”Den låga takhöjden beror inte bara på cheferna”

Summary: Enligt en ny undersökning från Polisförbundet vågar sex av tio poliser inte framföra kritik mot chefer och den egna arbetsmiljön. Lena Nitz hävdar i en debatt artikel införd DN den 10 september att det finns en tendens inom polisen att tysta personalen och att denna tysta kultur utgör ett allvarligt hinder för en effektiv verksamhet. En uppmaning till polisförbundet är att även se till chefernas arbetsmiljö, skriver polisen Eva Sund.

Enligt en ny undersökning från Polisförbundet vågar sex av tio poliser inte framföra kritik mot chefer och den egna arbetsmiljön. Lena Nitz hävdar i en debatt artikel införd DN den 10 september att det finns en tendens inom polisen att tysta personalen och att denna tysta kultur utgör ett allvarligt hinder för en effektiv verksamhet. Jag är polis sedan 1985 och verkar nu som enhetschef inom Stockholmspolisen. Jag håller med Lena Nitz om att kulturen inom polisen utgör ett allvarligt hinder för en effektiv verksamhet. Det jag inte håller med Lena Nitz om är att det endast är cheferna som är upphovet till den upplevda låga takhöjden. Alla medarbetare har ett gemensamt ansvar för vad som är tillåtet att uttrycka och vad som inte är det. De personer som väljer att arbeta som poliser kännetecknas bl.a. av ett stort mått av mod och civilkurage. De är personer som inte tvekar att kliva fram och framföra en åsikt eller att ingripa när en situation mellan människor har urartat och blivit hotfull. Enligt en uppgift som jag fick när jag genomgick en poliskurs, skiljer sig poliskåren mot normalbefolkningen i det fallet att den övervägande delen poliser hör till den dominanta typen av personlighetstyp. Den uppgiften kan jag med mina 27 år i yrket bekräfta genom egna iakttagelser. Jag tror att den personlighetstypen är en förutsättning för att man som polis ska trivas i yrket, det går helt enkelt inte att vara alltför konflikträdd. Mitt hjärta klappar både för det yrke som jag valt, det uppdrag som polisen har – att minska brottsligheten och öka tryggheten i samhället, och de kollegor som i de flesta fall precis som jag vigt sitt liv åt att genomföra det uppdraget. Ekonomie doktor Gunnar Ekman, f.d. polis, har i sin bok ”Från prat till resultat – om vardagens ledarskap” på ett utmärkt sätt belyst hur lätt det är för en chef att bli informellt avsatt som ledare. Det som sägs och beslutas på formella möten omprövas av medarbetarna vid kaffeborden och där beslutas vad som egentligen gäller för verksamheten. Ekman hämtar många exempel från sin tidiga karriär som polis vid dåvarande Norrmalmspolisen i Stockholm. Jag arbetade samtidigt som Ekman på Norrmalmspolisen och känner väl igen mig i de berättelser som han lyfter fram i boken. Som ny i en organisation väljer man snabbt vem det är mest värt att lyssna på och det är inte alltid den formelle chefen. Jag vill påstå att det inte endast är medarbetarna som har det svårt att påverka verksamheten inom polisen, det är mycket svårt även som chef föra fram de åsikter och de krav på verksamheten som allmänheten genom de politiskt förtroendevalda polisstyrelserna ställer på oss. Att vara chef och ledare inom en organisation som till största delen består av dominanta självständiga människor är inte helt lätt. Det är mycket lätt att informellt avsättas som chef och ledare, och det är en ständig balansgång för oss chefer att ta chefsansvaret utan att för den skull trampa på ömma tår hos medarbetare som av olika skäl anser att de går utanför de krav som ställs på verksamheten. Lösningen enligt Ekman, som jag gärna håller med om, är att vi genom det ständiga småpratet medarbetare och chefer emellan, legitimerar de verksamhetskrav som vi är skyldiga att uppfylla. För att detta ska gå krävs en stor takhöjd, det ska vara legitimt att både som medarbetare och chef framföra vad man tycker och att stöta och blöta eventuella verksamhetsproblem som kan uppstå på vägen. Om chefen pga. omvärldens krav på bättre resultat, väljer att framföra krav på medarbetarna får inte detta uppfattas som en kränkning av medarbetarnas åsikts- eller handlingsfrihet. Sker detta låser sig dialogen och det blir omöjligt att nå en gemensam syn och en lösning på problem. En uppmaning till polisförbundet är att även se till chefernas arbetsmiljö och på alla sätt verka för en nyanserad och förbehållslös dialog mellan alla parter angående takhöjden inom polisen. Det är alla vi anställda inom organisationen som skapar vår gemensamma arbetsmiljö. Låt oss slippa fler utbrända chefer som dukat under då de klämts mellan kraven från medarbetarna och kraven på resultat. Tillsammans kan alla polisanställda arbeta för en sund dialog och ett sunt arbetsklimat inom polisen. På det sättet kan vi bli effektivare i att minska brottsligheten och öka tryggheten i samhället! Eva Sund Enhetschef polisrytteriet i Stockholm


IT-stjärnan som slocknade

Summary: För åtta år sedan sålde Jens Nylander flest mp3-spelare i Sverige, långt fler än Apple. 2004 omsatte Jens of Sweden 70 miljoner kronor. Åtta månader senare gick företaget i konkurs. Samtidigt startade den digitala musikrevolutionen som skapade unga miljardärer som Spotifygrundaren Daniel Ek. Vi har hälsat på hos Jens Nylander som berättar om livet efter kraschen.

