”Så ska fler placerade barn få ökad trygghet”

Summary: I ett unikt projekt om den sociala barnavården har Barnombudsmannen i dialog med barn och ungdomar ringat in en rad huvudområden där kommunerna måste ta ett större ansvar. Därför skärper nu Stockholms stad riktlinjerna för att placerade barn ska få en ökad trygghet och en bättre omsorg, skriver allianspartierna i socialnämnden.

Regeringen gav för ett år sedan Barnombudsmannen uppdraget att inhämta placerade barns åsikter om den sociala barnavården. Projektet är unikt genom att ett antal av de barn som medverkat har fått föra fram sina budskap och råd till dem som bestämmer över den sociala barnavården. Barnombudsmannen har i dialog med ungdomar på HVB och i familjehem ringat in ett par huvudområden där kommunerna måste ta ett större ansvar. Det handlar inte minst om barns delaktighet, kunskaper om sina rättigheter, hälsa och skolgång samt hur skyddet runt barnen kan stärkas. Vi, som kommunpolitiker, tar självklart rapporten på största allvar. När samhället omhändertar barn är det för att trygga uppväxten i en säker och familjelik tillvaro. Därför är det oacceptabelt att barn utsätts för vanvård och otrygghet. Vi bör komma ihåg att de allra flesta familjhem fungerar väldigt bra. En bra placering kan på många sätt bli en räddning där barn kan möta den kärlek och omtanke som varje barn i Sverige behöver och har rätt till. Samtidigt visar också andra berättelser som barnen förmedlar hur katastrofalt det kan bli om ett de placeras i hem med stora missförhållanden och där uppföljningen inte har fungerat. Enligt artikel 3 i Barnkonventionen ska barns bästa sättas i främsta rummet och även om det ibland brister är det ovillkorligen så att alla beslut som tas ska utgå från vad som är bäst för barnet. Stockholms stad skärper nu riktlinjerna för att placerade barn ska få en ökad trygghet och en bättre omsorg. I de skärpta kraven införs att: • Alla familjehem ska ha genomgått en grundutbildning för att bli godkända som familjehem. Familjehemmen ska också förbinda sig att delta i den fortbildning som erbjuds. • Tillsynskraven skärps genom minst fyra årliga inspektioner, varav minst ett är oanmält. Besöken är två fler än socialstyrelsens rekommendationer. • Socialnämnden ska säkerställa att det placerade barnet har rätt till en egen kontakt med sin socialsekreterare och att barnet har rätt att välja hur denna kontakt ska se ut. Barnets socialsekreterare ska föra enskilda samtal med barnet och på annan plats än i familjehemmet om barnet vill det. • Socialtjänsten ska följa barnets vård, utbildning och hälsa och vara en aktiv part för att barnet ska få sina rättigheter tillgodosedda. Barn ska ha en trygg uppväxt. Omhändertagna barns rätt till bra utbildning ska säkras i en kommunal skola eller i en av skolinspektionen godkänd friskola. Alliansen i Stockholm är också enig i att vi vill gå längre och erbjuda fortsatt stöd till de familjehem som är villiga till vårdnadsöverflyttning eller adoption när placeringar förutsätts bli långvariga. För barnets bästa är det i många fall mer tryggt att veta att de vuxna som de bott hos i flera år också kan bli deras vårdnadshavare. Därför arbetar vi för att det ska finnas stöd även efter en adoption eller när vårdnaden överförs. För närvarande är en statlig utredning ute på remiss som berör hur staten och kommunerna på bästa sätt kan bemöta alla dem som under åren utsatts för övergrepp och vanvård i den sociala barn- och ungdomsvården. Vi välkomnar förslagen både på ekonomisk ersättning och ceremoni och hoppas att det kan ge någon form av upprättelse för all den skada som dessa människor har åsamkats. Samtidigt är det vår övertygelse att det viktigaste vi kan ta med oss för framtiden är att göra allt som står i vår makt för att det inte sker igen. Det finns få som är så utsatta som små barn som tas om hand av myndigheter efter att de farit illa. Vi hoppas och tror att skärpta krav bidrar till att barnens röst tas tillvara och att deras bästa sätts i främsta rummet. Som ansvariga kommunpolitiker är det för oss självklart att göra allt för att alla barn ska växa upp i trygghet. Anna König Jerlmyr (M), ordförande i socialnämnden i Stockholm Ann-Katrin Åslund, gruppledare för FP i socialnämnden Stina Bengtsson, gruppledare för C i socialnämnden Ewa Samuelsson, gruppledare för KD i socialnämnden


”Dålig luft i skolorna ett stort problem”

Summary: För Stockholms alla lärare och elever i grundskolan är dålig inomhusmiljö ett verkligt och vanligt förekommande problem. Det handlar till exempel om dålig ventilation och för höga radonhalter. Stockholms skolfastighetsbolag Sisab måste få resurser för att åtgärda dessa problem, skriver Miljöpartiet i Stadshuset.

Dålig luft i skolornas klassrum försämrar lärandet. För Stockholms alla lärare och 60.000 elever i grundskolan är detta ett verkligt och vanligt förekommande problem. Dålig inomhusmiljö ger huvudvärk, allergier och koncentrationssvårigheter. Barn tillbringar en betydande del av sin uppväxt med att möta de krav som ställs i skolan – de förtjänar en bra arbetsmiljö. Inomhusmiljön i skolan är avgörande för elevernas fysiska välmående och lärande. Med relativt små medel kan Stockholms stad bygga bort problemen med slitna lokaler och dålig luft. För att nå dit behöver Stockholm mer förebyggande arbete och en tydligare ansvarsfördelning. Huvudskyddsombudet för Stockholms skolor, Svante Johansson, beskriver situationen klart och tydligt: ”luftkvaliteten i Stockholms skolor är ett gigantiskt problem”. Johansson har fullt upp med att agera när det slås larm. Det förebyggande arbetet hinns helt enkelt inte med. Elevernas och lärarnas arbetsmiljö diskuteras och åtgärdas endast när situationen är alarmerande. Helt nödvändiga åtgärder kan inte genomföras på grund av att olika aktörer hänvisar till varandra. Den otydliga ansvarsfördelningen gör att skolmiljöfrågan ständigt prioriteras ner. Miljö- och hälsoskyddsnämnden har tillsynsansvar för skolornas inomhusmiljö. Stockholms skolfastighetsbolag Sisab ansvarar för lokalerna samt tillbyggnader och renoveringar. Utbildningsnämnden är ansvarig uppdragsgivare men har som rutin att lägga tillsynsrapporterna till handlingarna, utan diskussion. Arbetet med skolmiljön faller helt enkelt mellan stolarna. Ingen har en plan eller en strategi, det finns inte tillräckligt med resurser och ingen vill ta ansvar. En mycket stor andel av Stockholms skolor behöver åtgärder på grund av dålig ventilation. En tredjedel av alla skolor har för höga halter av radongas. Detta är vad vi vet – samtidigt som det saknas mätvärden för flera andra skolor. Det finns 258 tillsynsärenden som är kvar sedan förra mandatperioden – ej åtgärdade, och ingen vill ta ansvar. Stockholms ansvariga politiker måste ta förskolornas och skolornas inomhusmiljö på större allvar än så. Stockholm behöver en tydlig organisation där ansvariga politiker tar ansvar eller kan ställas till svars. Stadens skolfastighetsbolag Sisab är den aktör med rätt kompetens för att ta oss ur detta misslyckande. Det är för oss tydligt att de måste ges ansvaret, uppdraget och resurserna att förbättra inomhusmiljön i skolorna. Sisab måste tillåtas ha ett eget investeringsutrymme som möjliggör både en långsiktig planering och att problem kan åtgärdas akut. Utbildningsnämndens ansvar är att det inte blir för många elever i varje klassrum, vilket försämrar luftkvaliteten, och måste börja arbeta med skolmiljön som en prioriterad fråga. Den moderatledda majoriteten i Stockholms kommunfullmäktige måste bevilja arbetet med skolmiljön de medel som krävs. En bra arbetsmiljö för Stockholms lärare och elever handlar inte bara om radon, huvudvärk och säkerhet. Det handlar om kvaliteten på vår utbildning – kunskaperna som nästa generation får med sin in i framtiden. Kvaliteten på den verksamhet som är stadens enskilt största budgetpost. En bra skolmiljö är en grundförutsättning för en skola i världsklass och ett välfungerande samhälle. Inget annat duger. Per Bolund (MP) oppositionsborgarråd och vice ordförande i miljö och hälsoskyddsnämnden Rickard Nygren (MP), vice ordförande, Sisab Per Olsson (MP), ledamot utbildningsnämnden


”Regeringen måste agera i EU för asylpolitiken”

Summary: Att inte tillämpa det så kallade massflyktdirektivet för våra medmänniskor i Nordafrika är både fel och fegt. Detta visar att varken liberaler i Europaparlamentet eller den svenska regeringen med stöd av Miljöpartiet är någon att hålla i handen, skriver Fredrik Lundh Sammeli och Anna Hedh (S) i en replik.

Cecilia Wikströms och Guy Verhofstadts resonemang (DN Debatt 18/4) om vikten av ett gemensamt och rättssäkert europeiskt asylsystem delar vi socialdemokrater till fullo. Men slutsatsen att inte tillämpa det så kallade massflyktdirektivet i den svåra situation som våra medmänniskor i Nordafrika nu befinner sig i är både fel och feg. Det går inte att gömma sig bakom att alla medlemsstater ska ta ansvar när de inte gör det. Skribenternas egna ord om att medlemsländerna inte klarat solidaritetstestet och att regeringarna inte prioriterar gemensamma europeiska lösningar borde vara skäl nog att gå från ord till handling. I Europaparlamentet debatteras utvecklingen i Nordafrika intensivt. Tyvärr handlar debatten främst om vilka kostnader revolterna får för EU:s medlemsstater och hur man bäst kan stoppa eventuella flyktingströmmar. Man pratar mycket mindre om hur vi tillsammans bäst kan hjälpa alla de människor som är på flykt. Ofta hörs tal om nödvändigheten av solidaritet mellan medlemsstaterna och att vi måste hjälpas åt. Sällan hörs krav på solidaritet gentemot de människor som befinner sig på flykt, vars situation vi verkligen bör känna sympati för. Detta visar att när politiken prövas i skarpt läge är varken liberaler i Europaparlamentet eller den svenska regeringen med stöd av Miljöpartiet någon att hålla i handen. Vi socialdemokrater tänker inte sitta på läktaren och titta på tills situationen blir ohållbar. Vi kräver att Sveriges regering ska agera i EU. Sverige behöver en stark och tydlig röst som stöder kommissionär Cecilia Malmström att tillämpa direktivet för att säkerställa snabbt stöd till dem som flyr från krig, våld och förtryck. Utvecklingen i Nordafrika har visat hur illa EU:s gemensamma asylsystem fungerar i praktiken. Det finns en djup splittring mellan medlemsstater i synen på asylfrågor. Just nu pågår omarbetning av EU:s regler för asyl. Den senaste tidens händelser visar varför förbättringar måste ske. Men i stället har förhandlingarna fullständigt stannat till följd av Europas högerregeringars ovilja. När kritiken kommer mot medlemsländerna slår de ifrån sig. Det är oerhört viktigt att alla vi som vill se en ansvarig och solidarisk asylpolitik inte deppar ihop. Det är i stället just nu vi måste samla ny kraft och sätta ännu större press på de regeringar och politiker som vägrar ta ansvar. Det är vi skyldiga alla de människor som befinner sig på flykt och som drömmer om ett liv i fred och frihet. Fredrik Lundh Sammeli, riksdagsledamot (S), migrationspolitisk talesperson Socialdemokraterna Anna Hedh, Europaparlamentariker (S)


En pannkaksvändare på Sverigeturné

Summary: President Obamas man i Stockholm,ambassadör Matthew Barzun, avverkar stad efter stad i sin svenska ”road show”. I residenset på Östermalm introducerar hans hustru, familjerådgivaren Brooke Brown Barzun, ny amerikansk konst. Möt USA:s mäktigaste företrädare i Sverige.

