Fria skolvalet större problem än religiösa friskolor

Summary: Segregationen förvärras av skolvalet som tvingar föräldrar att välja skola till sina barn. Det är det stora problemet i dagens skola – inte religiösa friskolor.

Jag håller med om att friskolor med religös bakgrund inte är bra för vårt samhälle eftersom det ökar segregationen. Men det är inte dessa skolor som är det största problemet. Det är i stället att föräldrar numera måste välja vilka skolor man vill att sina barn ska gå i. Genom skolvalet skapas elitskolor och en stor segregation eftersom barn från olika samhällsklasser inte går tillsammans i skolan och då inte får förståelse för varandra. Detta ökar klyftorna i samhället. Vi borde gå tillbaka till det gamla systemet där vi blir tilldelad den skola som ligger närmast vårt hem. Det är också segregerat, men vi slipper i alla fall en segregation där januaribarn får större valmöjlighet än decemberbarn för att man hunnit stå längre i kö till en populär skola. Man bör väl vara lika mycket värd, oavsett när man är född på året?


Tänk på detta när du trappar ner på amningen

Summary: När ska man sluta amma sitt barn? Och hur kan man gå tillväga? Någon gång är det dags att sluta med amningen, men hur man ska göra kan vara svårt att veta. DN har pratat med två experter på amning om vad man kan tänka på när man vill sluta amma sitt barn.

I dag rekommenderar Livsmedelsverket att barn ska ha modersmjölk som huvudsaklig föda upp till sex månaders ålder, och att man därefter kan fortsätta amma tills barnet är ett år eller mer. Hur länge man ska amma är en kontroversiell fråga, men någon gång kommer alla att behöva sluta amma sitt barn. Men när? – Det beror mycket på hur mamma och bebis tycker att det fungerar och hur de trivs med det. Jag tycker absolut att man ska tänka på vad man själv vill och hur man själv mår. Det individuella planet är viktigast, säger Sofia Zwedberg, specialistbarnmorska med fokus på amning, och lektor på Sofiahemmets högskola. Läs mer: Guide: Första året med barn Anna Herting, ordförande för organisationen Amningshjälpen som hjälper mammor med amning, menar också att man ska tänka på när man själv vill sluta. – Det kan inträffa när som helst från allra första början till barnet är flera år gammalt. Men när barnet är runt sex månader så är det oavsett om man fortsätter att amma dags att börja ge annan mat också, säger hon. Så hur ska man då göra? Sofia Zwedberg säger att det viktigaste är att man som kvinna bestämmer sig för att det är dags att sluta. Då sänder man också ut tydliga signaler till sitt barn om att amningen är på väg att ta slut. – Då brukar det gå ganska enkelt. Är man själv ambivalent så kan man ge sina barn dubbla signaler, och då kan det bli ganska svårt. Barn förstår ju inte vad man säger – men de förstår vad man signalerar, säger hon. Det är inte alltid som mamma och barn har samma uppfattning om när det är dags att sluta. Anna Herting menar att det därför är viktigt att gå långsamt till väga, särskilt om barnet har vant sig vid amningen och gillar den. Läs mer: Det här är sant och falskt om amning Märker man redan tidigt att amningen inte fungerar så är det viktigt att se till att man lägger sig på en nivå där man själv inte får mjölkstockning. – Då blir det oftast också tid för barnets mage att vänja sig vid ersättning, säger hon. Om barnet är under sex månader måste bröstmjölken ersättas med hjälp av modersmjölksersättning, men det kan ta ett tag för barnet att vänja sig vid den nya smaken. Därför kan man behöva pumpa bröstmjölk under en övergångsperiod. Barn kan dock ha olika lätt att dricka ur flaska. Behöver man stöd vid övergången kan man vända sig till sin barnavårdscentral. När barnet är över sex månader kan man i stället ge mer vanlig mat, och kanske även välling samtidigt som man trappar ner på amningen. – Om det är svårt att vänja av barnet vid amning vid den åldern kan det handla mer om att barnet gillar amningen och närheten, och därför blir ledset. Då får man hitta ett sätt att trösta barnet på ett annat sätt, säger Anna Herting. Hur kan man göra det? – Det blir mycket kramar. Och man får se till att inte låta barnet amma mer än vad man själv vill. Ett tips är att inte visa bröstet när man inte är intresserad av att amma, säger Anna Herting. Även Sofia Zwedberg tycker att långsam nedtrappning är mest skonsamt. Man kan ta bort en del av amningstillfällena och successivt ersätta med mer annan mat. En tvåveckorsperiod brukar vara lagom för att hinna med nedtrappningen, både för mamman och för barnet. – Då hinner mjölken i brösten minska, så när du väl slutar blir det bara lite spänt och efter några dygn har kroppen absorberat även den sista mjölken. En del mammor väljer att amma länge, tills barnet förstår mycket av vad man säger och kan prata. I det fallet kan man förbereda barnet på att det snart kommer vara dags att sluta med bröstmjölken. Anna Herting menar att det finns visa utvecklingsperioder hos barnet då det kan vara svårare att lyckas med amningsavvänjningen. En sådan period brukar infalla när barnet är runt åtta till nio månader. – Då kan det i regel vara nästan plågsamt att försöka sluta amma, eftersom det är en fas när barnet är känsligare och mammigare. Då har barnet börjat förstå att föräldern kan vara frånvarande och får svårare att bli nekad närhet. Därför kan det vara bättre att vänta någon månad, säger hon. Detsamma gäller om man fortsätter amma när barnet börjar på förskola. I det fallet är det bättre att vänta med avvänjningen till efter inskolningen, så att inte båda de perioderna sammanfaller. Ett problem som en del föräldrar tampas med är när barnet vill ammas mycket under natten. Sofia Zwedberg säger att barnet ofta vill amma när det ska gå och lägga sig, så att det kan vara bra att ha kvar just den amningen lite längre. Nattamningen är ofta ett av de svåraste momenten när barnet ska sluta ammas. – Även där måste man bestämma sig. Har man väl gjort det kanske det är läge att ens partner går upp och tar barnet på nätterna i några dagar, och att man själv inte är den som lyfter upp barnet på natten. I stället för nattamning kan barnet behöva en annan typ av tröst om det vaknar under natten. Om barnet sover nära en, i samma säng eller i en barnsäng väldigt nära kan man snabbt trösta det innan det är helt vaket. – Men det kan ta en vecka eller två innan barnet har lugnat ner sig och tycker det är okej. Och man får inte vara rädd att ändra sitt tillvägagångssätt om man märker att det man testat inte fungerar, säger Anna Herting. För barnets del är det viktigt att vara uppmärksam på att det fortsätter ha en bra avföring, och inte blir hård i magen av bytet från modersmjölk till annan föda. Man bör även kontrollera att barnet inte blir uttorkat - genom att till exempel se till att det inte har för torra läppar, och att det kissar som vanligt. – Bröstmjölken är ju väldigt väl anpassad för tarmen och barnet, så man får verkligen se till att barnet får i sig bra mat så det har en vanlig avföring, säger Sofia Zwedberg. Både BVC och Amningshjälpen är två instanser dit man kan vända sig om man får problem med att sluta amma sitt barn. – Det finns alltid individuella skillnader mellan barn, och man kan behöva mer eller mindre stöd när man ska sluta amma. Men det är viktigt att försöka göra det så enkelt som möjligt, och hitta olika sätt som fungerar, säger Sofia Zwedberg.


DN gratulerar: Zara Ulaj, lärare i Botkyrka

Summary: Zara Ulaj kom till Sverige som flykting från Kosovo på 90-talet. Nu hyllas hennes inspirerande insats som lärare för ensamkommande barn i Storvretskolan i Botkyrka.

I går fick Zara Ulaj ta emot Botkyrka kommuns Barn- och ungdomskulturpris på 10.000 kronor vid en ceremoni i Hågelbyparken för pristagare i olika kategorier. I motiveringen står bland annat att hon som lärare ”arbetar outtröttligt med att på olika sätt väcka sina elevers engagemang och lust att lära, oftast med kulturen som verktyg” och att hennes arbete inspirerar både ”hennes egna elever som är nyanlända till Botkyrka” och allmänheten och kolleger. När vi träffas är det en vecka till höstens skolstart. Zara har nyligen kommit tillbaka från sex veckors bilsemester med man och barn genom södra Europa där slutmålet som vanligt var Kosovo, där hon föddes. – Jag och min familj kom till Sverige 1992 som flyktingar, berättar hon. I början av 90-talet hade Serbien strypt provinsen Kosovos autonomi, vilket ledde till en långvarig, komplicerad konflikt och senare även krigstillstånd. Flera tusen människor dog och en miljon, framför allt kosovoalbaner, gick i landsflykt. I dag är republiken Kosovos självständighet erkänd av en majoritet av FN:s medlemsstater, bland andra Sverige. – Vi kom först till Säffle i Värmland där jag pratade min skolengelska, men vi kunde inte svenska. Jag var 17 år och för gammal för att gå i en vanlig skola. Då började jag intensivt att träna upp min svenska genom att läsa en massa böcker utan att först förstå ett enda ord. Jag såg också engelska filmer på tv och försökte läsa de svenska undertexterna. – Vår status i Sverige var lite osäker, vi blev utvisade efter några månader, men fick komma tillbaka igen. Det är erfarenheter som jag inte har tänkt så mycket på tidigare, men som jag nu har haft stor nytta av, säger Zara som efter universitetsstudier började jobba som lärare. Hösten 2015, då det under en period kom omkring 10.000 asylsökande i veckan till Sverige, med en kraftigt ökad andel ensamkommande barn från i första hand Afghanistan, fick Zara ta hand om klasser med ensamkommande på Storvretskolan i Botkyrka. Hon var inte helt oförberedd inför uppgiften. Två av tre barn på Storvretskolan, som har klasser från fyran till nian, har föräldrar födda i ett annat land än Sverige, men hon kände ändå stor tvekan. – Det kändes nästan som ett omöjligt uppdrag. De var ensamma, utan familj, mellan 12 och 15 år och flera av dem var analfabeter. Hur skulle jag kunna göra ett bra jobb, hur skulle jag kommunicera med dem? Som mest var de 19 stycken, men det var för många, några fick flytta till andra klasser. Hennes ingång till sina nya elever, alla pojkar, blev att spela svensk musik, som 60-talslåten ”Jag hade en gång en båt” med Cornelis Vreeswijk och Ann-Louise Hanson, och prata om texten. Det lockade eleverna att berätta om sina egna, oftast svåra erfarenheter och musiken blev en öppning i kontakten mellan Zara och dem. – Jag tycker att kultur och musik är viktigt i all undervisning. Jag gav dem ofta i läxa att lyssna på svenska låtar och samtidigt försöka läsa texten och vi lyssnade på Astrid Lindgren när hon läser ”Mio min Mio”. Vi var på teater och gjorde studiebesök på Sveriges Television där några av mina elever fick sommarpraktik. Arbetet kring de här eleverna, som bodde i familjehem eller i gruppboende, tog mycket av Zaras tid och kraft under två och ett halvt år. Det var mer än ett vanligt lärarjobb. När hon till exempel insåg att ett av barnen inte hade någon vinterjacka gick hon hem och pratade med sin tonårsson som lämnade ifrån sig sin gamla jacka. Nu är Zaras lärarinsats för de ensamkommande pojkarna klar och hon har gått vidare till nya klasser på Storvretskolan. Men det är svårt att släppa de gamla eleverna helt. – Jag tänker ofta på hur det ska gå för dem och om de får stanna här. I går mötte jag en av dem när jag var på väg hem från skolan och frågade om allt var bra. Det var det sa han, men så kröp det fram att han nu var tvungen att flytta från sitt familjehem, det hade Migrationsverket bestämt. Men han visste inte vart. – Då blev jag tvungen att gå, jag ville inte att han skulle se mig gråta. Zara Ulaj Gratuleras till: Har fått Botkyrka kommuns Barn-och ungdomskulturpris på 10.000 kronor. Gör: Lärare på Storvretskolan i Botkyrka. Ålder: 44 år. Bor: Stuvsta, Huddinge. Familj: Maken Visar Ulaj, tre barn, 15, 12 och 10 år. Intresse: Matlagning. Hade i flera år en blogg på albanska om matlagning men skrev även om sina tankar kring familjen och de årliga bilsemestrarna genom Europa. Så ska hon använda prispengarna: Planerar att gå en skrivarkurs. Kanske för att skriva sina ensamkommande elevers historia.


Summary: DN DEBATT 26/8. Dagens parlamentariska röra är resultatet av det valsystem som beslutades i mitten av 1960-talet med millimeterrättvisa och en spärr på 4 procent. Men den nuvarande politiska situationen är inte bra och mest förvirrande för väljarna. Det behövs ett nytt valsystem som ger färre och större partier, skriver Evert Svensson, fd riksdagsledamot (S).

