Namibias ekoturism räddar hotade djur

Summary: Ekoturismen i bebodda skyddsområden räddar viltet och utvecklar byarna. I Namibia ökar antalet noshörningar, lejon och elefanter trots att de minskar i resten av Afrika. DN Resor vet varför. Namibia blir alltmer känt för att lyckas med det omöjliga: att övertyga lokalbefolkningen att samlevnad med de vilda djuren är till nytta för bägge.

Norra Namibia i gryningen. Horisonten målas i orange medan vi lämnar Grootberg Lodge för att spåra noshörning. De tolv bungalowerna balanserar på kanten av Etendeka-platån med hänförande utblick över den vida kanjonen. Vi följer Klip River och ser många spår av lejon, elefant eller leopard. Slutligen hittar vi de första avtrycken av noshörningens plattfötter, enligt vår spårare Niklaas Noabeb mycket färska. När vi börjar vandra är vinden mot oss och turen med oss. Plötsligt ser vi en mor med sin vuxna son äta inne i ett buskage. Två svarta noshörningar, spetsnoshörningar. Denna magnifika art som terroriseras av snöd vinning och av kinesers förvirrade vidskepelse, som har tjuvjagats och massakrerats så att arten i dag balanserar på ättestupan. Att stå trettio meter ifrån två livskraftiga individer av en så hotad art är en stor ynnest. Det här är knappt möjligt längre i Afrika. Endast i Namibia ökar den svarta noshörningen, men det gäller också kattrovdjur, elefanter och hovdjur. Varför står just Namibia över andra afrikanska länder inom viltskyddet? Katalysatorn bakom framgången heter – conservancy. Ett åttiotal conservancies har inrättats i Namibia. Man skulle kunna översätta det litet torrt med ”kommunalt naturförvaltningsområde”. Här ska byarna lära sig att leva med det vilda, men också tjäna på det själva. Inkomsterna från ekoturismen är ett huvudspår för att kunna bevara det vilda. Men för en fattig by att dra igång en fungerande ekoturism har samarbeten behövts med myndigheter, privata turismsektorn och organisationer i Namibia. Viktigast är Världsnaturfonden (WWF) och Integrerad landsbygdsutveckling & naturvård (IRDNC). Nästa steg har varit att hitta ansvarsfulla arrangörer i Europa och USA. WWF kom till Sverige för att personligen träffa och jämföra arrangörer för sitt projekt. Det sa ”klick” mellan dem och Jambo Tours. Sida medfinansierar nu deras projekt för att utveckla ekoturismen som ett verktyg i biståndet i Namibia. – Vi vill se en positiv kedjereaktion som börjar vid köksbordet redan när kunden väljer semesterresan, säger Jambo Tours ägare Kent Wallstedt. Vid hemkomsten ska kunden ha påverkat kedjans slutlänk: skyddet av noshörningen och välståndet i byarna. Jambo Tours fick Grand Travel Awards pris ”Årets miljöinitiativ” 2010. De klimatkompenserar alla sina resenärer via Green Belt Movement, som grundades av nobelpristagaren Wangari Maathai. Med resorna till landets conservancies betalar kunden inte ”bara” för en safariupplevelse, utan bidrar också direkt till både människor och hotade djur som WWF skyddar i olika projekt. – Att WWF Namibia handplockade just oss är ett lika fint erkännande som ett miljöpris, säger Kent Wallstedt. Inkomsten från våra resenärer ökar djurens egenvärde i levande tillstånd och stärker därför skyddet automatiskt. Visste du att Namibia är det enda land i världen som fraktar sällsynta svarta noshörningar ut ur nationalparkerna för att ge dem bättre skydd i conservancies i befolkade områden? Byråden har låtit seriösa safariföretag bygga lodger, villkorat med lokalt samägande och anställningar. Lodgerna köper kött, grönsaker, frukt och mejeriprodukter av bönderna. Jambo Tours har valt att samarbeta med Wilderness Safaris. – Deras affärsidé bygger på hållbarhet och är brett respekterad, säger Wallstedt. Genom deras stiftelse Wilderness Trust fördelar de medel till högre syften. Vi stödjer Världsnaturfonden och när vi jobbar med dem och Wilderness Safaris vet våra resenärer att de verkligen bidrar till viltvården och lokalbefolkningen. Grootberg, där vi spårat noshörning, ligger i ?Khoadi-//Hôas Conservancy. Härifrån kör Keith Sproule och jag sex ökenmil söderut genom Torra Conservancy. Vid ökenlodgen Damaraland Camp gör vi halt i två dygn. Keith är eldsjäl och expert på ekoturism vid WWF Namibia och har tillsammans med kontorets chef Chris Weaver betytt mycket för utvecklingen. Keith är lyrisk över resultaten: – Torra blev 1998 ett av landets första conservancies och Damaraland Camp var det första partnerskapet mellan byborna och privatsektorn inom turismen. Det har gett byarna högre standard, borrade brunnar, skolor för barnen, sjukvård och föda som de inte vågade drömma om när Namibia blev självständigt 1990. Tälthyddorna i Damaraland Camp erbjuder stora, naturnära ”rum” en suite, dubbelsäng under drömlikt moskitnät, veranda med utsikt in mellan ökenbergen. Huvudbyggnaden är en stor terrass under tak, med matbord, lounge, bibliotek, bar och pool, allt i liten, rustik skala. På safari i hemingwaysk anda mitt i Ingenstans känns sådana bekvämligheter lyxiga trots fältmässig design. Lodgen uppfördes av Wilderness Safaris 1995 i samarbete med Torra. Allteftersom verksamheten har satt sig med tiden, har Torra fått överta alltmer av ägandet. I skrivande stund har Damaraland Camp just utsetts av National Geographic Traveler till en av världens 25 mest intressanta ekolodger. I skymningen när jag varit ute och spanat efter antiloper, strutsar och ökenelefanter, fotograferar jag i booman där middagen på grillat kött ska intas senare. Lyktor och eldar lyser upp palissaden av trädgrenar som inhägnar booman. Jag fastnar länge med Pascolena Florry i ett fascinerande samtal i det dunkla skenet. Pascolena Florry är en pratglad kvinna runt fyrtio, som hjälper till med kvällens barbeque. Hon är det viktigaste exemplet jag möter i Namibia på den potential som kan dölja sig i en underutvecklad by, inte minst hos kvinnorna, och på hur en seriös ekoturism kan lyfta fram och utveckla den. Hon växte upp i en fattig by inom Torra och var getaherde till 23 års ålder. Snart inser jag att hon alls icke tillhör serveringspersonalen. Nej, getaherden är regionchef för Wilderness Safaris lodger! – Vid 23 försökte far gifta bort mig, men som getaherde hade jag hunnit tänka mycket i skuggan under mesquiteträden. Gifta sig var inte min grej, säger Lena och strålar över sitt rebelliska val. – Jag lämnade byn fast jag bara kunde tala khoekhoegowab, men lyckades få ett städjobb på Wilderness Safaris. De tog mig under sina vingar, lärde mig engelska, naturvård, service, ekonomi, allt. Jag var ivrig och avancerade snabbt eftersom jag var ogift, det vill säga inte hade en afrikansk man som hindrade mig. Efter tio år blev jag chef för Damaraland Camp, högsta pinnen på karriärstegen. Men det var det inte, för nu är jag ju regionchef. Olyckan slog till i Mongwe i natt. Reuben Mafati från IRDNC och jag kör från tältcampen Nkasa Lupala i Caprivi, den smala gröna landremsan i nordost. Två liftande bybor berättar att en man har blivit dödad av ett vilt djur i natt. I Mongwe härskar sorgen. – En elefant har dödat Vasco Lumaibile, han var en respekterad bymedlem, berättar Geoffrey Lushetile, kusin till den förolyckade. En lång stund sitter jag i Vascos booma, en gård för familjens hyddor avgränsad av en palissad av vassrör. Runt mig på marken sitter trettio kvinnor, några med ammande barn. De är vänner, släktingar, deltagande från andra byar, men bara kvinnor. Vascos hustru gråter i ett trasigt tygstycke. – Ditt besök uppskattas av människorna i byn men du måste också träffa männen, säger Geoffrey. Vi lämnar booman och går bort till femton män som sitter i en vid halvmåne under ett stort mopaneträd. Plaststolar placeras ut åt Geoffrey och mig i halvcirkelns brännpunkt. Han tolkar mig när jag beklagar sorgen och frågar om olyckan. Sedan svallar diskussionen kring vilddjuren som stiger i antal. En man vill ha skjutvapen för att kunna skrämma bort elefanter och lejon som kommer ända in i byn. Men det mest intressanta med mötet är, att under den tillfälligt heta ytan är det tydligt, trots olyckan, att orubbad konsensus råder i byn om naturskyddets och viltets berättigande. Namibia blir alltmer känt för att lyckas med det omöjliga: att övertyga lokalbefolkningen att samlevnad med de vilda djuren är till nytta för bägge. – Vi har uppnått något stort när inte ens dödsolyckor kan rubba den långsiktiga tron på att restaurera ekosystemet, säger Reuben Mafati. Det är långt kvar till nirvana, men nu är vi nordbor också med på ett viktigt hörn i den utvecklingen. Resfakta. Namibia Resa hit: Som en del i WWF-projektet har Jambo Tours (jambotours.se) de två resorna Expedition Namibia och Med vingar över Namibia till nationalparker och conservancies. South African Airways (flysaa.com) går via Johannesburg till Windhoek från drygt 8 000 kronor. Flera svenska arrangörer gör resor till Namibia. Bo: Windhoeks guesthouses håller hög klass, t ex Fig Tree Guesthouse eller Olive Grove Guesthouse från 420 kronor per person i dubbelrum. Exklusivare är The Olive Boutique Hotel med sviter från 1 300 kr och namnkunnig restaurang. I landets conservancies bidrar man genom att bo på deras lodger. Några är Ongava Lodge nära Etosha (fr 1 400 kr), Grootberg Lodge i ?Khoadi-//Hôas (fr 770 kr), Damaraland Camp i Torras (fr 1 800 kr), Doro Nawas Lodge i Doro Nawas (fr 1 130 kr), Little Kulala i Sossusvlei (från 2 250 kr). I den frodiga Capriviremsan i nordost har safarilodger och tältcamper god standard, t ex Susuwe Island Lodge (fr 1 800 kr), Nunda River Lodge (fr 440 kr), Nkasa Lupala Tented Camp (fr 950 kr). Budgetalternativet är campingplatserna. Miljöskydd: Namibia var 1990 det första landet att skriva in miljöskyddet i sin författning. På femton år från 1998 har antalet conservancies ökat från fyra till åttio. 33 gränsar till nationalparker och skapar viktiga viltkorridorer. Conservancies och nationalparker skyddar hela 44 procent av Namibias areal. Regeringen stimulerar ”joint ventures” mellan seriösa turistföretag och conservancies, i dag finns 42 sådana JV-lodger och campingar. Viltet ökar, och med det turismintäkterna. Tretton procent av befolkningen, alla på landsbygden, har direkt ekonomisk nytta av conservancies. WWF Namibia står för 2,6 miljoner av sitt projekt. Sida medfinansierar med 5 miljoner kronor inom sitt program Aktörssamverkan, där projekten sedan ska leva vidare av egen kraft. Jambo Tours får för egen del 284 000 kronor som de investerat i ett skolprojekt i Namibia. Länkar: Om resandet: jambotours.se, flysaa.com, wilderness-safaris.com namibian.org, namibiatourism.com.na Om conservancies: NamibiaCommunalConservancies.com nacso.org.na För stöd till Världsnaturfondens projekt: wwf.se


”Luften i Förbifart Stockholm kan döda 20 bilister varje år”

Summary: Dödliga halter. Cirka 20 trafikanter per år kommer att dö i förtid på grund av dålig luft i Förbifart Stockholms vägtunnel. Det framgår av en undersökning vid Umeå universitet. Halterna av bland annat kväveoxider kommer att överstiga gränsvärdena för uteluft med mer än 100 gånger, skriver företrädare för V.

