Summary: REPLIK DN DEBATT 17/10. Vi motsätter oss kraftfullt att forskningen stödjer de teser om avreglering som Fredrik Kopsch driver. I forskningen finns ett överflöd av exempel på avregleringens sociala och ekonomiska följdproblem både i Sverige och internationellt, skriver 87 företrädare för 21 bostads- och stadsutvecklingsrelaterade forskningsämnen vid 12 universitet och högskolor.

Fastighetsekonomen Fredrik Kopsch argumenterar i sin nya SNS-rapport för att ytterligare uppluckra hyresgästers rättigheter för att lösa den svenska bostadskrisen. Detta är i sig inget nytt resonemang, men det blir lite pikant när Kopsch avslutar med att uppmana ansvariga politiker att ”lyssna på forskningen”. Vi, 87 företrädare för 21 bostads- och stadsutvecklingsrelaterade forskningsämnen vid 12 universitet och högskolor, känner oss påkallade att ställa oss upp och kraftfullt dementera: kom inte med dessa påståenden i våra namn! Vi bestrider föreställningen om att ”forskningen” på något sätt skulle tala enstämmigt i dessa frågor – och framför allt motsätter vi oss kraftfullt att den stödjer de teser som Kopsch driver. För det finns ändå en grad av samsyn över ämnesgränserna, bara inte i den riktning som Kopsch vill påskina. På 1990-talet avreglerades den svenska bostadspolitiken radikalt. Det gamla systemet var ekonomiskt ansträngt och avvecklades därför, men ersattes inte av något nytt. Redan några år senare kunde det konstateras att detta var början på en utdragen bostadskris, framför allt i storstadsområdena. På detta följde sedan fler vågor av avregleringar. Problemen kvarstår, och har i viss grad förvärrats. Trots att stegvisa avregleringarna på bostadsmarknaden hittills inte lett till något annat än fördjupade sociala och ekonomiska klyftor, hör vi återigen en bekant melodi: problemet är att vi inte har avreglerat tillräckligt – om vi bara avreglerar lite till så kommer det att bli bättre! Vissa av dessa avregleringsivrare sitter på ledarredaktioner och tankesmedjor, andra är baserade på akademiska lärosäten, och gång på gång upprepar de samma visa, trots att deras retorik och idé för länge sedan borde ha nått vägs ände för alla utom de djupast ideologiskt övertygade. Det finns här inte utrymme att gå i detaljerad polemik med de specifika argument som Kopsch framför i artikeln och rapporten. Samtidigt beror inte vår ovilja att gå in i en sakargumentation med Kopsch enbart på platsbrist. Den radikala avreglering som Kopsch förordar anser vi utgör helt fel utgångspunkt i en bostadspolitisk debatt, eftersom all diskussion då kommer att onyanserat kretsa kring frågan ”för eller emot avreglering”, vilket fördummar samtalet. I stället behöver vi börja diskutera vad som konkret kan göras för att lösa den nuvarande bostadskrisen med utgångspunkt i det existerande breda forskningsläget på området. Oavsett våra skilda forskningsområden är vi alla överens om en sak: det finns inte någon vetenskaplig konsensus kring att mer avregleringar kommer att leda till en mer rättvis och fungerande bostadsmarknad som bättre svarar upp mot människors behov och önskemål – särskilt inte för socialt och ekonomiskt utsatta grupper. Tvärtom. Därför har ett antal världsstäder – inklusive New York, London, Paris och Berlin – nyligen gått samman och undertecknat en deklaration i vilken de kräver att stater återreglerar avreglerade fastighetsmarknader för att säkerställa en fungerande bostadsförsörjning. Många andra städer har följt i deras fotspår. Skulle det inte vara konstigt om Sverige nu gick i motsatt riktning, och avreglerade ytterligare? Vi, undertecknande av denna artikel, håller i alla fall med Kopsch om en sak: lyssna på forskningen! I den finns ett överflöd av exempel på avregleringens sociala och ekonomiska följdproblem både i Sverige och internationellt. Bostadsfrågan är komplex och saknar ’quick fixes’, men inom den existerande bostads- och stadsutvecklingsforskningen finns ändå många idéer om hur vi kan börja tackla akuta utmaningar som trångboddhet, hemlöshet, boendesegregation och skenande boendekostnader. Låt oss utgå ifrån denna mångfald i stället för den diskrediterade föreställningen om att mer avregleringar är lösningen.  Undertecknare: Abdellah Abarkan, professor i fysisk planering, Blekinge tekniska högskola Agatino Rizzo, biträdande professor i arkitektur, Luleå tekniska universitet Andreas Öjehag-Pettersson, universitetslektor i statsvetenskap, Karlstads universitet Andrew Byerley, universitetslektor i kulturgeografi, Stockholms Universitet Andy Karvonen, universitetslektor i urbana och regionala studier, KTH Ann Legeby, professor i tillämpad stadsbyggnad, KTH Anna Braide, tekniklektor i Byggnadsdesign, Chalmers tekniska högskola Björn Hellström, docent, Adjungerad professor i arkitektur, KTH Brett Christophers, professor i kulturgeografi särskilt ekonomisk geografi, Uppsala universitet Britt-Marie Johansson, docent i sociologi, Lunds universitet Burcu Yigit Turan, biträdande universitetslektor i kulturmiljöplanering, SLU Carina Listerborn, professor i stadsbyggnad, Malmö Universitet Catharina Dyrssen, professor emerita i arkitektur, Chalmers tekniska högskola Catharina Gabrielsson, universitetslektor i stadsbyggnad, KTH Catharina Thörn, docent i kulturstudier, Göteborgs universitet Dalia Mukhtar-Landgren, universitetslektor i statsvetenskap, Lunds universitet Daniel Koch, docent i arkitektur, KTH Dominika V Polanska, docent i sociologi, Uppsala universitet Ebba Högström, universitetslektor i fysisk planering, Blekinge tekniska högskola Emma Nilsson, biträdande universitetslektor i arkitekturteori, Lunds universitet Eric Clark, professor i kulturgeografi, Lunds universitet Erik Stenberg, universitetslektor i arkitektur, KTH Eva Andersson, professor i geografi, Stockholms universitet Glenn Berggård, universitetslektor i arkitektur, Luleå Tekniska Universitet Greger Henriksson, docent i hållbar utveckling, miljövetenskap och teknik, KTH Gunilla Lindholm, universitetslektor i landskapsplanering, SLU Gunnar Sandin, docent i arkitektur, Lunds universitet Gunnel Forsberg, professor emerita i kulturgeografi, Stockholms universitet Guy Baeten, professor i urbana studier, Malmö universitet Göran Cars, professor i urbana och regionala studier, KTH Hans Westlund, professor i urbana och regionala studier, KTH Harald Rohracher, professor i teknik och social förändring, Linköpings universitet Helena Mattsson, professor i arkitektur, KTH Hélène Frichot, professor i arkitektur, KTH Henrietta Palmer, professor i stadsbyggnad, Chalmers tekniska högskola Hervé Corvellec, professor i företagsekonomi, Lunds universitet Håkan Thörn, professor i sociologi, Göteborgs universitet Ida Sandström, universitetsadjunkt i arkitektur, Lunds universitet Ilda Lindell, universitetslektor i kulturgeografi, Stockholms Universitet Inga Britt Werner, professor emerita i urbana och regionala studier, KTH Irene Molina, professor i kulturgeografi, Uppsala universitet Jennifer Mack, universitetslektor i arkitektur, KTH Jenny Stenberg, docent i arkitektur och planering, Chalmers tekniska högskola Jesper Magnusson, universitetslektor i arkitektur, Lunds universitet Jonathan Metzger, professor i urbana och regionala studier, KTH Josefin Wangel, docent i landskapsarkitektur, SLU Julia Fredriksson, forskare i stadsbyggnad, Chalmers tekniska högskola Karin Bradley, universitetslektor i urbana och regionala studier, KTH Karin Grundström, docent i arkitektur, Malmö universitet Katarina Nylund, professor i stadsbyggnad, Malmö universitet Kristina Grange, professor i stadsbyggnadsteori, Chalmers tekniska högskola Kristina L Nilsson, professor i arkitektur, Luleå tekniska universitet Lars-Henrik Ståhl, professor i arkitektur, Lunds universitet Lina Olsson, universitetslektor i byggd miljö, Malmö universitet Linda Soneryd, professor i sociologi, Göteborgs Universitet Lukas Smas, universitetslektor i kulturgeografi, Stockholms universitet Maria Hellström Reimer, professor i designteori, Malmö universitet Maria Håkansson, universitetslektor i urbana och regionala studier, KTH María José Zapata Campos, docent i företagsekonomi, Göteborgs universitet Mats Franzén, professor emeritus i sociologi, Uppsala universitet Mattias Kärrholm, professor i arkitekturteori, Lunds Universitet Mattias Qviström, professor i landskapsarkitektur, SLU Meike Schalk, universitetslektor i urbana studier och urban teori, KTH Mekonnen Tesfahuney, professor i kulturgeografi, Karlstads universitet Nazem Tahvilzadeh, forskare i urbana och regionala studier, KTH Nils Björling, universitetslektor i stadsbyggnad, Chalmers tekniska högskola Ola Nylander, professor i arkitektur, Chalmers tekniska högskola Patrik Zapata, professor i offentlig förvaltning, Göteborgs universitet Paula Femenías, docent i hållbar omvandling av byggd miljö, Chalmers tekniska högskola Pernilla Hagbert, forskare i urbana och regionala studier, KTH Peter Schmitt, docent i kulturgeografi, Stockholms universitet Richard Ek, universitetslektor i kulturgeografi, Lunds universitet Roger Andersson, senior professor i kulturgeografi, Uppsala universitet Rolf Johansson, professor emeritus i landskapsarkitektur, SLU Sandra Kopljar, biträdande universitetslektor i arkitektur, Lunds universitet Sara Borgström, biträdande lektor i hållbar stadsutveckling, KTH Sara Brorström, docent i företagsekonomi, Göteborgs universitet Staffan Schmidt, universitetslektor design i teori och praktik, Malmö universitet Sten Gromark, professor emeritus i arkitektur, Chalmers tekniska högskola Stig Westerdahl, professor i företagsekonomi, Malmö universitet Ståle Holgersen, universitetslektor i kulturgeografi, Uppsala universitet Susanne Urban, docent i sociologi, Uppsala Universitet Tapio Salonen, professor i socialt arbete, Malmö universitet Thomas Borén, docent i kulturgeografi, Stockholms universitet Tigran Haas, docent i urbana och regionala studier, KTH Wiktoria Glad, universitetslektor i teknik och social förändring, Linköpings universitet Örjan Svane, professor emeritus i hållbar stadsutveckling, KTH 17 oktober 2019 Debattartikel Fredrik Kopsch, universitetslektor i fastighetsvetenskap vid Lunds universitet: ”Skadliga hyresregleringen kan avvecklas på tio år” Repliker Stellan Lundström, professor i fastighetsekonomi, KTH: ”Feltänkt om hyresregleringen” Marie Linder, förbundsordförande för Hyresgästföreningen: ”Ekonomiska skolboksteorier inte löser bostadsbristen” 87 företrädare för 21 bostads- och stadsutvecklingsrelaterade forskningsämnen vid 12 universitet och högskolor: ”Lyssna på forskningen – den visar avregleringens problem” Anders Nordstrand och Jörgen Mark-Nielsen, Sveriges allmännytta: ”Statliga subventioner till bostadsrätter förklarar ombildningarna” Slutreplik från Fredrik Kopsch: ”Inga motargument i sak från de 87 bostadsforskarna”


Summary: SLUTREPLIK DN DEBATT 13/10. Jag har inte tolkat Joanna Giotas forskning över huvud taget. Det enda jag gjorde vara att citera henne ordagrant om den förändrade pedagogiken i den svenska skolan, skriver Isak Skogstad.

