”Sveriges goda ekonomi är inte bara alliansens förtjänst”

Summary: Varför går det bra för Sverige? Vi menar att Sveriges goda ekonomiska utveckling startade långt innan alliansregeringen kom till makten. I snart 20 år har inflationen varit låg och stabil samtidigt som Sverige förvandlats till ett öppet och exportdrivet land med en skattekvot mycket lägre än förr. Det är de troliga förklaringarna till Sveriges ökade tillväxttakt. Det vore därför olyckligt om reformarbetet nu stannar av. Det är med reformer i dag som vi lägger grunden för att det ska gå bra för Sverige även i framtiden, skriver Andreas Bergh och Magnus Henrekson.

Det går bra för Sverige. Medan både EU och USA kämpar med betydande ekonomiska problem (både akuta och långsiktiga), vänder allt fler blickarna mot Sverige. Det senaste året har det publicerats hyllningsartiklar i både The Economist och Washington Post, och Anders Borg utsågs nyligen till Europas bästa finansminister av Financial Times. En naturlig fråga att ställa sig i detta läge är så klart – varför går det bra för Sverige? Är det alliansens ekonomiska politik eller finansministerns personliga kompetens som är hemligheten? Eller är det någon svårdefinierad nordisk förklaringsfaktor som gör att Sverige klarar av saker som inte fungerar i andra länder? Den senare förklaringen har tidigare både Göran Persson och Internationella valutafonden (IMF) varit inne på, när de beskrivit Sverige genom att anspela på en humla, och missuppfattningen att humlan inte borde kunna flyga – men flyger ändå. I dag publiceras vår bok ”Varför går det bra för Sverige?” (Fores och bokförlaget Ivrig). Där går vi igenom en stor mängd aktuell forskning kring vad som förklarar tillväxt i rika länder. Vi menar att ingen av förklaringarna, att Sverige gynnas av någon specifik nordisk faktor eller att allt är den senaste regeringens förtjänst, leder tankarna rätt. Den första hypotesen är lätt att bemöta: Sveriges goda ekonomiska utveckling startade långt innan alliansregeringen kom till makten. Den har pågått i snart 20 år, alltsedan vi tog oss ur den kraftiga kris som rådde 1991–93. Den andra hypotesen – att det finns något paradoxalt eller oförklarligt med Sverige eller Norden – är svårare att avfärda. Norden är onekligen speciell i många avseenden. Men faktum är att det inte krävs någon nordisk exceptionalitet för att förklara den svenska ekonomiska utvecklingen. Det finns nämligen en betydligt enklare och mer trolig förklaring: Sveriges ökade tillväxttakt är en följd av att Sverige genomfört reformer av just det slag som enligt ekonomisk forskning borde gynna tillväxten. Låt oss ge tre exempel. För det första: På 1970- och 80 talet hade Sverige hög och ganska varierande inflationstakt. Nu har inflationen i stället varit låg och stabil i snart 20 år. För det andra: Medan Sverige runt 1980 var en sluten och reglerad ekonomi, är Sverige i dag ett synnerligen öppet, exportdrivet och konkurrensinriktat land. För det tredje: När 1980-talets högkonjunktur kulminerade var Sveriges skattekvot 56 procent. I dag är den 10 procentenheter lägre. Dessutom har strukturen i skattesystemet förändrats på flera viktiga sätt, inte minst genom 1990 års skattereform. Regelrätta vita anställningar lönar sig numera betydligt bättre än när Sveriges skattesystem var som sämst i detta avseende. Dessa tre förändringar är stora jämfört med vad som skett i andra länder, och de är samtliga exempel på reformer som i forskningen visats hänga samman med ökad ekonomisk tillväxt. Hur stor roll spelar dessa reformer för tillväxten uttryckt i siffror? Det är svårt att säga. Men om de värden som anges i de nyaste studierna skulle användas för att besvara frågan, kan exempelvis konstateras att OECD-länder med 10 procentenheter högre skattekvot i genomsnitt har en halv till en procentenhet lägre årlig tillväxttakt, även när en rad andra faktorer beaktats. Minst lika viktiga tycks minskad inflation och ökad export vara för tillväxten. Dessa skattningar bygger på genomsnitt, och det ska understrykas att spridningen mellan länder är stor. Alla skatter har inte samma tillväxthämmande effekt, alla skadas inte lika mycket av inflation – och så vidare. Vår sammantagna bedömning är ändå att Sverige genomfört så många och så långtgående förändringar i tillväxtfrämjande riktning att dessa utgör den viktigaste delen i svaret på frågan om varför det går bra för Sverige. Detta är viktigt, eftersom det lär oss att vi i dag skördar frukterna av reformer som genomfördes för länge sedan, i vissa fall för över 20 år sedan. Slutsatsen är att det vore olyckligt om de ekonomiska framgångarna leder till att reformarbetet stannar av. Det är nu vi kan lägga grunden för att det ska gå bra även i framtiden. Många tänkbara reformområden återstår. Sverige har fortfarande betydande problem på arbetsmarknaden, vilket bland annat syns i den svaga sysselsättningen för ungdomar och utrikesfödda. En bättre fungerande arbetsmarknad och lägre arbetslöshet är inte bara viktigt i sig, det är också en förutsättning för att vi i framtiden ska kunna ta hand om de äldre. På 2020- och 2030- talet kommer fyrtiotalisterna att vara mellan 80 och 90 år, och kvoten mellan antalet människor i arbetsför ålder och antalet äldre kommer inte att vara lika gynnsam som nu. Försummar vi reformer i dag, går det i framtiden ut över de äldre, deras barn, de anställda i äldreomsorgen och framtidens skattebetalare. Särskilt viktigt är reformer som ökar drivkrafterna att starta och expandera framtidens företag, kombinerat med att vi bygger moderna trygghetssystem där den enskildes trygghet i mindre utsträckning än i dag knyts till den nuvarande anställningen. Utan sådana reformer kommer regeringens idé om arbetslinjen och ”jobb före bidrag” knappast att kunna förverkligas annat än under ett mycket starkt konjunkturläge. Vi har alla ett intresse av att det går bra för Sverige även i framtiden. Att säkerställa detta kräver reformer redan i dag. Andreas Bergh, fil dr, Institutet för Näringslivsfoskning och Lunds universitet Magnus Henrekson, professor och vd, Institutet för Näringslivsforskning


Rättssystem belönar fel förälder

Summary: Den förälder som rövar bort sitt barn till ett annat land kan inte vänta sig några juridiska belöningar i en vårdnadtvist. Det kan däremot den som olovligen rövar bort sitt barn inom Sveriges gränser. Eller saboterar barnets umgänge med den andra föräldern på annat sätt.

En dansk seglarfamilj kidnappades för ett år sedan av somaliska pirater. Kidnapparna krävde 20 miljoner kronor i lösen. Danska utrikesdepartementet klargjorde raskt att man icke ämnade betala så mycket som en krona. Från Sveriges, och så gott som alla andra länders del, skulle svaret ha varit detsamma, berättar en tjänsteman på svenska UD. Anledningen är lika svår som självklar. För att få en familj fri skulle man långsiktigt riskera fler människors liv. Kidnapparverksamheten existerar bara så länge den genererar någon form av vinst. Att vänner till de kidnappade har ett mindre principiellt och mer emotionellt förhållningssätt är inte konstigt. Viktigt är däremot att stater, myndigheter och rättsväsende står emot vid den här typen av målkonflikter där det som kan vara kortsiktigt rätt kan vara långsiktigt förödande. Samma typ av principer kan läsas in i Haagkonventionens skrivningar om barn som olovligen rövas bort eller kvarhålls utomlands av en av föräldrarna. Formuleringarna är vassa som flinta. Barnet skall snabbt återföras till landet det tagits ifrån – oavsett nästan allt annat, som till exempel att man rotat sig i det nya landet. Alla vårdnadstvister ska avgöras i hemlandet. Punkt slut. Att olovligen föra barn utomlands är ett brott. Johanna Schiratzki, jurist och professor i barnrätt vid Linköpings universitet, berättar att det är så gott som uteslutet att den bortförande föräldern i en tvist vinner rätten till ensam vårdnad. Till synes omvända rättsprinciper råder däremot om man olovligen flyttar med sitt barn inom Sverige. Eller på annat sätt gör allt för att sabotera umgänget mellan barnet och den andra föräldern. Då kan man rent av belönas av rättsväsendet. Det vet Martin. I tolv proppfulla ringpärmar finns alla utredningar, alla anklagelser, alla polisanmälningar, alla expertutlåtanden, alla domar samlade. Det är en förfärlig läsning om vad som kan ske när det skär sig mellan två föräldrar. Och vad som händer när en mamma under en pågående vårdnadstvist bestämmer sig för att utmanövrera pappan – kosta vad det kosta vill. Turerna är så många att de är svåra att hålla isär. Men låt oss börja i den första av nio polisanmälningar om sexuella övergrepp. Trots att anklagelserna var tämligen vaga togs anmälan – med rätta – på största allvar. Pappans umgänge drogs omedelbart in tills man hittade en kontaktperson som mamman kunde godkänna. Martin fick då rätt till övervakat umgänge. Barnen, som ännu bara var några år gamla, förhördes. De vallades på de platser där brott, enligt mamman, begåtts. Vidare utreddes syskonen av ett barnpsykiatriskt team vid Huddinge sjukhus. Men utredarna hittade inga tecken på trauma, utan konstaterade tvärtom att barnen var välfungerande och trygga och att de hade tillitsfulla relationer till båda sina föräldrar. Martin friades från alla misstankar och förundersökningen lades ned. I december 2000 beslöt tingsrätten att ge barnen rätt till oövervakat umgänge och övernattning hos sin pappa. Det dröjde bara en dryg månad till nästa polisanmälan. Nya anklagelser från mamman på samma tema. Nya krav på övervakat umgänge och nya krav på att de barn som hade papper på sitt välmående nu mådde så dåligt att de måste utredas på sjukhus. Huddinge sjukhus vägrade med motiveringen att barnen precis utretts och befunnits friska. Socialtjänsten tryckte på för att de fullt friska barnen skulle slutenvårdas i alla fall. Så här har det rullat på. Socialsekreterarna har agerat som mammans förlängda arm, medan åklagarna efter ett par år tycks se mönstret. Bedömningarna blir allt snabbare och motiveringarna allt skarpare. Grunden för beslut går från att ”Brott kan inte styrkas” till formuleringar om att brott inte kan antas. Efter nästan fyra år av mer eller mindre ständiga polisanmälningar får en åklagare nog. Denna gång skulle pappan ha ofredat barnen sexuellt mitt bland alla människor på ett museum under en kort stund när kontaktpersonen varit tillfälligt borta. Åklagaren skriver: ”Av arkivhandlingar framgår att samma påstående gjorts i anmälningar vid fyra tillfällen tidigare under tiden februari 2000 – mars 2003. Vid tidigare anmälningar har pojkarna hörts vid sammanlagt sju tillfällen.” Förundersökningen läggs ned och åklagaren avslutar med att uttrycka en form av hänsyn till barnen som sällan synts i detta ärende. ”Att återigen besvära pojkarna med polisförhör kan inte komma i fråga.” Socialtjänsten fortsätter dock med att vara mamman behjälplig med att se symtom på övergrepp hos barnen som ingen annan ser. I ett sakkunnigutlåtande riktas hård kritik mot de inblandade socialsekreterarna. Enligt utlåtandet låter de sig dras in i mammans ”föreställningsvärld”, de agerar helt okritiskt och med ”extrem följsamhet” gentemot mammans uppgifter och krav och de spär på mammans oro genom sin ”utredningsmetodiska okunnighet”. När det blir svårare för mamman att använda barnpsykiatrin och rättsapparaten för att försvåra umgänget med pappan tar hon till det geografiska vapnet. Strax innan det äldsta barnet ska börja ettan flyttar hon till en annan ort där skolan börjar en vecka tidigare. Den gamla skolan och pappan får inget veta. Så får man inte göra vid gemensam vårdnad. Juridikprofessorn Johanna Schiratzki förklarar att reglerna är glasklara, men att sanktionerna – i praxis – inte är det. ”Man lagstiftar om vårdnad och så håller man tummarna för att folk följer reglerna. Ungefär så.” Här kolliderar en lag med en annan. Den nya skolan ska inte ta emot pojken enligt principerna för gemensam vårdnad, men ska ta emot pojken enligt skollagens bestämmelser om skolplikt. Han blir kvar i sin nya klass. Patrik Lillqvist, polis med mångårig erfarenhet av vårdnadstvister, berättar att en förälder kan obstruera en hel del innan det händer något. Det som i Sverige heter ”egenmäktighet med barn” är vidhäftat med en subjektiv undantagsformulering om ”beaktningsvärda skäl”. Det ger mamman och pappan rätt att fly med sitt barn om man verkligen tror att den andra föräldern begår någon form av övergrepp. Och det är polisen som måste bevisa att föräldern ljuger om sin fruktan. Nio polisanmälningar som alla resulterat i slutsatsen att det inte finns något stöd för anklagelserna räcker inte. Med flytten och skolbytet är Martins mått rågat. Han stämmer mamman och ansöker om ensam vårdnad. Det dröjer två år innan det blir rättegång. I domen noterar och kritiserar rätten mammans frenetiska anmälande. Men, säger domstolen därefter, eftersom barnen rotat sig i sin nya stad och eftersom de bott mest tid hos mamman (då pappan ju mest fått hålla till godo med övervakat umgänge) så tilldelas hon ensam vårdnad. Det är fantastiskt. Den förälder som mest effektivt saboterar sitt barns rätt till den andra föräldern belönas med ensamrätt till sitt barn. Flera frågor infinner sig. En rör rutinerna vid anklagelser om sexuella övergrepp under en pågående vårdnadstvist. Visst – det finns generellt sett en underrapportering om sexuella övergrepp. De flesta barn upptäcks aldrig. Och det är en tragedi. Samtidigt berättar Patrik Lillqvist hur han och hans kolleger ibland kunnat se fall där anmälningar följer andra beslut om vårdnad och umgänge. Finns ett beslut om exempelvis utökat umgänge för den andra föräldern, så trillar det i vissa fall in en polisanmälan snudd på automatiskt några dagar senare. Varje polisanmälan ska behandlas som en ny. Standard är då, berättar Patrik Lillqvist, att man skiljer den misstänkta från barnet. Polis och socialtjänst är livrädda för en situation där de skickar barnen i famnen på förövaren. Och det kan man ju förstå. Samtidigt är det ju inte heller riskfritt att gång på gång slå in kilar mellan barnet och den ena föräldern så att allt normalt umgänge omöjliggörs under flera års tid. Eller att gång på gång utreda eller förhöra helt normala barn. Jag säger inte att det är lätta avvägningar. Inte heller att sexuella övergrepp aldrig begås under en vårdnadstvist eller att de inte bör utredas. Men det måste finnas någon måtta. Någon rimlighetsbedömning. Och någon professionalitet hos de socialsekreterare som tar emot – och ofta vidarebefordrar – anklagelserna. Vidare måste det finnas ett bättre, snabbare och mer resolut sanktionssystem för regelbrott vid gemensam vårdnad. Precis som vid Haagkonventionen bör barnet omedelbart föras till sin hemort för att eventuellt där avgöra frågan om var barnet i framtiden ska vara. Det är bara att konstatera att vi har ett system där det precis som för de somaliska piraterna finns vinster att hämta för den förälder som ”kidnappar” sitt barn. Så länge det sker kommer fler barn att berövas en av sina föräldrar. Med lagstiftarens goda minne. Och ibland med hjälp av socialtjänstens utsträckta hand.