En eller annan förbipasserande stannar upp och tittar undrande på den välklädde mannen med det lockiga håret som står vid Stora torget i Linköping och steker pannkakor. Tittar de närmare så kanske de ser att det är amerikanska pannkakor. Och lyfter de blicken så kan de notera att ett antal allvarliga män med hörsnäckor står diskret utplacerade på strategiskt lagom avstånd från pannkaksvändaren. – Lönnsirapen är från Vermont, säger han stolt. USA:s ambassadör Matthew Barzun, personligen handplockad till jobbet av president Barack Obama, har i tysthet infört ett nytt sätt att bättra på bilden av USA i Sverige. Han kallar det ”Embassy in a box” (ambassad i en låda). Nyligen tog han med sig delar av personalen och åkte till Linköping, där han mötte folk i konsthallen vid torget. Tidigare har han varit i Umeå och Växjö. Fler städer står på tur i propagandaoffensiven. – Man brukar säga att man jobbar på ambassaden i Stockholm, eller Madrid, eller Paris. Det är så fokuserat på huvudstäderna. Men jag har bott i Louisville i Kentucky och vet att huvudstäder inte har monopol på goda idéer, säger han. Han var bara 38 år när han i augusti 2009 som nybliven ambassadör, tillsammans med hustrun Brooke, flyttade in i Villa Åkerlund, den pampiga 30-talsvilla i Diplomatstaden i Stockholm som tjänar som bostad åt USA:s sändebud här. Brooke Brown Barzun är inte bara utbildad familjerådgivare och dotter till mannen bakom Brown-Forman, en av USA:s största vin- och sprittillverkare (Jack Daniels, Southern Comfort m fl), hon är också konstnär, berättar hon när vi träffas för ett samtal i husets representationsdel på första våningen. – Inte utbildad. Jag är amatörkonstnär och tecknar mest. Jag älskar konst. Därför inledde hon snabbt ett samarbete med ett galleri i Stockholm för att i en temporär utställning fylla väggarna i residenset med samtida svensk konst av namn som Karin Mamma Andersson och Jockum Nordström – i väntan på att den amerikanska skulle anlända från USA. – Det blev en fantastisk introduktion till Stockholms konstvärld och gjorde samtidigt att vi fick flera goda vänner. Men nu fylls huset av amerikansk konst som ska visas upp för svenskar. Det mesta är av mycket modernt snitt. Ett spindelnät projiceras på en vägg och trasas sönder varje gång någon passerar; i ett hörn ligger en virtuellt droppande grön pöl (roligare än det låter), en projektor låter en figur klättra i besökarens hand. På 90-talet var Matthew Barzun med och startade Cnet, ett nätbaserat medieföretag som blev en stor framgång. Det köptes för några år sedan av CBS för 1,8 miljarder dollar (i dagsläget nästan 12 miljarder kronor). Vid sidan av jobbet var han politiskt engagerad för det demokratiska partiet. När den unge senatorn Barack Obama 2006 besökte Louisville i Kentucky för att hjälpa till att vinna tillbaka delstaten till demokraterna, såg Matthew Barzun till att organisera ett valmöte med honom på stadens basebollstadion. Det blev succé – ett fullsatt stadion jublade åt ett lysande tal. När Obama sedan kandiderade till presidentposten var Matthew Barzun en av hjärnorna bakom den kampanj som ledde till valseger. En tid efter valet kom ett samtal från Washington. Den nyvalde presidenten undrade om Barzun ville bli ambassadör i Stockholm. – Jag tackade ja med entusiasm. En gång tidigare hade han varit här – på en väns bröllop – och förälskade sig då i stan. Han gillar särskilt Skansen dit han och hustrun gärna går med sina tre barn: två söner och en dotter, alla under tio år. Han försummar aldrig en chans att visa besökare Vasamuseet. Och både han och hustrun sätter upp ”skridskor i Kungsträdgården” som en storfavorit. Han uttrycker ständigt hur mycket han tycker om Sverige och svenskarna. – Jag väntade mig att de skulle vara passionerade, principfasta och pragmatiska, säger han. Och det är precis så svenskarna är. Varför hamnade han just här? Han säger att han inte vet, men gissar att hans bakgrund som IT-entreprenör har viss betydelse: där ligger ju Sverige långt framme, menar han. Den bakgrunden präglar också hans sätt att jobba som ambassadör. Han bloggar förstås (blogomsweden.blogspot.com), och propagerar ständigt för att man ska följa ambassadens arbete på Facebook och Twitter. Att ambassadören vid besöket i Linköping börjar med att steka amerikanska pannkakor på gatan är ett tacksamt fototillfälle för lokalpressen. Dessutom får han hjälp av Östergötlands landshövding Elisabeth Nilsson som i likhet med Linköpings kommun skarpt gillar att ambassadören kommer hit. Efter en stund dyker ett 20-tal åttondeklassare upp och bjuds på pannkakorna. Inne i konsthallen har en symbolisk port byggts upp som besökarna kan gå igenom. Över den hänger det klassiska amerikanska vapnet med den vithövdade örnen, men med en ny text tillagd på ambassadens emblem: Road Show. Där innanför får eleverna bland annat skriva det första de tänker på när de hör ordet USA. Tavlan fylls med ord: Makt, Hollywood, FBI, Baseboll ... – Britney Spears – är det positivt? säger Matthew Barzun när han går igenom listan med några blyga tonårsflickor. Killarna har i stället satt sig runt ett bord med inbyggda Ipad-plattor, laddade med ikoner som rör USA. – De ringde från Washington och ville höra mer om Ipad-bordet, säger pressrådet Ryan Koch till ambassadören. – Fint, det snackas om det där alltså, svarar han nöjt. Ambassaden har annonserat ut att de ska vara på plats i Linköping och ha med sig tjänstemän som kan utfärda pass och visum. Amerikanen Robb Zinn och hans svenska hustru Helena har passat på att resa hit från Norrköping. Med sig har de dottern Stella-Rose, fem månader, som är amerikansk medborgare och nu ska få sitt första pass. Samtidigt, i en sal intill, sitter elever från en engelskspråkig gymnasieklass och får höra av två experter från ambassaden hur man gör för att plugga i USA. Lite senare på dagen berättar Matthew Barzun inför en publik på universitetet i Linköping om när han tog emot uppdraget av Obama i Ovala rummet i Vita huset: – Jag frågade om han hade ett råd till mig som ny ambassadör. Han tänkte efter lite, och så sa han: ”Listen ...” Sen säger han inget mer och det tar en liten stund innan publiken hajar och börjar skratta. Obamas råd var alltså detta: ”Lyssna!” Det visar sig att Matthew Barzun är en estradör. Han fångar publikens uppmärksamhet, varvar allvar med skämt och påpekar när han visar en overhead-bild att det blir både den första och den sista under hans tal. – Jag lärde mig ordet ”sista” på svenska för sex månader sedan. Det var när jag hade provat surströmming. När han möter den utrikespolitiska föreningen på universitetet blir tonen fränare och frågorna mer kritiska: om USA:s roll i Afghanistan, och om behandlingen av Bradley Manning, den gripne Wikileaks-läckaren som sitter isolerad på en militärbas utanför Washington och enligt uppgift utsätts för tortyrliknande behandling. Diplomatiskt svarar han att han inte kan kommentera en pågående rättsprocess, men talar desto mer om vikten av att kunna kommunicera konfidentiellt. Hösten 2010 avslöjade Wikileaks innehållet i en stor mängd rapporter från amerikanska ambassader runt om i världen hem till Washington. Mest uppmärksammat i Sverige blev kanske en tjänstemans omdöme om utrikesminister Carl Bildt: ”A medium size dog with a big dog attitude” (en medelstor hund med en stor hunds attityd). Tiden kring de avslöjandena beskriver nu ambassadör Barzun som ett lågvattenmärke under sin tid i Sverige. – Jag kan inte kommentera några påstådda citat ur påstått läckta rapporter. Men jag tror att de amerikansk-svenska förbindelserna är starka nog att komma igenom det obehag som kan ha orsakats av skriverierna, säger han smidigt när vi samtalar på residenset. Och affären fick en positiv följd, hävdar han. – Den har lett till bra debatter på platser vi besöker om vikten av öppenhet och förtroenden. Precis som när det gäller affärer, sjukvård och journalistik är möjligheten att samtala konfidentiellt viktig också i diplomatin. Diplomati betyder också representation – det är ofta middagar i det amerikanska residenset i diplomatstaden. När vi är på besök är bordet i matsalen dukat för 20 gäster, med anledning av ett besök av Minneapolis borgmästare, och Brooke Brown Barzun kollar placeringarna. Paret Barzun träffades på en blindträff i San Francisco för tolv år sedan. Matthew dök upp ensam på en kollegas bröllop, och kollegans mamma – hans egen kusin – frågade om hon skulle hitta en dejt åt honom. – Visst, sa jag. Hon frågade vad jag letade efter, och jag sa: Någon smart, cool, rolig ... och en massa andra adjektiv. Brooke: – Den kvinnan var en gammal vän till vår familj. Jag råkade äta middag med henne dagen efter och plötsligt sa hon: ”Jag har hittat den du ska gifta dig med!” Matthew fick snart ett meddelande på sin telefonsvarare: ”Här är telefonnumret till din blivande fru.” – Matthew hämtade mig vid min lägenhet, tog ut mig på middag och fick mig att skratta hela kvällen, säger Brooke. Två år senare gifte de sig i hennes hemstad Louisville i Kentucky, dit de också flyttade. Matthew Barzun hämtar plötsligt en lerfigur som hans hustru gjorde när hon var 18 år, en sensuell skulptur av en mans- och en kvinnokropp. Han visar den stolt. – Jag brukar ställa ner den (i representationsvåningen). Men hon tar alltid upp den igen (till den privata delen av huset). Matthew Barzun Född: 1970 i Massachusetts. Familj: Hustrun Brooke, två söner och en dotter. Bor: I Villa Åkerlund i Diplomatstaden på Östermalm i Stockholm. Bakgrund: Harvardstudent. IT-entreprenör som chef på Cnet. Gör nu: Amerikansk ambassadör i Stockholm. Närmaste chef: Hillary Clinton, utrikesminister. Brooke Brown Barzun Född: 1972 i Kentucky. Familj: Maken Matthew, två söner och en dotter. Bor: I Villa Åkerlund i Diplomatstaden på Östermalm i Stockholm. Bakgrund: Familjerådgivare med tio års erfarenhet i skolor i San Francisco och Louisville. Gör nu: Ambassadörshustru med passion för konst. Nio av Matthew Barzuns svenska favoriter Maträtter 1. Inlagd sill med Västerbottenost. 2. Kantarellsoppa med knäckebröd. 3. Biff Rydberg. Låtar 1. ”Pistol Dreams” med The tallest man on Earth. 2. ”Punkrocker” med Teddybears. 3. ”Me and my drum” med Swingfly. ”Min favoritlåt i Melodifestivalen i år, eftersom den visade upp en fantastisk blandning av amerikansk och svensk talang.” Uttryck 1. Ingen ko på isen. 2. Lagom. 3. Försökskanin. ”Och så älskar jag alla ’-köping’: Enköping, Jönköping, Lidköping, Linköping, Norrköping, och bara Köping, helt enkelt.” Brooke Brown Barzuns favoritplatser i stockholm 1. Moderna museet 2. Konsthallen Magasin 3 3. Östermalmshallen 4. Skridskor i Kungsträdgården 5. Gå (eller jogga) runt Djurgården


”Dags för samhället att nyansera synen på aborter”

Summary: Nytt forskningsprojekt: Abortlagen bör moderniseras och anpassas till en ny moralfilosofisk syn på kommande generationers intressen.1960- och 70-talens kvinnorörelse hade fel när den drev fram en abortlag som bygger på tanken att kvinnans rätt till sin egen kropp nästan alltid är överordnad fostrets. Det är dags för samhället att ifrågasätta det här synsättet och abortlagens konstruktion. Vår slutsats är att om framtida, potentiellt existerande individer tillskrivs vikt i exempelvis klimatdiskussioner, bör de även tillskrivas vikt i abortsammanhang. Vi bör därför göra en annan avvägning mellan kvinnans intressen och fostrets. Lagen måste i framtiden spegla hela den komplexa problematiken kring abortfrågan, skriver filosoferna och forskarna Nicolas Espinoza och Martin Peterson.

