”Framtiden finns i förnybar energi – inte i kärnkraft”

Summary: Miljöpartiets språkrör: Det finns ingen global renässans för kärnkraft. De senaste åren har vindkraften i världen byggts ut 70 gånger mer än kärnkraften. Riksdagen röstar i morgon för byggandet av nya kärnreaktorer i Sverige. Men det som regeringen kallar energipolitikens ”tredje ben” jämsides med vattenkraften och den växande förnybara energin är inte särskilt pålitligt och i själva verket en klumpfot. Kärnkraften är i själva verket en krympande teknik. Det har dessutom inte byggts någon ny reaktor i västvärlden på decennier, så inget vet vad det kommer att kosta. Byggandet av nya kärnkraftverk gör oss beroende av kärnkraft i ytterligare 70 år – ett effektivt sätt att förhindra eller senarelägga utvecklingen mot förnybar energi, skriver Maria Wetterstrand och Peter Eriksson.

I morgon kommer riksdagen att rösta för regeringens förslag att tillåta byggandet av nya kärnreaktorer i Sverige. Det är en historisk dag då de borgerliga partierna river upp en energipolitik med brett politiskt stöd och långsiktigt ansvarstagande. Det successiva byggandet av ett hållbart energisystem avbryts och i stället får vi en situation med osäkerheter på alla plan. Regeringen kallar det för att energipolitiken får ett ”tredje ben” vid sidan av den befintliga vattenkraften och den växande förnybara energin. Men för det första behövs inget sådant ben – Sverige klarar sig bra med förnybara energikällor – och för det andra är kärnkraften inte något särskilt pålitligt ben, den är energipolitikens klumpfot. Många talar om en renässans för kärnkraften. I april 2010 lät ett energibolag göra en undersökning bland svenskarna. Frågeställningen gällde vilket energislag som har byggts ut mest i världen de senaste åren. En stor andel – 57 procent – av de svarande trodde att kärnkraften hade byggts ut mest och att vindkraftens ökning var jämförelsevis liten. Verkligheten är dock den rakt motsatta: vindkraften har byggts ut 70 gånger mer än kärnkraften. En intressant men talande knorr är att de som trodde mest på kärnkraften var högutbildade män, där hela 78 procent trodde att mer kärnkraft har byggts. De som hade bäst koll var unga kvinnor, arbetare och arbetslösa. I verkligheten finns det ingen global renässans – kärnkraften minskar. Som mest har det funnits 444 kärnreaktorer i världen. Året var 2002 och sedan dess har antalet minskat. I dag finns det cirka 430 reaktorer kvar i drift och 300 av dem beräknas vara nedlagda om tjugo år. ”Planer” på att bygga nya finns det gott om. Polen söker efter en plats att bygga ett nytt kärnkraftverk, möjligen nära gränsen till Tyskland. Schweiz har flaggat för att bygga nya reaktorer. Storbritannien har uppmanat investerare att bygga. En ny reaktor håller på att byggas i Finland, en annan i Frankrike. I USA har Obama talat om nya reaktorer och utlovat subventioner. Men realiteten är att reaktorerna stängs ner en efter en medan få kommer att byggas. Det internationella atomenergiorganet IAEA anger att 18 reaktorer har stängts i Europa sedan 2004. Under samma tid har bara en ny reaktor startats; det var i Rumänien 2007 efter 24 års byggtid. Den schweiziska konsultbyrån Prognos har gjort en bedömning av hur kärnkraften kommer att utvecklas i världen de kommande 20 åren och drar slutsatsen att långt fler reaktorer tas ur drift än vad som startas. Man anser att cirka 35 procent av planerna kan komma att realiseras, 136 nya reaktorer kan komma att tas i drift till år 2030. Mer än hälften av dessa ligger i Kina, Indien och resten av Asien. Av Europas ”planer” på 94 nya reaktorer, tror Prognos att fyra kan realiseras till 2020 och totalt 28 till år 2030. Under samma period kommer betydligt fler att tas ur drift. År 2030 tror man att antalet reaktorer har minskat från dagens 430 till 300 och att kärnkraftens andel av den globala elproduktionen kommer att halveras, från 14,8 till 7,1 procent. Många andra rapporter visar liknande uppgifter; kärnkraften är en globalt krympande teknik. Anledningen är naturligtvis alla de osäkerheter och nackdelar som den för med sig. Ett energisystem måste vara säkert. Säkert för människors hälsa och miljön. Men det måste också vara säkert för samhället i stort – mot störningar och avbrott, för plånboken, för landets ekonomi och för skiftande opinioner. Kärnkraften klarar inte dessa säkerhetskrav. Kostnader, byggtider, bränsle, tillförlitlighet, miljökonsekvenser, hälsorisker, opinion – allt talar emot kärnkraften. I en av de mest omfattande framtidsstudier som har gjorts för kärnkraften konstaterar Massachusetts Institute of Technology att kärnkraftens framtid är osäker. För att kärnkraften ska slå igenom krävs sänkta kostnader, ökad popularitet, höjd säkerhet, en lösning på avfallsfrågan och – inte minst – statliga stödsystem. Det är inte något vidare ben att stödja sig på i framtiden. Kostnader för att bygga nya reaktorer har varit en av de stora stridsfrågorna under senare tid. Det har inte byggts någon ny reaktor i västvärlden på decennier, så ingen vet vad det kommer att kosta. Kärnkraftsförespråkare har länge levt i en drömvärld där el från nya reaktorer skulle kosta under 30 öre per kilowattimme (kWh). Men både finansinstitut och kärnkraftsindustrin själva säger nu att den kommer att bli minst dubbelt så dyr. Det innebär att ny kärnkraft blir dyrare än el från vindkraft. Detta stöds också av de stora problem man har med att bygga en ny reaktor i Finland, den är över tre år försenad och kostar 2–4 gånger så mycket som planerat. Finansinstitutet Citigroup anser att kostnaderna för nya reaktorer är så höga att de aldrig skulle kunna byggas utan statliga subventioner. Men tvärt emot regeringens löften står det nu klart att nya reaktorer i Sverige kommer att subventioneras. Det ”obegränsade ansvar” som regeringen säger sig införa är i själva verket mycket begränsat för reaktorägarna, det är medborgarna som får ta större delen av det obegränsade ansvaret. Likaså öppnar man för att låta Vattenfall bygga nya reaktorer med ägaren staten som den yttersta risktagaren. Det finns flera studier som visar hur det är möjligt att ställa om el- och energianvändningen i Europa och globalt till helt eller näst intill helt förnybara energikällor till år 2050. Med teknik som finns i dag och till rimliga kostnader. Sverige har bättre förutsättningar än de flesta andra länder för att nå detta och skulle kunna bygga upp ett grönskande näringsliv kring denna omställning. På sikt finns det inga hinder mot att stänga alla Sveriges reaktorer och skapa en helt förnybar elförsörjning. Vi har i dag ett växande överskott av el samtidigt som potentialen för fortsatt utbyggnad av förnybar energi är stort. Vi kan också effektivisera användningen av energi i stor utsträckning samt anpassa kraftnäten till ett säkert energisystem med många mindre producenter. Byggande av nya kärnkraftverk gör oss beroende av kärnkraft i ytterligare 70 år. Det är ett effektivt sätt att förhindra eller senarelägga utvecklingen mot förnybar energi och effektivare användning. Därmed ställer sig Sverige vid sidan av den globala utvecklingen. Vi går från föregångsland till eftersläntrare. För Miljöpartiet de gröna är vägvalet självklart. Det framgångsrika arbetet med att bygga ett förnybart energisystem måste fortsätta. Sverige måste energisäkras. Framtiden finns i de förnybara energikällorna, inte i kärnkraft. Maria Wetterstrand språkrör för Miljöpartiet Peter Eriksson språkrör för Miljöpartiet Kärnkraftsbeslutet Riksdagen kommer att säga ja till att slopa förbudet mot nya kärnkraftsreaktorer. Nya reaktorer ska få ersätta gamla som tas ur drift. De ska endast få uppföras på platser där det redan finns kärnkraftverk i drift, det vill säga i Forsmark, Ringhals och Oskarshamn. Totalt ska det inte få finnas fler än dagens tio reaktorer. Dessutom ska ägare till kärnkraftsreaktorer bli obegränsat skadeståndsskyldiga vid kärnkraftsolyckor och vara skyldiga att ha en försäkring eller en annan ekonomisk säkerhet som täcker skadeståndsansvaret upp till 1 200 miljoner euro, cirka 12 miljarder kr. Källa: Riksdagen.se


”Här är vår politik för valets viktigaste fråga - jobben”

Summary: De rödgröna presenterar sin jobbpolitik: Vi vill investera i bostäder och infrastruktur, välfärd och utbildning – och en rivstart för Sveriges ungdomar.När vi frågade väljarna om skattesänkningar skulle leda till minskad arbetslöshet fick vi inget stöd för regeringens uppfattning. Vårt recept för att skapa jobb är att investera i klimatomställningen, att investera i byggandet av nya bostäder och utvidga rot till att omfatta flerfamiljsbostäder. Vi vill satsa 12 miljarder på vård, skola och omsorg. Arbetsgivaravgiften för de små företagen ska sänkas och vi vill investera i 44 000 nya utbildningsplatser. Aktivitetsförbudet för unga på Arbetsförmedlingen ska bort liksom arbetsgivaravgiften för de företag som anställer en ung arbetslös, skriver Mona Sahlin, Lars Ohly, Peter Eriksson och Maria Wetterstrand. Arbetslösheten