”Transsexuella har också rätt till barn”

Summary: Många transpersoner vill kunna få egna barn och begär därför inte att få en ändrad juridisk könstillhörighet – för då måste de sterilisera sig. Lukas Romson och Maria Hansson Nielsen, som båda korrigerat sitt kön, är kritiska till dagens lagstiftning.

Maria Hansson Nielsen är en kristdemokratisk lokalpolitiker från Skara. Hon har tre vuxna barn med en kvinna hon tidigare var gift med – innan Maria själv bytte kön från man till kvinna. – Barn är det värdefullaste vi har och alla människor borde ha rätt till biologiska barn, menar Maria Hansson Nielsen. Hon är ledsen över att hennes partivänner i Kristdemokraterna inte vill gå med på att avskaffa kravet på sterilisering när någon vill byta sin könstillhörighet i offentliga handlingar, men hon är ännu mer besviken på de andra tre borgerliga partierna. – I förra valrörelsen lovade de att förändra lagarna. Nu verkar de svika alla transsexuella i Sverige genom att gå med på att frågan ska utredas på nytt, säger Maria Hansson Nielsen. Hon påpekar att ingen väljer att ”byta” kön – man begär bara att få tillhöra det kön man har. – Den transexuella som inte vill låta sterilisera sig blir kränkt varje gång han eller hon måste ha kontakt med vården eller myndigheter. Att ständigt behöva påpeka att man faktiskt tillhör ett annat kön än det som framgår av körkort och identitetshandlingar är psykiskt påfrestande, säger Maria Hansson Nielsen. Mellan 1999 och 2002 korrigerade jämlikhetskonsulten och socialdemokraten Lukas Romson sitt kön från kvinna till man efter att under flera år ha känt att något var fel. Han uttrycker det som om att han ”korrigerade kroppen efter själen”. Processen att förändra blev lång och besvärlig för Lukas Romson. Utanförskapet plågade honom, när det var som värst kunde han bara tänka en vecka framåt och han hade ofta svåra mardrömmar. I dag – efter könskorrigeringen – lever han ett bra liv. – Att personer som vill ändra sitt juridiska kön i Sverige måste igenom en tvångssterilisering är omänskligt och strider både mot den svenska grundlagen och mot Europakonventionen, säger Lukas Romson. De senaste veckorna har kritiken ökat mot att regeringen inte verkar komma överens om att ta bort kravet på att personer som vill byta sitt juridiska kön måste genomgå en sterilisering. Det vill säga att den som vill byta sin könsidentitet från man till kvinna eller vice versa i offentliga handlingar måste låta sterilsera sig. Samtidigt måste också eventuella nedfrysta ägg och spermier förstöras. – En grupp i samhället fråntas på så sätt för alltid möjligheten att få barn. De straffas för att de vill ändra sin könstillhörighet, menar Lukas Romson som själv har ett barn. Varje år får omkring 60 personer i Sverige ett nytt juridiskt kön. Hur många som upplever att de lever kvar i fel könstillhörighet vet ingen. – Många vill behålla möjligheten att få egna barn och begär därför inte att få en ändrad juridisk könstillhörighet. De får därmed inte tillgång till könskorrigerande operationer, även om de kan få exempelvis hormonell behandling. De kan se ut som om de har det kön de vill ha. Men de tvingas att leva med fel personnummer, med juridiskt fel kön, med alla bekymmer det medför. I förra valrörelsen lovade Folkpartiet, Centerpartiet och Moderaterna att kravet på tvångssteriliseringar vid juridiska könsbyten skulle försvinna. Ulrika Westerlund är ordförande för Riksförbundet för homosexuellas, bisexuellas och transpersoners rättigheter (RFSL). Hon är kritisk till regeringens ovilja att en gång för alla avgöra den här frågan. – Den senaste tiden har det kommit signaler om att kristdemokraterna och socialminister Göran Hägglund försöker få gehör för att frågan måste utredas ännu en gång. Det är oroväckande. Regeringen sätter i så fall den egna stabiliteten före respekten för mänskliga rättigheter. Det är anmärkningsvärt att den som vill ha samma juridiska rättigheter som andra kan tvingas att sterilisera sig. Det är inte värdigt ett demokratiskt land, säger Ulrika Westerlund. Den svenska lagstiftning som reglerar juridiska könsbyten är från 1972. Alla som vill få nytt juridiskt kön måste i dag vara ogifta, sterila, svenska medborgare och över 18 år. I mitten av 2010 presenterade dock Socialstyrelsen en utredning som föreslog att de tre första kraven avskaffas. Tidigare i veckan publicerade Sydsvenskan i Malmö en debattartikel av tre överläkare och en psykolog, alla med lång erfarenhet av sexualmedicin och utredningar av könsbyten. Bland dem fanns Stefan Arver vid Karolinska sjukhuset i Solna, en av Sveriges främsta experter på området. ”Sedan lagen skrevs har den medicinska utvecklingen gått framåt. Då, för 40 år sedan, var sterilisering enkelt, det vill säga förmågan att skaffa barn togs bort genom att skära av äggledare eller sädesledare. Nu kan vi frysa ägg och spermier och på så sätt bevara förmågan att få barn”, påpekar de fyra experterna i sitt debattinlägg. Men de som i dag fryser in spermier eller ägg får alltså avslag på sin ansökan om att ändra sitt kön i offentliga register – och därmed i körkort, pass och liknande handlingar – trots att det inte finns någon motsättning mellan att vara transsexuell och att ha en önskan att få barn. ”Det är alldeles uppenbart att tekniken sprungit ifrån lagen. På grund av rådande lagstiftning finns det människor som väljer att inte slutföra sin könskorrigering då de vill behålla möjligheten att skaffa barn”, skriver Stefan Arver och hans kolleger i sin debattartikel. De framhåller vidare att tvångssteriliseringens vara eller inte vara är en politisk fråga som handlar om moral, normer och värderingar. Några medicinska skäl till sterilisering finns inte. Lukas Romson och Maria Nielsen Hansen som alltså både korrigerat sitt kön och har egna biologiska barn, hoppas att regeringen snabbt tar intryck av den massiva kritiken i landet och internationellt. – Jag vet hur jobbigt det är att leva med ett juridiskt kön som inte stämmer med det sociala, säger Lukas Romson. Något jag gjorde under ett drygt år. Tänk på dem som tvingas leva så under flera år för att de försöker skaffa barn. Tänk att behöva ”outa” sig varje gång man visar betalkort och legitimation. Sedan tillkommer rädslan för hot, våld och trakasserier. En person som upplever sig tillhöra En person som upplever sig tillhöra det motsatta biologiska könet kallas för transsexuell. Den transsexuella önskar ofta förändra sin kropp så att den passar det upplevda könet. Detta kan ske med medicinsk behandling och kirurgi. För att man ska få byta kön i Sverige måste Socialstyrelsens rättsliga råd ge sitt godkännande. Det är fyra krav som måste godkännas: personen måste vara svensk medborgare, vara ogift, steriliserad och minst 18 år. Socialstyrelsen föreslog redan 2010 att de tre första kraven borde avskaffas. Alla partier i riksdagen, utom Kristdemokraterna och Sverigedemokraterna, har ställt sig bakom förslaget. Den 12 januari i år spreds uppgiften att regeringen kommit överens om att inte avskaffa kravet på att den som vill ändra sin juridiska könstillhörighet måste vara steriliserad. Senare förnekade Erik Ullenhag, ansvarig i regeringen för frågor som rör homosexuella-, bisexuella- och transpersoner, att det finns någon sådan uppgörelse. Socialminister Göran Hägglund menar dock att det finns en samstämmighet inom regeringen om att frågan om tvångssteriliseringar måste utredas en gång till. Cirka 60 personer ges årligen nytt juridiskt kön i Sverige, en tredjedel av dem får ett manligt juridiskt kön och resten som kvinna. Sveriges agerande har uppmärksammats internationellt. Bland andra Europarådet, Amnesty International och organisationen Human Rights Watch har kommit med skarp kritik. Nästa måndag arrangeras en demonstration utanför den svenska ambassaden i London. Thomas Hammarberg ,Europarådets kommissionär för mänskliga rättigheter, har rekommenderat alla rådets medlemsstater att göra sig av med alla tvingande krav på kroppsliga ingrepp för de personer som vill ändra sitt juridiska kön. Italien, Portugal och Storbritannien har redan avskaffat kravet på sterilisering vid könsbyten.


Filippa Reinfeldt undviker alla besvärliga frågor

Summary: Under sina fem år som hälso- och sjukvårdslandstingsråd i Stockholm har Filippa Reinfeldt systematiskt undvikit att tala med medierna i besvärliga frågor. Att en ledande politiker vägrar prata med journalister är ett direkt hot mot demokratin, skriver fem mediechefer. Vi avkräver Filippa Reinfeldt svar på de frågor som vi och stockholmarna vill ställa om en hälso- och sjukvård som på kort tid har förändrats i grunden.