På 80-talet växer Daniel Ek upp i Stockholmsförorten Rågsved med sin ensamstående mamma. Han intresserar sig tidigt för teknik och 23 år gammal startar han musiktjänsten Spotify. I dag är Daniel 29 år. Spotify har en omsättning på 1 690 miljoner kronor. Daniel uppges vara god för långt över två miljarder kronor. 2007, året efter Spotifys födelse, lanserar Alexander Ljung och Eric Wahlforss Soundcloud. Det kan beskrivas som ett Youtube för ljud. Alexander är 25 år. Eric 27. I dag har Soundcloud 12 miljoner registrerade användare. Man håvar in riskkapital och bolaget är enligt bloggen Techcrunch värderat till 1,4 miljarder kronor. Det digitala musikundret har skapat framgångssagor som är så hisnande att man får svindel. Huvudpersonerna är unga och de erövrar världen i ett rasande tempo. Vi journalister älskar att berätta om deras triumfer. Om och om igen. Alla gillar ju vinnare. När dessa skildringar går på repeat som en lycklig refräng är det lätt att få intrycket att den digitala musikbranschen är en succémaskin som serietillverkar mångmiljonärer. Men det är förstås en bransch som fungerar som livet i övrigt. Ett litet, litet fåtal lyckas. De flesta lyckas inte. Jens Nylander insåg tidigt att den digitala utvecklingen hade börjat anta formen av en naturkraft som skulle bli omöjlig att hejda och att den traditionella skivförsäljningen gick en kvalfull död till mötes. Han hade alla förutsättningar att bli obegripligt framgångsrik. Men så blev det inte. Jens karriär börjar som en saga. 23 år gammal är han fullkomligt orädd. Året är 2003. Under den rågblonda luggen surrar det som i en bikupa av idéer. Han testar att plugga lite. Först till civilingenjör, sedan börjar han på entreprenörskapsprogrammet i Västerås. Men han är för rastlös. Han ifrågasätter lärarna. Under föreläsningarna frågar han trotsigt vad de själva har åstadkommit, de som gör anspråk på att lära honom. Om kvällarna sitter han hemma i den pyttelilla studentlägenheten på Åkarhagsgatan 6A i Västerås och experimenterar framför datorn som en alkemist. Han kommer i kontakt med en sydkoreansk leverantör av mp3-spelare och beställer sju spelare som han säljer på Blocket. Köparna är entusiastiska och Jens bestämmer sig för att satsa storskaligt. I januari 2003 startar han ett företag, helt utan riskkapital. För att få fram pengar pantsätter han flickvännen Cecilias lägenhet. Han väljer namnet Jens of Sweden AB på sitt företag och gör därmed sig själv till en viktig del av varumärket. I dag har nätets många bloggentreprenörer och Blondinbellor gjort gränsen mellan varumärke och människa flytande. Men 2003 är Jens självsäkra namnval något nyskapande. Mp3-spelarna förses med ett stramt designat yttre i skandinaviskt diskret stil och en sensuellt böljande Jens of Sweden-logga. Jens är nämligen även tidigt ute med att inse att i en värld där elektronikprodukternas innanmäte ofta kommer från samma fabriker i Asien så kan känsla och associationer upphöjas till den egentliga handelsvaran. Jens spelare är mer än bara små musikmackapärer, de skänker sin ägare en känsla av elegans. Succén är omedelbar. Det ska visa sig att Jens snudd på har uppfunnit ett behov, snarare än identifierat det. Ett av många tecken på detta är att det dröjer innan detaljhandeln börjar sälja hans mp3-spelare. De har missat det explosionsartade intresset. 2003 växer försäljningen av mp3-spelare med 350 procent och svenskarna köper spelare för nära 300 miljoner kronor. Det är i stället på nätet som Jens of Sweden bygger sin kundkrets och vid den här tiden verkar Jens vara entreprenören som inte kan göra fel. 2003 säljer Jens of Sweden 20 000 mp3-spelare. Året därpå dubblas siffran. Det gör företaget överlägset störst på den svenska marknaden. Internationella konkurrenter som Iriver och Creative har inte en chans. Det mest fascinerande, så här i efterhand, är att Jens of Swedens spelare säljer långt mycket bättre än Apples modell Ipod. Från den 1 mars 2003 till den 28 februari 2004 omsätter Jens lilla företag 70 miljoner kronor. Sverige har fått en ny IT-stjärna. Han är ung, snygg och smart. Snålvattnet rinner på medierna. När tidningen Dagens Handel gör en omfattande artikel om varumärken lyfts Jens of Sweden fram som ett fenomen. Våren 2004 intervjuas Jens Nylander av DN. Han får frågan om var han tror att Jens of Sweden befinner sig om fem år. – Jag tror att vi omsätter en miljard, svarar han. Samma år lanserar Jens of Sweden modellen Excentric i begränsad upplaga. Den är pläterad i guld. Men ungefär samtidigt börjar sagan om Jens Nylander anta formen av en grekisk tragedi. Med vissa inslag av buskis. Plötsligt meddelar Jens på en presskonferens att han vill ställa upp i Melodifestivalen med låten ”Dress up”, skriven av schlager-veteranen Bobby Ljunggren. Lanseringen av Jens of Swedens nya spelare kärvar. Den har inbyggd radio vilket får prylentusiasterna att jubla. Men vid den här tiden är fm-sändare förbjudna i Sverige. Jens försöker påverka Post- och telestyrelsen att göra ett undantag, men utan framgång. Märkligheterna fortsätter när Jens i ett utspel mot ett förslag om en ny upphovsrättslag lanserar figuren Super-Jens, ett slags superhjälte som kämpar mot globala storföretag. Den 21 september 2005 begär Jens sitt företag i konkurs. Sju år senare, en märkligt kall sommardag, tar Jens Nylander emot vid sitt hus på Tidö Blidö någon mil utanför Västerås. Himlen ser ut som fuktigt tidningspapper. Han visar in oss på sitt kontor som finns i ett friliggande hus på tomten. På ett skrivbord står en dator med tre bildskärmar som kopplats samman. – Jag gillar att göra många saker samtidigt, förklarar Jens medan han vyssjar den två månader gamla dottern i famnen. Han har pigg blick. Pratar mycket och tvekar sällan. Ofta slänger han in engelska termer i det snabba flödet av ord. Han låter så självsäker att han lätt skulle kunna misstas för att vara kaxig. Men samtidigt är han så avväpnande uppriktig, närmast barnlik, att man tror på det han säger. Han undviker inte en enda fråga. Men mer än något annat framstår han som den entreprenör han alltid varit och fortfarande är. Han är fascinerande osentimental kring de dramatiska och i viss mån även förnedrande turerna kring Jens of Sweden. Jens är ingen grubblare. Han är, som amerikanerna brukar säga, en doer. En person som åstadkommer. Vad han sedan åstadkommer är mindre viktigt än själva görandet. Allt handlar om att befinna sig i en ständig rörelse framåt. När samtalet närmar sig människan Jens är det tydligt att han knappt funderat alls över de psykologiska aspekterna kring företagets fall. Det var ett bråk med den sydkoreanska leverantören som var början till problemen. Bråket skedde inför öppen ridå och skildrades ingående på tidningarnas ekonomisidor. När fallet hade börjat, accelererade farten snabbt. – Från att vi låg på toppen till det att vi nådde botten tog det ungefär åtta månader. Det var ju lite svårt att sova, förstås. Men just då, när allting rasade, var jag mest fokuserad på att lösa alla problem. Folk i min omgivning var mer oroade än vad jag var. Jag tänkte hela tiden att det här fixar vi väl. Jag föreställde mig att bara jag ville lyckas, så skulle jag göra det. Men hela den här historien sänkte helt klart mitt självförtroende tiden efter konkursen. Och jag blev ödmjuk. Jag frågar om ödmjukhet är en bra egenskap för en entreprenör. Han skakar på huvudet. – Inte alls. Ödmjukhet förvandlar dig till en vanlig traditionell svensk chef. Någon som inte ställer särskilt höga krav på sina anställda och som inte blandar sig i verksamheten på detaljnivå. Alla riskkapitalister som jag har pratat med säger att entreprenörer är fullkomligt galna. Duktiga, men galna. Fick du hybris? Jens blir tyst. Som om han aldrig fått frågan tidigare. – Jo, det kanske kan stämma. Jag fastnade nog i den tillfälliga framgången. Jag kunde inte föreställa mig att det kunde komma motgångar. Vad köpte du för pengarna? – Lite teknikprylar. Jag bytte bil ganska ofta, också. Sedan var det inte så mycket mer. Jag har ju aldrig varit ute och viftat på krogen. Jag är inte en sådan kille. Jag har hållit mig på kontoret. Vi pratar om företagets vida omtalade namn – Jens of Sweden. Något som exploderade i ansiktet på honom när problemen hopade sig. – Varje steg som jag har tagit efter konkursen så har jag associerats med Jens of Sweden. Många kommer ihåg företaget, men de kommer också ihåg att det försvann. Och så får de för sig att vad jag än gör så slutar det med katastrof. När jag hade möte med Exportkreditnämnden så bara skakade handläggaren på huvudet och konstaterade att mig hade han ju hört talas om. Om jag hade kallat företaget för, säg, Protech så hade jag inte haft det problemet. Men mp3- spelar-Jens kommer man ihåg. Förutsättningarna fanns alltså som sagt för Jens Nylander. Han var ung, han hade visioner, han drev ett framgångsrikt företag och han verkade i en bransch som växte galopperande snabbt. Den kontrafaktiska tanken svindlar. Hade Jens kunnat vara en Daniel Ek? Eller hade han kunnat vara någon av Soundcloud-killarna Alex Ljung eller Eric Wahlforss? Han funderar en stund. Och faktiskt, det verkar som om han aldrig har gjort den här ödesdigra tankeleken tidigare. – Det var aldrig ett mål för mig att bli rik. Jag träffade killarna som grundade Prisjakt precis när de drog i gång. De ville ha pengar för att köpa servrar, men jag backade ur. Sedan träffade jag dem igen, efter att de hade köpts upp av Schibsted. De menade att det kanske var lite dumt att jag inte investerade. Och visst, det kanske det var, säger han utan en antydan av bitterhet i rösten. Han lyfter på axlarna och skjuter fram under underläppen som en fransman. Det finns faktiskt ytterligare ett felsteg i Jens Nylanders förunderliga karriär. 2006, efter konkursen för Jens of Sweden, grundar han företaget Jays som tillverkar hörlurar. Han är då förvissad om att det är tillbehören som man kommer att tjäna pengar på inom bärbar elektronik. En tid senare drar han sig ur företaget helt och hållet. Runt 2010 exploderar hörlursmarknaden tack vare genomslaget för smartphones. Jays blir en allt viktigare aktör på den marknaden och har ökat sin omsättning kraftigt det senaste året, bland annat i Asien. – Men att jag grundade Jays är det ingen som pratar om, säger Jens och flinar. Är du inte tvungen att rycka på axlarna för att inte bryta ihop? – Det har jag inte tänkt på. Men så kanske det är. Vi entreprenörer kanske har ett inbyggt skydd. Vi skapar någon form av mental barriär som skärmar av känslorna för att kunna jobba vidare med nya projekt. Frågan återstår, varför lyckas somliga när andra inte gör det? Jag ringer upp Anders Johnson, författare som skriver om entreprenörshistoria. Han poängterar att tur alltid ingår i ekvationen. – Alla de som beskrivs som lyckade hade kunnat trilla omkull om några brickor fallit lite annorlunda. Man kanske är för tidigt ute. Eller för sent. Man kanske överraskas av en lågkonjunktur. Det handlar inte bara om affärsidé och talang. Enligt Anders Johnson måste den framgångsrika entreprenören ha en föränderlig läggning. Inledningsvis krävs ett risktagarbeteende för att verksamheten ska ta fart. Men därefter måste man skifta förhållningsläge och bli mer förnuftig för att kunna jobba långsiktigt. – Det finns massor av exempel på lysande entreprenörer, bland annat Ivar Kreuger, som bara har en växel. Det är bara full fart framåt som gäller. Men efter hand måste du kunna bromsa också. IT-boomens många succéer skildras ofta med stor entusiasm i medierna. Människorna bakom de lyckosamma företagen får gärna något som liknar rockstjärnestatus. Enligt Pontus Braunerhjelm, professor i internationell affärsverksamhet vid KTH i Stockholm och vd för Entreprenörsskapsforum, spelar massmedierna en viktig roll när det gäller konstruerandet av dessa närmast dyrkade framgångsikoner. – IT riktar sig delvis till en yngre publik, precis som rockstjärnornas kunder finns i något yngre ålderskategorier. Det gör att det skapas en publicitetsiver. Medierna skriver inte på samma sätt om någon som kommer med en innovation som påverkar klimatet. Samtidigt har många av aktörerna jobbat medvetet på att få den här typen av status. Jag minns när Jonas Birgersson skulle presentera något operativsystem som hette Bricks. Han ställde sig på en scen och kastade en tegelsten genom en glasruta. Budskapet var ”bricks breaks windows”. Sådant gillar medierna. Micael Dahlén, författare och professor i företagsekonomi vid Handelshögskolan i Stockholm, menar att det är logiskt att Jens of Sweden fick ett stort genomslag. – Jens Nylander förknippades med något nytt och spännande. Något som vi inte riktigt visste vad det var, som vi ville veta mer om. Vi söker svaren på våra frågor om framtiden hos IT-entreprenörerna. Det som fick Jens Nylander på fall var inte att han gjorde fel. – Nej, det handlade snarare om att han inte fortsatte att göra rätt. Skillnaden mellan Jens of Sweden och exempelvis Spotify är att de har fortsatt att utvecklats. Oavbrutet. Dagens Spotify är något helt annat än vad det var 2007, säger Dahlén. På ett idémässigt plan var Jens of Sweden epokgörande. Ur ett strikt ekonomiskt perspektiv var emellertid företaget ett misslyckande. Dahlén menar att misslyckandet är en komplicerad varelse som vi människor har svårt att förhålla oss till. – Det finns en idé om att vi inte ska misslyckas och att det är synd om dem som gör det. Därför vill vi inte peka ut dem och utsätta dem för att behöva rannsaka sig. Då är vi mer förtjusta i framgångssagor. – De lurar oss att tro att det är lättare att lyckas än vad det egentligen är. Och det är bra, för annars skulle många av oss inte våga försöka över huvud taget. Hur kommer det då sig att Jens Nylander är närmast oberörd av de många misslyckanden som han har genomlevt? Enligt honom har det ju att göra med ett slags mental avskärmning som gör att han enbart blickar framåt. Micael Dahlén menar att Nylanders osentimentala synsätt är något som han delar med många entreprenörer. – Han verkar vara en person som inte delar upp tillvaron i misslyckanden och succéer. Och det är en välsignelse. Människor som betraktar sådant som inte gick som de hade tänkt sig som misslyckanden är sjuka oftare och mer olyckliga, säger Micael Dahlén. Vi är tillbaka i snålblåsten på Tidö Blidö. Jag frågar Jens hur han ställer sig till de uppgifter som förekommer på Wikipedia om att han lät bolaget gå i konkurs av skattetekniska skäl för att kunna flytta företaget och sina pengar utomlands. Han suckar och tar sats. Det här är en fråga som han fått många gånger. – Det är så svårt att förklara vad som egentligen hände. Men det fanns inget alternativ till konkurs. Vi tjänade 4 miljoner kronor vid ett bokslut. Visst, det är en massa pengar, men i och med konkursen hade jag en borgensförbindelse, den kostade 2,6 miljoner. Sedan grundade vi om företaget till JOS AB, det kostade 1,5 miljoner. Sedan var pengarna slut. Alla tror hela tiden att vi gjorde sådana mängder med pengar, men vi gjorde aldrig det. Jens ursäktar att det är så mycket mygg som gnäller runt omkring oss. Äggen har just kläckts. Det blir bättre om några dagar, förklarar han. Genom hela Jens vindlande karriärresa har sambon Cecilia alltid backat upp honom. Nu har de tre barn tillsammans. Senaste tillskottet är tvillingarna Evelina och Algot som anlände för några månader sedan. De lever i ett hus med sjötomt. I dag har han ett bra jobb som datakonsult på företaget Q-branch. Han har misslyckats. Men han är inte misslyckad. Nere vid vattnet har Jens låtit anlägga en liten strand. Det ligger några färgglada leksaker utspridda i sanden. Jens skrapar med foten i marken. Han tittar ut över det stålgrå vattnet och harklar sig, han låter nästan urskuldande. – Det är ju många entreprenörer som har svårt att hålla ihop familjen, om de ens har en. I så måtto är jag ju i alla fall oerhört framgångsrik. Ålder: 33 år. Familj: Sambo och tre barn. Bor: Tidö Blidö utanför Västerås. Bakgrund: Grundare av Jens of Sweden som sålde mp3-spelare. Även grundare av hörlursmärket Jays. Gör i dag: Datakonsult på Q-branch. 1999 Napster, fildelningsprogrammet som är helt inriktat på filformatet mp3, lanseras. 2000 Nicklas Zennström (bilden) skapar fildelningsprogrammet Kazaa, två år senare världens mest nedladdade program. Metallica och Dr Dre stämmer Napster för att ha spridit deras musik illegalt. 2001 Napster stängs efter stämnings-ansökningar från flera stora skivbolag. Apple lanserar Ipod, en digital musikspelare. Det ska dock dröja flera år innan den blir en försäljningssuccé. 2002 Trackersidor startas på löpande band. På dessa sajter finns länkar till illegalt digitalt material. En av de mest populära, Suprnova, sjösätts av en 16-årig student i Slovenien och bidrar till att tv-program börjar laddas ned i allt större skala. Last.fm, en brittisk nätbaserad rekommendationstjänst, lanseras. Den blir snart mycket populär. 2003 Gottfrid Svartholm och Fredrik Neij startar trackersidan The Pirate Bay som snabbt blir fildelnings-kulturens globala mittpunkt. Myspace lanseras och får snabbt genomslag som nätbaserad mötesplats. 2008 blir man ohjälpligt frånåkta av Facebook. Jens Nylander grundar Jens of Sweden och säljer flest mp3-spelare i Sverige. Företaget surfar elegant på fildelningstrenden då många av kunderna laddar sina spelare med illegalt delade mp3-filer. Apple lanserar Itunes, en nät-baserad musikbutik. 2004 Jens of Sweden fortsätter att växa och omsätter närmare 100 miljoner kronor. 2005 Apple lanserar en Ipod som kan visa video, man börjar nu också att sälja rörligt bildmaterial i Itunes. Youtube lanseras och blir med tiden det verktyg som en hel generation använder för att konsumera musik. Jens of Sweden begärs i konkurs. 2006 Spotify, en musiktjänst som använder sig av streamingteknik, grundas av Daniel Ek och Martin Lorentzon. Jens Nylander star-tar hörlursföretaget Jays. Drar sig senare ur. 2007 Gruppen Radiohead ger ut ”In rainbows” på nätet på egen hand och låter skivköparna själva bestämma vad de vill betala för den. Molntjänsten Soundcloud lanseras av Alex Ljung och Eric Wahlforss. Den har i dag över 12 miljoner användare. 2008 Spotify lanseras på bred front och växer så det knakar. Samma år gör man en omfattande förlust.Hiphoplegenden Dr Dre lanserar ett eget hörlursmärke. Tillbehörsbranschen exploderar. Mobilskal, skyddsfilmer till mobiler och lurar är i dag en blomstrande industri. 2009 De ansvariga bakom The Pirate Bay döms i Stockholms tingsrätt till ett års fängelse vardera och skadestånd på 30 miljoner kronor. Den amerikanska skivindustrin begär, och får, information om Last.fm:s användare för att kartlägga illegala fildelare. 2010 Spotify har 10 miljoner användare. 2011 Spotify lanseras i USA, inleder ett samarbete med Facebook. Risk-kapitalet strömmar in i företaget som värderas till en miljard dollar. Den amerikanska skivindustrin stämmer fildelningstjänsten Limewire på 72 biljoner dollar, det är mer än alla samlade tillgångar i världen. Itunes har sålt över 16 miljarder låtar. 2012 Daniel Ek, Spotify-grundaren, uppges vara god för 2,16 miljarder -kronor.