Det blir alltmer uppenbart att vi åter behöver en ny författningsutredning för att se över vallagen. Tv-debatterna synliggör vilka svårigheter svensk politik har råkat in i. Åtta män och kvinnor radas upp i en halvcirkel. Alla skall ha tid att säga sin mening, framföra sitt partis politik, ta repliker. När debatten är slut är tittarna mest förvirrade om de inte tidigare har bestämt vilken politik de föredrar, vilken grundinställning de har. Väljarna vet varken ut eller in. Totalt virrvarr med andra ord. Den politiskt och historiskt erfarne Gunnar Wetterberg har nyss i en kolumn i Expressen (19/8) luftat denna problematik och skriver, jag citerar, ”Sverige behöver partier stora nog att ta ansvar”. Denna röra är resultatet av det valsystem som beslutades i mitten av 1960-talet – millimeterrättvisa med en spärr på 4 procent. När enkammarriksdagen infördes måste ett nytt valsystem införas. Grundlagsberedningen (tillsatt 1966, inte att förväxlas med grundlagsutredningen, tillsatt av regeringen Persson 2004) hade lagt ett förslag som alla partier hade kunnat godta – i trötthetens tecken. Jag var ganska ny i riksdagen när vi vid ett gruppmöte (S) beslutade att ställa oss bakom detta valsystem. Frågan hade utretts i åratal utan att man hade kommit fram till något resultat. Riksdagens ledamöter var, som sagt, helt enkelt trötta på frågan och såg väl det föreslagna systemet mest som ett Alexanderhugg. Tage Erlander ville som bekant ha ett valsystem som gav klara utslag. Han fick ett valsystem som var raka motsatsen. Socialdemokraterna var en gång för majoritetsval i enmansvalkretsar (som i Storbritannien och USA) men stannade sedan för ett proportionellt valsystem. Ingemund Bengtsson, riksdagsledamot från Halland och talman 1979–1988, hade blivit gruppledare för Socialdemokraterna och han presenterade det nya förslaget från Grundlagsberedningen för oss: 310 fasta mandat och 39 tilläggsmandat och med en spärr på 4 procent. Dessa 4 procent var en kompromiss. S hade förordat 3 procent (!) vid förhandlingarna kring den nya vallagen medan Folkpartiet ville ha 5 procent. Bertil Ohlin, som då var FP:s ledare, var rädd att det nybildade KDS skulle ta röster från FP, en icke helt obefogad rädsla skulle det visa sig. I till exempel Göteborgs södra skärgård med tidigare stor uppslutning kring Folkpartiet gick de flesta över till KDS. Jag hade vid den tiden god sömn men den natten låg jag vaken och grubblade. Jag såg framför mig 1920-talets svårigheter i regeringsfrågan, som Tage Erlander också fruktade. På morgonkvisten sökte jag upp min vän Hilding Johansson (S) som då var Socialdemokraternas gruppledare i Konstitutionsutskottet. Han försökte trösta mig med att Socialdemokraterna säkert med sitt stora röstetal skulle klara regeringsfrågan. Mitt svar var – kan du inte läsa valstatistiken. Det blev värre än vad jag då anade. I dag samlas våra småpartier kring dessa 4 procent och där får de alla kalla fötter – utanför eller innanför spärren, det är frågan den 9 september. Två motstridande intressen står mot varandra i valet till riksdag (och även till kommunal- och landstingsval förstås). Det ena är att varje röst bör väga lika tungt. Den andra är att landet skall regeras. I det senare fallet krävs det handlingskraftiga partier som kan ta ansvar. I detta läge dyker den gamla tanken upp om ett majoritetssystem i enmansvalkretsar liknande det som finns i till exempel Storbritannien. Men det är ett trubbigt förslag och som hotar att vi får ett rött Sverige i norr och ett blått i söder. Så är det i Storbritannien med Skottland som ett rejält fäste för Labour och med de konservativa i söder. Dessutom får Liberalerna med sina omkring 10–15 procent i valen till Underhuset nöja sig med en förhållandevis liten utdelning i mandat, något tiotal av 650 ledamöter. Nej, ett majoritetsval i enmansvalkretsar är inte bra. Borde man inte i detta förvirrade läge kunna pröva ett mellanting? Låt oss säga att vi hade mindre och slutna valkretsar på 5 eller 7 mandat, således utan utjämningsmandat. Det skulle kräva 20 procent i röster vid valkretsar på 5 mandat och vid 7 mandat omkring 15 procent för att komma in i riksdagen. Normalt skulle det också innebära att det udda mandatet utfaller antingen åt vänster eller höger och kan därmed förhoppningsvis skapa en stark majoritet åt det ena eller andra hållet. Det skulle också ge utrymme för våra tre bärande politiska idéer: demokratisk socialism, liberalism och konservatism. Vid tre eller möjligen fyra partier skulle sikten bli mycket klarare. Nu är inte frågan om ett nytt valsystem det lättaste att genomföra. Varje parti bevakar sitt behov av mandat. I detta läge är det bara två partier som kan genomföra ett sådant här valsystem – Socialdemokraterna och Moderaterna tillsammans. De borde därför ta sig samman efter valet den 9 september och pröva en ändring utan hänsyn till småpartierna. Dessa blir säkert ledsna men kommer snart att finna sin plats i något av de stora partierna. Landets intresse måste gå före. En ny författningsutredning är nödvändig. Jag har själv erfarenhet av en mindre grupps inflytande i ett stort parti. Broderskapsrörelsen är ju inget parti men vi är delaktiga i den socialdemokratiska politiken och kan – och har gjort så i många frågor – påverkat politiken. Eller ta Kvinnoförbundets (S) inflytande. Detta har inte varit dåligt under åren. Företrädare för små partier kring 4 procent kan hålla fina tal, partiledarna kan bli kända ansikten men vid voteringarna står de sig slätt. Hur som helst, den nuvarande politiska situationen är inte bra och för väljarna mest förvirrade. Det behövs ett nytt valsystem. Om man på samma gång kunde göra upp om hur valet av talman skall gå till vore det också en vinning. Denne bör vara oberoende och inte väljas av någon tillfällig riksdagsmajoritet. 26 augusti 2018 Debattartikel Evert Svensson, fd riksdagsledamot (S): ”Landet måste regeras – vi behöver färre partier”


Martin Liby Troein: Nu måste vi få veta hur mycket Hultqvist känt till

Summary: Beskedet att Peter Hultqvists pressekreterare Marinette Nyh Radebo slutar är ett erkännande att hon agerat olämpligt. Nu måste försvarsministern själv svara på frågor.

DN har de senaste dagarna avslöjat att försvarsminister Peter Hultqvists (S) pressekreterare, Marinette Nyh Radebo, bedrivit pr- och lobbyarbete under sin tid i regeringskansliet. Dels har Nyh Radebos familj fortsatt arrangera ett försvarspolitiskt Almedalsevenemang sedan hon tillträdde sin tjänst. Där har Hultqvist deltagit. Dels har hon varit talare vid vapenlobbyorganisationen SACS vårkonferens 2015. Där diskuterades hur föreningen, i vars styrelse Nyh Radebo tidigare varit ledamot, bäst skulle kunna påverka försvarspolitiken. Avslöjandena tyder på att Nyh Radebo på ett mycket olämpligt vis blandat samman tidigare och nya roller. Sent på fredagseftermiddagen kom beskedet att Nyh Radebo lämnar sin tjänst. Det är ett erkännande att hon agerat fel. Nu måste vi få veta hur mycket Hultqvist känt till om hennes aktiviteter. Han har hittills duckat. Men när försvarsministerns pressekreterare lämnat är det hög tid för honom själv att svara på frågor.


Stå upp mot SD-värderingar och låt ensamkommande stanna

Summary: Är det SD-värderingar som gör att politiker inte vill ge de 9000 ensamkommande ungdomarna som kom år 2015 till Sverige en rättssäker och medmänsklig behandling? Nu måste politiker samla sig och se till att alla ensamkommande ungdomar som kom 2015 får stanna i Sverige och bidra till vår välfärdsutveckling.

Enligt opinionsundersökningar är ungefär var femte röstberättigad SD-sympatisör. Men mina vänner har insett att invandring till Sverige behövs. Det har varit och är en viktig del i vår välfärdsutveckling. Visst blev vi alla oroliga för tre år sedan då 100.000 flyktingar kom till Sverige under några få månader. Men det var då. Nu har vi unga människoöden att ta ansvar för. Den långsiktiga migrationspolitiken är en annan fråga. I dag förfäras vi över att politiker, Migrationsverket och några politiserade domstolar tappat sitt medmänskliga förstånd. Hur ska en flykting kunna bevisa sin identitet, ålder och förtryck med dokument när flykten sker från krig och förföljelse från länder där födelsekontroll eller annan för oss normal byråkrati inte existerar? Vi förfäras av att ensamkommande unga inte bedöms efter sin ålder när de kom till Sverige, utan efter den ålder de har vid den tidpunkt som Migrationsverkets fattar sitt beslut – något år senare – med dramatiska konsekvenser för den enskilde, eftersom olika lagar tillämpas beroende av ålder. Härtill kommer en av experter ansedd ovetenskaplig åldersuppskrivning. Åldersuppskrivningar som dessutom används som bevis för att den ensamkommande har ljugit om sin ålder och därmed inte är trovärdig i andra delar av sin berättelse, vilket med automatik leder till utvisning. Hela förfaringssättet är sannerligen inte rättssäkert, som vissa politiker påstår. Nu oroas 9.000 ensamkommande ungdomar av att kanske inte få fullfölja sina studier och bli skattebetalare i Sverige. Det är lätt för mina vänner att förstå deras situation. Vi förstår inte att det finns politiker som inte vill ta till vara på den investering i utbildning och integration som skett under flera år för denna grupp flyktingar. Eftersom Migrationsverket och rättsväsendet tappat verklighetsförankring och ägnar sig åt en lingvistisk pseudovärld måste våra politiker samla sig och se till att de ensamkommande ungdomarna från 2015 får ett berättigat uppehållstillstånd, som de hade fått ifall de bedömts efter sin verkliga ålder när de kom till Sverige. Mina vänner förväntar sig att politiker kan stå emot SD-värderingar och tala för en positiv och ansvarstagande invandring. Mina vänner förväntar sig medmänsklighet. Vem är du egentligen, SD-vän?


Privatiserad polis kan fungera lika bra som friskolor

Summary: Det kanske är dags att privatisera polisen? Mot bakgrund av friskolornas agerande kan det vara värt ett försök – även om privatpoliser kanske inte skulle etablera sig i Rosengård och Rinkeby, utan snarare i Djursholm och Danderyd.

Många politiker anser att aktiebolag är en utmärkt form för att utbilda våra ungdomar. Det övergripande målet för ett aktiebolag är att generera avkastning till ägarna. Intäkterna är skattemedel och utgifterna är huvudsakligen, lokalhyror, lärarlöner, marknadsföring och administration. Rimligt är då att skippa bibliotek, gymnastik, och slöjdsalar, vilket många friskolor också har gjort. Varje lönekrona är en förlorad vinstkrona, så det gäller att hålla nere lönerna och minimera antalet lärare. En viktig del i marknadsföringen är höga betyg, därför har musikskolorna inte längre Sveriges bästa musikklasser utan Internationella engelska skolan. Mot den bakgrunden borde det vara dags att privatisera polisen. Tycker vi att aktiebolag är en bra form för att utbilda våra barn borde polisverksamhet lämpa sig ännu bättre. Brottslighet och poliseffektivitet är betydligt enklare att mäta än kunskap och polisens organisation och effektivitet har upprepande gånger kritiserats av politiker som hyllar vinstdrivande skolor. Risken är förstås att privatpolisen etablerar sig i Djursholm och Danderyd, snarare än i Rosengård och Rinkeby – men det kan väl vara värt ett försök.


”Ganska stort att som nyexad hoppa in direkt som klasslärare”

Summary: Lärarbristen är skriande och behöriga lärare kan få arbete i stort sett var de vill. Många söker kanske efter en skola med skötsamma elever där det råder lugn och ro. För Hanna Jönsson var det något annat som blev avgörande när hon nu tar sin första etta.