Filippa Reinfeldt (M) har som hälso- och sjukvårdslandstingsråd i Stockholm huvudansvar för mer än två miljoner svenskars hälso- och sjukvård. Det är en verksamhet som omsätter drygt 51 miljarder skattekronor (2009). Det gör henne till en av de absolut viktigaste politikerna i landet. Under sina mer än fem år på posten har hennes privatiseringspolitik omvandlat länets sjukvårdssystem i grunden. En av de mest fundamentala förändringarna är införandet av Vårdval Stockholm, som initierades av Filippa Reinfeldt. Modellen innebär fri etablering för vårdcentraler, samt att mottagningarna får ersättning per kundbesök. Systemet har väckt kritik för att vårdcentralerna blir färre och sämre i fattigare stadsdelar. Inget landsting i Sverige har valt att följa Stockholmsmodellen när lagen om vårdval infördes i hela landet 2010. Vårdval Stockholm är bara ett av Filippa Reinfeldts ansvarsområden som väcker frågor – och som hon gett ytterst få svar på. Vi är många journalister som genom åren – gång på gång – har försökt få intervjuer med sjukvårdslandstingsrådet. Beskedet från hennes olika pressekreterare har som regel varit avvisande. Ansvaret för olika sjukvårdsfrågor lastas ständigt över på någon av allianskollegerna. Filippa Reinfeldt syns oftast i ofarliga mediesammanhang där hon inte behöver försvara sin politik. Hon tackar ja till en lång intervju med livsstilsmagasinet Yourlife, med harmlösa frågor om kändisskap och hur hon hittar balans i sitt liv. Hon avslöjar vad hon ska bära för klänning inför Nobelfesten i Aftonbladet och berättar för Expressen hur hon ska fira in det nya året. Men att få tio minuter av hennes tid för att ställa frågor om den politik hon driver tycks däremot omöjligt. Det går inte att tolka det annorlunda än att Filippa Reinfeldt systematiskt håller sig borta från kontroversiella och besvärliga frågor. Så var det redan under hennes tid som kommunalråd i Täby fram till 2006. Där drev hon på genomförandet av den uppmärksammade avknoppningen av Tibble gymnasium. Skolan såldes av den moderatstyrda kommunen till skolans rektor och en lärare till underpris. Den politiska oppositionen överklagade beslutet till kammarrätten, som slog fast att försäljningen var olaglig och därmed ogiltig. Känns historien igen? Likheterna med hanteringen av husläkarmottagningen Serafen på Kungsholmen är slående. Serafen såldes i början av året för mer än 20 miljoner kronor till det riskkapitalbolagsdrivna vårdföretaget Capio. De sex läkarna som sålde vidare Serafen hade själva fått köpa mottagningen för 694 500 kronor fem år tidigare. Filippa Reinfeldt exporterade avknoppningsidén – att personal får ta över driften av offentligt finansierad verksamhet – från Täbys kommunpolitik till vårdpolitiken på länsnivå. Resultatet blev att fem husläkarmottagningar avknoppades 2007 för sammanlagt mindre än fyra miljoner kronor. I dag tros de vara värda runt 100 miljoner kronor tillsammans, enligt oppositionslandstingsrådet Birgitta Sevefjord (V), som förra torsdagen polisanmälde Serafenaffären för trolöshet mot huvudman och jäv. Liksom i fallet med Tibble gymnasium visade det sig att avknoppandet av de fem husläkarmottagningarna var olagliga. Enligt stadskontoret bröt de mot kommunallagen och EG-rätten. Avknoppandet avbröts 2009. Den aktuella Serafenhistorien är intressant för att den så tydligt visar Filippa Reinfeldts mediebojkott. Eller är det Moderaterna som vill skydda en av partiets viktigaste galjonsfigurer till varje pris? Otaliga medier har försökt få en intervju de senaste veckorna med Filippa Reinfeldt – samtliga har kammat noll. Till och med landets största morgontidning, Dagens Nyheter, hänvisas till finanslandstingsrådet Torbjörn Rosdahl (M) – och han hade inte ens något politiskt ansvar när Serafen avknoppades 2007. Stockholms skattebetalare har förlorat miljontals kronor på försäljningen av Serafens husläkarmottagning, men personen som är ytterst ansvarig för att skattemedel försnillats väjer för ansvaret. Varför tyckte Filippa Reinfeldt att det var rätt att sälja stockholmarnas gemensamt ägda vårdcentraler för några hundratusen, när hon måste ha insett att de kunde säljas vidare för det mångdubbla? Frågorna hopar sig, men det moderata lägret i landstinget tiger. Även moderaterna i regeringen kommunicerar gärna via pressmeddelanden. Inte sällan vill de få frågorna mejlade till sig i förväg, och helst vill de även svara på frågorna mejlledes, vilket minskar möjligheten till följdfrågor och gör det svårt att veta om det är politikern eller pressekreteraren som svarar. I slutet av förra året oroade sig många stockholmare för sina äldre släktingar – och kanske över sin egen ålderdom – när vårdskandalerna på äldreboenden drivna av riskkapitalbolaget Carema Care avlöste varandra. Det är visserligen kommunerna som ansvarar för äldrevården, men Carema Care driver också vårdföretag under landstinget, som vårdcentraler, psykiatri och missbruksvård. Stockholmarna hade med all sannolikhet varit intresserade av att höra vad Filippa Reinfeldt tyckte om skandalen. Inte minst för att hon har invigt Carema Cares vårdcentraler, något hon har kritiserats för på DN Debatt (21/8 2008) av fem läkare som menade att hon har gett företaget pr och konkurrensfördelar. Men i stället för att ge sin syn på skandalerna i en ordentlig intervju kom ett pressmeddelande från Moderaterna där sjukvårdslandstingsrådet meddelade att hon har gett landstingsledningen i uppdrag att inleda en fördjupad granskning av Caremas sjukvårdsenheter i Stockholm. Filippa Reinfeldts mediala tystnad är långt ifrån enbart ett arbetsmässigt problem för journalister. Medial granskning av politiker är grundläggande i en demokrati. En självklar del av den folkvaldes uppdrag är att vara tillgänglig för väljarna, direkt eller via medier. När det granskande uppdraget försvåras av att ledande politiker vägrar prata med oss journalister är det ett hot mot demokratin. Vi avkräver Filippa Reinfeldt svar på de frågor som vi och stockholmarna vill ställa om en hälso- och sjukvård som på kort tid har förändrats i grunden. Jonna Sima, redaktör ETC Stockholm Eric Sundström, chefredaktör Dagens Arena Jonas Cullberg, redaktör ETC Stockholm Liv Beckström, chefredaktör Kommunalarbetaren Eric Rosén, nyhetschef Nyheter 24


”750 svenskar dör i onödan efter plötsliga hjärtstopp”

Summary: Många kan räddas. Av de 5.000 svenskar som får hjärt- och lungräddning efter plötsliga hjärtstopp, överlever endast var tionde. Det är en oacceptabelt låg siffra. Om samhällets resurser utnyttjas optimalt skulle var fjärde kunna räddas till livet, enligt nya rön. Vårt mål är att inom fem år rädda 750 liv årligen, skriver tolv hjärtexperter.

I Sverige omkommer årligen cirka 100 personer i bränder och cirka 400 personer dör i trafiken. Samtidigt drabbas uppemot 10.000 individer årligen av hjärtstopp utanför sjukhus och i 5 000 fall påbörjas hjärt-och lungräddning av ambulanspersonal. Av dessa överlever i dag endast 1 av 10. Monika sprang mot bussen då det plötsligt smärtade i bröstet och allt svartnade. En akut hjärtinfarkt gjorde att Monika drabbades av plötsligt hjärtstopp. En förbipasserande larmade ambulans och påbörjade hjärt-lungräddning. Ambulans anlände redan efter 5 minuter och kunde med en hjärtstartare ge en elchock och återställa hjärtats normala rytm. På sjukhusets intensivvårdsavdelning kyldes Monika ned till 33 grader och genomgick kranskärlsröntgen. Efter en vecka kunde Monika skrivas ut från sjukhuset. Tyvärr går det sällan så bra som i Monikas fall. Varje år avlider 750 svenskar i onödan till följd av plötsligt hjärtstopp utanför sjukhus. Antalet motsvarar samtliga passagerare från två kraschade jumbojetplan och siffran är oacceptabel. Liknande dödstal inom andra områden, exempelvis trafiken skulle tveklöst leda till kraftfulla åtgärder från samhället. Nyligen publicerades i bland annat Norge och USA vetenskapliga rön som övertygande visar att så många som var fjärde patient skulle kunna räddas till livet om vården av hjärtstoppspatienter optimeras till fullo. Varje minut utan behandling efter ett hjärtstopp minskar chansen till överlevnad med hela 10 procent. För att öka överlevnaden måste samhällets resurser utnyttjas mer effektivt. Därför lanseras i dag ett manifest med målet att inom fem års tid kunna rädda ytterligare 750 liv årligen i Sverige. 1. Alla ska kunna utföra Hjärt- och lungräddning. Hjärt-lungräddning (HLR) i form av 30 hjärtkompressioner följt av 2 inblåsningar kan tredubbla chansen till överlevnad genom att blodcirkulationen till hjärnan upprätthålls till dess en hjärtstartare kan användas. Utbildning i HLR är sedan i år inskriven i den svenska skolans läroplan. Alla elever på högstadiet skall få utbildning och detta måste efterföljas. Vi anser vidare att det bör vara ett krav att alla anställda på en arbetsplats skall utbildas i HLR. 2. Storskalig spridning av hjärtstartare till allmänheten. Den som drabbas av hjärtstopp kan i princip endast räddas till livet med en hjärtstartare (defibrillator). Dagens hjärtstartare är självinstruerande och lätta att använda även för outbildade. Spridning av hjärtstartare till allmänheten är ett viktigt steg för att rädda fler svenskar till livet. Detta bör ske genom lokala initiativ och genom lagstiftning om krav på hjärtstartare på offentliga platser motsvarande den som finns i ett flertal andra europeiska länder samt genom en ökad/rutinmässig inrapportering till det nationella hjärtstartarregistret (www.hjärtstartarregistret.se). 3. Fler ambulanser. I Sverige har ambulansens framkörningstid (median) ökat från 6 minuter 1992 till hela 9 minuter 2010. Ambulanstätheten i storstäderna har dessutom minskat drastiskt i förhållande till den ökande folkmängden de senaste tre decennierna. Antalet ambulanser måste bli fler och den i dag omfattande arbetsbelastningen med mindre brådskande transporter måste minska. Då frigörs ambulansresurser för de allra sjukaste patienterna. 4. Nationell spridning av hjärtstartare till räddningstjänst och polis. SALSA-projektet i Stockholms län med parallell utlarmning av ambulans, räddningstjänst och polis vid misstänkta hjärtstopp påvisar tydliga överlevnadsvinster. Tillsammans med Hjärt-lungfonden tar nu Svenska rådet för hjärt-lungräddning ett nationellt initiativ för att sprida konceptet till hela riket. Studier visar att räddningstjänst och polis utrustade med hjärtstartare kan rädda liv och att dessa insatser är höggradigt kostnadseffektiva. Här behövs en förbättrad samordning mellan stat, kommun och landsting. 5. Fortsatt forskning. Sverige har historiskt varit ett föregångsland avseende forskning inom hjärtstoppsområdet. Det pågår nu ett flertal större vetenskapliga projekt som bland annat studerar möjligheten till rekrytering av livräddare via positionering av mobiltelefoner (SMSlivräddare.se), kylbehandling i ambulansen och nyttan av mekaniska hjärtkompressioner. De vetenskapliga anslagen för hjärtstoppsforskning är i dag otillräckliga i förhållande till behovet och behöver ökas markant. 6. Förändring av lagstiftning. Sverige har som enda land i Europa en lagstiftning som kräver att ALLA patienter som deltar i forskning skall lämna skriftligt medgivande. Detta är av förklarliga skäl ej möjligt hos en patient som är medvetslös. I övriga Europa och USA har undantag gjorts från denna regel. Sverige diskriminerar i stället svårt sjuka patienter från att ta del av forskning och förbättrad vård. Sedan drygt 5 år tillbaka har ett antal tunga institutioner såsom Socialstyrelsen, Läkemedelsverket, Vetenskapsrådet och Centrala etikprövningsnämnden med flera vid ett flertal tillfällen uppvaktat regeringen i denna fråga, utan att någon förändring skett. 7. Ökad kompetens och resurser vid omhändertagande på sjukhus. På senare år har eftervården av de personer som framgångsrikt återupplivats fått allt större betydelse. Detta sedan studier påvisat överlevnadsvinster med akut kranskärlsröntgen och optimerad intensivvård med införande av aktiv ”hjärnräddande” nedkylning. Alla personer som drabbas av hjärtstopp bör erbjudas möjligheten till dessa behandlingar. Det saknas i dag tillräckligt med intensivvårdsplatser vilket medför att de räddade ibland måste flyttas mellan sjukhus med fördröjd och osäker vård som resultat. Detta är inte acceptabelt. Vidare bör spetskompetens samlas till ett antal hjärtstoppscentra i Sverige för att där kunna bedriva klinisk forskning av hög internationell klass och optimera behandlingen och eftervården av de patienter som överlever. En implementering av våra förslag skulle på sikt leda till att fler personer, liksom Monika, överlever ett hjärtstopp. Vi har redan i dag den kunskap som krävs för att med rätt åtgärder rädda ytterligare cirka 750 personer årligen. Jacob Hollenberg, hjärtläkare, ordförande Svenska HLR-rådets arbetsgrupp för D-HLR Mattias Ringh, läkare, doktorand Karolinska institutet Per Nordberg, läkare, doktorand Karolinska institutet David Fredman, projektledare Sveriges hjärtstartarregister Sune Forsberg, överläkare, medicinska intensivvården Södersjukhuset Eva Strååt, verksamhetschef hjärtkliniken Södersjukhuset Staffan Josephson, generalsekreterare Hjärt-Lungfonden Johan Herlitz, professor i Prehospital akutsjukvård, Högskolan i Borås Anders M Johansson, generalsekreterare Civilförsvarsförbundet Inger Ros, ordförande Hjärt- och lungsjukas riksförbund Mårten Rosenqvist, professor i hjärtsjukdomar, Karolinska institutet Leif Svensson, professor i hjärtsjukdomar, ordförande Svenska HLR-rådet • Plötsligt hjärtstopp beror på • Plötsligt hjärtstopp beror på problem i hjärtats elektriska system och innebär att hjärtat slutar att pumpa blod. Bara efter några sekunder faller den drabbade ned medvetslös på grund av syrebrist i hjärnan. • Hjärtinfarkt beror på cirkulationsrubbning, ofta beroende på proppbildning i hjärtats kranskärl, vilket leder till syrebrist i hjärtmuskeln. Skadan blir allvarligare ju längre det dröjer innan proppen kan lösas upp. Hjärtstopp och hjärtinfarkt är alltså inte samma sak, däremot kan hjärtstopp orsakas av en hjärtinfarkt. • Svenska Rådet för Hjärt-lungräddning – HLR-rådet – bildades i november 2005. Målet är att rädda liv genom ett optimalt omhändertagande samt att stödja forskningen på området.


