Martin Liby Alonso: Flyktigt hopp om bättring i Mexiko

Summary: Knarkkungen Joaquín "El Chapo" Guzmáns flykt är ett bakslag för president Enrique Peña Nieto och understryker Mexikos problem. Korruptionen sträcker sig djupt in och högt upp i staten.

Rymningen är som tagen ur en actionfilm: På cykel genom en 1,5 kilometer lång tunnel lyckades ”El Chapo”, eller Joaquín Guzmán som han egentligen heter, fly från sin cell i högsäkerhetsfängelset Altiplano. För Mexikos president Enrique Peña Nieto är knarkkungens flykt ett ordentligt bakslag. Han valdes 2012 mot löfte om en ny strategi i kriget mot drogkartellerna. I stället för den breda militära konfrontation som beräknas ha kostat uppemot 100 000 människoliv under företrädaren Felipe Calderón skiftades fokus till gängens ledarskikt. Samtidigt skulle aggressiva strukturreformer kickstarta ekonomin, skapa jobb och försvåra knarkligornas rekrytering. Det har gått så där. Peña Nieto har genomfört en rad ekonomiska reformer som har breddat skattebasen, liberaliserat telemarknaden och öppnat för utländska investerare i oljeindustrin. Samtidigt har ledare för flera av de stora knarkgängen gripits och satts bakom lås och bom. Men tillväxten vägrar envist att ta fart. Och drogkartellernas ryggrad har på inga vis knäckts. Fängslade ledare ersätts av nya eller fortsätter att styra inifrån sin cell. Framför allt belyser ”El Chapos” flykt kärnan i Mexikos svårigheter. Rymningen hade knappast kunnat genomföras utan hjälp från insidan och tillgång till fängelsets ritningar. Hittills utreds ett 30-tal personer i säkerhetsapparaten – inklusive anstaltens chef – för sin eventuella inblandning. Korruptionen sträcker sig djupt in och högt upp i den mexikanska staten. Trådarna som knyter ihop politiker, tjänstemän och knarkkartellerna är många, snåriga och utgörs av mutor och hot. Den uppmärksammade kidnappningen av – och sannolikt morden på – 43 studenter i Iguala i sydvästra Mexiko förra hösten illustrerar systemets perversion: Polisen ska ha gripit studenterna på order av borgmästarens fru och överlämnat dem till det lokala knarkgänget. Den federala statens utredning har sedan beslagits med flera svagheter. Att hela sanningen inte är ute och att någon döljer något tas mer eller mindre för givet. Och däri ligger Mexikos utmaning: en fungerande stat är nödvändigt för säkerhet och utveckling.


”Jag ger inte upp musiken”

Summary: Hon slog igenom på 90-talet och arbetade med de stora i musikbranschen. I dag har hon ett vanligt jobb, är fyrabarnsmor och har släppt en singel på nätet. Jessica Folcker gillar att ha mycket på gång.

När jag ringer tror hon först att det är någon kompis som skämtar med henne. – Varför skulle DN vilja intervjua mig? Visst, hennes namn är inte på allas läppar som i slutet av 90-talet, men sångerskan Jessica Folcker har inte släppt sin karriär. När vi ses på hotell Mornington på Östermalm i Stockholm har hon just släppt en singel, ”Fictional”, på nätet. – Mest på skoj, men ändå, säger hon och berättar att hon sedan ett år tillbaka har sitt första vanliga jobb på många år. – Jag är väldigt intresserad av design och jobbar extra på Asplund, en inredningsbutik här på Östermalm. Men jag slutar aldrig med musiken. Jag vill sjunga så mycket som är möjligt. Hemma i Saltsjöbaden finns fyra barn mellan 3 och 10 år från två olika förhållanden, så man anar att musiken trots allt inte är det som tar mest av hennes tid. Men hon har aldrig försvunnit helt från popscenen. Jessica har synts då och då i olika sammanhang. Som i Melodifestivalen med Dr Alban 2014 och låten ”Around the world.” Just Dr Alban har haft stor betydelse för Jessica Folckers karriär. – Jag hade gått på Adolf Fredrik i sex år och efter skolan ville jag börja jobba och hamnade som försäljare i Dr Albans affär Alphabet Street på Slöjdgatan där man kunde köpa ponchos, växter, smycken och en hel del annat. Han började tjata på mig att jag skulle köra i musikstudion. Och till sist började jag i Cheironstudion vid Fridhemsplan och träffade Denniz Pop som jag blev tillsammans med i några år. Pop var den drivande kraften bakom det kreativa musikkollektivet på Cheiron som på 90-talet kom att ligga bakom ett stort antal världssuccéer för artister som Céline Dion, Britney Spears och Backstreet Boys med låtar skrivna och producerade av bland andra Max Martin. Jessica körade på många av hittarna, men peppad av Denniz Pop började hon jobba med en platta i eget namn. 1998 släpptes ”Jessica” där Max Martin hade bidragit med flera av låtarna. Singlarna ”Tell me what you like” och ”How will I know (who you are)” hamnade på topplistor runt om i världen och skivan sålde i över en miljon exemplar. Hon ser sig själv som renodlad popsångerska. Uppväxt i Täby med senegalesisk far och svensk mor sög hon i sig 80-talets popmusik med Madonna, Eurythmics, Prince och Michael Jackson. Jessica Folcker är en rastlös person, och tiden på Adolf Fredrik var väl bra, men sista året i nian var tungt. – Jag var skoltrött och hade behövt gå i en annan sorts skola, jag skiljde mig rätt mycket från de andra. Jag ville ut och leva livet, och jag har aldrig varit så lycklig som när jag slutade nian. Och pushad av Dr Alban hamnade hon så i musikbranschen, men det fanns plats för andra erfarenheter också. 1993 ställde Jessica upp i Fröken Sverige. – Jag vet inte vad jag tänkte, men jag skrev ett brev till arrangörerna och frågade om dom vågade ta med en färgad tjej för första gången. Och så blev det lite överraskande. Men jag vann inte, det hade väl varit lite för mycket, säger hon och skrattar. Fröken Sverige-äventyret ledde till uppdrag som fotomodell. Hon skickades bland annat till Frankrike och Eileen Fords agentur. Men när hon beordrades att gå ner fem centimeter runt stussen fick hon nog. – Jag var redan trådsmal, jag ville käka. Efter två veckor åkte jag hem. Men musiken då? Hur hade du plats för den under de här åren? – Jag gjorde allt. Jobbade som servitris, körade, modellade. Jag gillar att göra flera saker, att ha mycket på gång. Braksuccén med ”Jessica” och turnéer runt om i världen följdes år 2000 upp med plattan ”Dino”, en hyllning till Denniz Pop som gick bort i cancer 1998. I dag, ytterligare två plattor senare, men också fyra barn senare, är Jessica i ett nytt skede av livet. – Jag har kommit till en punkt i mitt liv då jag vill ha roligt, jag har varit med om så mycket, både högt och lågt. Vad som ska hända är svårt att sia om. Slumpen har stor betydelse. Men jag ger inte upp min musikkarriär. Gratuleras till: Fyller 40 år den 9 juli. Gör: Sångerska. Bor: I Saltsjöbaden. Känd för: Slog igenom internationellt med låten ”How will I know (who you are)” i slutet av 90-talet. Familj: Barnen Antonino, Carla, Otis och India. Andra intressen: Odling och naturen. Så firas födelsedagen: Jag är på Sicilien med familjen då och ska fira med middag på en anrik restaurang i Taormina, senare blir det en stor fest i Sverige.


Med magin som drivkraft

Summary: Det är tio år sedan Shima Niavarani påbörjade sin bana som professionell artist. Sedan dess har det blivit allt från tv-serier till solomusikal. Till hösten gör hon debut med sin första filmhuvudroll.

På många sätt är det svårt att tro att Shima Niavarani bara fyller 30 år. I hennes bagage finns ett fyrtiotal produktioner, däribland solomusikalen ”Shima Niavarani är en Übermensch” som även har visats på SVT, ett stort antal pjäser, tv-serien ”Allt faller”, radio, Allsång på Skansen och mycket mer. Debuten och genombrottet var genom Riksteatern med den egenskrivna monologen ”Autodidakt i enmansakt”. Året efter sattes föreställningen upp på Södra teatern i Stockholm. – Det betyder att jag har tioårsjubileum som professionell skådespelare. Och nu ska jag skriva en ny soloshow, säger hon hoppfullt, men inser snabbt att den får vänta tills nästa år. Först till hösten verkar arbetsschemat bli en aning luftigare. Fram till dess är det minst sagt späckat. Under året har hon bland annat spelat in den kommande julkalendern och andra säsongen av ”30 grader i februari”, i vilken Shima Niavarani har en biroll. På det har hon gjort sin första huvudroll i en långfilm i ”She’s wild again tonight” som har premiär i höst. Just nu är hon fullt upptagen med inspelningen av tv-serien ”Boymachine”. Skillnaden mellan teater och film är att det i teatern är längre processer och mer fördjupning, men också långa analystimmar. I filmen är det mycket mer press på skådespelaren att leverera i stunden. – Samtidigt finns en stor lust och engagemang. Och jag har ju världens roligaste jobb! Som artist har Shima Niavarani många bottnar. Här ryms skådespeleri, sång, ståuppkomik, regi, dramaturgi och så vidare. – Min drivkraft? Förvandlingen och magin. Och att berätta historier som känns i själens alla skrymslen. Huruvida det är bra eller dåligt bedömer hon själv. Och hon är en hård domare som ställer höga krav. – Folk kan fråga om jag blir stressad av recensioner. Det är klart att jag bryr mig om vad andra tycker, men den största pressen kommer ändå från mig själv. Jag har mycket prestige och tycker också att det är värdigt en konstnärsperson att ha det. Det betyder att man respekterar sitt arbete mycket. Att man inte kompromissar, att man inte är en opportunist. – Men man måste ha kul också. Har man inte det är det bara att packa ihop lådan och gå hem. För då har publiken inte heller kul. När du ser tillbaka tio år, vad har förändrats? – Svårt att säga, men jag är nog mindre osäker. Samtidigt har jag blivit mer ödmjuk. Mycket har förändrats, men det är en hel del som är sig likt. Ibland kan jag tycka att jag var klokare då. Det är ju ingen rak linje. Man blir nödvändigtvis inte en bättre person bara för att åren går. Man får väl bara inse att man är den man är nu. Det är klart att jag bryr mig om vad andra tycker, men den största pressen kommer ändå från mig själv. Gratuleras till: Fyller: 30 år den 7 juli. Bor: På Södermalm i Stockholm. Familj: Mamma, pappa och bror. Och en massa vänner. Gör: Artist. Aktuell: Spelar i den nya tv-serien ”Boymachine” som börjar sändas i TV 4 i höst. Gör huvudrollen i filmen ”She’s wild again tonight” med premiär i höst. Om att fylla 30: ”Det känns som att fylla 29.” Så firar jag födelsedagen: ”Jag ska försöka samla nära och kära som jag tyvärr inte har träffat på ett tag. Min bror fyller år samma dag. Det var vältajmat av mina föräldrar.” Motto: ”Den som har roligast vinner.” Ligger på nattduksbordet: ”Lena Dunhams ’Not that kind of girl’. Den är jättebra. Sedan läser jag en bok om filmteori som heter ’20 master plots’ av Ronald B Tobias.” Vill göra i framtiden: ”En egen film är en långsiktig dröm.”


Grekland väljer valuta

Summary: Den grekiska folkomröstningen är en vänsterpopulistisk röra, men frågan är i grunden enkel. Vad det handlar om är huruvida landet ska behålla euron eller inte.

