”Den svenska modellen handlar också om solidaritet”

Summary: Inför avresan till World Economic Forum i Davos gav fyra svenska ministrar på DN Debatt en fantastisk bild av svensk ekonomi. Men de yttrar inte ord om de globala rättvisefrågorna. Vi vill därför påminna biståndsminister Gunilla Carlsson och hennes kolleger om att internationell solidaritet är en del av den svenska modellen, skriver företrädare för Afrikagrupperna, Emmaus och Latinamerikagrupperna i en replik.

Sverige har gått stärkt ur den finansiella globala krisen. För att förklara varför bjöds fyra svenska ministrar nyligen in till World Economic Forum i Davos. Inför avresan gav de fyra en fantastisk bild av svensk ekonomi på DN Debatt 27/1. De fyra ministrarna angav den svenska modellen och ansvarstagande, som två av orsakerna till framgången. Och just nu har därför Sverige goda ekonomiska förutsättningar att ta ansvar, inte bara för svenska medborgare, utan även för människor i andra delar av världen. Miljontals människor lider av konsekvenserna av klimatförändringarna och hamnar i kläm när Sverige och EU förhandlar fram handelsavtal med länder i Latinamerika och Afrika. Men på DN Debatt yttrar inte de fyra ministrarna ett enda ord om de globala rättvisefrågorna, såsom utvecklingspolitik, internationell handelspolitik, mänskliga rättigheter eller klimatpolitik. Den svenska modellen bestod en gång i tiden av solidaritet och omtanke om de svaga i världen. Biståndsminister Gunilla Carlsson var en av de ministrar som undertecknade debattartikeln. Tyvärr verkar hon inte ha fått medverka när Reinfeldt, Borg och Bildt skrev. Vi hade gärna sett Carlsson tala om vikten av en transparent och mer fokuserad utvecklingspolitik, saker som hon brinner för och vi ställer oss bakom. Det tycks också, enligt artikeln, finnas utrymme för Carlsson att återigen lyfta fram internationell solidaritet som en del av den svenska modellen. Något som inte har varit särskilt tydligt under Alliansregeringen. Biståndsbudgeten har ökat, men allt mer pengar läggs på att administrera svenska ambassader och att ta emot flyktingar. En större andel biståndspengar läggs även på klimatbistånd. Vi tycker att det är synd att på detta sätt urholka kampen mot fattigdomen, speciellt när nu Sveriges ekonomi är så stark. Varför inte låta biståndspengarna fokusera på fattigdomsbekämpning och låta ambassader, flyktingmottagande och arbetet mot klimatförändringarna finansieras av andra budgetar? Vi uppmanar Gunilla Carlsson och hennes kolleger att ta ett större ansvar i kampen mot klimatförändringarna och den globala fattigdomen. Gabi Björsson, kanslichef Afrikagrupperna Anna Nilsson, informationsansvarig Emmaus Stockholm Åsa Thomasson, verksamhetsledare Latinamerikagrupperna


”Fredrik Reinfeldt har fel – inkomstskillnaderna ökar”

Summary: Ny LO-rapport i dag: Näringslivseliten har en orimlig inkomstutveckling. En genomsnittlig vd i de 50 största börsbolagen tjänade 2009 lika mycket som 41 industriarbetare. Den ekonomiska eliten i Sverige – de verkställande direktörerna i de 50 största bolagen – står inkomstmässigt i en klass för sig. Under 2009 hade de en genomsnittlig inkomst före skatt på 12,2 miljoner kronor, vilket motsvarar 41 industriarbetarlöner. Förändringarna i skattesystemet under 2000-talet – slopad förmögenhets-, arvs- och gåvoskatt med mera – kommer med stor sannolikhet att leda till att den ekonomiska eliten ytterligare kommer att öka inkomsterna jämfört med industriarbetarna. Näringslivets elit måste börja ta ansvar för den här orimliga inkomstutvecklingen. Annars riskerar de sin legitimitet som samhällsaktör, skriver företrädare för LO.

År 2009 var den svenska maktelitens inkomster före skatt i genomsnitt 15 industriarbetarlöner. 2008 var motsvarande siffra 17 industriarbetarlöner. Det visar LO-ekonomernas nya rapport ”Alltid mer, aldrig nog”. De fallande inkomsterna för makteliten under 2009 speglar finanskrisens effekter på kapitalinkomsterna för näringslivets elit, men är sannolikt bara ett hack i kurvan för maktelitens relativa inkomstutveckling. Den underliggande trenden, samt de höga kapitalinkomster vi kan förväntas se för 2010, pekar på att makteliten fortsätter att dra ifrån under åren som kommer. Vår rapport jämför den sammanräknade inkomsten för makteliten med en industriarbetarlön. Materialet är unikt genom att det ger oss en relativt lång tidsserie över inkomstutvecklingen för de 197 positioner som, enligt vår bedömning, är förknippade med störst makt och inflytande över det svenska samhället. Den krets anställda som har de högsta befattningarna inom näringsliv, politik, ekonomi och andra viktiga samhällsområden återfinns inte som en egen grupp i den offentliga lönestatistiken. Detta är en brist, eftersom det säkerligen har betydelse för samhällsutvecklingen om makteliten har långt högre inkomster och bättre inkomstutveckling än de människor som påverkas av deras beslut. Den övergripande bilden är tydlig. Mellan 1950 och 1980 minskade skillnaden mellan makteliten och industriarbetarna. År 1950 var maktelitens genomsnittliga inkomst 11 industriarbetarlöner. År 1980 hade makteliten i genomsnitt en inkomst på 5 industriarbetarlöner. Under de senaste trettio åren har däremot klyftorna mellan elitens inkomster och industriarbetarnas löner ökat dramatiskt. 2007 är så här långt toppåret för maktelitens relativa inkomst. Det är viktigt att påpeka att det inom makteliten finns stora skillnader. Den ekonomiska eliten, de verkställande direktörerna i de 50 största bolagen i Sverige, står i en klass för sig. Denna grupp hade 2009 en genomsnittlig inkomst före skatt på 12,2 miljoner kronor, motsvarande 41 industriarbetarlöner. Denna grupp är också speciell i bemärkelsen att den relativa inkomsten är väsentligt högre än 1950, då den motsvarade 26 industriarbetarlöner, och flerdubbelt högre än 1980, då den var nere i nio industriarbetarlöner. Inkomstmässigt har det aldrig varit så tacksamt att vara hög chef i det svenska näringslivet som under slutet på 2000-talets första decennium. Titeln på Anders Isakssons bok om välfärdssamhället, ”Alltid mer, aldrig nog”, lämpar sig väl som en beskrivning av den ekonomiska elitens inkomstutveckling. Den byråkratiska eliten – här ingår bland annat generaldirektörer, chefsekonomer och andra höga chefer inom statlig och privat verksamhet – hade 2009 en genomsnittlig inkomst på 8,0 industriarbetarlöner. Den demokratiska eliten – folkvalda i regering, riksdag och folkrörelser – hade i genomsnitt en inkomst på 4,4 industriarbetarlöner. Båda dessa elitgrupper har haft en betydligt svagare inkomstutveckling än den ekonomiska eliten, vars inkomster verkar utvecklas i en helt annan takt än samhället i övrigt. Andra studier över inkomstutvecklingen ger en liknande bild. Statistiska centralbyråns undersökning av hushållens ekonomi (HEK), som inleddes 1975, visar också på att inkomstskillnaderna var som minst i början på 1980-talet och att de under senare år har varit de största sedan undersökningen började. Statsminister Fredrik Reinfeldt har vid flera tillfällen hävdat att inkomstskillnaderna inte har ökat sedan 2006. Det stämmer inte. Mellan 2006 och 2009 har inkomstskillnaderna ökat, oavsett vilket mått för hushållens disponibla inkomst vi använder oss av. Sverige är inte på något sätt ensamt om ökande inkomstskillnader. Det är en utveckling vi ser över hela västvärlden, men allra tydligast i anglosaxiska länder som USA och Storbritannien. Ett antal olika faktorer bestämmer inkomstskillnadernas utveckling: ekonomins funktionssätt, styrkeförhållandena på arbetsmarknaden, normer i samhället och skattesystemets utformning är en del av dessa. Men det står helt klart att beslut i politiska församlingar kan påverka inkomstfördelningen. Det är olyckligt att den nuvarande regeringens ekonomiska politisk har som kanske främsta syfte att öka löneskillnaderna – i en tid när inkomstskillnaderna är de största på flera decennier. Förändringarna i det svenska skattesystemet under 2000-talet kommer med stor sannolikhet att leda till att den ekonomiska elitens inkomster ökar ytterligare relativt industriarbetarlönen. Borttagen förmögenhetsskatt, borttagen arvs- och gåvoskatt, en regressiv fastighetsbeskattning – samtliga dessa skatteförändringar kommer att leda till stigande kapitalinkomster för dem som redan har stora ekonomiska resurser. Utan en ny inriktning på den ekonomiska politiken kommer Sverige att bli ett land med ökande ekonomiska klyftor och med en maktelit som har allt svagare förståelse för de ekonomiska förhållanden som gäller för flertalet. Men det är också viktigt att näringslivets elit, både dess organisationer och de individer som finns på de ledande positionerna, börjar ta ansvar för sin orimliga inkomstutveckling. Denna grupp, som alltid predikar återhållsamhet för andra, riskerar annars sin legitimitet som en seriös samhällsaktör. Wanja Lundby-Wedin LO:s ordförande Jeanette Bergström LO-ekonom Ola Pettersson LO-ekonom


”Så här ska svensk polis bli mer effektiv och modern”

Summary: Rikspolischefen: Myndighetsgränserna inom Polisen – vi är i dag den enda samhällssektor som är indelad länsvis – hindrar effektivt polisarbete. Under förra året fick Polisen förstärkta resurser. Vi är i dag 20 000 poliser – fler än någonsin – och det är välkommet. Men vi behöver också utveckla vårt sätt att arbeta och bli en mer lärande och modern organisation. Därför inrättar Rikspolisstyrelsen bland annat en ny funktion för att utvärdera arbetsmetoder som är till praktisk nytta i det dagliga jobbet. En mycket angelägen och prioriterad uppgift för Polisen framöver är att bekämpa brott som begås i nära relationer. En annan viktig uppgift är att stävja ungdomskriminaliteten och se till att samhällets reaktion på den kommer snabbt, skriver Bengt Svenson.