I Sverige råder sedan 1975 fri abort fram till 18:e graviditetsveckan. Därefter krävs särskilt tillstånd från Socialstyrelsen, som dock måste avslå ansökan ”om det finns anledning antaga att fostret är livsdugligt”. (SFS 1974:595 ) Vi menar att abortlagen bör moderniseras. På samma sätt som Katolska kyrkan och andra religiöst färgade opinionsbildare har fel i tanken att abort är förkastligt under nästan alla omständigheter, hade 60- och 70-talens kvinnorörelse fel när den drev fram en abortlagstiftning som bygger på tanken att kvinnans rätt till sin egen kropp nästan alltid är överordnad fostrets. Vår kritik av abortlagen kan sammanfattas i två teser. Den första tesen är att även personer med liberala värderingar har skäl att ifrågasätta abortlagen. Bara för att vi erkänner kvinnans rätt att bestämma över sin egen kropp behöver man som liberal inte betrakta abort som en rättighet överordnad andra. Abortproblematiken är en målkonflikt mellan samtida och framtida individers intresse att få sina legitima önskemål tillgodosedda. Låt oss illustrera denna tes i en jämförelse med klimatdiskussionen. På samma sätt som nu levande generationers intressen är viktiga och bör ges hänsyn, råder det bred enighet om att kommande generationers intressen också har någon vikt. Bara det faktum att våra barnbarns barn ännu inte är födda visar inte att vi har rätt att helt bortse från deras intressen i klimatfrågor. Den nu levande generationen har ansvar för kommande generationer och måste ibland göra uppoffringar för att gynna framtida individer. Slutsatsen blir därför att om framtida, potentiellt existerande individer tillskrivs moralisk vikt i klimatdiskussioner bör de även tillskrivas vikt i abortdiskussioner. Gör vi avvägningar mellan nuvarande och framtida generationer för klimatets skull bör vi göra en avvägning mellan den gravida kvinnans intressen och fostrets. Kvinnans intressen blir då inte alltid, under alla omständigheter, överordnade fostrets. Vår andra teshandlar om hur samhället bör hantera avvägningen mellan den gravida kvinnans och fostrets intressen. I ett forskningsprojekt finansierat av Vetenskapsrådet undersöker vi tanken att grundläggande moraliska omdömen om rätt och fel inte alltid är binära, tvärtemot vad tänkare som Kant, Mill och Rawls hävdade. Vår hypotes är att abort i många fall är rätt till en viss grad samtidigt som det också är fel till en viss grad. Det är helt enkelt naivt att tro att man kan beskriva alla möjliga avvägningar mellan kvinnans och fostrets intressen i svartvitt. En rimlig moralisk analys kräver att man använder nyanser av grått. I så motto som en handling gynnar en individ bidrar detta till att göra handlingen rätt, och i så måtto som motsatsen är fallet bidrar det till att göra handlingen fel. Under vissa omständigheter, till exempel om den gravida kvinnan är ung men graviditeten upptäcks relativt sent (till exempel vecka 16), kan det vara rätt med abort ur en aspekt men fel ur en annan, men dessa två aspekter kan inte vägas samman till ett binärt omdöme. Allt man kan säga är att handlingen är både rätt och fel, och beroende på omständigheterna kan graden av riktighet och felaktighet variera. Denna insikt, att abort inte är en moraliskt binär fråga, kräver att vi nyanserar våra moraliska och juridiska ställningstaganden. Men hur? Ett vanligt tankefel är att hävda att samhället av praktiska skäl måste sätta en skarp gräns för när något är tillåtet respektive förbjudet. Även om vi accepterar att många fall av abort befinner sig i en moralisk gråzon finns det, enligt detta tankesätt, ingen möjlighet att formulera lagar som speglar en sådan moralisk tvetydighet. Men denna binära syn på lagstiftning är ogrundad. Vårt förslag är att abortlagen revideras så att den i stället för att dela in aborter i två kategorier, ”förbjudet” och ”tillåtet”, bör dela in aborter i tre kategorier: Först har vi, precis som i dag, fall då abort är förbjudet. Det förefaller rimligt att hålla fast vid att det alltid bör vara förbjudet att göra abort, ”om det finns anledning antaga att fostret är livsdugligt”. Den andra kategorinär fall när abort inte bara är tillåtet, utan samhället även har en skyldighet att assistera kvinnor som önskar avbryta sin graviditet. Denna kategori omfattar fall i vilka abort inte är fel till någon grad. Förutom situationer där kvinnans hälsa står på spel eller graviditeten är ett resultat av ett brott, skulle nog många acceptera att även tillräckligt tidiga graviditeter får avbrytas med hänvisning till att kvinnans intresse tydligt väger tyngre än fostrets. Slutligen har vi en ny, tredje kategori.Denna svarar mot de fall då det finns rimliga skäl att hävda att abort är både rätt och fel till en viss grad. I dessa fall bör det inte vara samhällets skyldighet att aktivt assistera kvinnor som önskar göra abort, lika lite som det bör vara samhällets skyldighet att förhindra att de utförs. Vi föreslår helt enkelt att lagen bör revideras så att den inte uttalar sig om dessa fall. I stället för att försöka sätta en skarp gräns i fall där ingen sådan skarp gräns finns är det bättre att lagen avstår från att reglera dessa fall. I praktiken innebär vårt förslag att makt och ansvar förs över från samhället till den enskilda kvinnan. Om hennes situation faller under den tredje kategorin får hon själv besluta hur hon vill handla, utan att fråga sjukvården eller Socialstyrelsen om lov, men det är inte heller sjukvårdens skyldighet att tillhandahålla personal och resurser för att avbryta graviditeten i dessa fall. Om den gravida kvinnan befinner sig i den tredje kategorin och väljer att avbryta graviditeten är det hennes eget ansvar, inte något som samhället är skyldigt att bistå henne med. För att förhindra att aborter utförs illegalt eller blir en klassfråga, kan det vara lämpligt att upprätta särskilda abortkliniker som garanterar att aborterna utförs på ett medicinskt säkert sätt men som tar betalt för sina tjänster i förhållande till klientens betalningsförmåga. En del kvinnor som befinner sig i den tredje typen av situation skulle troligen uppfatta det som obehagligt att inte längre ha full uppbackning av samhället och därigenom kunna falla tillbaka på ett tydligt rättfärdigande av sitt handlande i lagen. Kanske skulle det rentav kännas bättre för den gravida kvinnan om lagen gav ett klart besked. Mot detta invänder vi att lagen inte bör formuleras efter vad som känns bäst, utan efter vad som bäst speglar hela den komplexa problematiken kring abortfrågan. Nicolas Espinoza fil dr, filosofiska institutionen vid Stockholms universitet och Stockholm Centre for Healthcare Ethics Martin Peterson docent, avdelningen för filosofi, Eindhovens tekniska universitet och Stockholms universitet


Summary: Nytt forskningsprojekt: Abortlagen bör moderniseras och anpassas till en ny moralfilosofisk syn på kommande generationers intressen. 1960- och 70-talens kvinnorörelse hade fel när den drev fram en abortlag som bygger på tanken att kvinnans rätt till sin egen kropp nästan alltid är överordnad fostrets. Det är dags för samhället att ifrågasätta det här synsättet och abortlagens konstruktion. Vår slutsats är att om framtida, potentiellt existerande individer tillskrivs vikt i exempelvis klimatdiskussioner, bör de även tillskrivas vikt i abortsammanhang. Vi bör därför göra en annan avvägning mellan kvinnans intressen och fostrets. Lagen måste i framtiden spegla hela den komplexa problematiken kring abortfrågan, skriver filosoferna och forskarna Nicolas Espinoza och Martin Peterson.

I Sverige råder sedan 1975 fri abort fram till 18:e graviditetsveckan. Därefter krävs särskilt tillstånd från Socialstyrelsen, som dock måste avslå ansökan ”om det finns anledning antaga att fostret är livsdugligt”. (SFS 1974:595 ) Vi menar att abortlagen bör moderniseras. På samma sätt som Katolska kyrkan och andra religiöst färgade opinionsbildare har fel i tanken att abort är förkastligt under nästan alla omständigheter, hade 60- och 70-talens kvinnorörelse fel när den drev fram en abortlagstiftning som bygger på tanken att kvinnans rätt till sin egen kropp nästan alltid är överordnad fostrets. Vår kritik av abortlagen kan sammanfattas i två teser. Den första tesen är att även personer med liberala värderingar har skäl att ifrågasätta abortlagen. Bara för att vi erkänner kvinnans rätt att bestämma över sin egen kropp behöver man som liberal inte betrakta abort som en rättighet överordnad andra. Abortproblematiken är en målkonflikt mellan samtida och framtida individers intresse att få sina legitima önskemål tillgodosedda. Låt oss illustrera denna tes i en jämförelse med klimatdiskussionen. På samma sätt som nu levande generationers intressen är viktiga och bör ges hänsyn, råder det bred enighet om att kommande generationers intressen också har någon vikt. Bara det faktum att våra barnbarns barn ännu inte är födda visar inte att vi har rätt att helt bortse från deras intressen i klimatfrågor. Den nu levande generationen har ansvar för kommande generationer och måste ibland göra uppoffringar för att gynna framtida individer. Slutsatsen blir därför att om framtida, potentiellt existerande individer tillskrivs moralisk vikt i klimatdiskussioner bör de även tillskrivas vikt i abortdiskussioner. Gör vi avvägningar mellan nuvarande och framtida generationer för klimatets skull bör vi göra en avvägning mellan den gravida kvinnans intressen och fostrets. Kvinnans intressen blir då inte alltid, under alla omständigheter, överordnade fostrets. Vår andra tes handlar om hur samhället bör hantera avvägningen mellan den gravida kvinnans och fostrets intressen. I ett forskningsprojekt finansierat av Vetenskapsrådet undersöker vi tanken att grundläggande moraliska omdömen om rätt och fel inte alltid är binära, tvärtemot vad tänkare som Kant, Mill och Rawls hävdade. Vår hypotes är att abort i många fall är rätt till en viss grad samtidigt som det också är fel till en viss grad. Det är helt enkelt naivt att tro att man kan beskriva alla möjliga avvägningar mellan kvinnans och fostrets intressen i svartvitt. En rimlig moralisk analys kräver att man använder nyanser av grått. I så motto som en handling gynnar en individ bidrar detta till att göra handlingen rätt, och i så måtto som motsatsen är fallet bidrar det till att göra handlingen fel. Under vissa omständigheter, till exempel om den gravida kvinnan är ung men graviditeten upptäcks relativt sent (till exempel vecka 16), kan det vara rätt med abort ur en aspekt men fel ur en annan, men dessa två aspekter kan inte vägas samman till ett binärt omdöme. Allt man kan säga är att handlingen är både rätt och fel, och beroende på omständigheterna kan graden av riktighet och felaktighet variera. Denna insikt, att abort inte är en moraliskt binär fråga, kräver att vi nyanserar våra moraliska och juridiska ställningstaganden. Men hur? Ett vanligt tankefel är att hävda att samhället av praktiska skäl måste sätta en skarp gräns för när något är tillåtet respektive förbjudet. Även om vi accepterar att många fall av abort befinner sig i en moralisk gråzon finns det, enligt detta tankesätt, ingen möjlighet att formulera lagar som speglar en sådan moralisk tvetydighet. Men denna binära syn på lagstiftning är ogrundad. Vårt förslag är att abortlagen revideras så att den i stället för att dela in aborter i två kategorier, ”förbjudet” och ”tillåtet”, bör dela in aborter i tre kategorier: Först har vi, precis som i dag, fall då abort är förbjudet. Det förefaller rimligt att hålla fast vid att det alltid bör vara förbjudet att göra abort, ”om det finns anledning antaga att fostret är livsdugligt”. Den andra kategorin är fall när abort inte bara är tillåtet, utan samhället även har en skyldighet att assistera kvinnor som önskar avbryta sin graviditet. Denna kategori omfattar fall i vilka abort inte är fel till någon grad. Förutom situationer där kvinnans hälsa står på spel eller graviditeten är ett resultat av ett brott, skulle nog många acceptera att även tillräckligt tidiga graviditeter får avbrytas med hänvisning till att kvinnans intresse tydligt väger tyngre än fostrets. Slutligen har vi en ny, tredje kategori. Denna svarar mot de fall då det finns rimliga skäl att hävda att abort är både rätt och fel till en viss grad. I dessa fall bör det inte vara samhällets skyldighet att aktivt assistera kvinnor som önskar göra abort, lika lite som det bör vara samhällets skyldighet att förhindra att de utförs. Vi föreslår helt enkelt att lagen bör revideras så att den inte uttalar sig om dessa fall. I stället för att försöka sätta en skarp gräns i fall där ingen sådan skarp gräns finns är det bättre att lagen avstår från att reglera dessa fall. I praktiken innebär vårt förslag att makt och ansvar förs över från samhället till den enskilda kvinnan. Om hennes situation faller under den tredje kategorin får hon själv besluta hur hon vill handla, utan att fråga sjukvården eller Socialstyrelsen om lov, men det är inte heller sjukvårdens skyldighet att tillhandahålla personal och resurser för att avbryta graviditeten i dessa fall. Om den gravida kvinnan befinner sig i den tredje kategorin och väljer att avbryta graviditeten är det hennes eget ansvar, inte något som samhället är skyldigt att bistå henne med. För att förhindra att aborter utförs illegalt eller blir en klassfråga, kan det vara lämpligt att upprätta särskilda abortkliniker som garanterar att aborterna utförs på ett medicinskt säkert sätt men som tar betalt för sina tjänster i förhållande till klientens betalningsförmåga. En del kvinnor som befinner sig i den tredje typen av situation skulle troligen uppfatta det som obehagligt att inte längre ha full uppbackning av samhället och därigenom kunna falla tillbaka på ett tydligt rättfärdigande av sitt handlande i lagen. Kanske skulle det rentav kännas bättre för den gravida kvinnan om lagen gav ett klart besked. Mot detta invänder vi att lagen inte bör formuleras efter vad som känns bäst, utan efter vad som bäst speglar hela den komplexa problematiken kring abortfrågan. Nicolas Espinoza fil dr, filosofiska institutionen vid Stockholms universitet och Stockholm Centre for Healthcare Ethics Martin Peterson docent, avdelningen för filosofi, Eindhovens tekniska universitet och Stockholms universitet Abortlagen från 1975 Den lag som antogs 1975 ger en gravid kvinna rätt att ensam besluta om abort till och med graviditetsvecka 18. Hon behöver inte uppge skäl och kan inte nekas abort, inom lagens tidsgränser. En effekt är att allt fler aborter utförs tidigt i graviditeten; 93 procent av aborterna görs före vecka 12 och 76 procent före vecka 9 (2008). I Sverige görs flest aborter av kvinnor 20–24 år och därefter i gruppen 25–30 år. Tonårsaborter (15–19 år) är den tredje största gruppen. Antalet legala aborter i Sverige var 37.524 år 2009. Källa: Nationalencyklopedin


