”Av yttersta vikt att abort erbjuds utländska kvinnor”

Summary: Kristdemokraten Göran Hägglund står fast vid sitt abortutspel trots massiv intern kritik: Kvinnan bäst lämpad att fatta beslut om abort.I dagarna lägger alliansregeringen fram en lagrådsremiss som ska göra det möjligt för utländska kvinnor att genomgå abort i Sverige. Vår grundläggande syn är att det är den gravida kvinnan som bäst kan fatta beslut om abort. Därför kan vi inte neka de utländska kvinnor som söker abort i Sverige denna möjlighet. Lagar som gäller för svenskar ska också gälla för utländska medborgare i Sverige. Och det är av yttersta vikt att en abortsökande utländsk kvinna får samma individuella omhändertagande som svenska kvinnor, skriver kristdemokratiske socialministern Göran Hägglund.

Det finns få politiska frågor som väcker så starka känslor och intensiv debatt som frågan om aborträtten. Detta är inte på något sätt är märkligt. Frågan rymmer en etisk komplexitet som – med stor ödmjukhet och respekt – behöver diskuteras och ventileras. Det etiska dilemmat som uppkommer i en abortsituation handlar om att kvinnans integritet och möjlighet att ta emot ett barn ställs mot fostrets rätt till liv och fortsatta utveckling. Det kan finnas intressekonflikter mellan till exempel moderns hälsa och fostrets liv eller mellan moderns sociala situation och fostrets rätt till skydd. Avvägningar av detta slag är självklart oerhört svåra att göra och svensk abortlagstiftning bygger på principen att det är kvinnan själv som ska fatta det avgörande beslutet under graviditetens första arton veckor. De flesta länder i Europa tillåter abort. Det finns dock en viss variation vad gäller tidsgränser och prövning av skälen för abort. Fyra länder, Malta, Portugal, Polen och Irland, har mycket restriktiva abortlagar. Portugal har aviserat en förändring i sin abortlagstiftning som ökar möjligheter att genomgå en legal abort. Jag har redan tidigare aviserat att regeringen avser att lägga fram ett förslag som gör det möjligt för utländska kvinnor att genomgå abort i Sverige. Under den kommande veckan planerar vi att överlämna förslaget till Lagrådet. Siktet är inställt på en proposition i juni månad. Lagrådsremissen innehåller två huvudsakliga delar. För det första handlar det om att ge även utländska kvinnor som tillfälligt befinner sig i Sverige möjlighet att genomgå abort. Detta sker genom att det nuvarande kravet på tillstånd från Socialstyrelsen för utländska kvinnor tas bort. För det andra handlar det om att förstärka arbetet med och utveckla en verkningsfull nationell handlingsplan för att förebygga oönskade graviditeter och därmed få ner de olyckligt höga aborttalen. Båda dessa delar är viktiga för att kunna minska de illegala och osäkra aborterna som utländska kvinnor kan riskera att genomgå samt för att minska det totala antalet aborter i Sverige. Erfarenheten visar att där aborter inte är tillåtna utförs de ändå, och då med metoder som hotar kvinnors liv och hälsa. Det är av stor vikt att de kvinnor som ser abort som enda utväg får den genomförd med säkra metoder i en omvårdande miljö. Enligt uppskattningar av Världshälsoorganisationen dör omkring 68 000 kvinnor årligen till följd av osäkra aborter, ofta sker de illegalt. Illegala aborter sker helt utan kontroll och regler om veckogränser, ansvar och eftervård. Vår grundläggande syn är att kvinnan är bäst lämpad att fatta det avgörande beslutet och därmed också att vi inte nekar de utländska kvinnor som söker abort i Sverige denna möjlighet. Den juridiska grundprincipen bör vara att de lagar som gäller för svenskar i Sverige även ska gälla för utländska medborgare i Sverige. Alternativet kan vara att man hänvisar kvinnan till en illegal och osäker abort i ett annat land. Öppnar vi däremot för möjligheten att låta utländska kvinnor komma hit för en säker abort under god omvårdnad och reglerade förhållanden så kommer – enligt vår bedömning – antalet illegala aborter att kunna minska. Förslaget bygger på att det är kvinnan själv, eller hemlandets sjukvårdsystem, som står för kostnaden för åtgärden. Det följer inte av förslaget någon utvidgad skyldighet för landstingen att erbjuda abort jämfört med vad som gäller idag. Anspråken på hälso- och sjukvårdens resurser beräknas därför bli små och rymmas inom den variation i antal aborter som landstingen är vana vid. Det är av yttersta vikt att utländska kvinnor erbjuds samma omhändertagande som svenska kvinnor. Kraven på individuellt anpassad information, stödsamtal och eftervård gäller oavsett om kvinnan är svensk eller utländsk. Vi är medvetna om de praktiska problem som detta kan medföra. Redan i dag finns dock bestämmelser i förvaltningslagen angående tolk om personen inte behärskar svenska. Eftersom abort redan i dag utförs på utländska kvinnor är det sannolikt att sjukvårdshuvudmännen har fungerande rutiner för omhändertagandet. Socialstyrelsen har också som uppgift att göra de ändringar och tillägg i föreskrifter och allmänna råd som den finner nödvändiga till följd av ändringen. Socialstyrelsen får också i uppdrag att följa utvecklingen och redovisa konsekvenserna av den föreslagna lagändringen. De senaste tio åren har antalet aborter ökat i Sverige. I synnerhet är det tonårsaborterna som ökat. Från mitten av 90-talet fram till nu har aborterna i åldersgruppen 15–19 år ökat med 40 procent. I jämförelse med övriga nordiska länder ligger antalet aborter per 1 000 kvinnor i fertil ålder cirka 25 procent högre än i Norge och Danmark och omkring 45 procent högre än i Finland. I synnerhet när det gäller tonårsaborterna utmärker sig Sverige. År 2005 utfördes i Norge 15,4 aborter per 1 000 kvinnor i åldern 15–19 år. I Finland och Danmark var motsvarande siffror 14,9 respektive 15,8. Sverige utmärker sig med 24,3 aborter per 1 000 kvinnor i åldern 15–19 år. Regeringen är oroad över dessa siffror och ser starka skäl till ett förstärkt förebyggande arbete. Detta är viktigt av flera skäl. Dels för att värna livet och minska antalet aborter, dels också av omsorg om den enskilda kvinnan. Det upplevs ofta som mycket påfrestande att bli oönskat gravid. I synnerhet om det sociala nätverket kring kvinnan är svagt. En kvinnas beslut att avbryta en graviditet är en följd av ett övervägande av den totala livssituationen. Att befinna sig i ett läge där abort upplevs som enda utvägen kan vara mycket svårt. Att behöva genomgå detta under tonåren kan vara ännu värre. Att antalet aborter är så stort i Sverige är bekymmersamt, särskilt då vad gäller tonårsaborterna. Ökade insatser på flera plan behövs därför för att förebygga oönskade graviditeter och därmed minska antalet aborter. Regeringen har därför för avsikt att tillsätta en arbetsgrupp med uppgift att arbeta fram en nationell handlingsplan för att minska antalet oönskade graviditeter. Arbetsgruppens arbete ska ta som utgångspunkt i uppföljning och utvärdering av det förebyggande arbete som pågår. Arbetsgruppen ska lämna konkreta förslag på hur det förebyggande arbetet kan stärkas. Ungdomsmottagningarnas och Studenthälsans insatser ska analyseras och förslag på förbättringar ska föreslås. Arbetsgruppen ska i samarbete med Socialstyrelsen lämna förslag till nationella riktlinjer för ungdomsmottagningarna och Studenthälsan. I uppdraget ingår också att se över skolornas sex- och samlevnadsundervisning. Det är av stor vikt att utarbeta indikatorer för att kvalitetssäkra sex- och samlevnadsundervisningen. Det är uppenbart att arbetet med att förebygga oönskade graviditeter varit ett eftersatt område. Det är helt tydligt att en minskning av aborttalen inte betraktats som viktigt av den föregående regeringen. Nu tar vi steg för att ändra på detta. Vi värnar kvinnans rätt att fatta det avgörande beslutet. Samtidigt bör vi, om vi kan, arbeta för att färre hamnar i en situation där abort upplevs som enda utvägen. GÖRAN HÄGGLUND


"Av yttersta vikt att abort erbjuds utländska kvinnor"

Summary: Kristdemokraten Göran Hägglund står fast vid sitt abortutspel trots massiv intern kritik: Kvinnan bäst lämpad att fatta beslut om abort. I dagarna lägger alliansregeringen fram en lagrådsremiss som ska göra det möjligt för utländska kvinnor att genomgå abort i Sverige. Vår grundläggande syn är att det är den gravida kvinnan som bäst kan fatta beslut om abort. Därför kan vi inte neka de utländska kvinnor som söker abort i Sverige denna möjlighet. Lagar som gäller för svenskar ska också gälla för utländska medborgare i Sverige. Och det är av yttersta vikt att en abortsökande utländsk kvinna får samma individuella omhändertagande som svenska kvinnor, skriver kristdemokratiske socialministern Göran Hägglund.

