Summary: Polisförbundet: Trots att Sverige fått tusentals fler poliser de senaste åren märks inte det ute på gator och torg. Nu behövs en ny politik. En synlig och närvarande polis skapar trygghet och leder till att allmänheten lämnar fler tips vilket bidrar till att fler brott kan klaras upp. Sedan 2002 har Sverige fått nästan 33 procent fler poliser, men det märks inte ute på gator och torg. Var fjärde polis upplever i stället att antalet poliser i yttre tjänst har minskat, visar en undersökning som vi låtit genomföra bland drygt 1 700 av våra medlemmar. För att få ett tryggare samhälle med en polis som arbetar synligt och brottsförebyggande bör regeringen genomföra en rad åtgärder. Och oavsett vilket block som vinner valet bör alliansen och de rödgröna enas om en nationell polispolitik, skriver Jan Karlsen.

Fler synliga poliser på gator och torg är en av de viktigaste frågorna för både alliansen och de rödgröna inför valet den 19 september. De senaste två mandatperioderna, från 2002 och fram till i dag, har både alliansregeringen och den tidigare socialdemokratiska regeringen prioriterat polisfrågorna högt. Främst har detta märkts genom att antalet poliser har ökat från drygt 15 000 till 20 000. Trots att vi har fått nästan 33 procent fler poliser i Sverige under de senaste åtta åren upplever var fjärde polis att antalet poliser i yttre tjänst har minskat. Ytterligare 40 procent anser att antalet poliser ute har varit oförändrat de senaste åren. Det visar en färsk undersökning som Exquiro Market Research genomfört bland drygt 1 700 poliser och som Polisförbundet presenterar i dag. En synlig och närvarande polis som skapar trygghet i samhället är en viktig framgångsfaktor. Vi vet att fler synliga poliser leder till att allmänheten lämnar fler tips vilket i sin tur bidrar till att fler brott klaras upp. Detta bekräftas också av vår undersökning där 3 av 4 poliser säger att det är viktigt med fler synliga poliser som arbetar ute. Både alliansen och de rödgröna bör fundera över vad man kan göra för att öka synligheten. Över hälften av våra tillfrågade poliser, 55 procent, tror att satsningen på polisarbetet i yttre tjänst har misslyckats eftersom de poliser som arbetar där allt oftare tas ut i olika projekt som inte har någon koppling till utryckningsverksamheten. 38 procent upplever vidare att det är för låg status att arbeta i yttre tjänst vilket leder till att poliser söker sig till andra tjänster inom Polisen. Av vår undersökning framkommer också att var tredje polis, 35 procent, anser att närpolisens möjligheter att arbeta brottsförebyggande har minskat. För Polisförbundet är det uppenbart; satsningen på fler poliser har varit helt nödvändig. Men det räcker inte med fler poliser. För att öka synligheten måste Polisens organisation ses över. Då handlar det inte enbart om att slå ihop dagens 21 polismyndigheter till en enda vilket de rödgröna föreslår i sin regeringsplattform och alliansen nyligen tillsatte en utredning om. En förändrad struktur med färre eller en enda polismyndighet kan säkert lösa en del problem inom svensk polis. Men ska vi skapa ett tryggare samhälle med en polis som arbetar synligt och brottsförebyggande bör regeringen prioritera tre saker: För det första bör en yrkesanalys göras. I dag kan ingen svara på hur många poliser som arbetar som närpoliser, hur många som arbetar med utredningar eller på utryckningsverksamheten. I de länder där det finns polisforskning kan forskare titta på vilka som vad gör vad inom Polisen. Utifrån denna forskning kan man analysera hur arbetet bör genomföras för att polisverksamheten ska fungera optimalt. Forskningen bör också ge svar på vilka uppgifter som är rent polisiära och kräver polisiära befogenheter och vilka uppgifter som kan utföras av andra. För det andra bör en genomlysning av hela polisorganisationen göras. Här är det viktigt att inte bara fastna i frågan om en polismyndighet. Det är än viktigare att titta på hur Polisen kan arbeta brottsförebyggande i lokalsamhället och hur samarbetet med kommunen, skolan och socialtjänsten ska se ut. Utredningen bör också titta på gränsdragningarna mellan Polisen och de andra brottsbekämpande myndigheterna. I dag arbetar exempelvis Kustbevakningen med polisiär bevakning till havs. Frågan är om detta är det bästa sättet att utnyttja samhällets resurser. Kanske borde den brottsbekämpande delen av Kustbevakningen slås ihop med Polisen för att på så vis öka förmågan att förebygga och klara upp fler brott. Genomlysningen bör också ge svar på om det finns uppgifter som kan tas bort från Polisen. För det tredje bör regeringen fundera över nya sätt att öka Polisens synlighet i lands- och glesbygdsområden där få poliser täcker stora områden. I dag har många av dessa områden svårt att rekrytera fler poliser. En lösning som man redan i dag arbetar med på Rikspolisstyrelsen är en ny nationell resurs som lättare kan samordna arbete över länsgränserna. Tanken är att den nationella resursen till exempel kan användas om en ort drabbas av en stöldvåg och den lokala polismyndigheten begär och behöver förstärkning. Hur länge en enhet stannar på en plats kommer att variera från fall till fall. Tidigare var det vanligt att partierna över blockgränsen träffade överenskommelser om de stora samhällsfrågorna, som försvaret, energipolitiken och pensionerna. Den kommande mandatperioden borde den borgerliga alliansen och de rödgröna enas kring en nationell polispolitik. Detta oavsett vilket block som vinner valet. Det finns fördelar med en nationell polispolitik. Bland annat skapas det förutsättningar för långsiktiga beslut kring frågor som rör svensk polis. I dag vet vi i bästa fall vad som ska ske under den kommande fyraårsperioden. Men oftast kan vi bara förutse vilka krav som ställs under det kommande budgetåret. En blocköverskridande polispolitik skulle också bidra till en långsiktighet och förutsägbarhet som i sin tur skapar förutsättningar för ett tryggare samhälle. Jan Karlsen Polisförbundets ordförande Polisförbundet Polisförbundet organiserar de flesta yrkesverksamma poliserna i Sverige. Det bildades 1903 av dåtidens kommunalt anställda poliser. På den tiden hade en konstapel tolvtimmarspass, obetald övertid och annat som gjorde att arbetsveckorna låg på närmare 80 timmar. I dag har Polisförbundet cirka 20 000 aktiva medlemmar – polisstuderande, poliser, polischefer och vissa andra tjänstemän. Drygt 4 800 (cirka 25 procent) av medlemmarna är kvinnor. Omkring 1 200 förtroendevalda och 25 anställda arbetar för förbundet. Källa: Polisförbundet


Nu kan Sofie gå vidare efter broderns död

Summary: Ny serie. Hur går de efterlevande vidare när en tonåring begått självmord? När Sofies lillebror Charlie tog livet av sig fick hon stöd och tröst av andra drabbade genom att blogga.

När en tonåring har tagit sitt liv Del 1 Varje år begår 50 barn och tonåringar självmord och mer än 1 500 försöker ta sitt liv. Hur drabbas de anhöriga när en ung människa inte orkar leva längre? Klockan halv ett på natten den 11 april 2008 tog Charlie Nilsson sitt gevär och sköt sig. Han blev arton år gammal. På sjukhuset fick familjen inte se hans ansikte. Då tog storasyster Sofie broderns hand och pussade den försiktigt. – Den var kall och Charlie såg ut att frysa. Jag ville stoppa en filt om honom för att han skulle bli varm, få honom att leva igen – men innerst inne insåg jag att det inte skulle hjälpa, säger Sofie. Hon är 23 år i dag och berättar om det som hände, om smärtan och om försöken att återfå balansen i livet. Men hon vill också rikta uppmärksamheten mot att många unga väljer att sluta leva. – Inte ens läkare, kuratorer och psykologer orkar riktigt ta till sig att en tonåring frivilligt tar livet av sig. Det är min erfarenhet. Sofie berättar att lillebror Charlie studerade på en plåtskola och hade hittat ett yrke som passade honom. Så sent som två veckor före självmordet hade han blivit utsedd till landets bästa unga plåtslagare vid en tävling. Han hade precis tagit jägarexamen och var mycket stolt. Charlie var en glad kille, omtyckt och med många vänner. I kamratgänget höll han humöret uppe, skämtade och försökte se till att alla mådde bra. Hans andra – och mörkare sida – avslöjade han inte ens för Sofie, sin älskade syster. – Vi hade ingen aning om att han mådde så dåligt att han inte ville leva. Självmordet kom som en fullständig chock för mig, familjen och hans kamrater. Vi kommer nog aldrig att få veta varför han tog livet av sig, säger Sofie. Hon och Charlie hade genom alla år en tät kontakt, även om han större delen av uppväxten bodde hos deras pappa och hon hos deras mamma. Under fredagskvällen den 11 april 2008 ”pratade” de flera gånger med varandra via sina datorer. Dagen därpå skulle de träffas, laga mat och hitta på något kul. Lite senare på kvällen satt Charlie och drack ett par öl med pappa och en farbror. Plötsligt reste han sig, vände sig till pappan och sa att han älskade honom och gick upp till sitt rum på husets övervåning. Strax därefter hördes en kraftig smäll. Dagen därpå såg Sofie sin bror ligga på en brits i sjukhusets bårrum. När hon såg byxorna och strumporna nedanför lakanet som täckte överkroppen förstod hon att det ofattbara hade inträffat. Inför begravningen fick Sofie och familjen möta sin lillebrors ansikte igen. Han såg lugn ut där han låg på rygg i kistan. – Om någon begår självmord är det lätt att skuldbelägga sig för att man inte reagerade i tid, så kände jag det, säger Sofie. Hon bor med sin mamma i en villa strax utanför Båstad i nordvästra Skåne. Sedan de tidiga tonåren har hon till och från lidit av depressioner, och efter broderns död mådde hon ännu sämre. Två gånger försökte hon ta sitt liv med hjälp av tabletter. Andra gången hamnde hon på en sluten psykavdelning under en vecka. – Jag kände mig så ensam, som att jag måste bära hela jordens tyngd på mina axlar. Det fanns ingen jag kunde luta mig mot, alla i familjen var ju lika förtvivlade och hjälplösa som jag. Egentligen ville jag inte ta livet av mig, utan det var snarare en bön att någon skulle lyfta bort mig från det mörka och kalla källarhål där jag befann mig, berättar Sofie. Hennes bror däremot valde att gå en väg där det inte fanns någon återvändo. Han lämnade inte efter sig något brev som förklarar varför han tog ett så drastiskt steg. – Det konstiga är att han blev väldigt illa till mods när andra inte mådde bra, då ville han hjälpa till och stötta. Så var det han som kanske mådde allra sämst. Efter självmordet tog Sofie och en äldre bror kontakt med ungdomsmottagningen. Men där verkade personalen handfallen. – De hörde inte av sig igen, självmordet var för jobbigt för dem. Sedan har jag talat med en diakon och träffat en psykolog. De gav en viss hjälp, men kunde ändå inte riktigt förstå hur det känns när en ung människa begår självmord. Efter broderns självmord började Sofie blogga och hon skrev ofta om Charlie. Via bloggen kom hon i kontakt med anhöriga till unga som tagit sina liv, och av dem får hon fortfarande stöd och tröst. – De vet hur det känns. Så enkelt är det, säger hon. Charlie ligger begravd vid Ränneslövs kyrka utanför Laholm. Sofie besöker hans grav en eller två gånger i veckan. Där brinner ständigt ett levande ljus. – Ibland blir jag förbannad över det han gjorde. Att han sabbade allting. Samtidigt får jag de där skuldkänslorna för att jag inte upptäckte hur han hade det. Ibland tror jag på Gud, ibland inte. Men jag vet att Charlie fortfarande finns där någonstans, vilket känns bra. Och när Sofie tittar på sin mage ler hon och tänker att livet kan ta oväntade riktningar, vändningen inträffar när man minst anar det. – I januari ska jag föda mitt och min pojkväns barn. Det var inget vi planerade, men i dag känner jag mig så lycklig. Jag hoppas att ljuset återvänt för gott. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34


”Var tredje väljare kallar sig feminist”

Summary: Feministiskt initiativ: Om många vågar vara feminister på valdagen kan vi få ett genombrott i strävandet mot verklig jämställdhet.Vi tror att Feministiskt initiativ har goda chanser att överraska i valet. Att siffrorna i opinionsmätningarna inte alltid återspeglar våra möjligheter visas av en ny Sifoundersökning som vi beställt. Var tredje väljare, 33 procent, kallar sig feminist. Ännu fler, 46 procent, tycker att det vore bra om vi kom in i riksdagen. Och hela 15 procent kan tänka sig att rösta på FI. De som på valdagen taktikröstar för en rödgrön seger – men som egentligen vill se oss i riksdagen – fullföljer en klassisk tradition att låta höger-vänsterdimensionen gå före kvinnors rättigheter. På det sättet placeras kravet på rättvisa för halva befolkningen än en gång i väntrummet, skriver Gudryn Schyman och Birger Östberg. Rättelse införd 2010-09-07