Jobben – inte skatterna – är valets viktigaste fråga. För att ta Sverige ur arbetslösheten behöver vi investera i effektiva insatser som leder till fler riktiga jobb. Vårt recept för framtidstro handlar om att sänka skatten för små företag, att investera i klimatomställningen – bostäder och infrastruktur, att investera i välfärden och i utbildning samt att genomföra en rivstart för att ge Sveriges ungdomar nya möjligheter. Regeringen har lämnat ett tydligt besked: Det innebär fortsatta skattesänkningar på lånade pengar – mest till dem som har det bäst. Men ökade klyftor leder inte till fler jobb. Det har vi sett nu. År 2006 vann regeringen valet genom att lova fler jobb och minskat utanförskap. Resultatet av en mandatperiod med borgerlig regering har blivit det motsatta. I dag är 450 000 människor arbetslösa, över 9 procent av arbetskraften. Utanförskapet – som regeringen numera talar tyst om – har ökat med 70 000. Det är viktigt att vara varsam med skattebetalarnas pengar. De åtgärder vi väljer ska göra nytta och skapa jobb. Om en insats inte visar sig effektiv måste man som politiker vara beredd att omvärdera och omprioritera. Allt annat är ett slöseri och urholkar de offentliga finanserna. Nu har de borgerliga partierna var för sig utlovat ytterligare skattesänkningar som sammanlagt ligger i 100-miljardersklassen – utan att berätta hur detta ska betalas. Motivet är även den här gången att det ska leda till jobb. Vi har låtit opinionsinstitutet Novus ställa följande fråga till svenska folket: Om du får ytterligare sänkt inkomstskatt, kommer du då att arbeta mer, arbeta mindre eller arbeta lika mycket som i dag? Svaret från dem som har arbete är uppseendeväckande och borde leda till eftertanke och självkritik i regeringskansliet: Hela 86 procent av svenska folket uppger att de skulle arbeta lika mycket som i dag om de får ytterligare skattesänkningar. Fem procent säger att de faktiskt skulle arbeta mindre med ytterligare skattesänkningar. Bara fyra procent uppger att de skulle jobba mer. Fem procent vet inte. Regeringens uppfattning – att ytterligare skattesänkningar ska leda till jobb – finner inget stöd i människors egen verklighet. Vi har också frågat svenska folket om vilket de anser vara det mest effektiva sättet att minska arbetslösheten. Endast sex procent anser att sänkta skatter är den bästa strategin för att få ner arbetslösheten. Däremot anser sammanlagt 57 procent att insatser inom arbetsmarknadspolitiken, vård, skola och omsorg samt vidareutbildning är effektivt. De som vill göra det lättare att starta företag som ett sätt att skapa fler arbetstillfällen är dubbelt så många (12 procent) som de som tror på skattesänkningar som jobbskapande åtgärd. Sverige är ett starkt land med god ordning på de offentliga finanserna, men stora överskott har under mandatperioden förbytts i lika stora underskott. När omvärldens ekonomier är i kris är det alltid viktigt att värna de offentliga finanserna. Det ger oss handlingsutrymme att agera för att lindra effekterna av omvärldens problem. Regeringen satsar allt på ett kort: sänkta skatter som leder till ökade klyftor. Men ökade klyftor skapar inte jobb. Nu behövs en riktig jobbpolitik. Vi har i riksdagen föreslagit insatser som innebär cirka 100 000 nya jobb, praktik- och utbildningsplatser. Mot regeringens enda kort – ökade klyftor – ställer vi rödgröna en jobbpolitik som vilar på sex huvudpunkter. Vi vill: 1). Investera i klimatomställning.Vi investerar i snabbtåg, infrastruktur och de gröna jobben. Det stärker människors möjlighet att pendla till de jobb som växer fram, och bidrar till att arbetsmarknaden fungerar bättre. Investeringar i infrastruktur innebär också jobb här och nu för alla dem som planerar och bygger de nya vägarna och järnvägarna. 2). Investera i bostäder.Unga och arbetslösa måste kunna flytta till de nya jobben. Därför investerar vi i nya bostäder, särskilt hyresrätter. Trots bostadsbrist har bostadsbyggandet fallit kraftigt under den gångna mandatperioden. Det håller inte. Det skapar flaskhalsar på arbetsmarknaden. Vi utvidgar rot till att även gälla flerfamiljsbostäder och inför ett statligt investeringsstöd till nya bostäder. Det stora sociala projektet de närmaste åren handlar om att modernisera och bygga om miljonprogrammen. 3). Investera i välfärden.Under det senaste året har antalet anställda i kommuner och landsting minskat med ungefär 25 000 – och ytterligare uppsägningar väntar med regeringens politik. Det är fel väg att gå. Vi satsar i stället 12 miljarder kronor på vård, skola och omsorg. Det räddar många jobb i välfärden. De ökade resurserna motsvarar 10–15 000 jobb. Sveriges kvinnor och män måste kunna lita på att barnomsorgen, äldreomsorgen och sjukvården fungerar bra – för att kunna gå till jobbet. 4). Investera i Sveriges konkurrenskraft.Vi vill sänka arbetsgivaravgiften för de små företagen. För ett företag med tre anställda innebär det en sänkt kostnad med cirka 50 000 kr om året. Vi föreslår också en riskkapitalfond på 5 miljarder för att öka takten när det gäller investeringar och utveckling i teknikintensiva företag. I dialog med fack och företag vill vi utforma en rad strategiska branschprogram för svenska nyckelsektorer som till exempel miljöteknik- och fordonsbranschen. 5). Investera i utbildning.Människor ska rustas med kunskap. Företagen ska kunna växa med rätt kompetens. Svenskt Näringsliv rapporterar att vart femte rekryteringsförsök misslyckas – eftersom företagen inte hittar rätt personal. Mitt i lågkonjunkturen råder arbetskraftsbrist. Därför investerar vi i 44 000 utbildningsplatser – i högskolan, yrkeshögskolan, vuxenutbildningen och den yrkesinriktade arbetsmarknadsutbildningen. Det ger företagen bättre möjligheter att växa och stärker människors möjligheter på arbetsmarknaden. 6). Investera i en rivstart för Sveriges unga.Ungdomsarbetslösheten är 30 procent – och bland de högsta i Europa. I detta läge har regeringen infört ett aktivitetsförbud för ungdomar på Arbetsförmedlingen. De måste vänta minst tre månader för att komma i fråga för utbildning eller praktik. Det är meningslöst. Vi avskaffar aktivitetsförbudet. Vi tar också bort hela arbetsgivaravgiften för de företag som anställer en ung arbetslös. Vi satsar också på generationsväxlings och traineeprogram i välfärden och utbildnings- och företagsvikariat – viktiga insatser för att ge unga en väg in i arbetslivet. Sverige behöver målas med framtidstro. Nu behövs fler jobb – inte ökade klyftor. Det är vägvalet den 19 september. Mona Sahlin partiordförande (S) Lars Ohly partiordförande (V) Peter Eriksson språkrör (MP) Maria Wetterstrand språkrör (MP) 9,8 procent av arbetskraften mellan 15 och 74 år var arbetslösa i april 2010. Det är en ökning med 1,5 procentenheter jämfört med motsvarande period förra året. Antalet sysselsatta ökade samtidigt med 0,5 procent på ett år till 4,48 miljoner. Bland ungdomarna mellan 20 och 24 år låg arbetslösheten på 23 procent, en ökning med 2 procentenheter på ett år. KÄLLA: SCB


På engelskans villkor

Summary: Engelskans ställning är så stark att andra språk måste ges särskilt stöd inom skolväsendet. Det är rätt att nu även i grundskolan ge extrapoäng för spanska, tyska eller franska.

Av alla skolans ämnen står inget så starkt som engelskan. Tillsammans med svenska och matematik har den ställning som kärnämne. Utan godkänt i dessa tre kommer man inte in på gymnasiet. Men även inom gruppen kärnämnen har engelskan en särställning. Inte formellt – men i praktiken. Nästan allt kan snackas bort. Någon elev kan säga att han redan kan svenska tillräckligt bra för att behöva bry sig om skolämnet svenska. En annan kan säga att hon aldrig tänker ägna sig åt något som har med matematik att göra. Engelskan är svårare att komma runt. Det är den stora världens språk. Det är populärkulturens språk. Vad eleverna än tänker sig för liv som vuxna kommer engelskan att vara en del av det. Att engelskan har en så stark ställning underlättar inlärningen. Det är inte alla som gillar det som skolämne. Men även de som inte gör det tillägnar sig ändå en hel del engelska på fritiden, genom musik, filmer och dataspel. Betydelsen av att kunna engelska är odiskutabel. Problemet är att andra språk trängs undan. Varför ägna en massa tid åt spanska, tyska eller engelska när engelska är så mycket viktigare? Att besvara den frågan från elever är inte helt enkelt. Om priset för att prova på ett andra främmande språk är påtagligt sämre kunskaper i engelska, är det ju inte säkert att två språk är bättre än ett – i synnerhet inte ur individens eget perspektiv. För Sverige som land är det lättare att motivera att skolan lägger tid på andra främmande språk än engelska. Med språkstudier följer vidgade vyer. De som läser spanska, tyska eller franska får lära sig något om länder som ligger utanför den anglosaxiska kultursfären. Världen blir lite större. Eleverna får både språkligt och kulturellt ett lite bredare register. Det är en betydande nationell tillgång. Utbildningspolitiskt finns därför goda skäl att uppmuntra studier av andra språk än engelska. För några år sedan beslutades att språkstudier på gymnasienivå ska ge extra meritpoäng. Det gav genast effekt. Den tidigare negativa trenden för ämnena bröts och eleverna strömmade till kurserna i främmande språk. I går berättade utbildningsminister Jan Björklund att regeringen vill göra liknande förändringar inom grundskolan. De som väljer att läsa spanska, tyska eller franska ska även där få extra meritpoäng. Sexton ämnen är annars det högsta antalet ämnen som kan räknas med, vilket ger maxpoängen 320. Men enligt förslaget ska elever som väljer ett andra främmande språk till värdet av de 16 ämnena kunna lägga betygsvärdet för sin språkkurs. Därmed blir den nya max-nivån 340 poäng. Alla typer av tidiga val innebär att några elever fattar okloka beslut som de senare får anledning att ångra. Ett alternativ till att ge andraspråken meritpoäng hade därför kunnat vara att göra det obligatoriskt att studera ett sådant ämne. Men även om man då kunde undvika en del felval skulle priset sannolikt bli att fler elever än i dag missade godkänt i något av kärnämnena. Regeringen har därför en god balans i sitt förslag. Den gör det uppenbart för alla att studier i ett andra främmande språk är det kloka valet, det som lönar sig betygsmässigt. Men den stänger inte möjligheten för dem som kämpar för att uppnå godkänt i kärnämnena att i stället lägga tiden på att förbättra kunskaperna i svenska och engelska. Ett andra främmande språk är inte lika nödvändigt som engelska. Men det är viktigt. Och just det kommer med de föreslagna ändringarna att speglas i grundskolans regler för meritvärdering.DN 15/6 2010


”Här är vår politik för valets viktigaste fråga – jobben”

Summary: De rödgröna presenterar sin jobbpolitik: Vi vill investera i bostäder och infrastruktur, välfärd och utbildning – och en rivstart för Sveriges ungdomar. När vi frågade väljarna om skattesänkningar skulle leda till minskad arbetslöshet fick vi inget stöd för regeringens uppfattning. Vårt recept för att skapa jobb är att investera i klimatomställningen, att investera i byggandet av nya bostäder och utvidga rot till att omfatta flerfamiljsbostäder. Vi vill satsa 12 miljarder på vård, skola och omsorg. Arbetsgivaravgiften för de små företagen ska sänkas och vi vill investera i 44 000 nya utbildningsplatser. Aktivitetsförbudet för unga på Arbetsförmedlingen ska bort liksom arbetsgivaravgiften för de företag som anställer en ung arbetslös, skriver Mona Sahlin, Lars Ohly, Peter Eriksson och Maria Wetterstrand.