Under det år som gått har antalet poliser ökat till 20 000. Vi är därmed fler poliser än någonsin. Med den förstärkningen har vår förmåga att vara närvarande och synliga ökat, samtidigt som vår förmåga att utreda och klara upp brott stärkts. Att vi blivit fler är välkommet, men vi måste också utveckla vårt sätt att arbeta. Jag vill här peka på några områden som enligt min mening ska stå i fokus för Polisens utvecklingsarbete framöver. • Polisen behöver i högre grad bli en lärande organisation. Det finns mycket kunskap inom Polisen och arbetsmetoder utvecklas på många håll. Vi skulle dock kunna tillvarata erfarenheter och metodutveckling på ett mer strukturerat sätt. Det handlar om att bli bättre både på att utvärdera och på att sprida goda exempel så att de används i hela landet. Därför inrättar Rikspolisstyrelsen en ny funktion för utvärderingsverksamhet. Satsningen är starkt inriktad på arbetsmetoder som är till praktisk nytta i det dagliga jobbet. Till funktionen knyts ett råd med akademisk kompetens som ska garantera att utvärderingsverksamheten håller hög kvalitet. Resultaten av de kvalificerade uppföljningar som görs ska publiceras i en rapportserie och på andra sätt spridas inom polisorganisationen. Alla inom Polisen har sedan ett ansvar för att metodutvecklingen används, vare sig den har skett vid Rikspolisstyrelsen, vid en polismyndighet eller vid polisen utomlands. Det tas fram mycket ny kunskap om hur polisarbete kan bedrivas, men nya metoder och rutiner måste tillämpas snabbare och på fler ställen än vad som sker i dag. • Polisen behöver bli modernare. De närmaste fem åren gör svensk polis den största investeringen någonsin för att förnya och modernisera vårt it-stöd. Den viktigaste byggstenen i denna satsning är ett nytt mobilt system för avrapportering och utredning. Polisen ska direkt ute på fältet kunna skriva in uppgifter och hämta information. Vi håller på med att införa det nya systemet och under året ska det successivt börja användas i hela landet. Fullt utbyggt omfattar systemet alla brott och ersätter helt dagens krångliga system för utredning och avrapportering. Genom att vi kan utreda effektivare ska fler brott klaras upp snabbare, samtidigt som vi frigör tid för brottsförebyggande och trygghetsskapande insatser. Det nya systemet ger oss alltså möjligheter att både kunna utreda bättre och att vara synligare. En modern organisation måste präglas av en modern ledningsstruktur. En parlamentarisk kommitté har fått i uppdrag att pröva om dagens organisation med självständiga polismyndigheter är effektiv och ändamålsenlig. Polisen är i dag den enda samhällssektor som är organiserad länsvis i 21 myndigheter. Det har på senare tid blivit allt tydligare att myndighetsgränserna inom Polisen ibland hindrar att verksamhet kan bedrivas fullt ut effektivt. Kriminaliteten förändras och blir både mer geografiskt rörlig och mer komplex. Det ställer ökade krav på att Polisen har specialistkompetens – exempelvis för it-brottslighet – som rimligen inte kan finnas inom var och en av de 21 polismyndigheterna. Lägg till detta vad jag ovan sagt, nämligen att Polisen måste ha en styrning som gör att metodutveckling sprids snabbare över landet. Jag förväntar mig att detta är frågor som den parlamentariska kommittén kommer att se över. Parallellt med att hela polisväsendet utreds, bedriver Rikspolisstyrelsen ett arbete med att stödja polismyndigheternas egen organisationsutveckling. För oavsett vad den parlamentariska kommittén kommer fram till, så måste den lokala verksamheten vara organiserad så bra som möjligt. Under 2010 kartlades samtliga polismyndigheters organisation och i år ska förslag till förbättringar tas fram i samverkan mellan Rikspolisstyrelsen och polismyndigheterna. Målet är att säkerställa att varje myndighet har en tydlig och rationell ledningsstruktur som bidrar till allt bättre verksamhetsresultat. • Vi ska arbeta för att ytterligare stärka förtroendet för Polisen. Mätningar visar att Polisen har ett högt förtroende hos allmänheten, men vi ska vara medvetna om att förtroende är något som ständigt måste förtjänas. Det är viktigt för Polisen att människor såväl känner tillit till vår förmåga som trygghet i kontakten med oss. Som en del i arbetet med att värna och stärka förtroendet arbetar vi med att ta fram en medarbetarpolicy som förtydligar det ansvar som följer med att arbeta inom Polisen. Policyn utgör en fortsättning på vårt värdegrundsarbete och ska vara ett stöd för medarbetare och chefer att agera förtroendeingivande. Tyvärr förekommer det att anställda inom Polisen gör fel och ibland allvarliga fel. Vid årsskiftet inrättade vi en ny organisation för att utreda brottsmisstankar mot poliser. Precis som tidigare är det åklagare som leder utredningarna, men den polisiära delen av utredningsarbetet flyttas till Rikspolisstyrelsen, Det gör vi för att öka utredningsförmågan och för att det ska finnas ett tydligt avstånd mellan dem som utreder och de som utreds. Med den nya organisationen hoppas vi skapa ytterligare legitimitet och förtroende för hur brottsmisstankar mot poliser utreds. Jag vill peka på ytterligare två viktiga uppgifter som vi inom Polisen kommer att arbeta hårt med framöver. Den ena är brott som begås i nära relationer. Vi har gjort en stor satsning på att utveckla vår förmåga att utreda dessa brott och vi kommer att fortsätta arbeta intensivt för att bli allt bättre. Att hjälpa och skydda människor som kränks och misshandlas av sin partner eller en annan närstående är en mycket angelägen och prioriterad uppgift för Polisen. Likaså ska vi anstränga oss än mer för att bekämpa kriminalitet bland ungdomar. Det är viktigt för att hjälpa unga människor och det är samtidigt en av de bästa brottsförebyggande åtgärder som kan göras. Bland annat måste vi, tillsammans med åklagarna, se till att ärenden där ungdomar är inblandade utreds snabbare. Nu klarar vi inte alltid av de fastställda tidsnormerna och det är helt oacceptabelt. För unga människor är det viktigt att samhällets reaktion kommer snabbt. Polisen har alltså 2011 goda förutsättningar och tydliga ambitioner. Med förstärkta resurser följer berättigade krav från allmänheten. Vi gör ett bra jobb, men vi kan utvecklas ytterligare och vi har riktlinjer för det arbetet. Bengt Svenson rikspolischef Polisen Polisen ska förebygga brott, övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, bedriva spaning och göra brottsutredningar. Polisen består av Rikspolisstyrelsen, 21 lokala polismyndigheter som motsvarar länsindelningen samt Statens kriminaltekniska laboratorium. Rikspolisstyrelsen är central förvaltningsmyndighet och har tillsyn över Polisen. Antalet polisanställda var drygt 28 000 personer i december 2010, varav 20 000 poliser. Källa: Polisen.se


Summary: Rikspolischefen: Myndighetsgränserna inom Polisen – vi är i dag den enda samhällssektor som är indelad länsvis – hindrar effektivt polisarbete.Under förra året fick Polisen förstärkta resurser. Vi är i dag 20 000 poliser – fler än någonsin – och det är välkommet. Men vi behöver också utveckla vårt sätt att arbeta och bli en mer lärande och modern organisation. Därför inrättar Rikspolisstyrelsen bland annat en ny funktion för att utvärdera arbetsmetoder som är till praktisk nytta i det dagliga jobbet. En mycket angelägen och prioriterad uppgift för Polisen framöver är att bekämpa brott som begås i nära relationer. En annan viktig uppgift är att stävja ungdomskriminaliteten och se till att samhällets reaktion på den kommer snabbt, skriver Bengt Svenson.

Under det år som gått har antalet poliser ökat till 20 000. Vi är därmed fler poliser än någonsin. Med den förstärkningen har vår förmåga att vara närvarande och synliga ökat, samtidigt som vår förmåga att utreda och klara upp brott stärkts. Att vi blivit fler är välkommet, men vi måste också utveckla vårt sätt att arbeta. Jag vill här peka på några områden som enligt min mening ska stå i fokus för Polisens utvecklingsarbete framöver. • Polisen behöver i högre grad bli en lärande organisation.Det finns mycket kunskap inom Polisen och arbetsmetoder utvecklas på många håll. Vi skulle dock kunna tillvarata erfarenheter och metodutveckling på ett mer strukturerat sätt. Det handlar om att bli bättre både på att utvärdera och på att sprida goda exempel så att de används i hela landet. Därför inrättar Rikspolisstyrelsen en ny funktion för utvärderingsverksamhet. Satsningen är starkt inriktad på arbetsmetoder som är till praktisk nytta i det dagliga jobbet. Till funktionen knyts ett råd med akademisk kompetens som ska garantera att utvärderingsverksamheten håller hög kvalitet. Resultaten av de kvalificerade uppföljningar som görs ska publiceras i en rapportserie och på andra sätt spridas inom polisorganisationen. Alla inom Polisen har sedan ett ansvar för att metodutvecklingen används, vare sig den har skett vid Rikspolisstyrelsen, vid en polismyndighet eller vid polisen utomlands. Det tas fram mycket ny kunskap om hur polisarbete kan bedrivas, men nya metoder och rutiner måste tillämpas snabbare och på fler ställen än vad som sker i dag. • Polisen behöver bli modernare.De närmaste fem åren gör svensk polis den största investeringen någonsin för att förnya och modernisera vårt it-stöd. Den viktigaste byggstenen i denna satsning är ett nytt mobilt system för avrapportering och utredning. Polisen ska direkt ute på fältet kunna skriva in uppgifter och hämta information. Vi håller på med att införa det nya systemet och under året ska det successivt börja användas i hela landet. Fullt utbyggt omfattar systemet alla brott och ersätter helt dagens krångliga system för utredning och avrapportering. Genom att vi kan utreda effektivare ska fler brott klaras upp snabbare, samtidigt som vi frigör tid för brottsförebyggande och trygghetsskapande insatser. Det nya systemet ger oss alltså möjligheter att både kunna utreda bättre och att vara synligare. En modern organisation måste präglas av en modern ledningsstruktur. En parlamentarisk kommitté har fått i uppdrag att pröva om dagens organisation med självständiga polismyndigheter är effektiv och ändamålsenlig. Polisen är i dag den enda samhällssektor som är organiserad länsvis i 21 myndigheter. Det har på senare tid blivit allt tydligare att myndighetsgränserna inom Polisen ibland hindrar att verksamhet kan bedrivas fullt ut effektivt. Kriminaliteten förändras och blir både mer geografiskt rörlig och mer komplex. Det ställer ökade krav på att Polisen har specialistkompetens – exempelvis för it-brottslighet – som rimligen inte kan finnas inom var och en av de 21 polismyndigheterna. Lägg till detta vad jag ovan sagt, nämligen att Polisen måste ha en styrning som gör att metodutveckling sprids snabbare över landet. Jag förväntar mig att detta är frågor som den parlamentariska kommittén kommer att se över. Parallellt med att hela polisväsendet utreds, bedriver Rikspolisstyrelsen ett arbete med att stödja polismyndigheternas egen organisationsutveckling. För oavsett vad den parlamentariska kommittén kommer fram till, så måste den lokala verksamheten vara organiserad så bra som möjligt. Under 2010 kartlades samtliga polismyndigheters organisation och i år ska förslag till förbättringar tas fram i samverkan mellan Rikspolisstyrelsen och polismyndigheterna. Målet är att säkerställa att varje myndighet har en tydlig och rationell ledningsstruktur som bidrar till allt bättre verksamhetsresultat. • Vi ska arbeta för att ytterligare stärka förtroendet för Polisen.Mätningar visar att Polisen har ett högt förtroende hos allmänheten, men vi ska vara medvetna om att förtroende är något som ständigt måste förtjänas. Det är viktigt för Polisen att människor såväl känner tillit till vår förmåga som trygghet i kontakten med oss. Som en del i arbetet med att värna och stärka förtroendet arbetar vi med att ta fram en medarbetarpolicy som förtydligar det ansvar som följer med att arbeta inom Polisen. Policyn utgör en fortsättning på vårt värdegrundsarbete och ska vara ett stöd för medarbetare och chefer att agera förtroendeingivande. Tyvärr förekommer det att anställda inom Polisen gör fel och ibland allvarliga fel. Vid årsskiftet inrättade vi en ny organisation för att utreda brottsmisstankar mot poliser. Precis som tidigare är det åklagare som leder utredningarna, men den polisiära delen av utredningsarbetet flyttas till Rikspolisstyrelsen, Det gör vi för att öka utredningsförmågan och för att det ska finnas ett tydligt avstånd mellan dem som utreder och de som utreds. Med den nya organisationen hoppas vi skapa ytterligare legitimitet och förtroende för hur brottsmisstankar mot poliser utreds. Jag vill peka på ytterligare två viktiga uppgifter som vi inom Polisen kommer att arbeta hårt med framöver. Den ena är brott som begås i nära relationer. Vi har gjort en stor satsning på att utveckla vår förmåga att utreda dessa brott och vi kommer att fortsätta arbeta intensivt för att bli allt bättre. Att hjälpa och skydda människor som kränks och misshandlas av sin partner eller en annan närstående är en mycket angelägen och prioriterad uppgift för Polisen. Likaså ska vi anstränga oss än mer för att bekämpa kriminalitet bland ungdomar. Det är viktigt för att hjälpa unga människor och det är samtidigt en av de bästa brottsförebyggande åtgärder som kan göras. Bland annat måste vi, tillsammans med åklagarna, se till att ärenden där ungdomar är inblandade utreds snabbare. Nu klarar vi inte alltid av de fastställda tidsnormerna och det är helt oacceptabelt. För unga människor är det viktigt att samhällets reaktion kommer snabbt. Polisen har alltså 2011 goda förutsättningar och tydliga ambitioner. Med förstärkta resurser följer berättigade krav från allmänheten. Vi gör ett bra jobb, men vi kan utvecklas ytterligare och vi har riktlinjer för det arbetet. Bengt Svenson rikspolischef


Egyptenresor bokas om

Summary: I helgen beräknas alla svenska resenärer ha kommit hem från Egypten. Totalt har tiotusentals fått ändra sina semesterplaner sedan de stora researrangörerna har ställt in alla resor till Egypten under resten av våren.