Vi får ofta frågor om risken för att en röst på Feministiskt initiativ leder till att alliansen behåller regeringsmakten, i ett läge där vi inte når över fyraprocentsspärren. Frågan skulle kunna besvaras med resonemang om opinionsmätningarnas brister eller om möjligheten att just Feministiskt initiativ kan bli de rödgrönas räddningsplanka till regeringsmakten. Men det är varken skepsis mot opinionsmätningar eller alternativa scenarier när det gäller valutgången som utgör vårt uppriktiga svar på frågan om bortkastade röster. I stället måste frågan besvaras utifrån en djupare analys av politiken. Den dragkamp som nu utspelas av alliansen och de rödgröna är fortsättningen på en politisk tradition från 1800-talet: kampen mellan höger och vänster, mellan frihet och solidaritet, mellan kapital och arbete. Men när kvinnor och feminister har skrapat på ytan har de olika sidornas paroller i praktiken visat sig handla om män, och utesluta kvinnor. Friheten handlade sällan om kvinnors frihet att slippa rädsla och övergrepp. Solidariteten visade sig i första hand gälla manliga industriarbetare, medan arbetarkvinnor som kämpade för alla kvinnors rösträtt anklagades för klassförräderi. Vänster-högerkonflikten är en kamp vars socioekonomiska och ideologiska frontlinjer formulerats av män utifrån mäns erfarenheter, och för en väljarskara bestående av män i en tid då kvinnor inte hade rösträtt. I valrörelsen 2010 leder kampen om mittenväljarna till att konfliken mellan vänster och höger tar sig uttryck som marginella procentskillnader i skattetryck, välfärdssatsningar och ersättningsnivåer i socialförsäkringarna. Plånboksröstandet upphöjs till politisk självklarhet och väljarna reduceras till kamrerstyper. Feministiskt initiativ är det partipolitiska uttrycket för en feminism som inte låter sig placeras in på höger-vänsterskalan. Vårt ställningstagande för en rödgrön regering bygger på en feministisk analys, där slutsatsen är att de rödgröna uppvisar en väsentligt större medvetenhet om könsmaktordningen – om än djupt otillräcklig. Vi stöder inte Mona Sahlin som statsminister för att hon står till vänster i blockpolitiken, utan för att hon har djupare feministiska insikter än vad Fredrik Reinfeldt har. I dag är de flesta överens om jämställdhet som politiskt mål. Många decennier har gått sedan det var rumsrent att säga att kvinnor inte ska ha samma rättigheter som män. Ändå dröjer jämställdheten, och de politiska beslut uteblir som skulle innebära att makt och resurser omfördelas från män till kvinnor. De politiska processer som gör att läpparnas bekännelse inte omsätts i politisk praktik är märkligt konstanta genom historien. Det har konsekvent handlat om att andra politiska frågor definierats som viktigare. Det klassiska exemplet är de kvinnor som motarbetades i den tidiga arbetarrörelsen med hänvisning till att socialismen och klasskampen skulle befria även kvinnan. I sextio- och sjuttiotalens politiska rörelser påstods kvinnor ta upp ”personliga” frågor i kontrast mot männens förment politiska frågor – en reaktion som födde den feministiska parollen ”det personliga är politiskt”. På det sättet har kvinnors rättigheter ställts i väntrummet, alltmedan den ”riktiga” politiken har gått före. I vår tid syns detta mönster tydligt när det gäller lönegapet mellan kvinnor och män. Sedan början av 1980-talet har kvinnors löner motsvarat drygt 80 procent av männens löner, och kvinnor tjänar i dag i genomsnitt 4 700 kronor mindre än män. Det är en löneskillnad som har stått opåverkad av de regeringar av olika färg som avlöst varandra under de senaste tre decennierna. Att samtliga politiska partier sedan början av 1990-talet sagt sig vilja motverka lönegapet har inte gjort någon skillnad. Frånvaron av konkret politik mot lönediskrimineringen framstår som ett ännu större svek mot bakgrund av att de flesta svenska partier i slutet av 1990-talet tog steget att kalla sig feministiska. Så föddes Feministiskt initiativ ur frustrationen över glappet mellan stolta feministiska partideklarationer och bristen på handling. Mot den här bakgrunden blir det både ironiskt och belysande att vi nu anklagas för att riskera en rödgrön majoritet. Den som vill se Feministiskt initiativ i riksdagen, men som på valdagen taktikröstar för en rödgrön valseger, fullföljer alltså en klassisk tradition att låta höger-vänsterdimensionen gå före kvinnors rättigheter. På det sättet placeras kravet på rättvisa för halva befolkningen än en gång i väntrummet. Och detta i ett läge där skillnaderna mellan blockens politik kräver förstoringsglas för att bli synliga. Vi tror att vi har goda chanser att överraska opinionsinstituten genom att komma över fyraprocentsspärren till riksdagen. I opinionsinstitutens mätningar ingår visserligen Feministiskt initiativ i siffran för ”övriga partier”, en siffra som i dag ligger kring 2 procent i de flesta mätningar. Att den siffran inte nödvändigtvis återspeglar våra möjligheter visas av en ny Sifoundersökning som vi låtit beställa: Var tredje väljare, 33 procent, kallar sig själv feminist. Ännu fler, 46 procent, tycker att det vore bra om vi kom in i riksdagen. Och hela 15 procent kan tänka sig att rösta på Feministiskt initiativ. För den som ändå tvivlar på våra möjligheter att nå fyraprocentsspärren kan lite konsumentupplysning vara på sin plats: Om vi får mer än 2,5 procent får vi partistöd under de kommande fyra åren, något som dramatiskt skulle förbättra förutsättningarna för ett parti som hittills helt har förlitat sig på gåvor och medlemsavgifter. Och varje decimal uppåt eller nedåt – även under riksdagsspärren – påverkar våra möjligheter till feministisk opposition. Ett lågt valresultat kommer att tas till intäkt för fortsatt negligering av våra frågor i politiken. Omvänt innebär ett valresultat i närheten av fyraprocentsspärren att såväl medier som etablerade partier tvingas att ta oss på allvar. Slutligen – för den som verkligen vill rösta taktiskt kan spekulerandet om olika valutgångar vändas ytterligare ett varv: Tänk om alltför få röster på Feministiskt initiativ leder till att vi missar fyraprocentsspärren med minsta marginal, samtidigt som de rödgröna inte på egen hand kan bilda majoritet i riksdagen? I det läget skulle kanske några ångra att de inte agerade ”syster fyra procent” genom att rösta på Feministiskt initiativ. Kvinnor utgör mer än halva befolkningen, och ändå fortsätter diskrimineringen och politiken för jämställdhet uteblir. Feministiskt initiativ fortsätter att vara ensamma om att prioritera frågor och reformer som skulle innebära verkliga framsteg i arbetet för jämställdhet: jämställdhetsfond för jämställda löner, individualiserad föräldraförsäkring och en modern arbetstidsreform. En röst på oss är det enda sättet för den enskilda väljaren att låta valet bli ett tydligt ställningstagande för en politik som leder till jämställdhet. Ett genombrott för strävandet mot verklig jämställdhet kräver att många vågar vara feminister på valdagen. Och varje röst räknas. Gudrun Schyman talesperson, Feministiskt initiativ Birger Östberg riksdagskandidat, Feministiskt initiativ Rubriken på gårdagens debattartikel var inte korrekt. Enligt en ny Sifo-undersökning kan 15 procent av väljarna tänka sig att rösta på Feministiskt initiativ i valet – inte ”var tredje väljare” som vi skrev. Vi beklagar.


Summary: Feministiskt initiativ: Om många vågar vara feminister på valdagen kan vi få ett genombrott i strävandet mot verklig jämställdhet. Vi tror att Feministiskt initiativ har goda chanser att överraska i valet. Att siffrorna i opinionsmätningarna inte alltid återspeglar våra möjligheter visas av en ny Sifoundersökning som vi beställt. Var tredje väljare, 33 procent, kallar sig feminist. Ännu fler, 46 procent, tycker att det vore bra om vi kom in i riksdagen. Och hela 15 procent kan tänka sig att rösta på FI. De som på valdagen taktikröstar för en rödgrön seger – men som egentligen vill se oss i riksdagen – fullföljer en klassisk tradition att låta höger-vänsterdimensionen gå före kvinnors rättigheter. På det sättet placeras kravet på rättvisa för halva befolkningen än en gång i väntrummet, skriver Gudryn Schyman och Birger Östberg.