Jobben – inte skatterna – är valets viktigaste fråga. För att ta Sverige ur arbetslösheten behöver vi investera i effektiva insatser som leder till fler riktiga jobb. Vårt recept för framtidstro handlar om att sänka skatten för små företag, att investera i klimatomställningen – bostäder och infrastruktur, att investera i välfärden och i utbildning samt att genomföra en rivstart för att ge Sveriges ungdomar nya möjligheter. Regeringen har lämnat ett tydligt besked: Det innebär fortsatta skattesänkningar på lånade pengar – mest till dem som har det bäst. Men ökade klyftor leder inte till fler jobb. Det har vi sett nu. År 2006 vann regeringen valet genom att lova fler jobb och minskat utanförskap. Resultatet av en mandatperiod med borgerlig regering har blivit det motsatta. I dag är 450 000 människor arbetslösa, över 9 procent av arbetskraften. Utanförskapet – som regeringen numera talar tyst om – har ökat med 70 000. Det är viktigt att vara varsam med skattebetalarnas pengar. De åtgärder vi väljer ska göra nytta och skapa jobb. Om en insats inte visar sig effektiv måste man som politiker vara beredd att omvärdera och omprioritera. Allt annat är ett slöseri och urholkar de offentliga finanserna. Nu har de borgerliga partierna var för sig utlovat ytterligare skattesänkningar som sammanlagt ligger i 100-miljardersklassen – utan att berätta hur detta ska betalas. Motivet är även den här gången att det ska leda till jobb. Vi har låtit opinionsinstitutet Novus ställa följande fråga till svenska folket: Om du får ytterligare sänkt inkomstskatt, kommer du då att arbeta mer, arbeta mindre eller arbeta lika mycket som i dag? Svaret från dem som har arbete är uppseendeväckande och borde leda till eftertanke och självkritik i regeringskansliet: Hela 86 procent av svenska folket uppger att de skulle arbeta lika mycket som i dag om de får ytterligare skattesänkningar. Fem procent säger att de faktiskt skulle arbeta mindre med ytterligare skattesänkningar. Bara fyra procent uppger att de skulle jobba mer. Fem procent vet inte. Regeringens uppfattning – att ytterligare skattesänkningar ska leda till jobb – finner inget stöd i människors egen verklighet. Vi har också frågat svenska folket om vilket de anser vara det mest effektiva sättet att minska arbetslösheten. Endast sex procent anser att sänkta skatter är den bästa strategin för att få ner arbetslösheten. Däremot anser sammanlagt 57 procent att insatser inom arbetsmarknadspolitiken, vård, skola och omsorg samt vidareutbildning är effektivt. De som vill göra det lättare att starta företag som ett sätt att skapa fler arbetstillfällen är dubbelt så många (12 procent) som de som tror på skattesänkningar som jobbskapande åtgärd. Sverige är ett starkt land med god ordning på de offentliga finanserna, men stora överskott har under mandatperioden förbytts i lika stora underskott. När omvärldens ekonomier är i kris är det alltid viktigt att värna de offentliga finanserna. Det ger oss handlingsutrymme att agera för att lindra effekterna av omvärldens problem. Regeringen satsar allt på ett kort: sänkta skatter som leder till ökade klyftor. Men ökade klyftor skapar inte jobb. Nu behövs en riktig jobbpolitik. Vi har i riksdagen föreslagit insatser som innebär cirka 100 000 nya jobb, praktik- och utbildningsplatser. Mot regeringens enda kort – ökade klyftor – ställer vi rödgröna en jobbpolitik som vilar på sex huvudpunkter. Vi vill: 1). Investera i klimatomställning. Vi investerar i snabbtåg, infrastruktur och de gröna jobben. Det stärker människors möjlighet att pendla till de jobb som växer fram, och bidrar till att arbetsmarknaden fungerar bättre. Investeringar i infrastruktur innebär också jobb här och nu för alla dem som planerar och bygger de nya vägarna och järnvägarna. 2). Investera i bostäder. Unga och arbetslösa måste kunna flytta till de nya jobben. Därför investerar vi i nya bostäder, särskilt hyresrätter. Trots bostadsbrist har bostadsbyggandet fallit kraftigt under den gångna mandatperioden. Det håller inte. Det skapar flaskhalsar på arbetsmarknaden. Vi utvidgar rot till att även gälla flerfamiljsbostäder och inför ett statligt investeringsstöd till nya bostäder. Det stora sociala projektet de närmaste åren handlar om att modernisera och bygga om miljonprogrammen. 3). Investera i välfärden. Under det senaste året har antalet anställda i kommuner och landsting minskat med ungefär 25 000 – och ytterligare uppsägningar väntar med regeringens politik. Det är fel väg att gå. Vi satsar i stället 12 miljarder kronor på vård, skola och omsorg. Det räddar många jobb i välfärden. De ökade resurserna motsvarar 10–15 000 jobb. Sveriges kvinnor och män måste kunna lita på att barnomsorgen, äldreomsorgen och sjukvården fungerar bra – för att kunna gå till jobbet. 4). Investera i Sveriges konkurrenskraft. Vi vill sänka arbetsgivaravgiften för de små företagen. För ett företag med tre anställda innebär det en sänkt kostnad med cirka 50 000 kr om året. Vi föreslår också en riskkapitalfond på 5 miljarder för att öka takten när det gäller investeringar och utveckling i teknikintensiva företag. I dialog med fack och företag vill vi utforma en rad strategiska branschprogram för svenska nyckelsektorer som till exempel miljöteknik- och fordonsbranschen. 5). Investera i utbildning. Människor ska rustas med kunskap. Företagen ska kunna växa med rätt kompetens. Svenskt Näringsliv rapporterar att vart femte rekryteringsförsök misslyckas – eftersom företagen inte hittar rätt personal. Mitt i lågkonjunkturen råder arbetskraftsbrist. Därför investerar vi i 44 000 utbildningsplatser – i högskolan, yrkeshögskolan, vuxenutbildningen och den yrkesinriktade arbetsmarknadsutbildningen. Det ger företagen bättre möjligheter att växa och stärker människors möjligheter på arbetsmarknaden. 6). Investera i en rivstart för Sveriges unga. Ungdomsarbetslösheten är 30 procent – och bland de högsta i Europa. I detta läge har regeringen infört ett aktivitetsförbud för ungdomar på Arbetsförmedlingen. De måste vänta minst tre månader för att komma i fråga för utbildning eller praktik. Det är meningslöst. Vi avskaffar aktivitetsförbudet. Vi tar också bort hela arbetsgivaravgiften för de företag som anställer en ung arbetslös. Vi satsar också på generationsväxlings och traineeprogram i välfärden och utbildnings- och företagsvikariat – viktiga insatser för att ge unga en väg in i arbetslivet. Sverige behöver målas med framtidstro. Nu behövs fler jobb – inte ökade klyftor. Det är vägvalet den 19 september. Mona Sahlin partiordförande (S) Lars Ohly partiordförande (V) Peter Eriksson språkrör (MP) Maria Wetterstrand språkrör (MP) Arbetslösheten 9,8 procent av arbetskraften mellan 15 och 74 år var arbetslösa i april 2010. Det är en ökning med 1,5 procentenheter jämfört med motsvarande period förra året. Antalet sysselsatta ökade samtidigt med 0,5 procent på ett år till 4,48 miljoner. Bland ungdomarna mellan 20 och 24 år låg arbetslösheten på 23 procent, en ökning med 2 procentenheter på ett år. Källa: SCB


”Jag vill inte byta med någon”

Summary: När Mattias och Kent Nilsson kom till Botswana var landet ett av Afrikas fattigaste. I dag är läget stabilare och brödernas plantskola och kafé blomstrar.

Stora delar av Botswana är torr öken, men på familjens Nilssons plantskola och trädgårdskafé i utkanten av huvudstaden Gaborone är det ständig grönska. Bröderna Mattias och Kent skulle inte vilja byta bort sina liv i damdetektiven Mma Ramotswes hemland. När bröderna Nilsson flyttade med sina föräldrar till Botswana 1967 var Mattias nio år gammal och Kent enbara två år. Under uppväxten flyttade de sedan i perioder mellan Botswana och Sverige, medan pappan Gösta lade grunden för vad som i dag är ett företag med drygt ett hundra anställda. – När man pluggade kom man in lite på den här linjen att man ska göra som alla andra, men ju längre det gick desto mer insåg jag att det inte skulle funka att stanna i Sverige, berättar Kent. – Jag gillar spänningen här i Afrika. Botswana på den tiden var väldigt annorlunda än nu. Det fanns knappt några vägar, det var väldigt outvecklat, fortsätter Mattias. – Det var ju lite Vilda Västern här ute på många sätt, och det var tilltalande som tonåring, tillägger han. I vuxenlivet är det bland annat de storslagna naturupplevelserna som övertygar. Naturparkerna kring Okavangodeltat i norr är bland världens mest exklusiva safaridestinationer. – Det är därför man bor här. Jag ska upp till Okavangodeltat i helgen och fiska tigerfisk med en kompis som fyller femtio, berättar Mattias med ett brett leende. Det är också en bra plats för barnen att växa upp på. Bröderna har två barn vardera, och deras vardag består av solsken och utomhuslek snarare än blöta termokläder. – Sedan kommer det också till att man har råd att ha hemhjälp när man har små barn, det går inte att förneka, påpekar Kent. När bröderna kom till Botswana som barn var landet ett av de absolut fattigaste i världen. Sedan dess har Botswana gjort sig känt som att av Afrikas främsta föredömen med en relativt väl fungerande demokrati och stabil ekonomi. Många invånare är dock fortfarande fattiga. – Jag vet att jag fått den frågan i Sverige någon gång, om jag får dåligt samvete för att vara en välbärgad person här nere, säger Kent. – Men välståndet man har i Sverige och Europa beror på att produktionen ligger i fattiga länder. Den enda skillnaden är att du inte ser det, det sker inte rakt framför ögonen. På det sättet tycker jag det är lite ärligare här, tillägger han. Något isolerat liv är det inte heller frågan om. Familjeföretaget har vuxit successivt och är i ständig utveckling, liksom landet i övrigt. En av de stora utmaningarna på senare år har varit att hantera den förödande aidsepidemin. – Vi har inte haft ett enda dödsfall i hiv/aids i det här företaget på säkert fem sex år. Innan dess kunde vi ha två till tre anställda om året som dog, berättar Kent. – Det tycker jag har varit en av de största framgångarna vi gjort de senaste åren, att folk kan vara öppna med oss, berätta att de är hivpositiva, vi får dem på rätt spår, ser till att de får mediciner och allt, tillägger han. Nästa steg är att utöka restaurangdelen med konferensmöjligheter, i en byggnad som eventuellt får namn efter Carl von Linné eller lärjungen Carl Peter Thunberg, en tidig svensk resenär i södra Afrika. – Det är inte många svenskar som kommit hit och inte trivts. De flesta svenskar som varit här för Sida till exempel har nog allihop haft några av sina bästa år någonsin, berättar Mattias. – Jag skulle inte vilja byta med någon, har aldrig velat byta med någon, säger Kent. Mattias och Kent Nilsson Familj: Mattias, 52 år, gift med brittiskan Ann och har sönerna Leif och Esbjörn. Kent, 45 år, gift med holländskan Katja och har barnen Hans och Hanna. Bor: Gaborone, Botswana. Gör: Driver företaget Sanitas, plantskola och restaurang. Bäst med livet i Afrika: Naturupplevelserna, bra plats för barn. Saknar mest från Sverige: Snö, sill, osten, kaviar. De svenska somrarna.


”Bara respekt för folkrätten kan få igång fredsprocessen”

Summary: Folkrättsexpert: FN:s säkerhetsråd har ett tungt ansvar för att tillämpa folkrätten med samma kraft och konsekvens i Mellanöstern som man gör på andra håll.I frågan om ”Ship to Gaza” står fredens folkrätt mot sjökrigets lagar. Oavsett vilken uppfattning man har är det som inträffat fullständigt oacceptabelt. För att den process som ändå är på gång ska bära frukt bör nu Säkerhetsrådet, med stöd av FN-stadgans Kapitel VII, beordra Israel att stoppa de olagliga bosättningarna på Västbanken, tillsätta en internationell opartiskt utredning om vad som hände ”Ship to Gaza” och begära att Internationella brottmålsdomstolen utreder de israeliska och palestinska parternas agerande under kriget i Gaza vid årsskiftet 2008-2009. De goda krafterna på båda sidor måste stödjas, skriver Hans Corell.