Att börja skolan. Del 2 Den här veckan börjar över 100.000 barn skolan – och många nyutbildade lärare har fått sin första klass. Hur känns det att vara en nykomling? Läs del 1: Nu ska sexåriga Ivan få lära sig att läsa Skolstarten kan bli dyr för småbarnsföräldrar Insidans medarbetare minns den första skoldagen Hanna Jönsson står och tittar ut över det som ska bli hennes livs första klassrum som lärare. Den här delen av Stordammens skola i Uppsala har varit utlånad till förskolan intill. Nu ska det bli ett klassrum igen. – Min praktik gjorde jag på ganska homogena platser, där alla elever hade liknande bakgrund. Här är det ganska blandat och eleverna pratar tjugo olika språk. Det var en av anledningarna till att jag sökte mig hit. – Stordammens skola speglar mer hur samhället ser ut. Så borde det vara på fler skolor. Det är bra för elever och lärare att möta flera nationaliteter, det skapar en större acceptans för varandra – och för olikheterna. Vi träffar Hanna när hon på eget initiativ besöker skolan inför skolstarten. Hon tycker att det känns bra att få se det blivande klassrummet och att lära sig hitta på skolan. Hon har fått nycklar och alla inloggningar till de datasystem som hon behöver. Längs väggarna i hennes klassrum står tomma skåp och hurtsar där varje elev ska få sin egen låda. Men i skåp och lådor är det tomt. Om en dryg vecka kommer klassrummet att vara fullt av liv när 27 förväntansfulla barn träffar sin nya lärare. – Det är skönt att vara här lite i lugnet före stormen och tänka igenom saker och ting. Jag känner mig betydligt mer lugn inför skolstarten nu när jag varit här och känt av atmosfären, säger Hanna. I juni tog hon sin lärarexamen som grundlärare F-3 efter fyra års studier vid Uppsala universitet. Det innebär att hon är behörig att undervisa från förskoleklass till och med årskurs tre. Nu ska hon börja sitt första jobb som klasslärare för en etta. – Min spontana känsla är att det är jättespännande. De sista ett och ett halvt åren på utbildningen kände jag mig ganska klar och ville bara ut och testa det vi lärt oss i praktiken. Och nu är det så nära. Kommer det att fungera i verkligheten? funderar hon. – Jag vet att det kommer att bli stressigt, men samtidigt har jag längtat så otroligt mycket efter den här stunden. Har du fått all grund du behöver på utbildningen? – Nja. Jag har haft jättebra praktikperioder där jag fått all hjälp, men jag kan tycka att det borde finnas en lite bättre koppling mellan teori och praktik under utbildningsperioden. Om man inte får använda det man lärt sig direkt så glöms det lätt bort. Vad jag saknat mest är ett bättre samarbete mellan universitetet och skolorna i kommunen. Varför ville du bli lärare? – Jag har alltid velat jobba med barn. Det föll sig naturligt för mig. Jag har en lillebror som är tolv år yngre än vad jag är. Jag fick ofta möta honom på förskolan och blev fascinerad över allt han lärde sig där. Det var nya saker varje dag. – Men att jag skulle bli lärare och lära barn en massa saker var långt ifrån självklart. Hanna kommer ihåg glimtar av sin egen skoltid. Den var ganska bökig. Ända upp till sexan gick hon i åldersintegrerade klasser där elever från flera olika årskurser undervisades tillsammans. – Det var populärt under en period, och blev rätt stökigt. Men jag blev en bra människa i alla fall! En period hade Hanna funderingar på att bli läkare. Så fick en lärare under gymnasiet henne att börja fundera på läraryrket. Eftersom hon har spelat fotboll och handboll under hela sin uppväxt var den första tanken att kanske bli idrottslärare. Efter gymnasiet arbetade Hanna ett tag på förskola och fritids. Mer och mer lutade det åt yngre barn. Hon trivs med att vara omhändertagande – och så tänkte hon på den yngre brodern och hur viktigt det är barn får möta vuxna som inspirerar och är bra på att lära ut. Innan Hanna sökte till lärarutbildningen jobbade hon med olika saker under några år. Och såg sig omkring i världen. Bland annat var hon på ett fårslakteri i Norge och ett år i Australien, bland annat som aupair. – Jag gjorde seden en del av min lärarpraktik på en svensk skola i Spanien. Det är bra att ha lite egen livserfarenhet när man ska lära barn om livet utanför skolan. Hanna är uppvuxen i Östersund, men bestämde sig ganska snart att stanna kvar i Uppsala efter utbildningen. Hon hann bara söka två jobb innan det blev klart att hon skulle börja på Stordammens skola. – Jag gjorde ett besök på skolan och träffade andra lärare. Efter det bestämde jag mig ganska snabbt för att det var här jag ville arbeta. När jag pratade med kollegorna så förstod jag att de samarbetade så bra på den här skolan. Det var väldigt viktigt för mig. Det var en anledning till att jag valde att arbeta just här. Före sommaruppehållet var hon och presenterade sig för sina elever och deras föräldrar. Barnen ställde frågor om hennes favoritfärg och om hon hade något husdjur. Under sommaren har hon pluggat på alla barnens namn. Hur känns det att börja arbeta nu? – Det är ganska stort att som nyexad hoppa in direkt som klasslärare, men jag valde att köra fullt ös på en gång. Har man bra kollegor runt sig kommer det nog att gå bra. Hanna tror inte att det är eleverna som kan vara det som blir jobbigt, utan snarare föräldrarna. – Förr skickade föräldrarna sina barn till skolan och var nöjda med det. I dag har alla en åsikt om skolan. Men jag tycker att det är jätteviktigt att bygga en bra relation med föräldrarna. Hanna tycker att skolpolitikerna har en tendens att lägga sig i alldeles för mycket detaljer. Hon tycker att man ska låta lärarna vara lärare. I våras uppmärksammades att det i skolan låg mer fokus på analyserande och argumenterande än på kunskaper i skolan. Vissa har ifrågasatt att det är svårt att analysera innan man har kunskaperna. – Man kan ha fantastiska diskussioner med barn som är sju, åtta år. Barn har en förmåga på sitt eget sätt, det gäller att fånga upp det. Jag tycker att det ska bli superkul och kommer att lära mig mycket om mig själv också, av eleverna som är så nyfikna. – Ingen dag är den andra lik. Jag kommer att bli expert på att lösa problem genom att möta olika elever. Det ska bli jättespännande. Hanna tycker att det hänt en hel del positivt i synen på lärarna på senare år – inte minst i fråga om lönerna. – Folk har börjat förstå att lärarna har en lång utbildning ska ha bra betalt om de gör ett bra jobb. Men vi måste fortsätta kämpa för en bättre syn på läraryrket, vi behöver bättre arbetsvillkor för att se till att fler stannar inom yrket. Hur ska du lägga upp den första skoldagen? – Jag har tänkt jättemycket på det. Jag har tagit med mig ett skolfoto på när jag själv började i första klass. Och så har jag mina föräldrars första läsebok från 70-talet. Kanske kan jag använda dem på något sätt. Hur vill du vara som lärare? – Min upplevelse är att barn mår bra av struktur och regler. Ändå måste man som lärare våga bjuda på sig själv, det är viktigt i relationsbygget. En lärare måste få vara lite ”fjantig” ibland också och inte bara superseriös. – Jag tror också att lärande genom lek är jätteviktigt, framför allt i lägre åldrar. Själv minns Hanna särskilt en lärare i SO i högstadiet. Han satte alla elever i respekt. – Det fanns inte på kartan att man skulle komma en minut för sent på hans lektioner. Om alla skötte sig kunde han berätta en fräckis mot slutet av lektionen. Och det tänker du göra? – Kanske inte i första klass... jag får hitta på andra sätt. Biträdande rektor Jeannette Sångefjord kommer förbi och hälsar. Har hon något råd att ge Hanna inför skolstarten? – Behåll glädjen och entusiasmen med dig in i jobbet. Se till att arbeta tillsammans med dina kollegor. Själv fick jag jättemycket stöd när jag började som lärare i mitten av 90-talet. Det kommer Hanna att få också, säger hon. Hanna Jönsson tittar runt i klassrummet. I ena hörnet står ett bord som skulle kunna bli hennes kateder. Där kommer det nog att vara fullt av papper och om någon elev behöver lite lugn och ro kan hen få sitta där. – Själv kommer jag att röra mig runt i klassrummet. Det är mitt sätt att vara, säger hon.  Hanna Jönsson Ålder: 27 år. Familj: En yngre bror, en äldre syster, mamma och pappa. Bakgrund: Uppvuxen i Östersund. Har jobbat med många olika saker före lärarutbildningen, bland annat som aupair i Australien, på förskola i Norge och på fårslakteri i Norge. Har alltid tyckt att det är roligt att umgås med barn. Utbildning: Tog examen i juni i år som grundlärare F-3, Uppsala universitet. Aktuellt: Ska börja jobba som lärare i klass 1 på Stordammens skola som ligger i Sävja, ett snabbt växande område utanför Uppsala. Skolan har elever från förskoleklass till nian. Här finns cirka 600 elever som tillsammans talar över 20 olika språk. Det bästa med läraryrket: ”Att få möjligheten att möta många olika typer av elever och se dem växa, både på ett personligt plan men också kunskapsmässigt.”  Stordammens skola I Sävja, ett snabbt växande område en halvmil söder om Uppsala, ligger den kommunala internationella skolan Stordammen. Skolan har elever från förskoleklass till nian. Här finns cirka 600 elever som tillsammans talar över 20 olika språk. Arbetet med trygghet och respekt återkommer varje dag i klassrummet. Alla elever ska känna att de vill, kan och vågar. Alla lärare arbetar förebyggande med värdegrundsarbete. Det är viktigt för god arbetsro, kamratskap och att få elever att våga pröva nya saker. Skolan ligger naturskönt och skogsnära i direkt anslutning till kultur- och idrottsanläggningar. Närheten till i skogen möjliggör naturundervisning utomhus, vandringar och äventyrspedagogik.  Lärare och skolan Förskola: Knappt 110.000 arbetade hösten 2017 med barn. Personaltätheten är 5,1 barn per årsarbetare. Grundskola: Drygt 100.000 lärare var i tjänst i landets grundskolor. Lärartätheten är 12,1 elever per lärare (heltidstjänst). Gymnasieskola: Drygt 35.000 lärare var i tjänst i gymnasieskolor. Lärartätheten är 11,7 elever per lärare (heltidstjänst). Grundskolan kostar cirka 107 miljarder kronor per år. Andelen behöriga lärare i grundskolan varierar mellan landets olika kommuner. I botten fanns läsåret 2017-2018 Ragunda i Jämtland med 37 procent behöriga lärare. I Habo, i Jönköpings län, var 91 procent av lärarna behöriga. Lärarbrist: Under de närmaste fem åren kommer nya lärare motsvarande 77.000 heltidstjänster att behöva rekryteras till landets förskolor och skolor. Om prognosen visar sig stämma kommer det att saknas 80.000 lärare om femton år. Minskat söktryck: De senaste två åren har förstahandsansökningarna till grundlärare och ämneslärare minskat med åtta procent till höstintagningarna. Källa: Skolverket


En röst på SD hotar vår yttrandefrihet och tryckfrihet

Summary: Sverigedemokraternas antidemokratiska värderingar vad gäller yttrande- och tryckfrihet är ett hot mot demokratin. Därför blir en röst på SD ett steg från vårt öppna och demokratiska samhälle.

SD:s rasistiska sortering av människor som mer eller mindre värda och med rötter i nazismen är otäck. Än värre är dess antidemokratiska intentioner för att montera ner vårt demokratiska styrelsesätt och göra begränsningar i våra demokratiska värderingar: Därför vill SD göra begränsningar i yttrande- och tryckfrihetsgrundlagen och offentlighetsprincipen. Flera uttalanden av SD:s representanter har indikerat att man med inflytande vill begränsa dessa friheter på samma sätt som redan skett i Ungern. Detta skulle bidra till en ökad risk för korruption och skulle skapa ett slutet och misstänksamt samhälle med möjlighet att fängsla oliktänkande. Ett ytterligare steg mot diktatur som indikerats är begränsa domstolars oberoende. Dessutom förekommer från SD-företrädare hot mot journalister och oliktänkande. I sakfrågor är dess politiska budskap att det finns enkla lösningar på komplexa problem. Det gör det inte! Skillnaderna mellan SD, som är ett odemokratiskt parti som förespråkar ett slutet samhälle med åsiktskontroll, och till exempel Alliansen och Moderaterna som är demokratiska och förespråkar ett öppet och fredsbevarande samhälle är enorma. Därför blir en röst på SD ett steg från vårt öppna och demokratiska samhälle.


Summary: Det finns bara två anledningar att satsa på kärnkraft: att man vill rädda en teknokratisk kultur och att man vill få bort vindkraft och solel. Klimatet har inget att vinna på att behålla kärnkraften.