Det finns få politiska frågor som väcker så starka känslor och intensiv debatt som frågan om aborträtten. Detta är inte på något sätt är märkligt. Frågan rymmer en etisk komplexitet som - med stor ödmjukhet och respekt - behöver diskuteras och ventileras. Det etiska dilemmat som uppkommer i en abortsituation handlar om att kvinnans integritet och möjlighet att ta emot ett barn ställs mot fostrets rätt till liv och fortsatta utveckling. Det kan finnas intressekonflikter mellan till exempel moderns hälsa och fostrets liv eller mellan moderns sociala situation och fostrets rätt till skydd. Avvägningar av detta slag är självklart oerhört svåra att göra och svensk abortlagstiftning bygger på principen att det är kvinnan själv som ska fatta det avgörande beslutet under graviditetens första arton veckor. De flesta länder i Europa tillåter abort. Det finns dock en viss variation vad gäller tidsgränser och prövning av skälen för abort. Fyra länder, Malta, Portugal, Polen och Irland, har mycket restriktiva abortlagar. Portugal har aviserat en förändring i sin abortlagstiftning som ökar möjligheter att genomgå en legal abort. Jag har redan tidigare aviserat att regeringen avser att lägga fram ett förslag som gör det möjligt för utländska kvinnor att genomgå abort i Sverige. Under den kommande veckan planerar vi att överlämna förslaget till Lagrådet. Siktet är inställt på en proposition i juni månad. Lagrådsremissen innehåller två huvudsakliga delar. För det första handlar det om att ge även utländska kvinnor som tillfälligt befinner sig i Sverige möjlighet att genomgå abort. Detta sker genom att det nuvarande kravet på tillstånd från Socialstyrelsen för utländska kvinnor tas bort. För det andra handlar det om att förstärka arbetet med och utveckla en verkningsfull nationell handlingsplan för att förebygga oönskade graviditeter och därmed få ner de olyckligt höga aborttalen. Båda dessa delar är viktiga för att kunna minska de illegala och osäkra aborterna som utländska kvinnor kan riskera att genomgå samt för att minska det totala antalet aborter i Sverige. Erfarenheten visar att där aborter inte är tillåtna utförs de ändå, och då med metoder som hotar kvinnors liv och hälsa. Det är av stor vikt att de kvinnor som ser abort som enda utväg får den genomförd med säkra metoder i en omvårdande miljö. Enligt uppskattningar av Världshälsoorganisationen dör omkring 68.000 kvinnor årligen till följd av osäkra aborter, ofta sker de illegalt. Illegala aborter sker helt utan kontroll och regler om veckogränser, ansvar och eftervård. Vår grundläggande syn är att kvinnan är bäst lämpad att fatta det avgörande beslutet och därmed också att vi inte nekar de utländska kvinnor som söker abort i Sverige denna möjlighet. Den juridiska grundprincipen bör vara att de lagar som gäller för svenskar i Sverige även ska gälla för utländska medborgare i Sverige. Alternativet kan vara att man hänvisar kvinnan till en illegal och osäker abort i ett annat land. Öppnar vi däremot för möjligheten att låta utländska kvinnor komma hit för en säker abort under god omvårdnad och reglerade förhållanden så kommer - enligt vår bedömning - antalet illegala aborter att kunna minska. Förslaget bygger på att det är kvinnan själv, eller hemlandets sjukvårdsystem, som står för kostnaden för åtgärden. Det följer inte av förslaget någon utvidgad skyldighet för landstingen att erbjuda abort jämfört med vad som gäller idag. Anspråken på hälso- och sjukvårdens resurser beräknas därför bli små och rymmas inom den variation i antal aborter som landstingen är vana vid. Det är av yttersta vikt att utländska kvinnor erbjuds samma omhändertagande som svenska kvinnor. Kraven på individuellt anpassad information, stödsamtal och eftervård gäller oavsett om kvinnan är svensk eller utländsk. Vi är medvetna om de praktiska problem som detta kan medföra. Redan i dag finns dock bestämmelser i förvaltningslagen angående tolk om personen inte behärskar svenska. Eftersom abort redan i dag utförs på utländska kvinnor är det sannolikt att sjukvårdshuvudmännen har fungerande rutiner för omhändertagandet. Socialstyrelsen har också som uppgift att göra de ändringar och tillägg i föreskrifter och allmänna råd som den finner nödvändiga till följd av ändringen. Socialstyrelsen får också i uppdrag att följa utvecklingen och redovisa konsekvenserna av den föreslagna lagändringen. De senaste tio åren har antalet aborter ökat i Sverige. I synnerhet är det tonårsaborterna som ökat. Från mitten av 90-talet fram till nu har aborterna i åldersgruppen 15-19 år ökat med 40 procent. I jämförelse med övriga nordiska länder ligger antalet aborter per 1.000 kvinnor i fertil ålder cirka 25 procent högre än i Norge och Danmark och omkring 45 procent högre än i Finland. I synnerhet när det gäller tonårsaborterna utmärker sig Sverige. År 2005 utfördes i Norge 15,4 aborter per 1.000 kvinnor i åldern 15-19 år. I Finland och Danmark var motsvarande siffror 14,9 respektive 15,8. Sverige utmärker sig med 24,3 aborter per 1.000 kvinnor i åldern 15-19 år. Regeringen är oroad över dessa siffror och ser starka skäl till ett förstärkt förebyggande arbete. Detta är viktigt av flera skäl. Dels för att värna livet och minska antalet aborter, dels också av omsorg om den enskilda kvinnan. Det upplevs ofta som mycket påfrestande att bli oönskat gravid. I synnerhet om det sociala nätverket kring kvinnan är svagt. En kvinnas beslut att avbryta en graviditet är en följd av ett övervägande av den totala livssituationen. Att befinna sig i ett läge där abort upplevs som enda utvägen kan vara mycket svårt. Att behöva genomgå detta under tonåren kan vara ännu värre. Att antalet aborter är så stort i Sverige är bekymmersamt, särskilt då vad gäller tonårsaborterna. Ökade insatser på flera plan behövs därför för att förebygga oönskade graviditeter och därmed minska antalet aborter. Regeringen har därför för avsikt att tillsätta en arbetsgrupp med uppgift att arbeta fram en nationell handlingsplan för att minska antalet oönskade graviditeter. Arbetsgruppens arbete ska ta som utgångspunkt i uppföljning och utvärdering av det förebyggande arbete som pågår. Arbetsgruppen ska lämna konkreta förslag på hur det förebyggande arbetet kan stärkas. Ungdomsmottagningarnas och Studenthälsans insatser ska analyseras och förslag på förbättringar ska föreslås. Arbetsgruppen ska i samarbete med Socialstyrelsen lämna förslag till nationella riktlinjer för ungdomsmottagningarna och Studenthälsan. I uppdraget ingår också att se över skolornas sex- och samlevnadsundervisning. Det är av stor vikt att utarbeta indikatorer för att kvalitetssäkra sex- och samlevnadsundervisningen. Det är uppenbart att arbetet med att förebygga oönskade graviditeter varit ett eftersatt område. Det är helt tydligt att en minskning av aborttalen inte betraktats som viktigt av den föregående regeringen. Nu tar vi steg för att ändra på detta. Vi värnar kvinnans rätt att fatta det avgörande beslutet. Samtidigt bör vi, om vi kan, arbeta för att färre hamnar i en situation där abort upplevs som enda utvägen. GÖRAN HÄGGLUND


”Sveriges riksdag måste bilda motvikt till EU”

Summary: Björn von Sydow: Sverige bör kräva att en fjärdedel av de nationella parlamenten i Europa ska kunna stoppa EU-förslag. Sveriges riksdag är redo för att axla ett mer avgörande inflytande över Europeiska unionen. EU-ordföranden Angela Merkel vill driva igenom att ett nytt konstitutionellt fördrag för EU antas redan nästa år. Om det leder till förändringar i det vilande förslaget till EU bör Sveriges regering och riksdag också kräva nya förändringar. Framför allt gäller det att skapa starkare motvikter till EU-kommissionens och ministerrådets strävan efter överstatlig reglering. Därför bör Sverige kräva att en fjärdedel av de 27 ländernas nationella parlament ska kunna stoppa initiativ från kommissionen, skriver riksdagens tidigare talman Björn von Sydow.

Den 25 mars förklarade Angela Merkel, som i egenskap av Tysklands förbundskansler är ordförande i EU det här halvåret, att hon tänker föra förberedande överläggningar med alla EU länders regeringar kring frågan om det vilande konstitutionella fördraget. Hon vill ha en snabb förhandling mellan de 27 regeringarna i EU under 2007, så att ett nytt fördrag kan ratificeras under 2008 och före 2009 års val till Europaparlamentet. Merkel verkar vara inställd på att det skulle handla om ett reviderat förslag. Jag anser att om det skulle visa sig att det slutligen inte blir några förändringar i det liggande förslaget, som ju stoppats av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna, och alla EU länder ändå slutligen vill ratificera detta, så bör Sveriges riksdag också ratificera. En majoritet av riksdagen bestående av socialdemokraterna, moderaterna, folkpartiet, centerpartiet och kristdemokraterna har ju under förra mandatperioden lotsat regeringens förhandlingar kring fördraget fram till undertecknandet. Det skulle kunna hålla nu också. Men om Merkel låter det bli så att olika länder vill göra nya förändringar i det liggande förslaget, då bör Sveriges regering och riksdag också föreslå nya. Det gäller oberoende av om det handlar om reduceringar eller tillägg från andra EU länder på det liggande förslaget. Jag tror inte att man kan vinna folks förtroende för EU genom en glättad image. Dagens EU är framför allt ett beslutsmaskineri och folk måste känna sig säkra på att denna maktutövning sker under demokratisk kontroll. Jag vill att ledamöterna i Sveriges riksdag och andra nationella parlament ska driva på en skarpare prövning av EU:s regleringar i förhållande till den så kallade närhetsprincipen. Är det nödvändigt att reglera en viss fråga på EU nivå? Det är mycket viktigt att statsledningarna i EU kan ta stora samordningsinitiativ, som man till exempel nyligen gjorde kring miljö och energi. Men när de ska förverkligas kommer man in på avvägningen mellan vad som behöver styras överstatligt och vad som med fördel kan ligga på unionens länder själva. I förhandlingarna om ett nytt fördrag vill jag att Sverige ställer krav på skärpning av den prövningen, så att de nationella parlamenten får stärkt möjlighet att verka ifrågasättande och stävjande. Det finns en regel i det liggande förslaget som innebär att en tredjedel eller ibland en fjärdedel av de nationella parlamenten ska kunna ifrågasätta om ett förslag från kommissionen verkligen är nödvändigt. Men inte stoppa det slutligt, enligt liggande förslag. Det är en brist att vi inte gått tillräckligt långt. Systemet behöver nämligen skarpare motvikter. I Sveriges riksdag har det skett betydande förändringar när det gäller handläggningen av EU. De 15 fackutskotten kan ta initiativ och följa EU-ärendena ända från början. Man kan kalla in ministrar, generaldirektörer och experter under pågående beslutsprocess. Man kan initiera egna utredningar. Man kan yttra sig över EU-kommissionens förslag under alla faser. Sveriges riksdag är enligt min mening redo för att axla ett mer avgörande inflytande över EU. Det gör att hela riksdagen blir mera kompetent i allt som gäller EU, och det kan skapa en berättigad känsla av motvikt i vårt land till en oemotsagd tendens till mer av reglering från EU. Som det är idag är jag som riksdagsledamot i oppositionen maktlösare än om jag satt i Europaparlamentet. Det hänger också samman med att traditionen inom EU-parlamentet är att göra upp de stora frågorna mellan de två stora partigrupperingarna, till höger EPP-ED med kristdemokrater och konservativa och till vänster PES med oss socialdemokrater. Det blir en sorts institutionaliserad kompromiss mellan höger och vänster, som gör politik på EU nivån mindre polariserad än på nationell nivå. Det bidrar säkert också till det låga intresset för valen till Europaparlamentet, utom hos en del flankpartier som motsätter sig hela EU samarbetet. Europaparlamentet vill vara en konstitutionell motvikt till EU-kommissionen och EU:s ministerråd. Men då kommer man ofta att förbise närhetsprincipen, det vill säga frågan om sakerna verkligen behöver regleras på EU nivå. På det sättet kan Europaparlamentets kontroll av kommissionen och ministerrådet leda till en tendens av ökad överstatlighet, på bekostnad av närhetsprincipen. Jag anser att de nationella parlamenten är på väg att skapa förutsättningar för att samarbeta så att till exempel en tredjedel eller till och med en fjärdedel av dem skulle kunna stoppa initiativ från Kommissionen. Det handlar om att vi parlamentariker – och vi är 10 000, i 40 kammare från 27 länder – ska arbeta på konferenser för partier och utskott och över datanätverk för att undersöka om de olika delarna i förslagen till förordningar och direktiv eller gemensamma ståndpunkter är motiverade. Jag har själv sett att det går att arbeta på det sättet. Det är rimligt att det är oppositionen som driver på i frågorna om de nationella parlamentens delaktighet i EU. Så var det förra mandatperioden. Regeringarna har ju fullt upp på sitt plan och hamnar oftast i kompromisser med varandra – för att matcha kommissionen och Europaparlamentet – och då med mer överstatlighet som följd. Närhetsprincipen står inte i centrum här heller. Nu finns det alltså med en del framsteg för de nationella parlamenten i det liggande förslaget. Men EU:s stora problem i de 27 länderna är ju att stödet inte är överväldigande för EU i vardagsarbetet. Att tydliggöra vad EU vill utveckla kräver mer av ifrågasättanden av överstatligheten. Inte så att den alltid är fel, inte alls. Men en skarpare prövande motvikt borde byggas in i EU. Alltså – om det liggande förslaget slutligen inte ska ändras alls av de 27 medlemsländerna, utan antas av alla, så må det ratificeras av Sveriges riksdag i befintligt skick. Men om nu resultatet av Merkels ordförandeskap blir ett reviderat förslag, så bör Sveriges bidrag bli att driva fram mer av en tydligare nationell parlamentarisk prövning. En prövning av om olika delar i EU:s olika rättsakter från kommissionen, ministerrådet och Europaparlamentet verkligen är mer motiverade än regler från de 27 parlamenten för att lösa det som vi, de förenade folken, sätter på den samhälleliga dagordningen i Europa. Vi skulle på det viset få ökad förståelse för EU:s beslutsprocesser, sannolikt också färre regleringar och en bättre avgränsad överstatlighet. BJÖRN VON SYDOW


”Sverige sviker löfte om bistånd till barn”

Summary: Ny rapport från Rädda Barnen ger Sverige bakläxa: 49 miljoner kronor saknas som utlovats i utbildningsbistånd för att uppfylla FN:s millenniemål.Biståndsminister Gunilla Carlsson hävdar att utbildning är en nyckelfråga för u-ländernas utveckling. Sverige åtog sig också vid FN:s millennietoppmöte år 2000 att bidra till att alla flickor och pojkar i världen ska få genomföra sin grundskoleutbildning. Trots detta har andelen svenskt bistånd till utbildning minskat sedan 1999 med nästan en femtedel. I dag presenterar Rädda Barnen en internationell rapport som visar att Sverige måste öka utbildningsbiståndet med 49 miljoner kronor för att millenniemålen ska uppfyllas. Det skriver Rädda Barnens generalsekreterare Charlotte Petri Gornitzka och generalsekreteraren i International Save the Children Alliance Simon Cowell.