Vi får ofta frågor om risken för att en röst på Feministiskt initiativ leder till att alliansen behåller regeringsmakten, i ett läge där vi inte når över fyraprocentsspärren. Frågan skulle kunna besvaras med resonemang om opinionsmätningarnas brister eller om möjligheten att just Feministiskt initiativ kan bli de rödgrönas räddningsplanka till regeringsmakten. Men det är varken skepsis mot opinionsmätningar eller alternativa scenarier när det gäller valutgången som utgör vårt uppriktiga svar på frågan om bortkastade röster. I stället måste frågan besvaras utifrån en djupare analys av politiken. Den dragkamp som nu utspelas av alliansen och de rödgröna är fortsättningen på en politisk tradition från 1800-talet: kampen mellan höger och vänster, mellan frihet och solidaritet, mellan kapital och arbete. Men när kvinnor och feminister har skrapat på ytan har de olika sidornas paroller i praktiken visat sig handla om män, och utesluta kvinnor. Friheten handlade sällan om kvinnors frihet att slippa rädsla och övergrepp. Solidariteten visade sig i första hand gälla manliga industriarbetare, medan arbetarkvinnor som kämpade för alla kvinnors rösträtt anklagades för klassförräderi. Vänster-högerkonflikten är en kamp vars socioekonomiska och ideologiska frontlinjer formulerats av män utifrån mäns erfarenheter, och för en väljarskara bestående av män i en tid då kvinnor inte hade rösträtt. I valrörelsen 2010 leder kampen om mittenväljarna till att konfliken mellan vänster och höger tar sig uttryck som marginella procentskillnader i skattetryck, välfärdssatsningar och ersättningsnivåer i socialförsäkringarna. Plånboksröstandet upphöjs till politisk självklarhet och väljarna reduceras till kamrerstyper. Feministiskt initiativ är det partipolitiska uttrycket för en feminism som inte låter sig placeras in på höger-vänsterskalan. Vårt ställningstagande för en rödgrön regering bygger på en feministisk analys, där slutsatsen är att de rödgröna uppvisar en väsentligt större medvetenhet om könsmaktordningen – om än djupt otillräcklig. Vi stöder inte Mona Sahlin som statsminister för att hon står till vänster i blockpolitiken, utan för att hon har djupare feministiska insikter än vad Fredrik Reinfeldt har. I dag är de flesta överens om jämställdhet som politiskt mål. Många decennier har gått sedan det var rumsrent att säga att kvinnor inte ska ha samma rättigheter som män. Ändå dröjer jämställdheten, och de politiska beslut uteblir som skulle innebära att makt och resurser omfördelas från män till kvinnor. De politiska processer som gör att läpparnas bekännelse inte omsätts i politisk praktik är märkligt konstanta genom historien. Det har konsekvent handlat om att andra politiska frågor definierats som viktigare. Det klassiska exemplet är de kvinnor som motarbetades i den tidiga arbetarrörelsen med hänvisning till att socialismen och klasskampen skulle befria även kvinnan. I sextio- och sjuttiotalens politiska rörelser påstods kvinnor ta upp ”personliga” frågor i kontrast mot männens förment politiska frågor – en reaktion som födde den feministiska parollen ”det personliga är politiskt”. På det sättet har kvinnors rättigheter ställts i väntrummet, alltmedan den ”riktiga” politiken har gått före. I vår tid syns detta mönster tydligt när det gäller lönegapet mellan kvinnor och män. Sedan början av 1980-talet har kvinnors löner motsvarat drygt 80 procent av männens löner, och kvinnor tjänar i dag i genomsnitt 4.700 kronor mindre än män. Det är en löneskillnad som har stått opåverkad av de regeringar av olika färg som avlöst varandra under de senaste tre decennierna. Att samtliga politiska partier sedan början av 1990-talet sagt sig vilja motverka lönegapet har inte gjort någon skillnad. Frånvaron av konkret politik mot lönediskrimineringen framstår som ett ännu större svek mot bakgrund av att de flesta svenska partier i slutet av 1990-talet tog steget att kalla sig feministiska. Så föddes Feministiskt initiativ ur frustrationen över glappet mellan stolta feministiska partideklarationer och bristen på handling. Mot den här bakgrunden blir det både ironiskt och belysande att vi nu anklagas för att riskera en rödgrön majoritet. Den som vill se Feministiskt initiativ i riksdagen, men som på valdagen taktikröstar för en rödgrön valseger, fullföljer alltså en klassisk tradition att låta höger-vänsterdimensionen gå före kvinnors rättigheter. På det sättet placeras kravet på rättvisa för halva befolkningen än en gång i väntrummet. Och detta i ett läge där skillnaderna mellan blockens politik kräver förstoringsglas för att bli synliga. Vi tror att vi har goda chanser att överraska opinionsinstituten genom att komma över fyraprocentsspärren till riksdagen. I opinionsinstitutens mätningar ingår visserligen Feministiskt initiativ i siffran för ”övriga partier”, en siffra som i dag ligger kring 2 procent i de flesta mätningar. Att den siffran inte nödvändigtvis återspeglar våra möjligheter visas av en ny Sifoundersökning som vi låtit beställa: Var tredje väljare, 33 procent, kallar sig själv feminist. Ännu fler, 46 procent, tycker att det vore bra om vi kom in i riksdagen. Och hela 15 procent kan tänka sig att rösta på Feministiskt initiativ. För den som ändå tvivlar på våra möjligheter att nå fyraprocentsspärren kan lite konsumentupplysning vara på sin plats: Om vi får mer än 2,5 procent får vi partistöd under de kommande fyra åren, något som dramatiskt skulle förbättra förutsättningarna för ett parti som hittills helt har förlitat sig på gåvor och medlemsavgifter. Och varje decimal uppåt eller nedåt – även under riksdagsspärren – påverkar våra möjligheter till feministisk opposition. Ett lågt valresultat kommer att tas till intäkt för fortsatt negligering av våra frågor i politiken. Omvänt innebär ett valresultat i närheten av fyraprocentsspärren att såväl medier som etablerade partier tvingas att ta oss på allvar. Slutligen – för den som verkligen vill rösta taktiskt kan spekulerandet om olika valutgångar vändas ytterligare ett varv: Tänk om alltför få röster på Feministiskt initiativ leder till att vi missar fyraprocentsspärren med minsta marginal, samtidigt som de rödgröna inte på egen hand kan bilda majoritet i riksdagen? I det läget skulle kanske några ångra att de inte agerade ”syster fyra procent” genom att rösta på Feministiskt initiativ. Kvinnor utgör mer än halva befolkningen, och ändå fortsätter diskrimineringen och politiken för jämställdhet uteblir. Feministiskt initiativ fortsätter att vara ensamma om att prioritera frågor och reformer som skulle innebära verkliga framsteg i arbetet för jämställdhet: jämställdhetsfond för jämställda löner, individualiserad föräldraförsäkring och en modern arbetstidsreform. En röst på oss är det enda sättet för den enskilda väljaren att låta valet bli ett tydligt ställningstagande för en politik som leder till jämställdhet. Ett genombrott för strävandet mot verklig jämställdhet kräver att många vågar vara feminister på valdagen. Och varje röst räknas. Gudrun Schyman talesperson, Feministiskt initiativ Birger Östberg riksdagskandidat, Feministiskt initiativ 2,2 procent i EU-valet Feministiskt initiativ (FI) är en svensk feministisk organisation, bildad i april 2005, som sedan riksdagsvalet 2006 kandiderat som politiskt parti i val till riksdagen, landsting och kommuner och till Europaparlamentet. I riksdagsvalet 2006 fick partiet strax under 0,7 procent av rösterna, vilket gjorde det till det då näst största partiet utanför riksdagen, efter Sverigedemokraterna och tätt följt av Piratpartiet. I Europaparlamentsvalet 2009 fick Feministiskt initiativ 2,2 procent av rösterna. Källa: Wikipedia


”Rena bondfångeriet när Wikileaks talar om källskydd”

Summary: Tryckfrihetsexpert: Överdriven tilltro till svenskt källskydd. USA kan efterforska Wikileaks källor om utlämnandet av hemliga dokument är ett brott även i Sverige.Även om Wikileaks grundare Julian Assange får hemvist i Sverige och beviljas utgivningsbevis för verksamheten är det ingen garanti för att webbsajtens meddelare skyddas av svensk grundlag. Amerikanska myndigheter får inte agera i Sverige, men det behöver ändå inte vara omöjligt för USA att leta reda på Wikileaks källor och tysta dem. Det skulle vara svårt för Sverige att säga nej till en amerikansk framställan om hjälp – om utlämnandet av de dokument det handlar om också är ett brott i Sverige. Men medierna ska ändå inte fega. Är publicitetsintresset starkt bör utgivaren publicera och vara beredd på åtal och eventuellt straff, skriver Nils Funcke.

Det svenska skyddet för meddelare är unikt och ovärderligt men har oförtjänt gott rykte. Meddelarskyddet ska göra det möjligt för offentligt anställda tjänstemän att med bevarad anonymitet lämna uppgifter för publicering. Genom förbudet för myndigheterna att agera ”rörmokare” och straffa uppgiftslämnare samt tystnadsplikt för dem som tar emot information ska icke önskade effekter av sekretessreglerna pareras. Förbudet mot efterforskning och repressalier samt tystnadsplikten är grundlagsfästa. Tillsammans med anskaffarfriheten och ensamansvaret utgör reglerna i tryckfrihetsförordningen ett finmaskigt nät som möjliggör ”den fortgående självrannsakan, varav ett samhälle är i behov”, som det uttrycks i 1912 års tryckfrihetsbetänkande. Trots dess förträfflighet finns det en överdriven tilltro till det svenska källskyddet. Det gäller politiker, till exempel Morgan Johansson (S) på DN Debatt 14/8 och Camilla Lindberg (FP), Computer Sweden 30/8. Tron att skyddet ger ett fribrev för läckage av i det närmaste vad som helst, till vem som helst, hur som helst tar sig också uttryck i en överdriven rädsla för det enligt andra EU-länder obegripliga svenska påfundet att tjänstemän tillåts läcka hemligheter. Journalister använder många gånger meddelarskyddet alltför svepande. I fallet Wikileaks kan man tala om rena bondfångeriet. Att det skett av okunskap gör inte agerandet ursäktligt. Wikileaks flyttade sitt material från dataservrar i USA till servrar i Sverige 2007 för att få svenskt källskydd. Wikileaks grundare, Julian Assange, har beskrivit Sverige som en tillflyktsort för den nya tidens flyktingar, journalister och publicister vars frihet inskränkts i hemländerna. Utan ett utgivningsbevis och en utgivare med hemvist i Sverige kan något meddelarskydd överhuvudtaget inte komma ifråga. Wikileaks lovade mer än det svenska systemet kan hålla. Men även om Wikileaks grundare Julian Assange får hemvist i Sverige och beviljas utgivningsbevis för verksamheten är det ingen garanti för att framtida meddelare skyddas. För det första behöver det påpekas att hur mycket skydd Wikileaks uppgiftslämnare än får i Sverige och hur noggrant än Wikileaks följer grundlagens bestämmelser är det inget som hindrar att amerikanska myndigheter letar reda på källan och tystar den. Att de inte får agera på svenskt territorium, till exempel beslagta datorer, må försvåra men gör nödvändigtvis inte uppgiften omöjlig. Svenska myndigheter torde heller inte få bistå för att avslöja läckan. Omfattas en webbplats av yttrandefrihetsgrundlagen skulle det strida mot svenska rättsprinciper att ge handräckning. Även om den utländska myndigheten trycker på genom sin regering för att utverka hjälp, skulle propåerna förhoppningsvis avvisas av den svenska regeringen. Vilket har skett i flera fall. Men en framställan om hjälp till svenska myndigheter eller den svenska regeringen skulle bli svår att säga nej till om det brott USA vill ha hjälp med att utreda skulle utgöra ett brott även i Sverige. Det torde gälla i synnerhet om det har kopplingar till Afghanistan där bägge länderna har trupper och ett gemensamt intressen av att känslig information inte läcker ut. Det skulle förvåna om sådana trevare inte framförts. Skyddet för den som lämnar meddelanden till en grundlagsskyddad verksamhet är inte oändligt. Undantagen finns angivna i tryckfrihetsförordningen (7 kap. 3 §). Utöver spioneri görs undantag från meddelarskyddet även för utlämnande av dokument med sekretessbelagda uppgifter samt uppgifter som omges med den strängaste formen av sekretess. Anta att Wikileaks haft ett giltigt utgivningsbevis och utgivare när de amerikanska krigsdagböckerna publicerades. I USA är dagböckerna hemliga och ett brott har begåtts där. Motsvarande svenska dokument, som självklart existerar, är hemliga och sekretessen skulle sannolikt klara en domstolsprövning åtminstone så länge svensk trupp är kvar i Afghanistan. Ett utlämnande av dessa dokument skulle innebära att meddelarskyddet bryts. Sannolikt skulle även utlämnande av enstaka känsliga uppgifter ur de svenska krigsdagböckerna räcka för att bryta igenom meddelarskyddet. När Säpo, FRA och övriga rörmokare hittat läckan skulle åklagare i de fall det handlar om svenska dokument kunna hävda att uppgifterna ”rör förhållanden av stor betydelse” för rikets säkerhet eller försvar. Och därmed kunna åtala dem som befattat sig med dokumenten för grov obehörig befattning med hemlig uppgift. Såväl meddelaren som journalisten och utgivaren skulle kunna åtalas. Handlar det om motsvarande hemliga dokument hos en utländsk makt – till exempel USA – som är på drift skulle svenska myndigheter få svårt att säga nej till att bistå i efterforskandet av källan. I bägge fallen skulle svenska myndigheter, i vissa fall efter domstolsbeslut eller regeringsbeslut, kunna tillgripa hela arsenalen av tvångsmedel, till exempel beslagta datorer, göra husrannsakan hos såväl utgivare som andra misstänkta, bugga, sätta in hemlig teleavlyssning och kameraövervakning och signalspana. Meddelarskyddet gäller heller inte för meddelare om han eller hon använder sig av en mellanhand för att överlämna uppgifterna till någon som representerar exempelvis en tidningsredaktion. Personer i till exempel ett privat bevaknings- eller säkerhetsföretag omfattas inte av skyddet även om företaget arbetar på uppdrag av regeringen. Det går heller inte att förlita sig på att ett efterforskningsförbud skyddar källan eftersom det endast är myndigheter som är förbjudna att bedriva efterforskning. Det finns exempel på hur svenska journalister avslöjat andra journalisters källor och serverat meddelarens huvud på ett fat. Åtgärderna för att skydda meddelare måste utsträckas för att klara även sådana efterforskningar. Wikileaks gör stor sak av att de har ett tekniskt system som skyddar uppgiftslämnarnas identitet när de lämnar hemliga uppgifter. Tillåt mig tvivla. Utgångspunkten måste vara att storebror ser allt och att källan och mottagaren träffas när det gäller känsliga uppgifter. Med ovanstående vill jag inte ha sagt att medierna ska fega och aldrig publicera sekretesskyddade dokument eller uppgifter som skyddas av absolut sekretess. Är publicitetsintresset starkt bör utgivaren vara beredd att ta ett åtal och eventuellt straff. Om uppgifterna är tillräckligt graverande kan publiceringen också förvandla ”brottslingen” till hjälte och de som avslöjas stå med skammen och kanske åtalas för olagligheter. Utgivaren måste göra sin avvägning och våga tänja på gränserna men alltid ge meddelaren kristallklar information som står sig vid en rättslig prövning så att läckan kan överväga följderna av att uppgifterna blir offentliga och bedöma risken för att få sin identitet röjd. Allt annat är bondfångeri till förfång för meddelarskyddet och därmed för samhällets fortsatta självrannsakan. Nils Funcke yttrande- och tryckfrihetsexpert


Summary: Tryckfrihetsexpert: Överdriven tilltro till svenskt källskydd. USA kan efterforska Wikileaks källor om utlämnandet av hemliga dokument är ett brott även i Sverige. Även om Wikileaks grundare Julian Assange får hemvist i Sverige och beviljas utgivningsbevis för verksamheten är det ingen garanti för att webbsajtens meddelare skyddas av svensk grundlag. Amerikanska myndigheter får inte agera i Sverige, men det behöver ändå inte vara omöjligt för USA att leta reda på Wikileaks källor och tysta dem. Det skulle vara svårt för Sverige att säga nej till en amerikansk framställan om hjälp – om utlämnandet av de dokument det handlar om också är ett brott i Sverige. Men medierna ska ändå inte fega. Är publicitetsintresset starkt bör utgivaren publicera och vara beredd på åtal och eventuellt straff, skriver Nils Funcke.