Min artikel om den naiva övertron på individen i det svenska skolsystemet väckte en intressant debatt om vilka idéer som ligger till grund för de symtom som i dag hämmar utvecklingen av det svenska skolväsendet. Ett sådant symtom som jag skrev om var den förändrade pedagogiken. Kort sammanfattat kan man bäst beskriva det som att undervisningen har gått från att ha varit starkt lärarcentrad till elevcentrerat. Som exempel på detta kan nämnas att data visar hur andelen individuellt arbete i skolan, alltså det som ofta går under namnet ”eget arbete”, nästintill fördubblades mellan 1960-talet och 2000-talet. Detta samtidigt som den lärarledda katederundervisningen minskade påtagligt. Mer nutida siffror, exempelvis från PISA 2015, visar att Sverige är ett av de länder där elevaktiva undervisningsmetoder är som vanligast. I min artikel citerade jag en mening från professor Joanna Giota, som tidigare har konstaterat att ”lärandet har blivit ett individuellt projekt”. Därefter gick jag vidare för att problematisera och ifrågasätta idén om individualiserat och elevcentrerat lärande. Detta då det finns mängder av internationell evidens som visar att just lärarens instruktioner är avgörande för elevernas inlärning. Giota har skrivit en replik i vilken hon anklagar mig för att ha misstolkat hennes forskning och att jag missbrukar hennes namn. Det är inte sant, och det av ett mycket enkelt skäl som framgår om man faktiskt läser min artikel: Jag har inte tolkat hennes forskning över huvud taget. Det enda jag gjorde vara att citera henne ordagrant om den förändrade pedagogiken i den svenska skolan. Om jag ska vara ärlig så är jag faktiskt inte särskilt intresserad av Giotas analyser av den förändrade undervisningen. Jag finner datan bakom tolkningarna mer intressant. Giota är dessutom en av de många svenska pedagoger som trycker på vikten av ”elevers lust att lära” samt att undervisningen bör utgå från elevernas intressen. Det vill säga den typ av skola som cementerar kunskapsklyftorna i samhället, som systematiskt gynnar medelklassens flickor samtidigt som den missgynnar socioekonomiskt svaga pojkar. Avslutningsvis vill jag påtala att om man vill anklaga någon för att missbruka ens namn och vantolka ens forskning är det bra om man först läser igenom texten man går till angrepp mot. Annars blir uppenbarligen risken stor att man vantolkar artikelns innehåll och missbrukar artikelförfattarens namn. 13 oktober 2019 Debattartikel Isak Skogstad, gymnasielärare och skribent: ”Skolans överdrivna fokus på individen har varit destruktivt” Repliker Joanna Giota, professor i pedagogik vid Göteborgs universitet: ”Isak Skogstad tolkar min forskning fel” Slutreplik från Isak Skogstad: ”Nej, jag tolkar inte Giotas forskning, jag citerar den”


Summary: INSÄNDARE. Det är orimligt att bilar enligt trafikförordningen måste flyttas minst en gång per dygn. Lagen som skadar miljön och klimat borde ändras så att man får vardagar parkera mer än 24 timmar i sträck, skriver Fredrik Walentin.

När jag nyligen parkerade bilen i ett villaområde fick jag böter för att den varit parkerad i mer än 24 timmar. Eftersom jag sällan parkerar på detta vis får jag erkänna att jag inte visste om att man även i ett lugnt villaområde i utkanten av en medelstor svensk stad är tvungen att flytta bilen en gång per dygn. I trafikförordningen (1998:1276) 3 kap 49 a § står att ”fordon parkeras högst 24 timmar i följd på vardagar, utom vardag före sön- och helgdag”. Det är mitt ansvar som bilförare att vara uppdaterad på de regler som gäller i trafiken och böterna är befogade. Böterna väcker dock frågan om regeln är rimlig. Man kan se praktiska svårigheter för den bilägare som är bortrest (och kanske valt ett annat miljövänligt alternativ än bilen). En äldre och eller funktionsnedsatt kan ha svårigheter att orka flytta bilen dagligen, i synnerhet om den är översnöad. Min viktigaste fundering rör dock miljöaspekten. Det finns flera färska studier som har visat på att kallstarter ger mycket stora utsläpp. En amerikansk studie från 2016 visade att bilarna de första 30 sek efter kallstart gav lika mycket utsläpp som motsvarade 10-50 mils bilkörning. Enligt beräkningar av Statens väg- och transportforskningsinstitut (VTI) från 2016 kommer mellan 50 och 70 procent av fordonstrafikens utsläpp av kolmonoxid, kolväten och partikelutsläpp från kallstarter. Motsvarande andelen av växthusgaserna koldioxid och kväveoxider är 7 procent. En lösning som framhålls av VTI är att använda motorvärmare. En annan lösning som undertecknad vill föreslå är att helt undvika att starta bilen och i stället nyttja cykel och kollektivtrafik. En viktig förutsättning är då att man inte ska riskera parkeringsböter när bilen står parkerad mer än ett dygn. Som medborgare vill jag att politiska beslut fattas på vetenskaplig grund då så är möjligt. Jag hoppas att statens egna beräkningar avseende kallstarter och forskningens allt tydligare slutsatser om klimatpåverkan kan ligga till grund för en förändring av trafikförordningen och möjliggöra att en bil tillåts vara parkerad väsentligt längre än 24 timmar. 19 oktober 2019 kl 05 Insändare Fredrik Walentin: ”Orimligt tvingas flytta bilen en gång per dygn” Svar Så skriver du svar och kommenterar


Summary: DN DEBATT 19/10. Sverige är inte längre världsledande inom mobil teknologi. Därför är regeringens ambition att bli världsledande inom nästa generations mobilteknik, 5G, helt rätt. Men det räcker inte. Sverige måste i kommande beslut låta bli att undergräva den konkurrens som så framgångsrikt drivit på innovation hittills, skriver Haval van Drumpt, vd Tre Sverige.

Sverige är inte längre ledande inom mobil teknologi. Det finns oroande tecken på att vi kommer att halka ännu längre efter genom att begränsa konkurrensen inom 5G-utvecklingen. I oktober fattas ett beslut som riskerar att ta Sverige i fel riktning. Världen står inför ett tekniksprång. Nästa generations mobiltelefoni, 5G, byggs nu ut i rasande takt på många håll i världen. 5G är uppemot 100 gånger snabbare än 4G, men det är inte det viktigaste. Framför allt möjliggör tekniken fundamentalt nya tjänster, affärsmodeller och företag. Exakt hur det kommer användas vet vi inte än. När 3G lanserades spåddes att den ökade kapaciteten skulle användas för videosamtal. I stället kom den ökade överföringskapaciteten att användas till strömmande musik och video, och inte minst sociala medier. Teknikutvecklingen kan inte planeras fram, vi kan bara ge den bättre eller sämre förutsättningar. Vi vet att 5G är viktigt för nästa innovationssprång. Många av de kommande årens mest spännande tekniska framsteg, som självkörande bilar och fjärrkirurgi, blir möjliga med den nya tekniken. Den möjliggör mer effektiva produktionsflöden inom industrin med mindre svinn och färre fel. Samtidigt kommer 5G:s säkerhetsprotokoll, minimala fördröjning och väldigt höga hastighet att öppna för helt nya tillämpningar. Självkörande bilar klarar sig utan 5G, men kommer att bli mycket säkrare när bilarna automatiskt kommunicerar med varandra. 5G har inte bara mycket snabbare överföringshastighet än 4G, responstiden är också mycket snabbare. Om två bilar kör efter varandra på motorvägen och den första tvingas tvärbromsa är det viktigt att signalen hinner fram till bilen bakom i tid för att undvika en kollision. 5G-nätet är också mer energieffektivt. Det är förstås viktigt ur ett miljöperspektiv, men det är också en förutsättning för ”internet of things” (IOT), där sensorer kan klara sig många gånger längre utan att laddas än med dagens teknik. Det möjliggör så kallad massiv IOT, där mängder av sensorer som sänder små datamängder kommunicerar utan mänsklig inblandning. Många av de mest lovande tillämpningarna bygger på ett nätverk och innebär att staden i praktiken får sinnen. En gång i tiden var Sverige världsledande inom mobil teknologi. När 3G byggdes ut var Sverige längst fram. Vi hade inte bara snabba, stabila mobilnät utan också en hög grad fiberanslutning och många svenskar köpte relativt tidigt hemdatorer och kopplade upp sig mot internet. Den svenska startupscenen och teknikbolag som Spotify är en produkt av att Sverige varit väl positionerat och skapat ett gott innovationsklimat. Nu har vi tappat initiativet. I USA och Sydkorea finns redan 5G-nät med miljoner abonnenter. I Schweiz erbjuds 5G-tjänster i hela landet. Finland lanserade nyligen kommersiella 5G-tjänster. Att ligga i framkant av 5G-utvecklingen är ett uttalat mål för den svenska regeringen, liksom för grannländernas regeringar. Förra året enades de nordiska statsministrarna om att göra 5G till en prioritet. En handlingsplan togs fram för att bli världsledande inom att använda tekniken för att utveckla och digitalisera samhället. Det är en utmärkt ambition. När Nordiska ministerrådet nyligen kallade till möte för att följa upp arbetet konstaterades emellertid från branschen att det inte längre handlar om att bli ledande, utan om att begränsa skadan av att redan ha hamnat på efterkälken. Detta är mycket oroande. 5G är viktigt för Sverige. Att skapa rimliga förutsättningar för teknisk utveckling måste vara en prioritet. Det ser vi tyvärr inte att det är. I början av nästa år ska Sverige auktionera ut den plats i etern, spektrum, som krävs för att erbjuda 5G-tjänster. Post- och telestyrelsen (PTS) är den myndighet som avgör hur auktionen går till. I det förslag som PTS har skickat på remiss föreslås en modell som med all sannolikhet kommer att leda till att det så kallade 3,5 GHz-bandet, med de attraktiva 5G-spektrumbanden, delas mellan tre aktörer. I dag finns fyra aktörer på marknaden, som tillsammans har tre mobilnät. Två av våra konkurrenter har valt att bygga ett gemensamt nät. PTS föreslår att det ska vara möjligt att bjuda separat i auktionen, men fortsätta bygga ett gemensamt nät. Om spektrumauktionen konstrueras på det sätt som PTS föreslår kan en aktör tryckas ut från marknaden. Vi riskerar att Sverige endast har två mobilnät för 5G i stället för tre. Att bara ha två mobilnät skulle få allvarliga konsekvenser för samhällets sårbarhet, för konkurrensen och den svenska innovationskraften. Konkurrensverket varnar för att konsumentpriserna skulle drivas upp. Innovationstrycket kommer att minska. Sverige tvingas släppa ambitionen om att vara ledande inom mobiltelefoni. Nästa generations techföretag kommer att växa fram någon annanstans. I Finland, till exempel, där myndigheterna tillsett att samtliga operatörer fått tillgång till nödvändig mängd spektrum för att bygga konkurrenskraftiga nät, samtidigt som man säkerställde en rimlig ersättning till staten. För operatörerna finns starka skäl att agera, till exempel under budgivningen, för att utestänga en konkurrent från marknaden. Copenhagen economics har, på uppdrag av Tre, räknat på effekterna av att en operatör blir utan licens. En operatör som blir utan spektrumlicens kommer inte att ha möjlighet att erbjuda samma tjänster som konkurrenterna, och eftersom spektrumlicenserna gäller i 25 år blir effekterna långvariga. Det sammanlagda strategiska värdet av att exkludera en operatör från marknaden beräknas under licenstiden till 23–82 miljarder kronor. Konkurrensbegränsningen är juridiskt tveksam. EU-kommissionen har tidigare visat oro för hur konkurrensen i Sverige begränsas av nätsamarbeten. 5G är viktigt för Sverige och det svenska näringslivet. Det är viktigt för vår möjlighet att behålla och utveckla stora industriföretag, för att kunna driva upp nästa generations framgångsrika tech-startups och för att vara med och utveckla nya, spännande digitala tjänster från början. Den svenska regeringens ambition om att bli världsledande inom 5G är helt rätt. Men det räcker inte. Det är för sent för att Sverige ska kunna bli ledande inom införandet av mobil teknologi, åtminstone för den kommande generationens teknik. Men det är inte för sent för att hänga med i utvecklingen. Det kräver emellertid att Sverige prioriterar 5G-utvecklingen, gör nödvändiga investeringar, och framför allt inte undergräver konkurrensen som så framgångsrikt drivit på innovationen hittills. Lösningen är inom räckhåll. Det räcker med att titta på vårt grannland Finland. Där har reglerande myndigheter i god tid säkerställt att existerande operatörer har fått köpa spektrum och 5G-tjänster är redan kommersiellt lanserade. Det är viktigt att inte spektrumauktionen tar Sverige i motsatt riktning. 5G-auktionen • Nästa år ska 5G börja byggas ut i Sverige. I början av året ska utrymmet i etern, ”spektrum”, auktioneras ut. • Myndigheten Post- och Telestyrelsen (PTS) avgör villkoren för auktionen, som gäller frekvenser i 3,5 och 2,3 GHz-banden. Beslutet ska fattas under oktober 2019. • I dag finns tre 4G-nät: Telia, Net4Mobility (Telenor/Tele2) och Tre. • Det finns 14,3 miljoner mobilabonnemang (2018). Telia har störst marknadsandel (35,8 procent), följt av Tele2 (26,5), Telenor (17,9) och Tre (13,6). Dessa fyra aktörer står för cirka 95 procent av abonnemangen. • Fler DN-artiklar om 5G finns här.  19 oktober 2019 Debattartikel Haval van Drumpt, vd för mobiloperatören Tre Sverige: ”Risk att Sverige halkar efter ytterligare inom mobiltelefoni”


Forskare varnar: Ständig sommartid vore skadlig för hälsan

Summary: I oktober varje år upphör sommartiden och vi ställer om klockan. Men den årliga tidsomställningen är på väg att slopas – och Sverige kan komma att få samma tid året runt. Sömnforskare varnar nu för det mest populära alternativet: att införa ständig sommartid i Sverige. Det skulle påverka folks hälsa negativt, menar de.