”Friskolorna sätter högre betyg på nationella proven”

Summary: Olika bedömning. I genomsnitt får elever på friskolor högre betyg på de nationella proven än elever på kommunala skolor, trots att externa bedömare anser proven likvärdiga. En lösning kan vara extern rättning av proven, till exempel att lärare byter prov med varandra, skriver nationalekonomer vid Stockholms universitet.

Det är önskvärt att de nationella proven bedöms likvärdigt av olika lärare och vid olika skolor. Proven är ett viktigt betygsunderlag och skillnader i provbedömningen kan bidra till bristande likvärdighet vid betygssättningen. Då de nationella proven även syftar till att upptäcka kunskapsluckor kan bedömningsavvikelser göra att elever som borde få särskilt stöd inte får detta. Dessutom kan bedömningsskillnader påverka skolornas interna och externa kvalitetsarbete samt försvåra för skolväljande familjer att göra informerade val. Vi har på uppdrag av Skolinspektionen analyserat omrättningen av de nationella proven och finner flera ur likvärdighetssynpunkt problematiska avvikelser mellan de interna och externa provbedömningarna. Vår undersökning ger vid handen att fristående högstadie- och gymnasieskolor i genomsnitt sätter högre provbetyg än kommunala skolor, jämfört med de externa provbedömningarna. För högstadiet är avvikelsen i bedömning så stor att den kan förklara en betydande del av det resultatförsprång som fristående skolor i andra undersökningar uppvisat gentemot kommunala skolor. Då avvikelserna mellan interna och externa bedömningar inte tidigare länkats till skolornas huvudmannaskap har dessa skillnader hittills inte uppmärksammats. I breda drag tyder resultaten för årskurs 9 och gymnasiet på att elever som tillhör grupper vilka i genomsnitt uppvisar förhållandevis goda studieresultat – flickor, barn till högutbildade, elever födda i Sverige och elever födda tidigt på året – får högre provbetyg än andra elever, trots att de externa bedömarna anser proven vara likvärdiga. Detta kan leda till att samma grupper gynnas vid betygssättningen och därmed vid antagningen till vidare studier. Motsatt mönster verkar gälla för årskurs 3 och 5; den interna bedömningen ger där relativt höga provbetyg åt elever som tillhör grupper vilka i genomsnitt uppvisar svagare resultat än andra. De tidiga nationella proven har en viktig roll att spela för att upptäcka kunskapsluckor hos eleverna. Bedömningsavvikelserna riskerar därför att leda till att elever som tillhör allmänt svagare grupper löper större risk att inte få sina behov av särskilt stöd uppmärksammade vid låg ålder. Den interna bedömningen av elevernas prov görs i allmänhet av elevernas vanliga lärare. Vi finner inga tydliga tecken på att dessa lärares behörighet, kön eller ålder är systematiskt relaterade till avvikelserna mellan de interna och externa bedömningarna. Däremot verkar skolans bedömningsrutiner spela viss roll. Högstadie- och gymnasielärare som ensambedömt proven ger högre provbetyg relativt den externa bedömningen än lärare som sambedömt proven tillsammans med sina kolleger. Någon liknande skillnad mellan ensam- och sambedömda prov finns dock inte för årskurs 3 och 5. Flera av de systematiska skillnaderna mellan olika elevgrupper står vidare endast att finna bland prov som ensambedömts. Sambedömning löser dock inte alla problem och exempelvis är skillnaderna mellan fristående och kommunala skolor lika stora för ensam- och sambedömda prov. Jämfört med en situation där de nationella proven bedöms likvärdigt riskerar dagens ordning för rättning av de nationella proven att i strid med skolans kompensatoriska uppdrag förstärka redan existerande sociala skillnader i utbildningssystemet. Skolans bedömningsrutiner är viktiga för en likvärdig provbedömning och det är önskvärt att dessa utvecklas. Det kan dock finnas strategiska motiv bakom skolornas provbedömningar varför även andra åtgärder kan krävas. Avvikelserna mellan de interna och externa bedömningarna verkar vara särskilt stora för de prov där tolkningsutrymmet är stort. För att öka likvärdigheten är en möjlighet därför att minska inslaget av svårbedömda moment. Att lyfta ur svårbedömda moment ur det nationella provsystemet skulle dock ytterligare minska samstämmigheten mellan läroplanens mål och den måluppfyllelse som proven faktiskt utvärderar. Vid bedömning och betygssättning av dessa svårbedömda moment skulle därför lärarna lämnas helt utan den vägledning som de nationella proven kan ge. Vidare finns en överhängande risk att skolor och lärare skulle åsidosätta de av skolans mål som inte utvärderas genom de nationella proven. En mer attraktiv väg mot ökad likvärdighet i provbedömningen vore därför att övergå till extern rättning av de nationella proven. Detta är inte gratis och det skulle göra administrationen av proven mer komplicerad än i dag, även om elektroniska prov kan förenkla processen. Ibland hävdas att extern rättning skulle leda till att lärarna förlorar i bedömarkompetens. Det är emellertid inget som hindrar att ett system för extern bedömning organiseras så att lärare vid olika skolor rättar varandras prov. Extern bedömning löser inte alla likvärdighetsproblem kopplade till de nationella proven. Exempelvis kan den hjälp och vägledning som eleverna får innan och under provtillfället skilja sig mycket mellan skolorna. Vår rapport ger inga svar på hur viktiga sådana skillnader är och det är inte heller något som extern provbedömning i sig hanterar. När en mångfald av aktörer med olika motiv för sin verksamhet konkurrerar om eleverna blir de nationella provens roll som kontrollinstrument och informationsbärare till skolväljande familjer allt viktigare. Extern bedömning av de nationella proven är inget alexanderhugg som skapar kvalitet och likvärdighet i skolan. Däremot kan det vara ett medel för att stärka elevernas rättssäkerhet och förbättra skolsystemets funktionssätt i stort.  Björn Tyrefors Hinnerich, Nationalekonomiska institutionen vid Stockholms universitet Jonas Vlachos, Nationalekonomiska institutionen vid Stockholms universitet och IFN Läs mer Skolinspektionens rapport (extern länk)


”Svensk byråkrati stoppar internationella talanger”

Summary: Sverige ska vara en attraktiv destination för studenter, forskare och kvalificerad arbetskraft från andra länder. Men en krånglig byråkrati försvårar rekryteringen. Det behövs bättre samordning och en uppstädning i det snåriga regelverket, skriver företrädare för Svenska institutet.

Sverige ingår i en global ekonomi. Sverige och svensk högre utbildning har länge haft ett gott rykte i världen där vi har varit kända som en kunskapsnation med stark innovationskraft. För att behålla en tätposition inom forskning och innovation måste vi kunna attrahera talangfulla studenter, forskare och medarbetare från andra länder. Vårt anseende som utbildningsland och attraktiv forskningsnation är dock hotat om inte en rad hinder undanröjs. Det behövs bland annat bättre samordning mellan myndigheter, en uppstädning i snåriga regelverk och fler stipendier. Svenska institutet (SI) har uppdraget att marknadsföra Sverige som en attraktiv destination för både studenter, forskare och kvalificerad arbetskraft. Syftet är att stärka svensk kompetensbas genom att attrahera talanger till Sverige, men också att stötta länder som behöver bygga upp en kunskapsbas i det egna landet. Utökade resurser för marknadsföring skulle behövas, men framför allt har SI identifierat ett antal hinder som måste åtgärdas om Sverige ska kunna konkurrera om talanger. Sverige vill fortsätta att vara ett attraktivt land för studier även efter införandet av studieavgifter, därför behöver följande hinder avhjälpas: • Regler för uppehållstillstånd måste ändras. Studenter från länder som saknar svensk ambassad måste i dag åka till ett annat land för att söka visum och har dessutom i flera fall haft svårt att få visum till detta land. Vidare krävs ett inresetillstånd, UT-kort, som bara tillverkas i Sverige, vilket fördröjer processen ytterligare. Det innebär att studenten tvingas åka tillbaka till detta andra land ännu en gång för att kvittera ut det. Vi menar att studenter behöver ges möjlighet att söka uppehållstillstånd till Sverige vid andra länders ambassader. • Lärosätena får i dag inte ha separat antagning av, eller kvotgrupper för, studenter från länder utanför EU. Det leder till att antagningsprocessen är långsammare än i de viktigaste konkurrentländerna. För att möjliggöra rullande antagning och snabbare besked behövs en större flexibilitet i regelverket. • Utländska studenter har svårt att få bankkonto i Sverige på grund av att de inte har personnummer. Här behövs förenklingar i regelsystemet. • Utländska studenter som vill fortsätta att arbeta i Sverige efter sina studier tvingas återvända hem för att söka arbetstillstånd, vilket skiljer sig från vad som gäller i många andra länder. Den parlamentariska utredningen om cirkulär migration (SOU 2011:28) föreslår bland annat att tredjelandsstudenter bör få möjlighet till arbetstillstånd i sex månader efter avslutade studier. De förslag som rör studenter är angelägna och brådskande om vi vill behålla och attrahera kompetens till den svenska arbetsmarknaden. • Bristande tillgång på stipendier är en annan fråga som måste tas på största allvar. Det behövs ett rejält handslag mellan näringsliv och regering och ett sammanhållet generöst stipendieprogram för att attrahera begåvade studenter till Sverige. • Med stöd från EU:s Erasmus Mundus-program kan svenska lärosäten erbjuda attraktiva integrerade utbildningsprogram med tillhörande stipendieprogram tillsammans med andra europeiska universitet, men regelverken har inte samordnats och det krävs förändringar i högskoleförordningen snarast. Programmen förutsätter olika former av medfinansiering. Pengar för detta finns dock inte vid lärosätena och svensk lag säger uttryckligen att utomeuropeiska studenter inte får finansieras med statsanslag, vilket leder till något av ett moment 22. Rekryteringen av forskare behöver också underlättas ytterligare. Sedan den 1 januari 2011 finns en möjlighet att frångå tidskrävande rekryteringsprocesser och kalla framstående professorer. Men det finns redan en rad exempel på missade rekryteringar på grund av administrativa hinder och regler som samtidigt motverkar processen. Risken är uppenbar att en toppforskare, som ju alltid är attraktiv på en global arbetsmarknad, väljer ett arbete i ett annat land. Dessa ärenden måste få en högre prioritet på Migrationsverket. • Toppforskare omfattas inte heller av den lägre så kallade expertskatten då den endast gäller internationella experter som tjänar minst 88 000 kronor i månaden. En professor vid Karolinska institutet tjänar i genomsnitt cirka 60 000 kronor. • Det behövs vidare en ny tillståndsform för doktorander med möjlighet att kvalificera sig för permanent uppehållstillstånd, vilket också föreslogs i utredningen om cirkulär migration. Sverige har ett internationellt sett generöst system för finansiering av forskarutbildning, en möjlig konkurrensfördel i kampen om talangerna. Men doktorander betraktas ofta som studenter av Migrationsverket, trots att de i många fall är anställda. Detta behöver snarast ändras. Internationell konkurrenskraft är en fråga som kräver engagemang och åtgärder på flera politikområden. Det berör såväl nationella som regionala och lokala nivåer men också i allra högsta grad näringslivet. Ovanstående brister måste åtgärdas för att Sverige ska vara konkurrenskraftigt. De studenter och forskare som redan är här är våra ambassadörer och Sverige får det rykte vi förtjänar genom dem. Så länge de beskrivna problemen kvarstår riskerar all marknadsföring av Sverige som kunskapsdestination att få motsatt effekt. Svenska institutets insynsråd Kjell Albin Abrahamsson, journalist Kent Härstedt, riksdagsledamot (S) Mari Jungstedt, författare Olof Lavesson, riksdagsledamot (M) David Neuman, museichef, Magasin 3 Anna Nilsdotter, v.vd Enact Sustainable Strategies Jonas Törnblom, v.vd Envac AB Eva Åkesson, rektor Uppsala universitet Annika Rembe, generaldirektör SI


”Regelförenklingar räcker inte - återinför statligt stöd för studentbostäder”

Summary: Byggandet av studentbostäder har i princip avstannat och det krävs kraftfulla åtgärder för att nyproduktionen ska komma igång. Att bostadsministern nu äntligen fått upp ögonen för den fullkomligt ohållbara situation som råder på studentbostadsmarknaden är ett steg i rätt riktning. Men de åtgärder som ministern hänvisar till på DN debatt 2/9 är långt ifrån tillräckliga, skriver Erik Arroy och Erik Pedersen, Sveriges förenade studentkårer.