Det svenska skyddet för meddelare är unikt och ovärderligt men har oförtjänt gott rykte. Meddelarskyddet ska göra det möjligt för offentligt anställda tjänstemän att med bevarad anonymitet lämna uppgifter för publicering. Genom förbudet för myndigheterna att agera ”rörmokare” och straffa uppgiftslämnare samt tystnadsplikt för dem som tar emot information ska icke önskade effekter av sekretessreglerna pareras. Förbudet mot efterforskning och repressalier samt tystnadsplikten är grundlagsfästa. Tillsammans med anskaffarfriheten och ensamansvaret utgör reglerna i tryckfrihetsförordningen ett finmaskigt nät som möjliggör ”den fortgående självrannsakan, varav ett samhälle är i behov”, som det uttrycks i 1912 års tryckfrihetsbetänkande. Trots dess förträfflighet finns det en överdriven tilltro till det svenska källskyddet. Det gäller politiker, till exempel Morgan Johansson (S) på DN Debatt 14/8 och Camilla Lindberg (FP), Computer Sweden 30/8. Tron att skyddet ger ett fribrev för läckage av i det närmaste vad som helst, till vem som helst, hur som helst tar sig också uttryck i en överdriven rädsla för det enligt andra EU-länder obegripliga svenska påfundet att tjänstemän tillåts läcka hemligheter. Journalister använder många gånger meddelarskyddet alltför svepande. I fallet Wikileaks kan man tala om rena bondfångeriet. Att det skett av okunskap gör inte agerandet ursäktligt. Wikileaks flyttade sitt material från dataservrar i USA till servrar i Sverige 2007 för att få svenskt källskydd. Wikileaks grundare, Julian Assange, har beskrivit Sverige som en tillflyktsort för den nya tidens flyktingar, journalister och publicister vars frihet inskränkts i hemländerna. Utan ett utgivningsbevis och en utgivare med hemvist i Sverige kan något meddelarskydd överhuvudtaget inte komma ifråga. Wikileaks lovade mer än det svenska systemet kan hålla. Men även om Wikileaks grundare Julian Assange får hemvist i Sverige och beviljas utgivningsbevis för verksamheten är det ingen garanti för att framtida meddelare skyddas. För det första behöver det påpekas att hur mycket skydd Wikileaks uppgiftslämnare än får i Sverige och hur noggrant än Wikileaks följer grundlagens bestämmelser är det inget som hindrar att amerikanska myndigheter letar reda på källan och tystar den. Att de inte får agera på svenskt territorium, till exempel beslagta datorer, må försvåra men gör nödvändigtvis inte uppgiften omöjlig. Svenska myndigheter torde heller inte få bistå för att avslöja läckan. Omfattas en webbplats av yttrandefrihetsgrundlagen skulle det strida mot svenska rättsprinciper att ge handräckning. Även om den utländska myndigheten trycker på genom sin regering för att utverka hjälp, skulle propåerna förhoppningsvis avvisas av den svenska regeringen. Vilket har skett i flera fall. Men en framställan om hjälp till svenska myndigheter eller den svenska regeringen skulle bli svår att säga nej till om det brott USA vill ha hjälp med att utreda skulle utgöra ett brott även i Sverige. Det torde gälla i synnerhet om det har kopplingar till Afghanistan där bägge länderna har trupper och ett gemensamt intressen av att känslig information inte läcker ut. Det skulle förvåna om sådana trevare inte framförts. Skyddet för den som lämnar meddelanden till en grundlagsskyddad verksamhet är inte oändligt. Undantagen finns angivna i tryckfrihetsförordningen (7 kap. 3 §). Utöver spioneri görs undantag från meddelarskyddet även för utlämnande av dokument med sekretessbelagda uppgifter samt uppgifter som omges med den strängaste formen av sekretess. Anta att Wikileaks haft ett giltigt utgivningsbevis och utgivare när de amerikanska krigsdagböckerna publicerades. I USA är dagböckerna hemliga och ett brott har begåtts där. Motsvarande svenska dokument, som självklart existerar, är hemliga och sekretessen skulle sannolikt klara en domstolsprövning åtminstone så länge svensk trupp är kvar i Afghanistan. Ett utlämnande av dessa dokument skulle innebära att meddelarskyddet bryts. Sannolikt skulle även utlämnande av enstaka känsliga uppgifter ur de svenska krigsdagböckerna räcka för att bryta igenom meddelarskyddet. När Säpo, FRA och övriga rörmokare hittat läckan skulle åklagare i de fall det handlar om svenska dokument kunna hävda att uppgifterna ”rör förhållanden av stor betydelse” för rikets säkerhet eller försvar. Och därmed kunna åtala dem som befattat sig med dokumenten för grov obehörig befattning med hemlig uppgift. Såväl meddelaren som journalisten och utgivaren skulle kunna åtalas. Handlar det om motsvarande hemliga dokument hos en utländsk makt – till exempel USA – som är på drift skulle svenska myndigheter få svårt att säga nej till att bistå i efterforskandet av källan. I bägge fallen skulle svenska myndigheter, i vissa fall efter domstolsbeslut eller regeringsbeslut, kunna tillgripa hela arsenalen av tvångsmedel, till exempel beslagta datorer, göra husrannsakan hos såväl utgivare som andra misstänkta, bugga, sätta in hemlig teleavlyssning och kameraövervakning och signalspana. Meddelarskyddet gäller heller inte för meddelare om han eller hon använder sig av en mellanhand för att överlämna uppgifterna till någon som representerar exempelvis en tidningsredaktion. Personer i till exempel ett privat bevaknings- eller säkerhetsföretag omfattas inte av skyddet även om företaget arbetar på uppdrag av regeringen. Det går heller inte att förlita sig på att ett efterforskningsförbud skyddar källan eftersom det endast är myndigheter som är förbjudna att bedriva efterforskning. Det finns exempel på hur svenska journalister avslöjat andra journalisters källor och serverat meddelarens huvud på ett fat. Åtgärderna för att skydda meddelare måste utsträckas för att klara även sådana efterforskningar. Wikileaks gör stor sak av att de har ett tekniskt system som skyddar uppgiftslämnarnas identitet när de lämnar hemliga uppgifter. Tillåt mig tvivla. Utgångspunkten måste vara att storebror ser allt och att källan och mottagaren träffas när det gäller känsliga uppgifter. Med ovanstående vill jag inte ha sagt att medierna ska fega och aldrig publicera sekretesskyddade dokument eller uppgifter som skyddas av absolut sekretess. Är publicitetsintresset starkt bör utgivaren vara beredd att ta ett åtal och eventuellt straff. Om uppgifterna är tillräckligt graverande kan publiceringen också förvandla ”brottslingen” till hjälte och de som avslöjas stå med skammen och kanske åtalas för olagligheter. Utgivaren måste göra sin avvägning och våga tänja på gränserna men alltid ge meddelaren kristallklar information som står sig vid en rättslig prövning så att läckan kan överväga följderna av att uppgifterna blir offentliga och bedöma risken för att få sin identitet röjd. Allt annat är bondfångeri till förfång för meddelarskyddet och därmed för samhällets fortsatta självrannsakan. Nils Funcke yttrande- och tryckfrihetsexpert Nils Funcke Nils Funcke är journalist och debattör i tryck- och yttrandefrihetsfrågor. Han har skrivit boken ”Tryckfriheten, ordets män och statsmakten”. Han tilldelades Stora Journalistpriset 2006 för avslöjandet att utrikesminister Laila Freivalds godkände försöken att stänga Sverigedemokraternas hemsida. Han är tjänstledig från uppdraget som chefredaktör på tidningen Riksdag & Departement för att vara sekreterare i Yttrandefrihetskommittén. Han uttrycker här sin uppfattning som journalist.


”Miljöpartiet – en tvärbroms för tillväxten”

Summary: Miljöpartiet vill stoppa ungefär hälften av alla utvecklingsprojekt i Stockholmsregionen. Det handlar bland annat om tusentals bostäder, men också service, infrastruktur och arbetstillfällen, skriver moderaterna Johnny Munkhammar och Magnus Nilsson.

Stockholmsregionen är Sveriges främsta tillväxtmotor. Här växer de nya företagen och produkterna fram – och med dem följer jobben. Ett gott företagsklimat i de flesta av länets kommuner förklarar mycket av framgångarna. En avgörande komponent för att ge Stockholm chansen att utvecklas vidare är utveckling av infrastrukturen. I dag pågår flera stora projekt, som Norra länken, som kommer att ge bättre förutsättningar för företag och jobb. Vi moderater har drivit på. Men på den rödgröna sidan ser det annorlunda ut. Miljöpartiet vill stoppa ungefär hälften av alla utvecklingsprojekt i Stockholmsregionen. Det handlar bland annat om tusentals bostäder, men också service, infrastruktur och arbetstillfällen. Det visar en rundringning till politiker i Stockholmsregionen som har genomförts under augusti. Miljöpartiet är ett parti som i Stockholmsregionen är stadigt förankrat i vänsterblocket. Bara i en kommun deltar de i en koalition med borgerliga partier. Partiet är tydligt i sitt motstånd mot utveckling av Stockholmsregionen. Av 58 utvecklingsprojekt där Miljöpartiet haft en tydlig inställning har partiet varit för 30 och emot 28. Men de kamouflerar ofta sitt motstånd. De framför detaljsynpunkter som i praktiken gör projekten ogenomförbara. Större projekt sker nästan alltid i form av ”paket” med bostäder, kontor, vägar och kollektivtrafik. De ekonomiska transaktionerna innefattar både kommuner och privata företag och inbegriper inte bara pengar utan även markbyten, byggrätter och liknande. Alla bitar på måste falla på plats och volymerna är kritiska för de ekonomiska kalkylerna. Att göra ett projekt totalt sett mindre, minska kontorsytan, minska kommersiella ytor, minska mängden parkeringsplatser, stoppa en utbyggnad av vägkapacitet eller ändra relationerna mellan bostadsrätter och hyresrätter kan lätt tippa kalkylen från vinst till förlust. Det är således fullt möjligt att vara emot ett projekt samtidigt som man säger sig vara för det men med ”en grön profil”. I praktiken faller då projektet. Miljöpartiets nej till fler stormarknader i regionen är ett exempel på detta. Det benhårda motståndet mot vägbyggen har naturligtvis också konsekvenser för bostäder, kontor och service. Planering och uppförande av uppemot 10.000 bostäder under de närmaste åren skulle ha hotats om Miljöpartiets politik hade blivit verklighet under mandatperioden. Slutsatsen är tydlig. Om de får större inflytande kommer utvecklingen av Stockholmsregionen att kraftigt bromsas. Färre skulle komma fram i tid, färre jobb skapas, färre bostäder byggas. Dessutom skulle förutsättningarna för kollektivtrafik och lokala lösningar bli sämre. Stora utvecklingsprojekt innefattar ofta flerbostadshus och hyresrätter, vilket ger stora koncentrationer av människor och därmed underlag för kollektivtrafik och handel. De riskerar att stoppas av Miljöpartiet. Utbyggnaden av småhusområden och permanentboende i fritidshusområden är betydligt lättare att genomföra men ger just det som Miljöpartiet säger sig vara emot – främst bilberoende. Priset blir ännu större bostadsbrist, färre jobb, sämre närservice och ännu större fokus på Stockholms innerstad. Och det kommer att betalas främst av unga människor som ännu inte etablerat sig på bostads- och arbetsmarknaderna. Orsaken till deras politik är naturligtvis inte att de inte gillar Stockholm. Snarare är förklaringen ett dogmatiskt motstånd mot tillväxt, handel och transporter. Men vägen till en bättre och grönare Stockholmsregion heter inte bilköer, bostadsbrist och arbetslöshet. I stället ska vi se till att fler kommer fram i tid, moderna bostäder byggs och jobb skapas. Johnny Munkhammar riksdagskandidat (M) Stockholms län Magnus Nilsson ordförande för Miljö- och hälsoskyddsnämnden och ledamot av kommunstyrelsen i Solna (M) Författare till den nya rapporten ”Tvärbromsen – Miljöpartiets nej till infrastruktur i Stockholm” (Moderaterna i Stockholms län) som publiceras på måndag.