Under veckan som gått har charterbolagen flugit hem alla resenärer från Egypten. – Det har inte varit oroligheter i turistorterna, men vi tog det säkra före det osäkra, säger Kajsa Moström, informationschef på Apollo. Samtliga researrangörer som DN har pratat med har ställt in sina resor till Egypten fram till slutet på april, då vintersäsongen slutar. De resenärer som fick sin vistelse i Egypten avbruten får pengar tillbaka för de dagar de har missat. För de drygt 70 000 inbokade resenärer som fått besked om inställd resa finns två alternativ, pengar tillbaka eller ombokning till ett annat resmål. – Intresset för att boka om är starkt, åtta av tio vill fortfarande åka i väg någonstans, säger Fritidsresors informatör Therese Wahlund. Runt 250 000 svenskar reser till Egypten varje år. – Egypten som resmål har gått som en raket de senaste två åren. Många var inställda på att komma dit så det är tråkigt att behöva ställa in, säger Vings informatör Charlotte Hallencreutz. Över lag har de drabbade resenärerna reagerat med förståelse men många är besvikna. På Solresor upplevde man en oro bland kunderna över att resa till Egypten i vår, det gjorde det lättare att fatta beslutet att ställa in för resten av säsongen. Solresor är den minsta aktören i sammanhanget med totalt 8 000 resenärer som drabbats av krisen i Egypten. Hos Ving skulle 15 000 personer ha rest till Egypten i vår, hos Fritidsresor 25 000. Apollo har flest med 26 500 personer som har fått ändra sina semesterplaner. De större resebolagen jobbar hårt för att ta fram fler flyg och hotell för dem som vill ersätta Egypten med en annan resa. Nya resor går bland annat till Kanarieöarna, Marocko, Kap Verde-öarna och Jordanien. Fritidsresor är det enda bolag som hittills gjort en grov beräkning på sina kostnader och summan landar på 30 miljoner kronor. Om man ser till antalet drabbade personer motsvarar det alltså en dryg miljon per tusen resenärer. – Det är svårt att överblicka eftersom vi inte vet hur sommarsäsongen kommer att påverkas, men visst handlar det om miljonbelopp, säger Apollos Kajsa Moström. Solresor har inga resor till Egypten under sommaren och räknar med att kunna starta som planerat i oktober. Fritidsresor, Ving och Apollo får följa UD:s rekommendationer och se hur händelserna i Egypten utvecklas under våren. De verkliga kostnaderna drabbar Egypten. Utöver mänskligt lidande ser det mörkt ut för landets ekonomi framöver, då turistnäringen är största inkomstkällan. Anna Hagvärn anna.hagvarn@dn.se


”Vapenexport inget verktyg för dialog med diktaturer”

Summary: Ärkebiskopen: Märkligt uttalande av Fredrik Reinfeldt om Sveriges vapenexport. Nu krävs skärpt lagstiftning. Sverige har i 30 år exporterat krigsmateriel till Tunisien och på senare tid även Egypten. Vi exporterar även till andra länder som är instabila eller kraftigt kränker mänskliga rättigheter, som Saudiarabien och Pakistan. Detta är helt enkelt oacceptabelt. Reglerna är uppenbarligen inte tillräckligt vassa och samtliga partier måste nu agera, skriver Anders Wejryd.

Händelseutvecklingen i Egypten och Tunisien väcker hopp och bävan. Det är fantastiskt att se det mod och den energi som finns hos de människor som dag efter dag ropar efter frihet och rättvisa, trots alla risker som de utsätter sig för. Samtidigt förfäras jag över den brutalitet som de senaste dagarna har präglat svaret från den egyptiska regimen. Vi vet inte vart detta tar vägen, vi vet inte om detta ens är början till en genuin demokratisering, men vi ser att människorna i dessa, liksom i andra arabländer, längtar efter en annan samhällsordning. Världens ledare måste hörsamma ropen från människorna i Tunis och Kairo. Det är dags för en genuin omprövning av den realpolitik som tycks ha haft företräde när det gäller Sveriges och EU:s relationer till dessa länders regeringar. Jag konstaterar, med både förvåning och upprördhet, att Sverige tillåter export av krigsmateriel till dessa regimer, trots vetskap om att allvarliga kränkningar av mänskliga rättigheter förekommer regelbundet och omfattande. Sverige har de senaste 30 åren exporterat krigsmateriel till Tunisien och på senare tid även till Egypten, om än i mindre omfattning. När beslut ska fattas om vapenexport till kontroversiella länder samråder den beslutsfattande myndigheten Inspektionen för strategiska produkter, ISP, med Exportkontrollrådet, där representanter för alla riksdagspartier sitter. Trots de uppenbara kränkningarna av mänskliga rättigheter i Tunisien och Egypten, har exporten fått klartecken genom de politiska partiernas godkännande. Tyvärr ingår denna export i ett större mönster av vapenaffärer med ett antal länder som antingen är instabila eller kraftigt inskränker de mänskliga rättigheterna, såsom Saudiarabien och Pakistan. Med förvåning läser jag Fredrik Reinfeldts kommentar till vapenexporten (Svenska Dagbladet 2/2), på en direkt fråga från en gymnasieungdom. Statsministern menar att det går att fortsätta exporten till länder med ”regimer som vi inte gillar” för att vi bör ha en dialog även med dem. Dessutom gör han en märklig koppling till biståndet, ”som ibland hamnar i fickorna på korrupta ledare”. Resonemanget haltar på flera punkter. För det första är det anmärkningsvärt att se vapenexport som ett effektivt verktyg i dialog med diktaturer. Det är snarast ett mycket trubbigt medel om det är just dialog kring mänskliga rättigheter man vill åstadkomma. Det andra är att likställa vapenexport till diktaturer med bistånd till andra länder, som om det på något sätt skulle röra sig om likvärdiga saker, med likvärdiga syften. När vapnen används av regimerna i Egypten, Tunisien, Saudiarabien för att skapa säkerhet, vems säkerhet pratar vi då om? När bistånd används för ekonomisk och social utveckling i fattiga länder, så är syftet att ge bidrag till en utvecklingsprocess i landet, med bland annat ökade satsningar på skola, hälsovård och jordbruksutveckling. Det förekommer att biståndsmedel förskingras, men det förvånande är – givet vilka riskutsatta miljöer det handlar om – hur mycket av medlen som faktiskt når fram och används effektivt. Det gäller inte minst det bistånd som kanaliseras via enskilda organisationer. Men den största skillnaden är faktiskt att biståndet dagligen debatteras och utsätts för omfattande granskning. Biståndsminister Gunilla Carlsson vill ”öppna biståndet” för ännu mera debatt. Det är utmärkt. På samma sätt är det dags att ”öppna vapenexporten” och utsätta den för hård granskning och debatt. Något sådant ser vi inte i dag. Det är helt enkelt oacceptabelt att fortsätta med svensk vapenexport till diktaturer och länder som så omfattande bryter mot mänskliga rättigheter. De riktlinjer som gäller i dag är tydliga med att respekten för mänskliga rättigheter är ett villkor för att bevilja tillstånd för export, men det hindrar inte Sverige från att exportera till dessa länder. Reglerna är uppenbarligen inte tillräckligt vassa och måste ändras med hjälp av ännu tydligare lagstiftning. Samtliga partier måste nu agera för att skärpa reglerna, för att stoppa exporten till länder som allvarligt bryter mot de mänskliga rättigheterna. Händelserna i Egypten och Tunisien visar hur brådskande det är med denna skärpning. Anders Wejryd Svenska kyrkans ärkebiskop, ordförande i Sveriges Kristna Råd


”Egyptens kvinnor bör se upp!”

Summary: Upproret i Egypten har också blivit kvinnornas revolution. Nu syns de på gatorna, starka och arga. Svensk-iranska Azar Mahloujian följer händelserna i Egypten och minns kvinnornas roll i Iran 1979. Och vad som hände efteråt.

I knallrosa hijab (slöja) och lika rosa tröja står hon vid kravallstaketen, ”Den modigaste flickan i Egypten” som hon kallas på Youtube. Poliser i kravallutrustning stirrar uttryckslöst när hon med armen i luften hoppar omkring och rytmiskt ropar slagord, som de unga männen runt henne upprepar i talkör. ”Vad vill du, Mubarak? Att alla egyptier ska kyssa dina fötter?” Nu har kvinnorna tagit plats på gatorna. Unga, medelålders, gamla. Och arga. För nästan exakt 32 år sedan gjorde Azar Mahloujian samma sak i Iran. Hon var ute på gatorna och protesterade mot schahens envälde. 1979 var den iranska revolutionen ett faktum. Azar Mahloujian var vänsteraktivist, och hade stora förhoppningar om framtiden. Drömmar som krossades nästan direkt. – Vi drömde om demokrati, om ett bättre liv där alla kunde få äta sig mätta, om att inte vara rädda för att säga vad vi tyckte och tänkte. När jag såg de första demonstrationsbilderna från Tunisien och Egypten så blev jag väldigt rörd. Det kändes precis som i Iran 1979. Men i Tunisien började det som ett bröduppror. Kvinnorna demonstrerade med en baguette i handen, säger hon. Azar Mahloujian kom som flykting till Sverige 1982. Här har hon arbetat som bibliotekarie, författare (hon har gett ut fyra romaner på svenska) och översättare. När schahen störtades var hon 30 år och arbetade som bibliotekarie på universitetet i Teheran. Vad tänker hon när hon ser demonstrationerna i Egypten? – Det är så spännande, jag och mina iranska vänner här i Sverige är så glada för deras skull. Det är människor från alla samhällsgrupper, och i alla åldrar som är ute på gatorna. Även kvinnorna trotsar utegångsförbudet. Det är fantastiskt att man med fredliga medel kan göra sig av med en diktator. Men hon är också rädd och orolig för att det ska gå i Tunisien och i Egypten som det gick i Iran. Hon hoppas att kvinnorna organiserar sig för att kräva sina rättigheter. Den iranska revolutionen hade, lika lite som upproren i Tunisien och Egypten, något program. Den handlade i första hand om att människor fått nog; av ekonomiska och sociala orättvisor, av censur, politiskt förtryck, tortyr. – Kvinnorna gick sida vid sida med männen, kvinnoorganisationerna var alldeles nybildade, eftersom de varit förbjudna under schahen, säger Azar Mahloujian. Men när mullorna i Iran ”kapade” revolutionen, så var det kvinnorna de gav sig på först. Efter bara några veckor vid makten, den 7 mars, kom de med påbud om att kvinnor skulle vara tvungna att bära hijab (sjal) utanför hemmets väggar. Dagen därpå, den 8 mars 1979, gick tiotusentals kvinnor ut och demonstrerade mot hijab-tvånget. Det var deras första offentliga firande av internationella kvinnodagen, och demonstrationen höll på i tre dagar. – Bland alla dessa kvinnor gick även äldre kvinnor, iklädda hijab. De demonstrerade för sina döttrars rätt att själva välja om de skulle bära slöja eller inte, berättar Azar Mahloujian. Hon är orolig för vilken ställning Muslimska brödraskapet kan tänkas få i Egypten framöver. Eftersom de varit förbjudna så vet ingen hur deras program ser ut, vad de egentligen vill. Det var likadant med de iranska religiösa ledarna. Khomeini som tog makten efter revolutionen hade levt i landsflykt i 17 år. Eftersom han varit tystad av schahens censur så visste få vad han och hans islamistiska anhängare ville. Men de hade i lugn och ro kunnat bygga upp sina kanaler, de hade sina moskéer, sin hierarki. Den politiska oppositionen hade ingenting – dess medlemmar satt i fängelse. – Vår revolution handlade inte om att vi ville bära hijab eller chador, och sitta instängda hemma. Men iranierna visste inget om Khomeinis politiska program. Jag hoppas att egyptierna och tunisierna, inte minst kvinnorna, tar lärdom av vad som hände i Iran. Man kan tycka att det är jättebra att det är ett äkta folkligt uppror, att det inte finns någon bestämd ledare, men samtidigt är det väldigt osäkert. Vem kan omvandla detta till något bra? 1980 stängdes alla universitet i Iran. De skulle rensas från allt som inte föll den nya regimen i smaken och anpassas till de nya religiösa lagarna. Studenterna sittstrejkade och protesterade, flera av dem sköts ihjäl. Lärare och annan personal, som bibliotekarien Azar Mahloujian, gick till jobbet som vanligt varje dag, men utan att ha arbetsuppgifter. De började få krav på att rensa ut och förstöra opassande böcker, men vägrade och skrev i stället protestbrev till president Banisadr och till parlamentet. En dag när Azar Mahloujian var på väg till jobbet, stoppades hon av en kollega. – Han sade: ”Gå inte till jobbet. Åk inte hem.” Revolutionsgardet hade varit på universitetet och krävt ut ett fotografi av mig och bett om min adress. Jag förstod att jag var tvungen att lämna allt. Jag tvingades gå under jorden. Efter sju månaders kringflackande mellan vänners och vänners bekantas lägenheter, en belägenhet hon delade med hundratusentals andra, så valde Azar Mahloujian att fly över bergen till Turkiet. Därifrån tog hon tåget till Jugoslavien, där hon tröstlöst traskade från ambassad till ambassad i tre månaders tid. Till slut kontaktade hon en smugglare som hjälpte henne till Sverige 1982. Tjugonio år senare följer hon och hennes många iranska vänner, både i Sverige och i Iran, det som händer i Mellanöstern just nu. Hon och 155 iranska feminister har nyligen skrivit ett upprop som stöd till de tunisiska kvinnorna. Youtubeklippet med ”Den modigaste flickan i Egypten” påminner henne om de unga kvinnorna som demonstrerade i Iran sommaren 2009 i anslutning till presidentvalet. De sade också ifrån, och det är ingen slump, menar Azar Mahloujian, att det var en kvinna som blev symbol för upproret den gången. För kvinnorna var väldigt många på gatorna då. De flesta minns väl den 22-åriga Neda Agha-Soltan som sköts av iransk polis och dog framför tv-kamerorna. Och Egypten har en internationell röst i 80-åriga människorättsaktivisten Nawal El Saadawi. Till Democracy Now! sade hon häromdagen att målet nu är att arbeta för riktig demokrati, utan diskriminering mellan män och kvinnor, kristna och muslimer. – Det är viktigt att det finns ickereligiösa alternativ. I Iran sitter ledarna troligen bara och väntar på att få stödja Muslimska brödraskapet, både ekonomiskt och militärt. Religion är en privatsak, inte något man kan styra ett land eller ett folk med, säger Azar Mahloujian. Azar Mahloujian Ålder: 61 år. Bor: Sundbyberg. Yrke: Författare och översättare. Böcker på svenska: ”De sönderrivna bilderna” under pseudonymen Nahid, (Bonnier Alba 1995), ”Älskar du någon annan?” (Atlas 2002), ”Tillbaka till Iran” (Atlas 2004), ”Vi lyser som guld” (Atlas 2006). Kort om Iran Schah Reza Pahlavi satt vid makten i 23 år. 1975 upplöste han alla partier utom sitt eget och genomförde samtidigt sociala reformer. Den religiösa ledaren Khomeini kritiserade reformerna från sin exil. Efter blodiga demonstrationer tvingades schahen att lämna Iran 1979. Det muslimska prästerskapet tog makten och har behållit den.