Förbifart Stockholm kommer att bli Europas längsta motorvägstunnel – en sexfilig motorväg i tunnel under vattnet innebär en luft som inte går att andas. Enligt miljökonsekvensbeskrivningen för projektet kommer minst 20 trafikanter årligen att dö en förtida död till följd av den dåliga luften i tunneln. Störst risk att dö eller skadas av luften har barn. Pröva själv att låta bilen gå på tomgång en stund inne i garaget, och fundera sedan över om du vill andas den luften varje dag på väg till jobbet? Och om du vill att dina barn ska åka med? Halterna i tunneln av bland annat kväveoxider och partiklar kommer att överstiga gränsvärdena för uteluft med mer än 100 gånger. Detta har Trafikverket tidigare lovat att lösa men de har nu helt enkelt gett upp. Det är inte tekniskt möjligt. Den enorma mängd giftiga ämnen som produceras i den tillslutna tunneln kan inte sugas ut fort nog på grund av luftturbulens. När de inte förmår förbättra luften väljer de i stället att på ett cyniskt vis ändra mätmetoderna. I stället för att mäta luftens kvalitet väljer Trafikverket att mäta inne i moderna bilar med fungerande luftfilter. Mätningen gäller alltså endast i den bästa av världar, i den bästa av bilar. Det kommer alltså att krävas en form av personlig skyddsutrustning för att färdas i tunneln. Detta är unikt för svensk miljölagstiftning och fullständigt oacceptabelt. Aldrig tidigare har det byggts allmänna utrymmen som man vet kommer att vara starkt giftiga och där den enskilde medborgaren får ansvaret att inte skadas. Och detta ska dessutom bli norm för all tunneltrafik i hela landet. Hur ska en bilist eller en passagerare veta hur bilens filter fungerar och vad en trasig ruta innebär för risker i en giftig miljö? Det finns en mängd vardagliga situationer vi alla kan känna igen oss i, och som i Förbifart Stockholms tunnel innebär direkt livsfara. Även inne i de bästa av bilar blir det höga halter. Hur höga tänker Trafikverket berätta nu i juni, då man tvingas väga antalet döda per år på grund av dålig luft mot politikernas krav på en sexfilig motorväg. Det är de små partiklarna, exempelvis sotpartiklar från avgaser, som lättast tar sig in i fordonen trots att ventilationen är påslagen. Forskning som görs vid Yrkes- och miljömedicin vid Umeå universitet tyder alltså på att Förbifart Stockholm kommer att leda till minst 20 förtida dödsfall per år bland dem som åker i tunneln – det innebär 1.600 dödsfall fram till 2100. Tunnlar saknar helt bindande regler för luftkvalitet, möjligen för att man aldrig tänkt sig att någon skulle bygga 18 kilometer långa tunnlar som delvis går under vattenytan. Trafikverket avgör därför nu själva var ribban ska ligga för att möjliggöra ett projekt som de redan investerat pengar och prestige i. Starten av motorvägsbygget är redan försenad och fördyrad. Med överklaganden och protester från boende fördröjs byggandet av denna omoderna och klimatfientliga motorväg ytterligare. I en tid när alla politiska partier är överens om att stoppa all användning av fossil energi till senast 2050 är ett jättelikt motorvägsbygge ett monumentalt misslyckande, som ökar bilismen med runt 25 procent när alla är överens om att den ska minska minst lika mycket. Som professorerna vid avdelningen för miljöstrategisk analys vid KTH konstaterat innebär den nuvarande trafikpolitiken att man inte ens planerar att nå klimatmålen. Låt oss vara ärliga med vad detta innebär. Det nuvarande styret tänker alltså inte ens försöka nå de klimatmål de själva skrivit under. I stället lägger de enorma resurser – bland annat de pengar de tidigare lovat till kollektivtrafiken – på att bygga en väg som kommer att kosta människor livet. För de pengar som motorvägsbygget kostar kan vi i stället bygga ny en ny tunnelbanelinje mellan Akalla och Barkarby samt mellan Odenplan och Karolinska, bygga en spårlösning till Nacka/Värmdö och en spårförbindelse mellan Karolinska och Solna. Beskriv ärligt konsekvenserna och låt sedan människor ta ställning till den med alla fakta på bordet. Förbifarten har redan kostat mycket pengar, men än finns chansen att avbryta projektet.


”Dålig matchning ledde till 80.000 förlorade jobb”

Summary: Ny undersökning. En allt sämre matchning på svensk arbetsmarknad innebär att cirka 80 000 arbetstillfällen har gått förlorade. Men regeringen visar inga tecken på att ompröva sin politik utan skyller sitt jobbmisslyckande på krisländerna i Sydeuropa. Det duger inte, skriver ledande företrädare för Socialdemokraterna.

Sysselsättningsgraden i Sverige måste öka. Fler behöver jobba. Arbetslösheten ligger nu på över åtta procent. Fler än 400 000 i arbetsför ålder står utan jobb. Över 30 000 unga har i dag varit utan arbete mer än sex månader och antalet personer som varit utan arbete i två år eller längre har nästan tredubblats sedan regeringen tillträdde. Trots goda statsfinanser har regeringen misslyckats med jobben. Även i ett europeiskt perspektiv sticker Sverige ut. Arbetslösheten är högre i Sverige än i jämförbara länder. Vi behöver många fler, nya och bättre jobb i Sverige. Men fler måste också kunna ta de jobb som faktiskt redan finns. OECD lyfte i sin senaste Employment Outlook fram att skiftet i den så kallade Beveridgekurvan, som visar det negativa sambandet mellan vakanser och arbetslöshet, är särskilt stort i Sverige. En sämre matchning är också något som Riksbanken, Konjunkturinstitutet och Finanspolitiska rådet har rapporterat om. Vi har låtit riksdagens utredningstjänst (Rut) analysera bedömningar av matchningseffektiviteten på svensk arbetsmarknad. Av Rut-rapporten framgår att de lediga jobben i förhållande till arbetskraften år 2012 låg på ungefär samma nivå som 2007/2008. Samtidigt var arbetslösheten 1,5 procentenheter högre. Detta återspeglar att matchningen på svensk arbetsmarknad har försämrats dramatiskt. En överslagsberäkning visar att försämringen motsvarar 80 000 arbetstillfällen. Även om siffran är en grov uppskattning så visar den på omfattningen av regeringens missriktade och misslyckade jobbpolitik. Regeringen har skurit ned på utbildningar, minskat flexibiliteten i arbetsmarknadspolitiken och låst in människor i meningslösa massåtgärder. Regeringens politik har försämrat näringslivets omställningsförmåga och ökat rekryteringsgapet och arbetslösheten. Regeringen visar emellertid inga tecken på att ompröva sin politik utan lägger över ansvaret för jobbmisslyckandet på krisländerna i Sydeuropa. Det duger inte. Det finns åtskilligt som vi skulle kunna uträtta på hemmaplan för att få fler människor i arbete och fler företag att växa. En av de viktigaste nycklarna för att få bukt med arbetslösheten är att rusta människor för att ta de jobb som efterfrågas. Den bristande matchningen på svensk arbetsmarknad innebär att människor går arbetslösa i onödan. För trots en arbetslöshet på över åtta procent vittnar allt fler svenska företag om svårigheter att finna rätt kompetens. Enligt arbetsförmedlingen råder det i dag brist på arbetskraft inom ett flertal yrken. Det gäller till exempel ingenjörer och tekniker inom gruvteknik och metall, IT-arkitekter och vvs-ingenjörer. Det gäller också förskolelärare, kockar, lastbilsmekaniker och byggnadsplåtslagare. Vissa bristyrken ställer dessutom endast krav på en kortare utbildning eller komplettering. Regeringens politik har ensidigt riktats mot att de arbetslösa ska söka jobb – inte att ge dem verktyg för att också kunna ta de jobb som faktiskt finns. Den försämrade matchningen visar att det krävs andra insatser, förutom aktivt jobbsökande, för att fler ska kunna få ett arbete. En orsak till utvecklingen är att arbetsmarknadspolitiken har urholkats på kvalitet och innehåll. Antalet platser inom den yrkesinriktade arbetsmarknadsutbildningen har under de senaste sex åren nästan halverats, och detta under en period när Sverige har gått igenom en global finanskris. Nedskärningarna i arbetsmarknadsutbildningarna blir extra problematiska för den allt större gruppen långtidsarbetslösa. Vi har i dag ungefär 70 000 personer som varit arbetslösa i mer än två år. Arbetssökande som med hjälp av utbildning skulle kunna matchas mot jobb nekas många gånger utbildning av arbetsförmedlingen. Samtidigt skickar arbetsförmedlingen tillbaka miljardbelopp till staten i outnyttjade medel. Arbetsförmedlingen har emellertid inga möjligheter att göra annorlunda – regelverken medger inte annat. Vi socialdemokrater ser att arbetsmarknadspolitiken behöver förändras i grunden. Vi vill förändra styrningen av Arbetsförmedlingen så att resurserna kan användas friare och arbetsförmedlarna får utnyttja sin kompetens. Vi vill att arbetsförmedlingen ska bli en konstruktiv samarbetspartner till kommuner, omställningsorganisationer och privata aktörer. Företagen och de arbetssökande ska ges högkvalitativ service som möter deras behov. Alltför många ungdomar saknar i dag en fullständig gymnasieutbildning och har därmed svårt att etablera sig på arbetsmarknaden. Vårt mål är att alla under 25 år ska ha en fullgod gymnasieutbildning. Vi vill därför införa ett utbildningskontrakt för unga som saknar gymnasieexamen. Unga arbetssökande ska erbjudas en utbildningsplan som leder till gymnasieexamen, gärna parallellt med jobb eller praktik. Den som inte följer sin utbildningsplan blir utan ersättning. Vi vill också införa en 90-dagarsgaranti för ungdomar som innebär att ingen under 25 år ska behöva vara arbetslös mer än 90 dagar. För att ge unga den möjligheten investerar vi stort i jobb och utbildning för unga. Senast efter 90 dagar ska alla unga ha ett arbete eller en utbildningsplats. Sverige behöver en regering som tar tag i problemen på den svenska arbetsmarknaden. Vi socialdemokrater har satt upp ett mål om att Sverige ska ha lägst arbetslöshet i EU 2020. Med en ny regering och en ny politik kan vi nå dit.


Kampen för att kunna leva som en familj

Summary: Åtta miljoner kronor satsade samhället för att rädda tvillingarna Ernst och Göstas liv. Sedan sinade stödet. Hedvig och Linus Hjelm berättar om den extrema vardagen med svårt funktionshindrade barn. Om kärleken till en son de vet att de kommer att begrava. Och om föräldralyckan. ”Han kan inte röra sig frivilligt, gripa eller se. Han kommer nog aldrig att kunna det, och aldrig kommunicera heller. Men han kan le.” ”När vi fick killarna tänkte vi: ’Doris får inte bli ensam i det här. Hon måste så fort som möjligt få någon som hon kan dela det med.’ Ju fler friska syskon, desto bättre.” ”Jag blir provocerad av facebookuppdateringar som: ’Nu räcker det, nu har jag vabbat fem dagar i sträck.’ Jag har varit hemma 1,5 år för vård av svårt sjuka barn och Linus i 408 dagar. Kan folk inte fatta vad de har och vara lite glada över det? ”Vi har valt att ha en stor familj och gjort det till en livsstil. Vi har rutiner och koll på läget. Vi planerar långt i förväg för barnen.”