”Bortglömda klimatmiljarder kan främja ny miljöteknik”

Summary: Tankesmedjan Fores: Båda de politiska blocken struntar i de löften om grön skatteväxling som tidigare ställts ut. Nu behövs en tydlig strategi. De politiska partierna har under valrörelsen inte lagt fram ett enda konkret förslag om grön skatteväxling – trots att klimatfrågan är mer aktuell än någonsin. Än mer anmärkningsvärt är att inget av regeringsalternativen sagt hur de tänker använda de fem klimatmiljarder som enligt våra beräkningar tillfaller Sverige under nästa mandatperiod. Det handlar om pengar från EU:s auktionering av utsläppsrätter – en av våra största miljöskatteintäkter framöver. Det är sällan miljarder ligger redo att spenderas utan att politikerna tycks ha förstått det, skriver Jakob Rutqvist och Martin Ådahl.

Grön skatteväxling, att höja skatten på utsläpp och sänka den på samhällsnyttiga saker som arbete och miljöinvesteringar, är på sätt och vis den mest självklara av reformer, ekonomiskt effektiv och politiskt rättvis. Det är också vad de flesta partier lovat inför valet. Maud Olofsson har kallat skatteväxling för Alliansens svar på oppositionens höjning av koldioxidskatten. Moderaterna utnämnde i en enkät ”grön skatteväxling” till en av valets tre viktigaste miljöfrågor. Maria Wetterstrand har gång på gång lyft fram det. Socialdemokraterna hade före valet 2006 planer på att skatteväxla 13 miljarder kronor. I valrörelsen har det dock inte lagts ett enda konkret förslag, trots att klimatfrågan är mer aktuell än någonsin och finanskrisen ställt skatten på arbete i fokus. Dessutom tycks varken finansdepartementet eller oppositionen ha erkänt att miljöskatter på sikt avskaffar sig själva eftersom syftet är att utsläppen ska försvinna. I stället vill man både ha kakan och äta den; både att utsläppen minskar och att skatteintäkterna finns kvar för att täcka hål i budgetförslagen. Minst 35 miljarder i statsbudgeten är beroende av koldioxidrelaterade skatter. Om utsläppen ska bort kommer dessa intäkter att sina. Det blir inga miljarder i bensin- och dieselskatt om våra bilar går på el, biogas och etanol. Ekonomin och miljön vinner, men hål grävs i statsfinanserna. Här saknar båda blocken en plan för hur bortfallet ska hanteras. Strategin långsiktigt måste vara att matcha inkomster från miljöskatter mot tillfälliga skattesänkningar, på till exempel miljöinvesteringar eller arbete, eller att acceptera att skattetrycket faller när skatterna försvinner. I vilket fall måste politiker skilja mellan fiskala och korrigerande skatter och redovisa vad som är vad. Mest anmärkningsvärt i valrörelsen är dock att inte något parti tydliggjort hur de avser använda de fem miljarder kronor som enligt Fores beräkningar tillfaller Sverige under nästa mandatperiod från EU:s auktionering av utsläppsrätter, en av våra största miljöskatteintäkter framöver. Sverige ser sig med viss rätt som ett föregångsland vad gäller miljöskatter. Från tidigt 1990-tal har koldioxidskatten bidragit till en omställning där ekonomin växt med över 40 procent medan utsläppen fallit mer än 10 procent. Mellan 2001 och 2006 skatteväxlades 17 miljarder kronor i den så kallade gröna skatteväxlingen. Men Sverige är inte så framstående som vi ibland tror. Vi har i själva verket en relativt låg andel miljöskatter av totala skatter. Trots den gröna skatteväxlingen ökade 2001–2009 andelen med bara 0,3 procentenheter, från 5,5 till 5,8 procent. Av 31 OECD-länder placerade sig Sverige år 2007 på plats åtta, från botten räknat. Oppositionen har visserligen föreslagit höjningar av miljöskatter, men ökningarna motsvaras inte av redovisade skattesänkningar och har mer karaktären av en finansieringsmetod för ökade utgifter. Märkligt nog har man räknat med intäkter från lika höga trafikutsläpp som i dag, trots att syftet med skatten är att minska utsläppen. Återigen vill man både äta kakan och ha den kvar. Allianspartierna har å sin sida inte flaggat för någon betydande skatteväxling, trots att deras arbetsgrupp för miljö- och klimat i sin slutrapport skrev att miljöskatter också fortsatt ska användas för att uppnå de klimatpolitiska målen. Man kan säga att oppositionen har miljöskattehöjningarna i sitt program och alliansen skattesänkningarna, men båda saknar en pusselbit vardera. Vad kan då göras för en fortsatt grön skatteväxling i Sverige? Först måste man klargöra hur vi påverkas av att EU samverkar i klimatpolitiken. Utsläppen i Sverige består sedan 2005 av två delar. En del består av industri- och kraftföretag och deltar i EU:s handel med utsläppsrätter. Här sätts ett gemensamt tak för utsläppen och om de minskar extra mycket i Sverige säljs bara utsläppsrätterna någon annanstans. Det gäller andra beslut också. Om Sverige exempelvis bygger hundra kärnkraftverk och exporterar all el till EU så minskar det inte utsläppen ett enda ton inom systemet, utan flyttar endast runt dem. De utsläppskällor som faller utanför EU:s tak ingår i ”övrigsektorn” och här ansvarar länderna själva för styrmedlen. Det är här som svensk skatteväxling kan ge direkt miljöeffekt. Dessa utsläpp finns i dag till 68 procent i transportsektorn och det är här reformer har bäst effekt. Men går det då inte att göra något för utsläppen inom EU:s tak, de från industrin och energiproduktionen? Det kan och bör vi. Styrmedel kan här driva teknikutveckling, vilket gör det billigare att minska utsläppen på sikt. Våra bostäder och industrier kan utrustas med teknik som sparar pengar och blir ett föredöme för världen, då möjliggörs också en snabbare gemensam sänkning av EU:s utsläppstak. Då Fores studerat dessa utsläpp har det visat sig att EU:s utsläppsrätter under nästa mandatperiod kommer att generera stora intäkter till Sverige. Från 2013 kommer de nämligen att auktioneras i stället för att delas ut gratis och intäkterna tillfaller medlemsstaterna. För Sveriges del kommer detta att inbringa mellan två och tre miljarder kronor årligen från 2013, hela fem miljarder under kommande mandatperiod. Inget av regeringsalternativen har tydliggjort hur dessa bortglömda klimatpengar ska användas. EU-kommissionen rekommenderar att hälften av intäkterna används till att stödja klimatomställningen. Detta kan åstadkommas genom skatteväxling om pengarna inte återförs till utsläppare utan krav på motprestation, utan används för att stödja utveckling av miljöteknik, förnybar energiproduktion och för att modernisera transportsektorn, bostäder och industrin. Exempelvis kan skatter sänkas för att stimulera investeringar i minskad energianvändning i fastigheter. De här inkomsterna utgör en av de viktigaste klimatpolitiska möjligheterna under nästa mandatperiod och det är förvånande att det inte pågår någon debatt om hur de ska användas. Det är sällan i politiken som miljarder ligger redo att spenderas, utan att politikerna förstått det. Det är dags att utforma en tydlig strategi för att växla miljöskatter mot smarta skattesänkningar, fram till att vi gjort oss fria från utsläppen och miljöskatterna därmed avskaffat sig själva. Jakob Rutqvist miljöprogramchef Fores Martin Ådahl vd Fores Fores Fores – Forum för reformer och entreprenörskap – är en grön och liberal tankesmedja som vill förnya debatten i Sverige med tro på entreprenörskap och människors möjligheter att själva forma sitt liv. Miljö och marknad, migration, företagandet i civilsamhället, integritet, jämställdhet, global demokratisering och moderniserad välfärd är några av de frågor Fores jobbar med. Källa: Fores.se


”Vi unga är mer drivna än våra föräldrar”

Summary: Som bloggare blev Isabella Löwengrip både uppskattad och hånad. I dag, 19 år gammal, är hon företagare och har skrivit en bok. Vilka är hennes drivkrafter? Föräldrarnas skilsmässa och år av mobbning, säger hon själv.

– Jag är ett skilsmässobarn. Så inleder Isabella Löwengrip intervjun som ska handla om motivation och drivkrafter. Jag tror att det har format mig att mina föräldrar inte levde tillsammans. Isabella växte upp hos sin pappa i Vasastan i Stockholm. – Som skilsmässobarn fick jag släpa min ryggsäck mellan två hem och det triggade något hos mig. Jag blev tvingad att växa upp och försörja mig själv. Det gjorde nog också att jag blivit en som söker mycket bekräftelse. Jag vill att människor ska tycka att jag är duktig och jag vill själv känna mig duktig. Som 14-åring startade Isabella bloggen ”Blondinbella” som snart blev en av Sveriges mest lästa livsstilsbloggar. Tack vare att bloggen blev så välbesökt kunde hon börja tjäna lite pengar på annonsintäkter. Så småningom bildade hon ett bolag. I dag är Isabella 19 år och driver flera olika företag. Hur hade livet sett ut utan bloggen? – Jag har alltid varit en driven och engagerad person. Utan bloggen hade jag nog varit politiker, kanske ordförande för Muf eller läst juridik, tagit en mer traditionell väg och slutat som advokat. Isabella säger att hon tycker om att testa sig själv, att driva sig till det yttersta, men att själva framgången också är en viktig motivation. – Jag vet att man inte ska värdera sig själv utifrån vad man presterar, men det är svårt att inte göra det. Jag mår inte dåligt när det går dåligt, men jag mår väldigt bra när det går bra. Det är en lycka som rusar i hela kroppen när ett projekt går igenom, när det skrivs i tidningen eller när man uppmärksammar det jag gjort. Varför är det så viktigt att överträffa sig själv? – Livet blir så lätt tråkigt! När man stått och föreläst för tusen personer så nöjer man sig inte med att det är färre i publiken nästa gång. Man måste hela tiden nå nya toppar och nya adrenalinkickar. Drivet, det ständiga sökandet efter kickar, kravet på att det ska hända något hela tiden tror Isabella också är ett uttryck för hennes generation. – I dag räcker det inte med att bara plugga. Du måste ha ett jobb vid sidan om, ut och resa, kunna språk och synas. Jag tror att min generation är mycket mer driven än mina föräldrars generation. Det som fick Isabella att starta sin blogg var den mobbning som hon utsattes för på högstadiet. Bloggen blev hennes tillflykt. Under gymnasiet, när blogg och bolag hade börjar generera pengar, hamnade hon åter i en utsatt position. – Även under gymnasiet blev jag mobbad, både av elever och lärare. Vissa elever stod och skrek åt mig när jag kom till skolan. En gång försökte någon knuffa ner mig för en trappa och en massa annat. Jag ville hålla skenet uppe i bloggen och skrev att allt var så bra, men till slut funkade det inte att ljuga om hur jag mådde så jag hoppade av. Isabella menar också att svårigheterna har givit henne starka varningssignaler som hindrar henne från att hamna där igen. – Jag kunde ligga hemma och gråta och jag tog ångesttabletter och var till och med på psykakuten. Det var extremt tufft och så ska det inte bli igen. Hade jag inte haft min pojkvän som höll mig tillbaka hade jag kanske blivit sjukskriven igen. När Isabella känner att det inte känns roligt bokar hon av allt och försvinner ett tag. Då ligger hon i sängen och läser böcker, äter god mat och choklad. När det sedan blir tråkigt går hon tillbaka till jobbet. Nyligen kom Isabella ut med en så kallad självhjälpsbok. ”Egoboost” är baserad på hennes egna erfarenheter och är en överlevnadsguide till unga tjejer som har det tufft. Boken handlar om problem som man har när man är tonåring: att magen är svullen, att man fått en finne eller har problem med vad man ska ha på sig. – Revansch är en del av min motivation. Jag vill att mobbarna och de som inte trodde på mig ska se mig på tv eller min bok på Akademibokhandeln och tänka att de aldrig lyckades nå mig. De har förmodligen sett sina glansdagar medan jag har mina framför mig. Isabella tycker att människor ska vara lite mer egoistiska, vilket hon skriver om i boken. – Mycket handlar att stänga av negativa tankar om sig själv och negativa kommentarer som andra kan ha om ens person och att fokusera på det man själv vill. Men kan inte egoismen göra en självupptagen? – Nej, jag är så otroligt intresserad av andra människor. Självhjälpslitteratur är en kritiserad genre som ofta anses full av självklarheter och floskler. Men det tycker inte Isabella är något problem. – En person som redan kan allt det här tycker kanske att det är trams – bra för henne i så fall. Men om du inte har självkänslan kanske det är just sånt här du behöver höra. Isabella är ung men har redan en lång meritlista. Vad är det som skiljer henne från andra 19-åringar? – Jag har inte den här spärren som många har, jag är nästan aldrig rädd utan kastar mig in i grejer. Ibland kanske jag handlar först och tänker sedan, men jag tror att jag är bra på att utnyttja det som andra ser som risker. Jag vill göra grejer på mitt sätt och omforma idéer så att de blir bättre, att komma på bättre lösningar. Ser jag en tv-reklam så börjar jag genast fundera på hur jag skulle kunna ha gjort den bättre själv, jag jobbar i huvudet hela tiden. Isabella Löwengrip Ålder: 19. Bor: I lägenhet i Stockholm med pojkvännen Nils. Gör: Driver bloggen ”Blondinbella” samt flera bolag, bland andra webbshop, klädmärke och bloggnätverk. Aktuell: Med nya boken ”Egoboost”.