”Bilindustrin på god väg möta klimatkraven”

Summary: Sverige behöver inte ett nytt styrmedel för att nå klimatmålen när det gäller koldioxidutsläppen. Vi har sänkt dessa utsläpp snabbare än övriga Europa. Bilindustrin är således på mycket god väg att möta kraven för 2015, skriver BIL Swedens vd Bertil Moldén i en replik.

På DN Debatt 28/1 föreslår Per Kågeson en ny försäljningsskatt på nya bilar med höga utsläpp av koldioxid, medan bilar med mindre koldioxidutsläpp ska premieras. Systemet, ett så kallat bonus-malussystem, tillämpas i Frankrike. Frågan är om det behövs ytterligare styrmedel för att nå klimatmålen? Svaret är nej. Sverige har sänkt bränsleförbrukningen och därmed koldioxidutsläppen för nya bilar i en snabbare takt än resten av Europa. Mellan 2007 och 2010 har medelutsläppen i Sverige sänkts med cirka 15 procent tack vare att bilindustrin på bred front inför ny effektivare teknik. Bilindustrin är således på mycket god väg att möta kraven för 2015. Vi ska inte heller glömma bort att till CO2-lagstiftningen är också knutet avsevärda bötesbelopp om CO2-värdena inte uppnås. Dessa böter är så krävande att företagen i praktiken inte har något annat val än att möta lagstiftningen. Vidare är det principiellt fel att införa ett nytt styrmedel, det är dessutom samhällsekonomiskt skadligt. Forskningen har entydigt pekat på att priset för att släppa ut ett kilo koldioxid ligger långt under de styrmedel bilisterna utsätts för i dag. Däremot belastas inte flyget, sjöfarten, elproduktionen, industrin, skogs- eller jordbruket med kostnaderna för sina utsläpp. Ett nytt styrmedel skulle därmed öka orättvisorna mellan transportslagen. BIL Sweden anser att förslaget strider mot forskningens syn på effektiv klimatpolitik och medför stora samhällsekonomiska förluster genom små klimatvinster till mycket höga kostnader. Vad vi efterlyser är i stället ett samlat grepp när det gäller alla styrmedel för minskad klimatpåverkan för nya bilar. Ett sådant system måste vara utformat för att vara långsiktigt, kostnadseffektivt, teknikneutralt och bygga på principer som gäller inom EU, till exempel lagstiftningen gällande nya bilars koldioxidutsläpp. På kort sikt måste vi dock få klarhet i vad som gäller för reducering av förmånsvärdena för nya E85-, gas- och laddhybridbilar så att dessa satsningar kan ses långsiktigt och ej försvinner över en natt. Bertil Moldén vd BIL Sweden


”Risken är liten att Egypten utvecklas till en islamisk stat”

Summary: Centrum för Mellanösternstudier: Allvarligt misstag om Muslimska brödraskapet stängs ute från oppositionen och inte tillåts delta i en övergångsprocess. Muslimska brödraskapet är den mest sammanhållna och mest erfarna av Egyptens oppositionsrörelser. Det finns dock ingen större anledning att befara att rörelsen – i händelse av en övergångsregering – kommer att vilja skapa en egyptisk islamisk republik. Det är betydelsefullt att inte demonisera brödraskapet. I stället bör den övriga oppositionen samarbeta med och inlemma brödraskapet i en demokratisk process, skriver chefen för Centrum för Mellanösternstudier, Leif Stenberg.

Muslimska brödraskapet grundades 1928 och är den starkaste oppositionsrörelsen i det moderna Egyptens historia. Vilken roll kommer det och islamism att spela i den fortsatta egyptiska utvecklingen? Det är en styrka att protesterna kan beskrivas som en gräsrotsrörelse som inte har organiserats av politiska partier, Muslimska brödraskapet eller fackföreningar. I stället vilar de på ett genuint missnöje. Samtidigt är det en svaghet att det inte finns några strukturer för hur dessa missnöjesyttringar ska förvaltas och omsättas i politik. Någon enad opposition i Egypten finns med andra ord inte. Muhammed ElBaradei arbetar i syfte att skaffa sig en politisk plattform i Egypten, men är förmodligen ännu inte den enande kraft som kan leda en opposition. Han är inte speciellt känd i Egypten och har varit utanför landets gränser under en lång period. Dock är han en av de få som skulle kunna komma i fråga i syfte att leda en övergångsregering in för fria och allmänna val. Om detta ska ske kommer ElBaradei att anta denna roll i samarbete med övrig opposition inklusive det Muslimska brödraskapet. Han har under de senaste dagarna även fått stöd från dem vilket stärkt hans möjligheter. Det Muslimska brödraskapet är förbjudet i Egypten, men lever i någon slags förhållande till staten där sympatisörerna kan verka i samhället, men från tid till annan arresteras och fängslas ledare och andra inom rörelsen. Valet 2010 bojkottades av brödraskapet, men tidigare tillhörde närmare en femtedel av ledamöterna i det egyptiska parlamentet brödraskapet, men dessa kandiderade som oberoende. Modellen för rörelsens verksamhet byggdes upp av grundaren Hasan al-Banna och är en struktur som många andra islamistiska rörelser senare kopierat. Den bygger på olika grenar som bedriver till exempel sjukvård, utbildning, välgörenhet, religiös träning och företagande, men även en hemlig del som är den väpnade grenen. Inom denna relativt löst sammansatta massorganisation finns många sätt att tänka kring islams roll samhället. En grundläggande tanke är att islam ska vara en ordning för samhället liksom för individen. Det finns dock många uppfattningar om hur tanken ska omsättas i praktiken. I dag finns minst tre grupperingar. De beskrivs som konservativa, reformister och mer väpnat inriktade. De konservativa är beskrivningen på dem inom brödraskapet som är vad som beskrivs som starkt religiösa. Det betyder att de är mer intresserade av teologi och fromhetsliv än av att delta i egyptisk politik. Reformister betecknas dem som önskar att brödraskapet ska vara en aktiv och öppen deltagare i egyptisk politik. De som står för en hårdare linje är inställda på att det är med våldsmedel som Egypten ska islamiseras. Det är osäkert hur styrkeförhållandena är mellan dessa grupper, men valet av organisationens åttonde ledare eller murshid al-‘am föll på Mohamed Badie Abdel Maguid i januari 2010. Han anses bära en konservativ syn på islam och det kan betyda att fokus kommer att läggas mer på socialt och religiöst arbete än på partipolitisk verksamhet. Muslimska brödraskapet har inte varit en organisatör av protesterna. Inte heller har slagorden bland demonstranter varit speciellt religiöst präglade. Det är snarare så att ”islam” denna gång inte blivit kanalen för hur protesternas slagord formats eller hur dessa organiserats. Muslimska brödraskapets passiva roll – deras efterföljare är givetvis deltagare i protesterna – understryker idén om rörelsen som mer inriktad på en islamisering av samhället genom att verka för ökad religiositet bland enskilda individer, och att detta ska ske inom ramen för ett parlamentariskt system. Samtidigt finns risken att rörelsen splittras och att en yngre generation som är missnöjd med ledarskapet bryter sig ut i syfte att islamisera Egypten med våld. Det finns i rörelsen en latent spänning mellan de unga och deras önskan om snabba förändringar och ett mer pragmatiskt ledarskap. Muslimska brödraskapet är sammantaget den mest sammanhållna och mest erfarna av Egyptens oppositionsrörelser. Dock finns ingen större anledning att befara att rörelsen i den händelse en övergångsregering tillsätts kommer att driva tanken att genom en kupp eller med våld skapa en egyptisk islamisk republik. Snarare har rörelsen drivit idén om Egypten som ett rättvist samhälle genom en fungerande demokrati. Det vore förmodligen ett allvarligt misstag inom övrig opposition att inte samarbeta med brödraskapet under en övergångsperiod och inlemma dessa i skapandet av en demokratisk process. I detta sammanhang är det betydelsefullt att inte demonisera Muslimska brödraskapet, utan att skapa och stödja förutsättningar för en bredare allians inom oppositionen. Till sist: det har även visat sig i omfattande vetenskapliga undersökningar, att i de länder där islamistiska partier har deltagit i fria och allmänna val, speciellt vid flera tillfällen, har de inte nått några större framgångar och att de efterhand tenderar att ideologiskt gå mot en politisk mitt. I det fall Muslimska brödraskapet inlemmas i en process som leder mot ett demokratiskt Egypten kommer de förmodligen följa samma utveckling, det vill säga att inte radikaliseras utan röra sig mot en mer pragmatisk mittfåra. Dock finns en risk att en missnöjd yngre generation inom brödraskapet tillsammans med en fattig medelklass som inte lyckats förverkliga livets drömmar kanaliserar sitt missnöje genom en mer radikal och våldsbenägen islamism. Det egyptiska upproret har hittills kanaliserats i slagord som rör den sociala och ekonomiska verklighet som egyptier lever under och inte i önskemål om en islamisk stat. I första hand är den kommande utvecklingen ett ansvar för den egyptiska befolkningen, men ett tungt ansvar vilar även på EU och USA i syfte att verka för att en demokratisk process förverkligas. Leif Stenberg chef, Centrum för Mellanösternstudier vid Lunds universitet CMES Centrum för Mellanösternstudier, CMES, vid Lunds universitet invigdes 2007, även om man forskat om Mellanöstern i Lund ända sedan universitetet bildades 1666. Under de senaste decennierna har forskningsarbete och undervisning påbörjats i allt fler ämnesområden när det gäller regionen, ett arbete som spänner över alla fakulteter. Strävan är att CMES ska vara ett skandinaviskt nav för tvärvetenskapliga studier av Mellanöstern. Källa: CMES.LU.SE


Summary: Muslimska brödraskapet är den mest sammanhållna och mest erfarna av Egyptens oppositionsrörelser. Det finns dock ingen större anledning att befara att rörelsen – i händelse av en övergångsregering – kommer att vilja skapa en egyptisk islamisk republik. Det är betydelsefullt att inte demonisera brödraskapet. I stället bör den övriga oppositionen samarbeta med och inlemma brödraskapet i en demokratisk process, skriver chefen för Centrum för Mellanösternstudier, Leif Stenberg.