Februari 2012 Familjen Hjelms hus ligger på Strandvägen i Örebro. Här bor mamma Hedvig, pappa Linus och deras fyra barn, varav det äldsta är 2,5 år. Hon heter Doris. Tvillingpojkarna Ernst och Gösta är 20 månader och lillasyster Gertrud är fortfarande bara en bebis på 2,5 månader. Den här eftermiddagen är Linus på jobbet. Hedvig sitter vid köksbordet och slevar i sig linsgryta ur en skål samtidigt som hon ammar Gertrud. Hon måste hinna hämta Doris på förskolan innan kommunens avlösare, som kommer några timmar varje dag för att hjälpa till i hemmet, slutar. Att som ensam vuxen ta med alla syskonen till dagis är lika omöjligt som att lämna dem ensamma hemma. – Ernst får alltid panik i bilen. Han kaskadkräks och kan kvävas om ingen sitter bredvid. Ofta kräks Gösta också, samtidigt, förklarar Hedvig. Ernst och Gösta är enäggstvillingar. I fosterlivet delade de moderkaka och hade därmed en gemensam blodcirkulation. Fördelningen mellan dem kom i obalans, Ernst fick för mycket blod och Gösta för lite. De hade drabbats av ”tvilling till tvilling-transfusionssyndrom”, en livshotande sjukdom. Klockan tio på morgonen den 22 juni 2010 föddes de, tre och en halv månader för tidigt. Gösta kom först, han hade ingen hjärtaktivitet, men om Ernst pep det lite. Gösta vägde 800 gram och var blek och blodfattig. Ernst var tung som ett mjölkpaket, nästan rödlila och sjukast. Hans inre organ var överbelastade av tjockt blod. Båda pojkarnas hjärnor var oskadade. Deras outvecklade lungor var tidsinställda bomber. Första lungblödningen drabbade oväntat nog Gösta. Linus såg hur det kom upp blod i respiratorslangen. Hedvig glömmer aldrig sjuksköterskans skrik: ”Han dör, herregud vad ska jag göra? Han dör!” Läkarna sög rent och blodflödet avtog, men läget var kritiskt och under sitt andra dygn i livet flögs tvillingarna Hjelm akut från universitetssjukhuset i Örebro till Akademiska sjukhuset i Uppsala. Hedvig och Linus satte sig i en taxi samtidigt som helikoptern lyfte med Ernst. När de kom fram hade han precis landat. Sjuksköterskor och läkare med svettiga, blossande kinder stod lutade över honom. Ernst hade liksom sin bror fått en lungblödning, och hans var mycket kraftigare. – Lungorna fylls av blod. Man drunknar. Han var borta för länge, syrebristen drabbade både den grå och den vita hjärnsubstansen, säger Hedvig. Direkt där på salen förstod Hedvig och Linus att det var illa, men pojkarna fick sina hjärnskador i omgångar och omfattningen växte fram efter hand. Hedvig berättar om mötet med två specialistläkare när tvillingbröderna bara var någon vecka gamla. De båda läkarna förklarade att Ernst hade fått en så kraftig syrebrist runt tiden för helikopterlandningen att de inte visste hur det skulle gå. ”Betydande men” var allt de kunde säga. Sedan fortsatte de att prata på om hjärnblödningar och ”dålig prognos” tills Hedvig inte orkade höra mer och i stället frågade om Gösta; hon var tvungen att höra om sitt ”friska” barn. – De tittade på mig och sade: ”Hedvig, vi pratar om Gösta. Han har också fått syrebrist och nya, kraftiga hjärnblödningar.” Familjen blev kvar på sjukhuset i fem månader. Storasyster Doris lärde sig gå i landstingskorridorerna medan hennes bröder låg fjättrade i ormbon av tuber och slangar i var sin kuvös. I september smet Hedvig och Linus hem med sin ”stora” flicka för att fira hennes ettårsdag, men hade så bråttom tillbaka att de glömde kvar tårtan som stod framme. – Det var storlarm på pojkarna varje dag i stort sett, de lade av att andas hela tiden. Avdelningen hade digitala skyltar i taket där det stod vilken sal och säng som larmade. Ofta när vi precis satt oss i föräldraköket för att försöka äta lite kom det upp: ”3:1 storlarm”. Det var Gösta. Då var det bara att springa och se om man kunde få liv i honom igen, berättar Hedvig. Tvillingarna drabbades av i stort sett alla komplikationer som för tidigt födda barn kan få. Andra dagen i Uppsala måste en stor bit av Ernst tarm opereras bort och ersättas med stomi, en påse på magen. På midsommarafton fick han komma in till kirurgen. – ”Kommer han att klara sig?” frågade jag. Det visste de inte. De rullade i väg honom och det var vidrigt. Jag tänkte: ”Det är sista gången jag ser mitt barn”, säger Hedvig. Hon och Linus skulle tänka den tanken många gånger. Båda pojkarna hjärtopererades under sitt första levnadsår. De drabbades av syrebrist på syrebrist, fick hjärnblödningar och vattenskalle, och tvingades operera in var sin shunt i huvudet för att leda bort överflödig vätska. Shuntarna krånglade och måste bytas ut, vilket ledde till nya hjärnoperationer. Efter tre månader på Akademiska sjukhusets neonatalavdelning fick föräldrarna beskedet att Ernst hjärna hade slutat växa helt. – Läkarna visste inte hur han skulle kunna leva med så liten hjärna, säger Hedvig. När Ernst var som allra sämst, efter sju timmars kamp med andningsuppehåll var femte minut, var hon redo att släppa honom: – För vems skull hölls han vid liv? Allt han upplevt i sitt liv var smärta och sjukdom. Jag ville avbryta behandlingen, men läkarna ville fortsätta. De menade att det fortfarande var rimligt att han skulle ha alla resurser. Liksom Ernst fick föräldrarna orka lite till. För att de måste. För att ingen annan skulle ta över om de inte gjorde det. – Jag vet inte hur många gånger vi varken har sovit eller ätit på flera dagar och känt att vi snart kollapsar. Så kommer ett bud, ena eller båda killarna är jättedåliga, akutoperation snarast. Då är man vaken en natt till, kissar, borstar tänderna, andas när man hinner. Springer i väg i pyjamasen och sitter på uppvak eller intensiven tills man får höra de nya spelreglerna, säger Hedvig. För det finns en ekvation som bara de som ställs inför den känner till: – Man sänker hela tiden ribban för vad som är okej när man dealar med sina barns framtid. Det går snabbt från ”Bara allt går bra” till ”Vi struntar väl i om de sitter i rullstol/är blinda/döva – bara de inte får fler hjärnskador” till ”Skit samma med utvecklingsstörningarna, nu ska de överleva, resten löser sig”, säger Hedvig. Den 20 november 2010 kom tvillingbröderna Hjelm hem på permission. De var fortfarande kopplade till dropp, syrgas och övervakningsutrustning som larmade när deras värden blev för dåliga. De hade ständiga andningsstillestånd och måste sondmatas. Ernst hade dessutom sin stomi. Utan sjukvårdsutbildning, med bara några timmars sömn per natt, och med en ettåring att ta hand om samtidigt, bedrev Hedvig och Linus intensivvård av två barn. – Det var bara kaos, vi höll på att gå under, konstaterar Hedvig. I dag kan hon och Linus inte förstå hur sjukhuset kunde skicka hem dem, men då förstod de inte att protestera. Det enda de kunde tänka var att de inte fick slumra till och missa ett larm för då kunde pojkarna dö. Först efter ett par månader kom några tjänstemän från landstinget och kommunen hem till dem för att se hur de hade det. De konstaterade att situationen var ”extrem” och att familjen behövde hjälp snarast. – Sedan hörde vi ingenting. De bara släppte saken trots att det handlade om barn som på riktigt riskerade att dö och föräldrar med en börda som ingen orkar med, säger Hedvig. Ernst och Gösta blev sämre igen och familjen fick åka tillbaka till Akademiska sjukhuset några månader till. Ernst skrevs ut den sista maj 2011 och Gösta någon månad tidigare. Efter ett halvår av påtryckningar började de avlösare som nu hjälper till i hemmet ett antal timmar varje vardag och varannan helg. Det är en himmelsvid skillnad mot tidigare. Men långt ifrån tillräcklig. Vad Ernst behöver är en personlig assistent. Han får återkommande, långa, ljudlösa frånvaroattacker och en av föräldrarna vakar alltid hos honom. Varje natt måste de vända honom, suga rent i hans näsa, mun och svalg, och inhalera honom. Han kräks ofta och utan förvarning, och kan varken hosta, vrida eller hålla upp huvudet. Får han inte omedelbar hjälp sätter sig uppkastningarna i andningsvägarna. I november 2011 skickade Hedvig och Linus in sin assistansansökan. De skulle ha gjort det långt tidigare om inte deras dåvarande handläggare på kommunen hade sagt att så små barn inte får personliga assistenter. Nu vet de att beskedet var felaktigt, det finns ingen nedre åldersgräns, men något beslut om assistans har de ännu inte fått. Gösta och Ernst har hunnit bli ett och ett halvt år. De har var sin cp-diagnos. Ernst har stått stilla i utvecklingen länge. Han är blind och kanske döv, har spasmer och epilepsi, kan inte röra sig avsiktligt, äta eller dricka, och sondmatas via en knapp på magen. Gösta började hålla upp sitt huvud när han var ett år och har sedan dess fortsatt göra framsteg. – Han säger konsonanter. En bra dag tänker jag att han säger ”mamma” och ”katt”, en dålig dag tänker jag att det bara kommer ljud, säger Hedvig. Hon sammanfattar: – På liv-och-död-kartan känns Gösta ganska stark. Med Ernst är det så tydligt att vi har honom till låns, det kan ta slut med nästa lunginflammation. Ingen förälder har några garantier för att deras barn inte kommer att bli påkört av en bil eller få cancer, men det är en annan sak att veta att man med stor sannolikhet kommer att begrava sitt barn, och Hedvig funderar ofta över vad som händer efter döden: – Hur blir det då, när vi ses där i Körsbärsdalen, Ernst och jag. Kommer han att säga att vi borde ha låtit honom somna in långt tidigare? Eller att han faktiskt hade ett bra liv, ångest, smärta, oro, kramper och kräkningar till trots? Det är det allra svåraste tycker jag, att inte veta vad han vill. I de allra mörkaste stunderna kommer tankarna på att det hade varit bättre om pojkarna hade dött på en gång: – Att det vore lättare om de, och vi, hade sluppit allt som deras liv innebär och har inneburit, särskilt det där första året. Då hade Linus och jag kunnat gå vidare och sörja ”på riktigt”. Sedan tänker jag på skulden jag kommer att känna när de är borta för att jag ibland har tänkt så. Mars 2012 Hedvig och Linus planerar en ”sinnenas trädgård” på sin tomt. Hedvig drömmer högt om gångar som är lätta att köra rullstol och rullator på. Om plantor som doftar och ger solmogna bär att äta, om porlande fontäner och fågelholkar med pipande ungar. En mening senare är hon tillbaka i verkligheten: – Nu vet vi ju inte hur mycket Ernst hör, men vi hoppas att han gör det. Hedvig och Linus blev ihop i november 2008. De tillhörde samma umgängeskrets och hade båda nyligen dumpats efter var sin lång samborelation. – Jag satt och lade ut bilder från en 30-årsfest på Facebook. Då klickade Linus upp chatten och frågade: ”Hur står det till?” Vi insåg att vi var ganska miserabla båda två, berättar Hedvig. De beslöt att träffas och dricka vin. När de vaknade nästa morgon, efter att ha somnat tillsammans i soffan framför en film, tyckte de att det var konstigt att det inte kändes konstigt. Hela dagen pratade de om hur de ville ha livet. Båda önskade sig en stor familj. Helgen därpå friade Linus och två tre veckor senare upptäckte de att Hedvig var med barn. Doris föddes den 2 september 2009. Hedvig blev gravid igen nästan direkt och så fick de tvillingarna Ernst och Gösta. Ett och ett halvt år efter första dejten var de föräldrar till tre barn. Ytterligare ett och ett halvt år senare föddes nummer fyra, Gertrud. – När vi fick killarna tänkte vi: ”Doris får inte bli ensam i det här. Hon måste så fort som möjligt få någon som hon kan dela det med.” Ju fler friska syskon, desto bättre både för dem och killarna och oss, säger Hedvig. Så berättar hon en glad och en dålig nyhet. Försäkringskassan har beviljat Ernst assistansersättning. Han får nu hjälp av en personlig assistent, men inte dygnet runt som Hedvig och Linus hade önskat. Fjorton timmar varje vecka faller under deras föräldraansvar enligt Försäkringskassan, som inte heller betalar ut ersättning för hela nätterna. De menar att Ernst har en dygnsvila på fyra timmar då han inte behöver assistans. – Det är fyra timmar han kan kräkas och dö på, säger Hedvig. Alltså fortsätter Linus och hon att vaka över, vända och vårda honom varje natt. Linus har inte legat ned sedan kvart över tre i morse. – När Ernst somnade om halvsex gjorde jag mig i ordning för att åka till jobbet. Jag kan sova lite på kvällen framför tv:n, men det går ju inte i längden, och jag ser inget slut, säger han. Det är klart att påfrestningarna sätter sina spår. – Jag glömmer vem som är statsminister, att det har varit en stor katastrof, saker som man vanligtvis bara vet, säger Hedvig. Ur det perspektivet blir andra barnfamiljers klagan över tillfälliga prövningar, som några dagars vinterkräksjuka, svår att svälja. – Jag blir provocerad av facebookuppdateringar som: ”Nu räcker det, nu har jag vabbat fem dagar i sträck.” Jag har varit hemma 1,5 år för vård av svårt sjuka barn och Linus i 408 dagar. Kan folk inte fatta vad de har och vara lite glada över det? säger Hedvig. När Linus och hennes förhållande var bara några dagar gammalt frågade hon honom: – Är jag din tjej nu? – Så in åt helvete, flinade han lyckligt. De har låtit gravera in de orden, hon i ett halssmycke som hon alltid bär, han i sin vigselring: ”Linus Hedvig så in åt helvete” 21 juni 2012 Det är dubbelkalas på Strandvägen. I morgon fyller Ernst och Gösta två år. Linus byter blöjor och bär ut stolar på altanen, huset fylls av gäster och snart hamnar mammorna i köket. Jennie Åkerlind tar fram sin present till Ernst: en Stålmannendräkt. – Min pojke Jack var född i april. Han klarade sig inte, berättar hon. Kvinnorna i rummet är vänner på liv och död från neonatalavdelningen på Akademiska sjukhuset. De har suttit och planerat sina barns begravningar tillsammans. Funnits där när någon har fått veta att det troligtvis rör sig om timmar innan ett av barnen ger upp. Legat på vårdplatserna bredvid när storlarmen har gått. Sett varandras bebisar kämpa för sitt liv. Åsa Åstrand har kommit till tvåårskalaset med sonen Kalle. Han är jämngammal med Ernst och Gösta och precis har fått diagnosen Fragilt X, en form av genetisk utvecklingsstörning. – Jag vill ju gärna ha ett barn till men jag vill inte att det här ska hända igen, säger hon. – Hur stor risk är det? undrar Jennie. – Femtio procent ungefär. Det går att göra ett test, men om jag får reda på att barnet har samma sak vet jag inte vad jag skulle göra. – När man har legat på neonatal känns det som att bara barnet lever spelar det ingen roll om det har en funktionsnedsättning. Man skulle vara glad om ens barn hade en slang i näsan resten av livet, bara det levde, säger Jennie. Samtalet bryts av Kalle som har hittat skålen med kattmat och målmedvetet kastar innehållet över golvet. Hedvig far upp och sopar. Hon sjunker ned på nytt, norpar en skuren chokladkaka från ett av faten och säger: – Att Ernst och Gösta har svåra skador hinner vi knappt fundera på, fast det är det sorgligaste egentligen. Det är ett sådant helvete med alla myndighetskontakter. Familjen Hjelm lever i ett land med ett omfattande skattefinansierat trygghetssystem. Här finns hjälp att få. Den är till och med lagstadgad. Det betyder inte att de får den. – Inget händer om inte vi hör av oss. Inget är självklart. Det är ett heltidsarbete att få det man har rätt till. Linus och jag är privilegierade, vi är två, vi har bra nätverk och lätt att läsa lagtexter. Vi är högskoleutbildade, driftiga, ligger på och är tydliga med vad vi behöver hjälp med. Vi tar för oss. Utan starka föräldrar får inte barnen det de behöver, säger Hedvig. Hon ägnar flera timmar varje dag åt pappersarbete och telefonsamtal. Åt att jaga advokater, läkare, sjukhus- och habiliteringspersonal. Åt att boka alla tider utan att de krockar. Försöka planera in så att Linus hinner jobba några timmar varje dag, och så att hon hinner handla mat, hämta ut recept och skriva lönerapporter och scheman för assistenter och avlösare. – Behöver pojkarna ny medicin? Ny tid hos doktor? Vilken träning behöver de? Vilka hjälpmedel, och vilka finns på marknaden? Vilka utredningar har de behov av? Vilka intyg behövs till vilka ansökningar och överklaganden, och hur ska de utformas? Vilka rättigheter har vi? Vilka rättigheter har de? Det är upp till oss föräldrar att ta reda på allt. Ibland känner man att man kanske skulle vilja, och behöva, få sörja lite också, men när skulle man hinna det? Vanligtvis är Hedvig försiktig med att klaga över att tillvaron är jobbig inför någon vars barn har dött. Hon är medveten om vilken tur Linus och hon hade som fick med sig sina barn hem. Men Jacks mamma Jennie vet att Hedvig och Linus precis som hon bär på en ständig sorg och smärta över allt som inte blev, samtidigt som de dessutom måste kämpa med allt som blev. – Jag skulle göra vad som helst för att ha Jack tillbaka. Men jag skulle inte vilja byta med er och den stressen ni har, säger hon till Hedvig. Hedvig är tacksam över att leva i Sverige. Få länder erbjuder den avancerade, avgiftsfria sjukvård, vars förtjänst det är att båda sönerna är vid