Utgången i söndagens folkomröstning i Grekland är högst oviss. Allt är omgivet av mystik, ty den vänsterpopulistiska Syrizaregeringen har gjort proceduren till en karikatyr. Medborgarna fick bara nio dagar på sig att fundera. Det räddningsprogram från EU, ECB och IMF grekerna ombeds ta ställning till finns inte längre. Frågan är obegripligt formulerad, 72 ord varav en del är engelska rubriker på tekniska dokument. Åtskilliga kan inte resa till sina vallokaler för att de inte får ta ut nog med kontanter i bankomaterna. Alternativen har förklarats dåligt, men förhoppningsvis förstår grekerna ändå. För egentligen är frågan enkel. Det handlar om ja eller nej till euron. Blir svaret ja finns förutsättningar för nya samtal med långivarna. Läget är besvärligt nog i alla fall. IMF har räknat fram att ett nytt treårigt stödpaket på 60 miljarder euro behövs. Reformbehovet har blivit ännu större under premiärminister Alexis Tsipras fem svajiga månader vid makten. Men ett ja skulle också vara ett misstroendevotum mot regeringen, vilket innebär ett politiskt vakuum. I parlamentet har Syriza snudd på egen majoritet. Ett nyval är problematiskt i det ekonomiska kaos Tsipras och hans vänner har skapat. Och de andra grekiska partierna åtnjuter inte direkt skyhögt förtroende efter sina tidigare misslyckanden vid spakarna. Om folkomröstningen resulterar i ett nej inbillar sig Tsipras att han får ett förstärkt folkligt mandat som övriga euroländer har att rätta sig efter. Det är naturligtvis inte sant. Ingen valutaunion skulle låta ett land skriva sina egna regler, särskilt som de baseras på en socialistisk fantasi om hur världen borde vara beskaffad. Drar ECB då in sitt likviditetsstöd till de grekiska bankerna måste en nationell valuta skapas, förslagsvis kallad drakma. Den skulle förlora kraftigt i värde mot euron, vilket vore ett lyft för turistindustrin och bra för den blygsamma exporten. Inflationen skulle raka i höjden och importen bli dyrare, men det kan gynna inhemska produkter. På kort sikt fördjupas krisen, medan det längre fram kan finnas ekonomiska fördelar för Grekland. Det bygger dock på att landet får en regering som förmår genomföra de reformer som krävs oavsett vad valutan heter.   BNP har krympt med en fjärdedel på fem år, och det är förståeligt att grekerna är trötta på eländet. Men har Europa varit snålt och elakt? Stödpaketen ligger sammanlagt på 240 miljarder euro. De tyskar som får utstå ständiga jämförelser med nazister har ensamma ställt upp med 80 miljarder. IMF har lånat ut långt mer än i normala fall. Internationella experter har försökt ge goda råd, men de grekiska regeringarna har lyssnat dåligt. Och när en svag tillväxt äntligen kom i gång tog Syriza över ruljangsen. Skulderna har skrivits ned, om än för sent och för lite, men euroländerna har redan lovat mer – om Grekland genomför nödvändiga reformer. Åtstramningarna har varit många, ja. Huvudpoängen har ändå hela tiden varit att åtgärder ska vidtas som förbättrar konkurrenskraften, men där har den grekiska oviljan varit monumental. I de senaste förhandlingarna förekom tjafs om relativt små summor. Kruxet var att vänsterpopulisterna inte hade någon som helst intention att effektivisera ekonomin eller den offentliga sektorn. Partierna har i decennier turats om att använda den korrupta staten till att gynna sina egna. Syrizas essens är densamma. I stället för att göra upp med mutkulturen har Tsipras regering varit ett skolexempel på sicksackpolitik och inkompetens. Om nu grekerna vill ha en nivå på pensioner och bidrag som de inte har råd med, vem ska då betala? Om nu greker utnyttjar ett ihåligt system för att slippa betala skatter, ska någon annan fylla i luckorna? Om greker inte klarar att minska korruptionen, ska resten av Europa stå för mutorna? Ja, detta är i grunden Tsipras och Syrizas syn på saken. Övriga euroländers väljare och skattebetalare har en annan mening. Det har sagts att Grexit, ett grekiskt utträde, vore farligt för euron. Om ett medlemskap inte är oåterkallelligt kan andra följa efter. Hela Europaidén skulle hotas. Men det inträffade har faktiskt visat på vikten av gemensamma spelregler. Det borde snarare stärka valutaunionen, både politiskt och ekonomiskt. Ledare Samtliga ledarartiklar. Till DN:s ledarsida


Nationaldag med lantlig doft

Summary: För fjärde och sista gången firar Mark Brzezinski den amerikanska nationaldagen som USA:s Sverigeambassadör, med en lantligt doftande allamerikansk ”state fair”.

I dag för exakt 239 år sedan kastade tretton brittiska kolonier på den amerikanska kontinenten loss från moderlandet. Självständigheten manifesterades i Declaration of Independence, oavhängighetsförklaringen. Minnet av självständigheten från Storbritannien den fjärde juli 1776 blev USA:s nationaldag, den amerikanska helgdagen framför alla andra som firas med fyrverkerier, flaggviftande parader och fullmatade grillar. Nationella seder brukar omhuldas extra mycket av medborgare som av en eller annan anledning befinner sig utanför hemlandet. Mark Brzezinski, USA:s ambassadör i Sverige, är inget undantag. Redan förra veckan bjöd han in till nationaldagsfestande på ambassaden i Stockholm på temat ”state fair”, de årliga festivaler som USA:s delstater excellerar i och som brukar innehålla dignade marknadsstånd, åkattraktioner, pajbakningstävlingar och liknande. – Jag är uppvuxen i lantlig miljö i norra Virginia, inte precis en på bondgård, men vi hade kycklingar och ankor bland annat. De starka rötterna i jordbrukstraditioner är ju något som USA har gemensamt med Sverige, säger ambassadören när vi träffas i residenset dagen innan den stora festen. Ambassadören med familj bor i den diskret pampiga Villa Åkerlund som ligger ett stenkast från ambassaden på Gärdet i Stockholm, helt nära Djurgårdsbrunnskanalens stillhet och Strandvägens trafikbrus. Men årets svenska fjärde juli-firande, det fjärde i raden, blir Mark Brzezinskis sista som ambassadör. Hans förordnande går snart ut och efterträdaren, den kalifornisk-iranska finansanalytikern (och aktive Obamasupportern) Azita Raiji står redan och stampar i kulisserna. Hon blir USA:s första kvinnliga ambassadör i Sverige. Trots sin relativa ungdom – Mark Brzezinski var 46 när han tillträdde som Sverigeambassadör i oktober 2011 – hade han hunnit skaffa sig en tung meritlista. Han har en juristexamen från University of Virginia och en doktorsexamen i statsvetenskap från Oxford. Brzezinski satt i Nationella säkerhetsrådet under Bill Clintons två sista år som president (1999–2001) och han var en av Barack Obamas utrikespolitiska rådgivare under dennes första valkampanj. Som ambassadör har Mark Brzezinski inte nöjt sig med att representera. Han har välkomnat såväl president Barack Obama som utrikesministrarna Hillary Clinton och John Kerry till Sverige och han har fördjupat det svensk-amerikanska samarbetet inom bland annat bistånd och klimatforskning. Han har lyckats navigera förbi kontroverser som debatten om USA:s elektroniska övervakning och säger att ”relationen mellan USA och Sverige nog aldrig varit starkare än nu”. Inom kort blir det enklare och snabbare för svenskar att flyga till USA från Stockholm, då den amerikanska pass- och tullkontrollen flyttar in på Arlanda och passagerarna kollas inför inresan redan på svensk mark. Mark Brzezinski är förtegen om den egna framtiden, men han kommer att slå sig ned i Alexandria, Virginia, i omedelbar närhet till maktens boningar i Washington DC. Vad betyder då fjärde juli för Mark Brzezinski? – Framför allt handlar det om en manifestation av samhörighet. Att 230 miljoner amerikaner, trots etniska och religiösa olikheter, kan samla sig bakom de värderingar som skapade USA. Jag försöker få ambassadören att säga något om skillnaden mellan det spektakulära och uppseendeväckande nationaldagsfirandet i USA och de mer stillsamma och hemvävda hyllningarna på den svenska nationaldagen den 6 juni. Men diplomaten Brzezinski håller hellre fram likheterna. – Både USA och Sverige är ju länder som älskar musik. Du vet väl att av dagens hundra mest lyssnade låtar i USA är 25 skrivna av svenskar? Själv minns jag gärna musikfesterna på National Mall (det stora parkområdet i Washington DC) den fjärde juli, rockkonserter som höll på från morgonen till natten. – Och nu senast på den svenska nationaldagen såg jag ett storartat uppträdande på Skansen, traditionell folkmusik blandad med samisk musik och arabiska toner. Helt fantastiskt. Du hittar det på Youtube. För Mark Brzezinski är verkligen den nya tidens ambassadör, som gärna refererar till Youtube-klipp och som stolt berättar att ambassadens konto på Facebook numera har 44 000 ”gilla-markeringar”. Mark Brzezinski Gratuleras till: Den amerikanska nationaldagen. Yrke: USA:s (avgående) ambassadör i Sverige. Ålder: 50 år. Bor: Än så länge i ambassadörens residens Villa Åkerlund i Diplomatstaden i Stockholm. Familj: Hustrun Natalia och sexåriga dottern Aurora, ”döpt efter Aurora borealis (engelska för ’norrsken’)”. Son till den tjeckiskfödda konstnären Emilie Benes och den polskfödde utrikesexperten Zbignew Brzezisnki, rådgivare åt demokratiska amerikanska presidenter under mer än ett halvt århundrade, från John F Kennedy till Barack Obama. Hobbies: Älskar att cykla och vandra. Tar med sig från Sverige: Den svenska jämställdheten.


”Inte självklart att EU-migranters barn ska erbjudas skolgång”

Summary: Det svenska samhället bör naturligtvis verka för att alla barn i Europa får gå i skola. Vi förenklar dock syftet med lagstiftning och Barnkonventionen om vi tror att det alltid är bäst ur ett barnperspektiv för dessa barn att gå i svensk skola, skriver Rickard Klerfors och Martin Valfridsson.

På DN Debatt 24/6 förde vi ett problematiserande resonemang kring frågan om skolgång för utsatta EU-medborgares barn. Vår slutsats var att det inte är förenligt med ett barnperspektiv att förbehållslöst erbjuda alla dessa barn rätt till utbildning i Sverige. Det riskerar i praktiken att leda till att barn avbryter skolgång i sina hemländer. Barnen riskerar därmed att hamna i en ännu mer utsatt situation i osäkert boende, vilket i sin helhet borde bedömas negativt ur ett barnperspektiv. Däremot anser vi att det i enskilda fall kan finnas anledning att erbjuda utbildning när barn vistats under lång tid i Sverige. Daniel Kallós, Andreas Pettersson samt Gita Nabavi och Soraya Post har invänt mot vår argumentation. Andreas Pettersson och Daniel Kallós skriver att det finns en självklar rätt till skolgång redan enligt skollagen. Vi delar inte den bedömningen. Man kan ur ett ideologiskt perspektiv argumentera för att det borde vara så. Men rättsläget ser inte ut så. Kommunerna har en möjlighet, men ingen skyldighet, att erbjuda skolgång även för barn till utsatta EU-medborgare som tillfälligt vistas i Sverige. Någon rätt till utbildning finns dock inte. Det framgår av såväl lagstiftning som förordningar och har exempelvis slagits fast av Skolväsendets överklagandenämnd i ett avgörande från den 16 februari 2015. Den nationelle samordnare kommer efter sommaren att föra samtal med bland annat Skolverket om vilka kriterier som skulle kunna vara vägledande vid individuella bedömningar av om barn bör erbjudas skolgång i Sverige. Målsättningen är att bidra till ett förhållningssätt för när det i enskilda fall är förenligt med barnets bästa att påbörja skolgång i Sverige och när det faktiskt inte är det. En fortsatt dialog och ett fortsatt samarbete med myndigheter och skola i Rumänien och Bulgarien är nödvändig. Genom det bilaterala ramavtal som nu finns med Rumänien kan vi tillsammans verka för ökad inkludering och integration i skolan. Ett särskilt fokus i såväl Sverige som i Rumänien, bör enligt vår mening, läggas på de barn som inte har majoritetsspråket som modersmål. Tidig språkträning, i förskoleåldern, är en nyckel till lyckad skolgång och utbildning. Det svenska samhället bör naturligtvis verka för att alla barn i Europa får gå i skola. Vi förenklar dock syftet med lagstiftning och Barnkonventionen om vi tror att det alltid är bäst ur ett barnperspektiv för dessa barn att gå i svensk skola. Vad replikförfattarna skrivit har således inte förändrat vår bedömning.


”EU vill tvinga Grekland att föra högerpolitik”

Summary: Den grekiska regeringen vill ha en uppgörelse som kan stimulera ekonomin vilket är logiskt och ansvarsfullt. Det tillåter inte EU. Grekland får hellre gå i konkurs. Det blir en varning till andra länder: man ska inte tro att man har rätt att välja något annat än EU:s högerpolitik, skriver Jonas Sjöstedt (V).