Muslimska brödraskapet grundades 1928 och är den starkaste oppositionsrörelsen i det moderna Egyptens historia.Vilken roll kommer det och islamism att spela i den fortsatta egyptiska utvecklingen? Det är en styrka att protesterna kan beskrivas som en gräsrotsrörelse som inte har organiserats av politiska partier, Muslimska brödraskapet eller fackföreningar. I stället vilar de på ett genuint missnöje. Samtidigt är det en svaghet att det inte finns några strukturer för hur dessa missnöjesyttringar ska förvaltas och omsättas i politik. Någon enad opposition i Egypten finns med andra ord inte. Muhammed ElBaradei arbetar i syfte att skaffa sig en politisk plattform i Egypten, men är förmodligen ännu inte den enande kraft som kan leda en opposition. Han är inte speciellt känd i Egypten och har varit utanför landets gränser under en lång period. Dock är han en av de få som skulle kunna komma i fråga i syfte att leda en övergångsregering in för fria och allmänna val. Om detta ska ske kommer ElBaradei att anta denna roll i samarbete med övrig opposition inklusive det Muslimska brödraskapet. Han har under de senaste dagarna även fått stöd från dem vilket stärkt hans möjligheter. Det Muslimska brödraskapet är förbjudet i Egypten, men lever i någon slags förhållande till staten där sympatisörerna kan verka i samhället, men från tid till annan arresteras och fängslas ledare och andra inom rörelsen. Valet 2010 bojkottades av brödraskapet, men tidigare tillhörde närmare en femtedel av ledamöterna i det egyptiska parlamentet brödraskapet, men dessa kandiderade som oberoende. Modellen för rörelsens verksamhet byggdes upp av grundaren Hasan al-Banna och är en struktur som många andra islamistiska rörelser senare kopierat. Den bygger på olika grenar som bedriver till exempel sjukvård, utbildning, välgörenhet, religiös träning och företagande, men även en hemlig del som är den väpnade grenen. Inom denna relativt löst sammansatta massorganisation finns många sätt att tänka kring islams roll samhället. En grundläggande tanke är att islam ska vara en ordning för samhället liksom för individen. Det finns dock många uppfattningar om hur tanken ska omsättas i praktiken. I dag finns minst tre grupperingar. De beskrivs som konservativa, reformister och mer väpnat inriktade. De konservativa är beskrivningen på dem inom brödraskapet som är vad som beskrivs som starkt religiösa. Det betyder att de är mer intresserade av teologi och fromhetsliv än av att delta i egyptisk politik. Reformister betecknas dem som önskar att brödraskapet ska vara en aktiv och öppen deltagare i egyptisk politik. De som står för en hårdare linje är inställda på att det är med våldsmedel som Egypten ska islamiseras. Det är osäkert hur styrkeförhållandena är mellan dessa grupper, men valet av organisationens åttonde ledare eller murshid al-‘am föll på Mohamed Badie Abdel Maguid i januari 2010. Han anses bära en konservativ syn på islam och det kan betyda att fokus kommer att läggas mer på socialt och religiöst arbete än på partipolitisk verksamhet. Muslimska brödraskapet har inte varit en organisatör av protesterna. Inte heller har slagorden bland demonstranter varit speciellt religiöst präglade. Det är snarare så att ”islam” denna gång inte blivit kanalen för hur protesternas slagord formats eller hur dessa organiserats. Muslimska brödraskapets passiva roll – deras efterföljare är givetvis deltagare i protesterna – understryker idén om rörelsen som mer inriktad på en islamisering av samhället genom att verka för ökad religiositet bland enskilda individer, och att detta ska ske inom ramen för ett parlamentariskt system. Samtidigt finns risken att rörelsen splittras och att en yngre generation som är missnöjd med ledarskapet bryter sig ut i syfte att islamisera Egypten med våld. Det finns i rörelsen en latent spänning mellan de unga och deras önskan om snabba förändringar och ett mer pragmatiskt ledarskap. Muslimska brödraskapet är sammantaget den mest sammanhållna och mest erfarna av Egyptens oppositionsrörelser. Dock finns ingen större anledning att befara att rörelsen i den händelse en övergångsregering tillsätts kommer att driva tanken att genom en kupp eller med våld skapa en egyptisk islamisk republik. Snarare har rörelsen drivit idén om Egypten som ett rättvist samhälle genom en fungerande demokrati. Det vore förmodligen ett allvarligt misstag inom övrig opposition att inte samarbeta med brödraskapet under en övergångsperiod och inlemma dessa i skapandet av en demokratisk process. I detta sammanhang är det betydelsefullt att inte demonisera Muslimska brödraskapet, utan att skapa och stödja förutsättningar för en bredare allians inom oppositionen. Till sist: det har även visat sig i omfattande vetenskapliga undersökningar, att i de länder där islamistiska partier har deltagit i fria och allmänna val, speciellt vid flera tillfällen, har de inte nått några större framgångar och att de efterhand tenderar att ideologiskt gå mot en politisk mitt. I det fall Muslimska brödraskapet inlemmas i en process som leder mot ett demokratiskt Egypten kommer de förmodligen följa samma utveckling, det vill säga att inte radikaliseras utan röra sig mot en mer pragmatisk mittfåra. Dock finns en risk att en missnöjd yngre generation inom brödraskapet tillsammans med en fattig medelklass som inte lyckats förverkliga livets drömmar kanaliserar sitt missnöje genom en mer radikal och våldsbenägen islamism. Det egyptiska upproret har hittills kanaliserats i slagord som rör den sociala och ekonomiska verklighet som egyptier lever under och inte i önskemål om en islamisk stat. I första hand är den kommande utvecklingen ett ansvar för den egyptiska befolkningen, men ett tungt ansvar vilar även på EU och USA i syfte att verka för att en demokratisk process förverkligas. Leif Stenberg chef, Centrum för Mellanösternstudiervid Lunds universitet


Farao på fall

Summary: President Mubarak ställer inte upp i höstens val. Men det kommer inte att räcka för att släcka det egyptiska folkets frihetstörst.

Sent i går kväll talade president Hosni Mubarak till det egyptiska folket. Efter en dag av demonstrationer, då närmare två miljoner egyptier samlats i går på Tahrirtorget i Kairo, förklarade presidenten att han inte ställer upp i höstens val. Det kan möjligen ses som en halv seger för demonstranterna. Det kommer inte att räcka. President Mubarak förklarade nämligen också att han tänker återställa ordning, säkerhet och lugn i Egypten. Men att armén, landets verkliga maktfaktor, har ställt sig på folkets sida kan vara avgörande för protesternas fortsatta utveckling. Det är de unga som har drivit protesterna. Medelåldern i Egypten är blott 23 år. Det innebär att många av de unga människor som nu längtar efter demokrati aldrig har upplevt något annat styre än den maktfullkomlige Mubaraks. Tack vare sociala medier som Facebook och Twitter är de förhoppningsvis på väg att ta kontroll över sin egen och Egyptens framtid. I det kaotiska läget råder dock stor osäkerhet om hur en sådan framtid kan komma att se ut. Frågetecknen är många. Vilket stöd kan den folkliga massrörelsen räkna med från väst? Hittills har reaktionerna från EU och USA varit svala och mer realpolitiskt beräknande än uppmuntrande. Har regimkritikern Mohamed ElBaradei, hemkommen från exil i Wien, tillräcklig folklig förankring för att kunna nå ut inte bara till Kairos akademiker utan till de breda massorna? En fjärdedel av landets invånare lever under fattigdomsgränsen på mindre än en dollar om dagen. Analfabetismen är utbredd. Landets största oppositionsgrupp Muslimska brödraskapet har varit skickligt på att utnyttja de fattigas situation för att stärka sin egen position. Vid ett eventuellt val tros brödraskapet, som förespråkar en islamisk stat med sharia-lagar, kunna få 20 till 30 procent av rösterna – eventuellt mer, beroende på hur instabilt läget är. Ett stärkt islamistiskt inflytande i en av arabvärldens viktigaste länder skulle vara mycket sorgliga nyheter för de muslimska kvinnor som kräver sina rättigheter. På Egyptens gator blandas nu unga människor över könsgränserna. Andelen kvinnor har växt dag för dag sedan protesterna inleddes. Den kända feministen Nawal El Saadawi har sina 80 år till trots anslutit sig till sina yngre medsystrar med glödande energi. Precis som i Iran håller kvinnors ansikten på att bli revolutionens. Det är i sig omvälvande. Ute på landet i övre Egypten är mer än hälften av flickorna i åldern 13–15 inte inskrivna i skolan, till skillnad från 11 procent av pojkarna. Uppfattningen att kvinnor inte behöver någon utbildning är nära sammankopplad med den låga ålder då de ingår äktenskap; 17 procent av alla flickor under 19 år är gifta. Innan livet ens har hunnit börja är Egyptens unga kvinnor förpassade till ett liv i hemmet. Tillvaron blir till ett fängelse utan möjlighet att påverka varken samhället eller sina egna livsvillkor. Det passar Muslimska brödraskapet, med deras ultrakonservativa kvinnosyn, alldeles utmärkt. Det egyptiska folkets frihetskamp är också kvinnornas. Ingen demokratiseringsprocess är fullständig utan dem. Därför måste omvärlden uppmärksamma den nyckelroll de spelar och ge sitt hundra-procentiga stöd till deras kamp för lika rättigheter. President Mubarak visade i går kväll att han inte har gett upp. Han ställer inte upp i valet men försöker att hålla ett fortsatt starkt grepp om den egyptiska statsapparaten. Frågan är om han lyckas med det. DN 2/2 2011


”Barn placeras felaktigt i särskolan av kommunerna”

Summary: Hård kritik mot kommunerna i ny rapport: Placeringen av särskolebarn är rättsosäker och felaktiga beslut fattas. Kommunerna måste se till att barn hamnar i rätt skolform.Vi har på regeringens uppdrag undersökt 715 utredningar om barn i särskolan i 30 kommuner. Undersökningen visar att utredningarna är rättsosäkra och har allvarliga brister. I de flesta ärenden är det – utifrån kommunernas underlag – omöjligt att säga om barnet ska gå i särskolan över huvud taget. Särskolans lägre kunskapsmål stänger många vägar till fortsatt utbildning och arbete och besluten är därför viktiga för barnens framtid. Kommunerna måste nu gå igenom samtliga särskolebeslut och säkerställa rätt skolform för eleverna, skriver företrädare för Skolinspektionen, Skolverket, Socialstyrelsen och Specialpedagogiska skolmyndigheten.

Vår gemensamma utgångspunkt är att alla barn har rätt till en god utbildning, oavsett vilken skolform de går i. Skolinspektionen har i samarbete med Socialstyrelsen och i samråd med Skolverket och Specialpedagogiska skolmyndigheten på regeringens uppdrag gått igenom 715 slumpvis utvalda utredningar som gäller barn som går i grundsärskolan i 30 kommuner. Skolinspektionen lämnar i dag sin rapport till regeringen. Resultaten i granskningen förvånar och upprör oss. Skollagen anger att barn i allmänhet ska gå i grundskolan. Barn som har en utvecklingsstörning och inte bedöms kunna klara grundskolans kunskapsmål har rätt till särskola. Det är en skolform anpassad för de barn som har behov av att gå där, men särskolan, och det måste sägas, är inte rätt skolform för alla barn som behöver stöd. Redan grundskolan har ett långtgående ansvar för att ge alla barn det stöd de behöver. Särskolan är uttryckligen till för barn som på grund av en utvecklingsstörning inte kan nå kunskapsmålen inom ramen för det stöd grundskolan kan ge. Rätten till särskolan gäller även barn med betydande begåvningsmässigt funktionshinder på grund av hjärnskada, men från och med den 1 juli i år inte längre för barn med autism. I grundsärskolan, inklusive träningsskolan, går i dag drygt 12 000 elever. Andelen elever i särskolan har ökat de senaste femton åren, från cirka 1,0 procent läsåret 1995/96 till 1,4 procent 2009/2010. Särskolan ska, precis som grundskolan, stödja eleverna så långt som möjligt, även om takten och kunskapsmålen är lägre. Val av skolform får stora konsekvenser för möjligheten till fortsatta studier. Efter avslutad grundsärskola eller gymnasiesärskola är möjligheterna mindre att gå vidare till yrkesutbildning eller annan typ av utbildning, vilket begränsar valmöjligheterna på arbetsmarknaden. Mot den bakgrunden är det lätt att förstå att ett beslut om särskola eller inte på många sätt är avgörande för ett barn. Det krävs därför att handläggningen är korrekt och att utredningarna inför ett mottagande i särskolan är kompletta och håller en god kvalitet. Det måste finnas ett bra underlag för att kunna fatta beslut. Underlagets kvalitet är också avgörande för att kunna ge de barn som ska gå i särskolan rätt stöd och de allra bästa möjligheter att utveckla sina förmågor så långt som möjligt. Skolinspektionens granskning pekar på två avgörande problem: • Handläggningen i de granskade kommunerna inför mottagande i särskolan har allvarliga brister och är rättsosäker.De utredningar som behöver ingå i underlaget har ofta allvarliga brister eller saknas helt, framför allt vad gäller de sociala och medicinska. I de allra flesta ärenden är det omöjligt att säga om barnet ska gå i särskolan eller inte utifrån de utredningar som är gjorda. Kvaliteten på handläggningen och underlagen till beslut räcker således inte för de bedömningar som kommunen måste göra innan ett barn tas emot i särskolan. Samtliga 30 kommuner får kritik. Skolinspektionen kräver att kommunerna kompletterar eller gör nya utredningar. Det är upprörande att utredningarna håller så låg kvalitet. Särskilt mot bakgrund av de avgörande beslut som faktiskt grundas på utredningarna. De granskade kommunerna måste nu, för att säkerställa rätt skolform för eleverna, gå igenom alla sina övriga utredningar gällande barn som i dag går i särskolan. Skolinspektionen har under granskningens gång sett flera konkreta exempel på barn som tagits emot i särskolan trots att de inte uppfyller kriterierna. Det väcker farhågor om att det finns fler barn som felaktigt går i särskolan. Vi uppmanar därför alla kommuner att ta denna fråga på allra största allvar. • I de granskade kommunerna är andelen elever med utländsk bakgrund högre i särskolan än i grundskolan.Skolinspektionen kan i dag inte säga vad skillnaden beror på. Om orsaken är att kommunerna – med sina bristfälliga utredningsmetoder – tolkar de problem nyanlända elever kan ha i skolan för de skäl som motiverar ett mottagande i särskolan är det ytterst allvarligt. Orsakerna till den större andelen elever med utländsk bakgrund som mottagits i särskolan bör utredas närmare. Om fortsatt utredning i kommunerna nu visar att elever blivit felaktigt mottagna i särskolan måste de eleverna ges möjlighet att inhämta den kunskap de gått miste om. Särskolans lägre kunskapsmål stänger många vägar – till fortsatt utbildning och arbete – som annars skulle ha varit öppna om utbildningen hade genomförts i grundskolan. Att få stöd, både utbildningsmässigt och finansiellt, för att återta de kunskaperna är mycket viktigt för dessa elever. Hur detta ska gå till måste kommunen ta ställning till utifrån elevens förutsättningar, behov och kunskapsnivå, eftersom det ser olika ut för olika elever. I Skolinspektionens rapport finns ett flertal förslag som kan bidra till att lyfta kvaliteten i utredningar som ska ligga till grund för mottagande i särskolan. Till syvende och sidst är detta dock en ansvarsfråga. Kommunerna har ansvaret för att utredningarna blir korrekt gjorda och med tanke på hur viktiga dessa beslut är för den enskilda eleven och för hela hennes eller hans framtid måste var och en, från högsta politiska nivå till enskild tjänsteman, ta detta på största allvar. Ann-Marie Begler generaldirektör Skolinspektionen Greger Bååth generaldirektör Specialpedagogiska skolmyndigheten Lars-Erik Holm generaldirektör Socialstyrelsen HelÉn Ängmo tf generaldirektör Skolverket