Rädda Barnen och dess 26 systerorganisationer inom International Save the Children Alliance presenterar i dag en kritisk granskning av givarländernas utbildningsbistånd. Rapporten ”Last in Line, Last in School” presenteras också på Världsbankens och Internationella valutafondens årliga vårmöte i Washington DC i helgen. Vid FN:s millennietoppmöte år 2000 enades stats- och regeringschefer från 189 länder, däribland Sverige, om en deklaration för världens framtid. Mätbara, tidsbundna och internationellt förpliktande mål slogs fast. Sverige har förbundit sig att bidra till att målen uppnås. Ett av målen är att alla barn i hela världen, såväl flickor som pojkar, ska kunna genomföra sin grundskoleutbildning. Det ska vara genomfört senast 2015. Rädda Barnens rapport visar att de förhoppningar som världens ledare har ingett hos barn i fattiga länder inte kommer att infrias om inte utbildningsbiståndet ökar. Fortfarande år 2007 saknar 77 miljoner barn tillgång till grundläggande utbildning. Miljontals fler går i skolor som håller mycket låg kvalitet. Situationen är särskilt allvarlig i länder som drabbats av konflikt. I dessa länder förnekas vart tredje barn, totalt 39 miljoner, sin rätt att gå i skolan. FN:s konvention om barnets rättigheter framhåller att utbildning är en grundläggande rättighet för barn. Sveriges utbildningsstöd rankas högt i jämförelse med andra givarländer i rapporten. Biståndsminister Gunilla Carlsson har också i en motion till riksdagen uttalat att ”för att skapa utveckling, demokrati och ökad hälsa i utvecklingsländer är utbildning en nyckelfråga”. Trots detta har andelen svenskt bistånd som går till utbildningssektorn minskat från 7,84 procent år 1999 till 6,36 procent år 2006. Den andel som beräknas att gå till utbildningsstöd för 2007 tros bli ännu lägre än tidigare år. Vår rapport visar dessutom att endast en femtedel av utbildningsstödet går till de mest marginaliserade barnen; de som lever i konfliktdrabbade länder. Av Sidas nyligen publicerade redogörelse över utbildningsbiståndet framgår också att behoven av ökat stöd till utbildning är så brådskande att Sida bör överväga om den rådande andelen av stöd till utbildningssektorn är tillräcklig. I vår rapport redovisas hur mycket varje givarland, utifrån bruttonationalinkomst, måste öka utbildningsbiståndet för att bidra med en rättvis andel till förverkligandet av millenniemålet om barns rätt till grundutbildning. Sverige missar målet. Regeringen måste öka utbildningsbiståndet med 49 miljoner kronor om vi som land ska leva upp till målsättningen att bidra med en rättvis andel. Men det är rimligen en minimiambition, helst bör Sveriges bidrag vara ännu större. Med anledning av rapportens resultat vill vi rikta skarp kritik mot EU:s bistånd. I dag avsätter EU-kommissionen bara tre procent av allt bistånd till grundutbildning och så lite som en tiondel av det stödet går till barn i konfliktdrabbade länder. Det är paradoxalt eftersom Louis Michel, EU:s biståndskommissionär, har sagt att utbildning skyddar barn mot effekterna av en konflikt och att utbildning kan bryta en negativ cykel av konflikt och fattigdom. Som en av världens största biståndsgivare skulle EU kunna bidra mycket kraftfullt till förverkligandet av grundutbildning för alla barn om detta prioriterades högre. En del av det svenska biståndet kanaliseras dessutom genom Europeiska kommissionen. Vi uppmanar därför biståndsminister Gunilla Carlsson att verka för att kommissionen ökar sitt utbildningsbistånd i allmänhet och utbildningsstödet till barn i konfliktdrabbade länder i synnerhet. Det är märkligt att löften om resurser och uttalanden om vikten av utbildning inte långt tidigare har följts av handling. Det saknas nämligen inte kunskap om vilken betydelse stöd till utbildning har för att andra utvecklingsmål ska kunna förverkligas. Utbildning är vad barn och föräldrar önskar. Rädda Barnen har mångårig erfarenhet av arbete i konfliktsituationer. Även i svåra krissituationer prioriterar barn och föräldrar utbildning högt. Utbildning ger hopp om en bättre framtid och det skapar skydd, trygghet och normalitet i en annars kaotisk tillvaro. Så här säger Deborah, 10 år, i södra Sudan: ”Om alla får utbildning så hjälper det så att färre slåss.” Utbildning räddar liv. Bland barn till mödrar utan utbildning är barnadödligheten dubbelt så stor som bland barn till mödrar med minst tre års utbildning. Ungdomar som har gått ut grundskolan smittas av hiv i hälften så stor utsträckning som ungdomar utan utbildning. Utbildning bidrar till fred och stabilitet.På samma sätt som stora grupper av ungdomar utan utbildning och utan framtidshopp bidrar till att skapa grogrund för våld och instabilitet leder tillgång till utbildning till motsatsen. Erfarenheterna från Rwanda, Sierra Leone och södra Sudan är entydiga på den punkten. Utbildning bidrar till ekonomisk tillväxt.Inget land har någonsin uppnått ekonomisk stabilitet utan att först ha uppnått målet om utbildning för alla. Forskning visar att för varje år som flickor går i skolan ökar lönerna för kvinnor (och män) med cirka tio procent. Utbildade mödrar skickar sina barn till skolan, nyckeln för att bryta generationer av utanförskap. Flera internationella studier har visat på en tydlig koppling mellan tillgång till grundläggande utbildning och nationell tillväxt. Internationella valutafonden har också visat att varje krona satsad på utbildning ger utväxling i form av förbättrad samhällsstyrning. Sverige har en unik möjlighet och ett särskilt ansvar att ta täten, inte minst med tanke på det goda omdöme vårt utbildningsbistånd fortfarande får i olika sammanhang. Vi vill därför också uppmana biståndsminister Gunilla Carlsson att ta initiativ till ett gemensamt ställningstagande för höjt utbildningsbistånd i samband med den internationella givarkonferensen. • Sverige och andra givare måste öka stödet till utbildning så att millenniemålen uppfylls. Det innebär att cirka 64 miljarder kronor måste tillföras utbildningssektorn årligen i ett globalt perspektiv. Sverige måste föregå med gott exempel och omedelbart fördela mer resurser till utbildningsbistånd. En lägsta nivå är att Sverige bidrar rättvist till millenniemålen, vilket innebär att det svenska utbildningsbiståndet måste öka med minst 49 miljoner kronor. Sverige måste även öka den andel av utbildningsstödet som går till barn i konfliktdrabbade länder. I dag går enbart en femtedel till dessa mest marginaliserade barn. En mer rimlig fördelning är att hälften av alla nya resurser tilldelas barn i konfliktdrabbade länder där hälften av alla barn som inte går i skolan lever. Sverige måste inom Europeiska unionen verka för att öka andelen av biståndet till utbildning i allmänhet och till barn i konfliktdrabbade länder i synnerhet. CHARLOTTE PETRI GORNITZKA Simon Cowell


"Sverige sviker löfte om bistånd till barn"

Summary: Ny rapport från Rädda Barnen ger Sverige bakläxa: 49 miljoner kronor saknas som utlovats i utbildningsbistånd för att uppfylla FN:s millenniemål. Biståndsminister Gunilla Carlsson hävdar att utbildning är en nyckelfråga för u-ländernas utveckling. Sverige åtog sig också vid FN:s millennietoppmöte år 2000 att bidra till att alla flickor och pojkar i världen ska få genomföra sin grundskoleutbildning. Trots detta har andelen svenskt bistånd till utbildning minskat sedan 1999 med nästan en femtedel. I dag presenterar Rädda Barnen en internationell rapport som visar att Sverige måste öka utbildningsbiståndet med 49 miljoner kronor för att millenniemålen ska uppfyllas. Det skriver Rädda Barnens generalsekreterare Charlotte Petri Gornitzka och generalsekreteraren i International Save the Children Alliance Simon Cowell.

Rädda Barnen och dess 26 systerorganisationer inom International Save the Children Alliance presenterar i dag en kritisk granskning av givarländernas utbildningsbistånd. Rapporten "Last in Line, Last in School" presenteras också på Världsbankens och Internationella valutafondens årliga vårmöte i Washington DC i helgen. Vid FN:s millennietoppmöte år 2000 enades stats- och regeringschefer från 189 länder, däribland Sverige, om en deklaration för världens framtid. Mätbara, tidsbundna och internationellt förpliktande mål slogs fast. Sverige har förbundit sig att bidra till att målen uppnås. Ett av målen är att alla barn i hela världen, såväl flickor som pojkar, ska kunna genomföra sin grundskoleutbildning. Det ska vara genomfört senast 2015. Rädda Barnens rapport visar att de förhoppningar som världens ledare har ingett hos barn i fattiga länder inte kommer att infrias om inte utbildningsbiståndet ökar. Fortfarande år 2007 saknar 77 miljoner barn tillgång till grundläggande utbildning. Miljontals fler går i skolor som håller mycket låg kvalitet. Situationen är särskilt allvarlig i länder som drabbats av konflikt. I dessa länder förnekas vart tredje barn, totalt 39 miljoner, sin rätt att gå i skolan. FN:s konvention om barnets rättigheter framhåller att utbildning är en grundläggande rättighet för barn. Sveriges utbildningsstöd rankas högt i jämförelse med andra givarländer i rapporten. Biståndsminister Gunilla Carlsson har också i en motion till riksdagen uttalat att "för att skapa utveckling, demokrati och ökad hälsa i utvecklingsländer är utbildning en nyckelfråga". Trots detta har andelen svenskt bistånd som går till utbildningssektorn minskat från 7,84 procent år 1999 till 6,36 procent år 2006. Den andel som beräknas att gå till utbildningsstöd för 2007 tros bli ännu lägre än tidigare år. Vår rapport visar dessutom att endast en femtedel av utbildningsstödet går till de mest marginaliserade barnen; de som lever i konfliktdrabbade länder. Av Sidas nyligen publicerade redogörelse över utbildningsbiståndet framgår också att behoven av ökat stöd till utbildning är så brådskande att Sida bör överväga om den rådande andelen av stöd till utbildningssektorn är tillräcklig. I vår rapport redovisas hur mycket varje givarland, utifrån bruttonationalinkomst, måste öka utbildningsbiståndet för att bidra med en rättvis andel till förverkligandet av millenniemålet om barns rätt till grundutbildning. Sverige missar målet. Regeringen måste öka utbildningsbiståndet med 49 miljoner kronor om vi som land ska leva upp till målsättningen att bidra med en rättvis andel. Men det är rimligen en minimiambition, helst bör Sveriges bidrag vara ännu större. Med anledning av rapportens resultat vill vi rikta skarp kritik mot EU:s bistånd. I dag avsätter EU-kommissionen bara tre procent av allt bistånd till grundutbildning och så lite som en tiondel av det stödet går till barn i konfliktdrabbade länder. Det är paradoxalt eftersom Louis Michel, EU:s biståndskommissionär, har sagt att utbildning skyddar barn mot effekterna av en konflikt och att utbildning kan bryta en negativ cykel av konflikt och fattigdom. Som en av världens största biståndsgivare skulle EU kunna bidra mycket kraftfullt till förverkligandet av grundutbildning för alla barn om detta prioriterades högre. En del av det svenska biståndet kanaliseras dessutom genom Europeiska kommissionen. Vi uppmanar därför biståndsminister Gunilla Carlsson att verka för att kommissionen ökar sitt utbildningsbistånd i allmänhet och utbildningsstödet till barn i konfliktdrabbade länder i synnerhet. Det är märkligt att löften om resurser och uttalanden om vikten av utbildning inte långt tidigare har följts av handling. Det saknas nämligen inte kunskap om vilken betydelse stöd till utbildning har för att andra utvecklingsmål ska kunna förverkligas. Utbildning är vad barn och föräldrar önskar. Rädda Barnen har mångårig erfarenhet av arbete i konfliktsituationer. Även i svåra krissituationer prioriterar barn och föräldrar utbildning högt. Utbildning ger hopp om en bättre framtid och det skapar skydd, trygghet och normalitet i en annars kaotisk tillvaro. Så här säger Deborah, 10 år, i södra Sudan: "Om alla får utbildning så hjälper det så att färre slåss." Utbildning räddar liv. Bland barn till mödrar utan utbildning är barnadödligheten dubbelt så stor som bland barn till mödrar med minst tre års utbildning. Ungdomar som har gått ut grundskolan smittas av hiv i hälften så stor utsträckning som ungdomar utan utbildning. Utbildning bidrar till fred och stabilitet. På samma sätt som stora grupper av ungdomar utan utbildning och utan framtidshopp bidrar till att skapa grogrund för våld och instabilitet leder tillgång till utbildning till motsatsen. Erfarenheterna från Rwanda, Sierra Leone och södra Sudan är entydiga på den punkten. Utbildning bidrar till ekonomisk tillväxt. Inget land har någonsin uppnått ekonomisk stabilitet utan att först ha uppnått målet om utbildning för alla. Forskning visar att för varje år som flickor går i skolan ökar lönerna för kvinnor (och män) med cirka tio procent. Utbildade mödrar skickar sina barn till skolan, nyckeln för att bryta generationer av utanförskap. Flera internationella studier har visat på en tydlig koppling mellan tillgång till grundläggande utbildning och nationell tillväxt. Internationella valutafonden har också visat att varje krona satsad på utbildning ger utväxling i form av förbättrad samhällsstyrning. Sverige har en unik möjlighet och ett särskilt ansvar att ta täten, inte minst med tanke på det goda omdöme vårt utbildningsbistånd fortfarande får i olika sammanhang. Vi vill därför också uppmana biståndsminister Gunilla Carlsson att ta initiativ till ett gemensamt ställningstagande för höjt utbildningsbistånd i samband med den internationella givarkonferensen. Sverige och andra givare måste öka stödet till utbildning så att millenniemålen uppfylls. Det innebär att cirka 64 miljarder kronor måste tillföras utbildningssektorn årligen i ett globalt perspektiv. Sverige måste föregå med gott exempel och omedelbart fördela mer resurser till utbildningsbistånd. En lägsta nivå är att Sverige bidrar rättvist till millenniemålen, vilket innebär att det svenska utbildningsbiståndet måste öka med minst 49 miljoner kronor. Sverige måste även öka den andel av utbildningsstödet som går till barn i konfliktdrabbade länder. I dag går enbart en femtedel till dessa mest marginaliserade barn. En mer rimlig fördelning är att hälften av alla nya resurser tilldelas barn i konfliktdrabbade länder där hälften av alla barn som inte går i skolan lever. Sverige måste inom Europeiska unionen verka för att öka andelen av biståndet till utbildning i allmänhet och till barn i konfliktdrabbade länder i synnerhet. Charlotte Petri Gornitzka Simon Cowell