Inför folkomröstningen om kärnkraft 1980 var många betydligt bättre insatta i problemen än i dag. Då röstade 97 procent för att avveckla kärnkraften, med mer eller mindre förbehåll. Varför skulle kärnkraft behövas för att klara klimatet? Vi har nästan ingen elproduktion av kol eller olja längre i Sverige. Kina, USA och Tyskland är ledande när det gäller solel. Sverige är inte bäst – varför skulle länder på kontinenten köpa svensk kärnkraftel? De har ju ännu mer sol än Sverige. Om det verkligen gällde klimatet vore det förståeligt med rop på mer kärnkraft. Men klimatet hotas inte av vindkraft och solel. Det enda som hotas är kärnkraften. Vi vet också av decenniers erfarenhet att kärnkraften är ett hinder mot användning av förnybar energi. Först när den börjat skrotas blev det riktigt lönsamt att satsa på vindkraft och utveckla solceller. Det finns bara två anledningar att satsa på kärnkraft; att man vill rädda en teknokratisk kultur, vilket är känslomässigt förståeligt, och att man vill få bort vindkraft och solel. Det finns massor av saker man kan göra med avfallet, men det måste ändå lagras någonstans, vilket medför oöverskådliga risker – för att inte tala om uranbrytningen. Den som älskar kärnkraft och hoppas på fusion borde rimligen satsa allt på solceller för att ta vara på energi från den enda existerande fusionsreaktorn. Vi har nu äntligen kommit dithän att vi inte behöver bekymra oss för energiförsörjningen – det är bara att sätta igång och köpa. Äventyra inte detta genom att låta ny kärnkraft konkurrera ut förnybar energi! ”Vad har klimatet egentligen vunnit med att låta vind ersätta kärnkraft?” frågar Kenneth Walve. Vad skulle klimatet vinna på att låta kärnkraft ersätta vindkraft? Till syvende och sist handlar det ändå om att vi redan har tillgång till mycket mer energi än vad vi kan förbruka. Till yttermera visso distrbueras denna energi automatiskt och gratis. Det finns ingen som helst anledning att omvandla materia till ännu mer energi! Jag skäms som ingenjör för att vi inte tidigare tagit tillvara dessa ständiga energiomvandlingar som sker runt omkring oss och för att så många fortfarande tror att enda sättet att framställa energi är med kärnkraftverk!


Summary: REPLIK DN DEBATT 17/8. Att genomföra den förbättring av polisutbildningen som Polisförbundet förespråkar skulle kräva ett riksdagsbeslut. Men de borgerliga partierna och SD har motsatt sig ändringen och blockerat en sådan reform, skriver Morgan Johansson (S), justitie- och inrikesminister.

Polisförbundets ordförande Lena Nitz efterfrågar en höjd nivå på utbildningen för poliser och mer forskning kring polisens metoder och arbetssätt. Det är bra förslag som regeringen vill göra verklighet av. Tyvärr har oppositionen gjort sitt yttersta för att stoppa den förbättring som Polisförbundet förespråkar. Att genomföra det kräver riksdagsbeslut, men de borgerliga partierna och Sverigedemokraterna har motsatt sig en ändring och därmed blockerat en sådan reform. Regeringen har låtit en utredare ta fram ett förslag på en ny polisutbildning som skulle ge en högskoleexamen. Förslaget skulle dessutom innebära att det blir möjligt att utveckla polisforskningen. Oppositionens ovilja att söka en kompromiss kring en förbättrad polisutbildning har dock varit kompakt. Trots allt tal om vikten av förbättrad brottsbekämpning så har Moderaterna motsatt en sådan nödvändig reform. Regeringen gör nu en historisk satsning med 7,3 miljarder kronor till Polismyndigheten på tre år, nya polisutbildningar i Malmö och Borås och fokus på de anställdas arbetsvillkor. Dagens poliser möts av allt mer komplexa utmaningar som ställer höga krav på de polisstudenter som examineras. Socialdemokraterna fortsätter därför arbeta för att göra polisutbildningen till en högskoleutbildning, möjliggöra mer forskning och få mer evidensbaserade metoder i polisens arbete. Det är en viktig åtgärd för att höja yrkets status och för att göra framtidens poliser redo för de utmaningar som väntar. 17 augusti 2018 Debattartikel Lena Nitz, ordförande Polisförbundet: ”Gör polisvetenskap till eget ämne och låt poliser forska” Repliker Roger Haddad (L), Liberalernas rättspolitiska talesperson: ”Högre polislöner avgörande för att stoppa polisavhoppen” Morgan Johansson (S), justitie- och inrikesminister: ”Oppositionen blockerar en förbättrad polisutbildning” Sofia Larsen, ordförande Jusek och Lars Modig, ordförande Saco-S inom Polisen: ”Låt poliser vara poliser” Slutreplik från Lena Nitz: ”Politikens kortsiktighet ett hot mot polisens utveckling”


Finns inga goda skäl att förbjuda burka och niqab på allmän plats

Summary: Ett förbud mot burka och niqab på allmän plats slår mot redan svaga grupper och har ingen plats i ett modernt samhälle. Alla kvinnors rätt att själva bestämma vad de ska ha på sig utan risk för trakasserier eller påtryckningar bör värnas i Sverige.

I Sverige råder religionsfrihet. Det innebär att alla människor i Sverige är fria att själva välja vilken religion, eller ingen religion, man vill tillhöra och att utöva denna, både privat och i det offentliga rummet. Så var inte alltid fallet. Vi har i likhet med många andra länder haft en påbjuden statsreligion som man inte fick avvika ifrån. Ända till 1950-talet hade vi i Sverige lagstiftning som reglerade medborgarnas religionsutövning. Skyddet för religionsfrihet som numera är inskrivet i grundlagen är en fråga om liberala värderingar och mänskliga rättigheter som det anstår varje modern och upplyst stat att värna. I århundraden har svenska och europeiska kvinnor burit "sedesam" klädsel, bland annat med hänvisning till kyrkans påbud. Det har också under lång tid varit tradition att täcka håret när man går i kyrkan. Det är än i dag vanligt att se svenskar bära krucifix av olika slag. Jag växte upp i en stad där det låg ett katolskt kloster, och där var det inte ovanligt att se nunnor gå på stan iförda traditionell dräkt med dok och täckta armar och ben. Jag har också många gånger sett munkar i både kristen och buddistisk klädsel i offentligheten. Inte heller traditionellt judiska kläder är ovanliga i Sverige. Det är alltså felaktigt att det inte finns någon tradition av religiös klädsel i Sverige eller Europa. Det finns en möjlighet redan i dag för arbetsgivare att besluta att personal som har kundkontakter och därigenom representerar arbetsgivaren utåt inte ska bära synliga religiösa symboler. Det fastslogs av EU-domstolen i mars förra året och gäller som lag även i Sverige. Den arbetsgivare som anser att det inte är förenligt med yrkesutövningen att visa sin religiösa tillhörighet i det offentliga rummet har alltså möjlighet att reglera detta. Att en del arbetsgivare i stället har valt att till exempel ta fram uniformsvarianter av vanliga kulturella och religiösa huvudbonader beror antagligen på att dessa arbetsgivare har gjort bedömningen att det går utmärkt att representera arbetsgivaren och samtidigt utöva sin religion. Förslag på lagar om att förbjuda religiös klädsel riktar sällan om någonsin in sig på någon annan religion än islam, och företrädesvis på muslimska kvinnors klädsel. Sällan föreslås förbud mot maskeradmasker, sminkning, halsdukar uppdragna mot kylan, ansiktstatueringar, ansiktsfärg, brudslöjor eller lång lugg på allmän plats. I särskilda situationer, där det är olämpligt med klädsel som försvårar identifiering, finns det redan idag lagstiftning som hindrar maskering eller kläder som täcker ansiktet. Det är därför svårt att inte dra slutsatsen att det ligger något annat bakom viljan att förbjuda burka/niqab än bara en önskan att lätt kunna identifiera människorna omkring sig eller en önskan att helt slippa konfronteras med andra människors tro. Muslimska kvinnor i allmänhet är en underpriviligerad grupp i Sverige, som oftare än andra utsätts för diskriminering. De har svårare att ta sig in på arbetsmarknaden och som utsätts för hot och trakasserier för sin tro och sin etnicitet. Vi bör som samhälle sträva efter att undanröja dessa problem och göra det möjligt för muslimska kvinnor att delta i det svenska samhället fullt ut, utan rädsla för att utsättas för förtryck, hot eller trakasserier – vare sig från de som anser sig ha rätten att bestämma över dem i religionens namn eller av de som anser sig ha rätten att bestämma över dem i den svenska kulturens namn. Ett slöjförbud uppnår ingenting annat än att ytterligare försvåra livet för en grupp som redan är missgynnad.


Efter cancern: Unga behöver prata om sex

Summary: Många unga upplever problem i sexlivet efter en avslutad cancerbehandling. Lägre tillfredställelse med den sexuella förmågan och komplex för kroppsliga ärr är vanligt, visar ny forskning. Det finns behov av mer samtal – men det saknas kunskap och tid inom vården, säger Ante Nordqvist på Ung cancer.

Att drabbas av cancer i ung ålder och gå igenom en tuff behandling kan ge ärr, på både kropp och själ. En färsk studie visar att många unga personer som blivit botade från cancer inte är lika nöjda med sexlivet som andra personer i samma ålder. Studien ingår i specialsjuksköterskan Maria Olssons avhandling om sexuell hälsa bland unga vuxna som genomgått en cancerbehandling. Hon säger att problemen beror mer på psykologiska än rent fysiologiska biverkningar, alltså mer om psyket än om kroppen. – Den stora skillnaden ligger i upplevelsen av sex. De som har gått igenom en cancerbehandling är oftare missnöjda med sin sexuella förmåga. Men när det kommer till symptom på detaljnivå, till exempel torra slemhinnor, erektionsproblem eller liknande, så är skillnaderna små mellan de som har haft cancer och andra unga vuxna, berättar Maria Olsson. I hennes enkät har 540 personer mellan 15 och 29 år svarat på frågor om hur de uppfattar sin kropp och upplever sitt sexliv. Av deltagarna hade ungefär hälften genomgått en cancerbehandling. – Det visade sig bland annat att kvinnor som har haft cancer inte får orgasm lika ofta. Men det är svårt att säga om det beror på psykologiska eller fysiologiska biverkningar. För män är missnöje med den sexuella förmågan ofta associerat med erektionsproblem. Bland kvinnor finns en tydlig koppling mellan missnöje och depression, men där är det svårt att säga vad som är hönan och ägget. Även upplevelsen av kroppen kan påverkas negativt. Enkäten visar att det bland cancerdrabbade finns nästan dubbelt så många som känner sig mindre attraktiva på grund av kroppsliga ärr. – Utseendet är viktigt för många i den åldern. Ärren påminner också om allt jobbigt de har gått igenom under sjukdomsperioden. Det är en fråga som man inte heller får förringa. Maria Olsson anser att hennes forskning påvisar ett behov av ytterligare forskning om vilka konsekvenser cancersjukdom och behandling har för unga vuxnas sexliv. – Sex är inte ett ämne inom vården. Man pratar i regel inte om det alls under behandlingen, säger hon. Ante Nordqvist, som är medlemsansvarig i föreningen Ung cancer, bekräftar den bilden. Han möter dagligen unga personer som har, eller har haft, en cancerdiagnos. – De flesta känner ett stort förtroende för den medicinska behandlingen, men saknar stöd i andra frågor. Det är klart att det främsta målet under behandlingen är att överleva, men det finns många andra saker som kan oroa, till exempel hur det sociala livet och sexlivet påverkas. Han ser flera möjliga förklaringar till att sjukvården har brister på just den punkten, men tror att det som behövs är mer kunskap och tid. – Det finns många fantastiska läkare och sjuksköterskor som säger att de vill bli bättre på att prata om sex med sina patienter, men att de behöver mer kunskap i frågan. Sedan handlar det om tid. En del patienter har fler än tio läkare under sin behandling. Då är det ju inte så konstigt att man inte hinner bygga upp det förtroende som krävs för att kunna prata om känsliga frågor, säger Ante Nordqvist. Maria Olssons studie visar att ungefär en av tio tyckte att de frågor som är svårast att prata om är förmågan att få barn och risken för återinsjuknande. Men att prata om sex såg få som ett problem. Tvärtom uttryckte många ett behov av mer information och samtal om hur sexlivet kan påverkas av sjukdom och behandling. – De flesta vill att samtalet ska inledas av sjukvårdspersonal. Men det är viktigt att det görs på rätt sätt. Helst ska det vara en mjuk men seriös inbjudan till att prata om dessa frågor. Jag tror att det psykosociala stödet måste öka generellt för den här gruppen, speciellt mot slutet av behandlingen och efter att den har avslutats, säger Maria Olsson. Ung cancer erbjuder samtalsstöd, rehabiliteringsläger och sociala mötesplatser. Ofta dyker det upp problem när cancerbehandlingen redan är över och man inte längre har kontinuerlig kontakt med sjukvården. Det är därför ingen slump att de flesta av Ung cancers medlemmar tar kontakt med föreningen först efter att de har genomgått sin behandling. Ung cancer kallar det för ”cancerbaksmälla”. – Många har gjort stora planer om vad de ska göra när efter att de har blivit friska, till exempel resa, plugga eller göra karriär. Men många gånger kommer ett bakslag. Man upptäcker att det inte är så enkelt som man har tänkt och börjar må väldigt dåligt. Det kan handla om sviter efter sjuktiden, till exempel trötthet, depression eller problem med förhållanden och sexliv. Då finns vi där för att stötta, säger Ante Nordqvist. I dag får långt ifrån alla drabbade stöd från sjukvården efter avslutad behandling. Därför efterfrågar både Ante Nordqvist och Maria Olsson en utarbetad rehabiliteringsplan inom vården. – Det behövs inte åratal av terapi, många vill komma igång med sitt liv så fort som möjligt. Men jag tror att det vore bra om det finns en möjlighet att prata om vad man har gått igenom och vad som händer sen. I dag blir det ofta ett tomrum efter avslutad behandling, säger Maria Olsson. Hon efterlyser också att den svenska sjukvården vågar se unga vuxna som en grupp med speciella behov. I de många intervjuer som hon har gjort var åldersanpassad vård ett återkommande önskemål. – I till exempel Storbritannien, Danmark och Australien har man speciella avdelningar för unga cancerpatienter. Då blir det lättare att se vad som är viktigt för den gruppen. Samtidigt blir det lättare för de som vårdas att ta upp vissa frågor om man har andra omkring sig som är i en liknande situation. Där släpar Sverige efter ordentligt, säger Maria Olsson. Studien. Studien om unga, cancer och sex gjordes vid Sahlgrenska akademin. 540 unga vuxna deltog, varav 285 hade behandlats för cancer. Svarsfrekvensen var 74 procent. I studien framgår att unga vuxna som har behandlats för cancer oftare upplever missnöje med sin sexuella förmåga. Många av dem önskar att de fick större möjlighet att prata om sitt sexliv med vårdpersonal. Varje år drabbas ungefär 800 personer mellan 16 och 30 år av cancer. Ung cancer är en ideell medlemsorganisation för alla unga vuxna som tvingas leva med eller nära cancer. De har i dag ungefär 4000 medlemmar. Tidigare forskning visar att unga personer som drabbas av cancer oftare får psykiska men under sjukdomstiden. En del patienter upplever posttraumatisk stress i slutet av cancerbehandlingen. Många upplever negativa effekter på självkänsla och kroppsuppfattning. Källa: Maria Olssons avhandling "Adolescent and young adult cancer survivors – body image and sexual health".