När Syriza och Alexis Tsipras vann valet i Grekland i vintras fick jag frågor från journalister om hur jag trodde att det skulle gå för det nya vänsterstyret. Jag svarade att jag hoppades att EU skulle ge Grekland och grekerna en chans. En chans att bryta med den högerpolitik som har skapat så mycket elände och misär i landet. En chans att få en skuldbörda som landet kan hantera. En chans att bryta spiralen av ekonomisk nedgång genom att göra nödvändiga investeringar. En chans att ge sjukvård och drägliga livsvillkor till alla de vanliga greker som har betalat krisens pris. Nu kan vi konstatera att EU inte vill det. Grekland har egentligen varit bankrutt i flera år. Landet har fått nya lån för att betala gamla lån. När den nya grekiska regeringen inte längre lyder makten i Bryssel så låter EU hellre Grekland ställa in betalningar. Den grekiska regeringen valdes på ett tydligt mandat att bryta med den högerpolitik som hade fört landet in i misär, det tillåter inte EU. Det är ett politiskt val. Under tiden har förmögenheter fördelats om. Grekland har betalat enorma summor som har gått till att rädda de egna bankerna, de banker som bidrog till att skapa krisen. Grekland har återbetalat enorma lån till tyska och franska banker. Fodringarna fördes över från privata spekulanter, som ibland har gjort vinst på affären, till Euroländerna, ECB och IMF. Återigen slås finanskrisens gyllene regler fast. Finanskapitalets förluster ska betalas av skattebetalarna. Vinster behåller de själva. Så länge Grekland köpte ut bankerna i EU fick de låna pengar, när de ville betala sina egna pensionärer en rimlig pension fick de nej. Visst kan man kritisera tidigare grekiska regeringar för vanstyre, men varför är de som gör det så tysta om bankernas och spekulationens avgörande roll i krisen? Vad är det som Greklands regering begär? De ville inte strama åt ekonomin mer eftersom den politiken bevisligen förvärrar krisen och skapar ett stort lidande i landet. De vill omförhandla skulden till hållbara nivåer – något som alla sansade bedömare inser är oundvikligt. Ibland är det tyvärr nödvändigt och det gjordes exempelvis med Västtysklands statskuld efter andra världskriget. Den grekiska regeringen vill effektivisera förvaltningen och skapa ett hållbart skattesystem, något som Sverige borde kunna hjälpa till med. De är beredda att bedriva en ganska stram politik med små budgetöverskott de kommande åren. De vill ha hjälp att få igång investeringar för att få fart på ekonomin. Det är en försiktig keynesiansk politik. Om de åtstramningarna som EU kräver istället fortsätter så lär den grekiska ekonomin fortsätta krympa, och möjligheterna att återbetala skulder minska. Därför vore en uppgörelse som kan stimulera ekonomin logisk och även ekonomiskt ansvarsfull. Det tillåter inte EU – Grekland får hellre gå i konkurs. Det blir en varning till andra länder, inte minst Spanien, att man inte ska tro att man har rätt att välja något annat än EU:s högerpolitik. Kanske är detta den egentliga orsaken till EU:s oresonlighet. Inte bara i Spanien utan även i Slovenien och Irland är vänstern på väg att bli störst. I en rad andra EU-länder växer vänsterpartier. Nu ska de lära sig att EU inte kommer att acceptera annat än högerpolitik. Samtidigt dödas tanken på EU som ett solidariskt projekt emellan Europas folk. Debatten om Grekland är full av förakt och moralism. Rena felaktigheter om grekiska pensionsvillkor och arbetstider förs fram som sanningar. Faktum är att många grekiska pensionärer i dag inte har pengar till mat, att deras unga emigrerar och att en stor del av befolkningen inte har rätt till vård. EU:s agerande är också helt ologiskt om man vill att Grekland ska kunna betala sina skulder. Om landet nu drivs mot statsbankrutt så lär mycket lite av landets skulder kunna återbetalas. Då får EU:s skattebetalare stå för notan medan de banker som en gång startade lånekarusellen får gå skadeslösa. Skulden för den uppkomna situationen finns på flera håll. Tidigare grekiska regeringar, höger som socialdemokrater, misskötte landet under många år med ineffektivitet, klientilism och ett dåligt skattesystem. En viktig orsak till att Syriza valdes var att partiet inte var en del av den gamla korrumperade makten som skapat krisen. EU och euron har också ett avgörande ansvar. Euron har allvarligt förvärrat krisen och EU:s ”krispolitik” är ett fiasko som har inriktats på att rädda banker och offra välfärden. Själv hoppas jag att Syriza nu har en plan för att landet ska lämna euron, landet behöver en annan växelkurs och förbättrad konkurrenskraft. Sedan behöver också en rad reformer göras i landet. Det finns i dagsläget ingen politisk kraft utom Syriza som kan styra Grekland. Opinionsmätningarna tyder på att partiet skulle kunna få egen majoritet i parlamentet om det var nyval. Socialdemokraterna i PASOK är i spillror efter att ha hanterat högerpolitiken. Högern i Ny Demokrati är i ledarstrid och partiet ligger långt efter Syriza i opinionen. Stödet för Alexis Tsipras som premiärminister i landet är stort trots alla svårigheter. Detta är inte bara Greklands kris, lika mycket är det EU:s kris. I Grekland ser många det egna landet som EU:s och marknadsliberalismens försökskanin. Men grekerna revolterade mot att bankerna räddades medan deras egna barn gick hungriga till skolan och deras ungdomar fick emigrera. Det kan EU inte acceptera. Det säger något om karaktären på den Europeiska Unionen. Nu får det grekiska folket avgöra dramat. Demokrati skapar legitimitet. Det borde det centralstyrda och odemokratiska EU lära av. Vi röstade om Euron och EMU utan att fråga EU om lov och utan undantag i EU:s fördrag – den grekiska regeringen har rätt att fråga sitt folk om dess eget framtid.


”Förbjud oseriös behandling av psykiskt sjuka patienter”

Summary: Hot mot patientsäkerheten. I Sverige får i princip vem som helst försöka bota svåra psykiatriska sjukdomar som schizofreni och bipolaritet – med vilka metoder som helst. Det är dags att även psykiskt sjuka får skydd i lagen. Enbart legitimerad personal ska få behandla psykiatriska diagnoser, skriver läkare, psykologer och debattörer.

Allvarliga sjukdomar som cancer och aids får inte behandlas av personer utanför sjukvården. Däremot finns det fortfarande inget som hindrar outbildade lekmän att försöka bota såväl schizofreni som bipolaritet. Det är ett hot mot patientsäkerheten och leder till svårt lidande för de som felbehandlas. Nu måste även personer med psykiska sjukdomar få ett skydd i lagen. Vi kräver därför att regeringen tar ansvar i en försummad fråga och styr upp en oreglerad sektor, skriver företrädare för en rad professions- och intresseförbund. Psykisk ohälsa utgör i dag ett av de största folkhälsoproblemen, såväl nationellt som internationellt. Ängslan, oro, ångest och sömnsvårigheter har ökat stadigt i Sverige de senaste två decennierna enligt siffror från Socialstyrelsen publicerade 2013. Psykiska sjukdomar går att behandla med vetenskapligt utprovade farmakologiska och psykologiska behandlingsmetoder, ofta med mycket goda och varaktiga resultat. Men på grund av brister i lagstiftningen hamnar många människor i stället i verkningslösa behandlingar utförda av personer med bristfälliga kunskaper, och vars verksamhet inte går att granska. I Sverige får i princip vem som helst behandla individer med psykisk sjukdom – med vilka metoder som helst. En amerikansk genomgång på området från 2007 visar att oreglerade behandlingar ofta saknar vetenskapligt stöd, något som i bästa fall enbart kostar tid och pengar, men i värsta fall är förknippat med försämring och nytillkomna symptom, sämre tilltro till sin egen förmåga, hopplöshet och under vissa omständigheter även dödsfall. Och risken är minst sagt överhängande. En granskning av Sveriges Radios Ekoredaktion 2011 visade att många av de självutnämnda terapeuterna i Sverige inte tvekar att ta emot patienter med självmordstankar. Trots att det i detta skede kan vara livsavgörande att få tillgång till korrekt farmakologisk och psykologisk behandling. Det pågår alltså ett fullständigt livsfarligt hasardspel med allmänhetens hälsa som insats. Svensk legitimerad personal lyder under ett strängt regelverk. Det innebär att man måste arbeta i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet, beakta sträng sekretess och dokumentera vad man gör genom att föra journal. Bryter man mot dessa regler kan man anmälas till Inspektionen för vård och omsorg (IVO), och riskera att bli av med legitimationen eller till och med straffas. En felbehandlad patient kan yrka på skadestånd. Syftet med dessa regler är naturligtvis att skydda patienten. Den som blivit felaktigt behandlad eller till och med lurad av någon som inte är legitimerad av Socialstyrelsen, är å andra sidan helt rättslös. Medan de utbildade behandlarna omfattas av stränga regler, så har vi den absurda situationen att de minst kompetenta behandlarna får göra i princip vad som helst. De får berätta för vänner och media vad klienten sagt i förtroende. Och när någon vill granska vad behandlaren har gjort, så går det inte att ta reda på eftersom dessa ”terapeuter” inte behöver föra någon journal. Titlarna Legitimerad psykolog, Legitimerad psykoterapeut och Legitimerad läkare är skyddade i lagen. I övrigt är kreativiteten för att lura till sig kunder stor och det är omöjligt för den enskilde individen att orientera sig i djungeln av titlar och terapeuter. När man dessutom har en sjukdom som överskuggar det vanliga livet är risken att man varken har ork eller motivation för att leta sig fram till rätt ställe. Därför måste samhället ta sitt ansvar för att skydda patienterna. Det som förvånar oss som arbetar med den här frågan är varför ingenting förändras, trots att alla är överens om problemet. Senare i år presenterar Vetenskap och Folkbildning en Demoskopundersökning om bland annat hur man ser på behandlingar för psykiska besvär. Den visar att fyra av fem av de tillfrågade tycker att det är viktigt att man kan vara säker på att behandlingen man får om man söker hjälp är baserad på noggrann forskning. Bland de politiska partierna råder det en bred enighet om att den oreglerade terapeutbranschen är ett problem. Den tidigare socialministern Göran Hägglund beklagade den bristande kontrollen av olegitimerade behandlare. Professionsförbund har länge kämpat för en förändring. Ändå har ingenting hänt. Därför tycker vi att det är dags nu. Vi uppmanar regeringen att se över rådande lagstiftning för att bättre reglera vilka professioner som får behandla psykiatriska diagnoser, bland annat genom: 1. Utökad lagstiftning för att begränsa möjligheten att genomföra behandlingar av psykiatriska diagnoser, exempelvis psykossjukdom, depression, ångestsyndrom och ätstörningar, så att enbart legitimerad personal har rätt att behandla psykisk ohälsa. 2. Ändrad lagstiftning rörande titelskyddet så att närbesläktade begrepp inte kan förväxlas med legitimerad personal, exempelvis när en utövare utger sig för att ha en utbildning och kompetens som den saknar, även utanför sjukvårdens område. 3. Förbättrad reglering när det kommer till de aktörer som i privat regi utbildar människor i olika former av psykologisk och medicinsk behandling, och där det ofta saknas insyn eller kontroll över innehåll eller kvalitet. Dagens artikelförfattare Lise Bergman Nordgren, leg. psykolog, leg. psykoterapeut, fil. dr. Gunilla Burell, fil. dr. psykologi Linda Jüris, ordförande Beteendeterapeutiska föreningen Dan Katz, leg. psykolog, leg. psykoterapeut Alexander Rozental, leg. psykolog, doktorand Heidi Stensmyren, ordförande Läkarförbundet Linda Strand Lundberg, ordförande Vetenskap och Folkbildning Poul Perris, ordförande Svenska föreningen för kognitiva och beteendeinriktade terapier Anders Wahlberg, ordförande Psykologförbundet Li Wolf, leg. psykoterapeut Fler debattartiklar på DN Debatt • ”Att hitta mångbesökarna är nyckeln till effektivare vård”. Genom bättre samordning och tidigare identifiering av dessa patienter kan resurserna i sjukvården fördelas effektivare och leda till en bättre vård för alla, skrev styrelsemedlemmar i Forum för välfärd den 29 juni. • ”Svenska livsmedel ska gynnas i upphandlingar”. I den nya nationella livsmedelsstrategin ska högre krav ställas på djurskydd och miljöhänsyn, skrev civilminister Ardalan Shekarabi (S) och LRF:s ordförande Helena Jonsson den 28 juni. • ”Valkampanjerna missar mål trots mer pengar än tidigare”. En förklaring är avståndet mellan den ”offentliga” valdebatten och väljarnas verklighetsuppfattning, skrev två forskare den 27 juni. • Läs fler debattinlägg på DN:s debattsida


”Svenska livsmedel ska gynnas i upphandlingar”

Summary: Djurskyddet viktigt. Som inköpare av tre miljoner måltider varje dag har Sveriges offentliga sektor stor möjlighet att påverka matkonsumtionen. I den nya nationella livsmedelsstrategin ska högre krav ställas på djurskydd och miljöhänsyn, skriver civilminister Ardalan Shekarabi (S) och LRF:s ordförande Helena Jonsson.