”Facklig huggsexa får inte prägla årets avtalsrörelse”

Summary: De välavvägda löneökningarna 2010 har varit ett viktigt bidrag till att Sverige snabbt återhämtat sig från krisen. Inför den kommande avtalsrörelsen – som ger ett delvis annorlunda utrymme för lönehöjningar – gäller det att också hitta avtalsnivåer som präglas av ansvar för samhällsekonomin. Det sämsta vore om förhandlingarna präglas av en attityd att ”nu ska man ta ut allt som går”. En facklig huggsexa driven av revanschlystnad leder bara till höga nominella löneökningar som inte blir något värda eftersom de driver upp inflation och räntor. Detta vore förödande och ett svek mot dem som står utanför arbetsmarknaden, skriver företrädare för Sveriges arbetsgivare.

Avtalsförhandlingarna som börjar i höst kommer att föras i ett annat och mer positivt ekonomiskt klimat än avtalsrörelsen 2010, vilket ger ett delvis annorlunda utrymme för lönehöjningar. En lärdom från 2010 som alla parter bör ta med sig är vikten av att de avtalade lönehöjningarna kommer på en nivå som på bästa sätt bidrar till återhämtningen i ekonomin och främjar sysselsättningen. Det sämsta vore om avtalsförhandlingarna kommer att präglas av en facklig revanschlusta präglad av en attityd att nu ”ska man ta ut allt som går”. Det skulle innebära att facken skulle försöka få en högre löneökningstakt än vad som är ansvarsfullt och försvarligt. Då skulle vi riskera att göra om misstagen från 1995 då parterna på arbetsmarknaden via löneavtalen satte ett sänke på den positiva utvecklingen för Sverige. Räntan blev högre och ökningen i sysselsättningen kom av sig. Det ledde då till – och skulle också nu leda till – att bromsa den positiva trenden med sänkt arbetslöshet och att onödigt många personer står utan arbete. Det skulle ta många år att få ner arbetslösheten. I praktiken skulle det innebära att många som i dag står utanför arbetsmarknaden aldrig kommer in. Finns det då inte skäl för revansch? Var det inte de anställda som tog ansvar genom historiskt låga löneökningar och betalade priset för krisen? Sett till avtalens nivå för de två åren 2010 och 2011 är Sverige väl i linje med Europa. Vi ligger, tillsammans med exempelvis Danmark, Finland, Belgien och Holland, nivåmässigt i mitten av avtalen i Europa för 2010 och 2011. I de anställdas perspektiv är säkert reallönernas utveckling mer intressant. De bägge krisåren 2009 och 2010 tillsammans gav reallöneökningar på cirka 5 procent. Dessa kom dessutom efter en framgångsrik period på hela 15 år för dem med jobb som givit genomsnittliga reallöneökningar på 2,6 procent per år och en total reallöneökning på omkring 46 procent. Med andra ord är det svårt att se var argumenten för revansch ska komma från. En facklig huggsexa driven av revanschlystnad leder bara till höga nominella löneökningar som inte blir något värda eftersom de driver upp inflation och räntor. Tänk tillbaka på perioden 1980 till 1995 med nominella lönehöjningar i näringslivet på i snitt nästan 7 procent per år samtidigt som reallönerna minskade något. De höga reallöneökningarna i slutet på 90-talet hade också ett pris i form av en kvarstannande arbetslöshet på hög nivå. Ett mycket mer konstruktivt förhållningssätt är att konstatera att de väl avvägda avtalade löneökningarna 2010 har varit ett viktigt bidrag till att Sverige snabbt återhämtar sig från krisen. Nu gäller det att ta ett fortsatt ansvar och hitta rätt nivåer även i den kommande avtalsrörelsen. Vi bör också komma ihåg att vi har en bra bit kvar innan krisens effekter är utsläckta. Först under 2011 passerar vi 2008 års nivå i BNP, industriproduktionen ligger fortfarande 10 procent under 2008 års nivå och vi har fortfarande en kraftigt förhöjd arbetslöshet som vi måste fortsätta minska. Den framgångsrika utvecklingen innebär inte heller att vi är osårbara. Osäkerheten är stor om hur utvecklingen påverkas av länder med ett stort skuldberg. Vår ekonomi är exportberoende och i flera länder väntas ekonomin, till följd av svaga statsfinanser, växa svagare än i Sverige. Vår egen starka krona dämpar exporttillväxten medan importen ökar. Den riktiga och viktiga utgångspunkten för avtalsrörelsen bör därför vara att hitta avtalsnivåer som präglas av ett ansvarstagande för samhällsekonomin och för företagens möjligheter att växa och anställa. Därför vill arbetsgivarna att parterna fortsätter att skapa förutsättningar för en minst lika positiv utveckling som avtalen 2010 bidrog till. Det innebär att de avtalade lönehöjningarna och villkoren inte får bromsa tillväxten och att avtalen ska ge fler chans att få jobb. Vi har klarat av den balansen relativt bra under de senaste 15 åren. Det har inte varit något som har skett av sig självt. Trots att våra fackliga motparter alltid pratar om behovet av att företagens konkurrenskraft inte undermineras finns det gott om exempel på hur man i praktiken ställt krav som allvarligt skulle ha försämrat konkurrenskraften om de accepterats. Ett exempel är att inför avtalsförhandlingarna 2010 hamnade LO helt fel i sina krav om syftet skulle vara att utveckla eller behålla konkurrenskraften samt att få sysselsättningen att växa. Kraven var ettåriga avtal med 3,2 procent i avtalade lönehöjningar i snitt och dessutom förändringar i exempelvis sjukersättningen som gav samlade krav på ungefär 3,7 procent. Denna höga kravnivå lade man fast mitt under den starkaste nedgången i ekonomin under modern tid och utan någon rimlig hänsyn till företagens verklighet. Man använde både Riksbankens och Konjunkturinstitutets bedömningar om vilka nivåer som bäst skulle främja utvecklingen på ett felaktigt sätt. Man gav därmed en falsk bild av att de höga kraven låg innanför de samhällsekonomiskt gynnsamma ramarna. Utfallet av avtalsrörelsen blev att de internationellt konkurrensutsatta företagen satte ett märke på 0,9 procent i avtalade lönehöjningar från 1 juni och 12 månader framåt och för 2011 avtal som räknat över två år gav avtalade lönehöjningar på 3,5 procent. De löneavtalen är starkt bidragande till att Sverige återhämtar sig så snabbt. Fackens kravnivåer försvårade dessutom de fortsatta förhandlingarna. Avtalen för tjänstemännen och arbetarna inom Teknikföretagen, Stål och Metall samt Industri och KemiGruppen ställdes mot LO:s mycket högre kravnivåer. Förbund efter förbund skulle överträffa det industrimärke som LO i förhand sagt sig söka och acceptera. Stora strejker inom skogs- och kraftverksindustrin samt ett mycket stort antal varsel blev följden av att man missat att vara realistisk i sitt kravställande. Det skulle vara förödande om de fackliga företrädarna ser avtalen 2010 som en parentes och baserar kraven 2011 och 2012 på ett revanschtänkande som bottnar i bristande realism i kraven i förra avtalsrörelsen. Det vore ett grundligt svek mot de grupper som ännu står utanför arbetsmarknaden och som, för att komma ut i solen, behöver en fortsatt jobbtillväxt skapad av en stark ekonomisk tillväxt. Per Hidesten vice vd Skogsindustrierna Bengt Huldt vd Stål och Metall Arbetsgivareförbundet samt Svemin och Svemek Peter Jeppsson vd TransportGruppen Dag Klackenberg vd Svensk Handel Jonas Milton vd Almega Ola Månsson vd Sveriges Byggindustrier Eva Östling Ollén vd Sveriges Hotell och Restaurangföretagare Åke Svensson vd Teknikföretagen Christer Ågren vice vd Svenskt Näringsliv Parterna bestämmer Det svenska kollektivavtalssystemet innebär att löner och allmänna anställningsvillkor bestäms av parter på arbetsmarknaden, det vill säga arbetsgivarna och arbetstagarna, utan inblandning av staten. Avtalsförhandlingarna kan ske på central och på lokal nivå. Lönebildningen i avtalen har delats upp i sju olika löneavtalskonstruktioner; från individanpassad lönebildning med sifferlösa avtal utan angivet löneutrymme till en generell summa där alla får lika mycket i lön. Källa: Ekonomifakta


Lusten går att träna upp

Summary: Det hjälper inte att läsa klatschiga tips om hur man ska få tid för sex – om det i själva verket är de egna tankarna som bromsar, säger sexologen Charlotte Makboul. Då gäller det att börja titta på sina tankar i stället.

Att sexlivet går på sparlåga under småbarnsåren är något som många par accepterar. Stress och tidsbrist är självklara orsaker. Men ibland kan det bli en ond cirkel som fortsätter. – Många frågar sig själva ”har jag lust till sex nu?” och får ett ”nej” till svar, säger sexologen och socionomen Charlotte Makboul. – Det kan ha uppstått ett automatiskt ”nej” till sex. Då är lösningen inte fler tips, utan att i stället titta på de egna tankarna som bromsar en från att förverkliga alla dessa fantastiska råd. Man ska fråga sig om man ska lägga fokus på de bromsande tankarna, om de leder mot ens viktiga mål i livet, eller om man ska ifrågasätta sitt ”nej” och prova att välja ”ja”, menar Charlotte Makboul. – Om det finns en lust att ha lust, så är det bara att köra vidare och försöka skifta från det automatiska ”nejet” till ett ”ja”. Att titta på tankarna gör att man får distans till dem, och inte smälter samman med dem och börjar tro att ”så här är det”. Bland trygga par är det vanligt att båda tycker att det är okej att man har en sexsvacka när man nyligen fått barn, och om det sker i samförstånd är ju allt frid och fröjd, säger Charlotte Makboul. En ny bebis tar hela tillvaron, inklusive känslor och mentalt fokus, i anspråk. Det är naturligt att både mamman och pappan blir mer intresserade av barnet och mindre av sex. Babybubblan upplöses så småningom och världen utanför öppnar sig. Stress, tidsbrist och praktiska omständigheter går som regel att åtgärda ganska enkelt. – Och par som lever i ett förhållande där sexlivet avstannat ska inte bli stressade av det så länge det inte är en källa till ångest eller konflikt, säger Charlotte Makboul. Men hos otrygga par kan det kännas fruktansvärt att den ena parten inte vill ha sex, den som blir avvisad kan må oerhört dåligt, det leder till gräl och slitningar i relationen. Ofta bottnar det här i att en eller båda parter har en anknytningsproblematik i grunden, menar Charlotte Makboul. Enligt anknytningsteorin etableras våra anknytningsmönster redan i spädbarnsåldern. Anknytningen kan exempelvis vara mer eller mindre trygg. – Våra anknytningsmönster gör inte mycket väsen av sig då vi befinner oss i situationer där vi har känslomässig distans till omgivningen, exempelvis på våra arbetsplatser, säger Charlotte Makboul. – Men i nära relationer, med människor som vi älskar eller tycker väldigt mycket om, så slår de till. Anknytningsmönstren speglas både i våra relationer och i vår sexualitet, hävdar Charlotte Makboul. – När du blir förälder drabbas du kanske mer än någonsin av känslor av närhet, till barnet men också ofta till partnern. Har du då en tendens till mindre trygga anknytningsmönster kan dessa komma att avspeglas också i sexualiteten. Vad kan man då göra för att hitta tillbaka till varandra sexuellt när man fått barn? – Har man problem med känslorna är det bra att träna sig på att vara i sin känsla, och även att våga prata om de jobbiga känslorna inför sin sexualitet. Fly inte från det som är jobbigt, utan tillåt dig att känna, tänka och ge uttryck för det inför din partner. Det är endast då man kan lära sig saker. Avslappningsövningar, mindfulness och att vara i nuet är också sådant som kan hjälpa. Charlotte Makboul väljer fyra böcker ”Hemligheten. Från ögonkast till varaktig relation” (Natur & Kultur) av Dan Josefsson och Egil Linge. ”I kärlekens flöde. När närhet och sex blir ett” (Energica förlag) av Krishnananda Thomas Trobe och Amana Trobe. ”Mentaliseringsboken” (Karneval förlag) av Per Wallroth. ”Lyckofällan” (Natur & Kultur) av Russ Harris.