Om några dagar tar vi tillbaka den timme vi ”lånade ut” ett halvår tidigare. Den 27 oktober återgår Sverige till normaltid, eller vintertid som det populärt kallas. I stället för att klockan är 03.00 blir den plötsligt 02.00. Men det är oklart hur länge till vi kommer att behöva fundera på om vi måste gå upp en timme tidigare eller om vi kan ligga kvar i sängen en stund till. EU vill att de årliga tidsomställningarna slopas i alla medlemsländer – men tidigast om två år. Om det då blir ständig sommartid eller det vi kallar vintertid som kommer att gälla i Sverige är oklart. Politikerna i den svenska riksdagen har ännu inte bestämt sig hur de vill ha det. Svenska folket föredrar dock ständig sommartid. I alla fall enligt en undersökning som DN lät opinionsföretaget Ipsos göra 2018. Nära fyra av tio har den inställningen, jämfört med att tre av tio vill ha ständig vintertid eller normaltid. Flera sömnforskare menar nu att ständig sommartid skulle vara negativt för den svenska folkhälsan. Enligt dem kompenserar inte ljusare kvällar för att det blir mörkare på morgonen under en större del av året. – Morgonljuset är viktigt för vårt välmående, och vintermörkret gör oss mer trötta och sega. Med ständig sommartid blir det ju ännu mörkare på morgonen vilket kan leda till ökad risk för nedstämdhet och depression, säger sömnforskaren Torbjörn Åkerstedt. I början av november går solen upp mellan klockan sju och halv åtta i större delen av landet. Med ständig sommartid skulle det dröja en timme ytterligare. Många på väg till skolan eller arbetet skulle då gå miste om det betydelsefulla morgonljuset. Och ännu dystrare skulle det bli fram till någon gång i slutet av februari och början av mars. Vintermörkret hämmar produktionen av hormonet serotonin som håller oss pigga och alerta. Samtidigt ökar melatoninnivån, vilket gör oss trötta. Läs också: Vintertid 2019 – allt du behöver veta Torbjörn Åkerstedt, senior professor vid Karolinska institutet och professor emeritus vid Stockholms universitet, är en av landets ledande forskare om sömn och stress. Han ingår i en grupp som fokuserar på stress, sömn och återhämtning och då särskilt på sömnens roll för trötthetsregleringen. – Det finns inga studier på området som visar vilka effekter det ena eller andra har. Personligen tycker jag att det mesta talar för ständig normaltid, eller vintertid, om vi måste välja. Sommartid året om skulle kunna få negativa effekter på folkhälsan, säger Torbjörn Åkerstedt. Han menar att om vi ska införa permanent sommartid i Sverige behövs en testperiod på kanske två–tre år för att noggrant kunna följa upp följderna. – I Sydeuropa har man inte samma problem med mörkret och förespråkar då ständig sommartid, vilket innebär att det är ljust längre på kvällarna. Jag kan tänka mig att det blir olika inom EU beroende på var länderna ligger i Europa – om de får välja fritt. Forskaren Jonathan Cedernaes studerar dygnsrytm och sömn vid Uppsala universitet och vid Nortwestern university i Chicago. Även enligt honom är ständig normaltid, det vill säga vintertid, att föredra. Införande av permanent sommartid skulle försena våra dygnsrytmer, påpekar Jonathan Cedernaues. Mindre solljus tidiga morgontimmar och mer solljus på kvällen kan lura hjärnan att tro att vi kan lägga oss senare – trots att vi troligen har samma arbetstider, framhåller han. För dem med friare scheman behöver detta inte vara något problem, men för alla som måste gå upp tidigt kan det vara påfrestande. – För de som är kvällstyper, det vill säga har en sen dygnsrytm av biologiska skäl, är permanent sommartid ännu mer problematisk. Deras dygnsrytm hamnar nämligen lättare ur fas, säger Jonathan Cedernaes. Särskilt om de får mindre ljus på morgonen, eftersom ljuset tidigarelägger vår rytm, och i stället får mer ljus kvällstid som kan försena dygnsrytmen. – Detsamma gäller ungdomar som av biologiska skäl i genomsnitt är kvällstyper, vill gå upp senare och lägga sig senare. – Detta är alltså ingen ”lathet” som många kanske tror, utan om att den biologiska klockan är senare hos vissa, särskilt i tonåren, säger Jonathan Cedernaes. Förra året gjorde den statliga myndigheten Statskontoret en kartläggning av den nuvarande tidsomställningens effekter. Den tydde på att folkhälsan påverkas på flera sätt. Övergången till sommartid leder till ljusare eftermiddagar och kvällar, vilket kan öka viljan till fysisk aktivitet utomhus. När exponeringen för dagsljus ökar under sommarhalvåret har det positiva hälsoeffekter för stora grupper, enligt kartläggningen. Under vinterhalvåret innebär den nuvarande normaltiden, eller vintertiden som är det populära uttrycket, en betydligt större tillgång på dagsljus under morgonen och förmiddagen. Enligt sömnforskarna är dagsljus viktigt för människans så kallade cirkadiska rytm, och störningar i denna ökar bland annat risken för depression hos vissa, skriver Statskontoret. Med permanent sommartid skulle till exempel Stockholm få nästan 150 färre timmar med dagsljus före klockan 10 under vinterhalvåret, än vid ständig vintertid. Statskontoret konstaterar i sin rapport att både permanent vintertid och permanent sommartid skulle medföra negativa effekter för folkhälsan jämfört med dagens situation. I juni i år fick EU:s transportministrar en genomgång av läget när det gäller vilken tid som ska gälla i Europa framöver. På mötet framom det att alla medlemsstater vill skapa ett eget beslutsunderlag och noggrant studera konsekvenserna. Det finns inget färdigt beslut om en förändring i EU:s nuvarande lagstiftning, utan det pågår fortfarande förhandlingar. Den svenske infrastrukturministern Tomas Eneroth (S) har tidigare sagt att de flesta svenskar gissningsvis skulle vilja ha sommartid permanent. – Om det skulle bli aktuellt vill regeringen se en bred förankring och uppslutning i riksdagen innan Sverige tar ställning till förslaget om att avskaffa tidsomställningar. Och, om det blir aktuellt, vilken normaltid som ska gälla framöver. För att undvika ett lapptäcke av tidszoner är det viktigt att medlemsländerna i EU arbetar tillsammans i denna fråga, säger Tomas Eneroth. I länder som Danmark, Finland och Nederländerna visar undersökningar att en majoritet av invånarna vill ha permanent vintertid. Arne Lowden, sömnforskare vid Stressforskningsinstitutet, är mycket kritisk till tanken på att införa ständig sommartid i Sverige. Även han säger att minskat morgonljus under vintern skulle leda till rubbad dygnsrytm och sömnstörningar. – Det är oansvarigt att som en del svenska politiker förespråka ständig sommartid, något som aldrig förekommit här i landet. Jag förstår om man vill anpassa sig till övriga Europa. Men då borde i alla fall ständig sommartid provas under en tid för att sedan noggrant utvärderas, säger Arne Lowden. Därför finns sommartid Sverige införde normaltid i slutet av 1800-talet, då hela landet fick samma tid – till skillnad från tidigare då tiden kunde variera från stad till stad. När man i dagligt tal pratar om vintertid är det normaltid man menar. Sommartiden är en tillfällig avvikelse från normaltiden, och blev ett fast återkommande inslag i Sverige 1980. Sommartid infördes på försök i Sverige och flera andra länder 1916. Tanken var att spara energi, som var en bristvara på grund av första världskriget. Man ville utnyttja dagsljuset och få fler ljusa timmar när folk var vakna och därmed minska behovet av elektrisk belysning. Bönderna protesterade och försöket upprepades inte i Sverige.  Detta har EU beslutet ¦ I nuläget går de 28 EU-länderna gemensamt över till sommartid varje vår och återgår till normaltid på hösten. Samtidigt tillhör länderna tre olika tidszoner. ¦ EU-kommissionen har föreslagit att de säsongsbaserade tidsomställningarna ska avskaffas. Europaparlamentet beslutade i ett första skede att bifalla förslaget, och det ska genomföras 2021. ¦ Däremot har ännu inte rådet, det vill säga de olika medlemsstaterna, fattat något beslut. Eftersom rådet och Europaparlamentet beslutar gemensamt i denna fråga behöver rådet nå en överenskommelse innan en eventuell förhandling med Europaparlamentet kan inledas. Det är därför oklart när förändringen blir av. ¦ Tanken är att länderna i EU ska bestämma vilken tid de vill ha: evig sommartid eller evig vintertid.


Summary: DN DEBATT 15/10. Nu krävs en idépolitisk mobilisering för att bemöta och på sikt besegra den turkiska högernationalism som blivit ett gränsöverskridande hot. De socialdemokratiska partierna CHP och HDP kan fungera som en hävstång för fred och demokrati. Men de behöver vägledning och ideologisk uppmuntran från socialdemokrater i Europa, skriver Turkietkännaren Halil Karaveli.