Förtätningen av Stockholm har blivit ett självändamål

Summary: Inga nya miljöer som är attraktiva och naturliga för människor att samlas på planläggs i dag i Stockholm. Det skriver Tomas Lewan, arkitekt. Det är bakgrunden till exempelvis det beslut som tagits om Slussen. Behovet av förändring och av att skapa något nytt blir till slut skriande. Men alla inser att innerstaden har en gräns. Stockholm måste förr eller senare rikta sig utåt igen.

Stockholms nya översiktsplan ”Promenadstaden” nämns då och då i debatten, men det är få som känner till vad dokumentet innebär. Stadens ”stadsmiljökonsult” i Slussenprojektet, Alexander Ståhle, gör en tolkning av översiktsplanen i ett inlägg i DN julaftonen 2011 som stämmer till eftertanke. ”Stadsdelar som Liljeholmen och Årsta kanske ska bli dubbelt så täta. Stockholm Waterfront ska inte ses som ett missgrepp utan som … början på en ny front mot vattnet.” Men vilka krafter mer står bakom en så pass extrem inriktning – som dessutom drivs utan konkretion som folk kan ta ställning till? Man kan konstatera att vitt skilda intressen samverkar och tycks ha gjort gemensam sak – ekologer och exploatörer för att enbart nämna extremerna. Det finns ekonomiska förtjänster i att expandera i delar av staden där infrastrukturen redan finns utvecklad. Den ekologiska synen på samma förtätning handlar om helt andra saker – om att minska transporter exempelvis. Men inriktningen blir densamma. Ytterligare en huvudidé i översiktplanen är att bryta ner sextiotalsplaneringens gränser av motorleder och grönområden för att skapa en mer sammanhängande ”stadsväv”. Målet för grupperingen bakom denna inriktning är att minska segregationen mellan samhällsklasserna i staden. Gemensamt för de intressen som står bakom planen är att tätheten som sådan blivit ett självändamål. Kanske är det därför planen och dess snart färdiga styrdokument ”Arkitektur Stockholm” fått utstå hård kritik för att sakna konkretion och tydlighet. Tätheten har varit målet och inte stadsmiljön. Mest påtaglig är planens ensidighet. Den pekar ut utvecklingsområden överallt och ingenstans. Den ger inga alternativ för utbyggnaden av Stockholm. Ingenstans nyanläggs parker och gator som i dignitet kan mäta sig med innerstaden. Ingenstans uppstår mer betydande stadssammanhang och platser för mer omfattande nybebyggelse som kan avlasta den kulturhistoriskt värdefulla stadskärnan. Ett behov som behöver lösas är lokalisering av institutioner och publika byggnader. Nu hamnar de där värdefull bebyggelse redan finns – det sorts kollision som den misslyckade tävlingen om Stockholms stadsbiblioteks utbyggnad gav uttryck åt. Ja, Slussenprojektet är i många avseenden en upprepning av det projektets problematik att utveckla Stockholm där stora kvaliteter redan existerar. Stockholm har alltid varit en föränderlig stad men den har dessutom alltid vuxit utåt. Femtiotalets utbyggnad av förorterna var den dramatiska kraften som även omdanade innerstaden. Det var framdragandet av den nya tidens trafiksystem som orsakade rivningarna i Klarakvarteren, inte som nu svävande teorier om vilken täthet som är mest hållbar i kombination med fastighetsägarintressen. De ekologiska argumenten används nästan flitigast av fastighetsbolagen med mark i innerstaden – hur trovärdigt är det? Många ifrågasätter det ekologiskt hållbara i att förtäta. Men det är här frågan om Slussen kommer in och det politiska behovet uppstår att till varje pris skapa förödelse och stadsmiljömässig misär i ett särskilt känsligt läge – i en innerstad som nu efter tre till fyra decennier av reparationsarbeten äntligen börjat hålla samman som en kontinuerlig och njutbar helhetsmiljö av kultur, historia och stadsliv. Det är ett behov som inte kommer sig av som på femtiotalet en vision om en större och rikare stad utan som har sin orsak i en bristande förmåga till planläggning och styrning av exploatörernas intressen. Alexander Ståhle jämför i sin artikel Hötorgscity med Slussen. Men vad som mest liknar Hötorgscity i Slussenplaneringen är vägbron i stadens förslag till ny utformning av Slussen. Den är just så bred som Sveavägen är vid sitt slut och med just den brutala nedfart till underjordiska trafikleder som finns där invid ”Trumpetstötarna”. Den som är inriktad på Hötorgscitys sämre sidor är inte förespråkarna för nuvarande Slussen, utan Ståhle och hans konsultkollegor som gör de bristfälliga utredningar som politikerna nu pressats att besluta om. Väl utredda studier kring om ett bevarande av Slussen kan genomföras eller om alternativa utformningar är bättre saknas. En felaktig bild av den nuvarande Slussen förs ständigt fram. Slussens utformning är i det närmaste tjugotalsklassicism. Den är utförd av en av stadsbibliotekets arkitekt Gunnar Asplunds samtida och färdigställd ett halvdecennium efter detsamma. Det är ett jämfört med stadens förslag subtilt inpassat projekt i den historiska miljön och utformat samtidigt med att intresset och kunnandet var som högst för Gamla stans miljöer och historia bland arkitekterna. Anledningen till att politiska beslut av den typ som nu tagits om Slussen kommer till är att inga nya miljöer planläggs i Stockholm i dag som är attraktiva och naturliga platser för folk att samlas på i dignitet med innerstaden. Behovet blir till slut skriande av något nytt och av förändring. Men alla inser att innerstaden nu eller senare ändå har en gräns. Förr eller senare måste Stockholm rikta sig utåt igen och skapa nya ”Vasaparken”, nya ”Nybroplan” med dess publika byggnader. Det bästa och riktigaste är att göra detta utan att behöva förstöra vare sig stadsbiblioteket, Sergels torg eller Slussen. Alla dessa tre är pregnanta delar av Stockholmsmiljön och klassade som riksintressanta kulturbyggnadsverk och bör av det skälet lämnas ograverade. De bör restaureras i stället för att av oförstånd förstöras och fråntas kommande generationer. Alexander Ståhle skriver kökspsykologiserande om ”sorgearbete” med anledning av stadens framtidsplaner, men hans analys är helt fel- aktig. Det är ingen som är ”ledsen” över att Klara revs eller att Slussen nu hotas. Frågan handlar om faktiska miljövärden för oss själva och för besöksnäringen. Om bättre och sämre. Vad opinionen talar för är en bättre stockholmsmiljö och en bättre framtid för staden. Det har aldrig hittills varit omöjligt att kombinera tillväxt och bevarande och det är det inte nu heller i Stockholm 2012. Tomas Lewan, arkiteklt SAR/MSA


Här är gott om plats för alla generationer

Summary: När Christina och Stanley Baines byggde om sitt kök fick det karaktär av gammalt svenskt sekelskifte med rustika engelska inslag. Men det doftar av indiska kryddor.