Minnen av en tyst mamma

Summary: Den israeliska författaren Lizzie Doron växte upp i ett hem präglat av tystnad. Hennes mamma Helena hade förlorat hela sin släkt i Förintelsen men talade aldrig om sin bakgrund. Nu finns Lizzies bok om uppväxten på svenska. Thomas Lerner mötte henne i Stockholm.

På varje årsdag av sin mors begravning fann Lizzie Doron till sin förvåning en röd ros där mamma Helena vilade. Någon hade varit där före henne. På fjärde årsdagen såg hon en kvinna gå fram mot graven med en ros i handen. Kvinnan frågade om Lizzie också hade sett den där begravningen. ”Det var bara tio personer där”, mindes kvinnan. Hon hade själv begravt sin bror den dagen. På varje årsdag tog hon nu den vackraste rosen ur buketten hon hade med till honom och placerade på Helenas grav. ”Den döda kvinnan måste ha saknat familj”, antog kvinnan. Kanske visste Lizzie något om den begravda? ”Inte mycket alls”, svarade Lizzie. ”Inte mycket alls.” I boken ”Varför kom du inte före kriget?”, nyligen utgiven på svenska, låter Lizzie Doron läsarna få veta mer om mamma Helena. Det är berättelsen om en kvinna som föddes någonstans i Europa och förlorade alla släktingar och vänner under Förintelsen. Själv överlevde hon i de tyska koncentrationslägren och flyttade till Israel. Dock läkte aldrig de själsliga såren. – Jag växte upp med en skugga, berättar Lizzie Doron. Mamma firade aldrig sina egna födelsedagar. Från min födelse tills hon dog var hennes livs enda mening att stötta och skydda mig. Hon var en ”smågalen” mamma och jag fick själv fundera ut varför hon gjorde som hon gjorde. Som att jag alltid skulle bleka mitt bruna hår så att det blev blont. Hemma talade mor och dotter sällan med varandra, och till slut trodde Lizzie att tystnaden var något naturligt. Nu, som vuxen, tål hon inte när det är tyst. Hennes man klagar ofta på att hon alltid vill ha radion eller tv:n på för att slippa den förhatliga tystnaden. – Helena berättade aldrig om sin bakgrund och inte något om vem som var min far, inte heller ville hon kela och gosa med mig. Hon verkade rädd för all fysisk beröring, troligen hängde det samman med minnena från koncentrationslägren. Men mamma älskade mig och ville att jag skulle studera och bilda mig. – I dag är jag stolt över Helena, min mamma. Hon var ensamstående och gjorde allt hon kunde för att ge mig hopp, en bra framtid – trots sin tunga ryggsäck. Hon var arg, ledsen, förtvivlad och försökte bygga upp ett nytt liv i ett land hon egentligen inte tyckte om. I sin bok formar Lizzie Doron i korta scener minnet av Helena och visar vilka följder trauman kan få. Inte bara mamman själv utan även omgivningen påverkades av den frusna sorgen och de mörka hemligheterna i moderns liv. – Min mamma hade man och två söner innan kriget. De och alla andra togs ifrån henne. Nu levde hon ensam med mig, det var bara jag som kände henne och ändå gjorde jag det inte. Helena skapade sig ett nytt liv i Tel Aviv i Israel där hon arbetade som sjuksköterska, men vad hon upplevt i de tyska koncentrationslägren fick ingen veta. Fast det förgångna förföljde henne ständigt. – Mamma ville egentligen aldrig bo i Israel. Hon älskade det Europa där hon var född, kulturen, maten, naturen ... jag kommer ihåg hur hon under sina ständiga nattvandringar i lägenheten citerade Schiller och Goethe på tyska när hon trodde att ingen hörde. På dagarna var allt som påminde om Tyskland bannlyst. Helena kom till Israel 1949 efter att landet blivit självständigt. Då skulle starka män och kvinnor med gevär och plogar bygga framtiden – inte traumatiserade klena överlevare med mardrömmar. – Helena kände sig aldrig hemma i Israel. För henne var judendom lika med filosofi, religiösa samtal, kultur och en förståelse av vad det innebär att vara människa. Här fick hon se en annan sida: soldaterna, vapnen och det aggressiva som hon ogillade så mycket. När Lizzie blev äldre och skaffade pojkvänner hade Helena två frågor till dem: Finns det någon allvarlig sjukdom i släkten? Vad gör du i armén? – Hon talade utifrån en överlevares perspektiv. Svåra och dödliga sjukdomar kan ju överföras från generation till generation. Och den som skjutit en annan människa till döds förändras för alltid, blir inte densamma som dessförinnan. Min nuvarande man hade inga sjukdomar i släkten och tömde soptunnor i det militära. Mamma blev nöjd. Varför skrev du din bok? – I israeliska skolor får alla elever i uppgift att skriva en text om sin släkt. När min dotter frågade mig om sin mormor kunde jag bara svara ”Förintelsen”. Då bestämde jag mig för att göra min ”hemläxa”. Sedan gavs berättelsen ut som bok, men det var inte avsikten från början. Lizzie tog ledigt från arbetet på universitetet i Tel Aviv för att lägga sin mammas livspussel. I dag vet hon en del om moderns bakgrund, men mycket är för alltid dolt. Hon berättar om när Helena kom tillsammans med en grupp judar i koncentrationslägret Auschwitz. Prästen, rabbinen, hade uppmanat alla att be till Gud för att han skulle rädda dem. Men Helena tog fram en flaska med hårblekningsmedel, det är oklart hur hon fått tag på den, och hällde i håret. En liten flicka såg på med stora ögon. Då hällde Helena resten av blekmedlet i flickans hår, tog henne i handen och gick efter en stund till en tysk officer och påpekade att det måste ha blivit något fel: ”Vi är inte judar, titta på vårt hår. Vi råkade bara befinna oss i området.” Helena och flickan fördes åt sidan, resten av gruppen mördades i gaskamrarna. – Tio år gammal stod jag i en livsmedelsbutik i Tel Aviv när en kvinna, hon heter Itta och finns med i min bok, kom fram och berättade att Helena räddat hennes liv med blekmedlet i koncentrationslägret. Helena, en liten hjältinna, hade inte sagt ett ord om detta till mig. Hur överlevde du din ”tysta” barndom? – Mamma trodde på mig, lyfte fram mig, såg mig som det finaste i världen. Alla barn behöver bli älskade, mamma älskade mig. Men Lizzie tackar också vädret i Israel. I det fattiga kvarter där hon växte upp bodde ett fyrtiotal barn, många av dem med föräldrar som var överlevare. – Vi kunde vara ute så fort vi kom hem från skolan. Vi lekte, gjorde läxor och skapade en sorts samhälle där vi kunde känna oss trygga. Vi delade erfarenheten av tystnaden i våra hem. Vad tycker din familj om boken? – Min man fick möta en levande människa, inte bara den småtokiga Helena han träffat. Och min dotter och son fick en mormor att faktiskt se upp till. Hon överlevde – trots allt hon gått igenom. Skriver på ny bok om sin okände far Namn: Lizzie Doron. Ålder: Född 1953. Bor: Tel Aviv, Israel. Familj: Man och två barn. Yrke: Journalist och författare. Aktuell: Med romanen ”Varför kom du inte före kriget?” (Weyler förlag). Arbetar nu på en bok om sin pappa, som länge var okänd för henne. Övrigt: Är engagerad fredsaktivist med många palestinska kontakter. Mamma: Helena, född 1909. När andra världskriget bröt ut bodde hon i Krakow i Polen. Fördes till stadens judiska ghettot och senare till olika koncentrationsläger. Efter kriget letade hon förgäves efter överlevande släktingar. Studerade till sjuksköterska i Wien och kom 1949 till Israel. Arbetade där inom sjukvården. Dog 1990. Pappa: Hette Kuba och kom från Polen till Israel. Led av svår tuberkulos. På en kibbutz mötte han Helena som var sjuksköterska där. Vårdades i flera år på sanatorium. Lizzie träffade aldrig honom. Mamma Helena fortsatte att läsa Mamma Helena fortsatte att läsa sagor även sedan dottern Lizzie blivit äldre. Det var Askungen, Snövit, Hans och Greta med flera. Annars kunde inte mamman somna. Ibland vaknade Helena med ett skri, gick upp ur sängen och vandrade runt i rummen utan att få ro. Här följer ett kort utdrag ur ”Varför kom du inte före kriget?” (Weyler förlag): ”När Lizzie frågade: ’Vad är det som har hänt?’ brukade hon svara: ’Jag drömde om häxor, spöken, monster och onda människor, sådana som finns i sagor.’ Och hon tillade: ’Ibland så finns de i verkligheten också.’”


Nationalister tar poäng i språkstrider

Summary: En högerpopulistisk våg går genom Norden. I Finland kan den föra det nationalistiska Sannfinländarna ända in i regeringen. Partiledaren Timo Soini vill avskaffa svenskan som obligatoriskt språk i skolan.

I DEN SENASTE opinionsmätningen inför det finländska riksdagsvalet den 17 april får invandringskritiska Sannfinländarna drygt 16 procent. Den 48- årige partiledaren Timo Soini ilsknar till när han får frågan om hur mycket av fyrdubblingen i opinionen jämfört med förra valet som beror på ökad rasism. – Ingen i Finland kallar mig för rasist, för de vågar inte och för att det är osant. Jag tolererar inte sådant, säger han till DN. Samtidigt försvarar han att Sannfinländarna ställer upp med Jussi Hallaa ho som riksdagskandidat, trots att han är dömd för att ha hävdat att islam uppmuntrar pedofili och att han vill minska invandringen av muslimer. – Han har blivit dömd och betalat böter. Men vad är ditt ansvar för vilka som är partiets kandidater? – Jag har fullt ansvar för partiet. Vi för ut vårt program och sedan är det väljarna som bestämmer. De populistiska partiernas frammarsch är den största politiska förändringen de senaste åren i Norden och Europa, anser statsvetaren Ann-Cathrine Jungar vid Södertörns högskola. – De nordiska populistpartierna har olika bakgrund. I Finland började det för mer än 50 år sedan med Veikko Vennamos Småbrukarförbund, medan det började med nynazismen i Sverige. Men i dag börjar SD och Sannfinländarna alltmer likna varandra i sakpolitiken i något som kan kallas ”centerextremism”. PARTIERNA ÄR EMOT invandrare, EU, globaliseringen och talar om att de företräder ett hotat folk. Den egna befolkningen ska ha företräde till välfärd och jobb. – Sannfinländarna betraktar också finlandssvenskan som ett främmande element mot den finska majoritetskulturen, säger Ann-Cathrine Jungar. Partiets systerorganisation Finskhetsförbundet arrangerade förra veckan en demonstration mot ”tvångssvenskan” på riksdagshusets trappa. Men Timo Soini försäkrar att Finland ska förbli tvåspråkigt: – Jag vill inte ändra grundlagen. Det är bara den obligatoriska svenskan i skolan som ska tas bort. Det innebär inte slutet för svenskan. Soini tonar också ned sin kritik av invandringspolitiken. Tidigare har Sannfi nländarna krävt att migrationsminister Astrid Thors ska avgå, men nu är Soini nöjd med regeringen. – Det är inga problem med invandringen. De asylsökande som har giltiga skäl ska ha rätt att stanna. Vår regering har skärpt reglerna och nu fungerar det bra. Med siktet inställt på att komma in i regeringen vill Soini inte kopplas samman med Sverigedemokraterna. I EUparlamentet ingår Sannfinländarna i samma partigrupp som bland annat Dansk folkeparti som samarbetar med SD i Sverige. Men Timo Soini har stoppat partiets ungdomsförbund från samarbete med Sverigedemokraterna. I STOCKHOLM SITTER Jimmie Åkesson i en nyinköpt skinnsoffa till riksdagsrummet. Blågula vykort från väljare sitter fästa på anslagstavlan. Men när det handlar om svenskans ställning i Finland ställer han sig inte bara på Sannfinländarnas sida. Han går längre än så. Sverigedemokraternas partiledare Jimmie Åkesson går längre – han vill helt avskaffa svenskan som parallellt språk i Finland. – Jag tycker inte att det ska vara parallella språk som i dag, säger han. I stället jämför han finlandssvenskarna med samernas ställning som minoritet i Sverige. – Man ska vara snäll mot minoriteter. Men det är inte rimligt att man ska ha svenska som myndighetsspråk där det bor en väldigt liten del svenskar. DE TVÅ STORA PARTIERNA i Sverige oroar sig däremot för svenska språkets framtid i Finland. Svenska skattebetalare ger varje år omkring en miljon kronor till kompetensutveckling av lärare och annan verksamhet för att stödja det svenska språket i Finland. – Det stöd som vi ger till svenskundervisningen i utlandet är en viktig del av vårt Sverigefrämjande, säger Eva Björling (M), som är nordisk samarbetsminister. Som handelsminister ser hon en ekonomisk aspekt på den infl ammerade språkfrågan: – Länder som har gemensamt officiellt språk handlar mer än dubbelt så mycket med varandra. Sedan har vi en lång gemensam historia och kulturella band med Finland. Det är tråkigt om det blir mindre svenska. S-riksdagskvinnan Karin Åström är ordförande i Nordiska rådet. Hon är ”oroad och bekymrad”. – Svenskans ställning är direkt hotad av Sannfinländarna, säger hon. Hon tror att språkfrågan inte bara blir en sak för den finländska riksdagen, utan också för Nordiska rådet på nästa möte i augusti. – Språkfrågorna är stora och viktiga för oss. MEN JUST NORDISKA RÅDET har också blivit en mötespunkt för de fyra stora högerpopulistiska partierna i Sverige, Norge, Danmark och Finland. Sverigedemokraterna hoppas på ett utökat samarbete med alla utom norska Fremskrittspartiet som är mer liberalt. – För några år sedan blev vi och Dansk Folkeparti utbuade på Ungdomens nordiska råd. Nu känner man av att det är en helt annan våg bland högerpartierna. Det blåser i vår riktning, säger SD-riksdagsledamoten Erik Almqvist som sitter i Nordiska rådet. henrik.brors@dn.se mats.larsson@dn.se