"Ensidigt högkostnadsskydd ger försämrad tandhälsa"

Summary: Samtliga landets folktandvårdschefer: Tandvårdsutredningens förslag gynnar dem som saknar ambition att medverka till en långsiktigt bättre tandvård. Regeringens nuvarande utkast till tandvårdsreform riskerar att leda till försämrad tandhälsa och dyrare tandvård. Tandvårdsutredningens ensidiga satsning på massivt högkostnadsskydd måste stoppas. Satsa i stället på förebyggande frisktandvård till fast pris. Enbart generösa högkostnadsskydd leder nämligen alltid till ökad tandvårdskonsumtion, vilket huvudsakligen gynnar vårdgivare utan ambitioner att medverka till bättre tandhälsa. Omfattande försök runtom i landet med frisktandvård till en fast månadsavgift visar däremot att totalkostnaderna för tandvård bromsas och resultatet blir bestående bättre, skriver samtliga 23 folktandvårdschefer i Sverige.

Tandvårdsutredningen har presenterat sina förslag om att införa en tandvårdscheck och utveckla ett skydd mot höga tandvårdskostnader. Vi som leder Folktandvården i samtliga landets landsting ser stora risker med att Tandvårdsutredningens förslag, i all välmening, kan leda till försämrad tandhälsa och dyrare tandvård. Nu ska regeringen ta ställning i mandatperiodens viktigaste tandvårdsreform. Regeringen har en chans att göra förbättringar som föregående regering misslyckades med, men då måste Tandvårdsutredningens förslag kompletteras. Enligt Tandvårdsutredningen ska staten stå för 50 procent av kostnaderna mellan 3.000 och 15.000 kronor och 85 procent av kostnaderna över 15.000 kronor. Samtidigt införs ett system med tandvårdscheckar som håller nere kostnaden för vanliga tandvårdsbesök, men som inte täcker lagningar och andra vanliga tandvårdskostnader under 3.000 kronor. Den sammantagna effekten av förslagen beräknas bli att statens tandvårdskostnader fördubblas från tre till sex miljarder per år. Men tyvärr riskerar såväl patienternas som samhällets kostnader för tandvård att öka ytterligare i framtiden, eftersom statens ersättning kommer att premiera reparation när skadan redan är skedd. Detta i stället för att satsa mer på hälsofrämjande och förebyggande insatser. Tandvårdsutredningens förslag innehåller nämligen inget riktat stöd till den mest framgångsrika modellen när det gäller förebyggande tandvård: frisktandvård med fast pris. Flera undersökningar pekar på att tandhälsan riskerar att försämras i yngre åldrar och bland människor med små ekonomiska resurser. Enligt Folkhälsoinstitutet är det fem gånger vanligare med dålig tandhälsa hos människor med stora ekonomiska svårigheter. Bland ensamstående mödrar och personer i åldrarna 20-25 år avstår varannan person från regelbundna tandvårdsbesök. En viktig förklaring till att en del avstår från att besöka tandvården är att man som patient inte i förväg vet vilka kostnader ett tandvårdsbesök innebär och därför avstår i tron att det blir för dyrt. Dessutom saknar många insikt om vilka besparingar en god förebyggande egenvård innebär. Det finns alltså ett stort behov av ett system som både skapar större förutsägbarhet när det gäller de egna tandvårdskostnaderna, och som visar på sambandet mellan förebyggande tandvård och låga framtida tandvårdskostnader. I så gott som samtliga landsting har Folktandvården därför infört möjligheten till frisktandvård: en fast månadsavgift som täcker kostnaderna för undersökning, förebyggande tandvård, lagning, tanduttagning och rotbehandling, ibland även kostnaden för insättning av kronor och broar i munnen. Avgiften fastställs utifrån en bedömning av patientens framtida vårdbehov och en placering i olika riskgrupper. Placeringen av en patient i en viss riskgrupp omprövas regelbundet, vilket innebär att patienten får kvitto på vad olika förebyggande åtgärder - eller frånvaron av förebyggande åtgärder - förväntas leda till i framtiden. Modellen leder till regelbundenhet i kontakten mellan den enskilde och tandvården och skapar incitament för såväl patienten som vårdgivaren att arbeta förebyggande. Frisktandvårdsmodellen ger också patienten bättre kontroll över sina tandvårdskostnader. Hittills har över 140.000 abonnemang tecknats i riket, vilket måste betecknas som en succé. Tandvårdsutredningens förslag satsar stort på vanliga tandvårdsbesök och de dyraste åtgärderna, men missar den viktiga förebyggande tandvården och den för många svåröverstigliga kostnaden på några tusenlappar för en vanlig lagning. Regeringen borde i stället damma av det tidigare förslaget från Tandvårdsutredningen om att reducera patientens utgifter för tandvård till fast pris, det vill säga frisktandvård, med 400 kronor per år. Det förslaget togs fram i ett tidigare delbetänkande från Tandvårdsutredningen, som då också slog fast att ett "system med fast pris på sikt borde bli det dominerande inslaget på tandvårdsmarknaden", just för att det stimulerar den förebyggande vården och en bättre tandhälsa. Den nu föreslagna ensidiga satsningen på ett massivt högkostnadsskydd kommer i stället att applåderas främst av vårdgivare utan ambitioner att medverka till en bättre tandhälsa. Ett frikostigt högkostnadsskydd utan motsvarande satsning på bastandvård och förebyggande åtgärder har nämligen alltid lett till ökad tandvårdskonsumtion - med den långsiktiga effekten att staten efter ett tag tvingats sänka stödet. Många landstingspolitiker, oavsett partitillhörighet, stöttar oss i arbetet med att utveckla frisktandvården. Vi ser att vi får fler vuxna att stanna kvar som patienter med regelbunden tandvårdskontakt, samtidigt som förebyggande vård premieras och egenvård stimuleras, så att kostnaderna för patienterna och samhället minskar. Därför fortsätter vi nu att driva på utvecklingen mot en gemensam nationell modell med tandvård till fast pris och förebyggande vård, som skall kunna erbjudas samtliga vuxna från 20 år och uppåt. En utveckling av frisktandvårdssystemet ger en ökad kostnadskontroll för staten genom mer förutsägbara utgifter via tandvårdsstödet. På lång sikt kommer det att innebära att statens kostnader för tandvård minskar. Att ensidigt storsatsa på ett högkostnadsskydd och dra ned på stödet till tandvård till fast pris stimulerar i första hand till omfattande lagningar när skadan redan är skedd. Att i stället satsa i ett nytänkande på en kombination av fastpristandvård och högkostnadsskydd gynnar långsiktigt både patienterna och samhällsekonomin. Regeringen vill säkert det senare och bör därför komplettera Tandvårdsutredningens förslag. ANDERS NYLANDER Tandvårdschef Landstinget i Kalmar län HARALD ABELIN VD Folktandvården AB, Stockholms läns landsting EVA LJUNG Tandvårdschef Folktandvården AB, Stockholms läns landsting PIA GABRE Tf tandvårdsdirektör Landstinget Uppsala län SVERRE BERGLUND Tandvårdschef Landstinget Sörmland RAIMO PÄLVÄRINNE Tandvårdsdirektör Folktandvården i Östergötland AGNETA BARTOLL Tandvårdsdirektör Landstinget Jönköpings län ANNIKA KAHLMETER Tandvårdsdirektör Landstinget Kronoberg HÅKAN BERGEVI Tandvårdschef Landstinget Blekinge GUNILLA SWANHOLM Tandvårdschef Landstinget Halland HANS ÖSTHOLM Tandvårdschef Folktandvården Värmland BENGT SJÖDIN Tandvårdsdirektör Örebro läns landsting JAN-ERIK ANDERSSON Tandvårdsdirektör Landstinget Västmanland CONNY KONRADSSON Tandvårdschef Landstinget Dalarna LARS GRANGERT VD Folktandvården Gävle AB BO-GÖRAN DANIELSSON Tandvårdsdirektör Landstinget Västernorrland KRISTIN GAHNSTRÖM JONSSON Verksamhetsområdeschef Folktandvården Jämtlands läns landsting LAGE WIGREN Tandvårdschef Västerbotten läns landsting KLAS TUNBRÅTandvårdschef Norrbottens läns landsting HELENA OZOLINS-CARLSON Tandvårdschef Region Skåne GUNNAR ERIKSSON Tandvårdsdirektör Västra Götalandsregionen BENT PETERSEN Tandvårdschef/utvecklingschef Västra Götalandsregionen MONICA PALMÖFolktandvårdschef Gotlands kommun


”Ingen militär verksamhet är riskfri i Afghanistan”

Summary: Den svenska styrkan i Afghanistan ska under Isaf:s ledning säkerställa möjligheter för afghanska myndigheter att utveckla landet. Det är en kristallklar skillnad från den amerikanska närvaron som syftar till att jaga terrorister. Problemet är att det finns grupper i landet som har intresse av att dessa uppdrag blandas samman. Riskerna för den svenska truppen kan därmed öka menar försvarsminister Mikael Odenberg.