Den senaste tidens händelser i samband med Israels ingripande mot de fartyg som deltog i operationen ”Ship to Gaza” har utlöst en intensiv debatt i medier världen över. Den israeliska regeringen och militären har med rätta kritiserats, inte minst i israeliska medier. I debatten har framförts argumentet att det är fredens folkrätt som gäller. Israel får därför inte borda andra nationers fartyg utanför territorialgränsen. Från Israels sida hävdas att man har rätt att tillämpa sjökrigets lagar om blockad och rätt att stoppa fartyg redan på internationellt vatten. Oavsett vilken uppfattning man har i denna fråga är det som inträffat fullständigt oacceptabelt. En opartisk utredning måste genomföras genom FN:s säkerhetsråd. Det är emellertid utomordentligt viktigt att det som hänt sätts in i ett större sammanhang. Vad vi bevittnat är ”bara” det senaste inslaget i ett mönster som har sin grund i att andra stater inte tillämpar folkrätten med tillräcklig kraft och konsekvens i Mellanöstern. Här använder man inte samma måttstock som på andra håll. Kritiken måste framför allt riktas mot FN:s säkerhetsråd och dess fem permanenta medlemmar. Israel har utan tvekan ett legitimt intresse av att skydda sig mot angrepp från Gaza och rätt att förhindra att vapen förs in i området. Hamas agerande måste här med kraft fördömas, och de som är ansvariga för raketattackerna måste ställas inför rätta. Men lika viktigt är det att Israels agerande utreds på ett opartiskt sätt. Vi minns den så kallade Goldstone-kommissionens förslag från september 2009: FN:s säkerhetsråd bör uppdra åt den internationella brottmålsdomstolen (ICC) att utreda parternas agerande under kriget i Gaza. Men av detta har det hittills inte blivit något, och den intensiva diskussionen om kriget har nu klingat av. Och det är just detta som är typiskt i Mellanöstern. Vem talar till exempel i dag om Israels i och för sig legitima men fullständigt oproportionerliga försvarsattack mot Libanon år 2006? I åratal har utvecklingen i Mellanöstern tillåtits fortsätta och försvåra en tvåstatslösning och fred i regionen. Palestiniernas situation blir alltmer ohållbar. Syns ens en ljusning vid horisonten? En nödvändig förutsättning för fred är att Israel ändrar sin politik. Men Israel måste också ha en trovärdig motpart. En stötesten här är palestiniernas notoriska oförmåga att uppträda organiserat. Splittringen mellan Fatah och Hamas har allvarligt skadat palestiniernas sak. Men här har också andra aktörer anledning att fråga sig om de handlat klokt. Hur kunde till exempel Europa och USA begå en sådan dundermiss som man gjorde när Hamas vann valen i Gaza år 2006? Valobservatörerna hade rapporterat att valen genomförts i demokratisk ordning. Trots detta drog man bara ner gardinen och avbröt biståndet till Gaza. Hamas fick inte ens en chans. Hade det inte varit klokare att sätta in en kraftfull diplomatisk offensiv mot Hamas: Om ni är beredda att uppträda som det anstår en demokrati, kommer vi att ge er allt stöd. Men ett oeftergivligt krav är att raketangreppen mot Israel upphör och att ni accepterar en tvåstatslösning och Israels rätt att existera. I vilken ända skall man då börja? Enligt min mening är den enda realistiska vägen att tillämpa folkrätten och särskilt FN-stadgan med konsekvens. Låt oss för ett ögonblick föreställa oss Mellanöstern någonstans i Afrika söder om Sahara. Vilket land hade då stått först på barrikaderna och krävt att bosättningar på ockuperad mark skulle avvecklas och att misstänkta krigsförbrytare skulle ställas inför rätta? Rätt svar: Amerikas Förenta Stater. FN:s säkerhetsråd har med USA:s goda minne begärt att åklagaren i ICC skall undersöka situationen i Sudan. Trots förslag härom, har rådet inte förmått fatta ett sådant beslut beträffande Gaza. Efter president Obamas tal i Kairo i juni 2009, då han bland annat tog upp bosättningarna, var vi nog många som hoppades på en markant förändring i USA:s politik visavi Israel. Men hur mycket har hänt? Den amerikanske generalen David Petraeus framhöll för någon tid sedan att USA:s politik visavi Israel sätter USA:s säkerhet i fara. Kanske detta får effekt? President Obamas ord på West Point den 22 maj om behovet av att skapa starkare internationella normer och institutioner är en välkommen markering mot företrädarens förakt för att agera multilateralt. För att få i gång fredsprocessen i Mellanöstern måste de goda krafterna i Israel stödjas. Många israeler tar avstånd från regeringens politik. Inför mitt senaste besök i regionen i år läste jag ”The holocaust is over – we must rise from its ashes”. Boken är skriven av Avraham Burg, tidigare talman i Israels parlament (Knesset). Hans kritik av den israeliska regeringens politik – och inte bara den nuvarande – är förödande. Vi får aldrig någonsin glömma Förintelsen. Men hur skall vi hedra dess offer? Det borde vara självklart! Genom att vi alla utan undantag respekterar de internationella regler som vi förhandlat fram för att hindra att sådana tragedier upprepas, främst FN-stadgan, reglerna om de mänskliga rättigheterna och den humanitära rätten. Det är också viktigt att åstadkomma en förändring av palestiniernas villkor utan att Israels säkerhet sätts i fara. Den nuvarande situation i Gaza är oacceptabel och måste lösas snabbt och konstruktivt. På längre sikt måste palestinierna få hjälp med att upprätta de institutioner som är nödvändiga i en demokratisk rättsstat. En tvåstatslösning är beroende av att palestinierna på ett trovärdigt och effektivt sätt kan upprätthålla lag och ordning på sitt territorium. Låt oss hoppas att den process som ändå är på gång kommer att bära frukt. Men då måste huvudaktörerna agera konsekvent vid tillämpning av folkrätten. Säkerhetsrådet bör därför nu med stöd av FN-stadgans Kapitel VII: • Beordra Israel att sätta stopp för de olagliga bortsättningarna på Västbanken och att lägga fram en plan för avveckling av de existerande; • Tillsätta en internationell opartisk utredning om vad som hände när fartygen som ingick i ”Ship to Gaza” bordades; • Begära att åklagaren vid ICC skall utreda båda parternas agerande under kriget i Gaza i december 2008 och januari 2009. Men det kommer inte att ske, invänder någon. Naivt! USA kommer aldrig att gå med på detta. Svaret är uppenbart: för er egen säkerhets skull, för att gagna säkerheten i Mellanöstern och därmed i världen, för att stödja de goda krafterna på ömse sidor. Ett sådant agerande, rättsenligt och opartiskt, skulle också vara ett första steg mot en annan atmosfär i hela regionen. Kanske skulle det till och med leda till att Iran får en regering som hör hemma på 2000-talet. Här faller också ansvaret tungt på Europa som måste ta sig samman och bidra med en samlad och kraftfull insats för att leda utvecklingen i rätt riktning. Hans Corell


Ett år av tyranni

Summary: För ett år sedan lurade regimen det iranska folket på deras röster. Protesterna slogs ned. Omvärlden måste ställa krav på demokrati i Iran och samtidigt tygla kärnvapenhotet.

Iran bubblade av förhoppningar. Presidentvalet den 12 juni 2009 lovade att bli spännande, de som önskade ett friare land kunde vinna. Men redan innan vallokalerna stängt hade regimen utropat den sittande presidenten Mahmoud Ahmadinejad till segrare. De massiva folkliga protester som följde mot det uppenbara valfusket tände ett annat slags hopp. Miljoner modiga iranier krävde respekt för resultatet. I Iran och hela världen började människor tro att demonstrationerna kunde beveka regimen, och kanske förebåda en demokratisk omvälvning. Så blev inte fallet. Chefen för det mäktiga Revolutionsgardet förklarade visserligen i veckan att de åtta månader långa gatuprotesterna varit det värsta hotet mot regimen sedan den islamiska revolutionen 1979, farligare än Iraks invasion. Den iranska teokratin har ändå överlevt på en kombination av våldsam repression och mer subtila metoder. Demonstranter har skjutits ihjäl, tusentals aktivister fängslats, åtskilliga har avrättats, andra torterats. Samtidigt har människor förlorat jobbet för att ha deltagit i protesterna, och studenter har kastats ut från universitetet. Press och internet censureras hårt, BBC:s persiska kanal störs ut. Dissidenter uppmuntras att lämna landet. Ungdomar och kvinnor trakasseras av moralpolisen som delar ut höga böter för olämpligt beteende eller felaktig klädsel. Regimens tjallare finns överallt. På ett plan har det fungerat. Den gröna proteströrelsen är kväst, om än inte krossad. Fredliga demonstrationer som skulle ha hållits i dag, lördag, har ställts in ”för att skydda liv och egendom”. Mir Hossein Mousavi, som förmodligen fick flest röster i presidentvalet i fjol, och andra ledare för rörelsen har isolerats. Priset för att slå ned oppositionen är djupa sår i det iranska samhället. Iran har aldrig varit en ren diktatur, regimen rymmer olika fraktioner som ibland hamnar i öppen dispyt. Valen har inte varit en fars även om kandidaterna har sållats hårt. Men i dag härskar en regim som inte litar på sitt folk, och känslan är ömsesidig. Prästerskapet är splittrat och militärens makt har ökat. Repression är dock bara en del av förklaringen till att den gröna rörelsen inte lyckades. Den bestod av många männi-skor men saknade gemensamt mål. Mousavi var en del av regimen och ingen revolutionär, och hans meriter som demokrat är inte lysande. Å andra sidan är sprickor inom regimen sannolikt en förutsättning för en lyckosam demokratisering. Förtrycket i Iran hänger ihop med den internationella striden om landets kärnteknikprogram. Samma regim som fuskade med rösterna i presidentvalet har också fuskat med sina förpliktelser mot ickespridningsavtalet om kärnvapen. Iran har dolt sin anrikning av uran och vägrat tillträde för inspektörerna från FN:s atomenergiorgan IAEA. Omvärldens misstankar om Irans kärnvapenambitioner är befogade. FN:s säkerhetsråd skärpte i onsdags sanktionerna mot Iran. Det är viktigt för säkerheten i Mellanöstern och världen att Iran avstår från kärnvapen. Men Iran försöker använda sanktionerna i propagandasyfte på hemmaplan. Världssamfundet måste därför vara noga med att förklara att bestraffningen riktar sig mot en skrupelfri regim och inte mot det iranska folket. Under ansträngningarna att motverka kärnvapenhotet får omvärlden heller inte glömma iraniernas längtan efter frihet. Krav måste ställas på att de politiska fångarna i Iran släpps, på att mänskliga rättigheter respekteras och på att nationella minoriteter får rätt till ett värdigt liv. DN 12/6 2010


”Saab sätter inte sitt anseende på spel”

Summary: Ordföranden för Institutet mot mutor ger en felaktig bild av Saabs försäljning av Jas 39 Gripen. Vi tillämpar nolltolerans mot korruption – vi har helt enkelt inte råd att sätta vårt anseende på spel, skriver Saab i en replik till Claes Sandgrens artikel på DN Debatt 8/6.

Claes Sandgren, ordförande för Institutet mot mutor, ger en felaktig bild (DN Debatt 8/6) av Saab AB:s försäljning av Jas 39 Gripen. Det har, trots flera års utredningar, aldrig visats att Saab har lämnat mutor som påstås i artikeln. Före detta överåklagare Christer van der Kwast beslöt i juni 2009 att lägga ner förundersökningen mot Saab avseende försäljningen av Gripen till Tjeckien, Ungern och Sydafrika. Och JK konstaterade den 28 april i år att resultatet hade blivit detsamma även om polisen avsatt mer resurser. Claes Sandgren skriver också att det är dags att börja ta mutskandalerna på allvar. På Saab välkomnar vi skärpt lagstiftning mot mutbrott och starkare skydd för så kallade whistleblowers. Vi bidrar aktivt till att skapa en transparent spelplan världen över i en bransch som inte alltid präglas av öppenhet. Vi har en mycket strikt affärsetik där vi inför ”Global Principles of Business Ethics for the Aerospace and Defence Industry” och vi tillämpar nolltolerans mot korruption. Saab har de senaste åren vuxit kraftigt utomlands: förra året stod vår export för 70 procent av försäljningen. Det handlar både om försvarsprodukter och system för civil tillämpning som vi säljer till privata och offentliga kunder. För att vi ska kunna fortsätta att växa uthålligt på marknaden har vi allt att vinna på att driva vår affär på ett öppet och ärligt sätt. Det är så vi bygger förtroende och anseende. Och vi har helt enkelt inte råd att sätta det anseendet på spel. Cecilia Schön Jansson kommunikationsdirektör, Saab


”Därför kan gårdsförsäljning av alkohol tillåtas”

Summary: För den handfull svenska vinodlare som säljer egenproducerat vin skulle det betyda mycket om gårdsförsäljning blev tillåten. Alla nya jobb som kan skapas genom att förenkla en fyrkantig lagstiftning är en seger, skriver jordbruksminister Eskil Erlandsson i en replik till IOGT-NTOS ordförande Anna Carlstedt.

På DN Debatt (9/6) skriver Anna Carlstedt, ordförande för IOGT-NTO, att det skulle vara djupt oansvarigt av regeringen att införa gårdsförsäljning av alkohol eftersom det skulle hota det svenska alkoholmonopolet och därmed försämra den svenska folkhälsan. Jag kan lugna Anna Carlstedt på dessa punkter. Den utredning som just nu håller på att titta på möjligheterna att tillåta gårdsförsäljning har fått tydliga direktiv att det ska ske på ett sätt som är förenligt med EG-rätten liksom med detaljhandelsmonopolet. Regeringen är alltså inte beredd att tillåta gårdsförsäljning om det riskerar det svenska Systembolagets ställning. För den handfull svenska vinodlare som i dag säljer egenproducerat vin skulle det betyda oerhört mycket om gårdsförsäljning blev tillåten. Det skulle också skapa många nya affärsmöjligheter på landsbygden. Ett område som Jordbruksverket särskilt pekade ut i sitt remissvar till den tidigare alkohollagsutredningen var gårdsförsäljningens koppling till matupplevelser Regeringen har en vision att Sverige ska bli Europas främsta matland. Det är en vision som syftar till att stärka svensk primärproduktion, mathantverk och restaurangnäring. Det är också en vision som syftar till att utveckla den svenska matturismen. Då rimmar det väldigt illa när en vinbonde ska behöva hänvisa sina besökare till närmaste Systembolag om de vill köpa med sig en flaska gårdsproducerat vin hem. Anna Carlstedt vill gärna förminska gårdsförsäljningens betydelse för jobben på landsbygden. Jag anser att alla nya jobb som går att skapa genom att förenkla en fyrkantig lagstiftning är en seger. Därför tvekar jag inte att tillåta gårdsförsäljning av alkohol om det visar sig vara förenligt med det svenska detaljhandelsmonopolet. Eskil Erlandsson Jordbruksminister (C)


Replik: ”Nödvändigt med kvalitetsreform av den högre utbildningen”

Summary: För att bli ett föregångsland och kunna konkurrera med kunskap är skattereformer en sekundär fråga. För att vi i framtiden ska ha högutbildade som genomgått utbildningar av yppersta internationella klass är en kvalitetsreform av den högre utbildningen en akut nödvändighet, skriver Sveriges förenade studentkårer i en replik till utbildningsminister Jan Björklunds och Saco-ordföranden Anna Ekströms artikel på DN Debatt den 5/6.