”Statens behov av utrymme hotar Stockholms innerstad”

Summary: Stockholms kultur- och fastighetsborgarråd: Den levande stadsmiljön i City riskerar att förvandlas till ett öde kontorsområde som är stängt efter arbetstid. Det finns oroväckande tecken på att samförståndet mellan Stockholms stad och staten är på väg att brytas när det gäller synen på det offentliga rummet. Fastighetsverkets beslut att säga upp kontraktet med Dansmuseet på Gustav Adolfs torg är ett sådant tecken. Men det kanske bara är början. Det har kommit till min kännedom att staten har som långsiktig plan att få bort samtliga kommersiella aktörer på Drottninggatan för att bereda plats för regeringskansliet. Effekterna skulle bli förödande för ett av Stockholms viktigaste promenadstråk. Nu står vi inför ett vägskäl. Antingen går Stockholm mot att bli en sluten förvaltningsstad eller också bejakar vi att utveckla och öppna upp det offentliga rummet, skriver Madeleine Sjöstedt.

Stockholm är Sveriges huvudstad. Stockholm är också på väg att få karaktären av en världsstad – trendkänslig, full med upplevelser, levande och dynamisk. Det har alltid varit en vacker stad. Här finns de öppna ytorna, natursköna vyerna, parkerna och vattnet. Här finns byggnader och arkitektoniska mästerverk ritade av några av historiens mest epokgörande arkitekter. Att planera och utveckla en växande stad som Stockholm handlar om att finna en balans. Här krävs ökad uppmärksamhet och större vaksamhet. Stockholms innerstad får inte förvandlas till ett öde kontorslandskap. Det handlar om hur staden ska expandera. Min utgångspunkt är att den växande staden är av godo, men samtidigt som det sker och nya stadsdelar byggs, måste vi slå vakt om ett levande city. Det handlar främst om avvägningen mellan huvudstadens kontor och världsstadens folkvimmel. Det finns flera exempel i världen på städer som är helt fokuserade på att tillgodose den statliga förvaltningen. Brasilia och Bonn är två exempel där administrationen har fått egna städer – och följderna av detta är inte tilltalande. Kontorskomplexen avlöser varandra och en spöklik känsla infinner sig på kvällstid i det öde landskapet. Om behov av centralt belägna kontor ska gå före kulturinstitutionernas behov, och människornas intresse av många mötesplatser, riskerar även viktiga delar av Stockholms innerstad att förvandlas till öde kontorsområde som är stängt efter arbetstid. Stora delar av innerstaden inhyser i dag regeringskansliet med dess olika departement. Hittills har dessa administrativa nödvändigheter samsats om utrymmet med publika utrymmen. På Drottninggatan trängs kommersiella aktörer i gatuplanet med regeringskontor ovanför och ger på så vis regeringskvarteren en storstadspuls. Denna aktiva stadsplanering – att inte förvandla ett givet område till stängda och slutna kvarter för statens administration – har varit en medveten strategi för att vitalisera det offentliga rummet. Min bedömning är att det har tjänat såväl Stockholm som Sverige väl. Nu finns dock oroväckande tecken på att detta samförstånd mellan Stockholms stad och staten är på väg att brytas. Statens fastighetsverks beslut att säga upp kontraktet med Dansmuseet på Gustav Adolfs torg är ett sådant tecken. Att flytta publika kulturinstitutioner från gatuplan till förmån för stängda kontor är inte en bra lösning för Stockholm, vilket Gustav Adolfs torg snart kommer att illustrera. Torget riskerar att gå från att ha varit en av Stockholms vackraste mötesplatser till en plats man enbart passerar på väg någon annanstans. Men Gustav Adolfs torg kanske bara är början. Det har nu kommit till min kännedom att staten har som långsiktig plan att få bort samtliga kommersiella aktörer på Drottninggatan för att bereda plats för regeringskansliet. Effekterna skulle bli förödande för ett av Stockholms viktigaste promenadstråk. Vår politik i Stockholms stad går ut på att skapa mer liv i det offentliga rummet, inte mindre. Vi har bland annat intensifierat planerna på att skaka liv i Brunkebergstorg. Detta torg som ligger mitt i Stockholms city, intill Kulturhuset, Stadsteatern och Riksbanken är ofta en ödslig plats. Därför jobbar vi hårt med frågan om hur det ska kunna bli mer levande. För att motverka kontoriseringen av Stockholms innerstad måste vi aktivt verka för att öppna upp det offentliga rummet, men även se till att det finns en god grund för att det kreativa kulturlivet ska kunna utvecklas och växa och i förlängningen ta större plats. Därför har vi särskilda växtpengar, som uppmuntrar ökad publik, till kulturlivet i Stockholm, och därför satsar vi på offentlig konst och utsmyckning. I Stockholm driver vi en politik som går ut på att göra staden mer levande och intressant. Det är en utveckling som vi fram till i dag har bejakat tillsammans med staten. Stockholm är inte bara vårt politiska centrum utan även landets kulturella, mediala och ekonomiska dito. Min strävan är att fortsatt utveckla Stockholm från huvudstad till världsstad. Nu står vi inför ett vägskäl. Antingen går Stockholm mot att bli en sluten förvaltningsstad eller så bejakar vi att utveckla och öppna upp det offentliga rummet. För mig som kultur- och fastighetsborgarråd i Stockholms stad är det levande gaturummet en viktig stadsmiljöfråga. Beslutet att säga upp kontraktet med Dansmuseet på Gustav Adolfs torg och signalerna från regeringen att den vill kontorisera stora delar av innerstaden är minst sagt oroväckande. Jag tänker göra mitt yttersta för att förhindra att Stockholms innerstad förvandlas till ett öde kontorslandskap. Jag förväntar mig att staten inom kort tänker om. Jag vill värna Stockholmarnas möjlighet att även i framtiden strosa från City till Strömmen längs den levande och upplevelserika Drottninggatan. Stockholmarna är värda en levande stadsmiljö i hela staden. Madeleine Sjöstedt (FP) kultur- och fastighetsborgarråd i Stockholms stad


”Ny försäljningsskatt ger oss bränslesnålare bilar”

Summary: Per Kågeson i rapport till finansdepartementet: Bränsleslukande bilar med höga utsläpp av koldioxid bör beskattas efter fransk modell.Det behövs en försäljningsskatt på nya bilar med höga utsläpp av koldioxid. För att undvika att den genomsnittliga bilen därigenom blir dyrare, bör man efter fransk förebild införa ett system där bilar med utsläpp över en viss brytpunkt (130 gram CO2 per km) finansierar en premie till fordon med utsläpp under den nivån. För att stimulera försäljningen av elbilar och laddhybrider behövs dessutom ett kompletterande, tidsbegränsat stöd som baserar sig på batterikapaciteten. Följden av detta blir att befrielsen från fordonsskatt skulle fasas ut och att nedsättningen av förmånsvärdet för miljöbilar avvecklas, skriver Per Kågeson.