Byggandet av studentbostäder har i princip avstannat och det krävs kraftfulla åtgärder för att nyproduktionen ska komma igång. Att bostadsministern nu äntligen fått upp ögonen för den fullkomligt ohållbara situation som råder på studentbostadsmarknaden är ett steg i rätt riktning. Men de åtgärder som ministern hänvisar till på DN debatt 3/9 är långt ifrån tillräckliga. Regeringens lösning på studentbostadsbristen stavas regelförenklingar. Att vägen från idé till färdig bostad förkortas är en viktig och angelägen förändring för att öka byggandet. Men även om det blir enklare att bygga kvarstår problemet med höga produktionskostnader och studenters låga betalningsförmåga. Det är i dagsläget helt enkelt inte attraktivt att bygga och förvalta studentbostäder Det som krävs för att få igång byggandet är kraftigt ökade incitament för nyproduktion av studentbostäder. Det måste bli mer lönsamt att bygga och förvalta bostäder där studenter har råd att bo. Regeringen har hittills tillbakavisat ett återinfört statligt stöd till studentbostäder, men inte lyckats presentera någon lösning lika kraftfull som denna. Samtidigt kvarstår den orättvisa beskattningen av studentbostäder som innebär att fastighetsavgiften är lika hög för ett korridorrum som för en femrumslägenhet. Bostadsministern har fått upp ögonen för studenternas svåra situation, nu gäller det att visa att gruppen också är prioriterad. Regelförenklingar är en viktig åtgärd, men det räcker inte. För att få igång bostadsbyggandet kräver vi ett riktat statligt stöd till studentbostäder och att den orättvisa fastighetsavgiften slopas. Erik Arroy, ordförande, Sveriges förenade studentkårer Erik Pedersen, vice ordförande, Sveriges förenade studentkårer


Joakim har levt med hiv sedan han var tonåring

Summary: När de första aidsfallen dök upp i Sverige gjorde okunskap och rädsla att många var rädda för all kontakt med hivsmittade. I dag talas det inte så mycket om sjukdomen längre. Och kunskaperna hos allmänheten börjar bli sämre igen, menar Joakim Berlin, 39. Han har levt med viruset i halva sitt liv.

Joakim Berlin hade just börjat tredje året i gymnasiet när han fick reda på att han var hiv-positiv, att det då så fruktade viruset fanns i hans blod. – Då, för över tjugo år sedan, var kunskapen om hiv väldigt dålig bland dem som arbetade i vården och hos allmänheten. Jag behandlades som pestsmittad. Rektorn var helt hysterisk och ville att jag omedelbart skulle sluta på skolan, berättar Joakim Berlin. När han skulle till tandläkaren var hela mottagningen inplastad och alla som kunde komma i beröring med honom var klädda i heltäckande skyddsdräkter. – Jag märker att samma okunskap om hiv finns i dag, även om den kanske inte tar sig lika drastiska uttryck. Men de flesta vet inte hur hiv smittar och hur viktigt det till exempel är att skydda sig med kondom vid samlag, säger Joakim Berlin. I mitten av 1980-talet var hiv lika med en dödsdom och den drabbade kunde kanske leva upp till tio år efter det att han eller hon blivit smittad. Skräcken bredde ut sig och samhället satsade hundratals miljoner på upplysning – ofta i dramatiska former – om den nya farsoten. När det sedan visade sig att hundratusentals svenskar faktiskt inte drabbades minskade bidragen till information. – Men rädslan och oron levde kvar hos många, och det märktes när jag fick beskedet att jag är hiv-positiv. Nu har det gått tjugo år och hiv är något de flesta vet finns, men eftersom okunskapen är så stor börjar en del av de gamla rädslorna att återvända. De flesta vet inte hur de ska bemöta någon som är drabbad av hiv: Smittar en kyss? Våga ta i hand? Gå på samma toalett? Joakim Berlin känner till fall där personalen på ett sjukhus regelmässigt undersöker patienter som har hiv sist på dagen för att lokalerna därefter ska kunna saneras. Och själv har han råkat ut för att en sköterska lämnade behandlingsrummet för att inte komma tillbaka sedan hon läst i journalen att han har hiv. Joakim infekterades av sin första pojkvän 1991 och fick reda på det av en tillfällighet när han skulle lämna blod. Beskedet blev en chock. – Vårt förhållande var redan över då, efter åtta månader, och vi hade testat oss när vi träffades. Det värsta var inte att jag blivit smittad utan att min pojkvän varit otrogen, det kändes fruktansvärt. Många som drabbas av hiv är arga på den som smittad dem, men det är bara ett slöseri med energi. Ilskan gör ju inte att viruset försvinner ur kroppen. Hans föräldrar blev ledsna när Joakim berättade att han hade hiv. För första gången såg han sin pappa gråta, och mamman var först väldigt upprörd över att hon inte skulle få några barnbarn. I skolan reagerade klasskamraterna inte lika dramatiskt, de försökte i stället att stötta honom och flera av dem gjorde sedan projektarbeten om hiv. – Men det var först efter att rektorn talat med min läkare som hon lät mig gå kvar i skolan. Ett positivt hivbesked rör upp känslor både hos den drabbade och hos personer i hans eller hennes närhet. Därför är det så viktigt med saklig och korrekt information. Hur har ditt liv förändrats? – Jag har lärt mig att livet är sårbart och att det är viktigt att ta vara på nuet. Jag uppskattar mitt arbete, min man, mina vänner och allt som finns runt mig. Jag tror att det är det viktigaste för att må bra psykiskt. Fysiskt har Joakims kropp tagit en del stryk och vid två tillfällen var han nära att dö. Ena gången fick han en allergichock av sina bromsmediciner, andra gången drabbades han av en svampinfektion i lungorna. – Det senare berodde på att jag 2003 var så trött på mina bromsmediciner att jag helt enkelt slutade att ta dem. Biverkningarna var så svåra. Men efter två år fick jag den där svampinfektionen och när läkarna till slut lyckades häva den började jag ta medicinerna igen. I dag är Joakim inne på sin fjärde omgång bromsmediciner och han tar femton tabletter om dagen. Ibland mår han illa och får diarréer och han blir lätt förkyld. – Medicinerna får fettet att flytta sig på kroppen, vilket gjort att jag nästan inte har något fett kvar under fotsulorna. Det smärtar väldigt mycket när jag stått och gått mycket. Fast det får jag leva med. Joakim bor i Göteborg och arbetar med information och utbildning på Positiva gruppen väst, den bildades för att stötta dem som drabbats av hiv och deras anhöriga. Han är gift med en man som inte har hiv och tycker att livet över huvud taget är lyckligt. – Jag kunde ha varit död, men hade tur att bli smittad så sent att det hann komma fram effektiva bromsmediciner. Jag har ett jobb som jag trivs med och en underbar man. Däremot är jag oroad över att antalet hivfall ökar i Sverige. I dag är hiv som behandlas sällan dödlig, men för många av dem som måste medicinera livet ut innebär det ändå en dramatisk omställning att bli smittad. Och Joakim tycker att alltför många tycks leva i föreställningen att hiv inte kan drabba dem – bara andra. – Rädslan och okunskapen gör att de flesta som drabbas av hiv får infektionen av någon med okänd hiv-status efter att inte ha skyddat sig. Alla måste ta sitt eget ansvar och testa sig vid oskyddat sex. Joakim Berlin menar vidare att omgivningens attityder till människor med hiv måste förändras. – Därför behövs verkligen en större satsning på information om hiv och aids, och ett bättre bemötande av personer med hiv. Särskilt måste anslagen för ett förebyggande arbete bland män som har sex med män öka. Myndigheterna har misslyckats med att se vilken grupp som faktiskt drabbas hårdast av hiv, understryker han. En hivdrabbad person som är medveten om sin smitta och har oskyddat sex utan att upplysa partnern om infektionen kan i dag dömas till flera år i fängelse för grov misshandel – oavsett om partnern smittas eller inte. Det är något som bland annat Smittskyddsinstitutet reagerat på. – Nio av tio med hiv har i dag en fungerande behandling. Enligt forskare är risken att de för infektionen vidare i samband med oskyddat sex lika liten som om de använt kondom. Ändå kan de som inte berättar om sin hivinfektion dömas till långa fängelsestraff. – Det borde minst lika mycket vara den enskilda individens ansvar att förstå att oskyddat sex alltid kan innebär risker. Många som har en hivinfektion vet inte själva om att de är smittade. Från dödlig till behandlingsbar • 1980 sökte sig flera män till amerikanska sjukhus med en rad svåra symtom. Det var början på en världsomfattande epidemi som hittills skördat över 30 miljoner offer – inom kort blev förkortningarna hiv och aids allmänt kända. • I augusti 1982 kom den första svenska hivpatienten till Roslagstulls sjukhus och året efter dog den första smittade. I dag är hiv inte längre en livshotande infektion här i landet. • Hiv är ett virus som kan överföras vid oskyddade sexuella kontakter eller om smittat blod på annat sätt kommer in i kroppen. • Aids är samlingsnamnet för det tillstånd som uppstår när hiv allvarligt har försvagat immunförsvaret hos en person som har hiv. • I dag finns det inte något botemedel mot hiv eller aids, eller något vaccin som skyddar mot sjukdomen. Det finns däremot mediciner som bromsar sjukdomsutvecklingen. • Hiv smittar inte vid beröring, smekningar eller kyssar, inte heller genom föremål som husgeråd eller genom mat och dryck eller genom myggor och andra insekter. • Att använda kondom vid olika former av samlag är det bästa sättet att skydda sig mot hiv. • I dag kan du föda barn även om du eller din partner har hiv. Risken för att viruset förs över till fostret eller till barnet i samband med förlossningen är minimal om du har en fungerande behandling. Källa: Noaks Ark, Sven Grützmeier Statistik om hiv i Sverige • Under 2011 rapporterades 465 fall av hivinfektion till Smittskyddsinstitutet. • Av dem var 63 procent män och 37 procent kvinnor. • Av samtliga rapporterade fall var över hälften, eller 55 procent, smittade genom heterosexuell kontakt. • Under första halvåret 2012 ligger antalet rapporterade fall av hiv-infektion på samma nivå som i fjol. • Sedan 1980-talets början har 10 000 hiv-fall rapporterats i Sverige • I dag lever cirka 6 000 personer med hiv i Sverige. Källa: Smittskyddsinstitutet


Ny bok ska ge sexualundervisning till unga

Summary: Snopp, snippa – och hur blir man egentligen ihop? En ny bok om sex, relationer och känslor vänder sig i första hand till elever i mellanstadiet. ”I den åldern är frågorna så många”, säger författaren Nathalie Simonsson.