Alliansen och forsknings- och högskoleminister Tobias Krantz har många gånger talat om hur viktigt det är med en bra kvalitet på utbildningarna och att Sverige ska ha en högskola i världsklass. På DN Debatt 5/6 följde sedan utbildningsminister Jan Björklund och Sacos ordförande Anna Ekström upp det med att tala om en globaliserad värld och att utbildning ska löna sig. Äntligen lyfts debatten om den högre utbildningen upp, men tyvärr duckar ovan nämnda aktörer för det uppenbara och mest akuta i sammanhanget, nämligen att vi har en grundutbildning i kris. Vi kan orda oss döva om skattesystem och hur en global världsmarknad växer fram. Givetvis är politiska bedömningar beroende av att världen är i ständig förändring och vi i Sverige måste ibland leka följa John, men vi måste också vara ett föregångsland. När Björklund och Ekström lyfter fram att ekonomier blir mer och mer beroende av människors kunskap och kompetens har de självklart helt rätt. Fler välutbildade stärker samhället i stort genom entreprenörskap och upprätthållandet av en strong utbildningstradition, två mycket relevanta aspekter i en framstående kunskapsintensiv ekonomi. För att bli ett föregångsland och konkurrera med kunskap är skattereformer för färdigutbildade en sekundär fråga. För att vi i framtiden ska ha högutbildade som genomgått utbildningar av yppersta internationella klass är en kvalitetsreform av den högre utbildningen däremot en akut nödvändighet. För våra studenter som satsar åratal av sina liv och tar hundratusentals kronor i lån räcker det inte med att erbjuda ett lånekort på biblioteket. Studerande vid svenska lärosäten kan i dag ha så lite som två timmar lärarledd tid under en studievecka. Det är självfallet en orimlighet och ett problem om Sverige ska konkurrera med kunskap. Kvalitetsbristerna inom högskolan kan framförallt härledas till bristen på resurser. Sedan början på 90-talet har resurserna urholkats med cirka 30 procent. Vill Sverige vara ett föregångsland och även i framtiden ha minst 30 procent heltidsarbetande som räknas som höginkomsttagare, i enlighet med Björklunds och Ekströms uttalande, måste högskolekrisen tas på allvar. Sverige har inte råd att ignorera fundamentet i svenskt välfärdsskapande för att sedan vakna upp sömndruckna och ångerfulla. SFS menar att en nödvändig nivå på en kvalitetsreform är en successiv infasning med 500 miljoner i ökat statsanslag per år under nästa mandatperiod. Uteblir satsningen leder det till exempelvis sämre tandläkare, sämre förskollärare och sämre äldreomsorg. Satsar vi resurser på en kvalitetshöjning inom den högre utbildningen kommer vi att stå oss väl i den internationella konkurrensen och säkra vår framtida välfärd. Klas-Herman Lundgren ordförande Sveriges förenade studentkårer, SFS Robin Moberg vice ordförande


Replik: ”Fiskeriverket vill ta död på det kustnära skärgårdsfisket”

Summary: Fiskeriverket talar tyst om det kustnära skärgårdsfisket sin rapport ”Fiske 2020” som presenterades på DN Debatt 1/6. Dess utgångspunkt tycks vara att det om 20 år inte ska finnas en enda skärgårdsfiskare kvar, skriver tre yrkesfiskare i en replik.

Fiskeriverkets ledning går från klarhet till klarhet. Nu senast visas detta på DN Debatt den 1/6 där generaldirektör Axel Wenblad och hans ställföreträdare Bengt Strömblom presenterar sin rapport ”Fiske 2020”. Uppenbart vill Fiskeriverket med publikationen efterlämna sitt testamente till den framtida Havs- och vattenmiljömyndigheten som ska ersätta Fiskeriverket 2011. För det första förefaller verket ha fokuserat det storskaliga fisket och exemplifierar med torskfiske, men talar extremt tyst om det kustnära småskaliga skärgårdsfisket och dess framtid. För det andra jämställer verket i rapporten yrkesfisket med fritidsfiske och turistisk fiskeverksamhet och menar att dessa former ska konkurrera om fångsterna utifrån samhällsekonomiska bedömningar. Vi yrkesfiskare som verkar i det småskaliga fisket i en tynande skärgård har i flera år blivit konsekvent motarbetade av verket, som uppenbart saknar kunskap om och förståelse för yrkesfiskets villkor liksom betydelsen av ett aktivt småskaligt yrkesfiske för att skärgården ska leva året runt. Successivt har våra villkor och möjligheter att försörja oss urholkats. Det har inte varit en slump. Fiskeriverket har bedrivit en alldeles egen politik på området. Verket har förbjudit drivgarnsfiske efter lax fastän det är gott om lax i Östersjön. Ålfisket får numera bedrivas 90 av årets 365 dagar. Ålfiskelicens kan inte säljas eller överföras till annan person. Det betyder att med dagens regelverk är de nuvarande ålfiskarna de sista någonsin. Vi får inte föra över licensen till våra barn som vill ta över. En kollega på över 80 år i Stockholms södra skärgård kan inte med ålderns rätt ta pension, för sönerna har inte egna licenser. Generaldirektör Axel Wenblad har visat noll förståelse för familjens försörjning och generationer av traditioner i en släkt. Men höjden av Fiskeriverkets hetsjakt på oss yrkesfiskare i skärgården är ändå att vi – till skillnad från varje annan företagare i Sverige – inte har rätt att ta semester eller att bli sjuka. Fiskeriverket tillåter inte att vi låter någon annan vittja våra garn. Det måste vi göra personligen. Därtill ges besked om villkor för oss extremt sent. I år fick vi veta villkoren för ålfisket först den 28 maj. Samtidigt måste bottengarnen förberedas månader i förväg. Fiskeriverket och dess generaldirektör Axel Wenblad vill att vi ska upphöra med vårt yrkesfiske helt. Detta nämner inte Axel Wenblad och Bengt Strömblom med ett ord i sin debattartikel eller i ”Fiske 2020”. För oss som är verksamma i skärgården är det oerhört viktigt med en seriös fiskeförvaltning som värnar om tillgången på fisk också i framtiden. Vi har i generationer levt i skärgården och av vad skärgården kan ge. Det finns en nedärvd respekt för naturen och de flesta av oss har perspektivet att vi inte äger våra skärgårdshemman/fiskeföretag utan vi förvaltar dem till barn och barnbarn. Hela utgångspunkten för vår levnad är att också kommande generationer ska ha möjlighet till ett aktivt yrkesliv i skärgården. När nu Fiskeriverket tagit ett initiativ genom att utarbeta ”Fiske2020” så framstår det som än mer tydligt att verket inte förmår helhetstänkande. Målet om en levande skärgård berörs knappt av verket. En levande skärgård med fast boende befolkning kräver att vi har rimliga villkor i vårt företagande. Det kräver att vi, som alla andra företagare, har fasta spelregler, förutsägbarhet och kan planera för vår verksamhet mer än en månad i taget. Det kräver att vi – som alla andra företagare – kan bli sjuka eller ta semester och att vi har rätt att ha anställda som bistår oss i arbetet i stället för att vi måste vittja våra redskap själva. En levande skärgård innebär att det måste göras en tydlig prioritering när vi ser att det krävs inskränkningar i fisket under vissa perioder, yrkesfiskare som försörjer sig själva och sina familjer måste prioriteras framför rent fritidsfiske. Annars klingar talet om levande skärgård ihåligt. Detta enda positiva vi hittat i ”Fiske 2020” är att det öppnas upp för handel med fiskelicenser. Men det är lite oklart om det även avser vårt skärgårdsfiske. Dessutom sägs att licenserna ska kunna handlas mellan en grupp av fiskare. Inte ett ljud sägs dock om att släppa in nya personer som kan ta över en licens, till exempel ett barn till fiskaren. Fiskeriverkets utgångspunkt synes vara att det om sisådär 20 år inte ska finnas en enda fiskare kvar. På annat sätt kan detta inte tolkas. Den svenska skärgården är unik. Den är en betydelsefull del av det som utgör Sverige. Alla kan höra Evert Taubes visor och för sitt inre se ”vågorna klucka mot strand”. Men utan en fast boende befolkning blir sig skärgården aldrig mera lik. Det är en unik kultur som baseras på respekten för naturen och med djup kunskap om skärgården och om fiske som förts vidare från föräldrar till barn i generationer. Den 1 januari 2011 är tänkt startdag för den nya Havs- och vattenmiljömyndigheten. Kan vi – bland Sveriges sista skärgårdsfiskare – hoppas på en nystart i relationen till statliga myndigheter då? Kan vi hoppas på en myndighet som åtminstone behandlar oss med respekt, tar del av våra argument och som sätter sig in i sakfrågorna med engagemang och kunskap? KARL-GUSTAV OTTOSSON yrkesfiskare, Vållö, Mönsterås TORE JOHNSSON yrkesfiskare, Böda, Öland JAN PETERSSON yrkesfiskare, Vållö, Mönsterås


Att leken tåla

Summary: Stockholms landstingspolitiker har svårt att acceptera beslutet att Karolinska fråntas hjärttransplantationerna. Men det lär de bli tvungna till. Och det är bra.

Stockholms läns landsting har fört en envis kamp mot Rikssjukvårdsnämndens beslut att bara låta Universitetsssjukhuset i Lund och Sahlgrenska i Göteborg få utföra hjärttransplantationer. I går vid en extrainsatt överläggning förlorade landstinget igen. Bakgrunden till den inflammerade striden är ett regeringsbeslut om att viss vård ska ges av ett eller ett par landsting men åt patienter från hela landet. Det handlar om allvarlig och ovanlig sjukdom där fallen är så få att ingen lär sig tillräckligt om man sprider ut patienterna på för många behandlare. Den här tanken är alla med på. Givetvis är det bättre att dödligt brännskadade eller svårt hjärtsjuka barn behandlas på det bästa, snarare än det närmaste, sjukhuset. Det tyckte Stockholms landstingspolitiker också. Ända tills Rikssjukvårdsnämnden bedömde att Karolinska sjukhuset inte hörde till de två mest lämpade att utföra hjärttransplantationer. Tänka sig. Självaste Karolinska med sina Nobelpriskonnotationer och kungahusförlossningar. Självaste huvudstaden, brädad av Göteborg och Lund. Detta är inte riktigt vad Stockholms läns landsting anför när politikerna till synes chockade börjar inse att denna centralisering inte visade sig vara lika med Stockholm. På DN Debatt skrev Folkpartiets landstingsråd, med Birgitta Rydberg i spetsen, ett närmast desperat inlägg och varnade bland annat för ”ödesdigra konsekvenser” för Norrland (23/2). Men norrlänningarna opereras inte i Stockholm. De flygs till Sahlgrenska. Ett annat argument är att upptagningsområdet är så stort och befolkningstätheten hög. Det argumentet framförs också i den begäran om omprövning av beslutet som samtliga gruppledare i landstinget skrivit under och skickat till Rikssjukvårdsnämnden. Men med det argumentet skulle ju nämnden aldrig behöva kvalitetsbedöma några kliniker: det är bara att placera all rikssjukvård i Stockholm. Den tvärpolitiska landstingsgruppen hänvisar också till svårigheten att transportera personer som behandlas i ett slags hjärt- och lungmaskin, Ecmo. Det är krångligt, även om det finns både specialambulans och flyg för Ecmo-patienter. Men för det första rör det sig inte om särskilt många – förra året blev fyra patienter med Ecmo hjärttransplanterade, enligt Stockholmspolitikernas beräkning. För det andra är det inte svårareatt flytta patienter med Ecmo från Stockholm än att flytta dem till Stockholm. I ytterligare en inlaga, diarieförd så sent som i måndags, gör landstingsstyrelsens ordförande Catharina Elmsäter Svärd (M) tillsammans med oppositionslandstingsrådet Ilija Batljan (S) ett sista försök att få Rikssjukvårdsnämnden att ändra sig. Återigen argumenteras för att Karolinska inte är sämre än något av de andra två sjukhusen och dessutom: vad säger egentligen att det måste vara just två? Varför inte, låt säga, tre. Men om avståndet vore avgörande så skulle ju ett eventuellt tredje hjärttransplantationscenter inte förläggas till Stockholm. Då vore ju Umeå rimligare. För visst är det konstigt att hjärtsjuka stockholmare inte tål att transporteras 50 mil till Göteborg medan hjärtsjuka Haparandabor förväntas mäkta med det tredubbla. Man förstår av landstingspolitikernas sätt att argumentera att Rikssjukvårdsnämndens beslut var ett hårt slag mot Stockholms jättesatsning på det nya sjukhuset i Solna. Det är som om år av arbete, ja nästan hela självbilden, raserats. På ett mänskligt plan är besvikelsen begriplig. Men det gör inte Rikssjukvårdsnämndens beslut mindre rätt. Det är rätt att centrera viss typ av högspecialiserad vård och alla som ger sig in i leken får finna sig i att leken tåla. Tvärtom vore det förfärligt om ett landsting fick ansvar för en viss typ av vård bara för att det stämde så bra med lokalpolitikernas övergripande planer. Stockholmspolitikerna får helt enkelt smälta att vården finns för medborgarna, inte för storvulna politiska projekt. DN 9/6 2010


”Europa behöver en ny och stramare stabilitetspakt”

Summary: Socialdemokraterna: Fler regeringar som tar ansvar för de offentliga finanserna är vad Europa behöver. Därför måste stabilitets- och tillväxtpakten göras stramare. Att ha överskott i finanserna är av största betydelse för att få hög tillväxt och fler jobb. Runtom i Europa väntar tuffa budgetsaneringsprogram. I Sverige har vi liknande erfarenheter från 1990-talet. Vår sanering av de svenska statsfinanserna ledde till att statsskuldens andel av BNP sjönk från 77 till 44 procent mellan 1994 och 2006. Eurokrisen har blottlagt svagheter i valutaunionen. För de länder som bryter mot pakten måste kännbara konsekvenser vänta. EU:s stora medlemsländer ska inte, så som tidigare har skett, få komma undan om de missköter sig, skriver Mona Sahlin och Thomas Östros.