Christina och Stanley Baines kök är svenskt sekelskifte med inslag av engelsk och fransk bondekultur. Serveringsskåp, bjälkar i taket, välvd spiskåpa med järnlist, svart spis, breda golvplankor och massor av gamla kopparkastruller. Det kvadratiska arbetsbordet i mitten ser tillräckligt robust ut att nacka en höna eller två på. Men när de lagar mat är det gärna rätter från det indiska köket på menyn. Christina Baines fick smak för det indiska redan som sjuåring. För det var då, 1951, som hennes pappa Åke Thambert köpte Indiska Utställningen och bytte namn till Indiska Magasinet. Christina och hennes syskon fick hjälpa till i butiken från unga år och när hon inredde sitt första egna hem var det fyllt till brädden av indiska influenser. Det var indiska mattor, keramik, buddor och starka färger. Jag klädde till och med sofforna i indiska tyger, säger hon. Hem nummer två var något mindre färgstarkt, där fanns vita vikskärmar, rökbord och stora indiska bonader. När hon träffade sin andra make för 30 år sedan, engelsmannen Stanley, så gjorde den brittiska stilen entré, han har en stor passion för gamla möbler. Bland annat har de skeppat över öppna skåp och skänkar, så kallade ”dressers”, från hans hemland. – Vi delar visserligen intresset för Indien och han har också arbetat där en hel del, men han tyckte att det blev lite ”too much” med enbart indiskt. Så då blev det mer rustikt engelskt, fast med många indiska inslag. Vårt förra kök var till exempel kaklat med gammalt indiskt kakel i alla färger, säger Christina Baines. För elva år sedan flyttade de till sin nuvarande sekelskiftesvåning i Vasastan. Det var den epoken, förra sekelskiftet, som fick ange stilen i nya hemmet. Christina sålde av mycket av de indiska möblerna, och stuvade undan sina gamla indiska textilier. Sedan plöjde hon böcker om svenska sekelskifteshem tillsammans med sin man. – Serveringsskåpen var rivna i vår lägenhet, men Stanley ritade av dem hos en granne. De var byggda precis som vi gjort det, i vinkel, men i de andra lägenheterna är det en vägg mellan köket och serveringsgången. Vi valde att ha det öppet, vi gillar att laga mat och ville ha ett inspirerande matlagningsområde. Stanley kände en engelsk köksbyggare, tillsammans med honom ritade Christina och han sitt drömkök under en helg, sedan byggdes det mesta på plats. Det svåraste var serveringsskåpen, sådana finns inte i England, men det gick bra, med pärlspont och allt. Golvplankorna i ek skeppades hit från England, och är sammanfogade med träplugg. Takbjälkarna är ”fusk”, de är uppsatta för att dölja ledningar och rör, och har inbyggda spottar. Den ”slitna” dekorationsmålningen på bjälkarna har Stanley gjort på fri hand. – Spiskåpan är också fusk, den är gjord i trä av en duktig snickare, och sedan är det puts utanpå, som är lackad. I nederkanten sitter en järnlist gjord av en engelsk klensmed. Jag såg den kåpan i en bok om gamla sekelskifteskök och tyckte den passade här. Och så döljer den fläkten. Bredvid spisen har de en bänkskiva gjord av gammalt tegel som de hittade i Frankrike, som sedan är lackad. I stället för en svart järnspis, som man hade förr, har de en dubbel gasspis från Smeg, med elugn. Trots att det inte finns någon gas indragen i huset. – Vi har en gasflaska i ett ventilerat skåp bredvid. Det är isolerat bakom spisen och vid skåpväggen och det är godkänt av brandmyndigheten. Vi älskar den här spisen! Även om köket är väl tilltaget så är den stora köksbänken inte gjord för att sitta och äta vid. Det gör man i stället i matrummet i närheten, med ett bord som kan bli tre meter långt i utdraget skick. Det behövs. När den närmaste familjen är på middag så är de tretton personer. När Stanleys barn och barnbarn kommer på besök så är de tjugotvå. – Men både barnen och barnbarnen älskar att sitta här i köket när vi håller på att laga mat. Det här är ett kök att vara i, säger Christina Baines. Namn: Christina Baines Ålder: 67 Namn: Christina Baines Ålder: 67 år. Familj: Maken Stanley Baines, formgivare, tre vuxna barn (yngsta dottern Sofie är vd för Indiska) och fyra barnbarn i Sverige, tre vuxna bonusbarn och fyra bonusbarnbarn i England. Bakgrund: Utbildad musik- och rytmiklärare, började 1974 i familjeföretaget Indiska magasinet där pappa Åke Thambert var vd, utvecklade först damsortimentet och därefter hemtextil. Var inköpschef i många år, sedan vice vd numera vice ordförande med ansvar för strategi och framtid. Hennes dotter Sofie Gunolf är vd sedan 2006. Aktuell med: Håller på att skapa ett museum om Indiskas historia. Företaget startades av Mathilda Hamilton 1901 och köptes av Åke Thambert 1951. Var: Vasastan i Stockholm i ett Var: Vasastan i Stockholm i ett hus byggt 1909. Lägenheten: Bostadsrätt om fem rum och kök på 191 kvadrat. Det bästa med lägenheten: ”Att den ligger högt upp så att ljuset strömmar in genom de höga fönstren, och att rummen är så rymliga, precis som köket. Tidigare bodde vi på andra våningen i en mörk funkislägenhet.”


Nu rustar vi röda linjen för framtidens Stockholm

Summary: Nu ska tunnelbanans röda linje rustas upp och få nya tåg, skriver fyra företrädare för alliansen i Stockholms läns landsting. I satsningen, som är på drygt 7 miljarder, ingår bland annat ett nytt signalsystem som kommer att innebära en kapacitetsökning från 24 till 36 tåg i timmen. Det öppnar också för att möjligheten att köra med helautomatisk drift, det vill säga förarlösa tåg.

Alliansen i landstinget satsar och investerar drygt 7,2 miljarder kronor på att upprusta röda linjen med nya tåg. Ett nytt signalsystem håller på att installeras. Det innebär en rejäl och välbehövd ökning av kapaciteten och driftsäkerheten. Med investeringen kan vi öka antalet avgångar ända upp till 36 tåg per timme. Det är hög tid att göra den här satsningen eftersom vi redan har nått taket i dag med 24 tåg per timme. Med uppgraderingen kommer den röda linjen att bli modern och stå sig i internationell jämförelse. När Stockholm växer måste också SL växa. På röda linjen finns ett behov att utöka kapaciteten på grund av betydande trängsel under framför allt morgonens och eftermiddagens rusningstrafik. Vi ser hur behoven på den hårdast trafikerade sträckan T-centralen – Östermalmstorg, under den mest hektiska morgonrusningen, kommer att öka till cirka 16.000 personer under de kommande åren. Under 2008 reste 425.000 personer dagligen på den röda linjen. Till 2020 beräknas den siffran kunna öka ända upp till 484.000 personer. Då är det inte konstigt att många som åker med tunnelbanan märker att det blir trängre, framförallt under rusningstid. Därför är investeringen nödvändig för att minska trängseln. Upprustningen innebär inte bara att vi kan sätta in fler tåg vilket i sin tur leder till att fler kan åka kollektivt. Det nya signalsystemet gör det också möjligt att köra med helautomatisk drift, det vill säga förarlösa tåg som ger en punktligare och mer driftsäker trafik. Men det planerar SL att införa i ett senare skede eftersom det är en omställning med ny teknik och nytt driftsätt. Det är ett naturligt steg för Stockholm att göra den här uppgraderingen av tunnelbanan. Det finns redan i många städer, till exempel Lyon, London och Valencia. Förarlösa tåg är inte desamma som obemannade. Det kommer även fortsättningsvis finnas personal tillgänglig på stationer, perronger och i vagnarna. Vi skaffar 48 tåg vilket ökar trafiken. I planen finns det också möjlighet att köpa in ytterligare 40 tåg för att maximera kapaciteten. Tågen levereras från och med år 2016. De tåg som nu går på röda linjen kommer vi att sätta in på gröna och blå linjen så att dessa linjer enbart körs med modellen C20 som i dag är de modernaste tågen i SL:s vagnpark. För att kunna genomföra den här satsningen investerar alliansen också i en ny och modern vagndepå i Norsborg. Den behövs för att underhålla och förvara vagnarna. För oss är det viktigt att kollektivtrafiken utmärks av tillgänglighet, pålitlighet, komfort och trygghet. Den här satsningen gör att punktligheten och driftsäkerheten ökar, det gör att fler väljer kollektivtrafiken framför bilen. Kollektivtrafiken ska vara tillgänglig för alla som vill kunna åka. Vid den här typen av investeringar blir företrädare för olika handikapporganisationer inbjudna för att lämna synpunkter på den kommande utformningen av fordonen. För att öka säkerheten ytterligare för oss resenärer kommer vi att se över möjligheten att införa plattformsdörrar. En väl fungerande kollektivtrafik är nödvändig för att öka konkurrenskraften, tillgodose arbetskraften och samhällets behov. För alliansen är det viktigt att hela tunnelbanesystemet ska hålla en så hög standard som möjligt. Det här är ett stort steg i rätt riktning. Vi vill att upphandlingen av de nya vagnarna påbörjas så snart som möjligt eftersom det redan i dag finns ett behov av att utöka trafiken på röda linjen. Christer G Wennerholm (M), Trafiklandstingsråd Lennart Rohdin (FP), 1:e vice ordförande, trafiknämnden Michael Stjernström (KD), gruppledare, trafiknämnden Lars Carlsson (C), gruppledare, trafiknämnden


”Vi behöver vara rustade för att ta vara på hoppet”

Summary: Ibland kan man behöva flytta hem till den som befinner sig i svår sorg. För att hjälpa till att betala räkningar och laga mat. Det menar den norske prästen Per Arne Dahl som spelade en nyckelroll efter de fasansfulla händelserna i Norge och som nu skrivit en bok.

Medvetenheten om hur viktigt det är att sörja ordentligt har ökat rejält på senare år. Det tycker Per Arne Dahl, präst och en av Norges mest lästa kristna författare. Han var just i färd med att skriva en bok om sorgeprocesser när terrorattentaten i Oslo och på Utøya skakade om världen, fredagen den 22 juli 2011. Nu utkommer boken ”Något att hoppas på” (Libris) i en något omarbetad version som tar sin utgångspunkt i det efterföljande krisarbetet som han var inblandad i. Den här medvetenheten har vuxit fram i Norden efter katastrofer som Estonia på nittiotalet och framför allt efter tsunamin på annandagen 2004, menar Per Arne Dahl, och berättar om ett barndomsminne då hans klasskamrat dog i en hjärntumör. Alla blev väldigt ledsna. Men i klassen fick de bara tala om det som hade hänt under en lektionstimme tillsammans med läraren. De fick inte komma till begravningen och inte prata med pojkens familj. Per Arne Dahl minns det som om hans kamrat skulle glömmas bort så fort som möjligt för att skolgången skulle kunna löpa på som om ingenting hade hänt. – På 1960- och -70-talen fanns det i Sverige och Norge en strävan efter att vi skulle vara ”tappra”. Man kunde säga att livet innehöll bra och dåliga dagar och att det handlade om att kunna resa sig och gå vidare. Men den enda hjälp vi fick var att förtränga, att glömma kamraten som om ingenting hade hänt. Som präst har Per Arne Dahl under många år varit knuten till Modum Bad, en psykiatrisk klinik och ett traumacentrum i Norge. Där har han mött människor som upplevt svåra händelser tidigare i livet och som fått tillbaka dem som en rekyl när de blivit vuxna. Ibland har det yttrat sig som ångest och depression. I vissa fall har någon inskränkt sitt livsutrymme av rädsla för att chocken ska komma tillbaka. Drog- och alkoholberoende är andra vanliga följder av obearbetade trauman. I dag har traumacentrumet en del av ansvaret för att ta emot och följa dem som drabbades vid terrorattentatet mot regeringskansliet i Oslo i somras. I Norge har man lagt stor vikt vid gruppsamtal där man låter de berörda berätta in i minsta detalj om vad de upplevt, tillsammans med andra som varit med om samma sak. Det är också viktigt att prata om de personer som man har mist, menar Per Arne Dahl. – Det behöver inte vara mer komplicerat. Vi vet i dag att vi måste komma så nära det traumatiska som hände som det bara är möjligt. Men den som blir för upptagen med att bara prata om sorgen kan fastna. Och den som bara söker efter glädjen riskerar förträngning. Det gäller att kunna gå ut och in i båda tillstånden, menar Per Arne Dahl. Då klarar man sig bäst enligt den moderna traumaforskningen. – De som lyckas resa sig är de som förmår att vara i sorgen och saknaden men som parallellt kan gå in i ett tillstånd där det finns glädje och inspiration. Därför behöver man ha olika parallella samtal eller aktiviteter. Fråga inte den som sörjer om han eller hon är hungrig eller törstig. Erbjud i stället en måltid och något att dricka, menar Per Arne Dahl. Det har han lärt sig av sin vän Espen Olafsen. Han är en norsk fotbollstränare som förlorade sin fru och dotter i tsunamin. Han och hans sexårige son Balder klarade sig mirakulöst. När Espen deltog i en samtalsgrupp efter katastrofen förde han in något nytt i norskt sorgearbete, enligt Per Arne Dahl. Förmodligen hade Espen Olafsen nytta av sina färdigheter som fotbollstränare där det handlar om att gå vidare och förbereda sig på nästa match. För honom handlade sorgearbetet om att sätta upp mål och jobba systematiskt, och samtidigt försöka omge sig med stödstrukturer och ha en realistisk inställning till vad han hade möjlighet att klara av. För Espen Olafsen var det inte bara viktigt att dela känslor med andra, utan också att utföra arbetsuppgifter. Han funderade på vad han som far behövde göra för att han och hans son skulle ha en framtid. Eftersom han var osäker på om han skulle klara det på egen hand, mobiliserade han hjälp från sina vänner. Det resulterade i att fyra av hans närmaste kompisar flyttade in hos honom. De hjälpte honom med att betala räkningar, de lagade mat. Mycket handlade om att gå upp på morgonen och ta sig igenom de dagliga rutinerna: borsta tänderna, göra smörgåspaket, äta frukost, skjutsa, hämta, göra läxorna och träna. På så vis fick minsta lilla obetydliga sak mening. När sonen Balders värld rasade samman blev Espens utmaning att upprätthålla deras gemensamma universum, skriver Per Arne Dahl i boken. Espen sörjde på ett närmast systematiskt vis. Bland annat utsatte han sig medvetet för tillfällen att prata om och minnas sin fru och dotter tillsammans med sina vänner. Som präst stöter Per Arne Dahl ofta på frågan varför han inte pratar om lycka, harmoni och det goda i livet i stället för att fokusera på de svåra utmaningarna. Då händer det att han citerar den danske filosofen Søren Kierkegaard: ”När lyckan blir ett mål i sig upphör den att vara lycka”. Livet har bedrägligt tunna väggar mellan glädje och sorg, mellan det goda och det outsägligt onda, skriver Per Arne Dahl i boken. – Det är något vi ska lägga på minnet, vare sig vi bor i Sverige eller Norge, att det kommer att hända fler olyckor. Vi behöver vara rustade för att ta vara på hoppet när det händer sådana här saker. Att som Espen ”hoppas aktivt” är ett uttryck som Per Arne Dahl använder. Det betyder att man ska vända sig ut mot världen och be om hjälp när man känner att man riskerar att knyta sig inåt. Per Arne Dahl a¨r fo¨rfattare och Per Arne Dahl a¨r fo¨rfattare och pra¨st i Norges storting och Oslo domkyrka. Han a¨r fast kolumnist i den norska tidningen Va°rt land och skrev under 25 a°r i Aftenposten. Just nu a¨r han aktuell med boken ”na°got att hoppas pa°”. Flera av hans andra bo¨cker har o¨versatts till svenska, bland dem ”Allt som a¨r va¨rdefullt har ett pris” och ”Den stora ka¨rleken”, ba°da fra°n 2007.