Auktoritär, militaristisk högernationalism har präglat Turkiet sedan landets tillkomst för snart hundra år sedan. I dag har denna militaristiska högernationalism också blivit internationellt destabiliserande. Sverige har liksom flera andra länder markerat kraftigt mot den turkiska attacken mot Rojava, den självstyrande kurdiska regionen i nordöstra Syrien. Utrikesminister Ann Linde har fått riksdagens godkännande att verka för att EU inför ett vapenembargo mot Turkiet. Frankrike och Tyskland har redan stoppat vapenförsäljningen till Turkiet. Men sanktionerna kommer inte att ändra Turkiet. Tvärtom, den turkiska regeringen svarar att den kommer att hämnas sanktionerna. Det är i alla händelser uppenbart att man inte tänker vika sig för internationella påtryckningar och avbryta invasionen. Akut måste givetvis ändå allt göras för att förhindra att en ännu större humanitär katastrof utvecklas i nordöstra Syrien. Men därutöver krävs det en långsiktig, idépolitisk mobilisering för att bemöta och på sikt besegra den turkiska högernationalism som blivit ett gränsöverskridande hot. Den turkiska utmaningen är i själva verket ideologisk, och Sverige och svensk socialdemokrati måste anta denna utmaning. Motvikten till den auktoritära och militaristiska högernationalismen i Turkiet är en demokratisk vänster. Den består av det pro-kurdiska och officiellt demokratiskt socialistiska Folkens demokratiska parti, HDP, och delvis också av det officiellt socialdemokratiska Republikanska folkpartiet, CHP, det ledande oppositionspartiet. Svensk socialdemokrati har goda relationer med HDP, och har tidigare haft det med CHP. Historiskt har vänstern i Turkiet varit svårt förtryckt. Landets rådande politiska och ekonomiska system sjösattes av militärdiktaturen på 1980-talet. Under 1970-talet hade den turkiska socialdemokratin, vars ledare Bülent Ecevit var inspirerad av svensk socialdemokrati, och arbetarrörelsen haft ett starkt uppsving, vilket utlöste en våldsam motreaktion från paramilitära högermiliser med band till staten och från militären. Den påföljande militärkuppen 1980 krossade vänsterkrafterna och juntan upphävde alla fackliga rättigheter. Turkiets arbetare saknar än i dag grundläggande fackliga rättigheter och några möjligheter till facklig-politisk samverkan finns över huvud taget inte. Men den breda vänstern är också försvagad och politiskt förlamad av sin splittring i synen på den kurdiska frågan. Nationalismen splittrar turkisk och kurdisk arbetarklass. Inte desto mindre har de socialdemokratiska partierna CHP och HDP potentialen att på sikt bli en motkraft mot högernationalismen och fungera som en hävstång för fred och demokrati. Men för att det ska bli möjligt behöver de få handfast vägledning och ideologisk uppmuntran från socialdemokrater i Europa. Det gäller i synnerhet det Republikanska folkpartiet, CHP, som har svårt att frigöra sig från nationalismen. HDP:s förre partiledare Selahattin Demirtas, som är fängslad sedan 2016, anklagad för ”terrorism”, sträckte innan han greps ut handen till CHP och efterlyste bildandet av en progressiv folkfront för jämlikhet och broderskap. Endast så kan vi besegra fascismen, förklarade han. Stödet från HDP var avgörande för utgången av lokalvalet tidigare i år i Istanbul som blev en stor och symboliskt betydelsefull seger för oppositionen. CHP:s kandidat kunde vinna tack vare Demirtas uppmaning från fängelset till HDP:s väljare att rösta på honom. Men CHP-ledningen har hittills skytt allt öppet och organiserat samarbete med HDP. Man vet att det dels skulle utmana partiets nationalistiska falang, men att det framför allt skulle föranleda straffåtgärder från regimen. Redan det faktum att CHP får öppet stöd av HDP har föranlett företrädare för regimen att kräva att CHP:s partiledare Kemal Kilicdaroglu åtalas för samröre med ”terrorister.” Republikanska folkpartiet tvingas därför gå en svår balansgång. CHP röstade således ja i parlamentet till att tillåta invasionen av den självstyrande kurdiska regionen i Syrien, men förklarade att man gjorde det motvilligt. Det faktum att det officiellt socialdemokratiska CHP har en stark nationalistisk ådra har lett till att partiet internationellt blivit i stort sett isolerat. Det är en isolering som måste brytas. Svensk socialdemokrati skulle göra en viktig insats om den återknöt de historiska banden med det Republikanska folkpartiet, och bidrog till att skapa förutsättningar för ett närmande mellan de progressiva krafterna bland turkar och kurder. Konkret behöver CHP – som enligt de senaste opinionsmätningarna har stöd av närmare 30 procent av väljarna – bistånd med att formulera ett socialdemokratiskt, ekonomiskt och socialt alternativ som skulle kunna rycka undan grunden för högernationalismen. En konsekvens av den nyliberala ordning som rått i Turkiet de senaste fyrtio åren är att det socialdemokratiska tänkandet förtvinat, och att det blivit svårt för även socialdemokratiska företrädare att ens föreställa sig att det skulle kunna finnas något alternativ till den arbetarfientliga ordningen. Samtidigt har dock klyftorna ökat dramatiskt, och behovet av ett socialt sinnat alternativ har blivit skriande. Under Recep Tayyip Erdogans tid vid makten, sedan 2003, har den rikaste 1 procenten av befolkningen ökat sin andel av landets samlade förmögenhet med 43 procent, och den äger i dag 54 procent av den nationella förmögenheten. Det är också därför som den turkiska regimen har ett intresse av att odla högernationalismen. Liksom på andra håll, i Europa och i USA, tjänar högernationalismen även i Turkiet till att leda bort uppmärksamheten från de sociala klyftorna, fördjupa den etniska splittringen inom arbetarklassen, och kommer på sikt endast att kunna bekämpas med ett socialt vänsteralternativ. Svensk socialdemokrati kan – och borde – spela en liknande roll i dag som när den bistod de socialdemokratiska partierna i Portugal, Spanien och Grekland på 1970-talet och bidrog till att dessa länder kunde bryta med sina konservativa, auktoritära arv. Att det är en annan tid i dag, då det är högernationalismen och inte socialdemokratin som har vind i seglen, gör det desto mer angeläget att anta den ideologiska utmaning som Turkiet representerar. 15 oktober 2019 Debattartikel Halil Karaveli, journalist och författare, Turkietkännare vid Institutet för säkerhets- och utvecklingspolitik: ”Svensk socialdemokrati bör ge turkiska oppositionen stöd” Repliker Johan Hassel, internationell sekreterare, Socialdemokraterna, och Anna Sundström, generalsekreterare, Olof Palmes internationella center: ”Vi har regelbundna kontakter med turkiska CHP och HDP”


”Trump lockar rasister genom att hylla vikingar”

Summary: INSÄNDARE. USA:s president Donald Trump lockar rasister genom att hylla vikingar samma dag som afrosvenskar minns slaveriets avskaffande på svenskkolonin Saint Barthélemy, skriver kulturantropologen Ryan Skinner.

Det finns ett mått av ironi – eller rentav kränkning – i det faktum att USA:s president under gångna veckan firat den 9 oktober som ”Leif Erikson-dagen” som en hyllning till ”den legendariska vikingen och hans besättning” – samma dag som afrosvenskar och deras allierade gick samman för att minnas slaveriets avskaffande på svenskkolonin på Saint Barthélemy 1847. Då spelade Sverige en aktiv roll i den transatlantiska slavhandeln. På ytan verkar de två företeelserna förenas främst genom att båda förmodas gå den svenska allmänhetens uppmärksamhet förbi. Vad mer har den medeltida isländska upptäcktsresanden gemensamt med den mera sentida trafiken av afrikanska människoliv på den lilla svenskön i Karibien? Den röda tråden är rasism. Institutionaliserad vit överhöghet tog sin början i och med avskaffandet av slaveriet på 1800-talet och var instrumentell i uppbyggnaden av nya förtryckarregimer: Europas kolonisation av Afrika, Jim Crow-lagarna i USA och apartheid i Sydafrika för att nämna några. Syftet var att rättfärdiga och vidmakthålla den vita hegemonin i världen. Vid 1900-talets början studerades den ”nordiska rasen” av rashygieniker, bland annat vid Statens rasbiologiska institut i Uppsala, som en förlaga för vit rasrenhet och överlägsenhet. För egen del påminns jag om den afroamerikanske författaren Langston Hughes essä från 1926 om ”Rasberget” (”The racial mountain” på engelska), ett begrepp han myntade om rashierarkin i det amerikanska samhället. Han beskrev det som ett förkastligt monument till överlägsenheten i ”nordiskt uppförande, nordiska ansikten, nordiskt hår [och] nordisk konst.” Att minnas Sveriges roll i slavhandeln är att dra uppmärksamhet till de bestående effekterna av sådan rashierarki, bland annat gisslet med afrofobi i Sverige. I skarp kontrast – och i ljuset av denna mörka historia – förefaller Donald Trumps firande av ”Leif Erikson-dagen” den 9 oktober enbart vara ett rasistiskt lockrop. De amerikanska banden med ”vikingarnas fosterland” firas samtidigt som nutida murar mot icke-vita människor vid våra gränser befästs. DN Åsikt 11 oktober 2019 kl 15 Insändare Ryan Skinner: ”Trump lockar rasister med att hylla vikingar” Svar Så svarar du och kommenterar


Summary: INSÄNDARE. I dag är det världsdagen för psykisk hälsa. Det är ingen temadag som kan jämföras med kanelbullens dag. Den här dagen handlar om liv, och vi räddar inga liv med att sitta och dela fåniga bilder på Facebook, skriver Staffan Nylund.

I dag, torsdag den 10 oktober, är det världsdagen för psykisk hälsa (World mental health day) som uppmärksammas över hela världen. Det är fantastiskt fint och bra på alla sätt att det ens finns en dag som enbart är ägnat åt ett av vår tids största, om inte det absolut största, samhällsproblem. Men jag blir ändå kluven inför alla dessa eviga dagar då alla plötsligt låtsas bry sig genom att dela bilder och inlägg på sina sociala medier. Det blir ett jippo av det hela och många försöker nå uppmärksamhet genom att visa att dom kanske bryr sig, fastän målet egentligen är att få fler följare och massvis med likes. För även om vi varje år har en specifik dag då psykisk ohälsa lyfts fram mer än någon annan dag på hela kalenderåret är det ju fortfarande inte tillräckligt bra. Självmorden ökar trots att vi är många som jobbar för att få bort tabun och stigmat kring psykisk ohälsa. Folk mår allt sämre och är mer stressade än någonsin förut. Sjukskrivningar för utmattningssyndrom, utbrändhet och utmattningsdepressioner ökar lavinartat, och allt fler klarar helt enkelt inte av att vistas i det sjuka samhälle vi lever i. Vi är inte skapta för att klara av den mängd stress, press och krav som vi utsätts för varje dag. Den som av någon outgrundlig anledning ändå tycks stå ut med denna påfrestning måste vara någon slags superhjälte. Det ska inte gå att kunna prestera på den nivå som samhället i dag kräver av oss sköra och sårbara individer utan att i något skede krascha. Men ändå är det tyvärr exakt så som verkligheten ser ut. Sen när man väl ligger ner på marken och mår psykiskt dåligt borde man därtill ha kraften att kämpa och stå på sig för att ha en chans att kanske få den hjälpen som man behöver. Om man inte har förmågan eller orken att göra det så är risken stor att man tvingas vänta väldigt länge innan man får hjälp, eller så får man ingen hjälp alls. Hör ni hur dumt det låter? Det räcker alltså inte med att man har kapitulerat, ligger ner på marken i det djupaste mörkret och tror att allt är över. Man kämpar för att orka leva, för man vill inte dö, men samtidigt så vet man inte hur länge det kommer att hålla. I det här skedet av livskrisernas livskriser förväntas man alltså kämpa och kriga för sin rätt att få hjälpen som räddar livet på en. Jag blir så oerhört förtvivlad, ledsen och arg när jag skriver den här texten. Jag önskar att det jag skriver skulle vara aningen förstärkt eller dramatiserat. Att verkligheten kanske ändå inte är såpass dyster som jag vill få den att se ut. Men jag är rädd för att verkligheten kan vara ännu värre än det jag beskriver, för så illa är det i vissa fall. Det är inte konstigt att vi mår dåligt och att många tar livet av sig för att dom inte orkade kämpa längre. De insåg någonstans på vägen att det inte längre var någon idé att ens försöka, och tyvärr så hade dom ju till viss del rätt – hur tragiskt det än låter. Tänk att det verkligen får gå till så här. Hur sjukt är inte det? Vi måste alla bli bättre på att prata om allt som är fel när det kommer till psykiatrin och psykvården. Det räcker inte med att skriva eller dela ett inlägg bara för att det råkar finnas en dag då man borde uppmärksamma psykisk ohälsa. Det här är ingen temadag som kan jämföras med kanelbullens dag. Den här dagen handlar om liv, och vi räddar inga liv med att sitta och dela fåniga bilder på Facebook. Gör något vettigt i stället. Prata med den där kompisen som du inte har träffat på länge. Fråga hur dina familjemedlemmar och bekanta mår. Om någon snabbt svarar att allt är bra så fråga en gång till. Det är inte alltid okej fastän någon säger att det är så. Vi måste våga ställa fler och djupare frågor, ta upp tunga och känsliga ämnen i stället för att snabbt gå över till någon ytlig konversation om ingenting alls. Människor som mår allra sämst är även de som är mästare på att utåt sett inte visa några som helst tecken på att något skulle vara fel. Jag menar, det är sällan man inte blir förvånad och chockad när man nås av nyheten att någon begått självmord. Den absolut vanligaste reaktionen måste väl ändå vara ”hen var den sista jag trodde skulle kunna göra något sånt” och ”det fanns inga tecken på att hen skulle göra det här, hen som alltid var så glad”. Skenet bedrar, så är det bara. Så i stället för att i blindo gå runt i tron på att alla i din närhet mår ”helt okej” och ”aldrig skulle kunna göra något sånt” vore det kanske en god idé att på riktigt börja prata om dessa ämnen helt öppet. Våga fråga om någon du känner exempelvis har eller haft självmordstankar. Det är i slutändan frågorna som dessa som faktiskt gör skillnad på riktigt. Det kan i bästa fall rädda liv. DN Åsikt 10 oktober 2019 kl 05 Insändare Staffan Nylund: ”Fåniga Facebook-inlägg räddar inga liv” Svar Så skriver du svar och kommenterar


”Fler vindkraftverk leder till sämre miljö”

Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. I Sverige är det kärnkraftverken som kommer att få mindre drifttid när vindkraften byggs ut. Det öppnar dörren för gaskraftverk, och även om dessa avlastas av vindkraft går det inte att bortse ifrån att de släpper ut koldioxid, skriver Erik Sandström, civilingenjör.