Hur ser du på riskerna att skicka svensk trupp just nu? – Ingen militär verksamhet är riskfri. Det gäller också uppdraget i Afghanistan. Till det positiva hör att norra Afghanistan där vi är verksamma är relativt lugnt. De främsta oroligheterna finns i södra och östra delarna av landet. Är det då rimligt att andra länder tar större risker än Sverige? – Isaf:s uppdrag är att hjälpa den afghanska regeringen att upprätthålla lugnet i hela landet. Vi råkar vara i de norra delarna, där det just nu är förhållandevis lugnt. Det är bara ett konstaterande. Vilka är de största hoten? – Där vi håller till är de framför allt relaterade till tidigare krigsherrar och till kriminell verksamhet, delvis då kopplad till opiumodlingarna. Hur ser du på de senaste bekräftade uppgifterna om skottpengar även på säkerhetsstyrkorna? – Man ska inte dra för stora växlar på det. Det finns grupper i Afghanistan som inte tycker om sin regering eller den utländska närvarons återuppbyggnadsstöd, men det reella hotet mot våra soldater är hemmagjorda bomber. Det var också sådana som föranledde att de två svenska soldaterna omkom. Vad säger du om inslaget i TV4:s ”Kalla Fakta” nyligen, där man kopplade samman soldaternas död med en svensk operation i Boka den 12 september 2006? Det har talats om hämnd. – Det finns ingen grund eller koppling mellan händelserna. Operationen i Boka var en säkerhetsoperation där vi hjälpte afghanska enheter som förberedde ett polisiärt ingripande mot en person som de hade identifierat som lokal banditledare. Det var ingen privat rättsskipning, utan handlade om att besvara eldgivning när man skulle rekognosera och markera närvaro i området. Nu leds ju även Isaf av den amerikanske generalen Dan K McNeill. Hur påverkar det riskerna för att svenska säkerhetsstyrkor sammanblandas med den amerikanska militära närvaron under amerikanernas så kallade Operation enduring freedom (OEF)? – Både Isaf:s och OEF:s mandat har folkrättsligt stöd, men handlar om olika saker: Isaf ska säkerställa möjligheter för afghanska myndigheter att utveckla landet, medan OEF syftar till att jaga terrorister. Det är skillnader i uppdragen, men den lokala synen på, eller tilltron till respektive operation, är naturligtvis beroende av varandra och därför är det viktigt att man uppträder professionellt så att inga civila eller oskyldiga drabbas. Omvänt finns grupper i landet som har ett intresse av att operationerna ska sammanblandas. Riskerna har ingen bäring på McNeill eller andra amerikanska generaler som generellt är mycket välutbildade och kompetenta. Problemet är snarare någon finnig 19-åring från Arkansas som aldrig varit utanför sin delstat förut och som skitskraj står med skarpladdat vapen i handen. Finns motsvarande finniga 19-åringar bland de svenska styrkorna? – Nej. Den svenska truppen håller mycket hög standard. Jag påstår inget om USA:s standard, men vad jag ville säga är att problemet inte ligger hos de amerikanska generalerna. Kan det komma på tal att skicka svenska trupper söderöver? – Vi har inte övervägt det och det har heller aldrig varit aktuellt. Vår trupp är särskilt riggad för att vara i norr, där vi har ett viktigt uppdrag och det är viktigt att bevara det relativa lugnet där. Vad tog du med dig från förra månadens besök i Afghanistan? – Jag fick med mig en egen bild med doftintryck och synintryck. Afghanistan är ett oerhört fattigt land och man har en otroligt lång resa framför sig, efter trettio år av oupphörligt krigande. Jag fick också ett intryck av ett väl fungerande förband med bra anda, men vi måste fortlöpande utveckla arbetet vartefter hotbilden förändras över tid och det finns en del att göra på sjukvårdssidan som vi tittar på nu? Vad då? – Det har att göra med resurser. I dag förlitar vi oss på det tyska regionala kommandot som lämnar en del övrigt att önska. Det är relaterat till att vårt uppdrag täcker ett stort område med fyra provinser och de urusla vägarna tillåter bara en genomsnittshastighet på 15 till 20 kilometer i timmen. Det är ett problem om något, ett överfall eller en bilolycka, skulle hända i fel ände av området. Varför har regeringen bett riksdagen om att öka beredskapen med ytterligare drygt 200 soldater till 600? – Vi ökade ju närvaron från 250 till 330 före jul. På den nivån tänker vi ligga, men det ligger nära den beredskapsnivå vi har i dag. Vi vill kunna ha marginal i det fall vi exempelvis akut skulle behöva evakuera landet och vi inte har tid att vänta på processen att utrikesministern eller försvarsministern då ska gå till konstitutionsutskottet. OSSI CARP ossi.carp@dn.se 08-738 15 71


"Ge barnen framtidshopp"

Summary: Vad kan föräldrar göra när barn är oroliga för klimathotet? Säg att det inte är för sent att påverka - ge barnen framtidshopp, svarar psykologen Birgitta Gälldin Åberg på Rädda Barnen.

Bilder på nyfödda sälungar som riskerar att dö därför att isen där de är trygga smälter. Skräckscenarier som innebär att stora delar av världen drabbas av torka, medan andra områden får uppleva fruktansvärda översvämningar. Det globala klimathotet har fått allt större utrymme i radio, teve och tidningar. Så sent som på fredagen varnar FN för att en rad länder riskerar att drabbas av översvämningar eller dricksvattenbrist under de kommande åren. Hur påverkas barnen av den omfattande rapporteringen? Vad ska man som förälder göra när sonen eller dottern oroar sig för att hela jorden tycks vara hotad? Frågorna är många när nyhetsflödet blir allt intensivare och när världen kommer närmare oss. Birgitta Gälldin Åberg arbetar som psykolog på Rädda Barnen och är knuten till Centrum för barn och ungdomar i kris. Hon anser att riktigt små barn, upp till skolåldern, inte bör se på nyheter och andra teveprogram som kan framkalla oro. De är helt enkelt inte mogna att hantera stora frågor, som klimathotet. - När det gäller lite äldre barn är det viktigt att lyssna till vad de egentligen frågar efter, och att ta deras oro på allvar. Som vuxen är det lätt att den egna oron och ångesten spiller över på barnen. Enligt Birgitta Gälldin Åberg bör föräldrar skaffar sig kunskap om vilka fakta det finns kring klimathotet. FN:s klimatrapport som alltså presenteras på fredagen innehåller sådan information. - Barn genomskådar lätt när vuxna inte vet vad de pratar om. Därför är kunskap så viktig. Men det får inte bli några föreläsningar på en nivå som barnen inte klarar av. Föräldrar bör skapa en möjlighet för barn och unga att prata om sina upplevelser. Oavsett om det handlar om sorg, glädje, rädsla eller oro. Köksbordet kan vara en utmärkt plats att föra ett resonemang vid. - Vad bör den egna familjen konkret göra för att påverka utvecklingen? Pappa eller mamma kanske kan ta t-banan eller bussen till jobbet. Och nog borde barnen orka ta cykeln till träningen i stället för att bli skjutsade i bil? Sopsortering är en annan konkret åtgärd som barnen kan involveras i. Enligt Birgitta Gälldin Åberg är en stor majoritet av alla svenska barn och ungdomar hoppfulla om framtiden. De har mycket kraft och energi i sig. - Föräldrarna är starka förebilder och hur de resonerar och agerar är betydelsefullt i barnens liv. Barn som är oroliga för klimathotet och märker att mamma eller pappa nonchalerar en fråga som de tycker är viktig, kan lätt bli desillusionerade och uppgivna. Tidigare i veckan visade tevenyheterna ett inslag om hur barn satte lappar på bilar i Stockholms innerstad där bilisterna uppmanades att ta av dubbdäcken. - Att göra något konkret är ett sätt för barn att hantera sin oro. Vi vuxna har ett stort ansvar för att barnen ska bevara sin hoppfullhet. Det är minst lika viktigt som att lyssna till deras frågor. Birgitta Gälldin Åberg anser också att unga människors rädsla över till exempel klimathotet inte behöver vara av ondo. Oron kan leda till en känsla av att det är viktigt att göra något. - Förändringen av klimatet är ett pågående skede där den negativa utvecklingen kan bromsas. Vare sig tsunamin eller terrorattackerna i USA gick ju att förhindra sedan de väl inträffat. Birgitta Gälldin Åberg återkommer till att riktigt små barn, upp till förskoleåldern inte bör titta på tevenyheterna eller lyssna på radio. - Föräldrarna kan i stället läsa högt tillsammans ur en tidning. Då kan man stanna upp när barnen har frågor och hoppa över detaljer som barnen inte förstår.


”En miljard och ökade krav i ny politik för invandrare”

Summary: Regeringens nya integrationspolitik: Det är en nyckelfråga för den framtida svenska välfärden att fler utlandsfödda snabbt kommer i arbete. Regeringen kommer i vårpropositionen att anslå drygt 600 miljoner kronor till stimulansbidrag för kommuner som satsar på jobb och utbildning för nyanlända invandrare. Därtill anslås drygt 400 miljoner på nya subventionerade jobb som vi kallar instegsjobb. Plus 46 miljoner till högskolor som specialutbildar invandrade akademiker. I samtliga fall kräver vi att alla nyanlända tar sitt ansvar att aktivt delta i SFI, Svenska för invandrare, annars reduceras eller stoppas bidragen. Huvudmålet är att bryta den passivitet som för många präglar den första tiden i Sverige. Det skriver utbildningsminister Lars Leijonborg, migrationsminister Tobias Billström och integrationsminister Nyamko Sabuni.