”Därför är det nödvändigt att laglotten avskaffas”

Summary: Om en förälder har en son som är stenrik och en dotter som är handikappad, medellös och sitter på ett servicehem – vad är det då för fel om föräldern ger hela arvet till den handikappade dottern och inget till sonen? Svar: Inget. Därför måste laglotten avskaffas, skriver advokaten Svante Thorsell i en slutreplik.

I en replik på DN.se/debatt 17/1 argumenterar kollegerna Ulf Bergqvist och Erica Stridby för att laglotten bör behållas för att arvstvister är så uppslitande. I min artikel på DN Debatt den 13/1 argumenterar jag för att laglotten strider mot den grundlagsenliga rätten till all personlig egendom med undantag för skatterna. Laglotten är en gåva genom tvång. Gåvor lämnade genom tvång har ingen lycka med sig. Barn skall kunna lita på samhället och underhållsbidrag för sin försörjning, inte att föräldern dör – särskilt inte då arvingen numera ofta är i femtio- eller sextioårsåldern. Om arvlåtaren i dag inte skriver testamente, får bröstarvingarna allt. Så skall det förbli och sannolikt kommer barnen som hittills att få det mesta, men av förälderns fria och kärleksfulla vilja. Men om arvlåtaren skriver ett testamente skall dennes vilja också ske utan laglottshinder. I välfärdstaten har vi avskaffat änkepensionen. Vi har i princip avskaffat underhållsbidrag till frånskild hustru. Skyldighet för barn att betala underhåll till gamla föräldrar är också borta sedan förra årtusendet. Om en förälder har en son som är stenrik och en dotter som är handikappad, medellös och sitter på ett servicehem – vad är det då för fel om föräldern ger hela arvet till den handikappade dottern och inget till sonen? Svar: Inget. Vad arvlåtaren med sitt hjärta känner eller sitt förnuft förstår bör få råda. En annan sak är att arvet kan ha sociala och emotionella konsekvenser, men dessa får och skall arvlåtaren själv ta konsekvenserna av. Min artikel har väckt starka känslor, många tankar och heta meningsutbyten. Intressant. De som är emot tycks ibland tro att barnens arvsrätt är huggen i sten. Ofta förväxlar anhängarna det materiella med det emotionella, den sociala relationen i en grumlig föreställning att bröstarvingens värde som människa skulle vara i proportion med arvets storlek i kronor. I sin mycket seriösa replik bidrar författarna med ett par goda räkneexempel och beskriver de smärtsamma arvstvisterna. Men striderna har ofta sin grund i annat. Sorgen och att dödsfallet innebär att det kitt som hållit barnen samman trots dolda konflikter kommer till ytan. Striderna blir desamma men förevändningarna för tvisteföremålet kan växla. Det finns ett vanvördigt uttryck bland kolleger som jag inte bör citera men gör det ändå – ”när vår herre hämtar den döde kommer djävulen med arvingarna”. Laglotten påverkar inte detta elände. Det är lämpligast för familjeterapeuter. Svante Thorsell, advokat


”Därför ska Sverige gå med i eurozonens nya finanspakt”

Summary: Center-ja med förbehåll. Det är positivt att euroländerna i och med finanspakten tar tydliga steg mot ökad budgetdisciplin och finansiell stabilitet. Som en naturlig följd av vår historia av ansvarstagande, vill Centerpartiet vara med och trygga ekonomin i Europa. Vi säger därför ja till finanspakten. Men vi är samtidigt tydliga i vårt nej till att Sverige inför euron som valuta. Vi ställer också krav på att Sverige som icke-euroland inte ska bli bundet av reglerna i finanspakten, skriver Centerpartiets högsta ledning.

I de politiskt, finansiellt och ekonomiskt turbulenta tider som råder hänger Europas sammanhållning och eurons framtid på tämligen sköra trådar. För Centerpartiet som varm anhängare av EU-samarbetet – den fria rörligheten, respekten för mänskliga fri- och rättigheter, engagemanget för omvärlden – är den senaste tidens utveckling minst sagt bekymmersam. EU:s medlemsländer behöver visa solidaritet och gemenskap med varandra. Dessutom behöver EU-länderna visa prov på förmåga att ta ansvar och fatta svåra men nödvändiga beslut när det behövs som mest. Hittills har krishanteringen lämnat mycket övrigt att önska. Sverige är starkt beroende av övriga EU och av hur den europeiska ekonomin utvecklas. Det ligger i vårt intresse att skuldkrisen löses samt att budgetdisciplinen och den finansiella stabiliteten i euroområdet stärks. Det var just dessa viktiga frågor som präglade Europeiska Rådets möte i december 2011. Toppmötet resulterade i att euroländerna gick vidare med en egen överenskommelse om regler för förstärkt budgetdisciplin, som det skulle vara fritt fram för icke-euroländer att ansluta sig till. De senaste veckorna har bestämmelser i en ny europeisk finanspakt förhandlats i Bryssel. I förhandlingarna – som fortfarande pågår – deltar icke-euroländer, inklusive Sverige, på samma villkor som euroländerna. Centerpartiet var och är tydligt i vårt nej till att Sverige inför euron som valuta. Detta är framför allt motiverat av ekonomiska skäl. I folkomröstningen 2003 instämde svenska folket tydligt i vår linje. Vi kan konstatera att statsskuldkrisen har satt fokus på de institutionella, ekonomiska och politiska svagheter som kännetecknar eurosamarbetet och som vi påpekade i samband med folkomröstningen. Centerpartiet ser inga skäl för Sverige att ompröva sitt förhållande till euron förrän ett starkare, mer robust ramverk har inrättats och visat sig fungera i praktiken. Dessutom måste det svenska folket i så fall säga ja i en folkomröstning. Centerpartiet har, som enda parti i Sverige, tagit ansvar för såväl saneringen av de offentliga finanserna i mitten av 1990-talet som för återupprättandet av arbetslinjen ett decennium senare. Det strama finanspolitiska ramverk och den budgetprocess som Centerpartiet initierade har, i kombination med alliansregeringens entydiga linje att det ska löna sig att arbeta och att vara aktsam om skattebetalarnas pengar, medfört att Sverige i dag har marginaler i statsbudgeten och en ekonomi som omvärlden har förtroende för. Till skillnad från de euroländer som nu är mitt uppe i den statsfinansiella krisen har Sverige således en förhållandevis stark position. Vår slutsats är att betydelsen av stabila och långsiktiga spelregler inte nog kan poängteras. Det är dessa lärdomar som skuldtyngda euroländer nu behöver ta till sig för att komma tillrätta med sina statsfinansiella problem. Länder i kris måste sköta sina åtaganden, följa regelverken, reformera sina ekonomier och i praktisk handling visa att de är på väg mot ordning och reda i sina offentliga finanser. Som en naturlig följd av vår historia av ansvarstagande vill Centerpartiet vara med och trygga ekonomin i Europa. Vi tycker att det är positivt och välkommet att euroländerna i och med finanspakten nu tar tydliga steg i riktning mot ökad budgetdisciplin och finansiell stabilitet. Centerpartiet säger ja till finanspakten men nej till euron. Genom att ansluta oss till pakten skulle Sverige signalera att de ansträngningar som euroländerna gör för att skapa stabila statsfinanser har vårt fulla stöd, att vi vill tillhöra Europas kärna och att vi vill vara med och ta ansvar. Det vore en viktig markering, såväl politiskt som ekonomiskt. Centerpartiet ställer dock krav för ett svenskt deltagande i finanspakten. Ett krav är att en anslutning inte ska ses vare sig som ett förhandsbesked om eller som ett förstadium till euromedlemskap. Utfallet av folkomröstningen var tydligt och ska respekteras. Vi ställer också som krav att Sverige som icke-euroland inte ska bli bundet av reglerna i pakten. Vi har vårt eget mycket välfungerande finanspolitiska ramverk, som vi är angelägna om att vårda och stärka. Utöver dessa krav kommer Centerpartiet att vara pådrivande för att ett svenskt deltagande aktivt ska användas för att säkra tillräckligt strikta och solida regelverk för budgetdisciplin och finansiell stabilitet i samtliga medlemsländer. Det får inte finnas några möjligheter till kryphål i finanspakten, såsom fallet har varit hittills. Länder som inte sköter sig måste identifieras på ett tidigt stadium och få kännbara påföljder om de inte fullföljer sina åtaganden. Vi kommer också att arbeta för att de icke-euroländer som ansluter sig till pakten ska få möjlighet att delta i de eurotoppmöten som aviseras. Det är ett fullt rimligt villkor som också skulle kunna vara till fördel för euroländerna själva. Sist men inte minst kommer vi att arbeta för att de frågor som är av gemensamt intresse för alla 27 medlemsstater, såsom den inre marknaden och Europa 2020-strategin, även i fortsättningen ska diskuteras och beslutas av denna krets och inte av den snävare eurokretsen. Detta är av största vikt både för att EU ska kunna stärka sin tillväxtpotential och konkurrensförmåga och för att fortsatt värna de gemensamma institutionerna och deras betydelse för Europasamarbetets framgång. Under förutsättning att våra krav tillgodoses och att det finns en vilja till öppenhet för och dialog kring de övriga kriterier som vi förespråkar, anser Centerpartiet att en svensk anslutning till finanspakten är ett viktigt ställningstagande för ökat ekonomiskt ansvar och ökad europeisk samverkan. Detta utan att Sverige tar steg mot ett euromedlemskap. Vår utgångspunkt är att Europa fortsatt måste hålla ihop. Endast på så sätt kan vi tillsammans möta morgondagens globala möjligheter och utmaningar. Annie Lööf, partiledare och näringsminister (C) Anders W Jonsson, 1:e vice partiordförande och gruppledare i riksdagen (C) Anna-Karin Hatt, 2:a vice partiordförande och it- och energiminister (C) Per Åsling, ekonomisk-politisk talesperson (C)


”Rökvanor är ingen slump”

Summary: Generaldirektören för Statens folkhälsoinstitut Sarah Wamala osynliggör helt en möjlig social koppling till att rökningen ökar bland landets 15-åringar. Rökning bland vuxna är starkt kopplad till socioekonomiska faktorer. Skillnaderna i livslängd mellan låg- och högutbildade ökar nu i Sverige, skriver fyra experter på folkhälsofrågor i en replik.