Starka offentliga finanser är en absolut förutsättning för tillväxt och fler jobb. Det inser man nu i Frankrike, Irland, Italien, Portugal, Spanien, Storbritannien och inte minst Grekland. Runtom i Europa väntar tuffa budgetsaneringsprogram. Det vet vi i Sverige efter de krisår vi gått igenom framför allt under 90-talet – eller borde veta. För oss socialdemokrater är det självklart: Sverige ska tillbaka till överskott. Den gångna mandatperioden har inneburit att ett överskott i de svenska offentliga finanserna på 70 miljarder kronor har förbytts i ett lika stort underskott – utan att aktiva insatser för att förhindra massarbetslöshet har satts in. En passiv jobbpolitik har lett till att var tredje arbetslös nu är långtidsarbetslös. Ändå väljer de borgerliga partierna att gå till val på ofinansierade skattesänkningar och ökade klyftor. Beskedet är att samma politik ska fortsätta i fyra år till om de borgerliga vinner valet i september. Det inger oro, inte minst mot bakgrund av den eurokris som nu är för handen. Eurokrisen har blottlagt svagheter i valutaunionen. Många europeiska länder har, till skillnad från Sverige, mött den dramatiska utvecklingen på de finansiella marknaderna med redan svaga offentliga finanser. Europas ledande politiker har därtill agerat svagt och kortsiktigt. Resultatet ser vi nu i form av fallande kurser på världens börser och en försvagad euro. Två saker är nu nödvändiga: Sverige behöver en regering som klarar att bygga upp överskott i ekonomin och samtidigt aktivt bekämpa massarbetslösheten – något som de borgerliga partierna hittills aldrig behärskat. För oss socialdemokrater är det otänkbart att EU på något sätt skulle ”godkänna” svenska statsbudgetar. Det Europa behöver är en ny och stram Stabilitets- och tillväxtpakt byggd på tydliga regler och sanktioner som tvingar Europas länder att sanera sina statsfinanser – inte ytterligare koordinering på EU-nivå, som EU-kommissionen föreslår. Socialdemokraternas position är följande: Sanktioner. Det måste finnas konsekvenser för medlemsländer som bryter mot pakten. Det bör övervägas om medlemsländer som bryter mot pakten ska få ta del av EU-medel, till exempel jordbruksstöd och utvecklingsfonder Pakten ska gälla alla – även de stora. Stabilitetspakten måste gälla för alla medlemsländer utan undantag. När Tyskland och Frankrike bröt mot pakten, utan att det ledde till konsekvenser, så öppnade det dörren för många av de överträdelser vi nu ser. Stödvillkor. Det måste vara tydligt på vilka villkor som det finns möjlighet att ta del av stabiliseringsmekanismen. Räntor och andra villkor bör ge drivkrafter till ett ansvarsfullt beteende. För Sveriges del är det oerhört viktigt att euron blir framgångsrik. Det är viktigt för Europas ekonomiska framtid. Vi är fortfarande positiva till euron som politiskt projekt och är övertygade om att den kan bidra till handel, jobb och långsiktig tillväxt. Men då krävs att de ekonomiska svagheter som nu så tydligt framkommit kan vändas till en ny styrka. Sverige har genom folkomröstningen 2003 valt väg. Vi rödgröna är tydliga med att folkomröstningsresultatet ska respekteras. Med en ny regering i höst blir det ingen ny folkomröstning under nästa mandatperiod. Det gynnar inte Sveriges ekonomi att mitt under eurokrisen kräva att Sverige ska stressa in i valutaunionen. Men den borgerliga regeringen är djupt splittrad. Folkpartiets besked är att de vill skynda in i valutaunionen redan inom ett par år – kosta vad det kosta vill. Statsminister Fredrik Reinfeldt har i denna fråga, liksom i många andra, varit ovillig att ge klart besked om var Moderaterna står. Det är viktigt att landets statsminister ger besked: Blir det – eller blir det inte – en ny folkomröstning om euron redan under nästa mandatperiod med en borgerlig regering? Ska Sverige stressa in i euron som minst ett av de fyra borgerliga regeringspartierna går till val på? Vi har båda lång erfarenhet från socialdemokratiska regeringar. Vi var med om att sanera statsfinanserna efter den förra borgerliga regeringen. Mellan 1994 och 2006 sjönk statsskulden som andel av BNP från 77 procent till 44 procent. När vi lämnade över till den borgerliga regeringen hösten 2006 hade vi ett överskott i statsbudgeten på 70 miljarder kronor. Sysselsättningsutvecklingen var stark. Bara under vårt senaste år vid makten skapades 150.000 nya jobb. Tillväxten var hög och låg sedan flera år över EU-snittet. Under åtta år bedrevs denna ekonomiska politik ihop med Miljöpartiet och Vänsterpartiet i 15 gemensamma budgetar. De rödgröna partierna har gett ett tydligt besked till väljarna att åter vilja ta ansvar för Sverige. Vårt land ska tillbaka till sunda offentliga finanser med överskott och jobbtillväxt. De borgerliga partierna har i stället föreslagit ytterligare skattesänkningar om närmare 100 miljarder kronor. Statsministern har ännu inte berättat hur de stora skattesänkningarna ska finansieras. Det är en farlig väg att gå. Givet dagens läge i Europa måste man vara ärlig och säga att vi inte har råd med fortsatta stora skattesänkningar. Det urholkar välfärdens kvalitet. Ska vi klara de offentliga finanserna och välfärden så måste fler i arbete. Varje arbetad timme behövs. Till skillnad från regeringen, som lade fram en vårproposition kliniskt ren från jobbpolitik, har vi rödgröna partier presenterat konkreta förslag för hur vi ska skapa 100.000 fler jobb, praktik- och utbildningsplatser i Sverige. Vi investerar också i välfärden för att stärka kvaliteten och att motverka de uppsägningar som väntar med regeringens politik. Europa behöver en ny och stram Stabilitets- och tillväxtpakt och fler ansvarstagande europeiska regeringar. Sverige behöver en ny regering som ser sambanden mellan jobb och starka offentliga finanser – inte en regering som ensidigt fortsätter med ofinansierade skattesänkningar. Höstens val blir ett avgörande vägval. Konflikten står mellan fler jobb och en stark ekonomi med oss rödgröna, eller ökade klyftor och riskabla skattesänkningar med de borgerliga. Mona Sahlin partiordförande för Socialdemokraterna Thomas Östros ekonomiskpolitisk talesman för Socialdemokraterna Stabilitetspakten EU:s stabilitets- och tillväxtpakt innebär att medlemsländerna på medellång sikt ska ha stabila offentliga finanser. Underskottet i ett land får inte vara större än 3 procent av BNP ett enskilt år. Paktens förebyggande del går ut på att medlemsländernas offentliga finanser övervakas och de som har växande underskott får tidiga varningar. Den avskräckande delen handlar om att sätta press på dem som har ett alltför stort underskott och inte rättar till det. Det kan leda till böter. Pakten gäller samtliga EU-länder men bara euroländerna kan bli föremål för böter. Källa: EU-upplysningen


”Skattesystemet måste uppmuntra till utbildning”

Summary: Folkpartiet och Saco: För att Sverige ska klara konkurrensen i en allt mer globaliserad värld behöver vi sänka marginalskatten. Därför bör värnskatten avskaffas.I Sverige lönar det sig sämre i dag att utbilda sig jämfört med de flesta andra välutvecklade länder. Akademiker som under flera år avstår från inkomst och tar på sig lån får dålig utdelning på sin kunskapsinvestering. Trots jobbskatteavdraget har marginalskatten fortsatt vara hög. Ska Sverige hänga med måste skattesystemet anpassas till de villkor som gäller i dagens globaliserade värld. Det har varit möjligt i andra länder och borde vara det också i Sverige, skriver Folkpartiledaren Jan Björklund och Saco-ordföranden Anna Ekström.

Sverige står inför betydande utmaningar. På kort sikt handlar det om att hantera efterverkningarna av den internationella finanskris som drabbat oss hårt. Som ett litet exportberoende land är Sverige beroende av att våra handels- och samarbetspartners ekonomier utvecklas väl. På längre sikt kommer den hårdnande internationella konkurrensen i kölvattnet av globaliseringen att sätta oss på prov. Därför tillsatte regeringen i början av mandatperioden ett globaliseringsråd. Uppgiften var omfattande: En samling personer, erfarna och kloka eller med nyckelroller i svenskt samhällsliv, bjöds in för att fritt diskutera hur Sverige bäst kan dra nytta av globaliseringen och undvika dess nackdelar. Kort sagt, vad som behövs för att Sverige ska kunna vara ett framgångsland i en allt mer globaliserad värld. Samarbetet inom ramen för Globaliseringsrådet pågick under två och ett halvt år. 22 möten och oräkneliga tillkommande arrangemang ledde fram till en slutrapport. Alla ledamöter stod förvisso inte bakom alla skrivningar, men kring det allra mesta uppnåddes enighet. Rådet sände i sin slutrapport en varning till Sveriges politiker om att Sverige är mer sårbart än vi vill tro och att det kommer straffa sig att missköta den svenska konkurrenskraften. Under perioden från mitten av 1990-talet och fram tills den nuvarande krisen inleddes bidrog globaliseringen till att stärka svensk ekonomi. En växande världshandel gynnade ett exportland som Sverige. Men det betyder inte att dessa framgångar kommer att upprepas framöver. Konkurrensen kommer att bli allt tuffare när fler länder expanderar sin industri och ökar kunskapsinnehållet i sina varor och tjänster. Vi instämmer i den analysen. När vi nu börjar blicka bortom krisen är det läge att återuppta diskussionen om hur Sverige ska stå starkt i framtiden. Vi tycker att många av Globaliseringsrådets slutsatser är värda en central plats i den svenska samhällsdebatten. En rekommendation från rådet är att de svenska inkomstskatterna behöver ses över så att utbildning och ansvarstagande premieras mer än i dag. Jobbskatteavdragen har minskat den totala beskattningen av arbetsinkomster. Marginalskatten, det vill säga hur stor andel av den senaste intjänade kronan som betalas i skatt, har dock fortsatt att vara hög. Sverige har numera världens allra högsta marginalskattenivåer. Vi knep nyligen förstaplatsen från danskarna, i och med att de vid årsskiftet sänkte sin högsta marginalskatt – i bred politisk enighet. De senaste decennierna har marginalskatterna i många andra länder sjunkit. Allt fler nationer har insett att höga skatter på en extra arbetad timme för dem som satsat på utbildning och ansvar har negativa effekter för samhället som helhet. Det gäller inte minst i ekonomier som är allt mer beroende av människors kunskap och kompetens. Sverige har i stället gått mot strömmen. Den svenska marginalskatten höjdes i och med införandet av den så kallade värnskatten i mitten av 1990-talet och har därefter blivit kvar på höga nivåer. För dem som arbetar i Sverige lönar det sig i dag sämre att utbilda sig jämfört med i de allra flesta andra välutvecklade länder. Akademiker, som under flera år avstår inkomst och tar på sig lån, får dålig utdelning på sin kunskapsinvestering. Det är dåligt för vår långsiktiga utveckling om skattesystemet aktivt motverkar det som är bra för arbetsmarknaden och svensk ekonomi i stort. Därför är det också olyckligt att så många i dag måste betala statlig inkomstskatt. Den statliga inkomstskatten drar in cirka tre procent av de totala skatteintäkterna. De utgör därmed en förhållandevis marginell intäktskälla för statskassan, men har stora negativa effekter på avkastningen på utbildning. När en person når upp till lönenivån där statsskatt måste betalas ökar beskattningen i ett slag med 20 procentenheter. För närvarande är det runt 30 procent av alla heltidsarbetande som betalar statlig inkomstskatt och som därmed i skattesystemet betraktas som ”höginkomsttagare”. Det är en alltför hög andel. Dessutom borde principen om hälften kvar av en lönehöjning gälla alla löntagare. Värnskatten bör därför avskaffas. Även lusten att komma till Sverige som kvalificerad expert eller forskare påverkas negativt när den beskattning man själv eller ens partner måste betala ligger betydligt över skattenivån i andra tänkbara länder. Skattesystemet behöver även tydligare vara utformat så att det understödjer växande och kunskapsintensiva företag som skapar nya arbetstillfällen. Därför föreslog Globaliseringsrådet också enklare regler för den så kallade expertskatten samt förändringar av det svenska skattesystemet för att understödja en ekonomi med växande och kunskapsintensiva företag. Denna fråga tror vi är central för Sveriges framtida konkurrenskraft. Inkomstskatterna har sänkts i och med de senaste årens jobbskatteavdrag. Det har varit bra. Men det finns goda skäl att gå vidare för att skapa ett långsiktigt hållbart skattesystem som uppmuntrar till utbildning, entreprenörskap och kunskapsintensiv verksamhet i Sverige. Den svenska skattereformen i början av 1990-talet gav på den tiden Sverige ett konkurrenskraftigt skattesystem. Sedan dess har verkligheten förändrats i rask takt. Ska Sverige hänga med måste skattesystemet anpassas till de villkor som gäller i dagens globaliserade värld. Det har varit möjligt i andra länder och borde kunna vara det även i Sverige. Jan Björklund partiledare Folkpartiet Anna Ekström ordförande Sverigesakademikers centralorganisation, Saco