Trots höga bensin- och dieselskatter väljer de europeiska konsumenterna allt större, snabbare och bekvämare bilar. Det tekniska utrymmet för snålare fordon och motorer har till stor del konsumerats av marknadens krav på prestanda. Därför har EU infört krav på att varje tillverkares försålda bilar år 2015 i genomsnitt får släppa ut högst 130 gram koldioxid (CO2) per km. Men förordningen är fylld av undantag och kryphål som medför risk att målet nås först 2017. I så fall är det osannolikt att man når 95 gram år 2020, som är EU:s nästa etappmål. Därför behövs kompletterande ekonomiska styrmedel. Nästan alla medlemsländer har differentierat sina skatter på försäljning eller användning av bilar efter deras klimategenskaper. Ett problem är dock att alla utom Tyskland och Finland har trappstegsformade tariffer. Totalt finns 41 olika trappsteg för CO2. Trappstegen och skiftande värderingar av CO2 gör att belöningen för minskning med ett gram CO2 per km varierar mellan noll och cirka 9 000 kronor. De stora variationerna bidrar till en fragmentisering av den europeiska bilmarknaden, skapar stora problem för fordonsindustrin och fördyrar den genomsnittliga bilen. I dag överlämnar jag en rapport som gjorts på uppdrag av finansdepartementets expertgrupp för miljöstudier. Den visar att beskattningen av bilars koldioxidutsläpp bör vara långsiktig och teknikneutral samt belöna en reduktion med ett gram lika mycket oavsett från vilken nivå. En differentierad försäljningsskatt får större effekt än den ackumulerade effekten av en differentierad årlig fordonsskatt. Samma styrmedel bör tillämpas på alla nya bilar oavsett ägare. För att undvika att en försäljningsskatt gör den genomsnittliga bilen dyrare – vilket skulle motverka en förnyelse av fordonsflottan – kan man efter fransk förebild utforma den nya skatten som ett bonus-malussystem (bonus-malus = bra-dålig). Det innebär att bilar med utsläpp över en vald brytpunkt finansierar en premie till fordon med utsläpp under brytpunkten. Brytpunkten bör under de närmaste åren vara 130 g CO2 per km för en bil av europeisk medelvikt, vilket svarar mot EU:s kortsiktiga mål. Om några år bör en stegvis sänkning av brytpunkten påbörjas så att den till 2020 når 95 gram per km. Incitamentet bör stå i rimlig proportion till kostnaden för att reducera utsläppen i andra samhällssektorer. Det kan motivera 150 kronor per gram CO2 per km. En sådan nivå räcker dock inte som stöd till tidig introduktion av elbilar och laddhybrider. Därför behövs ett kompletterande selektivt stöd. Ett sådant stöd bör dock bara ges till tekniker som på goda grunder kan förväntas genomgå en utveckling som på relativt kort tid leder till en betydande reduktion av kostnaden. Stödet bör därför vara begränsat i tid och volym samt helst trappas av i takt med att tillverkningskostnaden faller. Billigare och mera tillförlitliga batterier är avgörande för elfordonens konkurrensförmåga. Det är därför lämpligt att knyta stödet till bilarnas batterikapacitet (mätt i kWh). Därmed blir stödet neutralt i den meningen att det ger samma incitament till laddhybrider och elbilar. För att tillsammans med effekten av bonus-malussystemet ge tillräckligt stöd till elbilsintroduktionen bör det riktade stödet uppgå till cirka 30 000 kronor för en bil som har batterier som ger 120 km räckvidd. För Sveriges del skulle en övergång till beskattning baserad på rapportens principer innebära att befrielsen av miljöbilar från fordonskatt fasas ut och ersätts av bonus-malussystemet. Den särskilda nedsättningen av förmånsvärdet för etanol-, elhybrid- och gasbilar bör också avvecklas. För att påverka förmånstagarna kan man överväga att införa en bonus-malus även i beräkningen av förmånsvärdet. Det riktade stödet bör bara omfatta tekniker som kan förmodas genomgå en påtaglig kostnadsreduktion. Det innebär stöd till batteriutveckling men inte till gasbilar (som använder mogen teknik). Att subventionera något bara för att det inte klarar att bära sina kostnader skulle göra klimatpolitiken ineffektiv och onödigt kostsam. Att förändringarna för svensk del blir betydande är en följd av principlösheten hos de nuvarande stödformerna. Den föreslagna bonus-malusmodellen bör enligt rapportens konsekvensanalys ha förutsättningar att på relativt kort sikt minska utsläppen från nya bilar med 20–25 procent. Hur det riktade stödet till batterier utfaller beror på teknikutvecklingen. Om inte kostnadsreduktionen blir påtaglig kommer elbilar och laddhybrider inte få någon större marknadsandel när det tidsbegränsade stödet upphör. Effekten på statsbudgeten av bonus-malussystemet bedöms bli liten även i ett fall där incitamentet leder till att marknaden överträffar målet. Styrmedlens fördelningspolitiska effekt är positiv genom att bara en liten del av höjda kapitalkostnader belastar bilarnas senare ägare, vilka dock fullt ut kan tillgodogöra sig värdet av lägre drivmedelskostnad. Avslutningsvis diskuterar rapporten vad Sverige kan göra för att underlätta en harmonisering av den europeiska beskattningen av fordon och drivmedel. Dit hör att verka för samma skattenivåer för bensin och diesel samt för att biodrivmedel medges skattereduktion i proportion till kostnaden för utsläppsminskningar inom andra sektorer. Sverige bör stödja EU-kommissionen i arbetet med riktlinjer för hur ekonomiska incitament får användas inom fordonsområdet. De bör vara teknikneutrala, likabehandla alla fordon oavsett ägare och ge kontinuerligt incitament till utsläppsreduktion (inga trappsteg) samt ha en nivå som står i rimlig proportion till nyttan. Riktade incitament kan per definition inte vara teknikneutrala. De bör därför begränsas i tid och volym samt endast tillåtas premiera tekniker som kan förväntas genomgå en påtagligt positiv kostnadsutveckling. Selektivt stöd till mogna tekniker snedvrider konkurrensen och bör inte tillåtas inom EU. Trots viss förbättring har Sverige fortfarande Västeuropas törstigaste bilar. Utan en betydande sänkning av nya bilars bränsleförbrukning under de närmaste åren är risken stor att vi kommer att behöva genomföra omfattande höjningar av skatten på bensin och diesel för att nå klimatmålet för 2020. Miljöminister Andreas Carlgren har sagt att det är nödvändigt att lägga fokus på energieffektivare fordon, oavsett vilket bränsle de drivs med. Nu är det hög tid för honom (och Anders Borg) att genomföra en sådan politik. Per Kågeson professor i miljösystemanalys vid Centrum för Transportstudier, KTH


”Personlig vinning styr politikers arvoden”

Summary: Politikers arvoden är ett ämne med ideologiskt laddade ställningstaganden. Men i svensk lokalpolitik har det blivit en fråga där politiker röstar efter personlig vinning snarare än efter ideologisk och moralisk kompass. Vi vill att Moderaterna ska arbeta för ett transparent och hederligt system för hur ersättningar ska betalas ut till svenska politiker, skriver Jonathan Olsson och Niklas Thidevall, moderater från Gnesta respektive Täby.

Den svenska lokalpolitiken har under 1900-talet förändrats avsevärt. Kommunerna har fått en viktig roll för vår gemensamma välfärd och trygghet. Men i och med att den offentliga sektorn utökats har även den politiska sektorn växt markant. Från att ha styrts av människor som på frivillig basis arbetat för Sveriges sociala och ekonomiska utveckling har dagens kommuner blivit arbetsgivare åt mängder av "fritidspolitiker", "pampar" och "starka män." I en demokrati har man majoriteter och oppositioner, som för fram sina åsikter efter ideologiska övertygelser och vid majoritetsskiften byter ut varandra och ändrar den politiska inriktningen. Så är dock inte alltid fallet i de svenska kommunerna. Här existerar nämligen en rad frågor kring vilka majoriteter, oavsett partifärg, alltid är för och oppositioner protesterar emot. En sådan fråga är politikers arvoden, ett ämne med ideologiskt laddade ställningstaganden, men som i svensk lokalpolitik blivit en fråga där politiker röstar efter personlig vinning snarare än efter ideologisk och moralisk kompass. Under de senaste månaderna har vi kunnat följa denna utveckling i två olika former. I det första fallet höjs arvodena för företrädarna från samtliga partier, vilket blev fallet i Täby. Här blir således alla partier mätta och belåtna. I den andra formen höjer majoriteten sina arvoden medan oppositionen inte tillåts smaka på det saftiga äpplet och således protesterar högljutt, vilket blev fallet i Gnesta och Österåker. I Gnesta vann de rödgröna valet och deras första reform blev att belöna Miljöpartiet med en rad avlönade politiska poster. Alliansen som blev utan lönehöjning protesterade således. I Österåker kände Moderaterna att de behövde en extra bonus och höjde sina arvoden. Här fick inte den socialdemokratiska oppositionen tillräckligt och protesterar därför med samma argument som de borgerliga i Gnesta. I Gnesta står dessutom Moderaterna enade i en skarp kritik mot höjda politikerarvoden, medan man i Täby hotar enskilda medlemmar med repressalier om de inte ställer upp på arvodeshöjningarna. En intressant fråga blir ju således hur väljarna ska kunna veta om Moderaterna är för eller emot stora politikerarvoden. Hur försvarar man då att ens egna löner höjs och att man på politisk väg skapar arbetstillfällen till sig själv och sina vänner? Retoriskt och samvetsgrant säger man sig vara värda de höjda lönerna med hänsyn till det enorma ansvar man har som kommunalråd, då man styr, ställer och ständigt är ansvarig för en hel kommun. Detta vore ju ett rimligt argument om det nu inte vore så att vi i Sverige inte har ministerstyre. Det betyder i detta fall att kommunpolitikers uppgift inte är att lägga sig i den dagliga verksamheten i en kommuns förvaltningar, utan att vara samhällets röst och föra fram denna då man tar beslut i fullmäktigeförsamlingar, styrelser och nämnder. Vad vi vill är att Moderaterna ska föra en entydig moderat politik i arvodesfrågor och arbeta för ett transparent och hederligt system för hur ersättningar delas ut till svenska politiker. Eller för att citera Margaret Thatcher; "Det är inte skapandet av välstånd som är fel, men kärleken till pengar för sin egen skull." Jonathan Olsson (m) ledamot kommunfullmäktige i Gnesta Niklas Thidevall (m) ersättare kommunfullmäktige i Täby


”Sverige räknar sedan länge med kärnvapenparaplyet”

Summary: Ända sedan 1950-talet har Sverige räknat med att vi är täckta av Natos kärnvapenparaply. Det har varit en nyckelförutsättning för att vi skulle kunna avstå från egna kärnvapen, skriver Robert Dalsjö i en replik.

Företrädare för föreningen Svenska jurister mot kärnvapen skriver på DN Debatt 24/1 att Sverige inte kan gå med i Nato, eftersom vi då blir delaktiga i Natos kärnvapenavskräckning, vilken enligt dem strider mot folkrätten. Nu hör det till saken att Sverige sedan 1950-talet har räknat med att vi är täckta av Natos kärnvapenparaply. 1966 och 1968 sades detta också offentligt och officiellt, av regeringsföreträdare och i försvarsutredningens rapport. I själva verket var kärnvapenskyddet från Nato en nyckelförutsättning för att vi skulle kunna avstå från egna kärnvapen (SOU 1968:10, s.138). Detta förhållande kom dock snabbt att få karaktären av en dold premiss i svensk säkerhetspolitik och glömdes bort eller förträngdes på många håll. Det som vill veta mer kan förslagsvis läsa i min avhandling ”Life-Line Lost”. Juristernas inlägg innehåller också ett antal andra sak- och tankefel, varav inte alla kan tas upp här. Påpekas bör dock felaktigheten i deras påstående om att Natoländer ”som ställer upp på kärnvapendoktrinen” också måste förvara kärnvapen i sitt land. Alla Natoländer ställer upp på doktrinen, men Norge och Danmark har varit medlemmar sedan 1949 och har aldrig haft kärnvapen utplacerade på sin mark. Det är bra om det förs en debatt för och emot medlemskap i Nato. Det är ännu bättre om debatten förs sakligt och baserat på kunskap. Robert Dalsjö forskningsledare, Ph.D.


”Dags studera islamistiska attityder bland ungdomar”

Summary: Jimmie Åkesson: Regeringen måste skärpa lagen mot islamistisk terror och undersöka utbredningen av islamistiska attityder i det svenska samhället. Sverige behöver en nationell handlingsplan mot islamistisk terror. Likaså är det hög tid att regeringen täpper till lagstiftningen så att det blir olagligt att resa utomlands för att delta i träningsläger i terrorgruppers regi. Det är vidare ett stort problem att vi i dag inte vet hur utbredda islamistiska attityder är i det svenska samhället. Trots det uppskruvade tonläget i debatten hoppas jag att regeringen vågar ta ett initiativ för att undersöka attityderna bland ungdomar. Vi har varit duktiga på att forska om nazismen, men i det här fallet tycks alla lida av någon slags beröringsångest, skriver Jimmie Åkesson.