Just nu genomförs en stor omläggning av svensk integrationspolitik. Några viktiga delar finns redan på plats. Dit hör en ny asylprocess och att länsstyrelserna fått en viktig roll i mottagandet av invandrare. Förslag från flera departement presenteras nu i vårpropositionen. Dit hör ett nytt statsbidrag till kommuner som är redo att arbeta enligt de nya riktlinjerna. Det görs också nya insatser på utbildningsområdet, bland annat för att höja kompetensen hos SFI-lärare och för att ge invandrarakademiker större möjligheter att anpassa sin utbildning till den svenska arbetsmarknaden. En utredare kommer att se över en del ytterligare frågor för beslut 2008. Bakgrunden är den bristande integrationen av utlandsfödda i det svenska samhället. Ilmar Reepalu, ledande socialdemokratisk kommunpolitiker, har karaktäriserat den integrationspolitik som hans eget parti fört som det största politiska misslyckandet i modern tid. Vi delar den analysen. Det är en nyckelfråga för den framtida svenska välfärden att fler utlandsfödda får jobb. Som påpekats i många rapporter de senaste åren tar sig integrationsmisslyckandet många uttryck: • Människor fastnar alltför länge i passivitet i början av sin vistelse i Sverige. Inte ens personer som beviljats permanent uppehållstillstånd får en snabb start på introduktionen. • Kunskaper och förmåga i svenska språket är inte så bra som den skulle kunna vara hos många invandrare. SFI, svenska för invandrare, når för få, är inte individanpassad och håller inte tillräckligt hög kvalitet. • Arbetslösheten är hög, även bland invandrare som varit flera år i Sverige. Trots att det råder arbetskraftsbrist på många håll utnyttjas inte den invandrade arbetskraften. Denna misshushållning har pågått alldeles för länge. • Andelen invandrare som driver företag är för låg. För närvarande ökar antalet asylsökande från Irak. Huvudorsaken är den oroliga situationen i landet. Det är en stor utmaning att se till att integrationen den här gången fungerar bättre än förra gången vårt land ställdes inför en liknande situation, i början av 1990-talet under krigen på Balkan. Ett huvudmål för den nya politiken är att bryta den passivitet som för många nyanlända präglar de första månaderna och åren i Sverige. Sysslolösheten lägger grund för utanförskap och bidragsberoende. Vi genomför därför stora satsningar riktade till just de nyanlända i form av jobb, svenskstudier och kompletterande utbildningar. För att uppnå målen för den nya integrationspolitiken satsas i vårpropositionen över en miljard kronor per år. Drygt 600 miljoner kronor av dessa läggs på ett extra stimulansbidrag till de kommuner som vill och lyckas arbeta enligt de nya målen och drygt 400 miljoner kronor satsas på en ny typ av subventionerade jobb, som vi kallar instegsjobb och som alltid ska kombineras med studier i svenska. Högskolorna får 46 miljoner kronor för att erbjuda kurser till invandrade akademiker för att deras kunskaper ska anpassas till vad som krävs på den svenska arbetsmarknaden. Det bör poängteras att staten aldrig har hela ansvaret för en framgångsrik integration. Individen har också ett ansvar, bland annat för att söka de jobb som finns och för att delta i SFI. Så är det inte alltid i dag. Den nya politiken ska vara tydlig i fråga om det personliga ansvaret och uppmuntra egna initiativ som främjar integration. Utöver det vanliga anslaget för flyktingmottagande, som alla kommuner får automatiskt, introducerar regeringen nu ett extra stimulansbidrag för de kommuner som träffar avtal enligt de nya riktlinjerna. Syftet är först och främst att få fram fler avtal, särskilt med kommuner i regioner med god arbetsmarknad. Det kan minska trycket på orter som i dag tar emot många, exempelvis Malmö och Södertälje. Möjligheten att få högre ersättning stimulerar förhoppningsvis fler kommuner att ingå avtal. Det har under några år varit så att det främst är kommuner som har lediga bostäder som erbjuder sig att ta emot invandrare. Mottagandet kan bli ett sätt att finansiera lägenheter som annars skulle stå tomma i kommunala hyresfastigheter. Ofta är tomma bostäder ett tecken på svag arbetsmarknad – de nyanlända har fått bra bostäder men inte jobb. Eftersom jobb är helt centralt i den nya politiken vill vi i stället uppmuntra bosättning i de kommuner där jobben finns. Ett annat syfte med det extra anslaget är att öka möjligheterna och incitamenten för kommunerna att förverkliga den nya inriktningen av politiken. De avgörande kriterierna blir att många invandrare kommer snabbt i jobb, att andelen som läser SFI är hög och att studieresultaten i SFI är goda. Utformningen av introduktionen för invandrare bör ha följande inriktning: • Introduktionssamtal redan första veckan. Så fort som möjligt efter kommunplaceringen ska ett introduktionssamtal hållas med de nyanlända. Det gäller alla vuxna, alltså även anhöriginvandrare. Resultatet av samtalet blir en överenskommelse om hur introduktionen i det svenska samhället ska gå till för just den personen. Samtalet behandlar frågor som exempelvis jobb, svenskundervisning, behov av samhällsinformation och möjligheterna till kompletterande utbildning. • Insatser för att snabbt komma i jobb. Egen försörjning så snart som möjligt är målet för den nya politiken. Även om systemet med nystartjobb fått en god början sedan det introducerades vid årsskiftet, kan det ibland finnas behov av en ännu högre subventionsgrad. Regeringen inför därför det vi kallar för instegsjobb. Ett instegsjobb är en praktikplats eller en vanlig anställning med ett klart inslag av handledning. Om subventionen till instegsjobben kombineras med den som utgår till nystartsjobben blir arbetsgivarens egen insats bara cirka 20 procent. Detta gör att arbetsgivare kan finna det mer attraktivt att anställa en person som inte har erfarenhet från den svenska arbetsmarknaden. Jobbet kombineras alltid med svenskstudier. • Alla nyanlända ska gå i SFI. Kommunerna måste göra större insatser än hittills för att SFI ska nå alla. En person som inte börjar på SFI eller har hög ogiltig frånvaro får sitt bidrag reducerat eller indraget. Försörjning av minderåriga barn säkras givetvis. En idé som ska utredas är om en person som fullföljer SFI med godkänt betyg ska få en premie, till exempel i form av ett engångsbelopp. • Mer görs för att alla ska nå målen i SFI. Staten kommer att satsa särskilda medel för att vidareutbilda SFI-lärare. Kommunerna måste göra sitt till för att alla nyanlända ska delta i introduktionen. Dit hör att upprätthålla de nämnda reglerna, det vill säga att vägran att delta i SFI (liksom att inte söka jobb aktivt) påverkar försörjningsstödet. Undervisningen måste också individanpassas mer än vad som görs i dag. Det är viktigt att Sverige förbättrar integrationen. Om fler invandrare snabbt kommer i arbete finns goda förutsättningar för en positiv spiral. Segregationen och utanförskapet bryts på ett naturligt sätt. 1990-talets integrationspolitik gav upphov till djupa klyftor och ett utbrett utanförskap. Alliansregeringen är fast besluten att Sverige ska lyckas bättre med integrationen. LARS LEIJONBORG TOBIAS BILLSTRÖM NYAMKO SABUNI


Hans födelseland kan dränkas

Summary: Människorna i Bangladesh orkar inte tänka på framtiden - de har nog med att överleva. Det säger Masuum Bari som för snart tjugo år sedan lämnade ett av jordens fattigaste länder.

I julas besökte Masum Bari det land där han föddes för snart fyrtionio år sedan, Bangladesh. Han fick en chock, säger han. Så mycket hade förändrats sedan han i slutet av 1980-talet tvingades fly undan det politiska förtrycket. Floden som han badade och lekte i är full av giftiga utsläpp från fabriker, i dag skulle han inte vilja sticka ned tån i vattnet. Hans gamla vänner berättade att flera kraftiga cykloner härjat i kusttrakterna under de senaste åren. Många människor har dött och ännu fler har blivit hemlösa. Det tycks som om cyklonerna kommer tätare och blir allt häftigare, menar vännerna. - En av mina vänner förlorade allt i en cyklon. Husen spolades bort, marken förstördes och hans mamma, pappa, flera syskon och släktingar dog. Bara en syster blev kvar, säger Masum Bari. Bangladesh, ett av jordens allra fattigaste länder, ligger i södra Asien där floderna Ganges och Brahmaputra gemensamt rinner ut i Bengaliska viken. Landet är nästan helt omgivet av den mäktiga grannen Indien, utom i sydväst, där det gränsar till Burma. Stora delar av Bangladesh ligger nära havsytan. Kring de stora floderna utbreder sig enorma deltaområden. Landet är därför mycket känsligt för klimatförändringar. Men redan drabbas Bangladesh av återkommande naturkatastrofer. Stora avverkningar av skog, i bland annat Indien och Himalaya, innebär att det inte längre finns några träd som kan suga upp regnvattnet. Extra mycket vatten ska därför passera genom Bangladesh, vilket leder till svåra översvämningar. - Både de förvärrade översvämningarna, ett ökat antal cykloner och klimathotet beror till största delen på oss människor. Vi tänker ofta kortsiktigt, men får senare betala en dyr nota som vi inte räknat med. I Sverige talar alla om vädret. I Bangladesh är det få som orkar tänka på om det ska regna dagen därpå eller om solen ska skina. Vädret blir som det blir. Folk har nog med att överleva och skaffa mat åt sig och sina familjer, förklarar Masum Bari. Han växte upp utanför huvudstaden Dacca i en välbärgad familj. Han gick i grundskolan, i gymnasiet och läste naturvetenskap ett par år på universitetet. När familjen hade stora middagar blev det ofta mat över som skulle slängas. En dag följde Masum, han var en ung tonåring då, med för att se vart de överblivna läckerheterna tog vägen - och han såg hur fattiga människor kastade sig över matresterna. - Jag hade inte förstått att människor hade det så eländigt. Och jag undrade varför vi inte kunde ge maten direkt till dem som behövde. Masum Bari började arbeta för att skapa rättvisa och jämlikhet i sitt land, han blev kommunist. Efter flera militärkupper tvingades han 1989 att fly undan en växande politisk förföljelse. Han hamnade på en flyktingförläggning i Sverige. Där fick han vänta sjutton månader på att få uppehållstillstånd. Ett par månader efter flykten kom polisen till familjens hem för att leta efter Masum Bari. När de inte hittade honom knuffade de pappan som skadade sig och senare avled. Till flyktingsförläggningen där Masum Bari bodde medan han väntade på att få aysl kom en dag några skolelever från Kristofferskolan i Bromma på besök. De skulle undersöka hur det kändes att komma som flykting till Sverige. Masum Bari och elevernas lärare Gunilla Stålhammar blev vänner - och i dag arbetar han som stödlärare på Kristofferskolan. Han och eleverna arbetar bland annat med glas, trä, textil och papper. - Och jag tror inte längre på kommunismens idéer, säger han. Jag är demokrat. Under en månad kring jul och nyår besökte Masum Bari sitt gamla hemland. Mötet väckte starka känslor hos honom. - Det var omtumlande att komma till platsen där jag föddes och växte upp. Jag kände inte igen mig. Det var skrämmande att uppleva hur snabbt en miljö kan förändras. De som bor där har nog inte märkt lika mycket, man anpassar sig ju steg för steg till nya livsvillkor. Han säger att miljöfrågan och klimathotet diskuteras mycket mer i Sverige än i Bangladesh. Det är egentligen märkligt, fortsätter han. Sverige är ju långt före i miljöarbetet och växthuseffekten får inte alls så dramatiska effekter här som där. - Men folk i Bangladesh klarar inte att ta till sig informationen. De säger att det bara är rena fantasier och att havet inte kommer att stiga. Min egen bror tänker så. Enligt Masum Bari har de flesta invånarna i Bangladesh inte tid att tänka på framtiden. Han blev sorgsen när han märkte det under sin resa. - Man har inte förstått hur allvarlig situationen är. Stora delar av landet kommer att drabbas när klimatet blir varmare. Men egentligen är det omöjligt för folk att tänka framåt. Om skräckscenarierna blir verklighet måste ju en massa människor, miljontals, fly. Masum Bari tycker att människan är en konstig varelse. En del tänker bara på framtiden och glömmer att leva, andra bara lever. Många svenskar tillhör den första gruppen, säger han. Är han själv rädd för klimathotet? - Inte särskilt. Jag är naturvetare och har kunskap om växthuseffekten, jag vet att det går att få ned utsläppen av koldioxid. Kunskap är en viktig förutsättning för att få bukt med klimathotet. Masum Bari är muslim. Hämtar han någon tröst i religionen? Inte direkt, svarar han. Svaren om klimathotet finns inte i religionen, utan hos människorna. Under de första åren i Sverige var Bangladesh fortfarande hans hemland, så är det inte längre. Men inte heller Sverige är ett hemland. - När jag tänker på framtiden är det inte bara släktingar och vänner här och där som betyder något. För mig är det viktigt att hysa omtanke om alla människor på jorden. Först då kan vi skapa en bättre värld. Tillsammans med en syster har Masum Bari öppnat en sjukvårdsklinik i Dacca. Varje vecka kommer en läkare dit för att hjälpa fattiga med bland annat vaccinationer. För några år sedan hjälpte några ungdomar från Stockholm till att bilda en waldorfskola i Dacca. Masum Bari försöker nu stötta detta initiativ. - Även om det kan se mörkt ut går det att göra saker. Vi kan hjälpa människor ur deras fattigdom genom att ge vård och utbildning. Och en större allmän kunskap innebär att klimathotet kommer att tas på större allvar - även i Bangladesh. På fredag presenteras andra delen av FN:s stora klimatrapport. Bangladesh är ett av de länder som kommer att drabbas hårdast av översvämningar när glaciärerna smälter.


Hans födelseland kan dränkas

Summary: Människorna i Bangladesh orkar inte tänka på framtiden – de har nog med att överleva. Det säger Masuum Bari som för snart tjugo år sedan lämnade ett av jordens fattigaste länder.