Det offentliga Sverige köper in livsmedel för knappt 10 miljarder kronor varje år. Det serveras cirka 3 miljoner måltider varje dag inom vård, skola och omsorg. Offentlig upphandling är viktig för att försäkra oss om att skattebetalarna ges värde för de betalda skatterna. Det är därför viktigt att skattemedel går till offentliga inköp som bra mat till våra barn, äldre och sjuka. Kommuner, landsting och andra myndigheter har genom sina offentliga upphandlingar stora möjligheter att styra inköpen med fokus på ekologiska livsmedel. Vid en offentlig upphandling finns vidare ett utrymme för att ställa särskilda krav på kvalitet på de produkter som ska köpas in, till exempel särskilda krav på djuromsorg. Vårt regelverk för offentlig upphandling bygger på öppenhet gentemot omvärlden i enlighet med vår frihandelslinje och våra åtaganden mot EU:s inre marknad. Det är även i linje med Sveriges politik för global utveckling att vi driver en öppen handelspolitik mot bönder i fattiga länder att kunna sälja sina livsmedel till oss. Öppenhet är något vi måste värna. Men i Sverige producerar vi livsmedel utifrån en ambitiös djurskyddslagstiftning och svenska bönder åstadkommer världens bästa djurvälfärd. Samtidigt kan våra barn, äldre och sjuka serveras offentlig mat från leverantörer som inte förhållit sig till den ambitiösa djurskyddsnivån vi faktiskt har i Sverige vid produktionen. Det serveras bland annat kött från områden där man använder stora mängder av antibiotika i förebyggande syfte. Sådan användning av antibiotika riskerar att bidra till spridningen av antibiotikaresistens och ökningen av multiresistenta bakterier. Den svenska modellen innebär att hellre förebygga djurens sjukdomar genom ett högt djurskydd och god djurhälsa, därför har vi den lägsta användningen av antibiotika till djur i hela EU. Mot den här bakgrunden är det obegripligt hur det offentliga Sverige hanterat frågan om djurskyddskrav i upphandlingar under de senaste åren. Även om det blir vanligare att kommuner ställer krav på djurskydd i sina upphandlingar hör vi gång på gång rapporter om hur svenska bönder protesterat mot att kommuner valt livsmedel, som på grund av sämre djurhållning har ett lägre pris, framför varor som lever upp till det svenska regelverket. Vi vill vända den här negativa utvecklingen där för stort fokus läggs på prisnivån. Det är dags att höja ambitionsnivån på det här området. Sverige har ett av världens bästa djurskydd. Det är något vi ska vara stolta över. Det är möjligt redan i dag att låta andra krav än pris avgöra vid offentlig upphandling och nu blir det ännu tydligare att det finns utrymme för andra hänsyn såsom miljöhänsyn och djurskydd. Regeringen fattade för två veckor sedan beslut om en lagrådsremiss med en ny upphandlingslag, där ett av syftena just är att ge upphandlande myndigheter och enheter bättre möjligheter att använda upphandling för att nå gemensamma samhälleliga mål. Ett betydelsefullt sådant mål är att säkerställa att krav motsvarande minst svensk djurskyddsnivå ska gälla vid all offentlig upphandling. Vi måste fråga oss själva hur vi ska använda offentliga upphandlingar till att utveckla de offentliga verksamheterna. Hur jobbar vi för att kommunsektorn ska arbeta mer koordinerat och genomtänkt med offentliga upphandlingar så att man höjer kvaliteten på verksamheterna? För att kunna besvara dessa frågor behövs en samlad strategi. Regeringen kommer därför inom kort lansera arbetet med att ta fram en nationell upphandlingsstrategi. Majoriteten av upphandlingarna sker faktiskt ute i kommunsektorn. Då är det otroligt viktigt att vi involverar kommunsektorn i det kommande arbetet vilket kommer att ske. Inom ramen för den nationella upphandlingsstrategin är vår målsättning att utgångspunkten ska vara att alla upphandlingar ska inkludera miljöhänsyn och sociala hänsyn. En ny upphandlingsmyndighet bildas 2015 dit nuvarande upphandlingsstöd flyttas. Den nya myndigheten kommer att ha ett brett perspektiv där miljö, sociala hänsyn och innovationer ingår. Regeringen anser att kommuner och andra offentliga aktörer behöver få stöd, information och vägledning som kan bidra till väl genomförda upphandlingar av livsmedel av önskvärd kvalitet. Regeringen har vidare initierat ett arbete med att ta fram en nationell livsmedelsstrategi för att skapa förutsättningar för tillväxt i hela livsmedelskedjan och därmed stödja en ökad svensk matproduktion och en ökning av andelen svenskt och ekologiskt i konsumtionen av livsmedel. Strategin om matproduktionen ska omfatta hela värdekedjan, från primärproduktion till konsument. I detta ingår en strategi för jordbruksnäringens utveckling och hur konsumenternas intressen ska tillvaratas. En större andel livsmedel av den offentliga maten som uppnår vårt höga djurskyddskrav kan bidra till att skapa fler jobb i hela Sverige, ge öppna landskap och en biologisk mångfald. Offentlig upphandling kan föregå med gott exempel och visa vägen. Det har Sverige gjort många gånger förut, det kan vi göra igen. Vår gemensamma målsättning är att de här åtgärderna sammantaget ska ge det offentliga Sverige självförtroende att ställa krav på djurskydd som är likvärdiga med svensk lagstiftning. Regeringen är beredd att vidta ytterligare åtgärder om det skulle vara påkallat. Våra bönder måste i större utsträckning än i dag ges reell möjlighet att delta i offentliga upphandlingar på lika villkor. Det ska bli lätt att göra rätt när myndigheterna upphandlar mat. Barnen i skolan, gamla och sjuka människor ska serveras god, kvalitativ och hållbar mat som är producerad på ett schysst sätt. Dagens artikelförfattare Ardalan Shekarabi (S), civilminister Helena Jonsson, förbundsordförande LRF Fler debattartiklar på DN Debatt • ”Valkampanjerna missar mål trots mer pengar än tidigare”. En förklaring är avståndet mellan den ”offentliga” valdebatten och väljarnas verklighetsuppfattning, skrev två forskare den 27 juni. • ”Skrota LVU och låt barnets bästa prägla den nya lagen”. Vården ska inte kunna upphöra om det strider mot barnets bästa, skrev regeringens särskilda utredare Håkan Ceder den 26 juni. • ”Utvidga rut för fler jobb och bättre integration”. Utvidga rut och gör det billigare att anställda människor ur denna grupp, skrev Carola Lemne, vd för Svenskt Näringsliv den 25 juni. • Läs fler debattinlägg på DN:s debattsida


”Skollagen ger barnen rätt till skolgång”

Summary: Det borde vara självklart att det svenska samhället ser till att de EU-medborgare som vistas i Sverige tillerkänns de lagliga rättigheter och skyldigheter de har rätt till, skriver Daniel Kallós, professor emeritus i pedagogik.

På DN-debatt (24/6) skriver regeringens nationelle samordnare för arbetet med utsatta EES-medborgare Martin Valfridsson tillsammans med Rickard Klerfors, om EU-migranters barns rätt till skolgång. De hävdar att ”det svenska samhället sänder ogenomtänkta signaler kring barn- och skolfrågan riskerar vi att bidra till att barn rycks ur en pågående skolgång”. Författarna frågar retoriskt ”Ska vi blint hävda barnens rätt till skolgång i Sverige samtidigt som vi accepterar att man bor och lever under totalt oacceptabla förhållanden? Skulle det inte i de flesta fall vara bättre för barnen att gå kvar i skolan i hemländerna?” Frågan om skolgång antingen i Sverige eller i hemlandet kan helt enkelt inte ställas. Vi måste utgå från den situation som faktiskt föreligger. De barn vi talar om finns här och nu. Deras skolgång i Sverige är naturligtvis inte oberoende av hur de lever här. Tvärtom är det så att de ofta oacceptabla förhållanden som EU-migranter lever under i Sverige innefattar just att deras barn förvägras skolgång. När artikelförfattarna påpekar att ”skolplikt råder i Rumänien och Bulgarien” förbiser de att diskriminering av romska barn är omfattande i dessa länder. Tveklöst är det viktigt att Sverige liksom andra länder aktivt medverkar till att förbättra levnadsvillkor i hemländerna för de mest utsatta grupperna till vilka romerna otvivelaktigt hör. Lika självklart borde det vara att det svenska samhället ser till att de EU-medborgare som vistas i Sverige tillerkänns de lagliga rättigheter och skyldigheter, vilka också omfattar dem. Artikelförfattarna skriver att det ”svenska samhället, det offentliga och det civila, kan och bör verka för att alla barn får gå i skolan – men det innebär inte per automatik att de ska göra det i Sverige.” Jo så enkelt är det faktiskt. Även dessa barn rätt till skolgång här. Det är inte Barnkonventionen, som garanterar denna rätt, utan gällande svensk Skollag. Den fråga som kan och bör ställas är varför svenska kommuner inte mera aktivt verkar för att upplysa föräldrarna om denna rättighet och möjlighet? Författarna skriver att ”inga barn bör kastas in i en skolverksamhet i en okänd miljö på ett språk man inte känner till utan en föregående utredning”. I flertalet kommunen finns väl utprövade mottagningsrutiner till exempel i form av förberedelseklasser. Utredningar föregår som regel inplaceringen i ”vanlig klass”. Samordnaren borde reflektera över att de svenska minoritetsspråken innefattar romani chib och ”vilka signaler” detta borde sända till de svenska kommunerna. Det är allvarligt nog att kommuner i Sverige inte ens tillser att ingen ska tvingas leva utan tak över huvudet och utan att elementära hygieniska och sanitära förhållanden är säkerställda. Det borde helt enkelt inte gå att hävda att barnets bästa är tillgodosett om inte sådana elementära förhållanden är uppfyllda. En nationell samordnare borde hävda denna rätt i stället för att prata strunt om skolgång. I några kommuner har EU-migranters barn, liksom alla andra barn i kommunen, rätt att delta i öppen förskoleverksamhet och de äldre barnen har rätt till skolgång om deras föräldrar så önskar. Det rimliga vore att skolverksamheten utbyggdes och förbättrades inte bara för EU-migranternas skull utan också för andra nyanlända barn. Men i stället frågar artikelförfattarna: ”Vad vet vi om barns möjlighet att ta till sig kunskap vid byta av språk och skolsystem? Vad säger forskning och beprövad erfarenhet?” Att möte med andra barn och med erfaren pedagogisk personal inom den svenska skolväsendet även om det gäller en kortare tidsperiod är gynnsam för barnet är självklart. Att i det sammanhanget tala om att skolgång för barnen skulle sända fel signaler och att barnens rätt därför bör fråntas dem är ju ingenting annat än att förorda att barnen skall straffas därför att deras föräldrar valt att ta dem med sig till Sverige. Det mest besynnerliga med hela debattartikeln är att författarna på allvar påstår och tycks tro att skolvistelse skulle kunna vara skadlig för just EU-migranters barn! Det är anmärkningsvärt att Martin Valfridsson kan se det som förenligt med sitt uppdrag som nationell samordnare att skriva en så fördomsfull, okunnig och partisk inlaga i den viktiga frågan om EU-migranters barns rätt till skolgång i Sverige.


Populism utan prefix

Summary: Det danska valet visar att populistiska partier som Dansk Folkeparti och Sverigedemokraterna inte alltid kan placeras till höger. Och ger Decemberöverenskommelsens kritiker en tankeställare.

I måndags meddelade Dansk folkeparti att det är berett att förhandla om att ingå i Danmarks nya regering. Det utgör en omsvägning av dess ledare Kristian Thulesen Dahl som under valkampanjen avfärdat ministerposter – och därmed värnat det högerpopulistiska och invandringskritiska partiets antietablissemangsprofil. Det blå blocket – i vilket alltså Dansk folkeparti samt Venstre, Liberal alliance och Konservative folkeparti ingår – skrapade ihop lite över 50 procent av rösterna i förra veckans val. Men det har hittills ändå inte varit möjligt för Venstreledaren och blivande statsministern Lars Løkke Rasmussen att sy ihop en majoritetsregering. Inte heller efter att Thulesen Dahl öppnade för att Dansk folkeparti ska ta plats i den. Det är inte främst invandringsfrågan som skapar spänningar. Det senaste decenniet har i stort sett samtliga partier anpassat sin migrationspolitik efter Dansk folkeparti – inte minst Venstre och dess socialdemokratiska huvudmotståndare. Så även om mycket fokus i valrörelsen lades på invandringen är det inte där de skarpa skiljelinjerna återfinns. I stället är det den ekonomiska politiken som står i vägen för en majoritetsregering. För Dansk folkeparti står välfärdsfrågorna i fokus och partiet vill inte skära ned eller på annat vis i grunden reformera den stora offentliga sektorn. Det vill de tre andra blå partierna – framför allt Liberal alliance, som gick starkt framåt i valet på sin politik för avregleringar, lägre skatter och en mindre stat.   Men även mellan Venstre och Dansk folkeparti finns betydande skillnader i den ekonomiska politiken. Så även om Thulesen Dahl har tackat ja till regeringsdiskussioner är det möjligt att det stannar just där och att Løkke Rasmussen bildar ett minoritetskabinett där endast Venstre ingår. Svårigheterna att sy ihop en dansk majoritetsregering understryker problemen med att försöka infoga den typ av högerpopulistiska partier som Dansk folkeparti utgör – och som de senaste decennierna etablerat sig i det europeiska politiska landskapet – i ett borgerligt regeringsunderlag. Även när invandringsfrågan, som i Danmark, till stora delar har neutraliserats. Högerpopulismen har fått sitt prefix framför allt på grund av att den knutit invandringsfrågan starkt till nationalismen. Samt därför att den i en del länder har sina organisatoriska rötter i traditionella högerrörelser. Men dess ekonomiska politik beskrivs oftast bäst som vänster – fogat just till adjektivet ”populistisk”. För näst efter den homogena nationen är det välfärdsstaten som ska värnas. Men det utan en tydlig idé om hur den ska finansieras: Allt åt alla (utom åt invandrarna) – är på sätt och vis populisternas ekonomiska löfte. Dessutom står de långt ifrån den kosmopolitism som den moderna borgerligheten identifierar sig med. Och som kretsar kring insikten att de stora städerna präglade av öppenhet och mångfald utgör vår tids ekonomiska och kulturella motorer. Kritiker av den svenska Decemberöverenskommelsen hävdar ofta att det finns en latent borgerlig majoritet i riksdagen. För dem bör de spänningar som präglar den danska regeringsbildningen utgöra en tankeställare. Dansk folkeparti har en betydligt mindre problematisk historia än Sverigedemokraterna. Och invandringspolitiken är inte samma vattendelare där som den är här. Ändå är det svårt att foga samman dess politik med de borgerliga partiernas. Sverigedemokraterna må utgöra en del av en opposition som innehar en majoritet av stolarna i riksdagen. Men utöver att de själva identifierar sig som ett icke-socialistiskt parti har de inte mycket gemensamt med de fyra partierna i Alliansen. Løkke Rasmussens svårigheter att sätta ihop en majoritetsregering påminner om att de populister som marscherat in på den europeiska politiska scenen inte tryggt kan placeras till höger. Och varför de inte hör hemma i en borgerlig gemenskap. Alla ledare 24 juni Signerat. Csaba Bene Perlenberg: Drönare utan lagkompass Signerat. Gunnar Jonsson: EU bland kriser och dilemman Tidigare publicerade ledare. Till DN:s ledarsida