DN gratulerar: Carl-Johan Forssén Ehrlin, författare

Summary: Carl-Johan Forssén Ehrlin hade jobbat dagligen i flera år med sin bok – men blev nobbad av förlagen. Så han gav ut och marknadsförde boken själv. Envetenheten lönade sig.

Carl-Johan Forssén Ehrlin hade arbetat dagligen i flera år med sin bok – men blev nobbad av förlagen. Så han gav ut och marknadsförde boken själv. Envetenheten lönade sig. Carl-Johan Forssén Ehrlin är författaren till ”Kaninen som så gärna ville somna”, en barnbok som blivit en bästsäljare inte bara i Sverige, utan även i USA, Japan, Tyskland, England och Danmark. Den har översatts till över 40 språk och hittills sålts i 2,6 miljoner exemplar världen över. – Det känns overkligt. Samtidigt vet jag hur mycket jag har jobbat för det, säger han. Han tror att hemligheten bakom bokens genomslag är att den avhjälper ett universellt problem: föräldrar har svårt att få sina barn att somna. – Bokens metodik bygger på många kunskapsområden, som psykologi, pedagogik, retorik och avslappningstekniker hopkokade till en saga. Boken hjälper barn att slappna av och varva ned. Det tog 2,5 år att skriva boken, men inget förlag nappade. – Något förlag skrev till mig att de tyckte att det var en konstig bok, att de inte förstod vad den var bra för. Det fick de äta upp! Trots nedslående gensvar gav han ut boken själv 2011. – Jag hade en stark övertygelse om att det här skulle fungera, och jag var väldigt motiverad. Jag tänkte att jag gör det inte för mig, utan för andra. Jag är bra på att gå i mål. När jag har bestämt mig för något kör jag på det. Nu har jag bestämt mig för att börja träna, kanske en 40-årskris. Så nu blir det nog fullt ös på den fronten också. Han arbetade oförtrutet i flera år för att marknadsföra boken. I augusti 2015 blev den etta på försäljningslistorna i England och Carl-Johan blev intervjuad i en engelsk tidning. Dagen efter publiceringen strömmade tusentals mejl in, från bokagenter, utländska bokförlag och internationella medier. Ett amerikanskt tv-team kom till trädgården hemma i Huskvarna. – Jag tänkte: ”Shit, nu händer det!”. Men han har tagit uppståndelsen med ro. – Det var lite stressigt, men jag blev inte särskilt påverkad. Jag hade tidigare varit utbränd, så det var en balansgång för att inte hamna där igen. Jag har jobbat mycket med mig själv och gör det fortfarande. Vad kan han berätta om sig själv? – Jag tycker om att vara ensam och skriva, men också att vara med andra människor ibland. Jag är nyfiken och vill lära mig att förstå andra. Det jag inte vet vill jag ta reda på. Vetgirig på människor var han redan som barn. Efter skolan lyssnade han på utländska radiofrekvenser på AM-bandet och blev salig av att höra alla språk. – Jag drömde om att bli polis för att hjälpa människor. Jag blev inte polis, men jag hjälper människor på andra sätt. Det känns häftigt. Jag får många mejl från föräldrar som berättar hur jag har förändrat deras liv. Jag blir väldigt berörd av att det jag gör verkligen fungerar. Först jobbade han dock på bemanningsföretag. Som 20-åring åkte han bil med en arbetskamrat som satte på en cd-skiva om personlig utveckling. Carl-Johan blev eld och lågor. Dagen efter undrade han om han fick låna skivan. Han fick en hel väska. – Det var häftigt vad man kunde göra genom att jobba med sin inställning. Han sa upp sig från jobbet, förkovrade sig på högskolan i personlig utveckling och skrev så småningom boken ”Skapa din framtid”. – Jag har lärt mig att jobba mer i team i stället för bara på mitt sätt och jag månar om att släppa på kontrollen. Så du är fulländad nu? – Hehe, jag har jättemycket kvar att jobba på. Jag är bara i början av resan. Sedan genombrottet för tre år sedan har ytterligare tre barnböcker kommit ut, samtidigt som Carl-Johan Forssén Ehrlin fortsätter att skriva för vuxna. Man kan undra om det finns tid till annat än jobb. – Jag är väldigt noga med familjetid och jobbar inte hela dagarna. Det ger färre böcker, men det är viktigt att ta vara på familjen. Eftersom mina föräldrar skilde sig när jag var 13 år vet jag hur viktigt det är att vårda relationer. Allra viktigast är att bidra med något bra, framhåller han. Både till familjen och världen. – Jag vill lämna världen lite bättre än innan jag kom. Jag gör så gott jag kan. Carl-Johan Forssén Ehrlin Gratuleras till: Fyller 40 år den 19 augusti 2018. Gör: Författare. Familj: Gift med Linda. Barnen Leon, 4,5 år, och Morris, 1,5 år. Bor: Huskvarna. Så firar han födelsedagen: ”Det blir nog en överraskning. Vi får se vad Linda hittar på.” Om att fylla 40: ”Det känns lite blandat. Lite åldersnoja har nog smugit sig på. Jag har börjat träna.” Så varvar jag ned: ”Rensar ogräs och påtar i trädgården.” Så börjar en bra dag: ”Med egentid då jag mediterar och tänker på allt som jag är tacksam för i livet.”


Summary: DN DEBATT 18/8. Madeleine Albrights bok “Fascism. A warning” om fascismens historiska och nutida genombrott inspirerade mig till att göra en tiopunktslista som ett sätt att motverka fascismens pågående förrädiska utbredning också i Sverige. Inte ska vi väl i höst uppleva ett demokratiskt val i Sverige som för oss ytterligare ett steg mot att vara för sent ute? skriver Bodil Jönsson.

I Madeleine Albrights bok “Fascism. A warning” är det en strid ström av fascismens historiska och nutida genombrott som passerar revy. Å ena sidan verkar utvecklingarna helt olika och omöjliga att värja sig mot. Å andra sidan är de varandra faktiskt lika som bär vilket ger förutsättningar för mönsterigenkänning. Det inspirerade mig till att göra en tiopunktslista. Kanske kan den vara ett av många sätt att motverka fascismens pågående förrädiska utbredning också i Sverige? Här följer min kommenterade lista: 1. Vakuumexploatering: Fascismen dyker upp när det finns ett vakuum – och utnyttjar det! De ser sin stora chans i just tomrummet och kastar sig över det. (Jämför SD:s exploatering av den plötsliga migrationsvågen). 2. Det är bara vi och vår ledare som ”förstår”: Fascismen väcker mångas känsla av att höra till en mäktig utveckling, en som kan omforma historien, i allt väsentligt via den store ledaren – ”att det äntligen finns någon som ’vet’.” Exempelvis hur vi ska möta klimathoten ... 3. Profan evangelism: Fascismen griper tag i oss via försåtliga trevare och exploaterar våra önskningar om att leva mer meningsfulla liv. 4. Doktor Jekyll: Inledningsvis visar fascismen ett medkännande och vädjar till känslor utifrån ett förlorat krig, en utbredd arbetslöshet, upplevda förödmjukelser för egen del eller för nationen. Eller rentav för hela mänskligheten. 5. Mr Hyde: Senare förvandlar sig de fascistiska ledarna till omnipotenta despoter. Den starke ledaren och hans närmaste krets tar sig rätten att veta bäst i alla lägen och att agera med hot och våld under total hänsynslöshet. Nu inte längre som katalysator utan som envåldshärskare med anspråk på att låta ändamålen helga medlen. 6. Hets: Fascismen pekar ut syndabockar och hetsar grupper mot varandra. Fattig mot rik, ras mot ras, ursprung mot ursprung. 7. Hjärtstopp: Fascismen inpräntar i alla att vi ska stänga våra hjärtan, inte hysa någon medkänsla och inte erkänna att också oliktänkande har sina rättigheter. 8. Attack mot fria medier: Fascismen underminerar systematiskt fri press och media och sprider själv propagandistiskt spam. Ibland genom att bara upprepa budskap tills de framstår som sanningar, på nyspråk ”alternativa fakta”. Ibland genom att fritt byta lögner. Men en lögn är aldrig ena sidan av saken – en lögn är alltid bara en lögn. 9. Kaosgenerator: Fascismen underminerar det existentiellt viktigaste bandet mellan oss människor: att vi tror oss leva i något så när samma värld med en något så när delad verklighetsuppfattning. 10. Maktövertagande genom andra: Fascismen har aldrig kommit till makten av egen kraft. I stället har den tagit sig vidare från gatans parlament till maktens korridorer genom att undan för undan skaffa sig en aningslös uppbackning från andra genom att manipulera och snedvrida demokratins verktyg. Ett första exempel på hur listan kan användas: frågan om SD ska ha ”rätt” till ordförandeplatser i utskott i den svenska riksdagen. Ena sidan av samhället säger utifrån ett direkt proportionalitetstänkande att SD ska ha samma rättigheter som andra partier att tillsätta ordförandeposter utifrån antalet riksdagsmandat. Andra sidan säger att ett parti med en uttalad ambition att splittra, inte ena, är föga lämpat att tillsätta ledarposter för beredande demokratiska organ. Resultatet skulle bli en riksdag försatt i en kaotisk arbetssituation. Bristen på väl underbyggt och förankrat förhandsmaterial skulle öppna upp för kupper. Punkt ”6” och ”10” ger åtminstone mig en tydlig vägledning: stöd inte dem som försöker underminera demokratin! Ett andra exempel, betydligt större: Madeleine Albright beskriver den nu pågående utvecklingen i Trumps USA. Medan jag läst, har jag parallellfunderat över det som sker i Sverige. Vad av detta kan du urskilja här hemma om du spänner ögonen i de amerikanska nedslagen: • Trumps svartmålning av USAs institutioner: domstolar, FBI, riggade val, pressen. • Hans försök att få sina landsmän att känna sig som offer för tidigare presidenter och förhandlare som bara ”gett” till andra: i handel, klimatförhandlingar och militära sammanhang. • Hans aningslösa ”America first” med dess kortsiktiga fokus och omedvetenhet om långsiktiga negativa effekter, också för USA. • Hans blindhet för behoven av ömsesidig tillit också mellan starka och svaga. • Och därtill själva dödsstöten för demokratin: att vi vänder den ryggen när den så uppenbart banar väg för det antidemokratiska. Ett tredje exempel: det här sker smygande. Till Albrights varningar hör hennes citat av en tysk mans efterhandsreflektioner kring sin egen blindhet för den försåtliga fascistiska utvecklingen. Varje steg, säger han, var så litet att han inte märkte den helhet som utvecklades från dag till dag. Vissa åtgärder verkade inkonsekventa, andra välmotiverade, åter andra lanserades med ett beklagande: tyvärr måste vi göra så här. Men en dag hann motsättningen ifatt honom. Det skedde när han hörde sin egen lille son säga ”judesvin”. Först då föll korthuset samman. Först då blev skillnaden mellan hans egen grundsyn och fascismens uppenbar. Men det var på tok för sent. Själv tänker jag: Inte ska vi väl i höst i Sverige (upprepa det gärna med eftertryck: ”i Sverige!”) få uppleva ett demokratiskt val som för oss ytterligare ett steg mot att vara för sent ute?! 18 augusti 2018 Debattartikel Bodil Jönsson, professor emerita, Lunds universitet: ”Tio punkter om fascism att sätta upp på kylskåpet”


Summary: REPLIK DN DEBATT 17/8. Liberalerna kommer inte medverka till att utbildningen förlängs till tre år, men inte heller att den ska kortas ned. Vi ser heller inte att polisstudenterna vill ha en längre akademisk utbildning. Det avgörande för att stoppa polisavhoppen är högre polislöner, skriver Roger Haddad (L), Liberalernas rättspolitiska talesperson.