liv: – Vi behöver inte ens fundera över om vi ska få den bästa hjälp som finns, vilken ofattbar lyx. Men: Det kostade åtta skattemiljoner att hålla liv i bröderna Hjelm de första åren. Det har funnits många tillfällen där vårdpersonalen bara hade kunnat upphöra med en akut insats i någon minut, så hade tvillingarna inte funnits längre. Men det har man alltså valt att inte göra. Det är prioriteringar som vården har gjort. Som föräldrar inte kan påverka. – Det är provocerande om man sedan inte är villig att stötta upp från resten av samhället när barnen har kommit hem. Ett liv måste bli värdigt, inte bara överlevt. Det hade varit bättre att de inte hade gjort några livsuppehållande åtgärder om de ändå inte tänker göra något nu, säger Hedvig. Hon berättar att 99 procent av alla som Linus och hon träffar säger: ”Vilken tur att det gick så bra.” Inombords tänker hon: – Nej, var gick det bra? Vilken del av vårt liv vill du byta ut mot ert? September 2012 Ernst, 27 månader, har blivit dagiskille. Gösta började redan i våras på samma förskola som storasyster Doris, men länge såg det ut som om hans tvillingbror inte skulle få någon plats alls. Trots att kommunen enligt skollagen är skyldig att ordna förskoleplats ”skyndsamt” hade de efter ett halvår inte ens registrerat hans ansökan. Den 2 maj 2012, samma dag som Ernst skulle ha börjat, ringde Hedvig förvaltningschefen. Hon var arg så hon kokade och frågade var hon skulle lämna sin son. Vid det laget hade hon gjort en anmälan till Skolinspektionen, och några veckor senare kom beslutet som gav henne rätt. Kommunen fick 20 dagar på sig att fixa en plats. Den som hittade en lösning var dock föräldrarna själva. De ringde Ekeskolan, en nationell specialskola i Örebro för elever med synnedsättning och ytterligare funktionshinder. För att få börja där måste man vara sex år, men Hedvig och Linus åkte dit ändå, pratade med rektorn, ringde kommunen och lyckades få alla inblandade att snickra ihop en speciallösning. Rektorn Elisabeth Brynje Starfelt uttrycker sin beundran när vi träffar henne. – Trots att föräldrarna har det så svårt måste de vara ännu mera på, ha ännu mera energi att driva saker. De är också väldigt resursstarka föräldrar. Men det finns så många som inte är det, som inte vet hur man driver frågor, vilka forum som finns och vem man ska ta kontakt med, säger hon. Resursstarka, stridbara Hedvig är så lättad att hon börjar gråta varje gång hon kommer till Ekeskolan. – Att Ernst har fått börja här betyder allt. Han kan gå här tills han är tjugoett, vi behöver inte hålla på och byta. Allt på skolan är anpassat för ett barn som han. Han är inte avvikande här. Vi har gått från att ingen någonsin har träffat någon som han, att ingen vet vad de ska göra, till att komma hit och möta lärare som bara vet, som förstår honom och tar fram saker som fungerar. Viktigast för Hedvig och Linus är att Ernst får hjälp med kommunikation och samspel. Ska Ernst kunna vara med en person måste den personen förstå hans signaler, och de är i dagsläget pyttesmå. – Om han kan förmedla ett ja eller nej, om man kan lära sig ett språk tillsammans, möjliggör det den lilla självständighet han kan få, säger Hedvig. Första steget är att hitta fungerande stimulans för Ernst. Eftersom han inte ser eller griper efter saker, och det är oklart hur mycket han hör, och om han alls kan tolka det han hör, är det en utmaning. Ernsts mentor, specialpedagogen Ann-Mari Juhlin, lägger sin lilla elev på rygg och sätter försiktigt ett slags dockskåp över hans huvud. Från taket i skåpet går det att hänga mjuka garnbollar, fjädrar som nuddar ansiktet och annat som kan tänkas intressera och motivera till utforskande. – Det är här våra elever förstår rumsuppfattning och hur de själva kan påverka omgivningen. Ernst behöver få leka på ett anpassat sätt. Här skapar vi kontrollerade upplevelser i en lugn miljö, säger Ann-Mari Juhlin. – Änää, gråter Ernst. – Det är nu man hamnar här: Ska man ta upp eller inte? Det är jättesvårt att låta bli, men han kan ju inte bara bli upplockad hela sitt liv, säger Hedvig. Hon berättar hur stort det var första gången Ernst log. Då var han i ettårsåldern. Linus skrek så efter Hedvig, som var på övervåningen, att hon trodde att Ernst hade dött. Någon kväll efter det började Ernst gapskratta. – Det finns något i hans värld som gör honom glad. Han kan ha nöjda stunder. Det kunde han inte alls förut, då var det bara hur lite eller mycket ledsen, hur hysterisk, han var. November 2012 Gösta kör sin gula gåstol Rulle i ilfart mot neurologiska barnavdelningens lekhörna. Han är inlagd på Akademiska sjukhuset i Uppsala igen, eftersom shunten i hans hjärna inte fungerar som den ska. – Leka, jag måste leka, förkunnar han. Killen som möjligtvis sade ”mamma” och ”katt” i februari pratar nu hela meningar. Hedvig lyssnar lyckligt och låter Gösta få några åk innan hon lockar med honom till badrummet. Före operationen i kväll måste han skrubbas med huddesinfektion tre gånger. Barfota, i leggings, klänning och kofta, håller Hedvig hans hala, motsträviga kropp upprätt under duschmunstycket. – Hejdå vattnet, gnäller Gösta. Äntligen är de klara och Hedvig stänger av. – Vet du vad, Gösta, nu ska du få nya kläder, sjukhuskläder. Inte sätta sig ned nu. En sköterska går förbi och Hedvig passar på att fråga: – Du, hur mycket får han leka nu när han har duschat? Vi har inte haft det problemet förr, de har inte kunnat leka. – Han måste få leka lite, svarar sköterskan. Gösta instämmer helhjärtat: – Jag måste leka! Hedvig och han åker hiss till lekterapin en våning ned. Där finns nybakade kanelbullar. Gösta, som har svårt att tugga på grund av sin cp-skada, har precis lärt sig att äta bullar om man skär dem i strimlor, men före operationen får han inget annat än isglass och klar dryck. – Bulle! protesterar han. Hedvig tar med honom tillbaka till rummet. Där är det småkallt. Luften luktar handsprit och lysrörsflimret gör alla grönbleka i ansiktet. Gösta skelar trött med vänsterögat. Han har varken fått mat eller näringsdropp sedan frukost. Klockan halvfyra på eftermiddagen kommer äntligen överläkaren. – Vi har träffats förr, men du var ju så liten när vi sågs, säger han till Gösta. – Han går på dagis nu, säger Hedvig stolt. – Med brorsan? undrar överläkaren. – Nej, brorsan har större behov. – Är han ännu sämre? Om Hedvig reagerar över ordet ”ännu” visar hon det inte. – Han kan inte röra sig frivilligt, gripa eller se. Han kommer nog aldrig att kunna det, och aldrig kommunicera heller. Men han kan le, svarar hon. När Gösta är färdigundersökt får Hedvig beskedet att det blir operation först i morgon bitti. Fönsterrutan är novemberkolsvart, men ännu återstår flera timmar till läggdags. Hedvig tar fram Göstas dagisalbum. Han tittar på bilderna av kamraterna och säger: – Älskar. Morgonen därpå är Göstas patienttålamod slut. Han ställer sig upp i spjälsängen av stål, barfota, i vadlång, vit sjukhusrock med stora knappar. Droppslangen korvar sig från handryggen till ställningen bakom honom. – Jag är färdig, konstaterar han. Han gråter, skakar stålgallret och sticker ut ett smalt ben mellan spjälorna. I operationssalen somnar han direkt. Hedvig tänker på hur det var när Ernst i våras genomgick samma ingrepp som Gösta nu ska. Han fick upprepade hjärninflammationer och blev kvar på neurointensiven i tre månader. Under den tiden opererades han akut 10–15 gånger. – Det kan bli så precis när som helst. Shuntar, mage, lungor, tarmar, det är så mycket som kan säcka ihop på killarna, säger hon. Ernsts hjärna består av ett tunt skal precis under skallbenet. Resten är borta, till och med de basala funktioner som styr andning och kroppens värmereglering är skadade. – Att han lever är ett under i sig. Flera neurologer som har tittat på magnetröntgenbilder av hans hjärna har trott att det har rört sig om ett dött barn. Men här är han och andas och lever, säger Hedvig. Göstas hjärna ser mycket bättre ut, men även där finns det stora hålrum efter hjärnsubstans som har dött och försvunnit. Exakt hur stora skadorna är kan ingen ännu svara på eftersom röntgenbilder bara visar ”vägarna” i hjärnan, inte ”trafiken”. – Vi håller på med utredning, träffar psykolog och fyller i frågeformulär, och då blir det tydligt hur mycket Gösta inte kan. Ändå är det mycket bättre än man skulle kunnat tro. Ingen har trott att han skulle kunna göra så här stora framsteg, säger Hedvig. Hennes mobiltelefon ringer: Tvåtimmarsoperationen är över och Gösta har flyttats till barnuppvak. Han ligger och sover och andas framför en tratt med syrgas. Hans fläckvis rakade, tejpade skalle ser sårbar ut på kudden. Hedvig lutar sig över honom och stryker försiktigt över hårtestarna som finns kvar. – Vilken frilla du har, skrutten, säger hon. Gösta vaknar inte som han borde. Hedvig lyfter upp honom. Den lilla kroppen är lealös och huvudet far bakåt. Hedvig sitter med sitt barn i famnen och besvärjer högre makter. ”Ni tar honom fan inte!” tänker hon. ”Inte nu, den tiden är förbi. Han är vår, han stannar med oss.” Långt om länge vaknar Gösta och när kirurgen frågar: ”Vad vill du äta, Gösta? Vad tycker du om?”, svarade han, väldigt trött: – Bulle. Januari 2013 En eftermiddag dimper domstolskuvertet ned i lådan. Ernst har rätt till assistans dygnet runt. Förvaltningsrätten i Karlstad slår fast att han inte kan lämnas ensam vid något tillfälle, att hans vårdbehov är mycket speciella och omfattande, och att inget avdrag ska göras för nätter eller föräldraansvar. Beslutet gäller till 2015. Sedan börjar oron och den arbetskrävande ansökningsprocessen om. – Då kan man bli av med allt och behöva överklaga, en process som kan ta långt över ett år, säger Hedvig. Det är ändå en glad familj som samlas i köket på Strandvägen den kvällen. Periodvis beställer de ekolådor och lagar mat från grunden. Senaste månaderna har de inte orkat utan löst middagen ”enkelt, bara för i dag, med makaroner och Mamma Scan”, men häromkvällen sade Linus till Hedvig: ”Vet du, jag åt bättre när jag bodde i studentkorridor. Så här får det inte vara”, och nu lagar han fläskkarré och klyftpotatis. Föräldrarna, flickorna och Gösta äter tillsammans vid bordet. Strax bakom dem får Ernst fyra sprutor sondnäring i knappen på magen av assistenten Jasmine Alakangas. Familjens katter Sam och Tigertass stryker sig mot benen och jamar. Ernst håller upp sitt tunga huvud på nackens smala stängel i några sekunder. Han tappar det och blir hängande i sin sele, slokande mot bröstet, men efter ett tag lyfter han huvudet på nytt. – Ernst tycker det är jätteroligt med musiken på förskolan. Sedan en vecka tillbaka sätter han foten mot gitarren när läraren spelar, så han kan känna vibrationerna, berättar Jasmine. – Det känns som om man börjar leva på ett lite bättre sätt nu. Det har varit mycket kamp för att komma hit, men att vara här är suveränt, säger Hedvig. För en liten stund sedan har hon släppt ännu en stor nyhet. Hon är gravid igen. Det är planerat. – Vi har verkligen valt att ha en stor familj och gjort det till en livsstil. Vi har rutiner och koll på läget. Vi planerar långt i förväg för barnen. Det är ingen kaosartad vardag för dem, föregriper Hedvig eventuell kritik. – Tack för maten, jag är klar, avbryter Gösta. När han och systrarna har somnat talar Hedvig och Linus om bostadsanpassningen som måste bli klar nu när assistenterna ska vara där dygnet runt. Huset har ingen toalett på bottenvåningen och Ernst blir allt tyngre att bära uppför trappan. De vill bygga ett pentry också, så de inte behöver krocka med assistenterna i köket. – Vi klarar oss inte själva, men det blir ändå påfrestande att ha någon hos sig hela tiden. Man vill inte ha sin bästa kompis hemma dygnet runt heller, säger Hedvig. Kommunen har bara beviljat ersättning för en del av anpassningskostnaderna. – Lagligt sett skulle de ha stått för allt, men vi orkar inte bråka mer. Banken har beviljat oss ett saftigt lån så nu bekostar vi en stor del själva och gör det bra, även om det blir svindyrt, säger Hedvig. Klockan är över åtta på kvällen när det slår henne att hon inte har borstat tänderna sedan i går. Sedan glömmer hon det, för hon kommer på att hon måste hinna till jourapoteket innan de stänger. Maj 2013 Hedvigs värkar har börjat. Hon ligger i en förlossningssäng på Akademiska sjukhuset med Linus i en fåtölj intill och tankarna på helt annat håll. Ernst har krampat igen nu på morgonen. Häromhelgen fick han ett tvåtimmarsanfall som var så kraftigt att han måste hämtas av ambulans. – Han var borta, han gav ingen respons, men det tog ett tag innan vi fattade det, säger Linus. – Förut har han blivit spänd och vit-grå-blå när han har fått kramp. Nu bara ryckte det i munnen på honom. Det var jätteläskigt, säger Hedvig. Hon avbryter sig när dörren öppnas av en förlossningsläkare som kommer in för att förhöra sig om smärtlindringsönskemål och tidigare nedkomster. Linus sitter nedböjd över sin mobil och sms:ar när han plötsligt känner läkarens blick. – Ursäkta att jag är disträ. Vi har ett barn som krampar. Jag skickar instruktioner till farmor och assistent, urskuldar han sig. – Vad jobbigt för er att vara därifrån, säger förlossningsläkaren medkännande. – Ja, det är därför vi vill att det här ska gå fort, förklarar Hedvig. Det gör det. Strax efter halvtvå ser barnmorskan Karin Bemsell bebisens hjässa. – Aj aj aj aj. Åh, det gör så ont. Gud, jag orkar inte, jämrar sig Hedvig med ett järntag runt Linus hand. – Jodå, det här fixar du, uppmuntrar Karin henne. Minuten efter förlöser hon en långhårig pojke vars sladdriga kropp är inhöljd i fosterfett. Hedvig sträcker ut armarna mot honom: – Hej, vilka öron du har, lilla skrutt. – Vad skrynklig du är. Och hårig. Jag tror han är lik killarna, han är inte lik sina systrar i varje fall, skrattar Linus. Han klipper av navelsträngen och barnmorskan gratulerar den lilla bebispojken: – Nu är du en fri man! Det kommer hans tvillingbröder aldrig att bli. De kommer aldrig att kunna leva självständiga liv, och ibland känner Hedvig skuld gentemot de friska syskonen. Hur ska deras uppväxt bli? Kommer föräldrarnas tid att räcka till dem? Kommer de att skämmas? Bli retade? Kanske. Men livet kan inte avstanna bara för att det inte blir som man har tänkt sig. De närmaste vännerna och släktingarna har varit kloka nog att inse det. – Vi har fått vara ledsna bortom gränser och fått förståelse för det, men även fått förståelse för att vi faktiskt är lyckliga, om än på ett lite kantstött sätt, säger Hedvig. När Ernst lämnar dem tror hon att all sorg kan komma i en stor klump. All sorg som de inte har hunnit känna, all sorg de har valt bort till förmån för det positiva i att pojkarna ändå överlevde. Det finns också en rädsla för att de ska känna ett visst mått av lättnad: – Skuldkänslorna över att vid några tillfällen ha känt att Ernst måste få dö nu. Han orkar inte mer, vi orkar inte mer. Men när syrenerna slår ut på mors dag 2013 är hon och Linus föräldrar till fem levande, fantastiska, fina barn, och Hedvig ser framåt: – Nu ska vi växa tillsammans allihop. Gro ihop oss som familj. Nu är det vi mot världen. Föräldrarna: Hedvig Hjelm, 35 år, psykolog. Linus Gustavsson, 34 år, statlig tjänsteman. Barnen: Doris, född 2 september 2009. Tvillingbröderna Ernst och Gösta, födda 22 juni 2010. Gertrud, född 13 december 2011. Folke, född 21 maj 2013. Katterna: Sam och Tigertass. Facktermer i reportaget Vattenskalle: För mycket vätska samlas i hjärnans hålrum. Det ökade trycket avhjälps genom att en shunt opereras in. Shunt: En ventil som leder bort överflödig vätska. Neonatal: Sjukhusavdelning för förtidigt födda barn. Neurointensiv: Intensivvårdsavdelning för sjukdomar som drabbar det centrala nervsystemet, alltså hjärna och ryggmärg. Fakta. 20–30 barn varje år drabbas av TTTS En tredjedel av alla tvillingar som föds är enäggstvillingar och majoriteten av dem har gemensam moderkaka. 10–15 procent av dessa utvecklar TTTS (Tvilling till tvilling-transfusionssyndrom). I Sverige rör det sig om 20–30 fall per år. TTTS medför hög risk för förtidig förlossning och svåra neonatala problem. Syndromet uppstår när blodcirkulationen mellan tvillingarnas navelsträngar, via moderkakan, kommer i obalans. Donatortvillingen, som får för lite blod, växer och utvecklas dåligt. Mottagartvillingens hjärta belastas hårt av den stora volymen och det höga blodtrycket. Utan behandling dör 80 procent av dem som drabbas. När TTTS upptäcks och behandlas under graviditeten uppskattas överlevnaden fram till förlossning till 75 procent. Ernst och Gösta Hjelms TTTS upptäcktes inte i tid för att kunna behandlas. Källa: Sverker Ek, docent och överläkare vid Karolinska universitetssjukhusets i Huddinges centrum för fostermedicin. 8 miljoner har vården kostat Ernst och Gösta Hjelms vårdkostnader till och med april i år är 8 335 000 kronor. Summan är framtagen av Universitetssjukhuset Örebro och innefattar även kostnaderna på Akademiska i Uppsala.