Svar till P G Hånell (”Bygg mer vindkraftverk i södra Sverige”, DN 8/10). Det svenska elkraftsystemet började byggas upp i början av 1900-talet. Det byggdes redan från början med smarta kraftverk, som anpassar kraften efter behovet. De gör detta genom att känna av frekvensen i kraftsystemet. Minskar frekvensen från fastställda 50 svängningar i sekunden (50 Hertz) så ökar verken kraften automatiskt. Ökar i stället frekvensen så minskar verken på kraften. Större variationer som mellan sommar och vinter styrs manuellt. Kraftsystemet fungerar alltså som en vanlig cykel. Börjar det gå långsamt får man trycka på med mer kraft, börjar det gå för fort tar man i mindre. Att detta fungerar beror i grunden på att kraften skapas ur yttre energilager som kraftverksdammar, uran eller fossila bränslen. Vindkraftverk saknar energilager och kan därför inte användas till att tillfredsställa ökade behov av elkraft. Däremot kan de tillfälligt avlasta smarta kraftverk. Om dessa är baserade på fossila bränslen så medför vindkraften en miljönytta. När fossilverkens drifttid minskar släpps det förstås ut mindre koldioxid i atmosfären. Även om vindkraften egentligen inte bidrar till att tillfredsställa behovet så ger den alltså en miljönytta i ett kraftsystem baserat på fossileldade kraftverk. I Sverige är det kärnkraftverken som kommer att få mindre drifttid när vindkraften byggs ut. Kärnkraftens ekonomi bygger på att långa drifttider med låga marginalkostnader kompenserar för dyra investeringar. Ekonomin talar alltså för att kärnkraften avvecklas när vindkraften byggs ut. Kärnkraften måste då ersättas av andra smarta kraftverk som har så låga investeringskostnader att de är lönsamma även med korta drifttider. Det är dessa nya smarta kraftverk som vindkraften kommer att avlasta efter omställningen. Det som passar bäst in ekonomiskt är gaskraftverk. Även om dessa avlastas av vindkraft och alltså får relativt korta drifttider går det inte att bortse ifrån att de släpper ut koldioxid i atmosfären. Vindkraften driver alltså på i en omställning, som leder till ökade utsläpp, när man ser på det svenska kraftsystemet som en helhet. Den paradoxala slutsatsen är att en fortsatt utbyggnad av vindkraft, som i sig är miljövänlig, kommer att leda till en försämring av miljön.


Summary: DN DEBATT 9/10. Vår nya rapport visar att 3.000 bostadsrättsföreningar drabbats av ekonomisk brottslighet under de senaste fem åren. Något som svenska myndigheter helt saknar kännedom om. Bostadsrättsföreningarnas skydd måste skyndsamt ses över för att värna de 1,7 miljoner svenskar som bor i dem, skriver Oskar Öholm och Johan Flodin, Fastighetsägarna Stockholm.

I dag presenterar Fastighetsägarna en rapport med unika uppgifter om bostadsrättsföreningarnas utsatthet för ekonomisk brottslighet. Den visar att bostadsrättsföreningars skydd mot att drabbas av ekonomisk brottslighet är svagt. Det finns många risker och sårbarheten för att utsättas för brott är stor. I rapporten framkommer det att 3.000 bostadsrättsföreningar, vilket betyder omkring 113.000 hushåll, har drabbats av ekonomisk brottslighet under de senaste fem åren. Det här är en omfattning som svenska myndigheter helt saknar kännedom om. Därför behöver bostadsrättsföreningars skydd skyndsamt ses över för att värna de 1,7 miljoner svenskar som bor i dem. Vi har i några uppmärksammade fall den senaste tiden sett hur illa det kan gå. I bostadsrättsföreningen Ida i Malmö har uppskattningsvis 250 miljoner kronor förskingrats under två års tid. I dag har föreningen små förhoppningar om att få tillbaka den summan. I ett annat fall har en bostadsrättsförening kapats genom juridiska personers ägande i föreningen som därigenom kontrollerar hela styrelsen. Föreningen har i dag en katastrofal ekonomi och de boende saknar till och från både uppvärmning och varmvatten. I båda fallen har bostadsrättsinnehavarna sett värdet på sina lägenheter sjunka drastiskt. Utöver dessa uppmärksammade fall finns det också flera domar runtom i Sverige där föreningar har blivit av med miljonbelopp genom grov ekonomisk brottslighet. I rapporten, som på vårt uppdrag har tagits fram av Sweco, har en omfattande telefonundersökning gjorts till bostadsrättsföreningar. I den svarar 12 procent, motsvarande 3.000 bostadsrättsföreningar och 113.000 hushåll, att de någon gång under fem senaste åren har utsatts för ekonomisk brottslighet. Lika oroväckande är att så mycket som var fjärde bostadsrättsförening inte säger sig veta om de utsatts för ekonomisk brottslighet i eller mot föreningen. När den ursprungliga lagstiftningen som etablerade bostadsrättsföreningen som boendeform tillkom i början av 1900-talet, var förebilden olika former av konsumentkooperativ och de demokratiskt styrda folkrörelserna. Den bärande idén var att bostadshuset skulle ägas gemensamt och drivas av en boenderepresentativ styrelse, med god inblick för medlemmarna i föreningens ekonomi och drift. Med den kooperativa tanken i grunden bygger mycket av bostadsrättsföreningens beslutsfattande, kontroll och ansvarsutkrävande på att medlemmarna engagerar sig. I den bästa av världar innebär detta att den interna kontrollen blir så stark att möjligheten att begå brott i eller mot föreningen blir mycket liten. Problemet med dagens lagstiftning är att det frivilliga engagemanget från de boende i princip är den enda kontrollfunktionen för att upptäcka brott i eller mot bostadsrättsföreningar. Det är en utmaning som förstärks av det i många bostadsrättsföreningar i dag finns ett svagt engagemang från de boende i föreningens göromål. Det innebär att ett i grunden svagt skyddsystem i fler fall saknar sin viktigaste del, det frivilliga granskandet. Föreningstämman är bostadsrättsföreningens högsta beslutande organ och den viktigaste instansen för att granska och kontrollera föreningens ekonomi. Tyvärr lockar stämman i allmänhet få deltagare, vilket ökar sårbarheten eftersom det är under dessa möten som styrelsen utses och andra centrala beslut för föreningens ekonomi fattas. Även bland ledamöter i bostadsrättsföreningars styrelse är engagemanget ofta lågt. Svagt engagemang i styrelsen hotar kvaliteten i beslut, uppföljningar och andra rutiner som tillhör styrelsearbetet. En annan konsekvens av svagt engagemang är bristande kontinuitet i styrelsen. Det är inte ovanligt att en styrelseledamot mer eller mindre motvilligt och pliktskyldigt tjänstgör i styrelsen under endast ett år, för att sedan bytas ut. Styrelsen förmår därmed inte att skaffa sig ett ”institutionellt minne”, med en känsla för kostnadsbilden över tid, erfarenheter från upphandlingar med mera. Detta medför att att sårbarheten för att utsättas för brott och oegentligheter ökar. Det framgår av rapporten att svenska myndigheter i dag saknar en samlad kunskapsbild om förekomsten av ekonomisk brottslighet i bostadsrättsföreningar. Varken Brå, Ekobrottsmyndigheten, Åklagarmyndigheten, Polisen eller Bolagsverket kan svara på hur utbrett problemet är. Det pågår heller ingen kartläggning eller preventivt arbete för att öka förståelsen och stävja ekonomisk brottslighet mot bostadsrättsföreningar inom Myndighetssverige i dag. Samtidigt utgör bostadsrättsföreningar en väsentlig del av den svenska bostads- och fastighetsmarknaden, och därmed samhällsekonomin. Det säljs bostadsrätter för drygt 200 miljarder kronor per år, och bostadsrättsföreningar omsätter sammanlagt omkring 120 miljarder kronor årligen. Stora ekonomiska värden kombinerat med en stor sårbarhet mot ekonomisk brottslighet är alltså ett problem för både bostadsrättsföreningen, dess medlemmar och i förlängningen för hela samhället. För att öka skyddet för bostadsrättsföreningar och i förlängningen alla de människor som har gjort sin livs största affär genom att köpa en bostadsrätt, efterlyser Fastighetsägarna följande: • Relevanta myndigheter måste skyndsamt ges i uppdrag att kartlägga förekomst och sårbarhet när det gäller ekonomisk brottslighet i bostadsrättsföreningar, samt utreda behov av eventuell ny lagstiftning. • Regelverket för revision i bostadsrättsföreningar bör ses över i ljuset av risken för ekonomisk brottslighet i och mot föreningarna. • Nya regler för redovisning och underhållsplanering i bostadsrättsföreningar samt krav på nyckeltal i årsredovisningen bör införas för att göra det lättare att bedöma föreningarnas ekonomiska ställning. • Förbättra kunskapsläget för bostadsrättsinnehavare om vilka skyddsregler som finns redan i dag. Konsumentverket eller Bolagsverket bör få i uppdrag att ge information. Tillsammans med myndigheter och politiker behöver vi nu ta ett krafttag för att skydda Sveriges bostadsrättsföreningar, och alla de människor som i många fall har gjort sitt livs viktigaste affär genom sitt köp av sin bostadsrätt. Utan ett starkt skydd riskerar vi fortsatt se stora ekonomiska förluster med efterföljande personliga tragedier i Sveriges bostadsrättsföreningar. Rapporten • Rapporten ”Brf:ers sårbarhet för ekonomisk brottslighet – motståndskraft och exponering” har tagits fram av Sweco på uppdrag av Fastighetsägarna Stockholm. • Den bygger på domar, registerdata och intervjuer med sakexperter, branschaktörer och bostadsrättsföreningar. • Rapporten visar att 12 procent av alla bostadsrättsföreningar har utsatts för ekonomisk brottslighet minst en gång de senaste fem åren. Den visar också att sårbarheten för ekonomisk brottslighet är hög men att kunskapen om brottsligheten är låg. 9 oktober 2019 Debattartikel Oskar Öholm och Johan Flodin, Fastighetsägarna Stockholm: ”3.000 bostadsrättsföreningar utsatta för ekobrott på fem år”


Summary: DN DEBATT 8/10. EU-kommissionens ordförande Ursula von der Leyen har tillsammans med föreslagna klimatkommissionären Frans Timmermans utlovat ett reformpaket för klimatet, en ”Green deal”. Men risken är stor att paketet inte kommer att innehålla vad som krävs för en grön och rättvis omställning, skriver Alice Bah Kuhnke (MP) och Pär Holmgren (MP).