Många minns kanske den lite fnissiga och generade stämning som rådde i klassrummet när läraren – oftast fröken – berättade om hur barn blir till, att pojkar har snoppar och flickor ... ja, vad var det nu igen det skulle heta? Enligt skolans kursplan är det obligatoriskt med sexualundervisning i mellanstadiet. Förutom hur kroppen fungerar ska lärare och elever samtala om könsroller, sexuell läggning och familjeformer. Även jämställdhet och frågor kopplade till den egna identiteten ska tas upp. – Men många lärare känner sig väldigt osäkra på ämnet och skjuter därför upp de lektionerna till längre fram i grundskolan, säger sexualupplysaren Nathalie Simonsson. Hon arbetar på RFSU och menar att osäkerheten kan bero på att det finns ytterst få läroböcker som berör undervisning i sex och samlevnad. De flesta lärare har också fått bristfällig utbildning eller ingen utbildning alls i ämnet. Först för ett år sedan blev kurser i sex och samlevnad obligatoriska för mellanstadielärare. Nu är Nathalie Simonsson aktuell med en ny bok i ämnet. Den har titeln ”Världens viktigaste bok” och vänder sig i första hand till unga i åldern tio till tretton år. – Min bok som handlar om kroppen, sex och relationer kan användas i skolundervisningen, men kan också läsas på egen hand av unga. Jag hoppas att den kan bli ett stöd och en inspiration för unga, föräldrar och lärare, säger Nathalie Simonsson som i sitt arbete som sexualupplysare möter många mellanstadieelever. Är det vanligt att snoppen är sned? Varför är vissa saker killiga och andra tjejiga? Hur känns det att vara kåt? Kan mensen vara brun? Hur ofta är det okej att onanera? Varför är mitt ena bröst större än det andra? Hur ska jag visa att jag vill bli ihop med den jag gillar? Ja, det är bara några få av de tusentals frågor Nathalie fått svara på. Hennes erfarenhet är att barn och unga vill ha svar och att vuxna – både föräldrar och lärare – måste ta deras undringar på allvar. – Jag minns att jag själv hade en massa frågor i mellanstadiet som jag inte vågade ställa. Det kändes pinsamt och jobbigt att prata om vissa saker som hade att göra med kroppen och med de känslor som började poppa upp under den inledande puberteten. I stället behöll jag mina funderingar för mig själv och gick omkring och oroade mig – helt i onödan. I dag tycker Nathalie Simonsson att det är märkligt att så många fortfarande upplever det som konstigt och besvärande att prata om kroppen, känslor och sex. – När jag är ute på olika skolor är det kanske först tyst i klassrummet. Men det brukar lossna så fort eleverna förstår att jag inte tycker att det är pinsamt att tala om hur snoppen och snippan fungerar, om onani och vad som händer under puberteten. Nathalie säger att eleverna verkar kunna förvånansvärt lite om hur deras kroppar fungerar och om sex över huvud taget. Hon berättar att tjejer kan fråga var tampongen ska föras in och killar kan vara livrädda för att deras snopp ser konstig ut. – En del vuxna jag möter undrar om det inte är tidigt att ha sexualundervisning redan i mellanstadiet. Men många elever har kommit i puberteten då och har många frågor som de vill ha svar på. Att vänta till högstadiet blir för sent. Själv minns Nathalie Simonsson att hon fick undervisning i sexualkunskap i högstadiet och gymnasiet. I mellanstadiet fick tjejerna i klassen gå till skolsköterskan för att titta på bindor. Hennes erfarenhet är att många tycker att det är lättare att prata om onani med pojkar, det tycks vara lättare att prata om hur en snopp fungerar än en snippa. – Det är kanske gamla och förlegade attityder som lever kvar. Om pojkar i högstadiet kan ha blivit lite mer säkra på hur deras kroppar fungerar är det tvärtom för tjejerna. De kan till och med tycka att deras könsorgan är äckliga. Och många av dem tycks tro att onani är något skamligt. – Men sedan kan pojkar tycka att det är svårare att prata om känslor, hur man gör för att bli ihop med någon och hur man visar att man gillar någon annan. För ett par år sedan besökte Nathalie Simonsson en skola vid flera tillfällen för att ha sexualundervisning i en femteklass. Under den avslutande picknicken kom läraren fram och berättade att flera flickor i klassen kommit fram till henne under terminen och talat om mensskydd. – Det var första gången under hennes trettio år som mellanstadielärare som det inträffat. För två år sedan fick Nathalie Simonsson uppdraget att skriva ”Världens viktigaste bok”. Den är utgiven i samarbete med RFSU och förlaget Ordfront. Hon har varit ute i skolor och testat om bokens innehåll är relevant för unga som är mellan tio och tretton år. Även föräldrar och lärare har fått komma med synpunkter. Hon har också läst ungdomsböcker och varit ute på en del communities, sociala mötesplatser på nätet som vänder sig till unga. – Vi hoppas att lärare kommer att använda boken i sin undervisning och att föräldrar köper den till sina barn. Unga har rätt till information och om de får svar på sina frågor tror jag att de känner sig tryggare, lyssnar mer på sig själva och blir lyhörda inför andra. Nathalie säger att många ungas första kontakt med sexualitet sker genom reklam, böcker, film och andra medier – detta långt innan de har någon egen erfarenhet av sex. – Därför är det viktigt att föräldrar och lärare vågar ta de här samtalen. Råd till föräldrar och lärare • Var lyhörd när barnet eller barnen vill prata om sina kroppar och känslor. Skjut inte upp samtalet till en oviss framtid. • Prata ofta om känslor, relationer, sex, kärlek med barnet eller barnen. Då blir det avslappnat och mindre pinsamt. Hitta vardagliga situationer att föra sådana samtal i. Det kan vara efter att man sett reklamfilm, en löpsedel eller passerar hyllan med bindan i butiken. • Samla inte ihop alla frågor och allt du vill berätta till ett enda tillfälle. Då kan situationen lätt uppfattas som väldigt dramatisk. • Försök att inte känna oro inför hur samtalet med barnet eller barnen ska avlöpa. Ha i stället självförtroende och möt barnet med allvar och intresse. • Var öppen och öva dig att inte förutsätta saker. Du kanske till exempel inte vet om barnet du pratar med blir kär i killar eller tjejer. Prata på ett sätt som visar att du inte tar för givet att personen är heterosexuell. Källa: Nathalie Simonsson, RFSU Sexualundervisning 1942: Sexualundervisning införs i folkskolan. 1955: Undervisningen i sex och samlevnad blir ett obligatoriskt skolämne. Fokus ligger på att skydda flickor från pojkars sexualdrift. 1977: Dåvarande Skolöverstyrelsen (SÖ) uppdaterar handledningen för sex- och samlevnadsundervisningen. Även utomäktenskapligt sex accepteras och det görs tydliga ställningstagande mot diskriminering. 1995: Ett referensmaterial från SÖ fokuserar på samtal. Rekommendationen är att undervisningen bygger på elevernas egna erfarenheter. 2011: På hösten blir sex och samlevnad obligatoriskt på utbildningen för mellanstadielärare. Den nya kursplanen innehåller tydliga skrivningar om att sex och samlevnad ska integreras i de olika skolämnena.


"Hopslagna AP-fonder ger miljarder i ökad avkastning"

Summary: Fem fonder bör bli tre. AP-fonderna är omoderna och präglade av ett föråldrat synsätt på kapitalförvaltning. Detta har ett högt pris som i slutändan påverkar förutsättningarna för en stabil allmän pension, skriver Mats Langersjö i den så kallade Buffertkapitalsutredningen som i dag lägger fram sitt förslag.

Buffertkapitalsutredningen, som i dag lägger fram ett slutligt förslag till regeringen, föreslår att dagens struktur med fem AP-fonder avvecklas och att den övergripande administrationen och förvaltningen av buffertkapitalet samlas i en ny myndighet, Pensionsreservsstyrelsen. Syftet är effektivisera och anpassa placeringsregler samt struktur och styrning av förvaltningen till väsentligt ändrade omvärldsförutsättningar. Tre mål ska därmed bättre kunna uppfyllas: ett bättre bidrag till pensionssystemets finansiella stabilitet från buffertkapitalet, en tydligare och mer transparent struktur som ökar verksamhetens legitimitet hos allmänheten samt en god miljö för professionalism och långsiktighet i förvaltningsorganisationen. Buffertkapitalet, som vid senaste årsskiftet var cirka 870 miljarder kronor, har en central funktion som ”demografisk buffert” i pensionssystemet. Kapitalet ska kunna användas för att bidra till pensionssystemets finansiering under perioder då systemets finansiella ställning försvagas, till exempel i samband med stora pensionsavgångar. Sverige har ett pensionssystem som i många aspekter anses vara ett av de mest moderna och robusta i världen. Samtidigt är AP-fonderna omoderna och präglade av ett föråldrat synsätt på kapitalförvaltning och styrning. Det är först när det regnar som man märker att taket läcker. De parallella strukturerna, brist på styrning och placeringsreglerna för första-fjärde AP-fonderna, samt Sjätte AP-fondens udda roll som riskkapitalaktör har medfört mycket stora kostnader. Ekonomikonsulterna Ernst & Young har på utredningens uppdrag analyserat vad suboptimeringen kostat det svenska pensionssystemet. Deras slutsats är att avsaknaden av samarbete och samordning i administrationen av fonderna kostar cirka 250 miljoner kronor per år. Utredningen bedömer också att de strukturella problemen har kostat minst en procent årligen i förlorad avkastning. Det innebär nästan nio miljarder kronor per år, eller närmare 80 miljarder kronor de senaste tio åren i möjlig utebliven avkastning. Den ineffektiva fondstrukturen har ett högt pris, som i slutändan påverkar förutsättningarna för en stabil allmän pension. Förutsättningarna för effektiv förvaltning av buffertkapitalet, eller Pensionsreserven som utredningen föreslår som nytt namn, har förändrats dramatiskt under de senaste tio åren. Den globala tillväxtkartan har ritats om, nya instrument och tillgångsslag har utvecklats. Finans- och skuldkriser samt en IT-bubbla har gjort att de flesta omvärderat gamla sanningar om pensionsförvaltning. Det måste dock framhållas att det finns mycket goda grundförutsättningar för en bra förvaltning av pensionsreserven. En framgångsrik aktör på kapitalmarknaderna ska agera långsiktigt, vara en stor aktör på marknaderna samt kunna attrahera kompetens. En moderniserad förvaltning av pensionsreserven kan uppfylla samtliga dessa kriterier. AP-fonderna har i dag en unik ställning bland de statliga myndigheterna. Varken regering eller riksdag tar huvudansvaret för verksamheten i stort. Fondernas inbördes oberoende gör att det saknas förutsättningar för ett gemensamt ansvarstagande för pensionsreservens roll i pensionssystemet. Regeringen har inte de senaste tio åren utvärderat om de olika mål som fonderna satt upp för sin egen förvaltning är relevanta och förenliga med fondernas övergripande uppdrag, att förvalta fondmedlen på sådant sätt att de blir till största möjliga nytta för pensionssystemet. Ett centralt skäl till att samordna den övergripande administrationen av förvaltningen är att få ett tydligare huvudmannaskap med helhetsperspektiv. Eftersom pensionsreserven spelar en central roll i pensionssystemet bör Pensionsreservsstyrelsen samarbeta närmare med Pensionsmyndigheten, som har samlad kunskap om pensionssystemets finansiella ställning och kommande demografiska utmaningar, vilket påverkar risktolerans och förväntad avkastning för förvaltningen av pensionsreserven. Pensionsreservsstyrelsen ges rollen som kapitalägare vars uppgift är att uppnå högsta möjliga avkastning inom vald risknivå. Själva förvaltningen sker självständigt i tre fonder med tre oberoende och självständiga fondstyrelser inom myndigheten. Myndighetens styrelse utser fondstyrelserna, beslutar ett övergripande gemensamt mål för fondstyrelsernas förvaltning, utvärderar fondstyrelserna och fastställer riktlinjer för ägarstyrning samt riktlinjer för miljö och etikhänsyn i investeringsverksamheten. Arbetet med etiskt och miljömässigt ansvarsfulla investeringar av pensionsmedlen bör stärkas och ges en mer framträdande roll än i dag. Myndigheten ska samordna fondernas stödfunktioner såsom IT och portföljadministration i syfte att minska förvaltningskostnaderna. Regeln om att varje fonds investeringar får utgöra max två procent av det totala börsvärdet behålls. Den samlade ägarandel på den svenska börsen kan därmed inte överstiga sex procent. Även röstandelsbegränsningen om max tio procents ägarandel i noterade innehav behålls. Begränsningarna har inte någon negativ effekt på förvaltningen av pensionsreserven men torde minska de farhågor som finns om maktkoncentration. Utredningen presenterar också ett alternativt förslag där pensionsreserven samlas i en enhetlig fond, vilket skulle ge ännu bättre riskkontroll och mer kostnadseffektiv förvaltning. De flesta jämförbara och framgångsrika internationella pensionsreservsfonder har likande strukturer. I ett läge då AP-fondernas samlade ägande på den svenska börsen uppgår till 1,7 procent av det samlade börskapitalet är diskussioner som förevarit om maktkoncentration mindre relevant. Mer angeläget är istället att finna praktiska lösningar som leder till bättre förutsättningar för förvaltningen av pensionsreserven att bidra med avkastning som stärker pensionssystemet till fördel för nuvarande och kommande pensionärer. Mats Langensjö Särskild utredare, översyn av AP-fondernas regelverk (Buffertkapitalsutredningen)