Hon gör sidor på kvinnans sida

Summary: För tre år sedan kom första numret av Gentlewoman, ett modemagasin riktat till kvinnor. Chefredaktören Penny Martin konstaterar att mottot behövs än: att stå på kvinnornas sida.

Det låter klyschigt, men Beyoncé ler ett Mona Lisa-leende på omslaget av Gentlewoman för våren 2013. Porträttet, ett enkelt svartvitt foto, är inte en typisk bild av artisten. – Den är tagen på ett sätt som vi inte är vana vid att se henne, berättar magasinets chefredaktör Penny Martin, efter att ha deltagit i ett samtal om design på Moderna museet i Stockholm. – Men Beyoncé och våra tidigare omslagsporträtt av skådespelaren Angela Lansbury, artisten Adele och fotografen Inez van Lamsweerde, hur disparata de än är, ingår i samma universum. De är alla kvinnor som betyder mycket för vår kultur. När chefredaktören Penny Martin startade Gentlewoman, som kommer ut halvårsvis, fanns egentligen redan en fokusgrupp färdig och klar. Kvinnliga läsare av Fantastic Man – det kvicka och snitsiga herrmodemagasinet skapat av Gert Jonkers och Jop van Bennekom – skrek efter en kvinnlig motsvarighet. Men det fick inte bli en lillasyster. Det skulle bli en tidning i släktskap, med en egen röst. – Vi ville inte vara en sidekick. Det finns inget värre än att vara Batgirl, säger hon. Penny Martin satte i gång att skapa något som skilde sig från det hav av shoppingsidor och produktledd journalistik som vi sett särskilt de senaste fem åren inom magasin riktade mot kvinnor. – Vi vill göra en tidning som talar till kvinnor, inte ner till kvinnor. Personcentrerad, som reflekterar vad kvinnor säger och hur de talar. Egentligen blev det till att uppfinna en ny genre på tidningsmarknaden. Och där någonstans kom Penny Martin över det udda namnet. Hon ville ge ordet ”gentlewoman” en innebörd för i dag. – Det är ganska lätt att säga vad en gentleman är, men en gentlewoman? Känslan att återuppfinna ett ord i dagens kontext var väldigt eggande för oss. För den som bläddrar igenom tidningen står det klart att humor – typiskt brittisk och underfundig – är en stor del av själen för tidningen. I det senaste numret ser vi skådespelaren Susan Sarandon sitta på en kontorsstol med blött hår. Hon vet att hon är en sådan boss att hon inte ens behöver torka håret, menar Penny Martin. – Vi har en självmedvetenhet i skämten som går genom tidningen. En självreflekterande humor. Vi är magasinet som vet att vi är roliga, som vill att du ska tycka det är kul och som vill tycka att du är rolig också. På förra omslaget syntes den skrattande 87-åriga Angela Lansbury. Med den bilden handlar idén om att älska henne för att hon är fabulös, inte för att hon är en ”värdig kvinna” att idolisera, som många ängsliga modemagasin vill lansera sina omslagskvinnor som. Samtidigt är Angela Lansbury fotad av Terry Richardson, en notorisk nakenfotograf som gärna använder övergreppet som estetiskt redskap genom kameralinsen. Men han är samtidigt en av modebranschens största fotografer. Detta är modevärldens paradox. Penny Martin arbetar med att försöka förändra, men inte genom att bojkotta sluskarna – vilket varje medveten chefredaktör skulle ha gjort. I stället arbetar hon på att försöka förändra sluskarna. De får inte arbeta som de brukar om de vill medverka i Gentlewoman. Ett exempel är tidningens huvudannonsör, modemärket American Apparel, som annars alltid kan bada i en sjö av kritik för sina sexistiska annonser. – Jag var från början orolig över att ha dem som huvudannonsör. En halvnaken flicka med benen i kors på baksidan av tidningen passar inte ihop med vad vi vill göra. Vad jag därför är väldigt stolt över är att vi får företaget att göra särskilda reklambilder bara för oss. Utan nakna kvinnor. Det är inte att förändra världen, men det är i alla fall att leda vägen framåt. – Jag vill att en tidning ska vara en lyxig upplevelse, inte en utskällning. Kvinnor lägger tillräckligt med tid på att tänka på storlek och ålder. Vem vill plocka upp en tidning som handlar om det?


Ska lärarna ägna fritiden åt nätkontakt med elever?

Summary: Måste skolpersonalen ha kontakt med eleverna på sociala medier på fritiden? Meningarna är delade bland läsarna – många själva lärare – som hört av sig om Insidans serie om skolan och nätmobbningen.