”Rättssäkerheten åsidosätts i nya patientsäkerhetslagen”

Summary: HSAN:s generaldirektör: Den nya patientsäkerhetslagen missar patientperspektivet och innehåller stora brister i fråga om rättssäkerhet och effektivitet.För förtvivlade patienter och anhöriga som anser att allvarliga misstag begåtts inom vården är det av största vikt att på rättslig väg kunna utkräva ansvar av en enskild. Enligt den nya patientsäkerhetslagen, som riksdagen är på väg att anta, ska den klagande få svar på frågorna ”vad” och ”hur”, men inte ”vem” det är som är skyldig till skadan. Patientklagomålen kommer inte längre att behandlas av ett oberoende organ och besluten kommer inte att kunna överklagas. Patienternas redan svaga ställning försvagas ytterligare om lagen går igenom, skriver generaldirektören för Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd Aud Sjökvist.

Inom kort väntas riksdagen anta en ny patientsäkerhetslag. Som ett led i beredningen av lagförslaget anordnade Socialutskottet nyligen en utfrågning där jag som chef för Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) deltog och redovisade HSAN:s synpunkter på det så kallade systemskiftet. Tyvärr fanns inte tid för djupgående svar i alla delar, vilket efteråt känts otillfredställande. Ännu mera otillfredsställande är att ingen tidigare, under utredningsarbetet eller den fortsatta beredningen av lagförslaget, har visat något större intresse för patientperspektivet. Ingen har heller brytt sig om att fråga HSAN vad vi vet om skadade patienters/närståendes behov. HSAN:s huvudinvändningar mot den nya lagen är att prövningen av patientklagomålen inte längre kommer att ske i ett oberoende organ, att beslut kommer att fattas av tjänstemän – det vill säga utan medverkan av representanter för allmänheten – och att besluten inte kan överklagas. Därtill kommer att personal som rapporterar avvikelser även i fortsättningen kan drabbas av sanktioner. Rättssäkerheten kommer alltså att försämras för både patienter/närstående och personal. Som patient har man nästan inga rättigheter som går att utkräva på rättslig väg. I mötet med sjukvården är man därför helt utlämnad åt personalen och för vissa patienter innebär mötet att man lägger sitt liv i personalens händer. För det mesta kan man göra detta med förtroende men ibland blir det fel. Vad innebär den försämrade rättssäkerheten för förtroendet för vården? Även med ett förbättrat patientsäkerhetsarbete kommer patienter att bli skadade eller felbehandlade eller uppleva sig ha blivit det. Vad krävs för att kunna ta emot den frustration och förtvivlan som människor känner när de själva eller närstående har blivit felbehandlade? HSAN anser att det är oerhört viktigt att prövningen av fel i vården görs av en myndighet som har patienterna och allmänheten som primär målgrupp och att anmälarna måste kunna vara säkra på att få sina anmälningar prövade. Patienters/närståendes frustration och förtvivlan kan och ska förebyggas. Frustration bygger ofta på att högt ställda förväntningar inte har infriats. Oavsett hur dessa förväntningar har skapats så är det politikernas ansvar att vara tydliga med att resurserna inte är obegränsade och att tillgången till vård därför måste styras av patienternas behov. Prioriteringar måste alltså göras. Även vårdpersonalen har ett stort ansvar i denna del. Utvecklingen inom läkarvetenskapen går med stormsteg och den allmänna uppfattningen tycks därför vara att vården kan lösa vilket medicinskt problem som helst. Ofta fungerar det lyckligtvis så men definitivt inte alltid. Från vårdens sida måste man därför vara tydlig med att det finns gränser för vad man kan åstadkomma och att det faktiskt inte är möjligt att alltid bota. Alla patienter befinner sig i ett underläge redan på grund av sin sjukdom. De allra flesta befinner sig dessutom i ett stort kunskapsmässigt underläge, oavsett utbildningsnivå och tillgång till medicinsk information via nätet. Detta underläge innebär för väldigt många att de inte vågar ifrågasätta vårdpersonalens bedömningar, val av behandling och andra åtgärder, bemötande etcetera. De vågar heller inte ställa några krav, av rädsla för att detta kan påverka den vård de behöver. Vårdpersonalen har med andra ord en enorm makt, vilket naturligtvis innebär ett oerhört stort ansvar för att känna till och leva upp till i vart fall sina lagreglerade skyldigheter. Varje anmälan till HSAN kan ses som ett misslyckande för vården. I ett antal fall visar våra utredningar att enskilda yrkesutövare på ett eller annat sätt inte lyckats fullgöra sina skyldigheter i yrkesutövningen; han eller hon har gjort ett sådant fel som motiverar erinran eller i allvarligare fall varning. I åtskilliga fall visar utredningarna att det föreligger brister i patientsäkerheten men de är inte av en sådan karaktär att de motiverar erinran. I många fall visar utredningen varken det ena eller det andra, vilket är skälet till de många friande besluten. Gemensam nämnare för så gott som alla anmälningar är dock ett misslyckande i form av otillräcklig, missförstådd eller obefintlig information eller dåligt bemötande. Många anmälare ger uttryck för att personalen gör allt för att dölja det direkta eller upplevda felet, håller varandra om ryggen, skyller ifrån sig och intar ett kliniskt förhållningssätt till de drabbade. Frustrationen och förtvivlan är enorm och leder till att vissa anmälare vill hämnas medan andra ”bara” vill att den som gjort fel ska ta sitt ansvar. Möjligheterna i dagens system att på rättslig väg utkräva ansvar upplevs av många som ett sätt att få offentlig upprättelse. Enligt den nya patientsäkerhetslagen ska skadade patienter/närstående få upprättelse bland annat genom att få svar på frågorna ”vad” och ”hur” och genom att få en ursäkt när en skada har inträffat. Däremot sägs inget om ”vem” som ska be om ursäkt. Vem är det den skadade/den närstående ska ursäkta – ett anonymt kollektiv, det vill säga ingen särskild? Därtill kommer som sagt att det inte finns någon möjlighet att överklaga. En sådan ordning ger ingen upprättelse för patienter/närstående. Den drabbades upprättelse förutsätter att den som har gjort fel erkänner detta och därmed den drabbades lidande. Genom att göra felet känt och ta på sig skulden har den felande tagit sitt ansvar. Den drabbade får därmed bekräftat att hans/hennes lidande räknas, vilket är förutsättningen för att kunna förlåta den felaktiga handlingen. Den felande, å sin sida, har genom sitt ansvarstagande förtjänat den drabbades förlåtelse och kan på så sätt ”förlåta sig själv”. Att personalen på detta sätt tar sitt ansvar är oerhört viktigt för förtroendet för vården. Trots detta är det i dagsläget inte rumsrent att utkräva ansvar eller peka ut den som har gjort fel. Detta i kombination med att de drabbade i det nya systemet saknar möjlighet till rättslig prövning av frågan om ett fel har begåtts, det vill säga möjligheten till offentlig upprättelse, är förödande för förtroendet för vården. Det är viktigt att påpeka att det sagda inte är ett försvar för nuvarande ordning eller krav på hårdare tag. Den konflikt som finns mellan drabbade patienters/närståendes behov av upprättelse och personalens behov av att inte bli utpekade som syndabockar måste ges en lösning som innebär att förtroendet för vården stärks. Detta förutsätter att de för offentlig verksamhet vägledande principerna – rättssäkerhet, effektivitet och medborgarperspektiv – respekteras. Det har man inte lyckats med i den nya patientsäkerhetslagen. Aud Sjökvist generaldirektör Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd, HSAN


Summary: HSAN:s generaldirektör: Den nya patientsäkerhetslagen missar patientperspektivet och innehåller stora brister i fråga om rättssäkerhet och effektivitet. För förtvivlade patienter och anhöriga som anser att allvarliga misstag begåtts inom vården är det av största vikt att på rättslig väg kunna utkräva ansvar av en enskild. Enligt den nya patientsäkerhetslagen, som riksdagen är på väg att anta, ska den klagande få svar på frågorna ”vad” och ”hur”, men inte ”vem” det är som är skyldig till skadan. Patientklagomålen kommer inte längre att behandlas av ett oberoende organ och besluten kommer inte att kunna överklagas. Patienternas redan svaga ställning försvagas ytterligare om lagen går igenom, skriver generaldirektören för Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd Aud Sjökvist.

