot omskärelse av pojkar ”utan föreliggande medicinska skäl” (SLL, Skåne) – ett förbud som skulle slå mot den muslimska och judiska befolkningen i Sverige. 2. Ökade skillnader mellan svenska medborgare och andra invånare i Sverige är ett uttalat mål med Sverigedemokraternas politik: ”bästa möjliga vård” ska enbart ges till svenska medborgare. Detta illustreras till exempel av en övertydlig tabell på sidan 35 i partiets budgetmotion, där människor delas in efter medborgarskap och uppehållstillstånd. 3. Sverigedemokraterna är besatta av ”det svenska kulturarvet”. I SD:s landstingspolitiska program uppmanas lokala partiets företrädare att prioritera ”kvalitén och tillgängligheten inom sjukvården” tillsammans med ”bevarandet av kulturarvet” framför allt annat. 4. Finansieringen av SD:s sjukvårdspolitik sker genom stora nedskärningar på kostnader för flyktingmottagande, som inte bara är orealistiska utan skulle slå hårt mot redan ansträngda kommunbudgetar. Ett exempel är att SD röstade nej till en överföring på fem miljarder i regeringens förslag till vårändringsbudget för 2018, för migrationsrelaterade kostnader som kommunerna redan haft. Totalt innebär Sverigedemokraternas budgetförslag en nedskärning på 13 miljarder i resurserna till kommuner och landsting. 5. I abortpolitiken står Sverigedemokraterna för den mest restriktiva och kvinnofientliga linjen. Partiet vill att barnmorskor ska kunna vägra att utföra aborter (”samvetsfrihet”) och riksdagsledamöterna Julia Kronlid och Paula Bieler har inte mindre än sju gånger skrivit riksdagsmotioner om ”ändrad praxis för sena aborter”, som i praktiken handlar om att begränsa kvinnors rätt att bestämma över sin egen kropp. Enligt DN/Ipsos mätning tycker väljarna att de största problemen inom vården är vårdköerna, de långa väntetiderna, bristen på personal och andra resurser. Och riksdagspartierna har hörsammat väljarna. När Läkartidningen tidigare i år gjorde en enkät bland samtliga åtta riksdagspartier visade det sig att det råder stor samstämmighet mellan partierna kring vilka vårdfrågor som ska prioriteras (Läkartidningen 2/2018). Alla partier är överens om att korta vårdköerna, öka tillgängligheten och bygga ut primärvården. Det gäller även Sverigedemokraterna. Men Sverigedemokraterna är inte ett vårdparti bland andra. Vår rapport visar att SD visserligen har flyttat sig åt höger i vårdfrågorna under de senaste åren, men samtidigt är ett parti som kan förväntas byta fot i de flesta sakfrågor. Sverigedemokraterna är inkonsekventa i allt utom den egna kärnfrågan – invandringsmotståndet. Allianspartierna och de borgerliga väljarna bör inte låta sig luras: de kommer att kunna få stöd för en borgerlig vårdpolitik av Sverigedemokraterna, åtminstone på kort sikt. Men det kommer att ske till priset av ett mer slutet, mer främlingsfientligt Sverige. 7 juli 2018 Debattartikel Lisa Pelling, utredningschef på Arena Idé: ”SD använder vårdpolitik för att minska invandringen” Läs fler artiklar på DN Debatt.