”Att stänga två reaktorer skadar svensk basindustri”

Summary: Kärnkraft är inget självändamål men det är inte realistiskt att stänga ned två reaktorer inom loppet av tre år. Det skulle allvarligt skada svensk basindustri och drabba alla dem som jobbar hos oss och deras familjer, skriver Bo Annvik i en replik. Han är ordförande i SKGS som arbetar med den svenska basindustrins energifrågor.

Maria Wetterstrand och Lise Nordins förslag på DN Debatt 8/4 att stänga ned två kärnkraftsreaktorer under denna mandatperiod bidrar till stor oro inom svensk basindustri. Inte för att kärnkraften är ett självändamål utan för att en stabil eltillförsel och konkurrenskraftiga elpriser är en grundförutsättning för att svensk industri ska kunna fortsätta vara konkurrenskraftig på en global marknad. Basindustrin (skogen, kemin, gruvorna och stålet) sysselsätter i dag över 400.000 människor och har ett exportvärde på cirka 273 miljarder. Att stänga minst två av landets tio reaktorer inom en så kort tidsperiod som tre år skulle bidra till en allvarlig elbrist och elpriset skulle stiga ytterligare från en redan hög nivå. Dyrare el innebär försämrade konkurrensförutsättningar vilket i sin tur hotar sysselsättningen i Sverige, inte minst på orter som redan i dag är hårt drabbade av arbetslöshet. Vi har just lämnat en hård vinter bakom oss då vi varit tvungna att importera el producerad av fossila bränslen. Inte kan väl Wetterstrand och Nordin föredra en lösning där kärnkraften byts mot fossilkraft? De talar sig visserligen varma för vindkraften och för oss i basindustrin är vindkraften en viktig del i utbyggnaden av förnybara energikällor, i dag står svensk vindkraft för 2-3 procent av den totala eltillförseln. Som Wetterstrand och Nordin också skriver är Energimyndighetens prognos att utbyggnaden kommer att hamna på 11 TWh vindkraftsel 2020 vilket skulle innebära att vindkraften då kommer att utgöra ungefär 7 procent av eltillförseln. Jag förmodar att Miljöpartiet inte vill använda våra sista orörda älvar för att bygga nya vattenkraftsverk. Vad finns det då för alternativ? De drabbade reaktorerna i Japan är äldre än samtliga svenska reaktorer. Men för att säkerställa att de svenska kärnkraftverken har den senaste tekniken för säkerhet och samtidigt säkra eltillförseln borde några av de äldre verken bytas ut. Kärnkraften står trots allt för 44 procent av elproduktionen i dag. Detta tillsammans med en fortsatt utbyggnad av förnybara energikällor anser vi är en bra avvägning, både för att rädda sysselsättningen i Sverige och för att Sverige ska få tillgång till el som är producerad av koldioxidfria energislag. Kärnkraft är som sagt inget självändamål men med dagens alternativ och den långsiktiga utbyggnadstakten av förnybara energikällor är det inte realistiskt att stänga ned två reaktorer inom loppet av tre år. Det skulle inte bara allvarligt skada svensk basindustri, det skulle drabba alla de människor som jobbar hos oss, och deras familjer. Bo Annvik, ordförande SKGS SKGS står för Skogen, Kemin, Gruvorna och Stålet och är ett samarbete mellan de olika branschorganisationerna Skogsindustrierna, Plast- & Kemiföretagen, SveMin och Jernkontoret.


”Minst två kärnreaktorer kan stängas utan problem”

Summary: Miljöpartiet i riksdagsmotion i dag: Med anledning av haverierna i Fukushima kräver vi att minst två svenska kärnkraftsreaktorer tas ur drift under den här mandatperioden. Efter händelserna i Japan diskuteras avstängning av gamla kärnkraftsreaktorer i land efter land. Men i Sverige händer nästan ingenting. Många tror att det inte går att fasa ut kärnkraften trots att vi har bättre förutsättningar än de flesta andra länder. Nya prognoser från Energimyndigheten visar att Sverige går mot stora elöverskott på både kort och lång sikt. Fram till 2020 beräknas överskottet bli hela 23 TWh, vilket nästan motsvarar produktionen i fem av Sveriges tio reaktorer. Det är därför fullt möjligt att redan denna mandatperiod stänga minst två reaktorer och ändå ha ett elöverskott, skriver Maria Wetterstrand och Lise Nordin.

Kärnkraftshaverierna i japanska Fukushima har skakat om kärnkraftsdebatten runt om i världen. I land efter land påbörjas, eller diskuteras, en avstängning av gamla reaktorer i avvaktan på att konsekvenserna av händelserna i Japan analyserats. Schweiz tillkännagav direkt att de ställer in planerna på att ersätta landets gamla kärnkraftreaktorer med nya och i Tyskland beslutade förbundskansler Angela Merkel att skjuta på beslutet om en livstidsförlängning för tyska reaktorer och att de som byggts före 1980 skulle stängas för säkerhetskontroller. Kina har lagt stora delar av sitt kärnkraftsprogram på hyllan, likaså Israel, och i Japan säger regeringen nu att fler reaktorer antagligen inte kommer att byggas – i stället ska förnybara energikällor sättas i centrum. Fler liknande exempel finns, men i Sverige händer nästan ingenting. Vi bor i ett land där många tror att det inte går att fasa ut kärnkraften, detta trots att vi har bättre förutsättningar än de flesta andra länder. Förutom vårt breda kunnande om energiteknik har Sverige bland de bästa förutsättningarna för förnybar elproduktion i världen. Vi har en lång kust med många lämpliga platser för vindkraft, god tillgång på bioenergi och inte minst stora möjligheter att använda energin smartare. Vi har redan utbyggd vattenkraft som bara i sig ger oss mer el per person än den genomsnittliga elanvändningen i de flesta länder i Europa. Vattenkraft är dessutom synnerligen lämplig att komplettera med just vindkraft för ett tryggt och säkert elsystem Trots att Sverige har bland de bästa förutsättningarna i världen att ha en helt förnybar elproduktion är vi bland de länder i världen som har mest kärnkraft, räknat per person. Och trots detta beslutade riksdagen för snart ett år sedan, med minsta möjliga marginal, att tillåta nya och betydligt större kärnkraftsreaktorer i Sverige. Beslutet föregicks av en bild av att risken för kärnkraftsolyckor är i det närmaste obefintlig i välorganiserade samhällen. Eller som Hans Blix sa vid ett tal i Norge 2007: ”Chernobyl was a unique case, occurring in a rare type of reactor that lacked containment. Most of the world’s light water reactors have a containment that stops any emissions of radioactivity into the environment.” Händelserna i Japan har visat att det inte är så enkelt. De trodde också att de förutsett alla tänkbara händelser och hade konstruerat säkerhetssystem utifrån det. Men det räckte inte. När samma händelse slog ut flera säkerhetssystem samtidigt tappade de ändå kontrollen. Ovanpå en fruktansvärd katastrof med jordbävning och tsunami har landet nu drabbats av en av de värsta kärnkraftolyckorna i världen någonsin. Vi vet i dag mer om kärnkraftens farlighet än vad vi visste för tre veckor sedan. Vi vet att det är ännu svårare än vi trodde att förutse alla tänkbara händelser. Vi vet nu att säkerhetssystem som ska gå in när det första faller ifrån kan slås ut av samma anledning som gjorde att det första systemet havererade. Vi vet att räddningsarbetet efter en naturkatastrof kan kraftigt försvåras om det dessutom finns kärnkraftverk som komplicerar bilden. Efter Fukushima borde alla kunna vara eniga om att vi måste lära oss att stänga kärnreaktorer innan de havererar. Men vi måste också öppna ögonen och sluta blunda för alla de möjligheter vi i Sverige har. Nya prognoser som Energimyndigheten presenterade i mars och början av april visar att Sverige går mot stora överskott av el på både kort och lång sikt. Redan i år väntas Sverige exportera åtta terawattimmar (TWh) el och nästa år tio TWh. Det är ungefär lika mycket som de tre äldsta reaktorerna producerade 2010. Fram till 2020 beräknas överskottet bli hela 23 TWh, vilket nästan motsvarar produktionen i fem av Sveriges tio reaktorer. Detta utan att det behöver tas ett enda nytt politiskt initiativ. I ljuset av detta är det uppenbart att det är fullt möjligt att låta ett par reaktorer tas ur drift i Sverige redan denna mandatperiod utan att det påverkar tillgången på el i Sverige. Och utan att det påverkar klimatpolitiken. Vi har för avsikt att i dag presentera detta förslag i en motion till Sveriges riksdag med anledning av händelse av större vikt. På lite längre sikt är det möjligt att låta fler reaktorer tas ur drift och med en framtidsinriktad energipolitik skulle det vara möjligt att klara oss helt utan kärnkraft och ändå ha en elförsörjning i balans. Detta utan att det påverkar möjligheten att nå klimatmålen. Framtidsinriktad har här den blygsamma innebörden att Sverige ska genomföra Energimyndighetens planeringsmål för vindkraft och Effektiviseringsutredningens förslag om smartare energianvändning. Det är viktigt att komma ihåg att Energimyndighetens prognoser bygger på den politik som bedrivs i dag och de beslut som har tagits. Med en mer ambitiös politik för att bygga ut förnybar elproduktion och effektivisera elanvändningen skulle detta överskott naturligtvis kunna bli betydligt större. I Energimyndighetens prognos har man räknat med att bara elva TWh vindkraftsel kommer till stånd av det planeringsmål om 30 TWh vindkraft som riksdagen beslutat om. Man har heller inte räknat med att det görs någon betydande energieffektivisering, trots att Energieffektiviseringsutredningen visat att man med ekonomiskt lönsamma åtgärder kan minska elanvändningen med upp emot 30 TWh. EU:s energikommissionär Günther Öttinger sade några dagar efter olyckan i Fukushima att EU nu på allvar måste undersöka möjligheten att skapa ett energisystem utan kärnkraft, ett helt förnybart system. Det finns många studier som visar att detta är möjligt. Miljöpartiet anser att Sverige snarast bör ta fram en strategi för hur det kan göras här hemma och hur vi kan bidra till en sådan utveckling i resten av EU. De rödgröna partierna har varit eniga om att kärnkraften ska fasas ut successivt med hänsyn till sysselsättning och välfärd och i den takt kärnkraftselen kan ersättas med el från förnybara källor samt energieffektivisering. Vi har också varit eniga om att en prövning måste göras varje mandatperiod. Från Miljöpartiet de gröna menar vi att de senaste prognoserna ger oss rätt i att det är möjligt att stänga minst två reaktorer redan under denna mandatperiod och att Sverige ändå kan ha ett överskott av el. I hela världen omprövas nu kärnkraften. Det är hög tid att även den svenska regeringen drar några slutsatser för den svenska energipolitiken. Vi har de bästa förutsättningarna att bygga vårt energisystem på förnybart. Underlaget från myndigheter och utredningar visar att det är fullt möjligt att ta oss dit. Sverige har ett val. Maria Wetterstrand språkrör Miljöpartiet de gröna Lise Nordin energipolitisk talesperson och riksdagsledamot Miljöpartiet de gröna Händelse av större vikt Miljöpartiet presenterar sitt förslag i en motion till riksdagen ”med anledning av händelse av större vikt”. Så här står det i Riksdagsordningens 3 kapitel: 13 § Motioner med anledning av en händelse av större vikt får väckas gemensamt av minst tio ledamöter, om händelsen inte kunde förutses eller beaktas under den allmänna motionstiden eller någon annan motionstid som anges i detta kapitel. Källa: Svensk författningssamling