Frihetens falska profeter

Wikileaks Julian Assange skrudar sig gärna i sanningens och frihetens färger. Sina kritiker och offer utmålar han helst som mörkmän, måna om det dunkel där de utförde sina manipulationer – tills Wikileaks lät ljuset spela. Facit talar ett annat språk. De osovrade läckorna om stort och smått har vållat stort buller och mycken förtret, men yttrandefrihet och öppenhet har knappast blomstrat. Lavinen av politiskt skvaller har torpederat ömtåliga relationer mellan grupper och regeringar; mellan ledare och diplomater. Många av de ödelagda kanalerna var reella resurser, och hjälpte till att kontrollera eldfängda konflikter mellan parter som utåt förbannade varandra. Wikileaks talesmän framställer gärna verksamheten som journalistik driven till sina yttersta konsekvenser. Det har varit si och så med den saken. Professionella medier gör bedömningar och urval, ifrågasätter, gräver och tar ansvar för sakuppgifter – en arbetsmetodik som Wikileaks ofta valt att hoppa över. En av många stormar i vattenglas som Wikileaks kommit åstad inträffade i Ecuador. 2009 skrev USA:s ambassadör Heather Hodges hem att Correas polischef var en känd mutkolv och skurk. Sedan Wikileaks läckt detta i fjol tvingades Correa agera. Han förklarade ambassadören icke önskvärd, USA replikerade och Wikileaks bokförde förtjust ännu en triumf. Ett akut samhällsproblem i Latinamerika är populistiska presidenters försök att tysta oberoende och oppositionella medier. I Correas Ecuador, landet som beviljat Assange asyl, har anloppet mot pressen tagit sig spektakulära uttryck. Efter mönster av Argentina och Venezuela, där drakonisk lagstiftning, skattemyndigheter och domstolar reducerat den icke statskontrollerade pressen till ett minimum, är Correa på god väg att skaffa sig full kontroll över ord och bild. På ett par år har han ökat antalet statliga medier från ett till sjutton, och de som envisas med att kritisera hans styre gör det på egen risk. Efter en misshaglig ledarartikel i liberala El Universo dömdes tre av dess chefer och skribenten till flera års fängelse och böter på 40 miljoner dollar. I februari benådades de av Correa, med en farbroderlig varning till alla medier att ”låta det bli till en läxa”. Statens myndigheter mobiliseras i överfallet på medierna, samtidigt som regimens propagandaorgan hamrar in budskapet att kritikerna är kuppmakare, USA-agenter och folkfiender. Argentinas peronistiska president Cristina Fernandez kallar allt oftare de liberala tidningarnas skribenter för ”nazister” – extra pikant med tanke på peronismens förflutna. Nyligen förverkligade Fernandez en gammal peronistisk dröm, när hon fick igenom lagstiftning som definierade tidningspapper och trycksvärta som ”nationella intressen”. Syftet är att ge staten ensamrätt på hantering av materialen, och låta den dela ut och prissätta dem efter sitt godtycke. I Venezuela, Ecuador och Argentina får statliga bolag och myndigheter inte annonsera i kritiska medier. Följsamma organ får desto mer sådan reklam och binds i ett evigt beroende. Allt detta gäller huvudstadspressen. På landsbygden, där främmande medier, diplomater och människorättsorgan har sämre insyn, råder långt råare metoder. Där är den vanligaste lösningen på pressdiskussioner helt enkelt att reportern lämnar stan av omsorg om sin hals och sin familj.


”Förhastade slutsatser i fallet Thomas Quick”

Summary: Skyldig eller ej? Efter att Sture Bergwall (tidigare Thomas Quick) tog tillbaka sina erkännanden år 2008 har det sökts resning i alla målen. Snart kan han vara friad från alla mordanklagelserna. Men i åtminstone två fall finns övertygande bevis mot honom. Det behöver klaras ut vad som gick snett, när och varför, skriver före detta justitiekanslern Göran Lambertz.

Thomas Quick (nu Sture Bergwall) har dömts oskyldig för åtta mord. Om detta är alla numera övertygade. Utom de flesta som arbetade med ärendena i olika roller när det begav sig på 90-talet. Tusentals personer som har läst tidningar och böcker är säkra på att 40 personer som kunde och kan materialet har låtit sig luras, alternativt själva manipulerat och konspirerat. Borde man inte bli fundersam redan där? Borde man inte i varje fall ha is i magen? De åtta morden begicks under åren 1976–88. Sture Bergwall erkände alla åtta och dömdes för dem under åren 1994–2001. I alla rättegångarna presenterades omständigheter som enligt domstolarna bevisade att han var gärningsman. Det handlade mestadels om att man ansåg att hans berättelser om fakta kring morden måste komma från mördaren. Efter att Sture Bergwall tagit tillbaka sina erkännanden år 2008 har det sökts resning i alla målen. Åklagarna har avstått från att hävda Bergwalls skuld i flera fall och denne har frikänts. Sannolikt är han snart friad från alla åtta mordanklagelserna. Av detta dras nu åtskilliga felaktiga eller förhastade slutsatser. All bevisning som övertygade domstolarna finns kvar väsentligen intakt, utom Bergwalls erkännande. Jag vill nämna bara fem av de många omständigheter som är svåra att förklara för den som tror att allt var påhittat. Eftersom det nu hävdas att polisen har gett honom alltför mycket information, har jag valt ut några uppgifter som Sture Bergwall lämnat och som inte kan ha sitt ursprung hos någon annan. 1. När Bergwall skulle visa den plats där han gjort sig av med kroppen efter en nioårig norsk flicka pekade han ut en skogsväg som var spärrad med en vägbom och ett hänglås. Bergwall förklarade att man måste åka in där och att det hade gått bra i samband med mordet. I utredningen blev det klarlagt att bommen vanligtvis var låst, men att det pågick arbeten vid en kraftstation i området den aktuella natten och att den därför kan ha varit öppen. 2. Bergwall berättade om en liten såg som han hade använt för att ha sönder nioåringens kropp. När polisen letade hittade man med metalldetektor bladet till en så kallad bågfil i det begränsade område där han hade sagt att verktyget skulle finnas. 3. När Sture Bergwall ombads ge detaljer som kunde styrka att han hade varit på plats när en elvaårig pojke försvann, berättade han att han hade sett en annan pojke vid ett grannhus med en stickad tröja i ett karakteristiskt mönster. Bergwall tecknade en skiss av tröjan. En pojke i huset passade på Bergwalls beskrivning, och mönstret på tröjan stämde väl med teckningen. 4. Vid polisförhör beskrev Sture Bergwall ett märke på den elvaårige pojkens kropp och ritade en skiss. När utredaren två dagar senare frågade pojkens mamma bekräftade hon att han hade ett födelsemärke och gjorde en skiss som stämde väl med Bergwalls. 5. I samband med vallning i Norge angående mordet på en 17-årig flicka pekade Bergwall till utredarnas överraskning ut fyndplatsen för ett annat mord. Utpekandet medförde att utredningen om mordet på en ung norsk kvinna kom igång och så småningom ledde till att Bergwall fälldes. Under den utredningen fick inte förhörsledaren någon information om brottet innan Bergwall hann berätta så mycket att det räckte till åtal. Innan man betraktar Sture Bergwall som en osannolik sexmördare bör man betänka att han tidigare hade begått flera sexuella övergrepp mot pojkar och knivhuggit en person som nästan avled av skadorna. Av läkare har han bedömts lida av ”höggradig sexuell perversion av typen pedofilia cum sadismus” och vara ”under vissa förhållanden utomordentligt farlig för annans personliga säkerhet till liv och lem”. Hannes Råstams bok ”Fallet Thomas Quick – Att skapa en seriemördare” är för många den sista spiken i kistan. Där beskrivs utredningsinsatser som ter sig katastrofala. Terapeuter och polis hjälper en person som från början inte vet ett dyft om ett mord så att han så småningom kan alla detaljer och därmed övertyga domstolen om sin skuld. Vid första läsningen häpnade jag. Var allt en stor bubbla som nu spruckit? Jag granskade fakta. För att bara använda säker information utgick jag från att Bergwall hade läst allt som fanns att läsa i tidningarna, och att utredarna lärt honom allt i övrigt som de visste. Det visar sig att det då ändå finns utomordentligt övertygande bevis om Bergwalls skuld till de två mord som jag koncentrerat mig på. Ett par skisser han gjort är häpnadsväckande. Det bör vara intressant för den sanningssökande att ta del av dem. När jag läste delar av boken igen insåg jag hur lätt det är att dra fel slutsatser av Råstams övertygande text, som för övrigt är full av ordval som gör läsarna avogt inställda till terapeuterna, poliserna, åklagaren och advokaterna. Hannes Råstam var en utomordentlig journalist. Men hans bok är förrädisk för den som tar till sig texten utan att tänka på att det finns annat som kunde ha skrivits. Principfrågan är hur långt polisen ska få gå i en brottsutredning för att hjälpa den misstänkte på traven när han erkänner men först minns mycket lite. Den frågan är inte lättbesvarad. Men det som ska vara avgörande i domstolen är den bevisning som finns, hederligt presenterad av åklagaren. Det kan diskuteras om det är riktigt – som jag nu gör – att fortsätta peka på den starka bevisningen mot en person i ett läge där han är frikänd. Jag anser det riktigt i detta fall, och när utrymmet medger ska jag återkomma till saken. Jag hoppas att det när resningsprocesserna är över tillsätts en sådan kommission som flera har föreslagit. Det behöver klaras ut vad som gick snett, när och varför. Oavsett när felen har begåtts är det inträffade mycket allvarligt för rättsväsendet, och lärdomar måste dras. Även jag bör ha is i magen. Men jag är mer än förvånad över de slutsatser som hittills har dragits. Göran Lambertz, f d justitiekansler


”Fallet Assange ett hot mot den svenska rättsstaten”

Summary: Jagad man. Det svenska rättsväsendets behandling av Julian Assange kan närmast liknas vid trakasserier. Samtidigt har mediernas bevakning varit partisk till förmån för det politiska etablissemanget. Nu har JO avslagit vår anmälan av åklagare Marianne Ny, skriver journalisterna Helene Bergman och Anders Carlgren.

Den juridiska cirkusen kring fallet Julian Assange har nu fått proportioner som saknar motstycke i juridisk historia. Ingen annan man än just Julian Assange skulle bli jagad på detta sätt över flera kontinenter för de påstådda brotten våldtäkt och sexuellt ofredande. Vi har därför anmält åklagaren Marianne Ny till Justitieombudsmannen, JO, på grund av hennes hantering av ärendet. Men JO Hans Gunnar Axberger avskrev, märkligt nog, saken dagen efter att Assange beviljats asyl, med hänvisning till den pågående rättsliga prövningen. Sakläget är mycket enkelt. Julian Assange hade sex med två kvinnor vid skilda tillfällen under sin vistelse här i landet. De båda kvinnorna sökte upp en kvinnlig polisinspektör, som var bekant med en av de båda, med avsikt att förmå Assange att genomgå ett hiv-test. Men då våldtäkt faller under allmänt åtal upprättade polisinspektören i stället en anmälan. Ingen av de båda kvinnorna hade helt säkert någon aning om vilka proportioner besöket hos poliskvinnan skulle få. En åklagare beslöt begära Assange häktad i hans utevaro, trots att han fanns kvar i landet. Dagen därpå fann en annan åklagare att det inte fanns någon grund för påståendena och lade ner saken. Den 30 augusti 2010 förhördes Assange, som förnekade brott. Dagen därpå vände sig advokat Claes Borgström, som själv hade erbjudit sig att vara målsägarbiträde för de båda kvinnorna, till sin gamla väninna, åklagaren Marianne Ny, som i sin tur beslöt att öppna fallet på nytt. Julian Assange stannade kvar i Sverige för att vara tillgänglig för förhör under hela fem veckor, fram till den 27 september, då han lämnade landet efter att ha fått lov av åklagarmyndigheten. I det läget utfärdade Marianne Ny en europeisk arresteringsorder. Åtskilliga gånger har Assange därefter erbjudit sig att bli förhörd i London eller via videolänk. Något som åklagaren, märkligt nog, kategoriskt avvisat trots att så skett i andra fall. Vi är, liksom Julian Assanges internationelle advokat, den berömde spanjoren Baltasar Garzón, djupt oroade över den brist på garanterad säkerhet och transparens samt på vilka juridiska grunder åtgärder har vidtagits mot Julian Assange. De trakasserier han har utsatts för har medfört att hans fysiska och mentala hälsa har lidit svår skada. Hoten mot hans person försvåras ytterligare av det komplicerade agerande som Marianne Ny, som representant för svenska staten, har åsamkat honom. Detta har inneburit att Julian Assanges grundläggande fri- och rättigheter enligt Förenta nationerna samt hans mänskliga rättigheter enligt Europakonventionen har försatts ur spel. När människor söker politisk asyl brukar det handla om att söka skydd undan någon skurkstat och i detta fall framstår den påstådda rättsstaten Sverige just som en sådan skurkstat. Det räcker gott med att hänvisa till fallen Thomas Quick/Sture Bergwall eller Catrine da Costa för att finna fullständigt förödande jämförelser. Vi två journalister, med många decenniers erfarenhet av press, radio och tv både i Sverige och utomlands, finner med ökande förskräckelse hur okritisk och partisk till förmån för det politiska etablissemanget journalistiken i fallet Assange är. Allt tycks gå ut på att till varje pris få Assange överlämnad hit till riket, i stället för att kritiskt granska åklagaren Marianne Nys agerande i skön förening med sin vän advokat Claes Borgström. Åklagare Ny har till exempel i en trängre krets sagt att ”även om jag har fel, ändrar jag mig inte”. I den häktningspromemoria från 2010 på över hundra sidor som finns tillgänglig på nätet för alla och envar, framgår tydligt att de båda kvinnorna själva sökte kontakt med Assange. Den läckta häktningspromemorian blev till en juridisk bomb, som i dag är bortglömd och begravd i alla turer kring rättsprocessen i London, flykten till Ecuadors ambassad och frågan om hur Assange eventuellt ska kunna ta sig därifrån undan det svenska, numera så prestigefyllda, rättsmaskineriet. Fallet Julian Assange har synliggjort den statsfeminism med tillhörande propagandamaskineri som för närvarande gäller här i landet. Det är ett maskineri där manshatande radikalfeminister utan historisk förankring, samverkar med journalister som inte begriper journalistikens kritiska uppgift och medlemmar av rättsväsendet som gör karriär på numera lagstadgad jämställdhet. Ett maskineri som ser vanliga svenska män som potentiella våldtäktsmän och som redan dömt Julian Assange för sexbrott, innan någon rättegång ägt rum. På så sätt har mannen med status som rockstjärna förvandlats till en av världens mest jagade män. Den fria feminismen kidnappades i slutet på 1980-talet, avväpnades och döptes om till jämställdhet och införlivades i maktapparaten. Jämställdhet upphöjdes till statlig norm och ideologi och blev en karriärstege inte minst inom politiken, byråkratin och rättsväsendet. Många av urfeministerna försvann till universiteten och blev elitfeminister och gjorde kampen till vetenskap. Könet blev genus och måltavlan var inte längre statsapparaten utan svängde över mot männen som kön och sexuella varelser. Den rådande totalitära könsideologin anammades också av många traditionella medier som går statens ärenden. På en annan kant, i framför allt kvällspressen, säljer sex som aldrig förr på ett sätt som förvandlat begreppet cynism till ett ”understatement”. Fallet Assange kittlar journalister till en sällsynt skådad ensidighet som förför läsare, lyssnare och tittare. Därtill kan moralistiska ledarskribenter över hela landet hojta om rättvisa för de förnedrade kvinnorna, utan minsta eftertanke på vad som egentligen hände de där dagarna i augusti 2010 mellan Julian Assange och de två kvinnorna. Hur fallet avslutas kan mycket väl bli avgörande för om Sverige även i fortsättningen ska kunna kalla sig för en rättsstat, där medborgerliga rättigheter inte kränks och där Europakonventionen om mänskliga rättigheter är värd mer än bläcket den är skriven med. Helene Bergman, journalist Anders Carlgren, journalist