Polisförbundets Lena Nitz efterfrågar mer forskning för att utveckla polisverksamheten i landet. Vi instämmer i vikten av att fortsätta utveckla polisutbildningen vid landets polishögskolor. Inget annat politiskt parti i riksdagen har lyft frågan om kvaliteten och genomströmningen på polisutbildningen som Liberalerna. Facket efterfrågar också ett forskningsinstitut där poliser kan doktorera. Vi stödjer förslaget om forskningsinstitut och medverkar gärna till detta. Forskningsmöjligheter i ämnet polisvetenskap finns redan i dag, exempelvis vid Linnéuniversitet. Enligt den senaste informationen jag har finns även sex doktorander knutna till verksamheten. Det Polisförbundet efterfrågar finns redan, men vi är kritiska till att regeringen inte aktivt varken prioriterat forskning eller kompetensutvecklingsfrågan inom Polisen. Liberalerna delar inte uppfattningen, som vi endast träffar på vid möten med Polisförbundets företrädare – aldrig ute i verksamheten på nationell, regional eller lokal nivå – att en akademisering är lösningen för att lyfta yrkets status. Polisprogrammet bedrivs redan vid högskolor och universitet. Studenterna kan redan i dag plocka ut motsvarande en högskoleexamen. Vi kommer inte att medverka till att de praktiska momenten fortsätter fasas ut. Till detta har de viktiga arbetsveckorna gått från fyra veckor till tre dagar totalt, det är inte acceptabelt. De studenter jag träffat efterfrågar mer praktik innan aspiranten, fler övningar och att man får pröva hur det är att sitta på en utredningsavdelning för grova brott eller verka i yttre tjänst. Inte en enda polisstudent har under mina åtta år inom justitieutskottet efterfrågat en längre, akademisk utbildning. Polisutbildningen är attraktiv och lockar tusentals sökande. Men vi börjar tappa de som verkligen borde bli poliser. Orsaken är usla lönevillkor, dåliga karriärmöjligheter, oklara besked vid antagning och tjänstgöring under aspirant samt arbetstider som gör att man inte lockas eller vill vara kvar. Liberalerna kommer inte medverka till att utbildningen förlängs till tre år, men inte heller att den ska kortas ned. Klarar vi inte att lyfta yrkets status så kommer vi fortsätta ha 500 tomma platser årligen på polisutbildningen. Liberalerna driver också, utan stöd från regeringen, att vi ska införa en årlig systematisk kvalitetsutvärdering av polisutbildningen. Det är anmärkningsvärt att detta inte finns. Här hoppas vi på aktivt stöd från Polisförbundet. Högre polislöner är avgörande enligt Liberalerna för att stoppa polisavhoppen. Det finns ingen viktigare fråga menar vi för att locka tillbaka de poliser som slutat. Regeringen har inte vidtagit en enda åtgärd för att rekrytera tillbaka värdefull kompetens och erfarenhet. Detta är ett bekymmer inom Polisen som lamslår hela verksamheten. Erfarna går i förtidspension och pension. Erfarna mordutredare och duktiga poliser i yttre tjänst slutar. Det fylls hela tiden på med nya aspiranter men de saknar den nödvändiga handledningen och att vara med någon med längre erfarenhet. Vi är inte alls nöjda med hur polislönefrågan försvunnit från debatten. Vi har drivit höjda polislöner i flera år och vill till skillnad från regeringen och flera andra allianspartier avsätta 1,3 extra miljarder redan i årets budget. Det skulle motsvara en löneökning på 4.000 kronor mer i månaden för alla poliser. Vi har också lagt förslag om 100 miljoner extra för kompetensutveckling inom Polismyndigheten, vi tror att det är avgörande för verksamheten att hela tiden ha möjlighet att vidareutbilda medarbetarna. Polisyrket är ett av Sveriges viktigaste, vi ser dagligen vilka oerhörda insatser de polisanställda gör. Men vi tappar, och antalet som rekryteras täcker över huvud taget inte de som slutat och lämnat yrket. Det är här problemet ligger och som måste angripas, inte huruvida polisutbildningen ska teoretiseras ännu mer och bli en akademisk utbildning. 17 augusti 2018 Debattartikel Lena Nitz, ordförande Polisförbundet: ”Gör polisvetenskap till eget ämne och låt poliser forska” Repliker Roger Haddad (L), Liberalernas rättspolitiska talesperson: ”Högre polislöner avgörande för att stoppa polisavhoppen” Morgan Johansson (S), justitie- och inrikesminister: ”Oppositionen blockerar en förbättrad polisutbildning” Sofia Larsen, ordförande Jusek och Lars Modig, ordförande Saco-S inom Polisen: ”Låt poliser vara poliser” Slutreplik från Lena Nitz: ”Politikens kortsiktighet ett hot mot polisens utveckling”


Summary: SLUTREPLIK DN DEBATT 11/8. Anders Blanck, vd för LIF, skriver i sin replik att det är svårt att förhålla sig till de data vi publicerat då vi ännu inte publicerat dem i någon vetenskaplig tidskrift. Det är lite överraskande och borde inte skymma huvudproblemet eftersom liknande data finns i nästan alla studier som publicerats och som legat till grund för godkännanden av nya ”målinriktade” läkemedel där det finns prediktiva markörer, skriver fem företrädare för cancervården.

Vi är glada åt den respons vi fått på vår debattartikel och att de flesta verkar hålla med om mycket av det vi lyfter fram: att det finns stora behov av att bättre kunna identifiera vilka patienter som ska ha vilken behandling mot bakgrund av att många patienter faktiskt får verkningslösa mediciner med i flera fall allvarliga biverkningar. Dit räknar vi även Jonas Bergh och hans medförfattare som i sin replik förefaller hålla med om våra slutsatser men säger att det inte är något nytt. Enligt vår mening kan det inte vara ett skäl till att inte vilja göra något åt problemet. Dessutom glömmer de och många andra en dimension av cancervården som vi gärna vill lyfta fram och som också uttryckts i några av de kommentarer som nått oss: vårdprofessionen måste bli bättre på att lyssna efter patientens egna preferenser. En väg dit är att utveckla patientrapporterade mått. Kan vi på sikt också tydliggöra dessa data i registren så kan vi verka för att valda behandlingar inte bara utgår från de alternativ som vården ger patienterna utan även från patienternas egna erfarenheter om vad som faktiskt fungerar för dem. Det är en kunskap som inte bör underskattas och den fångar vi inte i de läkemedelsstudier som bedrivs i dag. I övrigt förefaller JB, NW och JH:s replik beröra andra frågor kring introduktionen av nya läkemedel än vad som är kärnfrågan i vår artikel: att svårt sjuka patienter ska få tillgång till nya läkemedel som också är effektiva och att vi alla – samhället, vården och företagen – måste samverka för att åstadkomma detta. Anders Blanck, vd för LIF, lyfter fram att vi ännu inte publicerat de data vi presenterar i någon vetenskaplig tidskrift. Det är lite överraskande och borde inte skymma huvudproblemet eftersom liknande data finns i nästan alla studier som publicerats och som legat till grund för godkännanden av nya ”målinriktade” läkemedel där det finns prediktiva markörer. I flera artiklar som publicerats ligger verkningsgraden för nya läkemedel på lägre eller samma nivå som vi refererar till, runt hälften eller fler av patienterna upplever ingen nytta av behandlingen. Det finns naturligtvis glädjande undantag men mönstret upprepas i flera forskningsrapporter även för läkemedel där det finns etablerade ”markörer” och har kunnat ses vid bland annat lung- bröst- och huvud/halscancer. Markörerna är enligt vår mening inte tillräckligt bra. Samma sak kan sägas om immunterapier där man försökt lansera prediktiva markörer men lyckats ännu sämre. Senast vid årets ASCO-möte i Chicago presenterades en studie på lungcancer där hälften av patienterna inte hade någon nytta av läkemedlet i fråga, trots att de borde haft stora möjligheter att få glädje av behandlingen då de hade de absolut högsta värdena för den ”prediktiva” markören. Enligt företagets pressmeddelande uppfattades studien som en stor framgång, en uppfattning som inte delades av den församlade svenska lungcancerexpertisen. Anders Blanck skriver också att många nya cancerläkemedel åtföljs av ett test som syftar till att visa vilka patienter som kan förväntas få effekt av läkemedlet. Men han glömmer det vi försöker lyfta fram: att dessa test måste bli bättre så att patienterna inte riskerar att behandlas med verkningslösa läkemedel. Dessutom tenderar varje företag att ta fram en egen analysmetod för mätning av prediktiva markörer vid exempelvis immunoterapi som inte korrelerar med varandra utan är kopplade enbart till den egna studien och produkten. För dem som vill ha ytterligare belysning av denna fråga vill vi hänvisa till Janusinfo, en kanal för kommersiellt obunden läkemedelsinformation riktad till läkare och sjukvårdspersonal, där Gerd Lärfars, ordförande i Stockholms läns läkemedelskommitté och medlem i det nationella NT-rådet skrivit ett inlägg. 11 augusti 2018 Debattartikel Cancerexperter: ”Nya dyra cancermediciner utan verkan för de flesta” Repliker Anders Blanck, vd LIF – de forskande läkemedelsföretagen: ”Snabb utveckling mot alltmer avancerad cancerdiagnostik” Cancerforskarna Jonas Bergh, Johan Hansson och Nils Wilking: ”Införandet av effektiva cancermediciner har motarbetats” Slutreplik från Roger Henriksson med flera: ”Forskningen visar att de nya medicinerna har låg verkningsgrad”


Trump kan inte vinna sitt krig mot sanningen

Summary: DN 17/8 2018. Donald Trumps attacker mot de fria medierna är hårresande. De måste fortsätta att protestera och, framför allt, att göra sitt jobb.

Folkfiende. President Donald Trump använde termen för att beskriva de amerikanska medierna första gången någon månad efter att han tagit plats i Vita huset. Under sommaren har han upprepat det igen och igen. Smaka på uttrycket: "the enemy of the people". Det är naturligtvis inte Trumps innovation. Robespierre använde det under franska revolutionen för att beskriva dem som förtjänade giljotinen. Nu för tiden är formuleringen starkast förknippad med kommunismen – med Lenin och Stalin. Folkfienden skickades till Gulag. Utfall mot medierna har utgjort en del av Trumps politiska strategi ända sedan han lanserade sin valkampanj för tre år sedan. Men efter att han blev president har tonen blivit råare – medierna har gått från att vara "fejk" till att bli en "fiende". Dessutom har presidenten flera gånger försökt straffa enskilda journalister och medieorganisationer som rapporterat kritiskt. CNN har kanske oftast hamnat i skottgluggen. Flera av tv-kanalens medarbetare har stängts ute från presskonferenser, eller nekats att ställa frågor, efter att de förargat Trump. Attackerna är fullständigt hårresande. Det är fortfarande, efter ett och ett halvt år med Trump i Vita huset, svårt att ta in att den person som ska vara den fria världens ledare uttrycker och beter sig som han. På torsdagen protesterade fler än 300 amerikanska tidningar mot presidentens utfall. Boston Globe hade tagit initiativ till aktionen, som innebar att ledarsidor från kust till kust markerade pressfrihetens betydelse för demokratin. Publiceringarna utgör en sober och viktig påminnelse om den starka kopplingen mellan fria medier och ett fritt samhälle. Pressfrihet är nödvändig för att – som Arizona Republic formulerar det i sin ledare – "du ska veta mer än vad staten är villig att berätta för dig". Det handlar om ansvarsutkrävande och om att makthavarna har sin position till låns av folket i en representativ demokrati. Medborgarna måste ha den information som krävs för att ställa makten till svars. Men pressfrihet är oundgänglig för en fungerande demokrati av fler skäl. Inte minst för att etablera grundläggande fakta. Utan sådana går det inte att skapa en gemensam förståelse av verkligheten, samt de problem och konflikter som karaktäriserar den. Hur ska man i så fall kunna ha ett fungerande demokratiskt samtal? USA:s fria medier kommer att överleva Trumps tid i Vita huset. Författningens första tillägg och maktdelningen innebär att presidenten inte kan hindra pressen att berätta mer för folket än vad han skulle vilja. Ändå har han redan orsakat enorm skada. Häromdagen slog Trumps advokat Rudy Giuliani fast att fakta nuförtiden är "i betraktarens öga". Det är en syn som fått fäste bland presidentens anhängare. Vad kan då amerikanska medier göra för att svara på Vita husets attacker på dem själva och på sanningen? De måste fortsätta att protestera och understryka hur groteska utfallen är. Men som Martin Baron – chefredaktör för Washington Post, som inte deltog i torsdagens aktion – har påpekat är det framför allt en sak medierna ska göra: sitt jobb. För i slutändan har Giuliani och Trump fel. Sanningen ligger inte i betraktarens öga. Folk ser när kejsaren saknar kläder. Vågar någon bara höja rösten, instämmer snart allt fler i ropen om att han är naken.