Vi har bara några få år på oss att göra det som krävs för att nå Parisavtalet. Den tillträdande EU-kommissionen har ett avgörande ansvar. Lyssnar man på FN:s klimatpanel är detta den sista kommissionen som har möjlighet att uppfylla avtalets åtaganden. Det som krävs är en total omläggning av politik, energi och ekonomi. EU-kommissionens ordförande Ursula von der Leyen har tillsammans med den föreslagna klimatkommissionären Frans Timmermans lovat att presentera ett stort reformpaket för klimatet, en så kallad ”Green deal”. Vi gröna har länge arbetat för en sådan reform. Men trots att idén lanserades av vår partigrupp ser vi med stor oro på vad som hittills presenterats av EU-kommissionen. Det finns en betydande risk för att kommissionens förslag inte kommer att innehålla vad som krävs för en grön och rättvis omställning. I dag tisdag har EU-parlamentet en utfrågning av den tilltänkta klimatkommissionären Frans Timmermans. Vår gröna partigrupp kan bli avgörande för om han och von der Leyens kommission ska kunna tillträda. Vi arbetar gärna konstruktivt med honom men vårt stöd kräver ett verkligt klimatansvar. Inför dagens utfrågning ställer vi gröna därför följande krav på en ”Green deal”: 1 Tillräckliga utsläppsmål i närtid. Frans Timmermans har fått i uppdrag att införa en ny klimatlag, med målet att EU ska bli koldioxidneutralt till 2050. Det är ett välkommet steg men inte tillräckligt. Målet till 2050 har fått berättigad kritik för att signalera att vi fortsatt kan släppa ut växthusgaser i flera decennier till. I själva verket är det avgörande att utsläppen minskar rejält de närmaste tio åren för att Parisavtalet ska kunna uppnås. Att fokusera på ett mål som ligger 30 år in i framtiden avleder uppmärksamheten från den politik som behövs nu. Vi kan inte vänta med att reformera EU:s utsläppshandel, långtidsbudgeten och jordbrukspolitiken. Dessa instrument måste bli kompatibla med Parisavtalet redan under denna mandatperiod. Det är därför avgörande att ett ambitiöst mål till 2030 ingår i klimatlagen. Den nya kommissionen har uttalat en ambition om att minska utsläppen med 40–55 procent till 2030. Detta är en förbättring men inte i linje med Parisavtalet, som alla EU:s länder har lovat att uppfylla. För att ha en möjlighet att stanna under två graders global uppvärmning krävs sannolikt utsläppsminskningar på minst 65–80 procent till 2030, jämfört med 1990. De som tycker att våra krav är för ambitiösa är välkomna att granska de koldioxidbudgetar som tas fram av experter på området och förklara hur de räknar fel. Annars blir de partier som står bakom Ursula von der Leyen svaret skyldiga över varför man i praktiken överger Parisavtalet och skjuter över ansvaret på kommande generationer. 2 Satsa hälften av EU-budgeten på klimat. Det borde vara självklart att en ”Green deal” innebär betydligt höjda anslag till klimat i EU:s budget. Risken är dock stor att ”Green deal” i praktiken blir en ompaketering av befintliga EU-medel. I de yttranden som Timmermans har skickat till EU-parlamentet aviseras ingen ökning av de 25 procent av EU-budgeten som redan föreslagits till klimatsatsningar (ca 46 miljarder euro per år). Kommissionens förslag på 46 miljarder euro per år är för lite, inte minst med tanke på att EU:s medlemsländer subventionerar fossil energi med 55 miljarder euro varje år. Ett avgörande första steg är att alla fossila subventioner slopas. EU har i internationella sammanhang åtagit sig att fasa ut dessa subventioner till 2020. Vi kräver att kommissionen nu går från ord till handling. En verklig ”Green deal” kräver investeringar utan motstycke i historien. För att bli koldioxidneutralt beräknas EU behöva satsa upp till 2,9 procent av bnp (520–575 miljarder euro) årligen på klimatet. Det är helt centralt att EU-budgeten bidrar till detta. Vi gröna vill därför att minst 50 procent av EU:s budget satsas på klimatåtgärder. Många medborgare tycker att klimatfrågan bör vara en av EU:s huvuduppgifter – det är dags att leverera vad medborgarna förväntar sig. 3 Ge konkreta svar om bilindustrin, flyget och jordbruket. På vissa områden kan kommissionens förslag i själva verket innebära försämringar för klimatet. Ett exempel är att kommissionsordföranden öppnat för att vägtransporter ska ingå i EU:s utsläppshandel, något bilindustrin länge har lobbat för. EU:s utsläpp från bilar regleras i dag i separat lagstiftning. Det nuvarande kravet är att nyproducerade bilar ska minska sina utsläpp med 37,5 procent till 2030. Låter man bilindustrin ingå i utsläppshandeln riskerar utsläppskraven att minska betydligt eftersom det finns ett stort överskott på utsläppsrätter. Tills EU:s utsläppshandel ligger i linje med vad vetenskapen kräver bör detta undvikas. Det är hög tid att flyget börjar betala skatt för sin klimatpåverkan och tilldelningen av gratis utsläppsrätter till flyget måste upphöra. Vi ser också med oro på att någon större reform av jordbrukspolitiken inte verkar vara planerad. En genomgripande omställning av jordbruket är helt central för att uppnå klimatmålen. Inte minst för att skapa nödvändiga kolsänkor. 4 Omställningen måste vara rättvis. I dag lever mer än 118 miljoner européer på eller under fattigdomsgränsen. Därför måste klimatomställningen vara socialt hållbar och rättvis, men vi ser flera frågetecken kring fördelningspolitiken i Frans Timmermans förslag. Vi stöder inrättandet av den fond för rättvis omställning Timmermans presenterat men denna kan inte enbart finansieras genom en omfördelning av EU:s befintliga strukturfonder. Ny finansiering behövs för att sammanhållningen inte ska hotas i ett Europa där klyftorna redan växer. Vi gröna kräver också att jämställdhetsperspektivet genomsyrar alla delar av budgetprocessen så att en ”Green deal” tydligt främjar jämställdhet i prioriteringar och resurser. Vi välkomnar att EU-kommissionen prioriterar klimatpolitiken högre än tidigare men ambitionerna i det vi hört hittills är för låga. Lyssnar man på våra krav finns dock möjligheten till en ”Green deal” som både är i linje med Parisavtalet och får brett stöd i EU-parlamentet. Tiden för att kompromissa med vetenskapen är över. ”Green deal” EU-kommissionens nya ordföranden Ursula von der Leyen har lovat att presentera ett reformpaket för klimatet under sina första 100 dagar, en så kallad ”Green deal”. Den ska bland annat innehålla klimatinvesteringar och en ny klimatlag. Frans Timmermans, som i dag tisdag frågas ut av EU-parlamentets miljöutskott, föreslås bli ansvarig kommissionär för arbetet.  8 oktober 2019 Debattartikel Alice Bah Kuhnke (MP) och Pär Holmgren (MP), Europaparlamentariker: ”Halva EU-budgeten måste gå till klimatsatsningar”


Summary: REPLIK DN DEBATT 7/10. Bromma flygplats är inte en enskild angelägenhet för Stockholm. Det är en fråga om tillgänglighet och utveckling för hela Sverige och för alla dem som effektivt och hållbart behöver resa privat eller i tjänsten från en landsände till en annan eller till och från vår huvudstad, skriver Fredrik Kämpfe, Transportföretagen.

Karin Wanngård (S) kräver att Stockholms stad ska omförhandla avtalet om Bromma flygplats. Vi är överens om att Brommas framtid är en statlig angelägenhet men beklagar att Wanngård missuppfattat viktiga fakta. Bromma är en utpräglad inrikesflygplats som säkrar åtkomsten till huvudstaden för andra städer. Samtidigt fungerar Bromma som ett effektivt nav för långväga inrikestransporter framför allt mellan norra och södra Sverige. Beslut om flygplatsens framtid ska inte tas över huvudet på resten av landet. Det är därför helt riktigt att frågan hör hemma på regeringens bord. Arlanda flygplats behöver utvecklas och moderniseras för att få fler direktlinjer vilket Transportföretagen har framfört i debatten. Men passagerarna på Bromma reser framför allt till Stockholm eller vidare till andra delar av landet. En flytt av trafiken till Arlanda skulle i mycket liten utsträckning bidra till ökat resandeunderlag för utrikesflyg. Wanngård argumenterar för att flyget inte betalar för sig. I själva verket visar Trafikanalys senaste analys av transportsektorns samhällsekonomiska kostnader att inrikesflyget är kraftigt överinternaliserat. Inrikesflyget ingår i EU:s handel med utsläppsrätter och är precis som övriga transportslag belagt med moms. En inrikesresa – tur och retur – har dessutom dubbel flygskatt. Även kostnader för buller är reglerat och på Bromma råder strikta värden och öppettider. Flygbolagen som trafikerar Bromma har utöver detta under flera år fått kraftigt höjda avgifter från Swedavia. Även påståendet om att eventuella subventioner till flyget gör det billigare än tåget motbevisas av fakta. Enligt Transportstyrelsens senaste granskning är tåget nästan alltid billigare än flyget. Det är logiskt eftersom en järnvägsresa är en enklare produkt att producera i jämförelse med flyget som även står för sina infrastrukturkostnader såväl på marken som i luften. Motivet bakom utspelet om kraftigt höjd markhyra på Bromma är naturligtvis att det skulle göra trafiken olönsam. Det är en strategi som drabbar arbetstillfällen i Stockholm och framför allt är det ett illa dolt angrepp på orter i resten av landet som är beroende av Bromma. Det är dags att lyfta diskussionen om Stockholms flygplatser till en högre nivå. Bromma flygplats är inte en enskild angelägenhet för Stockholm. Det är en fråga om tillgänglighet och utveckling för hela Sverige och för alla dem som effektivt och hållbart behöver resa privat eller i tjänsten från en landsände till en annan eller till och från vår huvudstad. 7 oktober 2019 Debattartikel Karin Wanngård (S), oppositionsborgarråd, Stockholm: ”Orimligt att subventionera Bromma med 50 miljoner” Repliker Fredrik Kämpfe, Transportföretagen, branschchef flygbranschen: ”Bromma är en angelägenhet för hela landet”


Peter Wolodarski: Massopinionen som borde få Miljöpartiet att skämmas

Summary: Runt om i världen bubblar engagemanget för klimatet. I Sverige går Miljöpartiet kräftgång i opinionen. Det är ett underbetyg inte bara åt MP.

Det är fredag morgon. Veckan innan har miljontals människor över hela världen demonstrerat för klimatet, inspirerade av Greta Thunberg. I DN presenteras den senaste opinionsundersökningen från Ipsos över svenskarnas partisympatier. Den visar ett historiskt resultat: Miljöpartiet når rekordnivån 27 procent och är nu lika stora som Socialdemokraterna. ”Klimatfeber i svensk politik”, lyder rubriken på förstasidan. Språkrören Isabella Lövin och Per Bolund, som båda har höga förtroendesiffror, jublar ikapp på bild. Och partisekreteraren Märta Stenevi kommenterar för DN: ”Vi ser nu hur människors oro för klimatförändringen och besvikelse över den politiska oförmågan att hantera situationen, leder till ett tydligt stöd för MP.” Ovanstående beskrivning är inte sann för Sverige. Men det är ungefär den situation som just nu råder i Tyskland – om man i exemplet ovan byter ut Socialdemokraterna mot Angela Merkels regerande kristdemokrater. Horace Engdahl har beskrivit Tyskland som ett ”Sverige för vuxna”. Det är mer oklart om han betraktar De grönas historiska framgångar i opinionen som ett tecken på att Tyskland är mer moget än Sverige, att människor där som han uttryckt det är ”mer pålästa”. Oavsett vad som förklarar tyskarnas mognad har Horace Engdahl rätt när han samtidigt konstaterar att likheterna mellan de två länderna ofta är förbluffande stora. Så gäller detta inte längre politiken? Varför kan De gröna i Tyskland få 27 procent i opinionen, medan Miljöpartiet i Sverige i DN:s senaste Ipsosmätning fick 5 procent? Om man vill förstå den politiska utvecklingen är detta en högintressant fråga. Tyvärr är svaret allt annat än smickrande för MP-ledningen – och för övriga partier i Sverige som bryr sig om klimatet. När svenskarna tillfrågas om de viktigaste frågorna kommer visserligen inte klimatförändringen så högt på agendan som man kanske tror – sjukvård, migration och skola rankades förra året högre i den stora nationella SOM-mätningen från Göteborgs universitet. Men mycket har hänt på kort tid. Bara i Stockholm tågade uppemot 60.000 demonstranter för ett par veckor sedan. Förra året vid samma tid var Greta Thunberg ensam utanför riksdagen. Svenska nationella medier ser samma utveckling i den digitala statistiken över vad de flesta väljer att läsa – klimatfrågan har gått från ljummen till stekhet. Förändringen börjar också på allvar synas i efterfrågemönster. Flygresandet minskar, SJ:s tågavgångar är numera ofta slutsålda. Utan jämförelser i övrigt motsvarar oron för klimatförändringen just nu oron och rädslan för invandring - det bubblar i båda läger. Hårddraget kan man som Torbjörn Nilsson i Expressen nyligen konstaterade säga att ”Greta har blivit stor av samma skäl som Jimmie”. På ett globalt plan har hon lyckats omvandla känslan av otrygghet till ett massivt politiskt engagemang. Jimmie Åkesson har gjort detsamma på ett nationellt plan: SD utmanar nu på allvar Socialdemokraterna i opinionen om positionen som största parti. Miljöpartiet då? Deras kampanjarbete måste beskrivas som ett fiasko. Klimatfrågan mobiliserar människor över hela Sverige trots MP:s relativa impopularitet. Deras språkrör når till skillnad från kollegerna i Tyskland mycket låga nivåer i partiledarförtroende. När Ipsos i somras undersökte hur väljarna ser på de svenska partierna, gavs några intressanta ledtrådar till varför MP inte lyckas växa. ”Partiet uppfattas i hög grad ha en politik som bygger på önsketänkande. Även om många väljare delar Miljöpartiets oro över klimatet så är min tolkning att de lösningar som MP presenterar inte ses som attraktiva för tillräckligt många väljare”, säger Ipsos erfarne opinionsanalytiker Nicklas Källebring. ”Jag tror också att senare års stora fokus på flyktingfrågan och den tydliga opinionskantringen mot en allt stramare politik är ett annat hinder för partiet”, fortsätter han. Det verkar, i kombination med de låga popularitetssiffrorna för språkrören, vara rimliga förklaringar. Men detta är inte bara ett underbetyg för Miljöpartiet. Det är lika mycket ett underkännande av andra partier som påstår sig ta klimatförändringarna på allvar. Om MP går uselt i opinionen, varför lyckas ingen annan fånga engagemanget och omvandla det till ett masstöd? Centern ligger närmast till, men väljarnas belöning är än så länge marginell. De traditionella partiernas passivitet och håglöshet är ett mått på vår tid. Sverigedemokraterna vet vad de vill och lyckas ge röst åt de frustrerade, samtidigt som de flesta andra dras med i SD:s agenda eller slits sönder av intern oenighet. Klimatopinionen försvinner inte i första taget. Mycket talar tvärtom för att den kommer fortsätta att stärkas. Den representativa demokratin behöver kanalisera den, annars riskerar oron och rädslan att omvandlas till hopplöshet och destruktivitet. Politik och näringsliv behöver komma med lösningar som visar att vi kan frigöra oss från fossilberoendet, med hjälp av innovationer, internationellt samarbete och effektiva styrmedel. Klimatet ropar efter demokratiskt ledarskap. I Tyskland är det De gröna som tävlar om förstaplatsen med Kristdemokraterna. I Sverige är det SD som iklätt sig rollen som stor uppstickare med trovärdighet i ”sin fråga”. Hur var det nu Horace uttryckte saken? Tyskland – ett Sverige för vuxna.