I julas besökte Masum Bari det land där han föddes för snart fyrtionio år sedan, Bangladesh. Han fick en chock, säger han. Så mycket hade förändrats sedan han i slutet av 1980-talet tvingades fly undan det politiska förtrycket. Floden som han badade och lekte i är full av giftiga utsläpp från fabriker, i dag skulle han inte vilja sticka ned tån i vattnet. Hans gamla vänner berättade att flera kraftiga cykloner härjat i kusttrakterna under de senaste åren. Många människor har dött och ännu fler har blivit hemlösa. Det tycks som om cyklonerna kommer tätare och blir allt häftigare, menar vännerna. – En av mina vänner förlorade allt i en cyklon. Husen spolades bort, marken förstördes och hans mamma, pappa, flera syskon och släktingar dog. Bara en syster blev kvar, säger Masum Bari. Bangladesh, ett av jordens allra fattigaste länder, ligger i södra Asien där floderna Ganges och Brahmaputra gemensamt rinner ut i Bengaliska viken. Landet är nästan helt omgivet av den mäktiga grannen Indien, utom i sydväst, där det gränsar till Burma. Stora delar av Bangladesh ligger nära havsytan. Kring de stora floderna utbreder sig enorma deltaområden. Landet är därför mycket känsligt för klimatförändringar. Men redan drabbas Bangladesh av återkommande naturkatastrofer. Stora avverkningar av skog, i bland annat Indien och Himalaya, innebär att det inte längre finns några träd som kan suga upp regnvattnet. Extra mycket vatten ska därför passera genom Bangladesh, vilket leder till svåra översvämningar. – Både de förvärrade översvämningarna, ett ökat antal cykloner och klimathotet beror till största delen på oss människor. Vi tänker ofta kortsiktigt, men får senare betala en dyr nota som vi inte räknat med. I Sverige talar alla om vädret. I Bangladesh är det få som orkar tänka på om det ska regna dagen därpå eller om solen ska skina. Vädret blir som det blir. Folk har nog med att överleva och skaffa mat åt sig och sina familjer, förklarar Masum Bari. Han växte upp utanför huvudstaden Dacca i en välbärgad familj. Han gick i grundskolan, i gymnasiet och läste naturvetenskap ett par år på universitetet. När familjen hade stora middagar blev det ofta mat över som skulle slängas. En dag följde Masum, han var en ung tonåring då, med för att se vart de överblivna läckerheterna tog vägen – och han såg hur fattiga människor kastade sig över matresterna. –  Jag hade inte förstått att människor hade det så eländigt. Och jag undrade varför vi inte kunde ge maten direkt till dem som behövde. Masum Bari började arbeta för att skapa rättvisa och jämlikhet i sitt land, han blev kommunist. Efter flera militärkupper tvingades han 1989 att fly undan en växande politisk förföljelse. Han hamnade på en flyktingförläggning i Sverige. Där fick han vänta sjutton månader på att få uppehållstillstånd. Ett par månader efter flykten kom polisen till familjens hem för att leta efter Masum Bari. När de inte hittade honom knuffade de pappan som skadade sig och senare avled. Till flyktingsförläggningen där Masum Bari bodde medan han väntade på att få aysl kom en dag några skolelever från Kristofferskolan i Bromma på besök. De skulle undersöka hur det kändes att komma som flykting till Sverige. Masum Bari och elevernas lärare Gunilla Stålhammar blev vänner – och i dag arbetar han som stödlärare på Kristofferskolan. Han och eleverna arbetar bland annat med glas, trä, textil och papper. – Och jag tror inte längre på kommunismens idéer, säger han. Jag är demokrat. Under en månad kring jul och nyår besökte Masum Bari sitt gamla hemland. Mötet väckte starka känslor hos honom. – Det var omtumlande att komma till platsen där jag föddes och växte upp. Jag kände inte igen mig. Det var skrämmande att uppleva hur snabbt en miljö kan förändras. De som bor där har nog inte märkt lika mycket, man anpassar sig ju steg för steg till nya livsvillkor. Han säger att miljöfrågan och klimathotet diskuteras mycket mer i Sverige än i Bangladesh. Det är egentligen märkligt, fortsätter han. Sverige är ju långt före i miljöarbetet och växthuseffekten får inte alls så dramatiska effekter här som där. – Men folk i Bangladesh klarar inte att ta till sig informationen. De säger att det bara är rena fantasier och att havet inte kommer att stiga. Min egen bror tänker så. Enligt Masum Bari har de flesta invånarna i Bangladesh inte tid att tänka på framtiden. Han blev sorgsen när han märkte det under sin resa. – Man har inte förstått hur allvarlig situationen är. Stora delar av landet kommer att drabbas när klimatet blir varmare. Men egentligen är det omöjligt för folk att tänka framåt. Om skräckscenarierna blir verklighet måste ju en massa människor, miljontals, fly. Masum Bari tycker att människan är en konstig varelse. En del tänker bara på framtiden och glömmer att leva, andra bara lever. Många svenskar tillhör den första gruppen, säger han. Är han själv rädd för klimathotet? – Inte särskilt. Jag är naturvetare och har kunskap om växthuseffekten, jag vet att det går att få ned utsläppen av koldioxid. Kunskap är en viktig förutsättning för att få bukt med klimathotet. Masum Bari är muslim. Hämtar han någon tröst i religionen? Inte direkt, svarar han. Svaren om klimathotet finns inte i religionen, utan hos människorna. Under de första åren i Sverige var Bangladesh fortfarande hans hemland, så är det inte längre. Men inte heller Sverige är ett hemland. – När jag tänker på framtiden är det inte bara släktingar och vänner här och där som betyder något. För mig är det viktigt att hysa omtanke om alla människor på jorden. Först då kan vi skapa en bättre värld. Tillsammans med en syster har Masum Bari öppnat en sjukvårdsklinik i Dacca. Varje vecka kommer en läkare dit för att hjälpa fattiga med bland annat vaccinationer. För några år sedan hjälpte några ungdomar från Stockholm till att bilda en waldorfskola i Dacca. Masum Bari försöker nu stötta detta initiativ. – Även om det kan se mörkt ut går det att göra saker. Vi kan hjälpa människor ur deras fattigdom genom att ge vård och utbildning. Och en större allmän kunskap innebär att klimathotet kommer att tas på större allvar – även i Bangladesh. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34 På fredag presenteras andra delen av FN:s stora klimatrapport. Bangladesh är ett av de länder som kommer att drabbas hårdast av översvämningar när glaciärerna smälter.


"Svensk högspecialiserad vård bland de sämsta i Västeuropa"

Summary: Tretton svenska nervspecialister: Många som drabbas av neurologisk sjukdom får inte chansen att träffa tillräckligt kompetenta läkare. Varje år insjuknar i Sverige nästan 40 000 personer i sjukdomar som stroke, epilepsi, Parkinsons sjukdom eller multipel skleros (ms). Minst en halv miljon svenskar lever med en sådan neurologisk sjukdom. Dock får många svenska patienter inte ta del av de senaste årens dramatiska kunskapsutveckling inom neurologin. Skälet är att svensk neurosjukvård är försummad och tillhör de sämst utbyggda i Västeuropa. Det råder en uppenbar obalans i Sverige mellan vårdbehoven och tillgängligheten till neurologisk specialistvård, skriver tretton ledande specialister i neurologi.

Att drabbas av en neurologisk sjukdom såsom stroke, epilepsi, Parkinsons sjukdom eller multipel skleros (ms) är dramatiskt och plågsamt. Även anhöriga påverkas ofta i hög grad. Varje år insjuknar i Sverige nästan 40.000 personer i någon av dessa sjukdomar och minst en halv miljon personer i vårt land lever med neurologisk sjukdom. Dessutom är de neurologiska sjukdomarna en av de dominerande orsakerna till sjukhusvård och långvariga kommunala vård- och hjälpinsatser i Sverige. De senaste åren har inneburit en dramatisk kunskapsutveckling inom neurologin, läran om nervsystemets sjukdomar. Utvecklingen har givit oss helt nya instrument att diagnostisera sjukdomar, att kartlägga skador och funktionsbortfall i nervsystemet och att behandla sjukdomar med nya effektivare behandlingsmetoder tidigt i sjukdomsförloppet. Problemet är att svenska patienter inte får ta del av denna glädjande utveckling fullt ut eftersom neurosjukvården är försummad och tillhör de sämst utbyggda i Västeuropa. Vi ser alltså å ena sidan förbättrade möjligheter till effektiva behandlingar, å andra sidan kan vi konstatera att våra svårt sjuka patienter inte får ta del av dessa framsteg. Det här gör oss, som är verksamma inom neurologi, djupt bekymrade. Neurologiska och psykiatriska sjukdomar spelar allt större roll för samhället och samhällsekonomin. Data från WHO visar att "hjärnans sjukdomar" står för så mycket som 35 procent av samhällets totala sjukdomsbelastning. I European Journal of Neurology beräknades 27 procent av Europas 466 miljoner vara drabbade av "hjärnans sjukdomar" år 2005. Totalkostnaden för hjärnsjukdomarna uppskattades till 386 miljarder euro. Slutsatsen blev att "hjärnans sjukdomar" orsakar en betydligt större kostnad än till exempel hjärtsjukdomar, cancer och diabetes. Trots att kostnaderna för nya läkemedel som introduceras inom neurologin är höga visar hälsoekonomiska beräkningar att läkemedlen oftast endast utgör en mindre del av sjukdomens totalkostnad. Detta är inte förvånande eftersom svåra neurologiska sjukdomar såsom stroke, Parkinsons sjukdom, demens och ms både leder till arbetsoförmåga och långvarig omvårdnad i den kommunala sektorn. Det finns således betydande vinster att göra, inte bara medicinskt, psykologiskt och socialt, utan även samhällsekonomiskt, om de nya behandlingarna inom neurologin kan sättas in i högre grad och därmed minska förekomsten av funktionsbortfall, handikapp och inte minst lidande för våra patienter. Neurologin, tidigare ofta uppfattad som inriktad på diagnostik och med små möjligheter till behandling, har förändrats till ett dynamiskt område där de flesta av dessa stora sjukdomar kan behandlas. Forskningsresultat och behandlingsmöjligheter inom neuroområdet har hamnat i fokus under senare tid och flera Nobelpris har en direkt koppling till neurosjukvård - speciellt 2000 års pris till professor Arvid Carlsson, vars studier av hjärnans signalsubstanser blev grunden för behandling av Parkinsons sjukdom. Tidsfaktorn är mycket viktig vid behandling av hjärnsjukdomar. Ju tidigare en person får korrekt diagnos och kan ges behandling, desto större är möjligheterna för ett förbättrat hälsoläge. Tidiga åtgärder kan förändra sjukdomsförloppet radikalt, minska hjärnskador och i många fall förhindra utvecklingen av svåra handikapp. Detta ställer höga krav på det akuta omhändertagandet och sjukvårdsorganisationen. Senare års studier har även visat att behandlingen av kroniska neurologiska sjukdomar som till exempel ms har bättre effekt om den inleds tidigt. I vissa fall av epilepsi och Parkinsons sjukdom kan numera en neurokirurgisk operation förändra livssituationen. "Den nya neurologins" möjligheter har tyvärr inte motsvarats av ökade resurser till neurodisciplinerna. Det har även inneburit att det finns oacceptabla svagheter i beredskapen att leverera neurosjukvård till svenska patienter. Missade diagnoser, uteblivna akuta neurologiska insatser eller för sent insatta behandlingar riskerar att leda till ökat lidande, ökat funktionsbortfall, svårare handikapp och ökade samhällskostnader. Det finns ett stort behov av att utbilda fler neurologer i Sverige för att etablera neurologin på åtminstone samma nivå som den har i våra nordiska grannländer och i stora delar av Europa. Fortfarande saknas det neurologkliniker på länssjukhusen där neurologer ofta är anställda vid invärtesmedicinska kliniker i en mer konsultativ roll för svårare neurologiska patientärenden. Detta präglar än i dag dimensioneringen av resurserna till neurosjukvården. I Sverige finns i dag endast cirka 400 neurologspecialister vilket är omkring hälften så många räknat per invånare som i Danmark, Norge och Finland. Faktum är att svensk neurologi är en av de sämst utbyggda i Västeuropa. Det råder en uppenbar obalans i Sverige mellan vårdbehoven och tillgängligheten till neurologisk specialistvård. Det ska dessutom poängteras att den som utbildar sig till läkare i Sverige endast får 4-6 veckors utbildning i neurosjukvård under sin grundutbildning. Inget krav på neurologi råder under allmäntjänstgöringen - allmänläkare liksom internmedicinare har inget krav på neurologi under sin specialistutbildning. Många som drabbas av en neurologisk sjukdom riskerar med andra ord, åtminstone i akutskedet, att träffa en läkare som saknar tillräcklig kompetens för att göra en adekvat bedömning. Svensk sjukvård har satt en ära i principen att likvärdig och högkvalitativ vård ska ges oavsett bostadsort, kön, etnicitet, ålder, sociala och ekonomiska förhållanden. Vård ska ges efter behov. Men med den snabba utvecklingstakt av behandlingsmetoder som vi nu ser, finns med nuvarande resurser till neurosjukvården ingen möjlighet att nå upp till dessa mål. Vissa län i landet saknar i dag näst intill helt neurologer. Sverige har tidigare gjort en nationell satsning på hjärtsjukdomar, som varit framgångsrik och som räddat många liv och förbättrat patienternas möjligheter att tillfriskna och komma tillbaka. Nu är det hög tid att företrädare och beslutsfattare för svensk sjukvård ökar resurserna till behandlingen av hjärnans och nervsystemets sjukdomar. Våra patienter har rätt till neurologisk specialistvård och behandling - oavsett vilken hjärnsjukdom man drabbats av eller var man bor i landet. ANNE-MARIE LANDTBLOM Docent, överläkare, Hälsouniversitetet Östergötland JAN LYCKE Docent, överläkare, Sahlgrenska universitetssjukhuset, Göteborg MAGNUS ANDERSSON Docent, överläkare, Karolinska universitetssjukhuset, Solna MARCO BRIZZIÖverläkare, Malmö allmänna sjukhus STEN FREDRIKSON Professor, överläkare, Karolinska universitetssjukhuset, Huddinge ERIC GILLAND Med dr, överläkare, Sjukhuset i Varberg MARTIN GUNNARSSON Med dr, ST-läkare, Universitetssjukhuset Örebro SVEN MARUP JENSENÖverläkare, Helsingborgs lasarett PETER MATTSON Docent, överläkare, Akademiska sjukhuset, Uppsala HANS NAVER Docent, överläkare, Akademiska sjukhuset, Uppsala INGELA NILSSON REMAHL Med dr, överläkare, Karolinska universitetssjukhuset, Huddinge ANJA SMITS Docent, överläkare, Akademiska sjukhuset, Uppsala FREDRIK WALENTIN Specialistläkare, Örebro universitetssjukhus