Det är dags för Sverige att lämna EU

Summary: Det är dags för Sverige att i likhet med Storbritannien lämna den europeiska unionen. En ny folkomröstning om EU-medlemskapet bör hållas så snart som möjligt.

Svenska politiker har skrivit in EU-medlemskapet i grundlagen. Det innebär att det krävs två mandatperioders majoriteter för att ändra beslutet, innan man ens kan påbörja sitt utträde. Sverige bör lämna EU eftersom medlemskapet brutto beräknas kostar Sverige närmare 40 miljarder kronor i år, och avgiften förväntas öka ytterligare under de närmaste åren. Det är bättre att satsa dessa pengar på fattiga länder samt skola, vård och omsorg i Sverige. Svenska politikerna måste våga utlysa en ny folkomröstning om EU. När Sverige röstade ja till ett medlemskap i folkomröstningen 1994 var unionen något helt annat än den är i dag. Utrikesminister Margot Wallström (S) varnar för Brexit. Kanske är hon rädd för ett sammanfallande EU kan innebära en katastrof för politikerlönerna i hela unionen. Sverigedemokraternas partiledare Jimmie Åkesson anser däremot att EU har blivit ett monster. Det vi ska arbeta för är att svenska folket själva ska bestämma vilka lagar och regler som ska gälla i Sverige. Vi måste stoppa maktöverföringen till Bryssel och bryta trenden där unionen gått från mellanstatligt samarbete mot allt mer överstatlighet och federalism. Svenska folket måste få ta ställning till det EU som vuxit fram i en ny folkomröstning. Min förhoppning är att fler länder, även Sverige, på sikt kommer att följa Storbritanniens väg och kräva att makten flyttas tillbaka till de enskilda länderna. Om detta inte sker, bör länder överväga att lämna unionen innan EU har blivit den fullskaliga federation vissa vill skapa. Handel och samarbete är en självklarhet, men utan politisk överstatlighet. EU vill ta makten på så många områden som möjligt ifrån de enskilda länderna. På så sätt förlorar människor möjligheten att kunna påverka sina liv, sin egen vardag och sitt eget lands framtid! Swexit – ja, tack!


Möjligt bygga hundratusentals bostäder och ändå bevara träden

Summary: Moderaterna lovar att satsa på mer gröna ytor och träd i Stockholm. En utredning har visat att det är möjligt att bygga 150.000 fler bostäder med en total grönyteförlust på fyra promille.

Elisabeth Edsjö efterfrågar på DN Åsikt den 11 augusti vilket parti i Stockholm som är beredd att satsa mer på gröna ytor och träd. Vårt svar är att hon kan räkna med Moderaterna. Det var under vår ledning 2010 som Stockholm blev utsedd till Europas första miljöhuvudstad då vi införde tydligare insatser för miljö och klimat. Runt om i världen är det städerna som driver klimatarbetet framåt. I USA är det städerna genom sina borgmästare som nu axlar ansvaret när presidenten inte längre driver frågan. Flera hundra så kallade klimatborgmästare har skrivit på ett avtal där de förbinder sig att hedra och efterleva Parisavtalet. Flera städer runt om i världen beräknar nu samhällsvinsterna på trädplanteringar och gröna ytor. Vi ser det i London och vi ser det i stora städer som Chicago. Träden binder farliga luftpartiklar och bidrar till att öka skyddet för de skyfall som kan komma i klimatförändringarnas spår. Att plantera alléer längs stadstrafiken är att förena ekologisk, mänsklig och ekonomisk nytta. Moderaterna har i vårt valmanifest en plan för hur stadens långsiktiga grönområden kan bevaras och utvecklas. I de fall där bebyggelse tar en del av ett grönområde i anspråk måste det tydligt motiveras och kompenseras för i största möjliga utsträckning. Framöver måste stadsplanerarna bli ännu bättre på att förtäta utan att det inverkar menligt på de livsviktiga grönytorna, något som utredningar visar är fullt möjligt. Barns utemiljö behöver tänkas in i stadsplaneringen. Utredningen ”Bostadspotential Stockholm” som togs fram under förra mandatperioden visar att Stockholm kan bygga 150.000 fler bostäder med en total grönyteförlust på fyra promille. Bostäderna lokaliseras så att sju av tio nya bostäder hamnar inom gångavstånd för spårstationer, vilket minskar bilberoendet och ökar andelen gående, cyklande och kollektivtrafikresenärer. Den ökade tätheten ger också mer underlag för service och bättre stadskvaliteter som ökar attraktiviteten. Moderaterna och Alliansen vill se mer av gröna tak och parker i ytor mellan husen. Även trädalléer är något Stockholm måste satsa mer på framöver. Våra befintliga parker måste också underhållas och vårdas och fler stockholmare ska bjudas in att sköta planteringar och stadsodlingar. Köpenhamns strategiska plan för att omvandla hårda asfalterade ytor till gröna för att få starkare motståndskraft mot översvämningar vid skyfall tjänar som gott exempel på städer som går i framkant. Jag har för avsikt att bjuda in Köpenhamns ansvariga stadsplanerare om vi får stockholmarnas förtroende i valet för att samarbeta med oss i arbetet med att stärka motståndskraften mot kraftiga skyfall. En genomtänkt och konsekvent stadsplanering som förenar bostadsnytta med klimatnytta kan göra verkligen förändring. Vi tar både bostadsbristen och klimatutmaningen på allvar, vi har en vilja och förslag för att möta båda för ett växande och hållbart Stockholm.


Summary: REPLIK DN DEBATT 13/8. I dag lämnar polisen över barn som hänger ute på stan till deras föräldrar eller socialtjänsten. Nu vill moderaterna kriminalisera pojkar från förorten. Jag menar att förslaget på alla sätt strider mot barnrätten och idén om likabehandling, skriver Anna Rantala Bonnier (Fi), gruppledare i Stockholm.

Anna König Jerlmyr (M) vill att polisen ska få utökade befogenheter för att ingripa mot diverse beteenden som verkar ”anti-socialt” och också bland annat kunna gripa barn på lösa grunder. I sin iver att vinna den politiska tävlingen om hårdast tag mot unga killar i förorten sätter Anna König Jerlmyr rättssäkerheten åt sidan. Hon bortser också från framgångsrika metoder som har skapat trygghet på bibliotek och torg. Det är utan tvekan så att vi som samhälle måsta ha åtgärder, både sociala och polisiära, för att motverka kriminalitet och skydda barn från destruktiva miljöer. Det är dock inte det vi ser i moderaternas förslag. Jag är inte direkt förvånad men desto mer upprörd över att oppositionsborgarrådet i Stockholm, Anna König Jerlmyr (M), föreslår att barn ska kunna gripas baserat på ett löst begrepp som hon kallar ”antisocialt dominansbeteende”. I dag lämnar polisen över barn som hänger ute på stan till deras föräldrar eller socialtjänsten. Nu vill moderaterna kriminalisera pojkar från förorten. Jag menar att förslaget på alla sätt strider mot barnrätten och idén om likabehandling. Godtyckliga arrester av unga killar från vissa områden eller med viss bakgrund har fått ödesdigra konsekvenser när det gäller tilltron mellan samhället och utsatta grupper, inte minst i USA. Det är också därför polisen till exempel i New York i dag arbetar utifrån andra metoder som har gett mycket bättre resultat. Att upprepade gånger bli körd till polisstationen riskerar att förstärka ungdomars identitet som kriminella. Det är en väg vi aldrig tänker välja. I Stockholm har den styrande rödgrönrosa majoriteten jobbat på ett sätt som visat sig framgångsrikt. Det ser vi inte minst på resultaten från biblioteket i Bredäng och Ungdomens Hus i Rinkeby. Båda är exempel på hur man kan vända kriminalitet och otrygghet till engagemang och framtidstro. I Bredäng fick man bort bråken från biblioteket genom att skapa relationer med ungdomarna som hängde i centrum och på fritidsgården. De unga killarna välkomnades in på biblioteket och är nu de den grupp som lånar flest böcker. Rinkeby Ungdomens hus började, efter larmrapporter och våld och droger, samarbeta med Rinkeby föräldraråd och jobbtorg för unga i Kista för att nå ut till de unga som annars inte kom i kontakt med samhället. Nu ser vi att det inte bara är lugnare på ungdomsgården, utan att ungdomsarbetslösheten i Järva har sjunkit kraftigt. Vi har styrt Stockholm i en rödgrönrosa majoritet och prioriterat skolan, fritidsgårdar och jobbsatsningar i stället för de skattesänkningar som Moderaterna vill göra. Feministiskt initiativ i Stockholm går till val på att införa en ny metod mot gängkriminalitet och dödsskjutningar som har gett bevisbara effekter i ett flertal amerikanska städer. Utöver det vill vi fortsätta satsa på våldförebyggande arbete i skolan, stärka socialtjänsten och bygga vidare på det uppsökande arbetet som minskat arbetslösheten för unga tjejer och killar i förorten. Det som faktiskt visat sig fungera handlar varken om nya begrepp eller om ordningslagen utan om att skapa förutsättningar för förändring och tro att det är möjligt också för ungdomar i förorten. Vi står på barnens och ungdomarnas sida. 13 augusti 2018 Debattartikel Anna König Jerlmyr (M), oppositionsborgarråd i Stockholms stad: ”Ta krafttag mot antisociala dominansbeteenden” Repliker Katrin Pettersson, socionom och socialsekreterare i Stockholm stad: ”M-förslaget skulle leda till upplopp i förorterna” Anna Rantala Bonnier (Fi), gruppledare i Stockholm: ”M vill att barn ska kunna gripas på lösa grunder” Slutreplik från Anna König Jerlmyr (M), finansborgarrådskandidat i Stockholm stad: ”Vänstern relativiserar, bagatelliserar, urskuldar, slätar över och byter ämne”


Byggplanerna för Hammarbyområdet i Västerås görs om

Summary: Hammarby i Västerås är ett lämpligt område att bygga nytt i. Men det krävs att det görs rätt, och därför har Västerås byggnadsnämnd valt att göra ett omtag kring byggplanerna för området.

Erik Henriksson kritiserar i ett inlägg på DN Åsikt den 7 juli byggplanerna för området Hammarby i Västerås. Han skriver bland annat att Hammarby ligger dåligt till när det gäller försörjningsstöd, brott, arbetslöshet med mera och att önskan om att bygga i området därför borde avslås. Miljöpartiet i Västerås ser i stället att detta är en anledning att satsa på området. Genom att förnya området ges möjlighet till att rusta upp i Hammarby centrum, stärka samhällsservicen och skapa andra mervärden för de boende. Byggplanerna har dock kritiserats hårt av de närboende. Mycket av kritiken har varit befogad. Byggnadsnämnden i Västerås har därför valt att göra ett omtag kring planerna för Hammarby. En kritik var att byggplanerna för Hammarby innehöll endast hyresrätter. Hammarby består nästan endast av hyresrätter i dagsläget, och det behövs fler bostads- och ägarrätter för att uppnå en större blandning. I och med omtaget har förvaltningen även fått i uppdrag att bland annat belysa skolsituationen i området tydligare och lägga större fokus på att utveckla Hammarby centrum. Det råder stor bostadsbrist i Västerås och det behövs nya bostäder. Hammarby är ett lämpligt området att bygga i då det ligger relativt nära centrum, har god tillgång till kollektivtrafik och nära till rekreationsområden. Men det är viktigt att det byggs rätt. Därför har byggnadsnämnden i Västerås lyssnat på den kritik som framkommit och valt att göra ett omtag kring planerna för området. Medförfattare: Anna Thunell (MP), kommunalråd i Västerås.