”Unga använder kondom endast vid 3 av 10 samlag”

Summary: Ny stor studie av ungas sexualvanor: Dags att ompröva p-pillerstrategin från 60-talet och uppgradera kondomen som skydd mot både könssjukdom och graviditet.I hälso- och sjukvården är det vanligt att man rekommenderar både p-piller och kondom som skydd vid samlag. Det är dock orealistiskt för de flesta unga i åldern 15–29 år. I den nya sexualstudien UngKAB09 – som läggs fram i dag – uppger 60 procent att de inte använde kondom för att kvinnan hade p-piller eller spiral. Men inte heller p-piller ger fullgott skydd mot oönskad graviditet. Det är dags att återupprätta kondomen som ett adekvat skydd mot både oönskade graviditeter och könssjukdomar. Studien slår hål på den svenska självbilden av ett land med en ledande roll när det gäller preventivmedel, skriver Karin Stenqvist, Barbro Lennéer Axelsson och Stefan Laack.

I en ny, stor studie av sexualvanor, UngKAB09, har drygt 15 000 svenska ungdomar och unga vuxna i åldrarna 15–29 år svarat på frågor om sin sexualitet, risktagandet i form av oskyddade samlag och behovet av kunskap och stöd. Merparten av de svarande har rekryterats via mötesplatser på internet. Majoriteten av dem beskriver sin sexuella debut liksom det senaste sextillfället i positiva ordalag, särskilt männen. En förändring jämfört med tidigare studier är att kvinnorna i UngKAB09 uppger lika många sexualpartners som männen, tre under det senaste året och tolv totalt. Internet ger nya möjligheter. Trettio procent av kvinnorna och nästan hälften av de unga männen letar efter kärleks- och sexkontakter på nätet. Sju procent har lagt ut nakenbilder av sig själva på nätet. Sexualiteten är tyvärr inte bara en källa till lust. Fyrtiosex procent av de unga kvinnorna uppger att de har blivit utsatta för sexuella handlingar mot sin vilja, från att någon blottat sig till oönskat samlag. Ungdomar som haft oskyddat sex med en tillfällig partner var överrepresenterade bland högkonsumenter av alkohol och droger och bland dem som haft en tidig sexuell debut eller varit utsatta för sex mot sin vilja. De hade också haft betydligt fler sexpartners under det senaste året jämfört med övriga. Resultaten visar på vikten av att uppmärksamma särskilt riskutsatta ungdomar och de som har låg självkänsla. Motsatsen, god självkänsla, innebär att man sätter värde på sig själv och därmed är mer rädd om sig själv. Man klarar också att dra gränser kring vad man tycker om och vad man ogillar i fråga om relationer och sexualitet. Bara cirka 30 procent av ungdomarna använde kondom vid det senaste samlaget. Det måste betraktas som en mycket låg siffra. När samma fråga ställdes i en studie av sexualvanor hos 15-åringar i 24 olika europeiska länder 2002, utmärkte sig Sverige genom att hamna i botten med 52 procent kondomanvändare jämfört med Greklands 89 procent. Inom hälso- och sjukvården är det vanligt att man rekommenderar både p-piller och kondom som skydd. Skälet är att kondomen inte alltid ses som ett tillräckligt säkert graviditetsskydd. Den är däremot det bästa skyddet mot sexuellt överförbara sjukdomar. Flera studier visar dock att detta kombinationsskydd är orealistiskt för majoriteten. I UngKAB09 uppger cirka 60 procent att orsaken till att de inte använde kondom var att kvinnan hade annat graviditetsskydd, till exempel p-piller eller spiral. Men inte heller p-piller ger fullgott skydd mot oönskad graviditet. Studien visar att 60 procent av dem som blivit gravida trots preventivmedel hade använt p-piller. Hälften av kvinnorna i undersökningen hade erfarenhet av akut-p-piller. Dagens outtalade p-pillerstrategi härrör från 1960-talet när p-pillren lanserades. Då var det fortfarande skambelagt att bli gravid utanför äktenskapet, akut-p-piller och medicinsk abort existerade inte och framför allt var hiv inte aktuellt. Det är nu dags att uppgradera kondomens status och att se denna som ett adekvat skydd mot såväl oönskade graviditeter som könssjukdomar. Nittiofem procent av lärarstudenterna får ingen grundutbildning i sex och samlevnad och fortbildningen av lärare är osystematisk. Den aktuella studien visar att över hälften av de svarande bedömde att de fått otillräcklig kunskap om könssjukdomar och hiv i skolan. Cirka 40 procent hade inte fått tillräcklig undervisning i kondomanvändning. Skolverket granskade undervisningen 1999 och fann att den varierade kraftigt i kvalitet inom och mellan skolor och att den var beroende av lärare som brinner för frågorna. I år har det kommit nya läroplaner och ämnet sex och samlevnad får en tydligare roll. Det är ett steg i rätt riktning, men problemet kvarstår att undervisningen i sex och samlevnad ska ges ämnesövergripande och att innehållet inte är tydligt definierat. Det är då svårt att veta om hela ämnet täcks in så att det blir begripligt för eleverna. Rektorerna måste också prioritera området. I Finland finns sedan 2004 ämnet hälsokunskap som innefattar sex och samlevnad, lärarna får obligatorisk utbildning och man har satsat på läromedel. Minskningen i antalet aborter och klamydiafall i Finland har kopplats till denna obligatoriska undervisning. Det är bara en femtedel av deltagarna i studien som bedömer att de löper risk att smittas av klamydia, drygt hälften på grund av att de hade fast partner som de litade på. Ungdomarna efterfrågar kondomutdelning och lättillgängliga mottagningar för sexuell hälsa. De önskar mer kunskap om hiv och om hur man ska få en relation att fungera. Ungdomsmottagningarna i hälso- och sjukvården har i dag svårt att leva upp till dessa behov. Socialstyrelsen gjorde en inventering 2008 och fann att många mottagningar saknar ett tydligt uppdrag, metodstöd och handledning. Tillgängligheten varierade med öppettider på två till 52 timmar per vecka och ungefär hälften av mottagningarna stängde under hela eller delar av sommaren. Bemanningen var ojämn och i många fall inkomplett. Andelen manliga besökare var bara 15 procent. Ungdomsmottagningarna måste göras attraktiva även för unga män. Detta kan åstadkommas genom strategisk satsning på manlig personal och ökad kompetens i andrologi, motsvarande kvinnans gynekologi. Detta är en angelägen men helt försummad jämställdhetsfråga. Regeringens utredare Anders Milton efterfrågade nationell styrning av ungdomsmottagningarna i sin utredning 2009 av det förebyggande arbetet mot oönskade graviditeter (DN Debatt 15/6 2009). Statens folkhälsoinstitut kom till samma slutsats i sin rapport 2010 om sexuell och reproduktiv hälsa. Det är helt orimligt att ungdomsmottagningarna är ett frivilligt åtagande för landsting och kommuner. Deras uppdrag måste definieras och verksamheten likställas med mödra-, barn- och skolhälsovård. Fler utredningar behövs inte. UngKAB09 slår hål på både den internationella och den svenska självbilden att vårt land har en ledande roll när det gäller prevention för sexuell hälsa. Skolan och ungdomsmottagningarna måste få bättre konkreta förutsättningar för sitt preventiva arbete. Det räcker inte med handlingsplaner mot klamydia, hiv och oönskade graviditeter. Vi måste utgå från ungdomarnas behov av fördjupade samtal om sexualitet och relationer och identifiera de särskilt riskutsatta. Endast då kan arbetet för ungdomars sexuella och reproduktiva hälsa och rättigheter bli framgångsrikt. Karin Stenqvist regionöverläkare med ansvar för prevention av STI och hiv, Hivprevention i Västra Götaland Barbro Lennéer Axelson universitetslektor i psykologi/socialt arbete, Göteborgs universitet Stefan Laack verksamhetsutvecklare, Hivprevention i Västra Götaland


”Att hämnas leder bara till mer våld”

Summary: Får man slå tillbaka? Miljontals människor har sett Youtubeklippet där en mobbad australisk pojke ger igen. Björn Hultman, 23, mobbades under hela skoltiden men menar att våld aldrig är lösningen.

På nätet över hela världen hyllas den australiske pojke som gav igen mot en mobbare. – I det enskilda fallet kan det kanske ha effekt att göra så – fast bara under en kortare period, säger 23-årige Björn Hultman. Han mobbades själv under nästan hela sin skoltid och försökte till slut ta sitt liv. Nu föreläser han om hur skolor kan förebygga mobbning. Björn Hultman har sett filmsekvensen på Youtube där den unge pojken i en skola i Australien slänger en skolkamrat i marken efter att denne retat och slagit honom. – Min erfarenhet är att våld föder mera våld, det blir som en ond spiral. När en utsatt tjej eller kille känner sig tvingad att svara med våld mot en eller flera mobbare har det gått alldeles för långt. Det måste vara skolans ansvar att tidigt gripa in när det förekommer mobbning, säger han. Redan från första klass blev Björn Hultman mobbad. Skolkamraterna retade och trakasserade honom, han blev dock aldrig slagen eller utsatt för grovt våld. Först sedan han i nian försökt ta sitt liv upphörde mobbningen, även om Björn kände sig ensam och utanför också i gymnasiet. Efter flera år i terapi för att bearbeta det som hände föreläser han i dag på skolor runt om i landet. De senaste två åren har han träffat tusentals elever. – Själv har jag aldrig haft några hämndkänslor mot dem som mobbade mig, kanske för att jag inte var utsatt för våld. Den som blir slagen kan till slut känna sig så inträngd i ett hörn att den enda vägen ut är att själv ta till våld. Björn såg på filmsekvensen från Australien med blandade känslor. Han försökte sätta sig in i hur den pojke som blev slagen först kände sig, och vad den som slog tänkte. – Båda handlar fel. Mobbaren självklart, men också den som ger tillbaka. Några dagar efter att filmsekvensen spreds på Youtube intervjuades pojken som slog sin skolkamrat i ett nyhetsinslag i australisk teve. Då hävdade han att den som ser ut att bli mobbad i själva verket utdelade det första slaget – men att det inte syns på videofilmen. – Verkligheten är ibland mer komplicerad än den kan verka. Och det är därför skolan har ett så stort ansvar att tidigt upptäcka tecken på mobbning och försöka reda ut vad som pågår. Björn Hultman menar att hämnden har en fast förankring i många kulturer, och det förklarar varför så många på nätet jublar när den slagna pojken i Australien kastar sin skolkamrat hårt i backen. Kommentarer som att mobbaren måste brinna i helvetet eller att han måste piskas är vanliga. –  Om föräldrar och andra vuxna tycker att det är okej att hämnas får vi ett samhälle där våld ses som en lösning på problemen med till exempel mobbning. Att hylla den som slår ned en person, även om det är en mobbare, är att ge helt fel signal. Björn Hultmans erfarenhet är att om lärare tidigt upptäcker mobbningstendenser blir det ganska lätt att skapa en bättre atmosfär i klassrummet – det gynnar både den som kränks och de som mobbar. – En mobbare har ofta själv blivit utsatt för trakasserier och kränkningar i skolan eller bland kamrater på fritiden. Det visar en mängd forskning. Också mot den bakgrunden är allt tal om revansch och hämnd illavarslande. I förra veckan föreläste Björn Hultman på Smedshagsskolan i Hässelby i västra Stockholm. Efter varje föreläsning brukar elever komma fram för att berätta om sina egna erfarenheter. – Fler än vad många tror mobbas varje dag i svenska skolor. Jag hoppas att det som hände i Australien och den efterföljande debatten inte leder till att vi får en skola där lösningen är att mobbade elever ”tar lagen i egna händer”. Så märker du om ditt barn är mobbat Många barn och ungdomar som blir mobbade gör sitt bästa för att dölja det. Att vara mobbad ses ofta som att vara en förlorare och det vill ingen vara. Den mobbade skäms och hoppas den att allt ska gå över men det brukar det inte göra, det som försvinner är den mobbades självförtroende. Det här kan vara tecken på mobbning: – Barnet blir tystare och berättar inte vad som händer i skolan. – Kompisar följer inte med hem och barnet slutar umgås med barndomsvänner. – Barnet vill inte träffa kompisar på fritiden utan vill hellre vara hemma. – Återkommande huvudvärk och annan värk. – Vredesutbrott, sämre aptit och mardrömmar kan förekomma. – Barnet har blåmärken och andra skador . – Mobiltelefonen, klockan eller gymnastikkläder kanske har försvunnit oförklarligt. – Studieresultaten försämras.. Som förälder är det viktigt att få inblick i barnets vardag. Gå på föräldramöten och informationsträffar i skolan. Försök ta en dag ledigt ibland och följ med ditt barn till förskolan eller skolan. Titta gärna i skolans handlingsplan mot mobbning. Läs den ur ett barns synvinkel. Besök gärna skolsköterskan eller någon annan ur mobbninggruppen. Källa: Vårdguiden HÄR KAN DU FÅ HJÄLP Hit kan du vända dig om du upplever att du blir mobbad i skolan. Friends www.friends.se tel. 08-545 519 90 BRIS www.bris.se. Tel. 116 111 Barn- och elevombudet http://www.skolinspektionen.se/sv/BEO/. Tel. 08-586 080 00