”Diskrimineringslagen saknar barnperspektiv”

Summary: Missriktad lagtext. Barnkonventionen kräver att vi i frågor som rör barn har ett barnperspektiv. I fall där barn utsätts för sexuella trakasserier av andra barn är det därför olyckligt att lagen bara utgår från vuxnas sexualitet. För att kunna hjälpa de barn som utsätts för kränkningar behöver lagen ändras, skriver Agneta Broberg, DO.

De anmälningar som DO tar emot som kanske berör allra mest är när barn utsätts för sexuella trakasserier av andra barn. Kränkningar mellan barn är händelser där alla, på ett eller annat sätt, är offer. Samtidigt ser vi att nuvarande lagstiftning begränsar hur samhället kan, och ska ta hand om dessa händelser. Som diskrimineringsombudsman hyser jag allvarliga tvivel om lagen på den här punkten är förenlig med barnkonventionen. DO har till uppgift att utöva tillsyn över att utbildningsanordnare för förskolor och skolor följer diskrimineringslagen. Enskilda som upplever att de utsätts för trakasserier eller sexuella trakasserier i skolan kan därmed anmäla det till DO. Men vad många inte känner till är att när DO får in en anmälan som rör händelser mellan barn i förskola eller skola ska myndigheten utreda om utbildningsanordnaren har fullgjort de krav som lagen ställer på utredning och åtgärder vid trakasserier. DO:s uppgift är inte att utreda trakasserierna i sig eller att ställa en ”förövare” till svars. I praktiken behöver dock DO för att kunna avgöra om utbildningsanordnaren har brustit i sina skyldigheter också undersöka om det faktiskt har förekommit trakasserier på förskolan/skolan eller inte. Det kan alltså krävas ett visst mått av individorienterade utredningar av minderåriga även i ärenden om sexuella trakasserier. En sådan utredning riskerar självklart att i sig vara traumatisk och riva upp sår för ett redan utsatt barn. Risken är också att en juridisk process tar tid, ibland flera år, och att den i slutändan inte ger barnet (upplevelsen av) upprättelse i de fall där skolan kan anses ha fullgjort sina skyldigheter. Ytterligare ett problem med nuvarande lagstiftning är att det individorienterade verktyget bygger på en ”förövare och offer”-dualitet som är problematisk på flera sätt. Konsekvensen av utredningen blir att ett annat barn identifieras som ”förövare”. Även om lagstiftningen handlar om att slå fast ansvar för skolans huvudman är effekten av den att enskilda barn riskerar att pekas ut inför den domstol som eventuellt kan komma att pröva ärendet. Detta sker ofta utan att det utpekade barnet hörs, vilket är djupt problematiskt ur barnrättssynpunkt. De stigmatiserande konsekvenserna för det utpekade barnet och barnets familj har ingen tänkt på. Min bedömning är att utredningar rörande trakasserier mellan barn riskerar att göra mer skada än nytta för samtliga av de inblandade barnen. När det gäller sexuella trakasserier är förbudet formulerat utifrån vuxnas sexualitet och vuxnas syn på sexualitet. Lagen är skriven för situationer som vuxna människor befinner sig i. Den handlar om vuxensexualitet i arbetslivet och vid universitet/högskolor. Skola och förskola är visserligen inkluderade i lagstiftningen men barns situation har inte utretts särskilt i samband med att lagen antogs. Diskrimineringslagen saknar ett barnperspektiv. En del forskare menar i och för sig att barn är medveta om sin sexualitet från förskoleåldern och att de från relativt låg ålder kan förstå att de kränker någon annan. Men att barn har någon form av sexualitet är däremot inte nödvändigtvis samma sak som att de kan utsätta varandra för sexuella trakasserier i lagens mening. Tvärtom resonerar vi i annan lagstiftning (brottsbalken) att barn inte kan ses som förövare, eftersom de varken har faktisk eller rättslig förmåga att ta ansvar för sina sexuella handlingar. På motsvarande sätt lägger lagstiftningen på en rad områden ansvaret för barnen och deras handlingar på vårdnadshavare, på skolan eller andra vuxna i dess omgivning. Som diskrimineringsombudsman ifrågasätter jag också om lagstiftningen är effektiv för att faktiskt hjälpa de tiotusentals barn som dagligen utsätts för kränkningar i skolan. Fokus läggs i dag på barns möjlighet till upprättelse i efterhand genom skadestånd i stället för att stödja och hjälpa utsatta barn i den verklighet de befinner sig i. Alla barn kan, eller vågar inte heller berätta om vad de upplever i skolan för föräldrar eller vårdnadshavare på grund av hemförhållanden eller andra omständigheter som gör barnet otryggt. Inte minst i dessa fall behövs andra vuxna som tar barnet på allvar och snabbt kan ge dem stöd på plats. Jag anser att det förslag som också BO tidigare har framfört om lokala barn- och elevombud kan vara ett steg på vägen att lösa det här problemet. Lokala barn- och elevombud kan vara den oberoende vuxna som kan agera lokalt och omedelbart ge stöd vid händelser i skolmiljö. Barnkonventionen kräver av oss att vi i frågor som rör barn har ett barnperspektiv och inte ett vuxenperspektiv. Det är problematiskt med en lagstiftning vars utgångspunkter har ett så tydligt vuxenperspektiv och inte har barnets bästa för ögonen, och jag ställer mig frågande till om diskrimineringslagen över huvud taget ska tillämpas när det handlar om trakasserier eller sexuella trakasserier mellan barn. Mot bakgrund av dessa omständigheter skriver jag i dag till regeringen och begär en översyn av nuvarande lagstiftning. Dagens artikelförfattare Agneta Broberg, diskrimineringsombudsman Diskrimineringslagen • Diskrimineringslagen förbjuder två former av trakasserier. ”Trakasserier”, som enligt lagen (1 kapitlet 4 paragrafen 3 mom.) innebär ”ett uppträdande som kränker någons värdighet och som har samband med någon av diskrimineringsgrunderna kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etniskt tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionshinder, sexuell läggning eller ålder”, samt sexuella trakasserier som är ”ett uppträdande av sexuell natur som kränker någons värdighet”. Enligt lagen är trakasserier och sexuella trakasserier alltså former av otillåten diskriminering. • Förbudet gäller bland annat på utbildningsområdet, och en utbildningsanordnare som ansvarar för en förskola eller en skola har enligt lagen en skyldighet att se till att den här formen av diskriminering inte förekommer i dess verksamhet.


”Stärk ungas ställning på arbetsmarknaden”

Summary: Anders Forslund och Mattias Engdahl skriver på DN Debatt (?10/6) att arbetslösheten bland unga generellt inte är ett problem, utan att politiken och debatten istället borde fokusera på de unga som varken arbetar eller studerar. Jag håller med om att politiken och debatten måste fokusera särskilt på den grupp unga som står längst ifrån arbetsmarknaden, skriver Aida Hadzialic, gymnasie- och kunskapslyftsminister.

I Dagens Nyheter den 10 juni skriver Anders Forslund och Mattias Engdahl att arbetslösheten bland unga generellt inte är ett problem, utan att politiken och debatten istället borde fokusera på de unga som varken arbetar eller studerar. Den höga arbetslösheten bland unga är en av våra största utmaningar. Att tiotusentals unga inte kommer in på arbetsmarknaden är inte något vi kan slå oss till ro med. Jag håller dock med om att politiken och debatten måste fokusera särskilt på den grupp unga som står längst ifrån arbetsmarknaden. Att som ung varken arbeta eller studera innebär en förhöjd risk att långsiktigt hamna utanför. Den förra regeringen trodde att breda skatterabatter skulle få fler unga i arbete. Det visade sig vara dyra och ineffektiva åtgärder. Vi tror att satsningar på utbildning som stärker människor långsiktigt är en bättre väg att gå. Att ha en gymnasieutbildning är avgörande för att kunna få ett jobb. Därför har regeringen satt upp målsättningen att alla unga ska påbörja och fullfölja en gymnasieutbildning. För att detta ska lyckas måste alla elever få de förutsättningar som krävs för att just de ska kunna klara kunskapsmålen. Vi tittar på hur de introduktionsprogram som riktar sig till unga som inte har behörighet till gymnasieskolans nationella program ska kunna fungera bättre och vi satsar på att höja yrkesprogrammens status. Vi satsar också på lärarna och gör investeringar för att minska klyftorna i samhället. För att unga som lämnat gymnasieskolan utan att ha klarat sin utbildning inför regeringen ett utbildningskontrakt. Kontraktet gör att unga får möjlighet att kombinera studier med arbete eller praktik för att kunna slutföra sin gymnasieutbildning. Som artikelförfattarna påvisar är utrikes födda och unga med funktionsnedsättningar även de grupper som har större risk att hamna utanför. Inom ramen för kunskapslyftet gör regeringen breda utbildningssatsningar på bland annat Komvux och folkhögskolor, där många ur dessa grupper studerar. Våra breda satsningar på att ge fler människor möjlighet till fortsatta studier, kommer att komma dessa ungdomar till del i stor utsträckning. Regeringen riktar även insatser direkt mot den grupp som redan nu befinner sig utanför arbete och studier. I sitt tal på första maj i år lanserade statsministern en nationell samling för unga utanför. Satsningen syftar dels på att öka kunskapen om hur gruppen ser ut och vilka insatser som är framgångsrika och dels på att få unga tillbaka i arbete eller utbildning. Som ansvarig minister för ungdomspolitiken ser jag varje ung som fastnar utanför som ett misslyckande för samhället. Att sänka arbetslösheten är regeringens enskilt högst prioriterade fråga. Regeringen har satt upp som mål att Sverige ska ha lägst arbetslöshet i EU senast 2020. Den förra regeringen trodde att lösningen på ungdomsarbetslösheten var att sänka priset på ungas arbete. Vi tror att lösningen är att lyfta ungas förmågor och stärka deras ställning på arbetsmarknaden.


Lena följde sin bror i vården

Summary: När Lena Lindhe Söderlunds lillebror Tomas blev svårt sjuk började hon skriva dagbok. Den är fylld av förtvivlan - men också av glädje och kärlek. Nu finns berättelsen utgiven som bok.