Lärarna har redan för många arbetsuppgifter Jag skriver till er i rollen av före detta rektor, med ansvar för en skola med åk F-6. Jag blir snart pensionär och slutade i skolan några år före pensionen och kör numera buss. Under de 17,5 år jag var rektor arbetade vi mycket aktivt med mobbningsfrågan och Friends var hos oss 2 gånger, sammanlagt 3 dagar. Vi hade kamratstödjare i åk 3–6 under säkert 10 år och jag var personligen ansvarig för träffarna med dessa. Jag vill protestera mot alla som är odelat positiva till att lärare skall engagera sig i nätmobbning som sker utanför skoltid. För det första måste skolan dra en gräns mot var dess ansvar går och var föräldrar och andra samhällsinstitutioners ansvar går. För det andra är det så att den som följt skoldebatten ens ytligt den senaste tiden, har knappast kunnat undgå att inse att lärarna i dag har alldeles för mycket att göra. Den ena larmrapporten efter den andra avlöser varandra med ungefär samma innehåll: Lärararbetet börjar bli alldeles övermäktigt på grund av alla arbetsuppgifter, som inte är relaterade direkt till undervisningen. Många lärare spär själva på detta genom att på gränsen till det ordinarie arbetet hitta nischer som utmanar deras kreativitet och nyfikenhet men som också kan göra stor nytta för den egna verksamheten. Man ser flera sådana exempel i artikelserien, vilket ytterligare spär på lärarrollen med arbetsuppgifter, som till sin natur inte alls egentligen är lärararbete. Lärarna behöver inte mer jobb, de har redan för mycket! Elever vill inte ha läraren som vän på Facebook Jag är själv gymnasielärare och har funderat mycket över mitt förhållningssätt till sociala medier och skolan. Det som ofta glöms bort i debatten är tre saker: 1. Skolan/läraren kan inte tvinga eleverna att bli medlemmar i exempelvis Facebook eller kik. Alla elever är faktiskt inte där/vill inte vara med. Alla elever vill inte heller vara vän med sina lärare på Facebook. 2 Läraren betygsätter sina elever (hur många vuxna vill ha sina lönesättande chefer som vänner på Facebook?). 3. Skolan/läraren har anmälningsskyldighet. Hur gör den lärare som är kompis med sina elever och får se festbilder där minderåriga elever kanske röker och dricker alkohol? Väljer läraren att blunda? Eller att anmäla – hur går det då med den fina relationen lärare–elev? Väljer läraren att blunda? Det är dessa saker som gjort att jag tagit beslutet att inte vara vän med elever på Facebook och detta har jag också resonerat och diskuterat tillsammans med mina elever. Sedan jobbar vi med mycket annat digitalt, exempelvis lärplattformens forum och bloggar. Men nätmobbning får man nog försöka attackera på annat sätt (återigen diskutera med ungdomarna)! Jag tänker inte dela mitt privatliv med eleverna Vad provocerad jag blir av Pia Widegrens tankar om att man ska vara vän med sina elever och vara ”transparent” på nätet. Jag är lärare. Men jag är också en vuxen person. Många av oss festar, har sex, skrattar åt saker som inte alltid är pk. Har noll lust att sluta ha ett vuxenliv på nätet för att jag är lärare. Jag är vän med feministiska sexshoppar och gillar deras länkar till bra oralsex. Jag blir taggad på fester. Jag har vänner med rå humor och psykiska problem som inte alltid är rumsrena. Det är en liten del av mitt nätanvändande, men ändock en viktig del. Kanske skillnad om man mest skriver om mat eller lever ett väldigt stilla liv. Inte min grej. Att ta tag i nätmobbning är jätteviktigt, men nån måtta får det vara. Sliter ut mig på jobbet ändå. Kajsa Det är på nätet vi kan nå unga som mår dåligt På nätet kan man lätt hitta unga som ger uttryck för att de inte har det bra. Det finns olika grupper och forum på KiK, FB, DV och Instagram där man hittar likasinnade att dela sin ångest med. I en grupp hittar jag 600 unga, främst flickor som ägnar sig åt självskadebeteende. De diskuterar (och delar bilder) hur man skär sig och svälter sig utan att morsan märker det. Om förövarna nu lätt kan hitta de här utsatta barnen och ungdomarna på nätet, varför skulle inte skolan, föräldrar och de som jobbar med att hjälpa unga kunna det? Det duger inte längre att på kommunens hemsida hänvisa till att socialtjänstens telefontider i går var 15.45–16.00. De flesta vuxna har ju ändå förstått att alla unga hänger på nätet. När ska man förstå att det är där man kan nå fram med information? Det är där man kan ge hjälp och stöd. Det är där man kan jobba effektivare och på ett mer modernt sätt i takt med de unga man ska hjälpa. Läsarna chattade med läraren Pia Widegren och Olle Cox från antimobbningsorganisationen Friends. Larsa: Tror du att det finns en risk att man flyttar alltmer ansvar från föräldrar till skolan och läraren? Ska det ingå i lärarens ansvar att spana på kvällstid eller att prata med elever då? Pia Widegren: Hej Larsa! Jag tror det kan finnas en risk att man nu tycker att det är skolan som ska ta hand om hela biten. I skolan är man nog rädd för det nu. Föräldrarna kan inte frånsäga sig sitt ansvar, förstås! Jag tror absolut på dialog. Jag vill att man ofta ska prata om de här sakerna innan de sker och stötta varandra, skola, föräldrar och då får man inte glömma de som är experter på det som händer – eleverna! Jag tycker att lärare ska ge sig ut på nätet och försöka ta reda på lite om hur det fungerar på nätet och sedan göra det som är viktigast – öppna upp för en diskussion med eleverna om det. Låt eleverna visa runt och berätta om vad som händer. Det vill de gärna göra! Larsa: Bör man se läraryrket som ett kall som man ska hänge både arbetstid och fritid till? Hur ska lärare med exempelvis småbarn hinna med sin familj och avkoppling för att hinna med sitt egentliga yrke: att utbilda elever? Pia Widegren: Många lärare frågar mig hur de ska ha tid till att vara på nätet. Jag vet att det i början kan ta lite tid att sätta sig in i hur det fungerar om man är ovan, men sedan behöver man inte lägga så mycket tid, för det tar inte så lång tid att logga in, kika runt lite, läsa och besvara eventuella meddelanden man fått. Jag tog av min planeringstid. Jag fick dessutom mycket bättre kontakt med mina elever och kunde ägna mig åt att mina lektioner fullt ut, utan att hålla på med en massa sociala saker i början av varje lektion. Så, det BEHÖVER inte ta jättemycket tid. Sen kanske man kan dela upp det lite, alla kanske inte kan, men några från varje skola bör i alla fall finnas ute. Ett annat problem som jag är fullt medveten om är att alla lärare inte har var sin dator på jobbet i nuläget och då är det ju svårt. Det bör de absolut få! Kristina: Om man som lärare hör på omvägar att det är en elev som eventuellt far illa eller hånas på internet, vad bör man göra? Var går gränsen för vad man kan kalla mobbning på internet? Olle Cox: Hej Kristina! Jag börjar med din andra fråga: Om en elev upplever sig kränkt (oavsett arena) är den kränkt, det är så skollagen är utformad. När det gäller din första fråga ska man som lärare agera! Prata med de inblandade eleverna, inkludera rektorn, inkludera föräldrarna, skapa åtgärder för att stoppa och förebygga fortsatta kränkningar. Som anställd i skolan har du en skyldighet att agera så fort du får reda på att en elev upplever sig vara kränkt.


”Jag saknar allt med Elisabeth”

Summary: Det har snart gått ett år sedan Elisabeth Ollas Mattsson, 38, gick bort i cancer. Kvar är familjen: Jörgen och de tre sönerna. Vardagen fortsätter, allt är sig likt men ändå inte alls. ”Jag är mer irriterad nu för tiden, oftare arg. Egentligen har hela familjen fått kortare stubin. Mamma höll ihop allt även om hon var sjuk.” ”Ibland undrar jag varför det här skulle hända oss. Varför skulle just min mamma dö? Men jag antar att det måste hända någon och det hände oss. Jag är ändå glad att hon inte har ont längre.”