Inom kort väntas riksdagen anta en ny patientsäkerhetslag. Som ett led i beredningen av lagförslaget anordnade Socialutskottet nyligen en utfrågning där jag som chef för Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) deltog och redovisade HSAN:s synpunkter på det så kallade systemskiftet. Tyvärr fanns inte tid för djupgående svar i alla delar, vilket efteråt känts otillfredställande. Ännu mera otillfredsställande är att ingen tidigare, under utredningsarbetet eller den fortsatta beredningen av lagförslaget, har visat något större intresse för patientperspektivet. Ingen har heller brytt sig om att fråga HSAN vad vi vet om skadade patienters/närståendes behov. HSAN:s huvudinvändningar mot den nya lagen är att prövningen av patientklagomålen inte längre kommer att ske i ett oberoende organ, att beslut kommer att fattas av tjänstemän – det vill säga utan medverkan av representanter för allmänheten – och att besluten inte kan överklagas. Därtill kommer att personal som rapporterar avvikelser även i fortsättningen kan drabbas av sanktioner. Rättssäkerheten kommer alltså att försämras för både patienter/närstående och personal. Som patient har man nästan inga rättigheter som går att utkräva på rättslig väg. I mötet med sjukvården är man därför helt utlämnad åt personalen och för vissa patienter innebär mötet att man lägger sitt liv i personalens händer. För det mesta kan man göra detta med förtroende men ibland blir det fel. Vad innebär den försämrade rättssäkerheten för förtroendet för vården? Även med ett förbättrat patientsäkerhetsarbete kommer patienter att bli skadade eller felbehandlade eller uppleva sig ha blivit det. Vad krävs för att kunna ta emot den frustration och förtvivlan som människor känner när de själva eller närstående har blivit felbehandlade? HSAN anser att det är oerhört viktigt att prövningen av fel i vården görs av en myndighet som har patienterna och allmänheten som primär målgrupp och att anmälarna måste kunna vara säkra på att få sina anmälningar prövade. Patienters/närståendes frustration och förtvivlan kan och ska förebyggas. Frustration bygger ofta på att högt ställda förväntningar inte har infriats. Oavsett hur dessa förväntningar har skapats så är det politikernas ansvar att vara tydliga med att resurserna inte är obegränsade och att tillgången till vård därför måste styras av patienternas behov. Prioriteringar måste alltså göras. Även vårdpersonalen har ett stort ansvar i denna del. Utvecklingen inom läkarvetenskapen går med stormsteg och den allmänna uppfattningen tycks därför vara att vården kan lösa vilket medicinskt problem som helst. Ofta fungerar det lyckligtvis så men definitivt inte alltid. Från vårdens sida måste man därför vara tydlig med att det finns gränser för vad man kan åstadkomma och att det faktiskt inte är möjligt att alltid bota. Alla patienter befinner sig i ett underläge redan på grund av sin sjukdom. De allra flesta befinner sig dessutom i ett stort kunskapsmässigt underläge, oavsett utbildningsnivå och tillgång till medicinsk information via nätet. Detta underläge innebär för väldigt många att de inte vågar ifrågasätta vårdpersonalens bedömningar, val av behandling och andra åtgärder, bemötande etcetera. De vågar heller inte ställa några krav, av rädsla för att detta kan påverka den vård de behöver. Vårdpersonalen har med andra ord en enorm makt, vilket naturligtvis innebär ett oerhört stort ansvar för att känna till och leva upp till i vart fall sina lagreglerade skyldigheter. Varje anmälan till HSAN kan ses som ett misslyckande för vården. I ett antal fall visar våra utredningar att enskilda yrkesutövare på ett eller annat sätt inte lyckats fullgöra sina skyldigheter i yrkesutövningen; han eller hon har gjort ett sådant fel som motiverar erinran eller i allvarligare fall varning. I åtskilliga fall visar utredningarna att det föreligger brister i patientsäkerheten men de är inte av en sådan karaktär att de motiverar erinran. I många fall visar utredningen varken det ena eller det andra, vilket är skälet till de många friande besluten. Gemensam nämnare för så gott som alla anmälningar är dock ett misslyckande i form av otillräcklig, missförstådd eller obefintlig information eller dåligt bemötande. Många anmälare ger uttryck för att personalen gör allt för att dölja det direkta eller upplevda felet, håller varandra om ryggen, skyller ifrån sig och intar ett kliniskt förhållningssätt till de drabbade. Frustrationen och förtvivlan är enorm och leder till att vissa anmälare vill hämnas medan andra ”bara” vill att den som gjort fel ska ta sitt ansvar. Möjligheterna i dagens system att på rättslig väg utkräva ansvar upplevs av många som ett sätt att få offentlig upprättelse. Enligt den nya patientsäkerhetslagen ska skadade patienter/närstående få upprättelse bland annat genom att få svar på frågorna ”vad” och ”hur” och genom att få en ursäkt när en skada har inträffat. Däremot sägs inget om ”vem” som ska be om ursäkt. Vem är det den skadade/den närstående ska ursäkta – ett anonymt kollektiv, det vill säga ingen särskild? Därtill kommer som sagt att det inte finns någon möjlighet att överklaga. En sådan ordning ger ingen upprättelse för patienter/närstående. Den drabbades upprättelse förutsätter att den som har gjort fel erkänner detta och därmed den drabbades lidande. Genom att göra felet känt och ta på sig skulden har den felande tagit sitt ansvar. Den drabbade får därmed bekräftat att hans/hennes lidande räknas, vilket är förutsättningen för att kunna förlåta den felaktiga handlingen. Den felande, å sin sida, har genom sitt ansvarstagande förtjänat den drabbades förlåtelse och kan på så sätt ”förlåta sig själv”. Att personalen på detta sätt tar sitt ansvar är oerhört viktigt för förtroendet för vården. Trots detta är det i dagsläget inte rumsrent att utkräva ansvar eller peka ut den som har gjort fel. Detta i kombination med att de drabbade i det nya systemet saknar möjlighet till rättslig prövning av frågan om ett fel har begåtts, det vill säga möjligheten till offentlig upprättelse, är förödande för förtroendet för vården. Det är viktigt att påpeka att det sagda inte är ett försvar för nuvarande ordning eller krav på hårdare tag. Den konflikt som finns mellan drabbade patienters/närståendes behov av upprättelse och personalens behov av att inte bli utpekade som syndabockar måste ges en lösning som innebär att förtroendet för vården stärks. Detta förutsätter att de för offentlig verksamhet vägledande principerna – rättssäkerhet, effektivitet och medborgarperspektiv – respekteras. Det har man inte lyckats med i den nya patientsäkerhetslagen. Aud Sjökvist generaldirektör Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd, HSAN 105 000 skadas varje år Enligt Socialstyrelsens beräkningar skadas varje år ungefär 105 000 patienter i Sverige. Av dessa får cirka 10 000 bestående men och 3 000 dör. Skadorna genererar mer än 600 000 extra dagar på sjukhus. HSAN tog under 2009 emot 4 629 anmälningar. Av dessa kom 102 från Socialstyrelsen. Beslut fattades i 3 737 ärenden, varav 488 i nämnd. 276 yrkesutövare fick en disciplinpåföljd. 207 av yrkesutövarna var läkare, 33 sjuksköterskor/barnmorskor, 23 tandläkare och 13 tillhörde övriga yrkesgrupper. Källa: HSAN


Statschefens kön spelar roll

Summary: Kronprinsessbröllopet är på många sätt en spegel av traditionella könsroller. Samtidigt kan vi få vår första kvinnliga statschef sedan 1700-talet. Men vad händer med oss andra när ”kungen” är en kvinna?

När Victoria någon gång i framtiden bestiger tronen blir hon den tredje kvinnliga regenten under de senaste fyra hundra åren. Hur kommer det att påverka synen på kungahuset? – Den dag Victoria tar över som statschef träder hon in i en traditionell mansroll och övertar kungens plats. Hennes make gifter sig däremot till en position som drottningar av hävd brukar ha. Detta har inträffat i Storbritannien och Danmark. Där är drottning Elisabeth gift med prins Philip och drottning Margrethe med prins Henrik, säger Karin Tegenborg Falkdalen. Hon är sedan länge intresserad av kungahuset som institution och har skrivit doktorsavhandlingen ”Kungen är en kvinna” vid Umeå universitet. Den handlar om debatten kring kvinnliga monarker under 1600-talet och 1700-talet. Då styrdes Sverige under två perioder av kvinnliga regenter: drottning Kristina och drottning Ulrika Eleonora. En fråga som diskuterades var om en kvinna – av tradition den underordnade – kan regera över ett helt rike? – Drottning Kristina fick redan från början en tydlig manlig fostran och hennes manliga egenskaper framhävdes. Hon var modig, stark och liknades vid sin pappa, hjältekungen Gustav II Adolf. Det senare var särskilt viktigt för en kvinna. I slutet av 1970-talet beslutade riksdagen att åter tillåta kvinnlig tronföljd i Sverige. Vissa ledamöter var tveksamma till att ha en kvinna på tronen. Vem skulle hon gifta sig med? undrade en av dem. En annan framhöll att mannen för dynastin vidare – inte kvinnan. – Victoria är uppväxt i en annan tid än sin far. Som statschef får hon möjlighet att sätta sin prägel på ämbetet. Det är en spännande fråga om hennes könstillhörig- het kommer att få någon betydelse, säger Karin Tegenborg Falkdalen. I flera europeiska länder har kronprinsar under de senaste åren gift sig med unga kvinnor utan kunglig bakgrund. Frederik i Danmark träffade till exempel sin Mary Donaldson under sommarolympiaden i Sydney för tio år sedan. – De här kvinnorna tillför ytterligare en känsla av glamour till kungahusen med sina klänningar och smycken. Något som förenar dem är också yrkesutbildning, social kompetens, ambition och att de betraktas som vackra. I Sverige hände samma sak när Carl XVI Gustaf gifte sig med sin Silvia. Blir det annorlunda när tronföljaren är en kvinna och gifter sig med en man. – Daniel får inte bli en dryg och överlägsen prins, men inte heller vara alltför folklig. Då förlorar kungahuset lite av sin upphöjda status. Han måste vara lagom. Intressant är också att se hur Victorias och Daniels roll som par kommer att utformas, säger Karin Tegenborg Falkdalen. Hon berättar om så kallade furstespeglar som var vanliga under 1500-talet. De är en form av nedtecknade moraliska och etiska rättesnören som den tiden monarker borde följa. Kungarna skulle vara föredömen för sitt folk, verka för rikets bästa, vara flitiga och tillgängliga – och leva lagom nära folket. – En liknande verklighet kommer Victoria att möta, och hon har under flera år skolats in i rollen. I dag beskrivs hon som ambitiös, kunnig och en viktig ambassadör för Sverige. Hennes naturliga och folkliga sätt lyfts också fram som något positivt. I höst kommer Karin Tegenborg Falkdalen ut med en bok om Gustav Vasas fem döttrar som levde på 1500-talet. De gifte sig med utländska furstar och fick sin fars uppdrag att verka för Sveriges intressen i sina nya hemländer. – Prinsessorna hade en viktig uppgift och var kraftfulla och utbildade. De var ofta mer insatta och mer välinformerade om vad som pågick vid de utländska hoven än sina bröder som blev kungar här uppe i det isolerade landet i norr. Men för den skull var det inga enkla roller att axla. Prinsessrollen hade då som nu både möjligheter och begränsningar. Påverkas vår syn på könen av kungabröllopet och av att vi kan få en kvinnlig statschef? Victor Olsson, 19 år, värnpliktig, Uppsala – Nej, det tror jag inte. Men finns säkert en del som blir irriterade över att kungen ska lämna över Victoria. Det är ju något som vi inte har gjort tidigare. Vi ska ju vara så jämställda i Sverige och att de gör så på bröllopet sänder kanske fel signaler. – En kvinnlig statschef gör att vi utåt sett verkar som ett mer jämställt land. Unga tjejer i Sverige får lite mer självkänsla men någon större förändring eller påverkan av könsrollerna tror jag inte att det skulle innebära. Elina Lindholm, 25 år, egen företagare, Åre – Min generation bryr sig inte så mycket om hur bröllopet sköts. Många tycker nog att bröllopet är deras ensak. – Jag vill och hoppas att en kvinnlig statschef kan ändra våra könsroller och visa att man inte behöver vara man för att ha en krona. Sen tycker jag att det skulle vara bra, då unga tjejer får fler förebilder om vi skulle ha fler kvinnor i maktpositioner. Som det är nu är det oftast män som har de mest betydande positionerna i samhället. Andres Claudio Rios Rios, 29 år, studerande, Valparaíso – Det tror jag. Monarkier har väldigt gamla traditioner och jag tror att de ofta har inslag av den gamla tidens manschauvinism. Den gamla synen på könen får mer uppmärksamhet än annars. – En kvinnlig statschef skulle kanske utåt sett ge en mer jämställd bild av Sverige. I Chile har vi en kvinnlig president och jag tycker att det har gjort väldigt mycket för landets kvinnor. Det skulle kanske vara något för Sverige. Christina Forsner, 68 år, pensionär, Stockholm – Nej, det tror jag inte. Hela den diskussionen är lite för uppblåst tycker jag. De ska få genomföra sitt bröllop som de vill utan att vi andra ska lägga oss i med våra värderingar. – Jag tycker att Victoria är en väldigt bra förebild för unga tjejer. Och som det är nu, så tar många tjejer efter förebilder som kanske inte är så bra. När vi har Victoria som drottning kan det nog ge framför allt yngre tjejer en bättre självkänsla. Mainy Andersson, 60 år, ekonom, Lindesberg – Nej, inte för min del men det finns säkert många som har åsikter om hur bröllopet ska gå till. Jag tycker att de ska få göra som de vill, det är ju inte som när jag gifte mig 1974. Då var det inte lika fritt utan mer traditionsbundet än vad det är i dag. – Jag tror inte att just den enskilda händelsen skulle påverka synen på könen. Det är så överdrivet det här med att allt ska vara så jämställt hela tiden. Vi är alla olika. Daniel Gustafsson