Katolska kyrkans motstånd mot dödshjälp är inhumant

Summary: Vatikanens motstånd mot dödshjälp är inhumant. Låt döende människor, för vilka allt hopp är ute, slippa en utdragen dödskamp och få dö i lugn och ro.

Bitte Assarmo pläderar för katolska kyrkans syn på en värdig död. Det låter behjärtansvärt tills man synar vilka åsikter Vatikanen har i viktiga medicinsk-etiska frågor. Vilket är globalt sett det största organiserade hotet mot kvinnors hälsa? Det är katolska kyrkan med sitt preventivmedelförbud och hårdnackade abortmotstånd som tvingar kvinnor till livsfarliga, illegala aborter. Vilket är det största organiserade hotet mot att förebygga spridningen av hiv/aids? Katolska kyrkan genom sitt kondomförbud. Kyrkan är därmed medansvarig till hundratusentals unga människors död i förtid. Nu lägger Assarmo en tredje kampanj i samma anda: Att hindra döende människor för vilka allt hopp är ute att slippa en utdragen dödskamp och i stället få dö i lugn och ro.


Varje individ ska ha rätt att välja en värdig död

Summary: Att dö med värdighet upplevs när man själv väljer detta — på ett medvetet och humant motiverat sätt.

Det är varje individ som har den självklara rätten att välja ett värdigt liv och en värdig död. Det känns som en mardröm att främmande individer eller institutioner ska bestämma över ens eget liv och död. Att dö med ”värdighet” upplevs när man själv väljer detta på ett medvetet och humant motiverat sätt. Vad som sker i andra länder, kulturer eller religioner saknar relevans. Att värna livshjälp är en självklarhet om detta innebär att samhället garanterar ett värdig humanistiskt liv och vård som individen väljer själv. Att tvinga en människa i en sekulär demokrati till något annat är ovärdig. Att neka dödshjälp kan betraktas som kroppsligt övergrepp och till och med psykiskt eller fysisk tortyr.


Stoppa förtätningen av Stockholm och plantera fler träd i stället

Summary: Vi behöver en ny stadsbyggnadspolitik i Stockholm, som innebär att man tar klimatförändringarna på allvar. Staden måste sluta bygga på parker och naturområden och i stället bevara och utöka växtligheten.

Det blir fem grader svalare i en park än i övriga staden, enligt en studie av länsstyrelsen i Stockholms län. Ju fler träd vi tar bort, desto varmare blir det. I juli har det många dagar varit temperaturer runt 30 grader varmt i skuggan i Stockholm. Det kan vara ett resultat av klimatförändringarna. Med all säkerhet är det en föraning av de extrema väderlekar som kommer att bli vanliga här. Genom en kraftfull klimatpolitik kan vi förhoppningsvis dämpa en accelererande katastrof. Det går inte att backa, men vi kan förbereda oss bättre än hittills. I Stockholms stad pågår en obegriplig politik som går ut på att bygga på de begränsade gröna ytor vi har: parker, värdefulla naturpartier mellan stadsdelar, bostadsgårdar, skolgårdar. Nya skolor och förskolor byggs i vissa lägen med bara hårdgjorda små gårdar. I vems intresse? Staden vill få in fler bostäder och pengar för markupplåtelse. Fastighetsägarna – de kortsiktiga – vill också öka exploateringen för att få in mer pengar. I en artikel i Tidskriften Arkitektur (nr 6 2016) förklarar Johan Colding, professor i naturresurshushållning och ansvarig för urbanforskning vid Beijerinstitutet för ekologisk ekonomi, att vi i stället ska satsa på att bevara och utöka växtligheten. Staden ska vara beboelig även under extrema väder med stark värme eller extrem nederbörd. Det är särskilt viktigt i den täta staden. Växtlighet kan reglera både temperatur och nederbörd. Den binder koldioxid och producerar syre, tar upp regnvatten och dämpar vindar. Dessutom renar den luften från damm och giftiga avgaser och ger värdefulla upplevelser både för vuxna och barn. Det är dessutom lönsamt i pengar räknat att satsa på träd och grönområden. Johan Colding hänvisar till en studie i New York. 600.000 stadsträd gör ett jobb värt 122 miljoner dollar genom förbättrad luft, sparad energi, absorberad koldioxid, motverkan av översvämningar och höjda fastighetsvärden. Nyttan av växtlighet i form av rejäla träd kan inte överskattas. Vi har inte råd med den nuvarande stadsbyggnadspolitiken. Den leder till en oattraktiv stad som inte klarar extrema väder. Det behövs en helt ny politik i Stockholm. Vilket parti står för en politik som innebär bevarande och komplettering av träd och grönska, och planering av ny sådan vid all ny bebyggelse?


”Skilj på hård och mjuk klimatpolitik”

Summary: REPLIK DN DEBATT 10/8. Det tre Chalmersforskarnas visar med sin intressanta studie att det inte räcker med ”mjuk klimatpolitik”. Det är styrkan i ”den hårda klimatpolitiken” som avgör hur det går. Därför blir det besynnerligt när de i samma andetag i svepande ordalag dömer ut den existerande ”hårda klimatpolitiken”, skriver miljökonsulten Magnus Nilsson.

Ett problem i den klimatpolitiska debatten är att varken media, politiker eller miljöorganisationer skiljer mellan å ena sidan åtgärder som minskar utsläppen, det jag skulle vilja kalla ”den hårda klimatpolitiken”, och å andra sidan sådana åtgärder som endast underlättar utsläppsminskningar, det jag skulle vilja kalla ”den mjuka klimatpolitiken”. Inom EU utgörs ”den hårda klimatpolitiken” dels av utsläppshandeln (som begränsar utsläppen från tung industri, energisektorn och flyget), dels ansvarsfördelningsförordningen (som sätter tak för varje medlemslands utsläpp utanför utsläppshandeln). Genom denna lagstiftning sätts absoluta tak för hur stora de framtida utsläppen inom EU får vara, tak som är gemensamma och som till exempel inte påverkas av om länderna har egen utvinning av fossil energi. ”Den mjuka klimatpolitiken” utgörs av den myriad av olika åtgärder som underlättar, men som inte garanterar en utveckling mot lägre utsläpp. Att bygga ut vindkraft eller tvinga fram mera bränslesnåla bilar är exempel på ”mjuk klimatpolitik”, vettiga åtgärder som underlättar, men inte alls garanterar lägre utsläpp. Att bygga ut vindkraften ökar således tillgången på elström med liten eller ingen klimatpåverkan (vilket ju är bra), men detta leder inte automatiskt till att det eldas mindre kol eller olja. På motsvarande sätt leder bränslesnåla bilar (som ju också är bra) till lägre utsläpp per kilometer, men om körsträckorna ökar neutraliseras denna klimatnytta. Det de tre Chalmersforskarna Filip Johnsson, Jan Kjärstad och Johan Rootzén visar med den intressanta studie de redovisar på DN Debatt är just att det inte räcker med ”mjuk klimatpolitik”, utan att det är styrkan i ”den hårda klimatpolitiken” som avgör hur det går. Därför blir det besynnerligt när de i samma andetag i svepande ordalag dömer ut den existerande ”hårda klimatpolitiken”: ”det finns inget som tyder på att nuvarande styrmedel, exempelvis olika handelssystem med utsläppsrätter, kommer att vara tillräckliga för att ställa om energisystemen i den takt som behövs”. Utsläppshandeln, så som den fungerar inom EES (EU + Island, Lichtenstein och Norge) innebär att utrymmet för utsläpp av växthusgaser från tung industri, värme- och elproduktion samt flyget inom EU successivt krymps. För närvarande utfärdas vare år cirka 1,8 miljarder utsläppsrätter per år, men utgivningen minskar år från år. Från 2021 är den årliga minskningen totalt cirka 50 miljoner utsläppsrätter. I praktiken stryps utgivningen ännu snabbare genom den (rätt komplicerade) mekanism för automatisk annullering av vissa icke-utnyttjade utsläppsrätter som slår till 2023. Såvida inte denna lagstiftning rivs upp bör vi därför kunna utgå från att utsläppen från de sektorer som omfattas av handeln helt upphör inom 40–45 år – detta oavsett till exempel hur mycket vindkraft vi bygger ut. Bygger vi många vindkraftverk ökar tillgången på el, varvid elpriset blir lägre. Bygger vi få vindkraftverk blir elen dyrare. Men det är inte vindkraftens utbyggnadstakt som avgör utsläppsutvecklingen. Det gör lagstiftningen om utsläppshandeln. På motsvarande sätt tvingar ansvarsfördelningsförordningen länderna att successivt – på det sätt det enskilda EU-landet själv väljer – minska utsläppen från verksamheter utanför utsläppshandeln, till exempel trafiken. Man kan tycka att regelverket är för svagt, men systemen finns på plats och är (åtminstone tekniskt) enkla att skärpa. För att få en seriös debatt och en politik som verkligen fungerar är det, menar jag, väsentligt att forskare, politiker, media och miljöorganisationer förmår skilja mellan ”hård” och ”mjuk” klimatpolitik. Bägge typerna av åtgärder behövs, men det är den "hårda" politiken man i första hand bör hålla ögonen på. 10 augusti Debattartikel Chalmersforskarna Filip Johnsson, Jan Kjärstad och Johan Rootzén: ”Ingen minskning av fossil energi – trots storsatsning på förnybart” Repliker Magnus Nilsson, miljökonsult och klimatpolitisk analytiker, driver ”Klimat- och naturvårdsbloggen”: ”Skilj på hård och mjuk klimatpolitik” Thomas Hahn, forskare vid Stockholm Resilience Centre vid Stockholm Universitet: ”Ineffektivt låta klimatpolitiken utgå från privatmoral” Slutreplik från Chalmersforskarna Filip Johnsson, Jan Kjärstad och Johan Rootzén: ”Snabb utfasning av fossil energi kräver nytänk och brett engagemang”


En röst på SD är ett demokratiskt självskadebeteende

Summary: Demokratin kräver på inget vis att övriga partier samarbetar och kompromissar med Sverigedemokraterna. Att man låter dem ”leka själva i ett hörn” hindrar inte heller deras demokratiska rättigheter på något vis.

Demokratin kräver på inget vis att övriga partier samarbetar och kompromissar med Sverigedemokraterna. Att man låter dem ”leka själva i ett hörn” hindrar inte heller deras demokratiska rättigheter. Det enda som sker är att de står utan inflytande fram till dess de har egen majoritet. Så lågt sjunker förhoppningsvis aldrig Sveriges medborgare att de låter detta ske. En röst på SD är en röst för rasism och ett antidemokratiskt auktoritärt samhälle. Låt mig peka på några viktiga punkter som bevisar mina argument. SD:s principprogram beskriver tydligt den rasistiskt tonade tribalismen och demokrater är de inte. SD har ett tydligt behov av att gradera människor och klassificeringen av svenskhet är av intresse endast för rasister som är besatta av att rangordna människor och att fastställa vilka som skall bort. Orden om ”svenskhet”, ”lojalitet”, ”nedärvd essens” och assimileringskraven pekar alla i den riktningen. SD:s syfte att rangordna individer väcker en otrevlig fråga: Blir du godkänd av SD, lilla vän? Medborgarskap måste innebära samma sak för alla. Staten ska vara neutral och inte diskriminera eller favorisera någon. SD vill kontrollera och styra media för att minimera demokratin och kritiken mot partiets bruna linje. Ett välkänt citat från SD:s partisekreterare Richard Jomshof styrker detta: "Eftersom Sverige inte är Ungern, eftersom vi inte sitter i regeringsställning (än) och eftersom media i Sverige inte fungerar som media i Ungern, är vi tvungna att anpassa oss till den verklighet som råder här. Det innebär inte minst att vi måste anpassa vår retorik efter det rådande läget." Allt i syfte att bygga en kopia av ”Orbanistan”, alltså det främlingsfientliga och auktoritära Ungern vi ser växa fram. Den propaganda SD framför i sin fake history-film, där de falskt och felaktigt försöker framställa Socialdemokraterna som aktiva nazister är ett typiskt på denna antidemokratiska mediala linje. Sverigevännerna vill indoktrinera medborgarna med vinklade, överdriven och falsk propaganda. Filmen skulle fått Joseph Goebbels att jubla av lycka. SD:s nation är den etniskt-nationalistiska. Vi vet hur den idén historiskt brukar sluta. En röst på SD är inte det ”rätta”, en röst på SD är ett demokratiskt självskadebeteende och leder till en odemokratisk utveckling av vårt vackra land. SD är ett hot mot vår liberala demokrati, vår nation och Gunnar Zetherström har missförstått mitt inlägg. Det handlar inte heller om hat, det handlar om oro och avsmak inför den utveckling Sverigedemokraterna vill styra Sverige mot.