På DN Debatt 10/1 skriver generaldirektören för Statens folkhälsoinstitut Sarah Wamala att rökningen ökar bland landets 15-åringar. Detta är naturligtvis djupt oroande. Men det är uppseendeväckande hur hon presenterar resultaten. I artikeln lyfts framför allt föräldrarnas ansvar och att de borde avge nyårslöfte att sluta röka. Samtidigt osynliggörs helt om det finns en social koppling. Bland vuxna är rökning starkt kopplad till livssituationen som inkomst, utbildning och andra socioekonomiska faktorer. Åtskilliga vetenskapliga rapporter har visat på de starka sambanden mellan livsvillkor/socioekonomisk status och hälsa och att det gäller i rika såväl som i fattiga länder. Samtidigt visar nu SCB:s siffror att den disponibla inkomsten för dem som tjänar mest ökat och minskat för dem som tjänar minst. OECD:s rapport om inkomstklyftorna i världen visar att klyftorna ökar snabbare i Sverige och övriga nordiska länder än i resten av världen. Eftersom sambandet mellan relativa inkomstskillnader och hälsa är så starkt, är dessa ökade klyftor djupt oroande för folkhälsans utveckling. Skillnaderna i livslängd mellan låg- och högutbildade ökar nu i Sverige. WHO:s stora kommission, Marmotkommissionen, visade för några år sedan att det går att minska hälsoskillnaderna under en generation, både mellan och inom länder. Men det förutsätter just satsningar på generella och strukturella insatser. Tyvärr har den svenska regeringen inte velat tillsätta någon svensk Marmotkommission. Uppenbarligen är man rädd för att en sådan kommission skulle visa att regeringens politik - som ökar klyftorna mellan människor - också kommer att öka hälsoskillnaderna. Folkhälsopolitisk rapport, som ges ut av Statens folkhälsoinstitut, visar att skillnader i tobaksvanor mellan olika grupper har ökat under de senaste fem åren. Framför allt ökar skillnaderna kraftigt mellan kvinnor. Och det är utbildning och inkomst som avgör. Detta kommer ytterligare att öka skillnaderna i livslängd mellan olika sociala grupper. Det är anmärkningsvärt att Sarah Wamala inte nämner något om sociala bakgrundsfaktorer eller om ungdomarnas självkänsla, skolsituation och framtidstro. Naturligtvis ska vi utforma insatser som stödjer föräldrar att sluta röka och verka för att ungdomar inte får tag i tobak. Men vi måste också våga prata om det man internationellt brukar kalla för ”orsakernas orsaker”, det som ligger längre bak i orsakskedjan och påverkar levnadsvanor. I ”Skolbarns hälsovanor”, utgiven av Statens folkhälsoinstitut, sägs att miljön i hemmet, skolan och sociala relationer har stor betydelse för riskbeteenden. Man har också frågat om sociala bakgrundsfakta. Men märkligt nog har man sedan inte kopplat ihop de resultaten med till exempel rökning. Varför? En folkhälsopolitik värd namnet lyfter fram hälsans sociala bestämningsfaktorer som ekonomisk och social trygghet, delaktighet och inflytande, arbete och en gemensam välfärd. Regering och myndigheter får inte smita från det samhälleliga ansvaret för goda och jämlika livsvillkor. Deras uppdrag är inte att uppmana människor till nyårslöften. I dag känns det som om Sverige står utan en vetenskapligt baserad folkhälsopolitik. Margareta Persson, ordförande i f d Nationella folkhälsokommittén Bernt Lundgren, huvudsekreterare i f d Nationella folkhälsokommittén Eva Olofsson, riksdagsledamot (V) Johan Sjölander, sjukvårdspolitiker (S) Stockholms läns landsting Fotnot. Nationella folkhälsokommittén var en parlamentarisk utredning vars förslag lade grunden till den folkhälsopolitik som antogs av riksdagen 2003.


”Maktspelet hindrar investeringar i förnybar energi”

Summary: Sverige skulle tjäna på om regeringspartierna la mer fokus på att prata med varandra om hur vi ska få ett modernt energisystem än att göra tomma utspel för att ge bilden av att man är överens, skriver Lise Nordin, energitalesperson (MP), i en replik.

Resten av världen storsatsar på förnybar energi medan den svenska energidebatten mest handlar om maktlekar. Energiminister Anna-Karin Hatts artikel på DN Debatt 9/1 handlar förvånande nog inte om innehållet i energipolitiken. För Miljöpartiet är det viktigaste inte vem som tar vem, utan vem som är för respektive emot en 100 procent förnybar energiförsörjning.Energibranschen står med en stor säck pengar för investering och efterfrågar tydliga spelregler. Då är det viktigaste att ge besked om man tänker fortsätta hålla en föråldrad och subventionerad kärnkraft under armarna eller om man som resten av världen vill bygga ut den förnybara energin. Vilka partier som står bakom den pappersprodukt som alliansens energiöverenskommelse är spelar mindre roll. Att som Hatt skriva att ”Sverige ska fullfölja energiomställningen” ger mycket lite guidning om vilken elproduktion som ska ta vid när dagens kärnkraftverk faller för åldersstrecket. Energiministerns artikel är snarare en dimridå för att mörka den stora oenigheten inom regeringen om framtidens energi. Folkpartiet tolkar energiöverenskommelsen som att ny kärnkraft kommer att byggas och Centerpartiet gör motsatt tolkning. Sverige skulle tjäna på om regeringspartierna la mer fokus på att prata med varandra om hur vi ska få ett modernt energisystem än att göra tomma utspel för att ge bilden av att man är överens. Regeringen äger den avgörande frågan om kärnkraftssubventioner, men lyckas inte enas. Även Folkpartiet vet att det inte byggs någon kärnkraft om kärnkraftsbolagen tvingas betala den fulla kostnaden om en olycka sker. Den Pariskonvention som regeringen nyligen hänvisat till reglerar endast skadeståndsansvar om 15 miljarder kronor medan prislappen för olyckan i Fukushima beräknas blir minst 1 000 miljarder. Om regeringen nöjer sig med Pariskonventionens regelverk tvingar man svenska folket att agera försäkringsbolag åt kärnkraftsägarna och bromsar utbyggnaden av det förnybara. Regeringen har hittills hanterat oenigheten med att retoriskt hänvisa till att det är marknaden som ska avgöra om det byggs ny kärnkraft. Men aktörer som Vattenfall har gång på gång efterfrågat besked om vilka spelregler som gäller och det är en ohållbar situation att regeringens enda svar är att de är överens och anser att spelreglerna är tydliga. Genom att inte ta ställning till hur man vill se Sveriges energimix avvecklar regeringen energipolitiken. Politik är att vilja och genom att inte sätta en riktning lamslår regeringen investeringar i förnybar energi. Med den kunskap vi har i dag kan kärnkraften vara avvecklad till 2030. Vägen dit går genom att använda energin smartare vilket minskar energianvändningen samt att återställa utbyggnadstakten av förnybart till den tidigare nivå Sverige legat på sedan 70-talet fram till nyligen. Sverige har bland de bästa förutsättningarna i världen till ett helt förnybart energisystem. Det enda stora hindret är alliansen och deras otydlighet. I världen är det vindkraft och solenergi som byggs ut snabbast. Sverige behöver mindre maktpolitiskt spel i energipolitiken och i stället en tydlig inriktning för den förnybara energi som är bättre för både plånbok och miljö. Lise Nordin (MP) , riksdagsledamot och energitalesperson


”Tiden inne för Sverige att erkänna Palestina som stat”

Summary: Centern byter fot. Vi menar att det nu är dags för Sverige att både erkänna Palestina som stat och rösta ja till Palestina i FN. Det faktum att fredsprocessen pågått så länge utan en lösning visar att dagens situation inte ger de avgörande förutsättningarna för fred. För att tydliggöra att både palestinier och israeler har samma rätt till en egen stat måste nu fler EU-stater erkänna Palestina. Den svenska regeringen måste därför enas om att rösta ja till en palestinsk stat utan förbehåll, skriver Kerstin Lundgren.

Sverige röstade i höstas nej till Palestinas ansökan om att bli den 195:e medlemmen i Unesco, FN:s organ för utbildning, vetenskap och kultur. När frågan om Palestinas ställning i FN ska avgöras i Generalförsamlingen är det ett nytt läge. Nu närmar sig tiden för regeringen att ge ett nytt svar. Ett nej nu skulle definitivt punktera Sveriges möjligheter att bidra till fred och utveckling i Mellanöstern. Ett nej nu skulle inte främja en hållbar fred. Centerpartiet menar att tiden nu är inne för Sverige att både erkänna Palestina som stat och rösta ja till Palestina i FN. Självklart innebär det då också ett ja till en uppgradering av Palestinas ställning i FN:s generalförsamling. Israelerna har alltsedan Israel utropades som en självständig stat 1948 levt i krigets skugga. Detsamma har gällt för palestinierna. Skillnaden är att Israel då accepterade FN:s generalförsamlings delningsplan från 1947 och självständigt utropade sig till stat medan palestinierna då motsatte sig delningen med följden att en palestinsk stat aldrig bildades. Kriget var ett faktum. Israel är i dag en internationellt erkänd, demokratisk stat utan internationellt erkända gränser, utan fred med alla sina grannar. Palestinierna saknar alltjämt en egen stat, men har inte minst genom stöd från EU och FN arbetat för statsbyggande. I en rapport i höstas av Robert H Serry, FN:s specielle koordinator för Mellanösterns fredsprocess, Unsco, klargjordes att förberedelserna institutionellt för att bilda en stat nu kommit så långt som det är möjligt i sin nuvarande form. Regeringsfunktionerna för en stat är tillräckliga. Palestiniernas principiella rätt till egen statsbildning har erkänts av världssamfundet. En tvåstatslösning utifrån 1967 års gränser, med landbyten och Jerusalem som huvudstad för två stater har varit utgångspunkt för fredssamtal under årtionden. Sverige erkänner stater, inte regeringar. Vi ska självklart stödja och respektera fria och rättvisa val, och varje folks rätt till självbestämmande. Lika självklart ska vi ha vår rätt att vara tydliga mot förtryckarregimer av vilket slag de vara månde. Vi värnar internationell rätt och välkomnar alla att lösa konflikter via Internationella domstolen. Straffrihet är aldrig acceptabelt och alla ska ha rätt till en rättvis rättegång. Vi vill se alla länder ansluta sig till Romstadgan och Internationella Brottmålsdomstolen. Även Israel och Palestina. Det faktum att fredsprocessen pågått under så lång tid utan en lösning visar att dagens situation inte ger avgörande förutsättningar för fred. Under årtionden förhandlar en icke-stat med en stat som sedan mer än 40 år ockuperar det område som i allt väsentligt utgör förutsättningen för en livskraftig palestinsk stat. 1988 sökte PLO (Palestinian Liberation Organization) genom en palestinsk självständighetsförklaring nå internationellt erkännande. Sedan dess har runt 125 stater avgett separata erkännanden. Det har inte heller inneburit fred. Det finns i dag ingen snar lösning i sikte oavsett erkännande eller inte. Men efter den långa tid som ockupationen pågått, och med alla de förändringar på marken som ägt rum under tiden, har berörda kunnat misstolka omvärldens agerande som ett tyst medgivande för en de facto annektering av palestinska områden. Det fortsatta byggandet av bosättningar på ockuperade områden innebär i dag att tilltron till en tvåstatslösning kraftigt undermineras. För att tydliggöra vår respekt för varje folks självbestämmanderätt, för internationell rätt och för att tydliggöra att både palestinier och israeler har samma rätt till en egen stat måste nu fler EU-stater erkänna också Palestina. Sverige kan och ska enligt Centerpartiets mening visa vägen. Sverige har generellt hävdat att tre villkor ska vara uppfyllda för ett erkännande av stater. Det måste finnas ett folk, ett krav som palestinierna uppfyller. Vad gäller ett territorium finns det utpekat utifrån 1967 års gränser, med överenskomna landbyten. När det gäller frågan om en regering som har kontroll, konstaterar rapporten till FN att palestinierna kommit så långt som är möjligt med att konsolidera kontroll inom ett område som är ockuperat. Vad gäller såväl territorium som en regering med kontroll över området kan man således inte bortse från den långvariga ockupationens konsekvenser för utvecklingen. Palestina är unikt och erkännandet måste därför prövas unikt, om än på folkrättens grunder och ytterst i en rättslig prövning. Precis som en gång Israel självständigt utropade sig till stat med efterföljande brett erkännande är det viktigt att Palestina nu kan nå ett brett erkännande som stat. Det är förutsättningen för att de facto forma en stat. Med två stater som skulle förhandla om ett fredsavtal, om landbyten, gränser, flyktingar och Jerusalem uppnås inte någon enkel fredslösning. Men då lever drömmen och hoppet om att det faktiskt är möjligt. Om den drömmenskulle släckas kommer vi att få möta en helt annan arabisk vår än den förra. Precis som vi gav stöd till de folkliga upproren i bland annat Tunisien, Egypten och Libyen, behöver nu det folkliga upproret mot Israels ockupation och för en palestinsk stat, få vårt stöd. Därför måste den svenska regeringen enas om att rösta ja till en palestinsk stat och en uppgradering i FN:s generalförsamling utan förbehåll. Det första steget är att Sverige nu erkänner Palestina. Kerstin Lundgren, utrikespolitisk talesperson (C)


”Vi behöver en ny kapitalism som är mer ansvarstagande”

Summary: ”Kapitalism 4.0”. Mot bakgrund av finans- och skuldkriserna och klimathotet framträder en kapitalism som inte tar långsiktigt ansvar och som lämnar alltför många vid sidan av – i arbetslöshet eller utan möjlighet att delta i de rikas standardhöjning. Den västliga kapitalismen är inte hotad som system, men hur ser nästa fas ut? Den måste försöka stabilisera finansmarknaderna för att undvika nya krascher och bli mer uthållig, miljövänlig, ansvarstagande och inkluderande, skriver Klas Eklund.