”Centern står för en varm och grön socialliberalism”

Summary: Anna-Karin Hatt (C): Jag vill vara med och utveckla Centerns politik och offentliggör härmed min kandidatur till partistyrelsen.Centerpartiet har i decennier varit en central politisk kraft som bidragit i så gott som alla viktiga krislägen och utvecklingssprång. Vi har varit samarbetsingenjörer, idégivare, pådrivare, ansvarstagare – och lyckats få mer gehör för våra idéer än vad vårt väljarstöd motiverat. Kärnan i partiets idé är inte en rå och kall marknadsliberalism, utan en tydlig och frimodig, varm och grön socialliberalism. Centerpartiets nya öppenhet gäller framför allt politikens innehåll och om vi kan förtydliga några centrala idéer kan vi på nytt bli den starkaste kraften för förnyelse och utveckling i svensk politik, skriver it- och regionministern.

Just nu pågår en debatt om hur Centerpartiet bör utvecklas, och hur Alliansens framtidsagenda bör se ut. En av Centerpartiets slutsatser är att vi ska bli Sveriges mest öppna parti, och valberedningen har nu uppmanat de som vill kandidera till partistyrelsen att öppet berätta om det, vilket flera också gjort. Också jag vill vara tydlig med att jag kandiderar till partistyrelsen. Som statsråd är jag en av de ledande personerna i Centerpartiet, och trivs bra med det. Men jag vill också gärna vara med och utveckla Centerpartiet idémässigt och organisatoriskt, som stämmovald ledamot i partistyrelsen. Men Centerpartiets nya öppenhet bör inte bara gälla kring politikens former, utan framför allt dess innehåll. Som jag ser det finns det några centrala idéer som måste förtydligas, och som bör bära både Centerpartiet och Alliansen in i framtiden. Centerpartiet är politikens entreprenörer, drivna av passion för enskilda människor och verkliga resultat. Vi har varit en central politisk kraft i decennier, och har bidragit i så gott som alla viktiga krislägen och utvecklingssprång. Vi har varit samarbetsingenjörer, idégivare, pådrivare, ansvarstagare – och lyckats få mer gehör för våra idéer än vad som motiverats av vårt väljarstöd. Centerpartiets framtid är inte att överge den stolta historien, utan att tydliggöra sin själ och omsätta den i relevanta svar på de viktigaste utmaningarna i dag. Kärnan i Centerpartiets idé är en stark tilltro till människans förmåga: att skapa, välja, fatta beslut. Att ta ansvar för oss själva, och att måna om varandra. Djupt rotat i insikten om att vi alla – som människor eller delar av Sverige – har våra ljusa stunder, och våra mörka. Det är inte en rå och kall marknadsliberalism, utan en tydlig och frimodig, varm och grön socialliberalism. Som ger människan det utrymme hon behöver och kan ta, men också erbjuder en hand till stöd den dag kraften tryter. Den bygger på ett tydligt underifrånperspektiv. På omsorgen om varandra, och om den jord vi fått låna. På värderingar om entreprenörskap, solidaritet och global rättvisa. Skrapar man på den förhärskande socialdemokratiska överideologin – med medborgaren som ett barn som behöver tas om hand av en stark stat, och missunnsamhet mot dem som lyckas – tror jag de flesta delar vår grundhållning. De flesta vill ha solidaritet med dem som behöver stöd, men vill också att den egna ansträngningen ska löna sig. De flesta älskar storstadens puls, men vill samtidigt att mjölken i barnens dricksglas ska vara mjölkad i närheten. De flesta vill ha bilens frihet, men tycker att det som ökar koldioxidutsläppen ska kosta mer. De flesta tror på individens frihet, men månar samtidigt om vårt ansvar för varandra. De flesta betalar gärna skatt till det vi måste lösa gemensamt, men vill inte betala en hundralapp mer än vad som behövs för det. Vår utmaning är att balansera de behoven, att frigöra den kraft som kan möjliggöra nya utvecklingssprång, och lägga grunden för ett bättre, framtida Sverige. Jag ser åtta viktiga områden där Sverige måste förnyas, och som Centerpartiet borde ta på sig ledarskapet för: 1. Investera i framtidens tillväxt.Ansvar för sunda, stabila finanser kommer alltid att vara viktigt. Men vi måste också investera i det som bygger framtidens tillväxt; den digitala, kunskapsmässiga, fysiska och innovativa infrastrukturen. Bara så kan vi lägga grunden för framtida svenska framgångssagor. 2. Ingen ung utanför.Var fjärde lämnar grundskolan utan att ha fått godkänt i alla ämnen, var femte ung är arbetslös. Varje barn borde få se vuxna i sin närhet som har ett meningsfullt arbete. Att hembygden – vare sig den finns i Rosengård eller Ronneby – lever och utvecklas. Att den som lever i utsatthet möts av åtminstone en vuxen som ser de behov man har. Fack, arbetsgivare och politiker måste sluta skylla på varandra och öppna arbetsmarknaden för unga. 3. Makten tillbaka till den enskilde.Alla har potential att växa av egen kraft, och förmågor som borde tas till vara. I stället för att trilla mellan välfärdssystemens stuprör måste den som är sjuk, arbetslös eller blivit äldre få makt att råda över sitt eget liv och behandlas som en myndig medborgare. Alla som kan arbeta ska kunna arbeta hundra procent, utifrån sin förmåga. 4. Premiera de företagsamma.Vi måste bryta mönstret att en anställning ofta ses som ett självklart förstahandsval. Att satsa på de företagsamma är ett självändamål – i såväl privat som offentlig sektor. De företagsamma behövs för att få fler företag att vilja och våga växa, men också för att utveckla kvaliteten i den offentligt producerade välfärden. 5. Nyttja de digitala möjligheterna.Sverige ska vara världens mest framgångsrika digitala samhälle. Men då måste vi fullt ut nyttja it:s möjligheter – för mer kunskap i skolan, bättre vård och omsorg, lägre koldioxidutsläpp och ökat entreprenörskap. Med modern teknik bör vi utveckla en verklig köksbordsdemokrati, där fler kan vara med och påverka. 6. Låt hela Sverige få växa av egen kraft.Alla delar av landet kan växa, sida vid sida, på en och samma gång. Utmaningen är att göra mesta möjliga av vår egen förmåga, byggt på insikten om att landsbygden mår bra av att storstäderna växer, och att storstäderna mår bra om landsbygden får blomstra. 7. Välkomna olikheter.Snart är det inte tillväxtmöjligheterna i våra företag som begränsar, utan om de kan få tag på tillräckligt mycket kompetent arbetskraft. Då, om inte förr, duger det inte att det i genomsnitt ska ta sju år för en nyanländ att få jobb. Varje del av Sverige måste anstränga sig för att bli attraktiv för nyanlända, och släppa in dem som kommit hit eller är beredda att flytta till Sverige. 8. Låt utveckling lösa miljöproblemen.Årtionden av miljöomsorg och en förändringsvillig befolkning är basen för framtida exportsuccéer av svensk miljöteknik. Mycket av det världen efterfrågar finns i våra skogar, på våra åkrar, i vind och vatten och i sunda livsmedel. Ett starkt svenskt miljöengagemang ska bygga på tilltro till utvecklingens möjligheter att lösa svåra problem. Tar vi vara på varje människas förmåga, och låter företagsamheten och uppfinningsrikedomen blomstra, kan Sverige bli lika framgångsrikt som när vi utvecklades som bäst på 1900-talet. Men friare, grönare och med större mångfald än då. Och om Centerpartiet har en tydlig vision för det kan vi på nytt bli den starkaste kraften för förnyelse och utveckling i svensk politik. Anna-Karin Hatt (C) it- och regionminister


Det ska gå undan i badrummet

Summary: Svenska kvinnor lägger ner mindre tid på sin personliga hygien per dag än män i både Ryssland och Mexico. ”Svenska kvinnor vill vara effektiva”, säger Frida Boisen, chefredaktör för Topphälsa.

Det är hygienföretagetSCA som för tredje året undersökt hur kvinnor och män i nio olika länder förhåller sig till sin personliga hygien. För SCA är syftet att kartlägga nya marknader och konsumtionsmönster. Och det behövs – för vi talar här om en bransch som både har växtvärk och förändras i takt med att levnadsstandarden ökar i världen. I det välmående Sverige lägger så väl män som kvinnor ner minst tid med att ”göra sig i ordning på morgonen, under dagen och på kvällen”, som en av frågeställningarna i undersökningen löd. Så medan svenska kvinnor tillbringar 36 minuter i badrummet står ryska kvinnor där i 52 minuter per dag. – Tid är en bristvara. Svenska kvinnor är pressade och måste vara effektiva, konstaterar Frida Boisen, chefredaktör för tidningen Topphälsa. Hon tycker inte att det är förvånande att undersökningen också visar att ju högre utbildning man har, desto mindre tid lägger man ner i badrummet: – Undersökningen har fångat den svenska, högpresterande kvinnan. Hennes behov avspeglar sig också i produktutvecklingen. Se bara på hårinpackningar. Förr skulle de sitta i en kvart. Nu är det en minut som gäller – med utlovat ”superresultat”, säger Frida Boisen. Men det handlar ocksåom rådande mode, och om att skönhetsidealen skiljer sig åt i olika världsdelar. I Sverige gäller ”naturlig skönhet”. Det kan till exempel vara så att svenskar lägger mer tid på att motionera än på att fixa med håret och sminka sig, tror hon. Fotomodellen Emma Wiklund, som i höstas lanserade en egen hudvårdsserie, har själv upplevt de kulturella skillnaderna: – En fransyska kan ha hur många krämer och burkar som helst i sitt toaskåp, men svensken vill helst ha en. Jag tror dock att det är på väg att förändras, vi blir mer och mer medvetna om att hur man vårdar sin hud faktiskt har betydelse. Även de svenska männennöjer sig med mindre tid framför spegeln än männen i de åtta övriga länderna. Till exempel säger sig svenska män behöva 26 minuter per dag – medan mexikanska män lägger ner 39 minuter per dag på sin personliga hygien. Men det kan ha praktiska orsaker: – I vår värld handlar hygien om att lukta gott och vara snygg. I andra delar av världen är det en fråga om liv och död. Där emellan finns en bred skala av orsaker till varför man uppfattar hygienfaktorn extra viktig, säger Rolf Andersson, hygienexpert på SCA.Han drar också en annan slutsats av resultaten: – Vi i Sverige underskattar hygienfaktorn. Vi är invaggade i en falsk trygghet och har inte längre samma respekt för att till exempel händer är en av de huvudsakliga transportörerna av bakterier. Ulrika By är reporter på DN Söndag. ulrika.by@dn.se