”Arbetslinjen nödvändig för den svenska modellen”

Den svenska modellen har tjänat Sverige väl under lång tid. Vi ser nu hur vi lyckas kombinera hög sysselsättning och tillväxt med sammanhållning samtidigt som vi toppar internationella rankinglistor över konkurrenskraft, individualism och innovationsförmåga. Ett viktigt fundament som ofta förbises med modellen är att den har förmått att utvecklas för att möta nya samhällsutmaningar. Det måste den fortsätta att göra även i framtiden. Medan unga socialdemokrater nostalgiskt blickar tillbaka mot den samhällsmodell som formade 1900-talets Sverige, senast på DN Debatt 14/8, är vår utgångspunkt att fråga oss hur modellen kan utvecklas och användas för att möta de utmaningar vi står inför i dag. Dagens arbetsliv ser annorlunda ut än det gjorde för 20 eller 30 år sedan. Den moderna arbetsmarknaden ställer större krav på rörlighet och nya kompetenser. Trygghet i nutida kontext behöver inte nödvändigtvis innebära en livslång anställning på samma arbetsplats. Trygghet innebär att människor ges rätt förutsättningar att möta det moderna arbetslivet och att trösklar sänks för de grupper, framför allt ungdomar och människor med invandrarbakgrund, som har svårare att ta sig in på arbetsmarknaden. I sitt tal i Almedalen tidigare under sommaren föreslog Fredrik Reinfeldt att regeringen tillsammans med de fackliga organisationerna och arbetsgivarna ska bilda en jobbpakt med syftet att sänka trösklar för ungdomar på väg in på arbetsmarknaden. Förslaget är ett tydligt exempel på hur den svenska modellen kan utvecklas och sättas i arbete för att lösa ett angeläget nutida problem. Det grundläggande fundamentet för att den svenska modellen ska kunna fortsätta utvecklas är arbetslinjen. Utan en arbetslinje som skapar tydliga incitament för arbete och kontinuerligt sänker trösklar till arbetsmarknaden kommer inte den svenska modellen att fungera. Det är arbetslinjen som kommer att säkra välfärden och det trygghetssystem som i förlängningen garanterar individens oberoende. Det är med den utgångspunkten som Moderaterna kommer att fortsätta att upprätthålla och utveckla den svenska modellen. Per Schlingmann chefsstrateg (M) Erik Bengtzboe förbundsordförande, Moderata Ungdomsförbundet


Del 1: Allt fler barn blir vänsterhänta

Summary: I dag är det Vänsterhäntas dag. I snitt blir runt 10 procent av alla barn vänsterhänta – men bland för tidigt födda är det betydligt fler. Vänsterhänta är unika, inte avvikande, poängterar forskaren Louise Rönnqvist. Sannolikt finns det flera sorters vänsterhänthet.

Antalet vänsterhänta eller människor med så kallad mixad sidodominans – som inte har någon tydlig höger- eller vänsterhänthet – blir allt fler. En förklaring kan vara att allt fler mycket för tidigt födda barn, och barn med tidiga hjärnskador, räddas till livet. För visserligen finns en ärftlig komponent bakom vänsterhänthet, men samband finns också med hjärnskador som kan ha uppkommit tidigt under graviditeten eller i samband med att barnet fötts för tidigt. I snitt blir cirka 10–12 procent av alla barn vänsterhänta, eller icke tydligt högerhänta. Men bland de för tidigt födda barnen handlar det om drygt 20 procent, visar nya svenska studier. Och ju mer prematura, eller för tidigt födda, barnen är, desto mer vanligt är det med en icke tydlig högerhänthet. – Att skilja på barn som ärvt sin vänsterhänthet och dem som blivit det på grund av en störning vid hjärnans tidiga utveckling under graviditeten är viktigt. Detta eftersom det i det senare fallet ofta finns kopplingar till olika utvecklingsrelaterade problem, som koordinationsstörningar, adhd och läs- och skrivsvårigheter. Det säger Louise Rönnqvist, professor i psykologi vid Umeå universitet, som i många år forskat om hjärnans tidiga utveckling och bland annat kring hur olika sidoskillnader, som höger-vänsterhänthet, utvecklas. Frågan om hänthet kan tyckas trivial, men inget kunde vara mer felaktigt, menar hon. Häntheten säger nämligen mycket om hur hjärnan är organiserad, eftersom samband finns mellan vilken hand vi använder vid precisionsarbete och var någonstans i hjärnan vi har talet, eller språkcentrum, lokaliserat. Något som är viktigt att veta vid till exempel sjukdom eller kirurgiska ingrepp i hjärnan. Sannolikt finns det två, kanske flera olika sorters vänsterhänthet, beroende på hur hjärnans nätverk är uppkopplade, tror forskarna. En viss ärftlighetsfaktor finns. Chansen att två högerhänta föräldrar får ett vänsterhänt barn är mindre än 10 procent. Är en förälder vänsterhänt är chansen 20–30 procent och är båda vänsterhänta är sannolikheten cirka 50 procent. – Ärftligheten tycks främst ligga på mammans sida. Vilken hänthet pappan har verkar inte ha lika stor betydelse, säger Louise Rönnqvist. Men det är också något vanligare med vänsterhänthet, eller mixad preferens, bland personer som lider av utvecklingsstörningar, eller har kromosomrubbningar. Liksom bland barn som utsatts för miljögifter och droger under fostertiden. När det gäller alkoholrelaterade skador ser forskarna en tydlig effekt på hjärnan. – Bland de barn vars mödrar missbrukat alkohol under graviditeten är nästan hälften icke-högerhänta. De har också ofta koordinationsproblem. Och nu har flera studier visat att också för tidigt födda barn ovanligt ofta blir vänsterhänta, eller får en mindre tydlig sidodominans. Det finns amerikanska studier som visat att 30–40 procent av dem som är födda vecka 27 eller tidigare blir vänsterhänta. Men det är i överkant, tror Louise Rönnqvist. Hennes forskning, där närmare hundra för tidigt födda barn följts från födelsen upp till skolåldern, tyder snarare på att det handlar om drygt 20 procent. – Bland de prematura barnen finns signifikant färre som är högerhänta. Det är också vanligare att man inte utvecklat någon tydlig höger-vänster-preferens. Ju mer prematura barnen är desto vanligare är de att de inte har någon tydlig sidoskillnad. Förklaringen anses vara tidiga så kallade anläggningsskador på hjärnan. Fostret kan också ha haft en liten blödning tidigt under hjärnans utveckling eller skadats på grund av nedsatt syretillförsel i samband med att det fötts för tidigt. Normalt börjar höger- och vänsterhäntheten hos barn bli tydlig mellan ett och två års ålder. – Men redan hos nyfödda, som fötts efter normal graviditetslängd, kan man se asymmetrier i reflexer och rörelsemönster. Den här specialiseringen ser man inte alltid hos de för tidigt födda. Vi tolkar det som att den tidiga födseln påverkar hjärnans organisation och tidiga specialisering. Detta behöver dock inte betyda att barn med en tidig hjärnskada kommer att få andra bestående men. – Hjärnan har en hög plasticitet, den har en otrolig förmåga att återhämta och omorganisera sig. Men man ska inte heller bagatellisera de här rönen. Att födas mycket för tidigt innebär stora påfrestningar. Syftet med vår forskning är ju att tidigare än i dag hitta de barn som behöver extra stöd och träning. Även om det finns problem kopplade till så kallad förvärvad vänsterhänthet, bör man dock se det som en fördel att vi har olika aktiveringsmönster i hjärnan, tycker Louise Rönnqvist. – Vi får olika begåvningar. Vänsterhänta är unika, inte avvikande. För visserligen är vänsterhänta överrepresenterade i många riskgrupper men de har också förknippats med kreativitet, matematisk och konstnärlig förmåga och anses vara överrepresenterade bland till exempel musiker, dirigenter, dansare och vissa idrottsutövare. Så sägs till exempel att Leonardo da Vinci var vänsterhänt, liksom Michelangelo, van Gogh och Picasso. Förklaringen ansågs tidigare vara att de vänsterhänta hade den mer kreativa högra hjärnhalvan som språkcentrum. Men studier visar att bara omkring var femte vänsterhänt styrs av den högra hjärnhalvan. Resten använder, precis som majoriteten av de högerhänta, den mer analytiska vänstra hjärnhalvan som språkcentrum och styrs huvudsakligen av den. – Säkert vet vi inte, men jag tror att myten om vänsterhäntas ökade skapande förmåga handlar om den femtedel som har en dominant höger hjärnhalva, säger Louise Rönnqvist. Det finns fler fördelar med att vara vänsterhänt. Till exempel gynnas vänsterhänta i många idrotter, som tennis och handboll, eftersom de är svåra att läsa för motståndarna. Men det är inte så lätt att definiera hänthet. Hos många är det en glidande skala och de som är vänsterhänta är generellt sett mindre vänsterhänta än vad högerhänta är högerhänta. Cirka 3 procent använder båda händerna lika gärna. Det finns de som kan skriva med både höger och vänster hand samtidigt och då spegelvänt med vänsterhanden. De har troligen språkfunktionerna fördelade på både höger och vänster hjärnhalva. Forskning har också visat att människor med yrken där man använder båda händernas fingrar i hög utsträckning, som vissa musiker, inte har samma tydliga specialisering mellan sina hjärnhalvor. Historiskt ansågs vänsterhänthet vara något som skulle tränas bort. Fortfarande händer det att Louise Rönnqvist får frågan från oroliga föräldrar om de ska träna sina vänsterhänta barn att skriva med höger hand. Hennes svar är nej, i de allra flesta fall. – Även om träning av den motsatta, icke-dominanta handen kan vara positivt, så ska man inte tvinga barn. Det kan verka hämmande och försämra barnets koordinationsförmåga. Har man en unik talang ska man ta till vara den, det stärker självförtroendet. Jag tror på mångfald, det är människans styrka. – Däremot borde vi alla träna bägge händerna, genom det tränar vi också hjärnan. Fysisk träning av bägge sidor ger positiva kognitiva effekter. Det är som att vara tvåspråkig. Jag är själv högerhänt men brukar då och då borsta tänderna eller kasta bollar med vänster hand, bara för att öva mig. Insidan i morgon: Skolan tvingade henne att skriva med höger. När vänsterhänta Annalena började skolan tvingades hon använda högerhanden. Att använda vänster var skamligt. Louise Rönnqvist Forskar om hjärnans tidiga utveckling Yrke: Professor i biologisk utvecklingspsykologi vid Umeå universitet. Forskar om: Hjärnans tidiga utveckling, avvikelser och lateralitet, det vill säga utvecklingen av sidodominans och sidoskillnader. Bakgrund: Uppvuxen på Replot, en ö utanför Vasa i Österbotten. Kom till Stockholm 1976 och arbetade som sjuksköterska. Läste psykologi vid Umeå universitet. Disputerade 1993 på en avhandling om arm- och handrörelser hos nyfödda och små barn. Ålder: 54 år. Bor: I Umeå. Fakta Vänsterhänthet En egen dag sedan 1992 Vänsterhäntas dag (The Lefthanders Day) arrangeras varje år den 13 augusti och instiftades av en internationell sammanslutning, The Left-Handers Club, 1992. Syftet med dagen är att uppmärksamma de svårigheter som vänsterhänta upplever i vardagen. Vänsterhänta är något mer olycksdrabbade än andra på grund av att verktyg, redskap och maskiner oftast är gjorda för högerhänta. 10 procent. 10–12 procent av alla barn blir vänsterhänta. Bland dem som är för tidigt födda är det dock drygt 20 procent. Vänsterprassla. Vänster är fel och höger är rätt, så har det sett ut i historien, både religiöst och kulturellt. Att ”vänsterprassla” är fel, att vara någons ”högra hand” är bra. Djävulen använder vänster hand medan korstecknet görs med höger. Right. Engelskan har samma ord – right – för rätt och höger. Sinister. I latinet står vänster – sinister – för elak och olycksbådande.