Drygt 20 år efter Murens fall, kommunismens död och kapitalismens seger har debatten om det ekonomiska systemet skjutit ny fart. Occupy-rörelsen har fått oväntat sällskap av Financial Times, som dragit igång en artikelserie om ”The Crisis of Capitalism”. Bakgrunden är de ekonomiska kriserna i Väst; finanskris, skuldkris, permanent hög arbetslöshet och stora klyftor – men också miljö- och klimathot. Fram träder ett system som inte tar långsiktigt ansvar och som lämnar alltför många vid sidan av – i arbetslöshet eller utan möjlighet att delta i de rikas standardhöjning. Men vad ska vi ha i stället? Något nytt och fräscht alternativt system finns inte på kartan. De avreglerade finansmarknaderna har visserligen utlöst en djup kris – men i global skala är kapitalismen som system ohotad. Planekonomin är död; bara Nordkorea klamrar sig fast vid liket. Kina och Ryssland har övergått till varianter av statskapitalism. Någon annan utmanare till den västliga kapitalismen finns inte. Frågan är därför i praktiken inte vad kapitalismen ska ersättas med utan hur nästa fas av kapitalism bör se ut. Kapitalismen är inte ett en gång för alla fixerat system utan flexibel och förnybar. Den bygger på privat äganderätt och marknadsekonomi – men dessa kan kombineras på många sätt och med olika former av offentligt inflytande. Den västliga kapitalismen har gått igenom tre stadier: Laissez-faire-kapitalismen (som havererade efter kraschen 1929), keynesianism med stabiliseringspolitik (som stelnade i stagflation under 1970-talet), och avreglerad finanskapitalism (som inledningsvis gav dynamik men ledde till kraschen 2008). Anatole Kaletsky har med dagens mjukvaruterminologi kallat dem ”Kapitalism 1.0”, ”Kapitalism, 2.0” och ”Kapitalism 3.0”. Hur ska då ”Kapitalism 4.0” se ut? Den måste försöka stabilisera finansmarknaderna för att undvika nya krascher. Den måste också bli mer uthållig, miljövänlig, ansvarstagande och inkluderande; utanförskap och segregering måste minskas. Någon enkel pendelrörelse tillbaka till regleringarna under ”Kapitalism 2.0” är inte önskvärd. Det skulle innebära att vi i onödan upprepar den tidens misstag, med stelheter och inflation. De flesta av oss vill säkert också undvika den auktoritära kinesiska varianten. Låt oss i stället försöka lära både från Kapitalism 2.0 och version 3.0 – samtidigt som vi tacklar de nya miljöutmaningarna. Sverige ligger bättre till än de flesta andra länder. Finanskrisen har slagit mildare här. Men mycket återstår. En skiss över viktiga ekonomiska reformer för en mer ansvarstagande och inkluderande kapitalism kan se ut så här: • Företagen måste ta ett utökat samhällsansvar. Ska de förtjäna vårt förtroende måste de visa att de är goda samhällsmedborgare. När marknadsekonomin segrat måste segraren ta ansvar; eller som Pippi och Bamse säger: ”Den som är mycket stark måste också vara mycket snäll”. Ett bra företag strävar inte bara efter aktieägarvärde utan gör det också möjligt för de anställda att förkovras och utvecklas; det tar ansvar för sin sociala närmiljö, skapar nya instegsjobb, driver på teknisk utveckling, energieffektivisering och långsiktigt miljöarbete. • Banker spelar en samhällsnyttig roll genom att omvandla sparande till investeringar, förse växande företag med kapital och förvalta sparmedel. Men runt millennieskiftet blev en alltför stor del av den finansiella verksamheten i de anglosaxiska länderna spekulativ. Sverige är här betydligt mer robust. Men kapitalbuffertarna måste ändå öka, och penningpolitiken ta större ansvar för den finansiella stabiliteten. Någon återgång till hårda nationella regleringar och kapitalprotektionism är dock varken önskvärd eller möjlig. Länder på olika utvecklingsnivå kan få ömsesidigt utbyte av att handla med kapital och investera över gränserna. • Hög ungdomsarbetslöshet är det enskilt farligaste hotet mot sammanhållningen, i Sverige och flera andra länder. Trösklarna till arbetsmarknaden är för höga. För att minska utanförskap och permanent arbetslöshet måste det bli enklare att komma in på arbetsmarknaden. Ingångslönerna måste vara lägre, diskriminering bekämpas, lärlingsjobb tillskapas och skolan bli bättre på att förbereda eleverna inför praktiska arbetsuppgifter. En viktig uppgift är att förena rörlighet med trygghet – ”flexicurity”, som det kallas i den internationella debatten. • Nya konkurrenter stormar fram på världsmarknaden i en skala som aldrig förut. Kina och Indien utmanar de gamla industriländerna med alltmer sofistikerade produkter och tjänster. Alltfler jobb – även sådana som kräver avancerade kunskaper och hög utbildning – kommer att kunna flyttas ut ur landet. För att nå full sysselsättning behöver vi därför gå på två ben. Vi måste vara bra på spetskompetens, kunskapsspridning och innovation – men vi måste också ge utrymme för enklare tjänstejobb som inte kan flyttas. Röntgenläkaren kan sitta i Bangalore och göra diagnoser på en patient i Lund. Men den sköterska som ska behandla liggsår och vända den gamla måste finnas på plats. • En stor del av de framtida jobben kommer att finnas i vård och omsorg. Här krävs fler anställda eftersom befolkningen åldras och blir mer vårdkrävande. Relativt sett blir dock den typen av tjänster allt dyrare eftersom det är lättare att ersätta människor med maskiner i tillverkningsindustrin än att göra det inom omsorgen. Fortsatt stigande kostnader kräver nytänkande, konkurrens och effektivitet även inom välfärdssektorn. Någon återgång till offentliga monopol är därför omöjlig. Däremot krävs att upphandling och kvalitetskontroll måste bli mycket bättre. Vi måste utveckla nya samverkansformer mellan privata företag och offentlig finansiering. • Miljövänlig teknik måste stimuleras för att minska belastningen på vår planet. Det mest effektiva medlet är att ändra priser och belöningssystem så att det lönar sig att agera grönt, både för företag och för hushåll. Det ska löna sig att utveckla ny teknik, och det ska vara billigt att konsumera grönt. Men det ska vara dyrt att smutsa ned, använda fossila bränslen och att konsumera varor och tjänster som skadar miljön. Mätmetoder och mål bör läggas om. De traditionella nationalräkenskaperna, inklusive BNP-begreppet, är omoderna och härrör från en tid då produktionen mättes i ton och hektoliter. De tar inte hänsyn till humankapital och naturkapital. Sverige bör gå i spetsen för att utveckla nya analytiska metoder såsom grön BNP – precis som vi gjorde under ”Kapitalism 2.0”, då vi var ledande i att utveckla den tidens moderna analysinstrument. Sverige ligger ovanligt bra till på flera av dessa områden – dock ej ungdomsarbetslösheten. Efter förnyelsen av politiken de senaste 20 åren har den moderniserade ”svenska modellen” kommit att ses som ett föredöme i många andra länder. Det ger en bas att gå vidare och bygga ett hållbart folkhem, ett som ska fungera efter finanskapitalismens era och i en globaliserad ekonomi – en mer ansvarstagande och inkluderande kapitalism. En svensk ”Kapitalism 4.0”. Klas Eklund, seniorekonom SEB, adj professor Lunds universitet, medlem av regeringens Framtidskommission Klas Eklund arbetade i regeringskansliet Klas Eklund arbetade i regeringskansliet under 1980-talet, som rådgivare till Olof Palme och Kjell-Olof Feldt. Han har lett flera offentliga utredningar och suttit i Riksbanksfullmäktige. Författare till läroboken "Vår ekonomi", ett standardverk om svensk samhällsekonomi som kommit i ständigt nya upplagor sedan 1987.


Rektorerna måste ta ansvar

Summary: De politiska ungdomsförbunden utestängs i dag från gymnasieskolor runt om i Stockholm av oro för att extremister kan dyka upp. Tanken är god men man utsätter demokratin för stora risker, skriver Jessica Rosencrantz, Muf, och Alexandra Völker, SSU.

Det är i dag inte ovanligt att de politiska ungdomsförbunden utestängs från gymnasieskolor runt om i Stockholm. Den stora anledningen är en oro för att Sverigedemokraterna och extremister kan dyka upp och i rättvisans namn kräva att få närvara vid sidan av de stora förbunden. Tanken är god, man vill värna demokratin. I själva verket utsätter man demokratin för stora risker. Den senaste World values survey-undersökningen (DN den 3 juni 2011) visade att hela 26 procent av svenska ungdomar mellan 18 och 29 år tyckte att det vore ”ganska eller mycket bra” om Sverige styrdes av en diktator. Denna föreställning är ett direkt hot mot demokratin. Demokratin kan aldrig tas för given, den måste vinnas för varje generation. Dagens unga möts av en enorm mängd desinformation och propaganda i ett ständigt tilltagande informationsflöde. Det är omöjligt för demokratins försvarare att agera som jämn motvikt mot alla påståenden som florerar på internet. Däremot är det fullt möjligt för demokratiska ungdomsförbund att möta ungdomar ansikte mot ansikte och prata. De politiska ungdomsförbunden har naturligtvis ett stort intresse av att vinna unga människors övertygelse för sin ideologi eller samhällssyn. Men det är också denna konkurrens, med diskussion och argumentation, som väcker nyfikenhet, skapar engagemang och fungerar som en praktisk skola i demokrati. Varje år genomför de politiska ungdomsförbunden tillsammans hundratusentals sådana kampanjer och samtal med unga människor. Detta är en viktig del i att värna den svenska demokratin och skapa demokratiskt engagemang. Inför detta demokratiska arbete har varje rektor ett val: att hjälpa eller att stjälpa. Vi har full förståelse för att rektorer och lärare oroar sig för extremister och aktiviteter som stör ordningen på skolan. Men vi vädjar om långsiktighet och ett klarsynt ansvar för demokratin. Utan partier och ungdomsförbund som möter människor i deras vardag blir demokratin försvagad och extremismen breder ut sig. Det är inte tillräckligt att bara i undervisningen förmedla kunskap om demokratiska värden – det krävs mer. Inte heller räcker det att, som vissa skolor gör, hänvisa till en enda dag under året då de politiska partierna är välkomna. Demokratin vinns inte över en natt. Läroplanen är mycket tydlig med att skolan har ett brett demokratiuppdrag. I detta ingår, står det i läroplanen, att samverka med omvärlden och därtill har Skolverket klargjort att de politiska ungdomsorganisationerna är särskilt viktiga. När en ny skoltermin nu börjar är det dags för Stockholms rektorer att tänka om. Vi vädjar till rektorerna om mod och att se skolans viktiga del i demokratin. Förbud mot politiska ungdomsförbund på Stockholms gymnasieskolor kommer att lämna extremisternas propaganda oemotsagd. Och det enda som krävs för att ondskan ska segra är de goda krafternas passivitet. Det är något vi till ett mycket högt pris har lärt av historien. Jessica Rosencrantz, distriktsordförande Muf Stockholm Alexandra Völker, distriktsordförande SSU Stockholms län