Det är nu ungefär en månad sedan som vi i julhandeln utsattes för ett islamistiskt självmordsdåd i centrala Stockholm. Jag är ytterst tacksam för att det enbart var gärningsmannen som dog. Detta har satt fokus på debatten om hur vi ska arbeta preventivt mot islamistisk terror och det är glädjande att alla partierna i riksdagen kunde enas kring vikten av en debatt om dessa frågor. Denna debatt hålls i riksdagen i morgon och vi måste ha klart för oss att den inte föranleds av en isolerad händelse. Under hösten har för första gången den svenska antiterrorlagstiftningen blivit prövad i domstol. Resultatet blev att två personer med somaliskt ursprung dömdes till förhållandevis långa fängelsestraff för förberedelse till terrorbrott. Förutom detta har fyra svenska medborgare med utländsk bakgrund gripits för förberedelse till terrorbrott i Danmark. Dessa personer hade, om misstankarna stämmer, planerat att döda ett mycket stort antal personer på en tidningsredaktion med anledning av tidigare publiceringar i tidningen. Utöver det har Säpo kommit med en rapport på området vilket ytterligare erbjuder ett diskussionsunderlag. Tyvärr har debatten kommit att präglas av rädsla för att säga fel saker och därmed bli anklagad för att vara fientlig mot muslimer och stämplas med epitet som islamofob. Det är min bestämda ståndpunkt att vi måste kunna diskutera dessa frågor utan att tvingas ägna merparten av tiden åt att påpeka att det inte går att sätta likhetstecken mellan muslimer och terrorism. Detta är en självklarhet, men låt mig ändå påpeka att vi i Sverigedemokraterna inte betraktar muslimer som kollektivt medskyldiga till terrorismen. Det har visat sig att svensk terrorbekämpning ligger långt efter internationellt. Något så grundläggande som en nationell handlingsplan mot islamistisk terror saknas i dag. Detta är givetvis oacceptabelt men det tycks som att det är en kritik som regeringen tagit till sig genom att man bland annat låtit demokratiministern resa till Danmark för att lära av danskarna. Säpos rapport satte fokus på problemet att personer i Sverige reser utomlands för att delta i träningsläger i terrorgruppers regi. Säpo bedömer att detta har ökat på senare tid och att detta på sikt utgör det allvarligaste potentiella hotet mot Sverige. Dock konstateras det att man i dag saknar verktyg för att bekämpa detta. I Sverige är det inte som i många andra länder olagligt att delta i sådana träningsläger. Sverigedemokraterna anser att det är hög tid att regeringen täpper till detta hål i lagstiftningen. I den straffrättsliga utredningen angående antiterrorlagarna avrådde man från lagstiftning. Detta bland annat med hänvisning till att annan lagstiftning skulle kunna vara tillämpbar. Justitieutskottet har avfärdat en riksdagsmotion i frågan med att det saknas anledning att inskränka den fria rörligheten. Dessa argument är uppenbarligen mycket svaga. Erfarenhet visar enligt Säpo att de som återvänder efter samröre med terrorister i utlandet fortsätter att verka i den islamistiska miljön. Säpos bild är att dessa personer på grund av sin erfarenhet, kontaktnät och förhöjda status får en extra betydelsefull roll för extremister i Sverige. Men förändrad lagstiftning räcker inte. Statsråd och andra debattörer har betonat behovet av ett samarbete med muslimska organisationer i Sverige. Jag håller med om att det är viktigt att knyta kontakter med muslimska organisationer och ge dessa hjälp och stöd i det preventiva arbetet mot islamismen men det vore aningslöst att helt lämna över ansvaret till dessa organisationer som i många fall inte tycks ta arbetet mot islamister och våldsbejakande extremister på allvar. Vi kan till exempel konstatera att muslimska organisationer de senaste åren tagit emot mångmiljonbelopp från islamistiska stater för att bygga moskéer i Sverige. Det är inte orimligt att tänka sig att detta försatt de muslimska organisationerna i en beroendeställning gentemot mycket extrema islamistiska regimer som praktiserar islamisk sharialagstiftning. Vi kan också konstatera att ordföranden för Sveriges Muslimska Råd (SMR) ena veckan förnekar att hon någonsin märkt av extremismen för att i nästa vecka avslöjas med att en man i hennes absoluta närhet för tredje gången gripits misstänkt för terrorism. Två av mannens kolleger har avslöjats med att arbetsträna på moskén i Stockholm som SMR har ansvaret för. Numera hävdar ordföranden att hon varit ”totalt aningslös”. Jag tycker inte att detta inger något direkt förtroende. Jag är osäker på om vi kan lita på att de muslimska organisationerna tar arbetet mot islamismen på allvar. Granskningen av de muslimska företrädarna är i dag närmast obefintlig. När den mest kände imamen, Abd al Haqq Kielan, i en intervju för några år sedan utbrister att ”det är tveksamt om kvinnor bör ha rätt till ett eget socialt liv utanför hemmet” uppstår ingen som helst debatt utan snarare en nedtystning i medierna. Detta föranleder en undran vilka värderingar som muslimska företrädare verkligen har och huruvida dessa företrädare är lämpliga för att bekämpa islamistiska attityder bland muslimerna. Jag ser ett stort problem med att vi i dag inte har någon kännedom om hur pass utbredda islamistiska attityder är i det svenska samhället. Vi har i Sverige varit duktiga på att ta fram forskning och handlingsplaner mot nazismen men i fallet med den extremistiska grenen av islam, islamismen, tycks alla parter lida av någon slags beröringsångest vilket är starkt beklagligt och direkt hämmar detta viktiga arbete. Det görs årligen undersökningar om ungdomars attityder angående rasism och demokrati. Jag tycker att det är hög tid att man även börjar undersöka islamistiska attityder bland ungdomar. Grunden till hotet från islamistisk terror ligger i människors åsikter och attityder. Det är inte några aningslösa galningar som begår och planerar den islamistiska terrorn utan det är människor som i grunden drivs av religiös övertygelse. En nyligen publicerad undersökning från Århus Universitet i Danmark visar att var fjärde ung muslim sympatiserar med islamismen. Undersökningen visar också att integrationsproblem inte sammanfaller med extremistiska attityder och att personer med jobb och utbildning är överrepresenterade bland dem med islamistiska attityder. Lösningen är därmed troligen inte så enkel som att sätta folk i arbete. Undersökningar från andra länder i Europa har även de visat på att de islamistiska attityderna bland muslimska ungdomar är väl utbredda. För att på allvar kunna bekämpa detta måste vi inte bara få kännedom om stödet till direkt terrorism utan även om hur pass utbrett stödet till islamismen är. Jag hoppas innerligt att regeringen vågar ta initiativ för att undersöka islamistiska attityder bland ungdomar trots det uppskruvade tonläget i debatten. Jimmie Åkesson partiledare Sverigedemokraterna Nya lagen mot terrorism De borgerliga och Socialdemokraterna enades i april förra året om en ny lag mot terrorism. Vänsterpartiet och Miljöpartiet motsatte sig beslutet. Enligt den nya lagen straffas den som offentligt uppmanar till terrorbrott. Det gäller t ex budskap som manar till terrorism, som sprids via internet. Det blir även straffbart att rekrytera eller att utbilda till terrorism, t ex att ge instruktioner om tillverkning av sprängämnen som används vid terrorbrott. Den nya lagen trädde i kraft den 1 december. Källa: Riksdag & Departement


Summary: Jimmie Åkesson: Regeringen måste skärpa lagen mot islamistisk terror och undersöka utbredningen av islamistiska attityder i det svenska samhället.Sverige behöver en nationell handlingsplan mot islamistisk terror. Likaså är det hög tid att regeringen täpper till lagstiftningen så att det blir olagligt att resa utomlands för att delta i träningsläger i terrorgruppers regi. Det är vidare ett stort problem att vi i dag inte vet hur utbredda islamistiska attityder är i det svenska samhället. Trots det uppskruvade tonläget i debatten hoppas jag att regeringen vågar ta ett initiativ för att undersöka attityderna bland ungdomar. Vi har varit duktiga på att forska om nazismen, men i det här fallet tycks alla lida av någon slags beröringsångest, skriver Jimmie Åkesson.

Det är nu ungefär en månad sedan som vi i julhandeln utsattes för ett islamistiskt självmordsdåd i centrala Stockholm. Jag är ytterst tacksam för att det enbart var gärningsmannen som dog. Detta har satt fokus på debatten om hur vi ska arbeta preventivt mot islamistisk terror och det är glädjande att alla partierna i riksdagen kunde enas kring vikten av en debatt om dessa frågor. Denna debatt hålls i riksdagen i morgon och vi måste ha klart för oss att den inte föranleds av en isolerad händelse. Under hösten har för första gången den svenska antiterrorlagstiftningen blivit prövad i domstol. Resultatet blev att två personer med somaliskt ursprung dömdes till förhållandevis långa fängelsestraff för förberedelse till terrorbrott. Förutom detta har fyra svenska medborgare med utländsk bakgrund gripits för förberedelse till terrorbrott i Danmark. Dessa personer hade, om misstankarna stämmer, planerat att döda ett mycket stort antal personer på en tidningsredaktion med anledning av tidigare publiceringar i tidningen. Utöver det har Säpo kommit med en rapport på området vilket ytterligare erbjuder ett diskussionsunderlag. Tyvärr har debatten kommit att präglas av rädsla för att säga fel saker och därmed bli anklagad för att vara fientlig mot muslimer och stämplas med epitet som islamofob. Det är min bestämda ståndpunkt att vi måste kunna diskutera dessa frågor utan att tvingas ägna merparten av tiden åt att påpeka att det inte går att sätta likhetstecken mellan muslimer och terrorism. Detta är en självklarhet, men låt mig ändå påpeka att vi i Sverigedemokraterna inte betraktar muslimer som kollektivt medskyldiga till terrorismen. Det har visat sig att svensk terrorbekämpning ligger långt efter internationellt. Något så grundläggande som en nationell handlingsplan mot islamistisk terror saknas i dag. Detta är givetvis oacceptabelt men det tycks som att det är en kritik som regeringen tagit till sig genom att man bland annat låtit demokratiministern resa till Danmark för att lära av danskarna. Säpos rapport satte fokus på problemet att personer i Sverige reser utomlands för att delta i träningsläger i terrorgruppers regi. Säpo bedömer att detta har ökat på senare tid och att detta på sikt utgör det allvarligaste potentiella hotet mot Sverige. Dock konstateras det att man i dag saknar verktyg för att bekämpa detta. I Sverige är det inte som i många andra länder olagligt att delta i sådana träningsläger. Sverigedemokraterna anser att det är hög tid att regeringen täpper till detta hål i lagstiftningen. I den straffrättsliga utredningen angående antiterrorlagarna avrådde man från lagstiftning. Detta bland annat med hänvisning till att annan lagstiftning skulle kunna vara tillämpbar. Justitieutskottet har avfärdat en riksdagsmotion i frågan med att det saknas anledning att inskränka den fria rörligheten. Dessa argument är uppenbarligen mycket svaga. Erfarenhet visar enligt Säpo att de som återvänder efter samröre med terrorister i utlandet fortsätter att verka i den islamistiska miljön. Säpos bild är att dessa personer på grund av sin erfarenhet, kontaktnät och förhöjda status får en extra betydelsefull roll för extremister i Sverige. Men förändrad lagstiftning räcker inte. Statsråd och andra debattörer har betonat behovet av ett samarbete med muslimska organisationer i Sverige. Jag håller med om att det är viktigt att knyta kontakter med muslimska organisationer och ge dessa hjälp och stöd i det preventiva arbetet mot islamismen men det vore aningslöst att helt lämna över ansvaret till dessa organisationer som i många fall inte tycks ta arbetet mot islamister och våldsbejakande extremister på allvar. Vi kan till exempel konstatera att muslimska organisationer de senaste åren tagit emot mångmiljonbelopp från islamistiska stater för att bygga moskéer i Sverige. Det är inte orimligt att tänka sig att detta försatt de muslimska organisationerna i en beroendeställning gentemot mycket extrema islamistiska regimer som praktiserar islamisk sharialagstiftning. Vi kan också konstatera att ordföranden för Sveriges Muslimska Råd (SMR) ena veckan förnekar att hon någonsin märkt av extremismen för att i nästa vecka avslöjas med att en man i hennes absoluta närhet för tredje gången gripits misstänkt för terrorism. Två av mannens kolleger har avslöjats med att arbetsträna på moskén i Stockholm som SMR har ansvaret för. Numera hävdar ordföranden att hon varit ”totalt aningslös”. Jag tycker inte att detta inger något direkt förtroende. Jag är osäker på om vi kan lita på att de muslimska organisationerna tar arbetet mot islamismen på allvar. Granskningen av de muslimska företrädarna är i dag närmast obefintlig. När den mest kände imamen, Abd al Haqq Kielan, i en intervju för några år sedan utbrister att ”det är tveksamt om kvinnor bör ha rätt till ett eget socialt liv utanför hemmet” uppstår ingen som helst debatt utan snarare en nedtystning i medierna. Detta föranleder en undran vilka värderingar som muslimska företrädare verkligen har och huruvida dessa företrädare är lämpliga för att bekämpa islamistiska attityder bland muslimerna. Jag ser ett stort problem med att vi i dag inte har någon kännedom om hur pass utbredda islamistiska attityder är i det svenska samhället. Vi har i Sverige varit duktiga på att ta fram forskning och handlingsplaner mot nazismen men i fallet med den extremistiska grenen av islam, islamismen, tycks alla parter lida av någon slags beröringsångest vilket är starkt beklagligt och direkt hämmar detta viktiga arbete. Det görs årligen undersökningar om ungdomars attityder angående rasism och demokrati. Jag tycker att det är hög tid att man även börjar undersöka islamistiska attityder bland ungdomar. Grunden till hotet från islamistisk terror ligger i människors åsikter och attityder. Det är inte några aningslösa galningar som begår och planerar den islamistiska terrorn utan det är människor som i grunden drivs av religiös övertygelse. En nyligen publicerad undersökning från Århus Universitet i Danmark visar att var fjärde ung muslim sympatiserar med islamismen. Undersökningen visar också att integrationsproblem inte sammanfaller med extremistiska attityder och att personer med jobb och utbildning är överrepresenterade bland dem med islamistiska attityder. Lösningen är därmed troligen inte så enkel som att sätta folk i arbete. Undersökningar från andra länder i Europa har även de visat på att de islamistiska attityderna bland muslimska ungdomar är väl utbredda. För att på allvar kunna bekämpa detta måste vi inte bara få kännedom om stödet till direkt terrorism utan även om hur pass utbrett stödet till islamismen är. Jag hoppas innerligt att regeringen vågar ta initiativ för att undersöka islamistiska attityder bland ungdomar trots det uppskruvade tonläget i debatten. Jimmie Åkesson partiledare Sverigedemokraterna


Yoghurt med bär och nötter

Yoghurt med bär och nötter Portioner: 1 250 g osötad lättyoghurt (2,5 dl) 150 g lättkesella (1,5 dl) 150 g bär (2,5 dl) 20 g nötter, t.ex. 10 hasselnötter Kombinationen av yoghurt och kesella är en väldigt krämig och mättnade grund. Bären ger en lyxig känsla samtidigt som de bidrar med skyddande antioxidanter. 1. Blanda lättyoghurten med lättkesellan i en tallrik. 2. Lägg på frysta eller färska bär. Toppa med nötter.