Ett litet rött hus på Ingarö. En förortsidyll med vedtraven prydligt staplad på ena gaveln, och en pulka lutandes mot förstukvisten. Fläckar av snö trots att det är april. Som om tiden har stått stilla sedan förra våren. Det är fredagseftermiddag och i köket sätter pappa Jörgen Ollas Mattsson på kaffet och dukar fram kanelbullar. Sonen Isac, 12, har precis kommit hem från skolan och kikar nyfiket in. Han säger hej och försvinner in på sitt rum med en bulle i handen. Allting är sig likt fast ändå inte. För ett år sedan intervjuades cancersjuka Elisabeth Ollas Mattsson i DN Söndag. Hon talade om hur det är att leva med vetskapen om att man snart ska dö. Hon talade om sin skräck inför att tvingas lämna sina barn, och sina tankar om vad som kanske väntar på andra sidan. Nu har det hon fruktade så mycket hänt. Elisabeth är död. Hon somnade in den 25:e augusti 2012 på Maria Regina hospice i Nacka, med sin mamma vid sin sida. Överallt i det lilla röda huset hänger bilder och porträtt som vittnar om en älskad fru och mamma. Elisabeth med Jörgen. Med barnen. Innan hon blev sjuk. Semesterresor och lyckliga minnen. Svårare tider där man ser hur cancern märkt henne och sista porträttserien på en strand, som en fotografvän tog förra vintern. Isac kommer in igen för att hämta ett glas saft och ser att jag tittar på det uppförstorade fotografiet. Han säger: – Fotot är taget inte långt härifrån dit vi åker och badar ibland. Sedan går han in på sitt rum för att skypa med en kompis. Jörgen sitter vid matbordet och berättar om tiden som gått sedan Elisabeth dog. Han blir snabbt avbruten av ett telefonsamtal som handlar om hur mycket assistenttid som yngste sonen Joel, som är cp-skadad sedan födseln, har rätt till. Jörgen lägger ner telefonen med en suck och rättar till en hög med papper som består av utredningar och ansökningar gällande hjälp till Joel. – Förut höll Bettan i sådant här. Nu måste jag göra allt själv. Det är nästan ett heltidsjobb. Sedan några månader är Jörgen tillbaka på sin arbetsplats, som vaktmästare på Ingarö IP. Han arbetar fortfarande inte heltid, dels på grund av Joel men också på grund av sorgearbetet efter Elisabeth. – Trots att jag bara är där några timmar varje dag så blir jag väldigt trött. Jag tycker att det är skönt att komma iväg dit, då skingrar jag tankarna och går inte bara hemma och ältar. Jag mår ändå mycket bättre i dag än vad jag gjorde i höstas. Jag tycker att vi har hittat ett slags vardag nu. Samtidigt så finns de ju alltid där. Tankarna. Jörgen beskriver hur sorgen gör sig påmind varje dag. Tankarna kan bara poppa upp i huvudet när han är helt oförberedd, både hemma och på jobbet. Minnesbilder från förr. Fina minnen från innan Bettan blev sjuk, från resor med barnen. Men också annat som är jobbigt, minnen från sjukdomstiden, sådant som han helst inte vill tänka på men som kommer ändå. Elisabeth Ollas Mattsson drabbades av bröstcancer första gången 1997 och blev friskförklarad efter operation och behandling några år senare. Men 2008 upptäcktes att cancern kommit tillbaka och hon fick beskedet, denna gång var cancern obotlig och hade spritt sig till skelett och lever. Hon slogs mot sjukdomen och metastaserna som invaderade hennes kropp och blev fler och fler i fyra år, och in i det allra sista. Men till slut förlorade Elisabeth kampen. Jörgen beskriver hur hon aldrig gav upp: – Sista veckan innan hon dog i augusti och vi skulle ut och åka båt insisterade hon på att följa med trots att hon knappt kunde ta sig ner i båten. Och hon var ute på golfbanan bara några dagar innan hon åkte in på hospice. Elisabeth ville dö hemma men sista dygnen var hon så pass dålig att familjen inte själva klarade av att ge henne den vård hon behövde. I sista inlägget på sin blogg skriver Elisabeth att hon just varit på sitt livs tristaste studiebesök någonsin på Maria Regina hospice. – Vi fick övertala henne att Maria Regina skulle bli det bästa för henne. Att läggas in på Hospice betydde ju att hon nått fram till slutet. Det var fruktansvärt jobbigt att inse och jag tror inte att jag fattade själv. Allt gick så fort på slutet. Från att hon mådde förhållandevis okej till att hon blev väldigt dålig. Hon hade mycket ont och dödsångest. Elisabeth fick lugnande och smärtstillande och sista dygnet var hon helt lugn, kände jag. Jörgen och barnen var där flera timmar varje dag. Även Elisabeths mamma och vänner vakade vid hennes sida. Natten innan hon dog verkade läget stabilt och därför åkte sonen Adam i väg på en hockeyturnering i Linköping. – Hade vi vetat vad som skulle hända hade vi aldrig släppt iväg Adam, men läget kändes ganska stabilt. På natten ringde de från sjukhuset och berättade att hon hade somnat in. Jag körde dit direkt och var med Elisabeth själv ett par timmar. På morgonen åkte jag hem för att berätta för barnen. Jag väckte dem och sa att mamma var död. Det svåraste jag någonsin gjort. Jag ville vänta med att berätta tills Adam kom hem och inte ta det per telefon, men på något sätt blev det fel och kom fram till honom ändå. Han var helt förstörd och det var hemskt att inte ha honom nära i den stunden. En av föräldrarna körde hem Adam så att han och syskonen fick ta farväl på hospicet. Första tiden fanns mycket familj och vänner vid Jörgen och barnens sida och stöttade på olika sätt. Alltifrån att vara ledsna tillsammans till att få hjälp med praktiska saker som pappersarbete. – Jag blev chockad över hur mycket som behövde göras. Elisabeths mamma har varit ett enormt stöd och hjälpt mig att beta av en sak varje dag. Man tar liksom sats och säger ”okej, i dag tar vi den här grejen”. Till slut krymper högen, säger Jörgen. Ungefär en månad efter att Elisabeth somnade in ägde begravningen rum i Gustavsbergs kyrka som var fylld till sista plats av vänner och familj som ville ta farväl. Elisabeth hade planerat hur ceremonin skulle vara in i minsta detalj. Från bildspelet till vilken musik som skulle spelas. – Det var väldigt fint att se att så många brydde sig, så mycket, om Bettan. Men samtidigt en hemsk dag förstås. Jag kan inte förklara hur det kändes att sitta där med barnen. Att tvingas begrava deras mamma tillsammans. En fruktansvärd känsla som strider mot allt. Jörgen tar en klunk kaffe och samlar sig för att fortsätta berätta. Svårast för honom är barnens sorg och att hantera den. Sin egen försöker han ta hand om så gott han kan, även om han erkänner att han nog borde gå och prata med någon. ”Jag ska ta tag i det”, säger han och fingrar på kaffekoppen. – Ibland pratar jag med Åsa, en av Elisabeths bästa vänner. Men mycket håller jag för mig själv. Jag har ingen nära kompis att snacka med när livet känns jobbigt. Bara några dagar efter att Elisabeth dog så drabbades Jörgen av akuta magsmärtor. Han fick åka ambulans till sjukhuset vid två tillfällen innan man hittade felet. Jörgen hade drabbats av ett anatomiskt fel i bukspottskörteln som lätt orsakar inflammation och enorm smärta, tillståndet är inte livsfarligt utan något han måste leva med och tänka på vad han äter för att inte få tillbaka det. – Jag blev livrädd och fick dödsångest. Sedan Elisabeth dog så har jag känt att jag måste överleva till varje pris för barnens skull. Jag får inte dö. Jörgen vill berätta trots att det är tungt. Men han skiner upp när han beskriver hur familjen nyligen firade Elisabeths födelsedag. Hon skulle ha fyllt trettionio år. Alla var samlade och tårtan stod på köksbordet. – Dagen kändes ganska ljus och fin bitvis även om det var konstigt att hon inte var med. Det är första gången med allt utan Elisabeth. Första julen var hemsk. Inget var som förr. Adam sprang in på sitt rum och skrek och slängde mobilen i väggen. Det var tungt. Elisabeth skrev brev till barnen som de får öppna på sina födelsedagar tills de fyller arton. Snart är det dags för Isac, jag oroar mig lite för den stunden och att det ska bli svårt för honom. För Elisabeth var det viktigt att lämna efter sig saker till barnen som ska påminna dem om deras liv tillsammans och hur mycket hon älskade dem. En sådan del var bloggen som nu trycks i några exemplar till Elisabeths närmaste vänner, föräldrar och till barnen. Vardagen med Joel och hans handikapp kräver extremt mycket tid i form av olika typer av rehabilitering och fysisk träning. Sedan Elisabeths bortgång har Joel blivit extra pappig och han måste hela tiden ha Jörgen i sitt blickfång för att inte bli orolig och ledsen. Utöver allt annat: Isacs träning och skola, och en mängd aktiviteter som håller Jörgen minst sagt sysselsatt. Adam sköter mycket själv men ändå finns inte många sekunder över till egentid. Ibland, om Jörgen får någon timme själv när Joel har assistent, försöker han gå och träna. Men allra bäst mår Jörgen när han ser sin äldste son spela hockey. – Då kopplar jag bort allt. Kan bara umgås med folk och inte tänka så mycket. Småprata om vardagligheter och fokusera på annat. Sådana stunder är väldigt sköna tycker jag. Jag har blivit bättre på att leva i nuet sedan Elisabeth dog. Jag oroar mig inte så mycket för framtiden, jag tänker att saker blir som de blir. Att vi ska ha ett bra liv jag och barnen. När jag frågar Jörgen vad han saknar mest med Elisabeth tittar han på mig med lite frågande blick. – Jag saknar allt med Elisabeth. Allt. Isac ropar ”kom in” när jag knackar på hans dörr. Vi sätter oss på sängen och jag ser mig om i rummet som blev iordninggjort när tv-programmet ”Sofias änglar” kom på besök. I fönstret står en skyddsängel som Isac fått av sin mamma. Han tar ner den för att visa mig. – Jag hittar ingen riktigt bra plats. I fönstret står den lite för långt bort så jag inte ser den, men om jag har den på nattduksbordet är jag rädd att jag ska stöta till den och att den då ska åka i golvet och gå sönder. Isac sätter sig på sängen och berättar om ”sin fina mamma”. Det märks att han är stolt över henne. – Hon gjorde så att det blev bra stämning. Min mamma var rätt kaxig fast på ett bra sätt, typ om någon gjorde något fel så var hon inte rädd för att säga ifrån. Hon försvarade oss och andra om någon var dum. Jag kommer ihåg en gång på ett hotell när hon sa ifrån och ingen annan vågade. – Jag saknar henne, det är inte som vanligt hemma. Atmosfären är annorlunda. Inte lika glad, vi är mer irriterade på varandra. Isac besökte Elisabeth tillsammans med sin pappa och sina bröder flera gånger de sista dagarna. Hon sa till dem att hon inte hade långt kvar. – Hon var väldigt gul i ögonen och så åkte vi hem några timmar senare. På morgonen väckte pappa oss och sa att mamma hade dött på natten. Jag blev jätteledsen. Sen åkte vi dit för att säga hej då. Mammas ögon var öppna när hon dog men de hade stängt dem när vi kom. Jag var där inne en liten stund men Adam ville vara kvar länge. Isac vänder sig mot sin dator och frågar om jag vill se Elisabeths blogg, som han har haft som skärmsläckare en tid. Han besöker bloggen ibland för att titta på gamla bilder och se om några nya besökare tillkommit. – Kolla, mer än sex miljoner besökare nu! Han visar också stolt upp en skokartong fylld med vykort. Inför sin förra födelsedag hade Elisabeth uppmuntrat sina bloggläsare att skicka vykort till honom som en överraskning. – Jag försöker att inte tänka så mycket på att jag saknar henne. Det kommer ibland när jag ska somna och då händer det att jag blir ledsen. Jag tänker lite på var hon är nu. Om hon är i himlen och om den finns, eller om hon är någon annanstans. Vad som kommer efter. Jag hoppas vi ses igen någon gång. – Ibland undrar jag varför det här skulle hända oss. Varför skulle just min mamma dö? Men jag antar att det måste hända någon och det hände oss. Jag är ändå glad att hon inte har ont längre, att hon slipper lida. Isac följer mig ut i hallen. Där, på skohyllan, står Elisabeths iögonfallande gröngula gympaskor och jag frågar Isac om dem. Han lyser upp. – Ja, skorna är mammas. Fast de är mina nu, precis min storlek och jag har dem hela tiden. Lillebror Joel kommer hem från skolan med en assistent. Han hälsar glatt och får hjälp in i sitt rum med rullstolen där han direkt vill spela tv-spel. Även i Joels rum finns bilder på Elisabeth, och den lilla ängeln i glas – som hon gav alla sina barn – vakar från fönsterkarmen. Några dagar senare på Södermalm i Stockholm: Adam som är sexton år, går på idrottsgymnasium och spelar hockey i Djurgårdens juniorlag, kliver in på kaféet. Han är en mycket lovande spelare som redan har en egen agent och har fått erbjudanden från talangscouter i både USA och Kanada. I vintras spelade han i U17-VM i Kanada, och tog Sverige till vinst. Adam är lång och ståtlig och jag minns att Elisabeth ofta berättade om deras nära relation, att han var en av de få som hon kunde prata med om allt som var jobbigt. På något sätt tycker jag att det känns orättvist att det är jag som ska få träffa Adam och inte Elisabeth. Tanken hänger sig kvar under samtalet. Adam beställer in en stor lasagne som han skyfflar i sig eftersom han efter vårt möte ska iväg på träning igen. Det är uppehåll i några veckor för den vanliga hockeyträningen, men styrke- och konditionsträning rullar på som vanligt. Han tränar vanligtvis så mycket som sju till tio gånger i veckan. – Hockeyn har gått bra på sistone, jag och mamma pratade mycket om hockeyn och vad jag skulle göra, säger han mellan lasagnetuggorna. Adam saknar samtalen med sin mamma men pratar numera ofta med sin mormor. – Vi pratar om hockey och om sådant som känns jobbigt med mamma. Pappa är också ganska involverad i vad som händer med hockeyn men vi pratar inte så mycket om det andra. Men han ser direkt på mig när jag mår dåligt och försöker prata med mig då. Den biten har blivit bättre. Hans hockeykarriär går spikrakt uppåt och han har fått erbjudanden om hockeycollege i både USA och Kanada. – Det skulle vara jättekul att åka men jag vet inte om jag kan. Just nu känner jag att pappa och mina småbröder behöver mig. Pappa har gjort illa ryggen och jag måste göra alla lyft med Joel. Jag känner inte att jag kan lämna dem just nu. Familjen går först. Sedan får vi se vad som händer med allt annat. Adam berättar att han känner sig ”ganska okej” jämfört med den första tiden efter mamma Elisabeths bortgång. Men i stället finns en annan känsla allt oftare närvarande. – Jag är mer irriterad nu för tiden, oftare arg. Egentligen har hela familjen fått kortare stubin. Mamma höll ihop allt även om hon var sjuk. Nu sitter vi mest i var sitt rum på kvällarna, vi har inga familjemåltider eftersom alla har så olika tider att passa och jag har så många träningar. Jag tar hand om mig själv, lagar min egen mat och sådär. Men jag försöker ta hand om mina småbröder nu. Ha koll på hur de mår och så. Adam var bara 15 år när han fick veta att hans mamma var obotligt sjuk i cancer. Han gick i åttan då och minns att mamma och pappa samlade familjen för att berättade. Pappa Jörgen tog fram en bok och visade vad det var för sjukdom och att den inte gick att bota. Sedan blev allt svart för Adam. – Jag minns inte så mycket om tiden efteråt. Bara att jag var ledsen och undrade varför det här skulle hända oss. Sista gången Adam träffade Elisabeth var på hospicet i Nacka. Hon kunde inte prata de sista dygnen men var ganska pigg trots allt. Adam berättar att han kunde se att hon förstod vad han sa, men att hon inte kunde säga något själv. Adam åkte dit varje dag efter skolan och satt bredvid henne. Han messade god natt varje kväll. Även om inte Elisabeth alltid kunde svara så fick han svar från mormor som alltid var där, och som läste upp alla meddelanden. Precis som pappa Jörgen och syskonen så var Adam oförberedd på att slutet skulle gå så fort. – Mamma kändes ändå så pass pigg. Jag åkte på en hockeyturnering till Linköping och jag trodde inte att det var någon fara. Nästa morgon när jag vaknade så hade jag fått meddelanden från kompisar som skrev ”var stark” och ”vi tänker på dig”. Så jag ringde pappa som grät och berättade vad som hade hänt. Adam reagerade fysiskt och benen bar honom inte. Han föll ihop på marken och grät. Hockeytränaren och kompisar kom utspringande och försökte trösta. – Jag gick tillbaka till rummet och en av mina bästa kompisar satt bredvid mig en stund. En av papporna som var med körde mig hem. Jag bara satt i bilen och tänkte ”vad ska jag göra nu?”, ”vad händer nu?”, ”hur kommer allt att bli?”. Pappa mötte mig i hallen och vi bara kramades och grät. Trots att det senaste året har varit tungt, tycker Adam att han har vuxit som person. Han känner sig mer motiverad på hockeyplanen än någonsin tidigare, han säger sig spela bättre och vara driven. – Jag vill satsa på hockeyn och göra mamma stolt. Mamma sa alltid att hon trodde på mig. Jag bär med mig det. Under världsmästerskapen i Kanada drömde Adam om sin mamma varje natt. Innan pucken släpptes ned på isen första matchen spelades den svenska nationalsången och Adam kände att hon var där med honom. – Hon är med på något sätt överallt. Vissa dagar starkare än andra. Jag åker ofta till hennes grav efter skolan och sitter där själv. På hennes födelsedag åkte jag dit och lade en hjärtformad sten vid gravstenen. Adam berättar att tanken på att aldrig få träffa sin mamma igen är för obegriplig och för jobbig för att förstå. Han upplever en enorm saknad. – Det känns svårt att tänka på att vi inte kan ses. Jag kan nästan inte ta in det. Jag hoppas ju att vi ses igen någon dag men det kommer nog att dröja. Jag fokuserar på skolan och att spela bra nu, försöker göra det bästa av allt och ta hand om familjen. Han lassar in det sista av lasagnen och gör sig redo för att ta bussen till träningen. Han säger att han inte har några problem med att prata om sin sorg. Han skäms inte för den. Jag får en kram när vi säger hej då och jag tittar efter honom när han går mot Slussen och bussarna mot Ingarö. Han är lång och stark. Både fysiskt och psykiskt. Han är lik sin mamma, till utseendet men också i sin personlighet. Omtänksam och lite kaxig, inte rädd för att säga vad han tycker. Jag tänker att Elisabeth skulle ha varit stolt. Familjen Ollas Mattsson Namn: Jörgen, 45, Adam, 16, Isac, 12, Joel, 6. Bor: Ingarö. Bakgrund: DN Söndag publicerade reportaget om obotligt cancersjuka trebarnsmamman Elisabeth Ollas Mattsson, 38, i maj förra året. Fyra månader senare, den 25 augusti 2012, somnade hon in på Maria Regina Hospice i Nacka med sin mamma vid sin sida. Hjälp i sorgen. Hit kan du vända dig Cancerfondens stöd- och informationslinje: Tel 020-595959. BUP: Kontakta din lokala BUP-mottagning. Kanske behöver du och ditt barn prata med psykolog. Din barnavårdscentral, skolhälsovården eller din husläkarmottagning kan hjälpa dig med detta. BRIS: Till barnens hjälptelefon, BRIS, kan alla barn ringa anonymt och prata om sina känslor. Telefonnumret dit är 116 111. BRIS har också en vuxentelefon om barn, 077-150 50 50. Rädda Barnen: Tel 020-786 786. Kyrkor: Många kyrkor erbjuder också samtal för den som förlorat en anhörig. Mer läsning. Böcker om sorg Faktaböcker: ”Barns sorg”, Atle Dyregrov och Elin Hordvik. ”Stöd för barn i sorg”, Göran Gyllenswärd. ”Kompisboken om sorg”, Lotta Polfeldt. Skönlitterärt för barn och ungdomar: ”Dödenboken”, Pernilla Stalfelt (Eriksson och Lindgren bokförlag AB). ”Min syster är en ängel”, Ulf Stark (Alfabetas förlag). ”Bröderna Lejonhjärta”, Astrid Lindgren (Rabén och Sjögren). ”Jag saknar dig, jag saknar dig”, Peter Pohl och Kinna Gieth (Rabén & Sjögren). “I taket lyser stjärnorna”, Johanna Thydell (Natur och Kultur).