”Bonus för ytterstadsbor ska rädda hyresrätten”

Summary: Ny bostadspolitik för Stockholm: Rörlighet måste premieras för att minska bostadsköerna och öka tillgängligheten till attraktiva hyresrätter. För att bostadsmarknaden ska fungera är det grundläggande att det finns både hyresrätter och bostadsrätter samt att tillgängligheten och rörligheten är god. I dag är kötiden för hyresrätter i Stockholm cirka tre år i vissa förorter och uppemot 30 år på somliga adresser i innerstaden. Detta omöjliggör för många att skaffa sig ett boende som passar egen smak och plånbok. I dag presenterar vi ett nytt bostadspolitiskt program för att rädda hyresrätten med bland annat rätt att tillräkna sig dubbel kötid för boende i ytterstadens miljonprogramsområden, skriver det moderata bostads- och integrationsborgarrådet Kristina Alvendal.

En fungerande hyresmarknad är en viktig komponent i en attraktiv region där näringslivet kan växa och locka till sig inflyttande arbetskraft. Hyresrätten kommer även fortsättningsvis att spela en viktig roll på Stockholms bostadsmarknad. Erbjudandet om friköp till hyresgästerna i Stockholms kommunala bostadsbolag har av många uppfattats som en krigsförklaring mot hyresrätten. Detta är helt felaktigt. Hyresrätten har flera viktiga funktioner att fylla och det är min bestämda uppfattning att den tillhör en av framtidens boendeformer. Däremot måste vi sluta blunda för hyresmarknadens kris. För att hyresrätten ska kunna överleva och utvecklas måste dagens politik reformeras kraftigt. Bostadspolitiken måste syfta till att skapa förutsättningar för en fungerande marknad där det finns möjlighet till boendekarriär för alla. I grunden handlar det om möjlighet till rörlighet. Stor rörlighet skapar ökad tillgänglighet. Det är detta som den socialdemokratiska bostadspolitiken har misslyckats med. Ett stort inslag av hyresreglering där läget är av ringa betydelse har i praktiken lett till att boende i ytterstaden subventionerar hyran för innerstadsborna. Det gör att den som har ett förstahandskontrakt i innerstaden inte släpper det och marknaden stagnerar. I realiteten avspeglas detta i att många upplever att det är svårt att hitta ett boende som passar både smak och plånbok i dagens Stockholm. Många vill bo i innerstaden. Ett mått som illustrerar denna verklighet är kötiden i de kommunala bostadsbolagens interna köer. I dag är skillnaden enorm mellan olika stadsdelar i Stockholm, från cirka tre år i vissa förorter till uppåt 30 år på somliga adresser i innerstaden. En central förklaring till detta är att rörligheten i innerstaden är mycket liten. En välfungerade bostadsmarknad bygger på att alla delar av en stad är attraktiva att bo i. För att åstadkomma detta och därmed öka rörligheten och egenmakten presenterar jag i dag fem förslag till en ny hyrespolitik, som inkluderar några konkreta uppdrag till Stockholms tre kommunala bostadsbolag. För det första ska de kommunala bostadsbolagen genom sina interna köer bidra till att öka rörligheten. I dag försvinner den samlade kötiden som en person har när man flyttar in i ett nytt boende. Det gör att bostadsmarknaden stagnerar ytterligare eftersom många hyresgäster väljer att inte röra på sig för att spara kötid. Detta drabbar framför allt ytterstadens miljonprogramsområden genom att människor drar sig för att flytta dit i rädsla att förlora kötid medan de som redan bor där inte har möjlighet att flytta därifrån på grund av för kort tid i kön. Med en ny köbonus, som både låter hyresgästerna i miljonprogrammet behålla sin tidigare kötid och ger dem fördubblad tid när de bor där kommer marknaden att starkt vitaliseras och möjligheten till boendekarriär att öka. Det vill säga, en person får tillgodoräkna sig fiktiva fyra år i stället för faktiska två år i kön. Samtidigt ska en person som flyttar till en del av staden som omfattas av dessa gynnsamma regler få behålla sin gamla kötid. Detta påverkar rörligheten åt flera håll. Dels blir det attraktivt att flytta till områden där hyresgästen får tillgodoräkna sig dubbel kötid. Dels får boende i dessa områden ökade möjligheter att flytta till andra områden. För det andra måste hyresmarknaden ha trygga spelregler för samtliga aktörer. Endast på det viset kan vi få fler hyresrätter i Stockholm. Hyressättningen är central. Läget måste exempelvis få starkare genomslag på hyresnivån, annars dräneras Stockholms hyresmarknad. Därför ser jag positivt på trepartsöverenskommelsen mellan Hyresgästföreningen, Sabo och Fastighetsägarna, som möjliggör en stegvis justering av hyrorna i rätt riktning. Nu kommer hyresjusteringarna tillåtas att spänna från 0,5 procent i miljonprogramshus i behov av renovering till 3,3 procent i innerstadshus i gott skick. Till detta kommer frågan om att avveckla de kommunala bostadsbolagens hyresledande roll. I kombination med ett bevarat och moderniserat bruksvärdessystem och bibehållet besittningsskydd kommer detta att resultera i att fler än de kommunala bolagen kan bidra till att bygga hyresrätter och därmed göra hyresmarknaden mer omfångsrik och bestående. För det tredje måste marknaden för hyresrätter moderniseras för att överleva. Jag vill arbeta för en mer diversifierad hyresmarknad. Valfrihet ska också finnas inom hyressektorn. I dag kännetecknas hyresmarknaden av standardisering. Oavsett var i landet du befinner dig så ser en hyresrätt byggd på 90-talet likadan ut. Vi känner igen badkar, kakel och parketten. Förutom det standardiserade mittskikt som vi har i dag bör en framtida optimal hyresmarknad bestå av en mix av olika typer av hyresrätter. Det behövs ett segment som kännetecknas av billiga lägenheter med lägre standard. Efterfrågan är stor på den typen av boende, inte minst bland ungdomar som ska etablera sig på bostadsmarknaden. I Stockholm bodde nästan var sjätte tjej och var fjärde kille fortfarande kvar i föräldrahemmet vid 25 års ålder år 2004. Det går att bygga billigt i dag. I dag finns det exempelvis en fabrik i Piteå där man producerar färdigkaklade och tapetserade väggar, färdiglagda golv med elen dragen, som bara är att montera på byggplatsen. Fortfarande finns det dock byggnormer uppsatta av bland annat Boverket som måste tas bort för att möjliggöra ett mer flexibelt byggande. I dag regleras detaljer som till exempel diskbänkens längd i centimeter och badrummets storlek. Detta bör en borgerlig regering åtgärda. För det fjärde kan hyresmarknaden också vitaliseras genom nya upplåtelseformer. Här är ägarlägenheter intressanta. I praktiken innebär det att den enskilde köper lägenheten, till skillnad från en bostadsrätt där man tillsammans med grannarna i en bostadsrättsförening köper hela fastigheten. Ägarlägenheter möjliggör därmed för enskilda individer att hyra ut på ett mer fritt sätt. Detta öppnar upp möjlighet för en ytterligare dimension på hyresmarknaden som liknar den som finns i många andra länder. Många pekar på det erbjudande om friköp som ges i Stockholm, och den ombildning som sker i många andra kommuner runt om i landet, som det främsta hotet mot hyresrättens existens. Så är det inte. Tvärtom kan konstateras att allmännyttan i Stockholm är mycket dominerande jämfört med i andra städer. I Stockholm utgör allmännyttan cirka 25 procent av boendet, jämfört med exempelvis 15 procent i Malmö. För det femte behövs det fler lägenheter. Stockholm växer snabbt och hyresrätten är, på en fungerande bostadsmarknad, en viktig form för den som snabbt behöver ett boende om man till exempel flyttat in för arbete eller studier. Därför håller Stockholms tre kommunala bostadsbolag en mycket hög nybyggnadstakt. Tillsammans planerar de för 8 000 nya hyresrätter under de kommande fyra åren. Hyresrätten står inför stora utmaningar, men framtiden är ljus. Stockholm behöver tillgängliga hyresrätter och stockholmarna behöver en bättre rörlighet på bostadsmarknaden. KRISTINA ALVENDAL


Summary: Ny bostadspolitik för Stockholm: Rörlighet måste premieras för att minska bostadsköerna och öka tillgängligheten till attraktiva hyresrätter.För att bostadsmarknaden ska fungera är det grundläggande att det finns både hyresrätter och bostadsrätter samt att tillgängligheten och rörligheten är god. I dag är kötiden för hyresrätter i Stockholm cirka tre år i vissa förorter och uppemot 30 år på somliga adresser i innerstaden. Detta omöjliggör för många att skaffa sig ett boende som passar egen smak och plånbok. I dag presenterar vi ett nytt bostadspolitiskt program för att rädda hyresrätten med bland annat rätt att tillräkna sig dubbel kötid för boende i ytterstadens miljonprogramsområden, skriver det moderata bostads- och integrationsborgarrådet Kristina Alvendal.