”Felmatchad arbetsmarknad lämnar många unga utanför”

Summary: Ny analys från SCB. En fjärdedel av alla i åldern 15–24 år är inte fullt ut aktiva i jobb eller utbildning. Också bland dem som är fullt aktiva finns brister i relevansen av utbildning och arbetslivserfarenhet. Debatten om ungdomsarbetslöshet bör inte bara handla om jobb för unga, utan om hur de bäst bygger relevant erfarenhet för framtiden, skriver Stefan Fölster.

Den redan allvarliga kompetensbristen på svensk arbetsmarknad är på väg att förvärras ytterligare. Anledningen är att en stor andel unga människor inte ägnar sin tid åt att bygga relevant arbetslivserfarenhet. En ny kartläggning som vi på Svenskt Näringsliv låtit SCB utföra visar att var fjärde ungdom inte är fullt sysselsatt i studier eller arbete. Av de som arbetar har var tredje ungdom ett arbete där de inte fullt ut kan använda sin utbildning eller kompetens. Situationen skapar stora luckor i utbudet av erfaren arbetskraft om tio till femton år. Redan i dag anger arbetsgivare att det enskilt allvarligaste tillväxthindret är bristen på erfaren arbetskraft. Utbildning och att samla värdefull erfarenhet i arbetslivet är en investering i unga människors framtid. Hur väl unga som grupp lyckas med detta avgör inte bara deras enskilda öden utan också landets framtida välfärd och välstånd. En central fråga är därför hur stor andel av unga som är fullt aktiva med att investera i sin framtid. Ungdomars problem att hitta vägen till sina framtida yrken och karriärer har ofta beskrivits som en marginell företeelse – något som påverkar en mindre grupp långtidsarbetslösa ungdomar. Samtidigt har olika mått på ungdomsarbetslöshet visat sig svårtolkade. Ska studerande som söker arbete räknas som arbetslösa? Ska en person som bara arbetar en timme i veckan verkligen räknas som sysselsatt så som det sker nu? Hur skall man se på ”uppgivet arbetslösa” som inte räknas in i arbetslöshetsstatistiken trots att gruppen är mycket större i Sverige än i många andra länder? Beroende på hur man svarar på dessa frågor kan ungdomsarbetslösheten beräknas till mellan 7 och 40 procent. Inga av dessa siffror kan anses vara rätt eller fel, utan de ger möjligen svar på olika frågor. Den enklaste och förmodligen mest relevanta frågan, har sällan undersökts. Från ungdomars eget perspektiv, men också samhällets, är det avgörande hur ungdomar lyckas lära och bygga upp erfarenheter som gör dem efterfrågade senare i livet. SCB har på vårt uppdrag genomfört en särskild analys av Arbetskraftsundersökningarna för att ta reda på hur många ungdomar som varken studerar eller heltidsarbetar och därmed inte är fullt aktiva med att utveckla sin kompetens. En gymnasielev, lärling eller en ungdom i ett vanligt jobb räknas här som fullt aktiv, även om personen har semester, föräldraledighet eller sjukskrivning. Kartläggningen visar att 320.000 ungdomar, eller 26 procent av alla i åldern 15–24, inte är fullt ut aktiva i jobb eller utbildning. Av dessa är en fjärdedel arbetslösa som inte heller studerar. En fjärdedel vill arbeta, men räknas inte som arbetslösa eftersom de har gett upp eller av annat skäl inte söker arbete. En fjärdedel arbetar ett antal timmar i veckan, men beskriver sig själv som undersysselsatt, och kombinerar inte heller med studier. Därutöver finns mindre grupper som deltidsarbetar utan att vilja arbeta mer, eller som över huvud taget inte vill arbeta eller studera. I siffrorna ingår inte ungdomar som är på resa eller arbetar utomlands. Däremot kan en mindre andel av dem som inte är fullt aktiva naturligtvis vara precis i skarven mellan jobb eller utbildningar just när SCB:s mätning görs. Även bland dem som är fullt aktiva finns tecken på brister i relevansen av utbildning och arbetslivserfarenhet. Var femte högskolestudent i Sverige har inte jobb ett år efter examen. Var tredje sysselsatt ungdom uppger att de har ett arbete där de inte kan använda sin utbildning eller kompetens till fullhet. Alla jobb är visserligen bättre än arbetslöshet, men det är ändå problematiskt om för få hittar jobb där de bygger långsiktiga yrkeserfarenheter. Även om de flesta ungdomar så småningom hittar en yrkesbana, så finns också de som får bestående ekonomiska, sociala eller psykiska men av motgångarna på arbetsmarknaden. Av de över 100.000 ungdomar som varken studerar eller arbetar under ett helt år är en stor del fortfarande inaktiva även nästkommande år. De löper störst risk. Debatten om ungdomsarbetslöshet har varit för enkelspårig i Sverige. Det handlar inte bara om jobb för unga, utan om hur de bäst bygger relevant erfarenhet. Länder med låg ungdomsarbetslöshet, som Tyskland, Österrike, Nederländerna, Danmark och Australien har skapat generella villkor på arbetsmarknaden som gör det möjligt och intressant för arbetsgivare att anställa oerfarna ungdomar och satsa på dem. Där har ofta arbetslivskopplade utbildningar stor tyngd. I Sverige skulle till exempel Yrkeshögskolan kunna expanderas betydligt. Ingångslönerna i dessa länder är ofta något lägre än i Sverige. I gengäld ökar lönerna mer under yrkesbanan. För ungdomar som behöver utbildning är skillnaden väsentlig. I Tyskland och Österrike får lärlingar eller trainees en lägre ingångslön i kombination med en utbildning på köpet. Anställningsskyddet för fast anställda är mer flexibelt än i Sverige, till exempel i Danmark och Nederländerna. Arbetsgivare har då oftare större vinst av att ge ungdomar en fast anställning och satsa på deras utbildning och yrkesutveckling. Arbetsförmedlingen tycks fungera bättre i de flesta länder. Unga människor har betydligt större förtroende för arbetsförmedlingen och får hjälp av den i större utsträckning i många andra länder jämfört med Sverige. Ett sätt att vässa arbetsförmedlingen är att i högre grad utsätta den för konkurrens, samtidigt som den blir mindre detaljreglerad. Australien har förbättrat effektiviteten väsentligt med den mest långtgående konkurrensutsättningen. I Sverige lanseras nu förslag på löpande band som går åt fel håll. Flera partier vill höja a-kassan trots att forskningen entydigt slår fast att det ökar arbetslösheten. Oppositionen vill dessutom kraftigt höja arbetsgivaravgiften för unga, sockrat med riktade insatser enbart till marginalgrupper. Många frustrerade arbetsgivare hittar i dag inte tillräckligt med erfaren personal. Samtidigt är en stor grupp ungdomar inte fullt aktiva i att utveckla kompetens och erfarenhet. Det går inte ihop. Stefan Fölster, chefsekonom Svenskt Näringsliv


Toppstudent på väg till Boston

Summary: Josefin Betsholtz bestämde sig tidigt för att plugga utomlands. Nu har hon som första svenska student på flera år antagits till ansedda MIT i Boston, USA.

– Förra hösten var jag i USA med mamma och min bror för att titta närmare på universitet som Harvard, Yale, Princeton och MIT. Alternativet var att plugga i England, det skulle bli billigare. Men jag sökte till MIT i Boston, gick igenom en massa prov och blev antagen, förklarar Josefin Betsholtz. Att bli MIT-student är en bragd i sig. Den internationella intagningen till universitetet står bara för 3–4 procent och svenska studenter är sällsynta. Josefin Betsholtz var den enda av ett 30-tal sökande svenskar som klarade kraven den här gången. – Det var enormt mycket arbete innan. Först ett omfattande prov som påminner om högskoleprovet, med två språkdelar plus en del med matematik och fysik. Sedan ett engelskt språkprov och så det som tog längst tid: att skriva ett par långa uppsatser. Det var den största utmaningen. Jag blev också intervjuad av en amerikan som var här i Sverige och som skickade ett omdöme till Boston. Det kändes som om man ville veta allt om mig och få ett grepp om hela min personlighet. När jag flera månader senare fick besked om att jag kommit in, kändes det bara overkligt, säger hon. Josefin Betsholtz tror att MIT:s inriktning på teknologi och naturvetenskap passar henne bra. Hon tycker sig ligga mer åt matte- och fysikhållet än humanistiska ämnen även om hon hade högsta betyg även där då hon gick ut college i Wales på IB-programmet (International Baccalaureate). – Jag hade valt IB för att det är en utbildning som man känner till i andra länder. För mitt mål var att plugga vidare utomlands. Redan i åttan bestämde hon sig. Då följde hon med sina kusiner till Toronto. Deras pappa skulle arbeta där i ett och ett halvt år, och Josefin frågade om hon fick följa med, åtminstone en termin. – Sedan gick jag bara hem och berättade att jag skulle åka till Kanada. Det är viktigt att ha föräldrar som stöttar en. Just nu arbetar hon som servitris hemma i Österskär. Det är tredje sommaren i rad hon är på ”Solbrännan”. Men under det sabbatsår hon haft sedan hon lämnade skolan i Wales har hon hunnit med en hel del annat. Strax innan sommaren vikarierade hon som lärare i grundskolan och innan dess var hon en månad i Indien. – Jag hade hållit på med yoga och ville fördjupa mina kunskaper i meditation. Så jag gick en yogalärarutbildning. Det är det bästa jag gjort i hela mitt liv. Denna inre resa, som hon kallar månaden i Kerala, var något helt annat än det hon gjorde under förra hösten. Då hade hon en praktikplats på Institutet för rymdfysik i Uppsala. Hon arbetade med projektet Rosetta, en satellit som 2014 ska landa på en komet. Vad händer då den dras in i magnetfältet, vilken betydelse har plasmatätheten? Det finns många frågetecken och Josefin gjorde koder för alla tänkbara situationer som sedan matades in i en simulator. – Det är första gången en satellit landar på en komet, så det är svårt att veta vad som ska hända, förklarar hon. Om hennes intresse för fysik också får en fortsättning på MIT, vet hon inte. Det bästa med de fyra åren i Boston är att hon får möjlighet att testa lite av varje i början innan hon bestämmer inriktning mot en mastersexamen. – Det viktigaste är att det är roligt. Om det är kul går jag in för det till hundra procent, så har jag alltid gjort. Studierna kostar 400 000 kronor om året, allt inräknat. Det är mycket pengar men hon vet att man kan ansöka om reducering av avgiften. Då gör universitetet en utredning av familjens ekonomi. – Men sedan får jag söka en rad stipendier och ta studielån. Dessutom kan jag ta jobb på det campus där jag ska bo. Det kan ge 40 000 kronor om året. Josefin Betsholtz Gratuleras till: Har antagits som student på MIT, Massachusetts Institute of Technology, USA. Ålder: 20. Bor: Österskär, Österåker. Familj: Mamma, pappa, lillebror och pudeln Luna. Gör: Servitris för tredje sommaren i rad. Bakgrund: En termin i åttan i Toronto, avbröt gymnasiet i Täby för att börja om på internationell linje på college i Wales. Sabbatsår med jobb som praktikant på Institutet för rymdfysik i Uppsala, yogalärarutbildning i Indien och lärarjobb i Österskär. Intressen: Yoga, dansa, sy, sticka och gå i skogen. Motto: Satsa hundra procent.