Summary: DN DEBATT 4/10. Jämlikhetsundersökningen 2019 visar att det finns ett mycket stort stöd för en skattereform som minskar de ekonomiska klyftorna. I alla riksdagspartier finns en majoritet av väljare som anser att en sådan skattereform är viktig. Partierna bakom Januariavtalet kan således känna sig trygga när de genomför en sådan reform, skriver Per Sundgren och Daniel Suhonen.

73 procent av de svenska väljarna tycker att det är viktigt att den skattereform som enligt januariavtalet ska genomföras leder till minskade ekonomiska klyftor. Det visar Jämlikhetsundersökningen 2019 som vi låtit Novus utföra. Väljarnas åsikter stämmer väl överens med målsättningen i avtalet, nämligen att genomföra en skattereform som ”utjämnar dagens växande ekonomiska klyftor”, men inte med den politik som nu genomförs som låter de ekonomiska klyftorna växa. Det är januariavtalet som i allt väsentligt avgör inriktningen på den svenska regeringspolitiken. Avtalets 73 punkter utgör ramen, men därutöver ska varje budget förhandlas i ett givande och tagande mellan de fyra partier, Socialdemokraterna, Miljöpartiet, Centerpartiet och Liberalerna, som står bakom avtalet. Resultatet av de förhandlingarna kan vi nu se i regeringens höstbudget. De ekonomiska klyftorna i det svenska samhället kommer att öka ytterligare, framför allt på grund av att värnskatten avskaffas. För att få reda på vad de svenska väljarna tycker om en skattereform har vi låtit dem svara på tre frågor om deras inställning till en omfördelande skattereform, en skatt på förmögenheter över 10 miljoner kronor och en progressiv fastighetsskatt. Resultaten visar att det finns ett mycket stort stöd för en skattereform som minskar de ekonomiska klyftorna. I alla riksdagspartier finns en majoritet av väljare som anser att en sådan skattereform är viktig. På den rödgröna sidan är majoriteten 96-procentig, men även bland Centerns och Liberalernas väljare tycker 72 procent att en sådan reform är viktig. Partierna bakom Januariavtalet kan således känna sig trygga i att de har sina väljare med sig när de genomför en skattereform som leder till minskade ekonomiska klyftor. Även för förslaget att åter införa en skatt på förmögenheter över 10 miljoner kronor finns majoritetsstöd. 50 procent av väljarna tycker att en sådan skatt är ett bra förslag medan 31 procent tycker att det är dåligt. Även här finns en stor majoritet bland de rödgröna där fyra av fem är för, men också bland Centerpartiets väljare säger sig dubbelt så många vara för (43 procent) som emot (19 procent). För förslaget att införa en progressiv fastighetsskatt finns däremot inte majoritetsstöd. Tvärtom tycker 39 procent att det är ett dåligt förslag och enbart 34 procent att det är ett bra förslag. Majoritetsstöd finns bland sympatisörer till S och V och ett klart flertal som är för finns även bland sympatisörer till MP och C. Värt att notera är också att motståndet mot en fastighetsskatt är störst i storstadsområdena, medan förslaget har ett betydande stöd i stora delar av övriga Sverige. När vi granskar bakgrundsvariablerna avseende partisympatier, kön, ålder, utbildning, sysselsättning, facklig tillhörighet och inkomst framträder några tydliga mönster. Vi har ett partipolitiskt mönster där vi kunnat urskilja tre tydliga politiska kluster: ett rödgrönt kluster (S, V och MP), ett mittenkluster (C och L) och ett högerkluster (M och SD). KD:s väljare vacklar något mellan mittenklustret och högerklustret. Samstämmigheten inom högerklustret är mycket stor. Denna undersökning ger således inte stöd för uppfattningen att SD:s väljare i fördelningsfrågor skulle stå för vänsteråsikter. I mittenklustret avviker Centerpartiets väljare från övriga borgerliga väljare genom att vara mer positiva än negativa till förslag om skatt på både förmögenheter och fastigheter. Jämfört med den Jämlikhetsundersökning vi lät Novus utföra 2017 kan vi också notera att motståndet mot en förmögenhetsskatt minskar när gränsen för förmögenheter som ska beskattas ändras från 5 till 10 miljoner kronor och att denna minskning är särskilt stor bland Centerpartiets väljare. 2017 tyckte 47 procent av C:s väljare att en skatt på förmögenheter över 5 miljoner kronor var ett dåligt förslag. 2019 är det bara 20 procent som tycker att en skatt på förmögenheter över 10 miljoner kronor är dåligt. Ett annat mycket tydligt mönster är det som utgår från inkomstskillnader. Det är de med låga inkomster som med mycket stor majoritet är för en inkomstutjämnande skattereform. Här finns också en klar majoritet som stöder en förmögenhetsskatt och ett flertal som vill ha en progressiv skatt på fastigheter. I denna grupp med låga inkomster finns förlorarna på den politik som fått de ekonomiska klyftorna att växa. Här finns fattiga barnfamiljer och pensionärer. Bland de äldre, åldersgruppen 65–79 år, finns en mycket stor majoritet som är för en skattereform som minskar klyftorna. Mycket har hänt sedan skattereformen 1990/91, som gör att det nu finns ett uppenbart behov att se över skattesystemet. Inte minst gäller det kapitalbeskattningen. 2004 avskaffades arvsskatten, 2007 förmögenhetsskatten och 2008 fastighetsskatten, som omvandlades till en kommunal avgift. Från att ha haft västvärldens hårdaste kapitalbeskattning har Sverige blivit ett land med den kanske mildaste kapitalbeskattningen. Ett skatteparadis för de rika. I denna rapport prövar vi två förslag som skulle bidra till minskade klyftor och välfärdens finansiering: förmögenhetsskatt och progressiv fastighetsskatt. Hur dessa förslag ska utformas i detalj eller hur en skattereform i alla sina delar ska se ut tar vi inte ställning till här, men vi menar att en förmögenhetsskatt som tas ut på stora förmögenheter skulle kunna ge ett betydande tillskott till statskassan. Även en progressiv fastighetsskatt borde kunna ge ett avsevärt tillskott, men våra undersökningar visar att hur olika skatter utformas har stor påverkan på hur olika väljargrupper ställer sig. Uppenbart är att fastighetsskatten, som av de flesta ekonomer anser vara en mycket bra och stabil skattebas uppfattas som hotfull av breda väljargrupper. För att kunna införa en progressiv fastighetsskatt behövs sannolikt både omfattande pedagogik och fingertoppskänsla för hur reformen utförs. Vår rapport visar att det finns ett mycket stort stöd för en utjämnande skattereform. Inte minst bland sympatisörerna till de partier som undertecknat januariavtalet är majoriteten mycket stor. En skattereform som omfördelar har stöd av allt fler ekonomer och internationella institutioner som IMF och OECD. En reformering av skattesystemet är i själva verket avgörande för legitimiteten i systemet och ytterst för tilliten till en progressiv välfärdspolitik. Trovärdigheten i en sådan politik riskerar att helt raseras om medborgarna finner att inte alla bidrar efter förmåga. Särskilt upprörande är om de som är rikast gynnas av skattesystemet och betalar en mindre andel i skatt än vanliga löntagare. Så är det tyvärr i dag. Därför behövs en omfördelande skattereform. Jämlikhetsundersökningen 2019 Novus ställde tre frågor till ett slumpmässigt urval av personer mellan 18 och 79 år under perioden 8–18 augusti 2019. Antalet genomförda intervjuer är 1 084. Frågor: • ”Om regeringen skulle genomföra en större skattereform, hur viktigt eller oviktigt är det att den leder till minskade ekonomiska klyftor (procent)?” • ”Vad tycker du om förslaget att återinföra en förmögenhetsskatt där de som har en förmögenhet på minst 10 miljoner kronor ska betala skatt på den (procent)?” • ”I dag finns en fastighetsavgift med ett tak på 7 812 kronor om året. Vad tycker du om förslaget att ta bort taket på fastighetsavgiften? Det innebär att fastighetsavgiften följer värdet på bostaden så att de med relativt dyra bostäder får betala mer än i dag.” Svarsalternativen var ”mycket viktigt”, ”ganska viktigt”, ”inte särskilt viktigt”, ”inte alls viktigt” och ”vet inte”. I artikeltexten har ”mycket viktigt” och ”ganska viktigt” lagts ihop till ”viktigt”. Jämlikhetsundersökningen 2019 ”Beskatta Kapitalet” är skriven av Per Sundgren och finns att hämta på www.katalys.org. I dag. Jämlikhetspriset Stiftelsen Jämlikhetsfonden och Katalys delar den 4 oktober varje år ut Jämlikhetspriset. • Jämlikhetspriset går i år till det medarbetarägda teknikkonsultföretaget Bjerking. • Stiftelsens hederspris går till journalisten Inga-Lisa Sangregorio. 4 oktober 2019 Per Sundgren, Stiftelsen jämlikhetsfonden och Daniel Suhonen, Katalys: ”73 procent vill ha skattereform som minskar klyftorna”


Lisa Magnusson: Det goda samtalet är omöjligt med nazister

Förra helgen tömde Nordiska Motståndsrörelsen ut sopor i trädgården hos en journalist och en politiker i Lund. Detta är inte en direkt våldshandling, men hotet räcker – se här, vi var alldeles utanför ditt hem. Nästa gång kanske vi gör något annat här. Det är detta många glömmer. I stället finns det en utbredd idé om att det är finaste och mest intellektuella är att faktiskt lyssna på de där rakade gossarna. Bemöta vad de har att säga. I princip är det en sund hållning. Det är nyttigt att stöta och blöta sina åsikter mot andras. Det är bara ett problem med att försöka tala just med de rakade gossarna: Nazismen är inte en ordets ideologi, utan våldets. Det är det som gör den så farlig. Den hotar människors hela existens. Det är också därför det är så förmätet av di lärde att förebrå alla som inte vill ha dialog med Nordiska motståndsrörelsens kampenhet. Allra särskilt då som de självklart inte skulle gå in i en sådan dialog med öppet sinne, absolut inte, de tänker inte bli nazister. Nej, de är samma sorts folk som på den klassiska frågan om vilken historisk person de helst skulle äta middag med genast svarar ”Hitler”. Det handlar inte om att de vill lyssna på vad han har att säga, utan att de föreställer sig att han skulle lyssna. De känner på sig att de är sådana briljanta retoriker att de säkert skulle kunna omvända honom. Få honom att säga att gud, vilket smart argument, det där hade jag inte tänkt på, tack. Vi ställer in planerna på Tredje riket. Nazister ska ha samma rätt som alla andra till åsiktsfrihet, detta är demokratins paradox; att den måste bjuda sina fiender på det. Men idén om det goda samtalet med nazister är verklighetsfrånvänd. Vi får aldrig vara så naiva, aldrig glömma vad nazismen är och står för. Om detta påminner oss dåden i Lund.


”FN måste ingripa mot överbefolkningen”

Summary: INSÄNDARE. Överbefolkningen är det största hotet mot jorden. FN måste ta itu med det största problemet som mänskligheten står inför och begränsa barnafödandet, skriver Rune Winter.