Summary: NY SERIE. Som bloggare blev Isabella Löwengrip både uppskattad och hånad. I dag, 19 år gammal, är hon företagare och har skrivit en bok. Vilka är hennes drivkrafter? Föräldrarnas skilsmässa och år av mobbning, säger hon själv. Isabella Löwengrip

– Jag är ett skilsmässobarn. Så inleder Isabella Löwengrip intervjun som ska handla om motivation och drivkrafter. Jag tror att det har format mig att mina föräldrar inte levde tillsammans. Isabella växte upp hos sin pappa i Vasastan i Stockholm. – Som skilsmässobarn fick jag släpa min ryggsäck mellan två hem och det triggade något hos mig. Jag blev tvingad att växa upp och försörja mig själv. Det gjorde nog också att jag blivit en som söker mycket bekräftelse. Jag vill att människor ska tycka att jag är duktig och jag vill själv känna mig duktig. Som 14-åring startade Isabella bloggen ”Blondinbella” som snart blev en av Sveriges mest lästa livsstilsbloggar. Tack vare att bloggen blev så välbesökt kunde hon börja tjäna lite pengar på annonsintäkter. Så småningom bildade hon ett bolag. I dag är Isabella 19 år och driver flera olika företag. Hur hade livet sett ut utan bloggen? – Jag har alltid varit en driven och engagerad person. Utan bloggen hade jag nog varit politiker, kanske ordförande för Muf eller läst juridik, tagit en mer traditionell väg och slutat som advokat. Isabella säger att hon tycker om att testa sig själv, att driva sig till det yttersta, men att själva framgången också är en viktig motivation. – Jag vet att man inte ska värdera sig själv utifrån vad man presterar, men det är svårt att inte göra det. Jag mår inte dåligt när det går dåligt, men jag mår väldigt bra när det går bra. Det är en lycka som rusar i hela kroppen när ett projekt går igenom, när det skrivs i tidningen eller när man uppmärksammar det jag gjort. Varför är det så viktigt att överträffa sig själv? – Livet blir så lätt tråkigt! När man stått och föreläst för tusen personer så nöjer man sig inte med att det är färre i publiken nästa gång. Man måste hela tiden nå nya toppar och nya adrenalinkickar. Drivet, det ständiga sökandet efter kickar, kravet på att det ska hända något hela tiden tror Isabella också är ett uttryck för hennes generation. – I dag räcker det inte med att bara plugga. Du måste ha ett jobb vid sidan om, ut och resa, kunna språk och synas. Jag tror att min generation är mycket mer driven än mina föräldrars generation. Det som fick Isabella att starta sin blogg var den mobbning som hon utsattes för på högstadiet. Bloggen blev hennes tillflykt. Under gymnasiet, när blogg och bolag hade börjar generera pengar, hamnade hon åter i en utsatt position. – Även under gymnasiet blev jag mobbad, både av elever och lärare. Vissa elever stod och skrek åt mig när jag kom till skolan. En gång försökte någon knuffa ner mig för en trappa och en massa annat. Jag ville hålla skenet uppe i bloggen och skrev att allt var så bra, men till slut funkade det inte att ljuga om hur jag mådde så jag hoppade av. Isabella menar också att svårigheterna har givit henne starka varningssignaler som hindrar henne från att hamna där igen. – Jag kunde ligga hemma och gråta och jag tog ångesttabletter och var till och med på psykakuten. Det var extremt tufft och så ska det inte bli igen. Hade jag inte haft min pojkvän som höll mig tillbaka hade jag kanske blivit sjukskriven igen. När Isabella känner att det inte känns roligt bokar hon av allt och försvinner ett tag. Då ligger hon i sängen och läser böcker, äter god mat och choklad. När det sedan blir tråkigt går hon tillbaka till jobbet. Nyligen kom Isabella ut med en så kallad självhjälpsbok. ”Egoboost” är baserad på hennes egna erfarenheter och är en överlevnadsguide till unga tjejer som har det tufft. Boken handlar om problem som man har när man är tonåring: att magen är svullen, att man fått en finne eller har problem med vad man ska ha på sig. – Revansch är en del av min motivation. Jag vill att mobbarna och de som inte trodde på mig ska se mig på tv eller min bok på Akademibokhandeln och tänka att de aldrig lyckades nå mig. De har förmodligen sett sina glansdagar medan jag har mina framför mig. Isabella tycker att människor ska vara lite mer egoistiska, vilket hon skriver om i boken. – Mycket handlar att stänga av negativa tankar om sig själv och negativa kommentarer som andra kan ha om ens person och att fokusera på det man själv vill. Men kan inte egoismen göra en självupptagen? – Nej, jag är så otroligt intresserad av andra människor. Självhjälpslitteratur är en kritiserad genre som ofta anses full av självklarheter och floskler. Men det tycker inte Isabella är något problem. – En person som redan kan allt det här tycker kanske att det är trams – bra för henne i så fall. Men om du inte har självkänslan kanske det är just sånt här du behöver höra. Isabella är ung men har redan en lång meritlista. Vad är det som skiljer henne från andra 19-åringar? – Jag har inte den här spärren som många har, jag är nästan aldrig rädd utan kastar mig in i grejer. Ibland kanske jag handlar först och tänker sedan, men jag tror att jag är bra på att utnyttja det som andra ser som risker. Jag vill göra grejer på mitt sätt och omforma idéer så att de blir bättre, att komma på bättre lösningar. Ser jag en tv-reklam så börjar jag genast fundera på hur jag skulle kunna ha gjort den bättre själv, jag jobbar i huvudet hela tiden. Lotten Wiklund lotten.wiklund@dn.se 08-738 10 00 Ålder: 19. Bor: I lägenhet i Stockholm med pojkvännen Nils. Gör: Driver bloggen ”Blondinbella” samt fl era bolag, bland andra webbshop, klädmärke och bloggnätverk. Aktuell: Med nya boken ” Egoboost”.


”Skolflickor måste få rätt till sina hjältinnor”

Summary: Tjugotvå kulturfrämjare i upprop: Kulturrådet måste ta sitt ansvar och låta kvinnorna få ta plats i bokserien ”Alla tiders klassiker”.Ett problem för många unga kvinnor i dag är vanföreställningen att tillhöra det historiskt utplånade könet. De tror att män alltid varit kulturbärare medan kvinnor varit offer, förtryckta in på bara benknotorna. I synnerhet i läromedlen på gymnasienivå lyser historiens kvinnliga aktörer med sin frånvaro, vilket strider mot skolans värdegrund och läroplanen för gymnasiet. Vi anser därför att det är av yttersta vikt att Kulturrådets storsatsning ”Alla tiders klassiker” kompenserar den beklagliga bristen på kvinnor i den svenska skolans undervisning, skriver tjugo kvinnor och två män.

”En riktig klassiker säger något om oss själva och tiden vi lever i, oavsett när verket är skrivet. Ge dina elever möjlighet att få uppleva berättelser som talar direkt till dem över årtionden, århundraden och årtusenden. Det kan bli starten på ett livslångt, lustfyllt läsande.” Med denna uppmaning riktad till Sveriges gymnasielärare lanserar Kulturrådet sin storsatsning ”Alla tiders klassiker”. Serien, som ges ut i samarbete med Natur & Kultur, kommer i sin helhet att bestå av 150 titlar som ska klubbas i höst. Vi anser att det är av yttersta vikt att denna lista i någon mån kompenserar den beklagliga brist på historiska kvinnor i svenska skolans undervisning, som granskningar av läromedel har slagit larm om. Senast var det den absoluta frånvaron av kvinnor på bilderna i grundskolans fysikböcker. Dessförinnan visade Ann-Sofie Ohlander i en rapport för Delegationen för jämställdhet i skolan (DN Debatt 20/2) att mannen är norm i fyra vanliga läroböcker i historia, och att intresset för kvinnors auktoritet och handlande i olika epoker är svagt. Av 992 namngivna personer var endast 62 kvinnor och i den kollektiva historien beskrevs kvinnor som objekt, inte subjekt. Ett problem för många unga kvinnor i dag är vanföreställningen att tillhöra det historiskt utplånade könet. De tror att män alltid har varit kulturbärare, medan kvinnor varit offer, förtryckta in på bara benknotorna. Ju längre upp i skolans årskurser man kommer, desto mer negativt och förnedrande framställs kvinnor. I Ohlanders senaste granskning av läromedel i samhällskunskap, tycks också den aspekt som behandlas utförligast vara våld mot kvinnor, låt vara insiktsfullt. Däremot lyser historiens kvinnliga aktörer, liksom kvinnorörelsens historia och tvåhundraåriga kamp för mänskliga rättigheter, med sin frånvaro – i synnerhet på gymnasienivå. Det är beklagligt då det är svårt att föreställa sig framtidens kvinna utan kunskap om gårdagens! Allvarligt är att läromedelscensuren av kvinnohistoria strider mot skolans värdegrund och läroplanen för gymnasiet. Läraren uppmanas där att ”se till att undervisningen till innehåll och uppläggning speglar både manliga och kvinnliga perspektiv”. Det är mot den bakgrunden som vår preliminära granskning av Kulturrådets satsning på världsklassiker är motiverad. I väntan på framställningen av bättre läromedel, kan man genom ”Alla tiders klassiker” främja alla elevers inskolning i ett demokratiskt och jämställt samhälle. Skönlitteratur äger nämligen förmågan att i ett historiskt perspektiv strukturera kvinnliga likaväl som manliga erfarenheter. Där förs den rafflande dialogen mellan könen vad gäller kvinnors och mäns lika värde. Och kvinnor har alltid skrivit (om än icke i lika hög grad som män). I kvinnolitteraturen tillkommer något ytterligare, det mest förbjudna än i dag: ”sanningen om mig själv som kropp”, som Virginia Woolf sa. Simone de Beauvoir talar om att kvinnan måste få vara universell, det vill säga tillåtas att representera människan som kvinna. Det är precis vad som sker när kvinnor skriver. Men hur förvaltar ”Alla tiders klassiker” detta historiska arv? Bland författare valda före 2006 är 40 av 196 kvinnor. Men endast 15 av 100 verk som redan finns i klassuppsättningar är skrivna av kvinnor. Påfallande är också att inga kvinnor finns representerade före 1800! Det är som om de föddes då, kan tänka ur mannens huvud, ursäkta ironin. Hur ser det då ut i listan av titlar valda efter 2006? Jo tack, det går åt rätt håll, även om man är långt från målet: 13 kvinnoverk och 25 mansverk. Glädjande är att japanskan Murasaki Shikibu, som på 1000-talet skrev världens kanske första roman, nu äntligen får sin plats i kanon. Men sen inträffar det i svensk skola reflexmässiga när det gäller historiska kvinnor: de uppslukas av ett mörker som sträcker sig fram till 1800. Och före Shikibu utbreder sig en kvinnoförnekelsens mångtusenåriga öken, med en enda oas: fragment av Sapfo. Medan flickorna förnekas som historiskt kön före och efter Sapfo, blir pojkarna hjälpta på traven igenom samma sekler med Homeros, Sofokles, Platon, Vergilius och Bibeln. Dessförinnan stagas de upp med Gilgamesheposet, som vilar på mytmaterial från 1200-talet före vår tideräkning om kung Gilgamesh av Uruk i Mesopotamien. Nedskrivet med kilskrift på tolv lertavlor, fokuserar det på hjältedåd och sökande efter odödlighet. Inget ont om Gilgamesheposet, det är ett av flera litterära verk från det kreativa babylonska kulturområdet med inflytande på såväl Homeros som Bibeln. Och det passar fint in i de svenska klassrummens favorittema om huruvida den manlige hjälten har förändrats från Gilgamesh till Superman. Motsvarande tema för ”hjältinnor” får skolflickorna fantisera ihop själva, tysta i sina bänkar, medan floden av manliga hjältar sköljer över dem. Åtminstone tills Kulturrådet har tagit sitt ansvar och gjort det kvinnliga hjälteeposet om Inanna till en Alla tiders klassiker! För hör och häpna: det finns ett litterärt verk som är mer än tusen år äldre än Gilgamesheposet, nämligen textcykeln om Inanna, den stora centralfiguren på den sumeriska Pantheon. I Babylon och i Assyrien härskade himladrottningen Inanna, månens dotter och Venusstjärnan under namnen Ishtar och Astarte (hennes bleka grekiska kopia blev Afrodite). Inanna är främre Orientens moders- och kärleksgudinna, omnipotent och motsägelsefull, livets men också dödens företrädare. Hängiven, hämndgirig, ödmjuk och härsklysten på en och samma gång. Att hennes modersmakt fortfarande är stark, men på nedgång i patriarkal tid visar Inannas uppträdande i Gilgamesheposet – å ena sidan hjälpt av Gilgamesh, å andra sidan förhånad. Inanna-cykeln är i nuläget en av världens äldsta berättelser, möjligen skriven av en kvinna, då kvinnorna under denna tid var de som förvaltade skrivkonsten. (Världens äldsta namngivna författare var kvinna: Enheduanna.) Inanna var den första i världshistorien att stiga ner i underjorden, dö, hängas upp på en krok och återuppstå på den tredje dagen ... Hon är också en hjältinna för vår tid, en inspiration för flickor såväl som för pojkar. Vi hoppas att Kulturrådet tar sitt förnuft till fånga och införlivar den nya översättningen av Inanna i sin klassikerserie. Denna världsberömda text om en dynamisk och oförutsägbar kvinna är svaret på läroplanens önskan att ”eleverna ska uppmuntras att utveckla sina intressen utan fördomar om vad som är kvinnligt och manligt.” Vi tror att Inanna skulle ge mersmak och uppmuntra elever att vilja läsa mer av och om kvinnor i olika epoker. Av Kulturrådets klassikergrupp förväntar vi oss en litteraturpolitik som lever upp till skolans uppdrag att ”aktivt och medvetet främja kvinnors och mäns lika rätt och möjligheter”. Ebba Witt-Brattström professor i litteraturvetenskap, Helen Egardt gymnasielärare, Ann-Sofie Ohlander professor em i historia, Eva Moberg författare och debattör, Margareta Garpe dramatiker och regissör, Anita Göransson professor i ekonomisk historia, Agneta Pleijel författare, Torbjörn Messing jämställdhetssamordnare, Ingeborg Nordin Hennel professor em i litteraturvetenskap, Birgitta Wistrand f d riksdagsledamot, fil dr i litteraturvetenskap, Anita Goldman författare, Irene Matthis professor, psykoanalytiker, Ebon Kram ordförande i Dea-föreningen för kvinnomuseum, Enel Melberg författare, översättare, Anita Theorell kulturkonsult, Kristina Lundgren docent i journalistik, Christina Duvander ordförande i Moas vänner, Dea Birgitta Lagerström fotograf, Helena Forsås-Scott lektor i skandinavistik, Per-Ove Wramstedt verksamhetschef/rektor, Karlstads kommun, Susanna Alakoski författare, Birgitta Holm professor em i litteraturvetenskap