Det var en kall februaridag för två år sedan som Tomas bad sin tio år äldre syster Lena Lindhe Söderlund att ta hand om honom när han inte längre skulle kunna göra det själv. Det kom oväntat. – Jag hade ingen tanke på att min lillebror kunde bli svårt sjuk. Men Tomas hade själv dragit slutsatsen att hans huvudvärk, trötthet och synstörningar nog berodde på en hjärntumör – och det visade sig stämma, berättar Lena. Livet vändes upp och ned både för Tomas och för henne. Frågorna snurrade i deras huvuden, allt kändes som ett enda stort kaos. Sakta sjönk beskedet in; brodern hade kanske inte så lång tid kvar i livet. – Jag var hans närmaste anhöriga och bestämde mig för att finnas med honom hela tiden och att också att skriva ned hans berättelse. Ganska snart började Lena föra dagbok om hur hon upplevde broderns svåra sjukdomstid. Dagboksanteckningarna bildar nu stommen i boken ”Prinsbakelser – när en bror får svår cancer” (Ordtala förlag). I boken berättar Lena bland annat om hur hon under ett års tid tog tåget från Linköping för att hälsa på sin älskade lillebror fyrtiofem mil bort. När hon kommit fram gick hon till konditoriet och köpte prinsessbakelser. Lena döpte om dem till prinsbakelser, för lillebror Tomas var hennes egen prins. Lena och Tomas talade om minnen från barndomen, men framför allt om livet och döden. Ofta kom samtalen att handla om sjukvården, eller snarare bristerna i den. Tomas slussades runt mellan läkare och sjuksköterskor som han inte visste namnet på. – Efter att Tomas strålats fick han behandling med cytostatika, cellgifter, som skulle hålla tumören borta. Men personalen verkade ofta vilja distansera sig. Vi kände oss utlämnade till oss själva, berättar Lena. Svårt sjuka är väldigt utsatta, även närstående och anhöriga blir påverkade och ser sina egna liv förändras. Det är viktigt att personal inom exempelvis vården och hemtjänsten har ett respektfullt och inkännande bemötande, och kan ”tona in sig” på var patienten befinner sig för stunden. Den sjuke behöver ses som en person, inte ett objekt som ska behandlas, menar Lena som i boken skriver om ”sjukhusfabriken”. – Tyvärr kommer det att ta lång tid för vården att förändra sitt förhållningsätt till allvarligt sjuka personer, tror jag. Men anhöriga och vänner kan göra mycket för att kompensera bristerna. Tillsammans kan de bidra till att livskvaliteten för den sjuke behålls ända in i döden. Något jag försökte se till att Tomas skulle få uppleva. Hon och Tomas hade en nära relation. Ålderskillnaden spelade ingen roll och när lillebror bad om hjälp och stöd tvekade Lena inte. – Tomas upplevde att han inte hade någon att vända sig till och kände sig vilsen. Han var klar i huvudet ända till slutet och både han och jag var nöjda med den medicinskt avancerade behandlingen, men bemötandet lämnade mycket övrigt att önska. Lena bestämde sig snabbt för att försöka se till att Tomas liv blev både värdigt och roligt, trots hans svåra sjukdom. Hon bor och arbetar i Linköping, medan brodern hade sin bostad i Söderhamn som ligger fyrtiofem mil därifrån. – Jag gick upp vid sextiden på morgonen, satte mig på tåget och var framme strax före lunch. Så köpte jag bakelserna och gick hem till Tomas. Vi pratade med varandra och så diskuterade vi talböcker som han lyssnat på. Vi gjorde också utflykter och umgicks. Lena berättar att hon hela tiden såg Tomas som en människa, och inte som en patient som snart skulle dö. Men sin bok vill hon visa att livet för en svårt sjuk ända kan bli värt att leva. – Efter att jag bestämt mig för att vara nära Tomas under hans svåra tid följde jag med på vårdmöten som ”vittne”. Jag blev hans följeslagare i vårdapparaten. Samtidigt ville jag också försöka se till att han fick uppleva glädje. Förutom de regelbundna besöken talade Lena och Tomas dagligen med varandra i telefon om sina upplevelser av livet med cancer. – När vi träffades läste jag högt ur dagboken för Tomas. Han kommenterade och godkände. För honom blev det här en chans att förmedla sin historia till andra och berättelsen gav honom hoppet att hans upplevelse kanske skulle kunna göra gott för andra i samma situation. – Tanken är att boken ska nå andra som lever nära en svårt sjuk person. Det är alltid en utmaning att finnas bredvid en älskad person vars livskraft sinar. Lena säger att hon tagit del av flera berättelser om hur livet snabbt kan förändras till kaos. Hon tror att det kan underlätta att teckna ned sina erfarenheter för att bearbeta en situation som till en början är svår att förstå. I förordet till Lenas bok skriver Maria Linderström, själv anhörig: ”Då blir minnet en del av den egna livshistorien. Det behöver inte vara att skriva ned berättelsen. Det finns flera sätt. Som att läsa om andras erfarenheter. Att ta dem till sig, införliva dem med sitt liv och sina värderingar. Då kan man göra skillnad, för sig och för andra”. Tomas avled den 22 januari 2014. Han blev 49 år. Läs mer på www.lenalindhe.se Tomas upplevde att han inte hade någon att vända sig till och kände sig vilsen. Det är tröttande att vara nära någon som är allvarligt sjuk. Det är lätt att ge bort allt av sig själv för att man vill väl. Eller ha dåligt samvete för att man själv är frisk, skriver Lena Lindhe Söderlund som försökte tänka så här: Jag är en helt vanlig människa med begränsad kraft att orka. Om jag sätter upp rimliga mål för vad jag vill göra och mäktar med orkar jag längre. När människor runt om den sjuke erbjuder hjälp måste jag våga ta emot den. Genom att vara uppfinningsrik och tänka utanför gängse ramar går det att hitta lösningar för att uppleva livskvalitet i svåra stunder. Källa: Ur ”Prinsbakelser” av Lena Lindhe Söderlund


”Fack och industri blandar bort korten”

Summary: Tyvärr innehåller artikeln om Tysklands ökade koldioxidutsläpp medvetna förvrängningar och irrelevanta paralleller mellan Tyskland och Sverige, skriver Naturskyddsföreningen.

Företrädare för industri och fack använder Tysklands energipolitik som ett avskräckande exempel i sin debattartikel i DN 2015-06-07. Den är enligt författarna orsak till allt ifrån dåligt investeringsklimat till ökade koldioxidutsläpp, men en djupare analys ger en motsatt bild. Tyskland är ett av de första länderna i världen som påbörjat den storsatsning på förnybar energi och den snabba omställning bort från kolkraft och kärnkraft som de flesta är överens om är vägen mot framtiden. Därför är det intressant att studera Tysklands Energiewende, som stöds av en stor majoritet av Tysklands befolkning, fackförbund och näringsliv, och lära av misstag och framgångar. Så långt är vi överens med debattörerna. Men tyvärr innehåller artikeln medvetna förvrängningar och irrelevanta paralleller mellan Tyskland och Sverige. Man har även valt sina siffror med omsorg och blandat referensår som det passar för de resultat man vill ha fram. Den liberala tankesmedjan Fores presenterade i början av året en rapport som slog hål på flera av de myter som artikeln sprider. Fores konstaterade att det inte är Energiewende som bidragit till ökade koldioxidutsläpp. Andelen förnybar energi har ökat mer än vad kärnkraften har minskat i Tyskland. Andra faktorer som låga kolpriser, låga priser på utsläppsrätter, ökad elexport och elproduktion samt redan tidigare planerade kraftverk har lett till ökningen. Valet av basår för jämförelsen i artikeln är märkligt - 2009 var två år innan Energiewende tog fart och är av en händelse det år då Tysklands elsektor hade lägst utsläpp sedan början av 1990-talet. Med den referensen är det lätt att skapa en bild av kraftigt stigande utsläpp. Naturligtvis tar energiomställningen tid, men det finns nu indikationer på att kompassen börjar peka i rätt riktning. Det finns, vilket författarna nämner mycket kort, siffror som visar att koldioxidutsläppen är på väg att minska, trots Tysklands kärnkraftsavveckling. Tyskarna är alltså på väg att lyckas med att avveckla kärnkraften och ändå minska koldioxidutsläppen. Ett annat konstaterande som Fores gjorde är att Energiewende inte är huvudorsaken bakom höga tyska konsumentelpriser. Tack vare den ökade kapaciteten för förnybar energi har spotpriset för elen tvärtom sjunkit. Detta har dock inte kommit kunderna till godo, vilket beror på att energibolagen inte låter prisminskningen slå igenom till slutkonsumenten. Nyligen kom dessutom den tyska tankesmedjan Agora med en studie som visar att påslaget som konsumenterna betalar för förnybar energi ökar allt långsammare och kommer troligen att minska från och med år 2023. Detta beror på att dyra anläggningar som byggdes i början av omställningen fasas ut ur systemet. Tysklands storsatsning har gjort att priserna på framför allt solel har sjunkit dramatiskt de senaste åren - kanske mer än tyskarna själva var beredda på - vilket gör att gamla anläggningar är för dyra att driva. Detta är inte ett problem som det svenska systemet riskerar att hamna i, eftersom våra stödsystem för förnybar energi är uppbyggda på ett helt annat sätt. Farhågan att Sverige skulle gå för långt i Tysklands fotspår är helt ogrundad. Problemet är alltså inte ökade elpriser, utan tvärtom sjunker elpriset för industrin i takt med ökad mängd förnybar el i systemet. Däremot innebär ett för lågt pris att investeringar i ny el blir olönsam utan stöd. Det beror framför allt på att den fossila elproduktionen är kraftigt subventionerad med direkta kolsubventioner och ett oerhört lågt pris på utsläppsrätter, vilket i sin tur gör att det är mer lönsamt att driva kolkraftverk än gaskraftverk som släpper ut hälften så mycket koldioxid. Vi håller med om att det är viktigt att studera hela energisystemet. I Sverige får vi hälften av vår elproduktion från den naturliga balanskraften vattenkraft, så här är förutsättningarna utmärkta. Ny kärnkraft kostar nu dessutom dubbelt så mycket att bygga än ny vindkraft, så den totala kostnaden för att ersätta pensionerade reaktorer är betydligt lägre för förnybar energi. I ett energisystem som har större inslag av väderberoende kraft kommer vi att få utveckla andra typer av marknadsmodeller, eftersom energibrist kommer att vara ett mindre problem än effektbrist. Detta är en del av en nödvändig strukturomvandling av energisektorn och kan möjligen hota gamla energibolag som inte vill vara en del av omställningen och inte vill se någon konkurrens från nya aktörer på nya marknader. Därför är det märkligt att Energiewende upplevs som ett sådant stort hot för organisationer som Metall, Sveriges Ingenjörer och Teknikföretagen, vars medlemmar snarare borde kunna vara med och bidra med teknisk kompetens och nya lösningar till framtidens energisystem, snarare än att motarbeta det.


”600 000 pensionärer går miste om skattelättnaden”

Summary: Den totala effekten av regeringens reform blir att 600 000 av landets 1,9 miljoner pensionärer helt går miste om skattelättnaden, skriver Skattebetalarnas förening.

Stefan Löfven och Magdalena Andersson meddelar på DN Debatt att regeringen i höstbudgeten kommer att ta ett första steg mot att avskaffa den så kallade pensionärsskatten. Gott så. Sverige behöver ett rättvist skattesystem, där löntagare och pensionärer beskattas mer likvärdigt. Det ska löna sig att arbeta, men det ska även löna sig att ha arbetat. Tyvärr är deras påstående om att de redan i fjolårets budgetproposition ville sänka skatten för alla pensionärer en sanning med modifikation. Den nedröstade budgeten innehöll visserligen samma förslag som nu aviseras, men då som nu endast för dem med de allra lägsta pensionsinkomsterna. För dem med en pension på över 20 000 kronor uteblir skattelättnaden helt. Samtidigt vill regeringen återinföra den särskilda löneskatten för personer över 65 år som fortsätter att arbeta, förändra brytpunkten för statlig inkomstskatt och fasa ut jobbskatteavdraget vid högre inkomster. Den totala effekten blir att 600 000 av landets 1,9 miljoner pensionärer helt går miste om skattelättnaden. För 125 000 väntar till och med högre skatt. Magdalena Andersson och Stefan Löfven skriver också att fler behöver arbeta längre upp i åldrarna för att Sverige ska kunna öka antalet arbetade timmar och nå EU:s lägsta arbetslöshet men att detta nås bäst genom fokus på hälsa och flexibilitet i arbetslivet. Även detta är en sanning med modifikation. Tvärtom talar mycket för att regeringens förslag om att återinföra den särskilda löneskatten för personer över 65 år, som väntas dyka upp i kommande höstbudget, med nästan kirurgisk träffsäkerhet kommer att motverka ökad sysselsättningsgrad. Den särskilda löneskatten för arbetande seniorer avskaffades år 2007 av den dåvarande Alliansregeringen. Därmed reducerades arbetsgivaravgifterna med 16 procentenheter och samtidigt infördes förhöjda jobbskatteavdrag. Att åtgärderna har haft betydelse har bekräftats av bland annat Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering (IFAU). Samtidigt ifrågasattes dock reformen på grund av dess kostnader. Men med officiell statistik om arbetsmarknadens utveckling från samtliga EU-länder samt Schweiz, Island och Norge har Skattebetalarna visat att den långsiktigt positiva effekten av skattelättnaderna för personer över 65 år har varit mer omfattande än vad som tidigare varit känt. Sedan det förhöjda jobbskatteavdraget infördes och den särskilda löneskatten för äldre avskaffades år 2007, har Sverige fått Europas snabbast växande sysselsättningsgrad i åldersintervallet 65-74. Den ofrånkomliga frågan är då varför Magdalena Andersson och Stefan Löfven vill bryta denna positiva trend genom att höja skatteuttaget för arbetande seniorer i ett läge då Sverige behöver uppmuntra varenda en av dem som är villiga att jobba längre? Att sänka skatten för Sveriges pensionärer är positivt. Men att som Socialdemokraterna sänka skatten för äldre med ena handen och samtidigt höja den med andra handen är både märkligt, vilseledande och sannerligen ingen god affär för svenska seniorer. Detta borde Magdalena Andersson och Stefan Löfven vara ärliga med.