På flykt undan globaliseringen

Summary: I fransk tradition är politiken strikt överordnad ekonomin. Staten uppträder som medborgarnas patriarkaliske beskyddare. Men Frankrike har hamnat i otakt med sin omvärld.

Inget annat land i Europa har så stora problem med globaliseringen – la mondialisation – som Frankrike. Ibland verkar den tas nästan som personlig förolämpning. En opinionsundersökning, nyligen publicerad i Le Monde, visar att tre av fem fransmän uppfattar globaliseringen som hot, som attack på fransk suveränitet, välfärd och livsstil. Det är förskräckande många, men franska politiker lovar sina väljare att skydda dem mot den. Med en blandning av trots och uppgivenhet tycks Frankrike betrakta denna pågående omvandling av världen. Otaliga franska debatter handlar i dag om landets oundvikliga nedgång, debatter som kan likna en kollektiv nationell neuros, och som alla tycks börja och sluta just i globaliseringen. Ty den strider mot både fransk tradition och självbild. Politiken tycks ha förlorat herraväldet över ekonomin; okontrollerade ”marknadskrafter” har i stället tagit över, allt svårare för nationalstaten att tämja, övervaka och dirigera. Men i fransk tradition är alltsedan 1600-talets finansminister Colbert just politiken strikt överordnad ekonomin. Näringslivet finns till för staten, inte tvärtom, en stat som tar initiativ till manufakturer eller industrier och skyddar dem från internationell konkurrens med hjälp av tullar och dekret. Marknaden har i Frankrike alltid betraktats med misstänksamhet: dess anonymitet och oförutsägbarhet skulle strida mot en rationell och moraliskt försvarlig gestaltning av framtiden. Samtidigt uppträder den franska staten som medborgarnas patriarkaliske beskyddare med omfattande välfärdsprogram, bland de tidigaste och mest framgångsrika i Europa. Solidaritet och medkänsla är franska honnörsord medan konkurrens är suspekt (dock inte elitism). Och utan en sådan medkännande, centraliserad, auktoritär och omnipotent stat finns egentligen ingen fransk nation. Nu är detta en modell som hamnat på kollisionskurs med globaliseringens spelregler och övertygelser, långt mer präglade av ”ofranska” anglosaxiska, nyliberala värden. Om detta faktum kan man tycka vad man vill, men det ändrar ingenting i sak: Frankrike är inte bara i otakt med tiden utan också ett ganska litet land som vägrar dra konsekvenserna av vad som händer i omvärlden. Dessa försummelser har en lång förhistoria. Frankrike har i decennier undvikit reformer som hade kunnat förstärka landets konkurrensförmåga och ställning i världen. Resultatet är att produktiviteten är för låg, lönerna för höga, arbetslösheten hög och statens och samhällets skuldsättning omfattande. Den franska delen av världens export är lite drygt 3 procent och raskt krympande. Under de senaste tio åren har omkring 800 000 industrijobb försvunnit medan statsförvaltningen utrustats med privilegier och tillåtits fortsätta att växa. Inte minst kontrasten till Tyskland är slående. Det är allvarligt. Utan att Paris och Berlin drar åt samma håll rör sig ingenting i Europa. För tillfället dras dock inte alls, man är inte ens överens om riktningen. Ty medan Tyskland ser globaliseringen som en utmaning man inte kommer undan vill Frankrike helst avskärma sig från den. Inga garantier finns för att den tyska strategin ska lyckas (särskilt inte om man inte får med sig resten av Europa), men om den franska kan inte råda någon tvekan: den leder just till den nedgång fransmännen fruktar och kvalificerar inte till världsmarknaden utan – i bästa fall – till det turistiska friluftsmuseet Europa. Paris har nu i strid med EU:s bestämmelser fått ytterligare två år på sig för att få ordning på sina statsfinanser. Man har skolkat från sina hemläxor och Berlin är irriterat. I stället har politiken köpt sig tid på ekonomins bekostnad. Men president Hollande anser sig ha skapat förutsättningar för den tillväxt som ska skapa nya jobb och återställa fransmännens konkurrensförmåga, och vill inte strypa tillväxten med en ”överdriven” sparpolitik. President Hollande talar om den ”rätta doseringen” och menar att hans reformer måste få tid på sig. Men hans kritiker har svårt att upptäcka några reformer alls och misstänker att ”dosering” bara är en vacker omskrivning för att göra ingenting, att den politiska klassen i dagens Frankrike inte vill ta itu med de mycket smärtsamma strukturreformer som i praktiken skulle riva upp det sociala kontraktet mellan stat och samhälle. Och några menar att det inte så mycket är en fråga om vilja som om förmåga: Frankrike skulle redan befinna sig bortom möjliga reformer; varje försök skulle nu leda till social revolution och raka vägen in i Marine Le Pens öppna famn. Hennes program har dessutom påfallande mycket gemensamt med den klassiska franska traditionens övertygelser: sluta spara, ut med euron, ner med spekulations- och kvartalsekonomin, fram för tullmurar, mer nation, mindre Europa. Ännu bultar madame Le Pen inte på porten. Ännu står Frankrike inte under press från marknadens aktörer. Paris kan fortfarande låna till nästan tyska räntor fastän underskotten och skuldbergen har mer med de sydeuropeiska grannarna än med Tyskland att göra. Det är förstås en tröst. Men hur länge till? Samtidigt vet Hollande vad som hände i Italien med Mario Monti och hans trots allt ganska blygsamma reformförsök. Och han vet att tre fjärdedelar av fransmännen är övertygade om att en djup förtroendekris råder mellan landets politiker och medborgare. Om under sådana omständigheter politik överhuvud taget är möjligt måste tills vidare gälla som en öppen fråga.


Klubbkung blev loppisbiten

Summary: I tre decennier var Eddie Grahn en av Gamla stans klubbkungar. Nu gör han stadsvandringar och berättar om jazz- och källarklubbarnas svunna era.

– Tiden bara går, och jag är kanske lite tidvill. Frågan är om Eddie Grahn bryr sig särskilt mycket om att leva i takt med tiden eller anpassa sig över hövan till dess anda. Han är inte helt säker på om han öppnade sin första klubb 1956 eller året efter. Men det blev början på en cirka trettioårig verksamhet där han drivit ett dussintal klubbar i Gamla stan: Club Flamingo, The Storck club, Hesa Fredriks klubb, Johanna, Club Gloria, Club 2, Blå Lyktan, Klubb Frid & Fröjd var några av dem. De gamla källarna var ofta ombyggda till skyddsrum – men det blev inte krigshandlingar under andra världskriget som fick folk att söka sig ner mellan valven, utan ung publik som ville höra jazz och dansa som kom att ta sin tillflykt till lokalerna. – Femtiotalet var en lycklig tid i Stockholm. Somliga klubbar levde bara för några timmar när ordningsmakten haft orättvisa invändningar, andra blev långlivade nog för att verka i flera år. Och Club Gazell, där Eddie Grahn i högsta grad var inblandad, blev smått legendarisk, och rent av litterär miljö: – Nu håller man på att återbygga ett tillfälligt Gazell på en ö i skärgården för inspelningen av ”Gentlemen och gangsters”, precis som man ska iscensätta Gärdesfesten. Jag ångrar att jag inte tog fler bilder på klubben när det begav sig. Men även om Eddie Grahn inte fotodokumenterat sin klubbverksamhet i samma utsträckning han i dag önskar, ser han till att förtälja historien om Stockholms klubbkultur, dess människor och aktiviteter: – Jag gör ett par stadsvandringar i veckan och berättar om ”Kungar och klubbkungar i Gamla Stan”. För att få en twist och få det hela att hänga ihop anknyter Eddie Grahn till den franske kungen från tusentalet Robert II, som senare fick en släkting i Birger Jarl. – Så där har du både kunga- och Stockholmsanknytning. Dessutom var Robert född i Orléans, och vi vet ju vad som senare hände i New Orleans. Därutöver gör Eddie Grahn anspråk på att sitta på en sentida gren av Birger Jarls släktträd. Och stora delar av huset där hans sista (senaste?) klubb var inhyst, Kamelen på Skälagårdsgatan, kom till när Johan Eberhard Carlberg kom till huvudstaden som stadsarkitekt på 1700-talet. – Och han kom från Göteborg, precis som min far. Men i stort sett ingenting av klubbverksamheten överlevde åttiotalet. Eddie Grahn var jazzen trogen, och föredrog hellre dixieland och swing än den moderna. – När sedan Beatles och popen kom började motgångarna, och sedan föll så småningom allt. Själva klubben Kamelen upphörde egentligen först 1987. Då hade Eddie Grahn under en övergångsperiod satsat på karnevaler och basarer, liksom föredrag och diskussioner, gärna om och kring det som numera kan sammanfattas med ”new age”. Men de seriösa sökarna av andliga värden blev allt färre i takt med att ”det blev mer och mer av ABF över det hela”: – Magin försvann. Själv beskriver han sig som buddist när han är snäll, även om han också kunnat bli en viking när hämndlystenhet kommit över honom. En annan delförklaring han ger till att få källarklubbar överlevde i längden är de många pubar som öppnade i stan, och där klubbarna utan tillstånd att servera alkohol stod sig slätt i konkurrensen. – Sedan kanske jag i sammanhanget hade dåligt rykte som nykterist. Denna inställning sätter också viss prägel på dagens verksamhet i Kamelen. Nu är det loppis, där man kan hitta nästan allt. – Men jag säljer inte tobaksgrejer eller nubbeglas, sådant som har med rökning och alkohol att göra. Och inga deckare. Jag tycker inte om mordböcker. Men jag såg ju några vinglas på en hylla. – Ja, men i vinglas kan man med välbehag dricka juice. Gratuleras till: Fyller 75 år den 26 maj. Firar: ”Med en stadsvandring naturligtvis. Och öppet hus.” Familj: ”Ensamstående. Men jag har systrar som har familj.” Bor: Lägenhet i Svedmyra. Gör: Leder stadsvandringar i Gamla stan och berättar anekdotiskt om stadsdelens många klubbar. Har ett loppis där man hittar alltifrån musikinstrument till bordssilver. Intressen: Kultur, håller på att lära sig dansa lindy hop. Dröm: ”Att öppna ett kultur-loppis med teater, musik, böcker, dans för alla åldrar, kanske på ett ställe där jag tillfälligt kan hyra in mig.”