”Vi lovar 50 procent fler studentbostäder än S”

Summary: Vi moderater planerar för 4.100 nya studentlägenheter och kan tillsammans med våra kranskommuner lova 4.600 studentbostäder. Det är 50 procent fler än vad Socialdemokraterna kan skrapa ihop, skriver Sten Nordin och Joakim Larsson (M).

I dagarna sker inskrivning för tusentals studenter vid olika lärosäten i regionen. Det är en spännande tid. Möjligheterna är oändliga. Men det är dessvärre inte tillgången på studentbostäder. Det är fantastiskt att Stockholm lockar många som vill studera vid våra högskolor. Vi vill gärna att fler studerar här och tar därför uppgiften om att bygga fler studentbostäder på allvar. Det finns ett långsiktigt behov av att bygga ut den högre utbildningen i Stockholmsregionen. Om Stockholm ska vara en attraktiv kunskaps- och vetenskapsstad och en bra stad att studera i måste det finnas tillgång till studentbostäder. Vi har fört en dialog med företrädare för Stockholms studentkårers centralorganisation, SSCO, för att diskutera olika typer av boendelösningar för studenterna. Tillsammans med SSCO presenterade vi under våren ett studentpaket för Stockholms stad innefattande 4.100 studentlägenheter på några års sikt. Vi har pekat ut platserna för bostäderna, vi talar om hur många vi kommer att bygga och vem som ska bygga dem. Vi är kreativa och söker ständigt nya lösningar. Vi har omvandlat seniorbostäder till studentbostäder, vi arbetar med boendelösningar på vatten och ett flertal projekt med exempelvis jagvillhabostad.nu för att pressa byggkostnaderna och därmed hyrorna. Vi arbetar för att fler fastighetsägare ska få upp ögonen för möjligheten att hyra ut strölägenheter och därmed skapa ytterligare bostäder till studenter. Privata fastighetsägare gör nu i allt högre grad lägenheter tillgängliga för studenter genom Bostadsförmedlingen och den nya studentkön. Under mandatperioden har drygt 1.400 studentlägenheter färdigställts. Vi vill fortsatt bygga 15.000 bostäder, varav 6.000 ska vara hyresrätter. I dag kompletterar vi vårt vallöfte: tillsammans med våra grannkommuner kan vi presentera ett löfte om 4.600 nya studentbostäder under kommande mandatperiod. För att säkerställa ett långsiktigt tillskott av studentbostäder också kommande år har exploateringsnämnden nu beslutat om en ny policy för markanvisning av 100-200 studentlägenheter årligen bara på stadens egen mark. Därtill kommer det att kunna byggas studentlägenheter på mark som ägs av andra aktörer. Den nya policyn tillsammans med de byggplaner som redan finns gör att totalt 4.600 studentbostäder kommer att byggas, vilket är 50 procent fler än vad Socialdemokraterna utlovar. Välkommet är också Alliansregeringens förslag om att höja skatteavdraget för andrahandsuthyrning som kommer att leda till att fler kan känna att det är värdefullt att hyra ut till studenterna och att vi därmed snabbt kan få fram fler bostäder, som ett komplement till nybyggnation. Socialdemokraterna har lovat 3.000 studentbostäder i Stockholms län, men deras vallöfte saknar innehåll. I Stockholms stad var 2006 tiden från en inlämnad ansökan om byggnation till spade i marken 38 månader – drygt tre år. Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet är därför ansvariga för att det inte har påbörjats en enda studentlägenhet 2007, endast 7 under 2008 och noll under januari till november 2009. Vi moderater planerar däremot för 4.100 nya studentlägenheter och kan tillsammans med våra kranskommuner lova 4.600 studentbostäder. Det är 50 procent fler än vad Socialdemokraterna kan skrapa ihop. Tillsammans eller var för sig har Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet sagt nej till hälften av de bostäder som vi fattat beslut om den här mandatperioden. Miljöpartiet har sagt nej till drygt 400 nya studentbostäder. Hur trovärdiga deras löften är får ställas mot detta. Lika viktigt som det är för stockholmsregionens studenter att det finns goda möjligheter att få bostad är det för staden att våra studenter kan stanna, bo, utbildas och arbeta i regionen. Det vore klädsamt om Socialdemokraterna insåg det också. Sten Nordin (M) finansborgarråd i Stockholms stad Joakim Larsson (M) ytterstads- och bostadsbolagsborgarråd i Stockholms stad


”Var finns den borgerliga berättelsen om Sverige?”

Summary: Statsvetare: När statsminister Fredrik Reinfeldt hamrar in Moderaternas nya budskap bryter han med den nyliberalism som länge präglat partiet. Kungar och regeringschefer har i alla tider vetat att politisk popularitet inte vinns genom åtgärder allena. De måste också berätta vad de uträttat. Det gäller alltifrån krönikan om Gustav Vasas äventyr till socialdemokraternas berättelse om hur de förvandlade Fattig-Sverige till det lyckliga folkhemmet. Sakligt sett har Sverige förborgerligats under de senaste fyrtio åren. Oberoende av färg på regeringarna har landet utvecklats mot mer marknadsekonomi och individualism. Men vilken är den borgerliga berättelsen om denna förändring? skriver Leif Lewin.

Politisk popularitet vinns inte genom åtgärder allena. Politikerna måste också berätta om vad de uträttat. Det har kungar och regeringschefer vetat i alla tider, alltifrån Peder Svarts oförlikneliga krönika om Gustav Vasas äventyr i Dalarna till socialdemokraternas berättelse i vår tid om hur de förvandlade Fattig-Sverige till det lyckliga folkhemmet. Vad bryr vi oss om att några cyniska nationalekonomer säger att det kanske inte var det socialdemokratiska partiet som i början av trettiotalet räddade landet från den ekonomiska krisen utan i stället den ekonomiska krisen som räddade socialdemokraterna från politisk handlingsförlamning. Socialdemokraternas berättelse har gått hem genom ständig upprepning i ord, musik och inte minst film. Ruinerade godsägare, halvskumma fabrikörer och lyxälskande borgarfruar som tyranniserar sina hembiträden kontrasteras mot skötsamma arbetarledare, som inte sällan vinner kapitalistdotterns hjärta och på köpet förmår henne att överge högern för arbetarrörelsen. Denna saga tog slut någon gång på sjuttiotalet, osäkert om felet var Palmes, den nya grundlagens, oljekrisens eller löneexplosionens. En olycka kommer som bekant sällan ensam. Den roll som socialdemokraterna senare tog på sig som skuldsanerare var inte nog för att skapa entusiasm, hur retoriskt målande uppgiften än presenterades: ”Den som är satt i skuld är inte fri”. I en ny tid behöver vi en ny kompass att orientera efter. Vi hungrar efter en klargörande berättelse om tiden efter den socialdemokratiska hegemonin när vi också haft borgerliga regeringar. Vid universiteten får man rent av lära sig att i vår postmoderna tid kan man inte vänta sig någon annan kunskap än sådana subjektiva berättelser, då tron på allmängiltiga sanningar är förlegad. Den ”sanning” får i stället försteg, som presenterar den mest sammanhängande, motsägelsefria, heltäckande och engagerande berättelsen. Till viss del vet vi nog vari den borgerliga berättelsen består. Den handlar om de borgerliga dygderna. De har fört en tynande tillvaro men blommat upp på senare tid. Det kanske inte låter så sexigt. Visserligen kan man komma långt, sjunger Ulf Peder Olrog, ”med sparsamhet och flit och hederlighet”. Men, tillägger han: ”man drar sig i det längsta för sådana metoder”. Det är därför typiskt att i dagens politiska landskap är stödet för allianspartierna svagast i de världsförbättrande yngsta väljargrupperna, som ännu inte lärt sig att uppskatta borgarklassens diskreta charm. Sedan fyra år tillbaka har de borgerliga fått chansen igen och den här gången har de verkligen gått in för en systemförändring, men utan att riktigt berätta för oss om den. Vi ser skärvor av berättelsen men helheten kan vi än så länge bara ana, trots tappra försök från många sagesmän. En orsak är, som jag ser det, att makten över det politiska samtalat har gått ifrån politikerna och tagits över av journalisterna. Det är programledarna som ställer frågorna och politikerna ska svara kort och rappt och inte lägga ut texten med några krusiduller eller fågelperspektiv. Som förre statsministern Ingvar Carlsson påpekat är detta byte av huvudrollsinnehavare på den politiska scenen djupt problematiskt från demokratisk synpunkt. För det är ju inte programledarna vi väljer – med deras ofta godtyckliga, påfallande urbana, för att inte säga Stockholmscentrerade vinklingar (”nollåttor är smartare än lantisar”) – utan politiska representanter, som ska uttrycka de känslor och intressen som finns i olika regioner, klasser, religioner och kön. Det började lovvärt med skjutjärnsjournalistiken. En ny generation av journalister framträdde, som gjorde rent hus med auktoritetsmoralen och avbröt politiker som försökte slingra sig. Men sedan dess har det blivit mer och mer av skjutjärn och mindre och mindre av möjligheter för riksdagspartierna att själva utforma presentationen av sitt budskap, åtminstone i de publikt stora massmediala framträdandena. Bråket i början av sommaren när Mona Sahlin tackade nej till slutduell i TV4 med Fredrik Reinfeldt är signifikativt. Det är en urgammal tradition att socialdemokraterna avslutar valrörelsen den aktuella dagen i Göteborg. Men det ville TV4 inte acceptera. Det var starkt av Sahlin att hålla fast vid traditionen och inte dansa efter TV4:s pipa. Men politikerna tar inte heller själva chansen när de får den. Det blir för mycket siffror och för lite sammanhang. Fredrik Reinfeldts artikel på DN Debatt på moderaternas dag i Almedalen liksom hans olika sommartal har varit en styv uppvisning i konsten att hamra in ett budskap: moderaternas nya roll är att företräda allmänintresset gentemot särintressena. Idéhistoriskt är det den tydligaste brytningen med den nyliberalism som behärskade moderaterna från Gösta Bohman till Bo Lundgren. Denna riktning grundades bland annat på public choice-teorin, som går ut på att bakom varje kollektivt beslut döljer sig särintressen som ockuperar staten för sina syften, och därför bör man minska statens storlek. Den socialkonservative Reinfeldt säger i stället att det finns ett allmänintresse och det är att iaktta måttfullhet och balans till allas långsiktiga nytta. Men denna filosofi är ju ingen konkret berättelse om vad alliansregeringen har uträttat. Så här skulle den kunna låta: Kärnan är berättelsen om hur ett land av bidragspolitik blev ett land för arbetspolitik. Det var ett socialt framsteg när klassklyftorna och klassegoismen ersattes av den socialdemokratiska välfärdsstaten och det allmänna tog ansvar för de svagare. Men så småningom blev omsorgssystemen så omfattande att det blev frestande för allt fler att åka snålskjuts. Initiativförmåga och framstegstro klingade av. Vi fick ett system av ”inlärd hjälplöshet”. På papperet var Sverige ett av jordens sjukaste länder. Den berättelse de borgerliga spinndoktorerna nu måste anstränga sig att sprida är att det är alliansregeringens förtjänst att ha brutit med det systemet. Som alla systemförändringar finns det kvardröjande samordningsproblem och man måste visa största hänsyn till dem som riskerar att hamna mellan stolarna. Men i princip är denna systemförändring riktig. Redan börjar vi se den borgerliga berättelsen, till exempel i filmer om volontärer, välvilja och välgörenhet. För den stora majoritet som åtnjuter lyckan av bibehållen arbetsförmåga är arbetet inte bara grunden för välstånd utan också grunden för solidaritet med dem som verkligen behöver få del av den välfärd vi andra arbetar ihop. Så återgav de borgerliga landet dess arbetsmoral. LEIF LEWIN professor i statskunskap