Linda vill stödja andra som blivit dåligt bemötta

Summary: Linda Nordlund fick höra av barnmorskan att hennes oplanerade graviditet berodde på att hon ”undermedvetet” ville bli med barn. Hon skrev en debattartikel som snabbt fick spridning på nätet.

”Barnmorskans ord fick mig att skämmas”. Så löd rubriken till en uppmärksammad debattartikel i tidningen Aftonbladet för drygt en månad sedan. I den betonade Linda Nordlund, ordförande för Liberala ungdomsförbundet, hur viktigt det är inte inskränka den fria aborträtten. I den mycket personligt skrivna debattartikeln berättade Linda Nordlund om sin egen abort och hur illa hon upplevde sig bli bemött av en barnmorska på Studentgyn i Uppsala. I stället för en remiss till en gynekolog fick Linda rådet att återvända till mannen som hon blivit oplanerat gravid med. Barnmorskan hävdade att graviditeten egentligen inte var oplanerad, utan ett resultat av att Lindas undermedvetna tillåtit henne att bli gravid. Det var hennes ”innersta önskan”. – Mötet fick mig att inse hur felaktigt det skulle vara att införa någon form av samvetsfrihet i vården där personal skulle kunna vägra att utföra aborter med hänvisning till religiösa eller politiska uppfattning, säger Linda Nordlund. Vilka reaktioner väckte din artikel? – Övervägande positiva. Många kvinnor hörde av sig med egna berättelser om hur de blivit bemötta i samband med en abort. När jag blev oplanerat gravid sökte jag efter berättelser från andra kvinnor som varit i den situationen, men jag hittade inga. – Jo, låten ”Giving you back” där texten handlar om den abort artisten Robyn gjorde som ung. Jag spelade den om och om igen och tog verkligen till mig hennes ord. När kristdemokraternas nyvalda partiledare Ebba Bush Thor väckte liv i debatten om samvetsfrihet skrev Linda Nordlund färdigt debattartikeln hon grunnat på en längre tid. Efter publiceringen fick hon hatmejl från män som kallade henne ”mördare” och ”hora”. En skrev att han inte ville att hans skattepengar skulle betala aborter för dem som tar livet av barn. Linda Nordlund hade inte ens berättat för alla nära vänner om sin abort när hon valde att publicera debattartikeln. – Jag var osäker på hur de skulle regera. Skulle de tycka att jag var en sämre person för att jag ”slarvat” och blivit oplanerat gravid och gjort en abort? Frågan är känslig och inget man ofta pratar öppet om. Men jag tänkte att min berättelse kanske kan ge andra i samma situation lite stöd. Efter det omskakande mötet med barnmorskan på Studenthälsan kom Linda Nordlund till Akademiska sjukhuset och där fick hon ett helt annat bemötande. Personalen gav henne objektiv information och lät henne fatta sitt eget beslut. Hur ser du på abortmotståndet i Sverige i dag? – Det finns där, även om stödet för den fria aborträtten ännu är kompakt. Men motståndarna lär sig av sina vänner i andra länder. De har nog insett att de inte kommer åt rätten till abort, men försöker ändå nagga den i kanten. Som det här med tanken på samvetsfrihet i vården. – Begreppet låter fint och mänskligt. Orden ”samvete” och ”frihet” har så positiv klang. Men om en sådan regel införs finns risken att det blir som i Italien. Där vägrade för några år sedan sju av tio gynekologer att utföra aborter. Läs mer: ”Rätten till abort tas för given”


”Rätten till abort tas för given”

Summary: Är rätten till fri abort hotad? I sin nya spänningsroman tar Jenny Åkervall upp ett aktuellt ämne. ”Jag är orolig för att abortmotståndarna kommer att få större inflytande över politiken”, säger hon.

Militanta aktivister skrämmer svenska gynekologer och barnmorskor. Rätten till fri abort ifrågasätts allt mer. Samtidigt lockar budskapet om sexuell återhållsamhet allt fler unga kvinnor. Den här bilden tecknar författaren och journalisten Jenny Åkervall i sin nya spänningsroman med titeln ”På ditt samvete”. Hon skildrar ett samhälle där rätten till fri abort, det vill säga att kvinnan måste få bestämma över sin kropp, är under attack. – För ett par år sedan var jag på en middag med några kvinnliga vänner när vi började tala om aborter. För mig har det alltid varit självklart med rätten till fri abort, det är inget som över huvudtaget ska behöva diskuteras, säger Jenny Åkervall. Hon trodde att alla runt middagsbordet hade samma uppfattning, men märkte snart att för flera av de kvinnliga vännerna var ämnet ganska känsligt. Stämningen blev lite spänd och samtalet stannade av. Rätten till fri abort är ändå kanske inte så självklar – inte ens i Sverige. På vägen hem funderade Jenny Åkervall över om det skett en förändring i attityden till aborter och vad det i så fall kan bero på. Hon skulle just påbörja arbetet med sin andra roman och sökte efter ett aktuellt ämne att skriva om. – Jag var väl medveten om att aborträtten är ifrågasatt i flera europeiska länder och i USA. Är det en förskjutning i attityderna på gång i opinionen även i Sverige? Det var något jag undrade över. I sin nya bok beskriver Jenny Åkervall ett Sverige där trakasserier av barnmorskor och gynekologer blir allt vanligare. Så skruvas tonläget upp ytterligare när en antiabortgrupp börjar härja i Stockholm och stör försommarfriden. – I dag känns en sådan utveckling ganska avlägsen. Vi tar det som kvinnorörelsen uppnådde för givet. Men debatten om rätten till fri abort måste hela tiden finnas med på dagordningen tror jag. Annars kan vi lätt få uppleva en backlash. Jenny Åkervall talade nyligen med sin pappas fru, som är gynekolog. Hon menar att det blivit ganska tyst om aborter jämfört med för bara några år sedan, en abort är inget som tas upp i samtal med vänner och arbetskamrater. – Risken är att det sprids en bild av att en abort är något skamligt som utförs lite i smyg utan att någon ska få reda på det. I boken ”På ditt samvete” väljer en grupp militanta abortmotståndare att med våld försöka påverka opinionen, bland annat genom ett bombdåd. Samtidigt har Kristdemokraternas nya ledare, en karismatisk kvinna, nått stora framgångar med sin värdekonservativa politiska linje. Redan har många dragit en parallell till Ebba Bush Thor, som nyligen blev partiledare för just Kristdemokraterna i ”den verkliga politiska världen”. –  Jag hade redan skapat min romanfigur när jag hörde talas om henne och då var hon långt ifrån aktuell för den posten. Eftersom Kristdemokraterna är det mest värdekonservativa partiet i svensk politik var det naturligt att ta det som exempel i boken, förklarar Jenny Åkervall. För henne har fri abort alltid varit en viktig kvinnofråga, men hon vill ändå inte komma med pekpinnar och självsäkra kommentarer. – Abort får aldrig bli en ersättning för preventivmedel. Jag vill inte heller förminska att det kan vara jobbigt att gå igenom en abort och att det väcker tankar och känslor kring etik och moral. Många kvinnor delar den erfarenheten, tror jag. Jenny Åkervall är gift och har tre barn. Strax efter att hon träffat sin man blev hon gravid och gjorde abort, hon kände att hon ännu inte var mogen att bli förälder. Hon kände ett starkt stöd i sitt beslut från sin partner. – Men många frågor dök ändå upp inom mig. Kommer jag att kunna bli gravid igen någon gång? Hur ska mitt liv bli? Jag tror att den som blir gravid nästan alltid har en första impuls att behålla barnet, hormonerna i kroppen ger den signalen. Men frågan rymmer så mycket mer. Inte förrän i mitten av 1970-talet infördes en lagstadgad aborträtt i Sverige. I dag utförs årligen cirka 35 000 aborter här i landet. Studier visar att nästan alla kvinnor som gjort en abort mår bra efteråt. De som mår dåligt har ofta tvingats att avbryta graviditeten mot sin vilja, kanske av partnern eller föräldrarna. Omgivningens attityder spelar en stor roll för den som gjort en abort. – Nyligen kom en granne fram till mig och beklagade det jag varit med om. Jag trodde att han syftade på min första roman där en av huvudpersonerna befinner sig i en ”mitt i livet-kris”, där alla hennes livsval plötsligt utmanas. Men Jenny Åkervall påpekade för grannen att hon inte själv upplevt någon sådan kris och att det inte fanns någon anledning till oro. Då kom det fram att grannen inte tänkte på hennes första roman, utan att han läst en intervju med Jenny inför lanseringen av ”På ditt samvete”. – ”Och där nämner du ju det där, det där …” stammade grannen fram. Han syftade på aborten och menade så klart väl. Vi kan tala om fysiska sjukdomar, men har svårare med psykisk ohälsa och aborter. Det tillhör fortfarande det som är svårt att nämna. Jenny Åkervall arbetade tidigare som talskrivare åt de socialdemokratiska partiledarna Göran Persson och Mona Sahlin. Den förstnämnde pratade aldrig aktivt om abortfrågan, även om han stod upp för kvinnans rätt att bestämma över sin kropp. – Mona har alltid drivit en feministisk politik och väjer inte för den här typen av frågor. Hon är till exempel öppen med att hon haft ett missfall och hur det påverkat henne som kvinna och människa. Tror du att abortmotståndarna kommer att få ökat stöd i Sverige? – Inte på samma sätt som i till exempel USA där den extrema kristna högern försöker flytta fram sina positioner och där abortklinker attackeras och tvingas stänga. Men abortmotståndarna i Sverige använder nya vägar för att få fram sitt budskap, som till exempel juridiken. Hur då? – Värdekonservativa grupper driver exempelvis förslaget om införandet av en samvetsklausul inom sjukvården. Det vill säga att personal utifrån religiösa eller etiska skäl ska kunna vägra att bland annat utföra en abort. Men svensk abortlagstiftning har ju i dag ett starkt stöd, både bland de politiska partierna och bland väljarna? – Ja, men opinionen kan lätt påverkas i fel riktning. I dag vill till exempel Sverigedemokraterna, visserligen som enda parti i riksdagen, skärpa abortlagstiftningen. Sverigedemokraternas förslag innebär att gränsen för den fria aborträtten sänks från graviditetsvecka 18 till vecka 12. Den som vill göra abort efter vecka 12 ska enligt partiet ansöka om godkännande hos Socialstyrelsen. – Jag vet att i verkligt högerextrema rörelser är motståndet mot aborter kompakt. Där ses kvinnans uppgift som att reproducera den vita ariska rasen och aborter är därför något som inte accepteras. Jenny Åkervall påpekar till sist att hon inte skrivit en pamflett, hennes bok är ingen stridsskrift för rätten till abort. – En abort väcker, som jag nämnde, nog alltid tankar och starka känslor. Men att ta ifrån kvinnan rätten att besluta om det som händer med hennes kropp … nej, det kan jag aldrig tänka mig. Läs mer: Linda fick veta att graviditeten egentligen var hennes ”innersta önskan” Jenny Åkervall Ålder: 42 år. Bor: Stocksund strax norr om Stockholm. Familj: Make och tre barn. Bakgrund: Journalist och talskrivare åt Göran Persson och Mona Sahlin. Gör: Författare. Aktuell: Med boken ”På ditt samvete” (Norstedts)


”Det finns ingen kris för unga på arbetsmarknaden”

Summary: Fel fokus i debatten. Arbetslösheten ger en felaktig bild av ungas arbetsmarknadsproblem. De allra flesta klarar övergången till arbetslivet utan särskilda insatser. Fokusera i stället på de tydligt identifierbara grupper av unga som har påtagliga problem med att etablera sig på arbetsmarknaden, skriver två forskare i en ny ESO-rapport.