Det talas vitt och brett om klimatförändringar och miljöförstöring på grund av människans framfart: förgiftning med bekämpningsmedel för att få större skördar, utfiskade hav och sjöar, utsläpp av koldioxid och nedhuggning av skogar för att få plats med fler bostäder. Att få bukt med allt detta är en omöjlighet om man inte tar i tu med grundorsaken, nämligen överbefolkningen. Miljontals djurarter håller på att utrotas, medan människan i stället ökar explosionsartat i antal. Vår jord har inga obegränsade resurser att hantera en accelererande och okontrollerad befolkningsökning. Om vi vill att vår jord ska fortsätta att existera så måste man sätta in preventiva åtgärder. Någon självbevarelsedrift måste väl finnas, så att man, kanske från FN:s sida, tar i tu med det största problemet som människosläktet står inför. DN Åsikt 2 oktober 2019 kl 16 Insändare Rune Winter: ”FN måste ingripa mot överbefolkningen” Svar Så skriver du svar och kommenterar


Summary: INSÄNDARE. Framväxten av politisk feminism har ökat sexism som riktas mot män. Numera förekommer ofta kvinnlig härskarteknik som det verkar finnas acceptens för, skriver Jonas Paulsson.

Sexism är vad man brukar kalla för könsrasism, alltså fördomar och generaliseringar baserade på kön. Jag upplever att de senaste åren har sexism riktad mot män blivit mer och mer vanligt förekommande. Jag förmodar att detta beror på framväxten av politisk feminism. I ett klipp på Youtube från 2016 kan man höra den australiska senatorn Katy Gallagher anklaga en man för att ägna sig åt ”mansplaining”. ”Mansplaining” är ett sexisitiskt uttryck som lär syfta på att en man förklarar något. När senator Gallagher ifrågasattes för sin kommentar försvarade hon sig föga övertygande med att ”det är ett ord som används”. Året därpå introducerades detta sexistiska ord till allmänheten i TV4 av retorikexperten Elaine Eksvärd, som bland annat skrivit boken ”Härkarteknik”. Ironiskt nog var det ingen i tv-studion, eller ens Elaine Eksvärd själv, som reflekterade över att det sexistiska uttrycket ”mansplaining” är en uppenbar härskarteknik där argument avfärdas baserat på den andres kön. I samband med klimataktivisten Greta Thunbergs fantastiska insats sprids ett sexistiskt påstående på sociala medier om att män skulle vara arga på henne för att de inte håller med henne om klimatförändringarna. Det förekommer även en slags stödlinje för arga män. Det här gör mig väldigt upprörd. Jag har arbetat med miljöfrågor och varit djupt engagerad i klimatfrågor i tio år på min fritid. Jag känner många andra män som gjort likadant. Samtidigt finns det många kvinnliga politiker som jag upplever inte har tagit sitt ansvar som makthavare. Ett exempel är Miljöpartiets tidigare språkrör Åsa Romson som i ett tal beskyllde män för att äta mer kött än kvinnor. Men när Åsa Romson 2014 tog plats i vad som kallades för en ”feministisk regering” genomförde hon inga politiska beslut för att minska konsumtionen och produktionen av kött. Det är tydligt att det i dag finns en omfattande tolerans i samhället för sexistiska påhopp på män. Utan tvekan förekommer detta även mot kvinnor. Kan vi inte komma överens om att all sexism liksom all rasism är fel? Det är ju trots allt 2019. DN Åsikt 2 oktober 2019 kl 15 Insändare Jonas Paulsson: ”Politisk feminism ökar sexismen mot män” Svar Miranda Dahlgren: ”Män bör fundera över vad sexism innebär” Så skriver du svar och kommenterar


Summary: REPLIK DN DEBATT 29/9. De flesta globala problem som hänger samman med hög konsumtion, som utsläpp av växthusgaser, är relaterade till rikare länder. Befolkningsförändringar i rikare länder har därför betydligt större klimatpåverkan än en växande befolkning i de länder som i dag har högt barnafödande, skriver Martin Kolk, docent i demografi.

Frank Götmark och Malte Andersson uppmärksammar hur det historiskt och sannolikt i framtiden finns ett tydligt empiriskt samband mellan antalet människor i världen och negativa effekter på miljön som växthusgasutsläpp. De missar dock att ta upp att de flesta av de globala problemen relaterade till hög konsumtion, som utsläpp av växthusgaser, är relaterade till rikare länder. Befolkningsförändringar i rikare länder har därför betydligt större klimatpåverkan än en växande befolkning i de länder som i dag har högt barnafödande. Under 2014 stod länder med ett barnafödande över i genomsnitt tre barn per kvinna, i huvudsak i afrikanska länder söder om Sahara, för bara tre procent av de globala utsläppen av koldioxid medan de utgjorde 23 procent av världens befolkning. Stora länder som Iran, Malaysia och Kina har i dag barnafödande ungefär som i EU-länder i dag, medan länder som Indien och Bangladesh har barnafödande som är betydligt lägre än i västländer på 1960-talet. Över 76 procent av alla koldioxidutsläpp gjordes i länder med ett genomsnittligt barnafödande under två barn per kvinna. Utsläpp av koldioxid, likt en stor andel av alla miljöproblem, har en tydlig koppling till BNP och energianvändning och är i dag därför kraftigt koncentrerade till rikare länder. Hur befolkningstillväxten och barnafödande utvecklas i Afrika kommer vara en mycket viktig faktor för jordens totala befolkning om hundra år som forskarna beskriver. De utmaningar som finns kring livsmedelsförsörjning, välstånd, och hotade ekosystem i den fattigare halvan av världen ska inte underskattas, och kommer sannolikt försvåras med en kraftig befolkningstillväxt. Givet en snabb befolkningsökning i länder med högt barnafödande är åtgärder som familjeplaneringsprogram som diskuteras av forskarna sannolikt mycket bra åtgärder för att öka livskvaliteten. Förhoppningsvis kommer levnadsstandarden snabbt öka också i dessa länder de närmaste decennierna. Samtidigt utgår de flesta framtidsberäkningar ifrån att de också om flera decennier kommer utgöra an fortsatt ganska liten del av världens totala ekonomi och utsläpp – även om det kommer vara en större andel av världens befolkning. Befolkningstillväxt i länder med i dag högt barnafödande kommer ha större påverkan på lokala miljöproblem än på globala problem relaterade till överkonsumtion som växthusgaser. Om vi oroar oss för globala miljöeffekter av världens totala befolkningsstorlek så finns alltså problemen snarare i rikare länder där det mesta av de globala utsläppen och konsumtionen sker. För att förstå samband mellan överkonsumtion och befolkningsstorlek är det svårt att bortse från att befolkningsförändringar i vår rikare halva av världen (dit också Kina tillhör) kommer att ha en flera gånger större effekt på till exempel växthusgaser. Att effekterna av vår konsumtion i rikare länder ofta har en direkt negativ påverka invånarna i fattigare länder är ytterligare än anledning att se frågan kring befolkningsstorlek och konsumtion i ett mer globalt perspektiv. 29 september 2019 Debattartikel Frank Götmark, professor i ekologi och Malte Andersson, ekolog, professor emeritus, Göteborgs Universitet: ”Vilseledande när folkökningens effekter på klimatet utelämnas” Repliker Inge Gerremo, fd lantbruksråd: ”Afrikas matförsörjning en gigantisk utmaning med snabb befolkningsökning” Martin Kolk, docent i demografi vid Stockholms universitet och Institutet för framtidsstudier: ”Folkökning i rika länder har större effekt på klimatet” Mats Målqvist, professor i global hälsa vid Uppsala universitet: ”Barnskam kontraproduktivt för hållbar utveckling” Henrik Andersson, Eric Brandstedt och Olle Torpman, alla tre forskare på Institutet för framtidsstudier: ”Visst vågar forskare studera folkökningens betydelse för klimatet” Slutreplik från Frank Götmark och Malte Andersson: ”Utan globalt mål för befolkningsminskning förtigs en grundorsak till världens problem”


Summary: INSÄNDARE. Manlig omskärelse strider mot FN:s barnkonvention som Sverige förbundit sig att följa. Nu är det dags att stå upp för barnens väl, skriver Björn Carlsson.

Alla ingrepp på barn som inte har någon medicinsk relevans borde förpassas till vårt mörka förflutna, oavsett om det gäller kvinnlig eller manlig omskärelse. Att hänvisa till en hundraårig eller tusenårig tradition gör det hela inte försvarbart i något avseende. Vi har bestämt att barn är man upp till 18 år. Vad man sedan som vuxen ägnar sig åt är upp till var och en. Religionsfrihet är en självklarhet i vårt samhälle, men låt inte vuxna ägna sig åt att stympa barn under förevändning att detta skulle vara ett sätt att bli upptagen i gruppens gemenskap. Sverige har skrivit under FN:s barnkonvention, som blir svensk lag vid kommande årsskifte. Det kan vi alla vara stolta över. Nu är det dags att stå upp för barnens väl. Läs mer: Lööf beklagar beslutet om förbud mot omskärelse DN Åsikt 30 september 2019 kl 16 Insändare Björn Carlsson: ”Omskärelse strider mot FN:s barnkonvention” Svar Så svarar du och kommenterar


Svenskbarnen måste hem från mardrömslägret

Summary: DN 30/9 2019. Vad gör Sverige när al-Hol stänger om, säg, tio år, och det i stället är 70 tonåringar som kommer hit, efter en hel barndom i en islamistisk mardröm? Detta är ett betydligt sämre scenario för alla inblandade.

Tillvaron i al-Hol, det syriska fånglägret för islamistiska terrorister, har gått från förfärlig till ännu värre. Det meddelar International rescue committee, IRC, i en ny rapport (DN 22/9). Särskilt illa däran är barnen. 80 procent av alla som avlidit hittills har varit barn, oftast under fem år. De vanligaste dödsorsakerna är undernäring, uttorkning och lunginflammation. Av de svenska barnen har minst fyra dött, ett 70-tal är fortfarande vid liv, enligt Rädda barnens uppskattningar. De måste hem, snarast. Ändå hanteras frågan som om den vore bagatellartad, och som om Sverige hade all tid i världen. Det beror på att regeringen inte vill ta i den. ”Vi måste ju agera humanitärt. Hjärtat brister hos alla som ser barn som lider på det här sättet. Vi tror ju inte på arvsynden och därför är det en självklarhet att vi ska försöka hjälpa barn om vi har möjlighet till det.” Det lät regeringen hälsa genom den dåvarande utrikesministern, Margot Wallström, för snart ett halvår sedan. Det var då, det. Sedan dess har den svenska staten låtit sig passiviseras av en liten men gapig minoritet som inte bryr sig om barnen, som talar om dem i termer av små mördarmaskiner, och vars likgiltighet inför människovärdet faktiskt påminner en hel del om islamisternas. Detta är mycket allvarligt. Bettan Byvald, socialsekreterare och sakkunnig i fråga om IS-återvändare, påpekade nyligen i Rädda barnens podcast att de svenska barnen i lägret henne veterligen allesammans är små. De kan omöjligen ha fått någon träning i att mörda, de är just små barn. Hon säger också att hon redan har erfarenhet av barn som tidigare har återvänt från det ”kalifat” av skräck och grymhet som IS upprättade, och att de inte haft svårt att ta till sig det nya livet i Sverige. Är de många gånger traumatiserade? Utan tvivel. Men barn är anpassliga. Och, kan man tillägga: De har också en rörande styrka, en förmåga att resa sig alldeles oavsett hur mycket stryk livet än gett dem. Visst finns det ett stort säkerhetsproblem, men det rör i dagsläget bara de vuxna. Att regeringen struntar i barnen, för att den prioriterar sitt anseende hos en liten grupp åsiktsextremister ute på den svenska högerkanten? Det är direkt ovärdigt den humanistiska stormakt Sverige alltid berömmer sig av att vara. Man bör även betänka att al-Hol är provisoriskt. Det kommer inte att finnas för evigt. Vad gör Sverige när lägret stänger om, säg, tio år, och det i stället är 70 tonåringar som kommer hit, efter en hel barndom i en islamistisk mardröm som bara lärt dem en sak: att hela vuxenvärlden är svekfull? Detta är ett betydligt sämre scenario för alla inblandade. Det duger inte att regeringen månad efter månad slingrar sig och beklagar hur svårt det är. Det är klart att det är svårt. Rent omöjligt blir det förstås om man inte talar om frågan, inte agerar i frågan. Redan har USA tagit hem barn, liksom Ryssland, och Frankrike. Till och med en svenskchilensk morfar, utan några som helst resurser, har lyckats få loss sju små. Då har heller inte Sverige några ursäkter för att underlåta att hämta de kvarvarande svenska barnen från al-Hol, och göra det nu. Vi tror ju – som bekant – inte på arvsynden. Eller hur, Stefan Löfven?