Strage

Summary: Jag gör SvD:s partitest och blir 44 procent Sverigedemokrat. Det kommer som en överraskning.

Jag bor granne meden eritreansk restaurang. Sent en natt väcks jag av stupfulla afrosvenskar nere på gatan. Trots att jag stöder kampen för Dawit Isaaks frihet, trots att jag tyckte att Efti, den eritreanska tredjedelen av popgruppen Midi, Maxi & Efti var coolast, kan jag inte låta bli att väsa: ”Käften! Annars går jag Haile Selassie på era arslen.” Några dagar senare gör jag Svenska Dagbladets partitest och inser vad min plötsliga irritation mot eritreaner beror på: jag är till 44 procent Sverigedemokrat. Det kommer som en överraskning. Jag har ju kryssat i rutan ”sympatiserar” under påståendet ”invandringen berikar Sverige”. Möjligen uttrycker jag en viss främlingsfientlighet genom att i testet säga nej till EU-medlemskap för pseudodemokratin Turkiet. Och kanske är det nationalistiskt av mig att inte vilja att Sverige deltar i Natos militäroperationer. Mitt ja till fritt inträde på statliga museer skulle också kunna tolkas som ett stöd för traditionell svensk kultur. Min mörkhyade vänGeorge blir lika förvånad över sitt resultat i SvD:spartitest: 62 procent Sverigedemokrat. ”Du är i och för sig sjukt främlingsfientlig”, påpekar jag. ”Bara mot invandrare som kommer från andra länder än Sri Lanka”, säger han. ”Inga rasister på våra gator”, skanderar jag och gör om testet. Den här gången kryssar jag i rutan ”sympatiserar helt” i stället för ”sympatiserar” under ”invandringen berikar Sverige”. Jag blir ännu mer Sverigedemokrat: 50,7 procent. ”Det är syntens fel”, säger George. ”Du gick runt i Dr Martens och kortbyxor på gymnasiet. Du är nazist. Det är ingen idé att kämpa emot.” ”Men jag hade ’Rör inte min kompis’-knapp! Jag förlovade mig med en judinna! Jag hängde med Latin Kings!” protesterar jag. Först efter flera dagars självrannsakan inser jag vad som gått snett. Nyligen började jag i smyg att skriva webbkommentarer under mina egna krönikor eftersom jag var avundsjuk på att Hanna Hellquist fick mer respons i På stan-bloggen. Jag skrev bara några stycken (slarvigt formulerade, med en och annan särskrivning) för att få i gång diskussionstrådarna. I samma ögonblick släppte jag en mental spärr och anslöt mig till den grupp människor som skriver kommentarer på dagstidningarnas sajter. Det är inte samma sak som att bli medlem i Sverigedemokraterna men ett steg i den riktningen. Kommentarerna pådags- och kvällstidningarnas sajter är, för att citera brittiska The Word, ”det bästa argumentet mot demokrati sedan Platons ’Staten’ ”. Men ingen har undersökt vad som är hönan och ägget. Skriver man webbkommentarer för att man är rasist eller blir man rasist av att skriva webbkommentarer? Tänk om tekniken döljer ett chauvinistiskt cybervirus som, likt monstret i en gammal David Cronenberg-film, letar sig upp från tangentbordet till huvudet, infekterar hjärncellerna och gör den sjuke övertygad om att världen styrs av en socialist-feminist-hbt-pk-heja-mångkulturen-islamist-judisk lobby? Jag gör om SvD:s partitest och blir 53,5 procent Sverigedemokrat. När ni läser det här har jag förmodligen invaderat Polen. FREDRIK STRAGE är journalist och författare. Han bloggar på påstan.nu/bloggen


”494 barn försvann i Sverige under första halvåret i år”

Summary: Ecpat och försäkringsbolaget If: Oacceptabelt att barn försvinner i migrationsprocessen. Polisen och andra myndigheter måste ingripa.Sverige har genom Barnkonventionen åtagit sig att skydda barn som befinner sig i landet, oavsett legal status. Det är därför oacceptabelt att barn i Sverige försvinner varje år – utan att myndigheterna tar ett samlat ansvar. Av 660 barn som registrerats som ”försvunna” i Migrationsverkets system mellan januari och juni i år, var 494 fortfarande försvunna i juni. Ingen vet vad som hänt dem, men omständigheter tyder på att många finns kvar i landet. Vi kräver att Migrationsverket, Socialtjänsten och Polisen vidtar åtgärder för att hindra att barn på det här viset försvinner i migrationsprocessen, skriver Helena Karlén och Katarina Mohlin.

Varje år kommer flera tusen barn till Sverige för att söka trygghet och ett nytt liv. Problemen med hur ensamkommande asylsökande barn tas om hand har periodvis diskuterats livligt. Ecpat för i dagsläget dialog med Migrationsverket om hur mottagningen av barn kan förbättras för att öka barnens säkerhet. Cecilia Malmström, vår svenska EU-kommissionär med ansvar för migrations- och polisarbete inom EU, har lagt ett förslag om att ensamma flyktingbarn som kommer till EU bör få ett eget ombud, och de politiska ungdomsförbunden krävde nyligen att Sverige slutar utvisa ensamma barn till exempelvis Malta och i stället låter dem få sina asylskäl prövade i Sverige (DN Debatt 17/8). Detta är bra men inte tillräckligt. Även andra kategorier barn än ensamkommande är i riskzon för exploatering och annan kriminell verksamhet. Det gäller bland annat barn som söker uppehållstillstånd på anknytning till en i Sverige bosatt vuxen, så kallade senkommande barn, men även asylsökande barn som kommer till Sverige tillsammans med vuxna som påstår sig vara vårdnadshavare eller släkt. Ecpats dialog med Migrationsverket har lett till förbättringar i skyddet av barn men än finns mycket kvar att göra. Det finns tecken på att en del barn som får uppehållstillstånd på anknytning inte folkbokförs, varför misstankar finns om brott. Andra misstankar gäller barn som reser in på så kallade look-alike pass. Ecpat uppmärksammades vid tillfälle av gränspolis på ett misstänkt fall där en kvinna med utländsk bakgrund rest ut ur Sverige ensam, enligt uppgift ett dussintal gånger under ett år. Vid hemresorna till Sverige hade hon varje gång med sig två nya barn, vilka registrerades som ”hennes”. Ingen vet i dag var de barnen finns. Ärendet lades ner på grund av bristande bevisning. I anknytningsärenden finns möjlighet att göra DNA-analys om utredningen inte har kunnat visa att den uppgivna föräldern verkligen är släkt med barnet, men denna möjlighet finns inte i asylärenden. Långtifrån alla som felaktigt uppger sig vara släkt med barn som söker uppehållstillstånd i Sverige vill något illa. Många gånger finns en uppriktig önskan om att ta hand om barnet. Men så länge systemet möjliggör handel med barn kommer luckor att utnyttjas av människohandlare, eftersom handel med barn är en lukrativ bransch där barns kroppar kan säljas om och om igen. SVT:s ”Uppdrag Granskning” gjorde 2004 en dokumentär som pekade på att ett hundratal barn tagits till Sverige illegalt, exempelvis genom att registreras som senkommande barn. Att registrera ett barn hos Migrationsverket som ”sitt” för att sedan lämna bort det till organiserad brottslighet, kunde löna sig med upp till 7 000 dollar, enligt ett vittnesmål i dokumentärfilmen. Av de 660 barn som registrerats som ”försvunna” i Migrationsverkets system mellan januari till juni i år, var 494 fortfarande försvunna i juni månad. Majoriteten av dessa är inte ensamkommande barn (118 st) utan barn i familj (376 st), men där hela familjen eller familjens barn försvunnit. Ingen kan svara på vad som hänt dessa barn, men omständigheter tyder på att många fortfarande befinner sig i Sverige. Då dessa barn sannolikt är utan socialt skyddsnät är de sårbara för exploatering, bland annat inom sexhandeln, som hushållsslavar eller liknande. Att barn i Sverige fortfarande försvinner, år efter år, utan att ett samlat ansvar tas från offentligt håll, är oacceptabelt. De myndigheter som främst bär detta ansvar är Migrationsverket, Socialtjänsten och Polisen. Brist på samarbete mellan dessa tre leder till att många ärenden faller mellan stolarna. I dag finns varken statistik eller analyser för att förutse nya risksituationer. Det saknas även tydliga nationella rutiner och samarbeten mellan myndigheterna. Viktigast av allt är att alla barn ska ha rätt till samma skyddsnät, oavsett hur de kommer till Sverige. Skillnaderna är i dag stora mellan hur väl kommuner behandlar ärenden med barn i migrationsprocessen. En gemensam arbetsprocess för kommunerna måste tas fram. Barn i riskzon för exploatering ska inte behöva stå utan skydd för att de har oturen att hamna i en del av Sverige där rutiner och samarbeten saknas. Sverige har genom Barnkonventionen åtagit sig att skydda barn som befinner sig i landet, oavsett legal status. Varje barns försvinnande bör utredas som misstanke om brott och personer som utpekas som kurirer ska utredas noggrant. Vidare behövs ett effektivt internationellt rättsligt samarbete för att snabbt kunna utreda misstankar och en lagändring för att möjliggöra DNA-analys i asylärenden om misstanke finns att familjeförhållandena inte stämmer, utan att rör sig om människohandel eller annan exploatering. För att underlätta samarbetet mellan ansvariga myndigheter bör en central koordinerande grupp övervaka systemet så att alla barn i riskzon uppmärksammas, inte enbart ensamkommande. Vi kräver att ansvariga svenska myndigheter ser problemet, skaffar sig ökad kunskap och kompetens och vidtar åtgärder för att hindra att barn försvinner i migrationsprocessen. Skulle berörda myndigheter agera med samma flathet om de 660 barnen som försvann var svenska? Helena Karlén ordförande Ecpat Sverige Katarina Mohlin kommunikationsdirektör försäkringsbolaget If Fotnot.Försäkringsbolaget If delar på tisdag ut stipendiet Säkerhetsnålen till Sandra Atler, jurist på Ecpat, för hennes arbete mot barnsexhandel och barnpornografi. Prisutdelare är EU-minister Birgitta Ohlsson. Ifs Säkerhetsnål är ett stipendium på 50 000 kronor och går till en ung person som brinner för att stötta och hjälpa andra unga i svåra situationer. Stipendiet delas ut en gång per år.