Enligt Statistiska centralbyråns arbetskraftsundersökningar var arbetslösheten bland 15–19-åringar 41 procent och bland 20–24-åringar 18 procent i april 2015. Med en så stor ungdomsarbetslöshet är det självklart att både medier och politiker fokuserar på frågan. Om knappt varannan ungdom i gymnasieålder och knappt var femte av dem som relativt nyligen lämnat gymnasiet har svårt att få ett jobb, så är det sannolikt motiverat med breda insatser för att öka ungas jobbchanser. Men lyckligtvis är det inte på detta vis. I själva verket tyder allt vi vet på att övergången från skola till arbetsliv fungerar relativt väl för de flesta unga, även om det finns grupper av ungdomar som har arbetsmarknadsproblem. I en ny ESO-rapport som presenteras i morgon har vi grundligt undersökt de ungas etablering på arbetsmarknaden. Ingenting av det vi har funnit tyder på att de ungas väg in på arbetsmarknaden i genomsnitt är alltför krokig eller att den under senare tid har blivit krokigare. Hur går det ihop med ungdomarnas höga arbetslöshetstal? Det är helt enkelt så att arbetslöshet inte är ett bra mått på ungdomars arbetsmarknadsrelaterade problem av flera skäl. För det första är det inte samma sak att vara arbetslös och att sakna jobb. Denna distinktion är viktig. Många av de unga som saknar jobb studerar, och det är inte ett uppenbart problem, vare sig vi talar om studerande som söker jobb (och som därför kan bli arbetslösa) eller studerande som inte söker jobb. En del unga varken studerar, arbetar eller söker jobb. Detta är med högre sannolikhet en grupp unga som riskerar att få problem, men eftersom de inte söker jobb är de inte arbetslösa. I klartext innebär detta att vissa arbetslösa unga sannolikt har inga eller små arbetsmarknadsrelaterade problem samtidigt som andra med arbetsmarknadsrelaterade problem inte klassificeras som arbetslösa. För det andra måste man vara klar över vad ett arbetslöshetstal egentligen är. Att arbetslösheten bland 15–19-åringar är 41 procent innebär inte att fyra av tio i denna åldersgrupp är arbetslösa. Siffran innebär att fyra av tio av de ungdomar som försökte få ett arbete misslyckades. Nästan alla dessa 15–19-åringar var heltidsstuderande. Det var alltså långt färre än 41 procent av åldersgruppen som var arbetslösa, som andel av åldersgruppen låg arbetslösheten på cirka 13 procent. För det tredje var en mycket stor andel av dem som var arbetslösa heltidsstuderande som sökte, eller väntade på att börja, ett extra- eller feriejobb. Detta signalerar inte problem, snarast tvärtom. Ett mått som sannolikt bättre fångar omfattningen av ungas arbetsmarknadsrelaterade problem är storleken på gruppen av unga som varken studerar eller arbetar (som andel av antalet unga i åldersintervallet). Gruppen redovisas under namnet NEET, Not in Employment, Education nor Training, av både OECD och Eurostat. Men även detta mått har problem. Exempelvis kommer, till exempel backpackers att räknas in i NEET och en del av dem som studerar gör det kanske för att det är svårt att få jobb. Jämfört med arbetslöshetsmåttet fångar NEET-måttet dock sannolikt upp huvuddelen av de unga som kan förväntas få problem. Om man bara ska använda ett mått tror vi därför att NEET är bättre än arbetslöshet. Det är också instruktivt att jämföra hur man kan beskriva de ungas arbetsmarknad med hjälp av arbetslöshet och NEET. Vi gör detta i diagrammet här ovan. För det första ser vi att nivåerna skiljer sig åt påtagligt – mindre än 5 procent av 15–19-åringarna är ”NEET:are”, alltså en mycket mindre andel än andelen arbetslösa i arbetskraften i dessa åldrar. För det andra ser vi att arbetslösheten ökade i samband med finanskrisens utbrott 2008 och etablerade sig på en högre nivå i båda åldersintervallen medan andelen NEET:are först steg i samband med krisen för att sedan snabbt återgå till den tidigare nivån. I vår rapport studerar vi ungdomars inträde och etablering på arbetsmarknaden. Vi ser inga tydliga tecken på att processen har försvårats under senare år. Inträde och etablering för dem som föddes 1974 ser inte så annorlunda ut än för dem som föddes 10–15 år senare. I båda fallen hade cirka 60 procent av 23-åringarna och 90 procent av 30-åringarna trätt in på arbetsmarknaden. Denna bild är mycket mer förenlig med vad NEET-måttet säger om utvecklingen över tid än den bild av utvecklingen som arbetslöshetsmåttet ger. Vi ser heller inga tydliga tecken på att tidsbegränsade anställningar med mellanliggande arbetslöshetsperioder har blivit vanligare. Detta innebär inte att korta jobb med mellanliggande arbetslöshetsperioder inte är ett problem för de unga som är på väg ut i arbetslivet. Vi vill däremot hävda är att det är ett problem som inte verkar ha förvärrats över tid. Det faktum att etableringen för de flesta fungerar hyggligt betyder emellertid inte att vägen till arbetslivet är rak för alla grupper av unga. Vår analys visar att etableringsprocessen ser betydligt sämre ut för några delvis överlappande grupper: unga utan fullständiga gymnasiebetyg, unga med utländsk bakgrund och unga med funktionsnedsättningar som medför nedsatt arbetsförmåga. För samtliga dessa grupper går det sämre än för genomsnittet i alla delar vi undersöker. Mest prekärt ser läget ut för gruppen med funktionsnedsättningar där utfallen är mycket sämre än för genomsnittet, både i skolan och på arbetsmarknaden. Gruppen blir dessutom allt större och, till skillnad från de utan gymnasiebetyg och de med utländsk bakgrund, så går det sämre och sämre över tid. Sammantaget ger vår rapport upphov till några förslag som gäller såväl debatten som politiken för de unga. För det första borde mediebevakningen, diskussionen om och politiken för de unga inte fokusera på arbetslösheten, som är ett dåligt mått på omfattningen av de ungas arbetsmarknadsrelaterade problem. Fokusera i stället på de unga som varken arbetar eller studerar eftersom de bättre speglar de ungas arbetsmarknadsproblem. För det andra är det sannolikt inte ändamålsenligt med insatser som riktas till alla unga. De allra flesta verkar klara övergången till arbetslivet utan särskilda ekonomisk-politiska insatser. För det tredje finns det tydligt identifierbara grupper av unga som har påtagliga problem med att etablera sig på arbetsmarknaden. Här finns det en betydande potential för förbättring via ekonomisk-politiska insatser. Alla unga med arbetsmarknadsproblem vinner på att diskussionen handlar om hur man bäst utformar insatser för dem i stället för ett stort fokus på arbetslöshetstalen. Dagens artikelförfattare ?Anders Forslund, professor i nationalekonomi vid Institutet för arbetsmarknads- och utbildningspolitisk utvärdering Mattias Engdahl, forskare i nationalekonomi vid Institutet för bostads- och urbanforskning Fler debattartiklar på DN Debatt • ”Bättre att konstnärer arbetar med konst än i handel och välfärd”. Allt fler konstnärer jobbar med annat än konst. De utlovade åtgärderna brådskar, skriver Konstnärernas Riksorganisation i dag. • ”Natomedlemskap gör Sverige mindre säkert”. Ett svenskt Natomedlemskap riskerar att leda till ytterligare aggression från Ryssland, skrev två forskare vid Försvarshögskolan den 9 juni. • ”Stoppa övergreppen mot funktionsnedsatta föräldrar”. Ny forskning visar att barn till föräldrar med utvecklingsstörning mycket väl kan ha trygg anknytning, skrev sex forskare den 8 juni. • Fler inlägg på DN:s debattsida


Kreml styr inte Sverige

Summary: Vladimir Putins och Rysslands ”otrygghet” är inget som Sverige måste ta hänsyn till när vi tar ställning till Natomedlemskap.

På tisdagens DN Debatt pläderar två forskare vid Utrikespolitiska institutet och Försvarshögskolan, professor Linus Hagström och lektor Tom Lundborg, mot ett svenskt Natomedlemskap. Det är en märklig text. De två tycks helt ha accepterat Vladimir Putins perspektiv. De målar upp en bild av Nato och EU som två ormar i paradiset som gör allt för att locka till sig länder som på något sätt egentligen är Rysslands egendom. Hagström och Lundborg skriver om ”den Nato-utvidgning som allt djupare har trängt in i det Ryssland ser som sin intressesfär”. Och vidare: ”När väst plötsligt börjar trampa i Rysslands bakgård ... bör det inte komma som någon överraskning att landet svarar aggressivt...” Och längre ner i texten: ”Under de senaste två decennierna har Nato och EU dessutom strött salt i såren genom att successivt utvidga österut och erbjuda forna Sovjetrepubliker partnerskapsavtal.” Putins världsbild, som sagt. Ändå nämns inte den ryske presidenten i artikeln, utom i ett citat av Folkpartiledaren Jan Björklund. Inget sägs om den despotiska gir som gjorts i Kreml, i synnerhet efter de begynnande folkliga protesterna efter valet 2011. Och inget sägs om det som borde vara det mest självklara, nämligen att länder som Ukraina, Georgien, Moldavien och de andra i EU:s östliga partnerskap har all rätt att själva fatta beslut om sin politik, såväl in- som utrikes. De två forskarna har rätt i en sak: Visst kan man förstå att Putin och Ryssland reagerar negativt när länder som Ukraina och Georgien tar steg i riktning EU och Nato. Det kan mycket väl hos en del ryssar väcka en känsla av förlorad kontroll, av att ett gammalt imperium har glidit dem ur händerna. Men varför ska omvärlden ta hänsyn till det? Med vilken rätt kräver Putin denna kontroll över sina grannar? Det finns ingen som helst folkrättslig eller moralisk grund för sådana krav. Och är det ens säkert att de ryskaklagoskriken motsvarar faktiska känslor? Det kan finnas skäl att ta den påstådda kränktheten med en nypa salt. På bloggen The American interest skriver kremlologen och utrikeskommentatorn Lilia Shevtsova om det hon kallar Moskvas ”Weimarsyndrom”: Ryssland påminner oavbrutet världen om första världskrigets efterspel, då Tyskland ”förödmjukades” av segrarna vilket ska ha bidragit till världskrig två. Det är en medveten taktik som gör västvärlden mer benägen att ta hänsyn till Putins krav. Men Kreml kommer aldrig att nöja sig; om väst låter Ryssland diktera villkoren i Ukraina kommer landet bara att spela ut Weimarkortet igen nästa gång. Och Kremls försvarare i väst kommer åter att varna för riskerna med att ”provocera” med diverse obetänksamma EU-utvidgningar. De två forskarna för också ett ”tänk om-resonemang” av diskutabel relevans: ”På samma sätt kan vi förvänta oss att USA skulle agera om Kina plötsligt försökte skapa militära allianser med Kanada eller Mexiko.” Inte många tror väl att USA i dag skulle bedriva väpnad aggression mot Kanada – men om det skulle ske finns förstås skäl att vara precis lika kritisk som i dag mot Ryssland. På måndagen höll utrikesminister Margot Wallström ett ”linjetal” på Utrikespolitiska institutet. Där hördes inga ord om ”Rysslands bakgård” eller ”salt i såren”. Tvärtom stod Wallström fast vid den hårda linjen mot Moskva. Hon betonade att de internationella folkrättsliga reglerna gäller även Ryssland och försäkrade att Sverige fortsätter att delta i arbetet med att ”försvåra, fördyra och fördöma” den ryska aggressionen. Som väntat öppnade hon inte dörren för Natomedlemskap, men hon lyfte fram vikten av att EU håller ihop kring sanktioner mot Ryssland och stöd till Ukraina. Hon slog fast att annekteringen av Krim är olaglig och varnade för ”Putins propagandamaskin”. Det var välgörande klarspråk. Det allra sämsta argumentet mot ett svenskt Natomedlemskap är att förebygga den ryska ”identitetskris” som de två forskarna nämner. Vi har heller inget ansvar för att bota Putins fantomsmärtor efter det sovjetiska imperium som byggt på våld och stål förtryckte halva Europa. Vladimir Putin styr Ryssland, det är ett faktum. Lika obestridligt är det att han inte ska ha något att säga till om vad gäller de val som görs av länder som Sverige och Ukraina. Alla ledare 10 juni • Signerat. Hanne Kjöller: Politikerna har sålt ut makten över sjukförsäkringen. Allt färre yrkesarbetande får ut 80 procent av lönen från sjukförsäkringen vid sjukdom. De flesta får i stället ut 90 procent genom sina kollektivavtal. För högavlönade blir beloppen orimliga, skriver Hanne Kjöller. • Signerat. Erik Helmerson: Trendkänsliga bibliotekschefer tycker att tystnad är suspekt. Vilket mandat har bibliotekscheferna att fnysa åt dem som anser att ett bibliotek ska vara en plats av ro?, skriver Erik Helmerson. Debattinlägg om Natomedlemskap • ”Natomedlemskap gör Sverige mindre säkert”. Ett svenskt Natomedlemskap riskerar att leda till ytterligare aggression från Ryssland, skrev två forskare vid Försvarshögskolan på DN Debatt 9 juni. • ”Sverige måste göra sig redo för medlemskap”. Sverige måste göra sig redo för att kunna ansöka om ett medlemskap under nästa mandatperiod och för detta behövs en konkret färdplan, skrev Moderaterna i en replik. • ”Sverige behöver reagera på utvecklingen”. Låt oss förutsättningslöst utreda för och nackdelar med ett svenskt medlemskap likt Finland nu gör, skrev fyra centerpartister i en replik. • ”Ett fritt folks fria val är inte ett legitimt hot”. Det mest logiska är att ett fritt folk gör ett fritt säkerhetspolitiskt val – oavsett om Putin känner sig kränkt eller ej, skrev Carl Albinsson i en replik.