Drömmen är en mentor åt alla

Summary: Susan Weinberger är en av världens främsta auktoriteter på mentor-skap. Hon vurmar för ungas rätt till vuxna förebilder i organiserad form. Tyvärr har inte alla unga den möjligheten i dag, säger hon.

Susan Weinberger ber alla att blunda och att tänka på den första person som vi minns från det vi var riktigt små. Sedan vill hon att vi fortsätter upp i förskolan och till den ”riktiga” skolan. Så undrar hon om vi kommer ihåg en granne från när vi var barn eller tonåringar. Eller är det kanske någon vuxen person från fotbollsklubben eller ridhuset som dyker upp i tankarna? Sedan ska vi gå vidare till gymnasiet och universitetet – fanns där någon lärare som stack ut, som påverkat oss? Eller någon kollega från vårt första jobb? – Om vi nu stannar upp en stund. Är det någon av alla de personer som besökt er på nytt som verkligen träder fram? undrar Susan Winberger. Efter en stunds tystnad ber hon alla som haft en tränare, granne, lärare, kollega eller vän att lära och inspireras av att räcka upp handen. Luften blir full av uppsträckta händer. – Då kan ni vara lyckliga. I dag är det alltför många ungdomar som saknar vuxna förebilder. Den här inledningen är hämtad från en konferens om mentorskap i Stockholm i slutet av förra året. Som en av världens främsta auktoriteter på området var Susan Weinberger inbjuden som huvudtalare. Bland annat gick hon igenom hur man arbetar med mentorer i USA. Men vad är då en mentor? Susan Weinberger svarar att det är en vuxen person ofta utanför skolan och hemmet som hjälper ungdomar att hitta sin position i livet, som blir ett stöd i vuxenblivandet. Mentorskap ser olika ut från fall till fall, säger Susan Weinberger. Ofta är det en kombination av basketboll, hantverk eller andra aktiviteter och vägledande samtal. De senare kan handla om hur relationerna ser ut i klassen eller i kompisgänget. Om vilket ansvar man har som individ för att stämningen kan bli bättre i gruppen. – Samtal om varför en del människor upplever ett utanförskap och om mobbning är också vanliga. Men det kan också handla om vad ”eleven” tänker sig att studera eller arbeta med i framtiden – och hur man når sitt mål, säger Susan Weinberger. Som administrativ chef i ett skoldistrikt i hemstaten Connecticut träffade hon i mitten av 1970-talet ofta lärare och elever. Hon märkte att många ungdomar verkade omotiverade och att de inte upplevde skolan som särskilt utmanade. – När jag frågade lärarna om vad de trodde det berodde på, svarade många att det saknades ett fungerande stödsystem med närvarande vuxna i elevernas liv. Denna insikt plågade mig, fortsätter Susan Weinberger. Ett av hennes ansvarsområden som chef var att utveckla skolornas samarbete med det lokala näringslivet. ”Aha”, tänkte hon plötsligt en dag. ”Varför inte fråga företagen om de skulle kunna tänka sig att ge sina anställda ledigt en timme i veckan för att vara mentorer åt unga skolelever?” Pepperidge Farm, det lokala kakföretaget, i hemstaden var först ut att nappa på idén. Sedan dess har Susan Weinberger ägnat en stor del av sitt yrkesverksamma liv åt att ta fram modeller för mentorskap. I dag är hon bland annat ordförande i Public Policy Council, en forskargrupp som arbetar med utveckling av mentorskap för unga. Förra året hade cirka tre miljoner unga amerikaner en mentor. Betydligt fler står i kö, men det är svårt att hitta tillräckligt många vuxna som vill axla ansvaret att bli en förebild för en ung människa. Susan Weinberger anser att ett mentorskap fungerar bäst om det bygger på en strukturerad relation där unga under minst en timme i veckan får vägledning, stöd och uppmuntran av inkännande vuxna. – Det handlar om att försöka väcka elevens intresse för skolan, att ingjuta framtidstro hos den unga generation som ibland upplever att allt känns meningslöst. Undersökningar visar att amerikanska ungdomar i allmänhet har en negativ självbild med dåliga relationer till övriga medlemmar i familjen. Många lever i fattigdom, umgås i fel gäng och har problem i skolan. – Jag möter tonåringar som lider av depression och självmordstankar, som svälter sig själva eller äter alldeles för mycket. En tidig sexdebut leder för många till oönskade graviditeter, och ungdomskriminaliteten ökar, säger Susan Weinberger. Hon menar att det bästa givetvis är om det finns vuxna förebilder i ungdomarnas närhet. Men hon påpekar att det i dagens samhälle, där de flesta vuxna arbetar, behövs ett mer organiserat mentorskap. Vilka har då varit hennes egna förebilder? Faster Shirely, svarar hon omedelbart. – Hon var aldrig gift och älskade mig och min tvillingbror. När vi var små tillbringade hon mycket tid med oss. Hon var en stor lyssnare och mycket tålmodig. Hon lärde mig mycket som jag haft nytta av i vuxen ålder – hon ordnade till och med så att jag blev gift med rätt man ... Vi har levt tillsammans i över fyrtio år nu. Faster Shirely älskade basebolllaget Boston Red Sox, och den kärleken kom Susan Weinberger att dela redan när hon var sju år. – Jag önskar att Shirley fått uppleva när Red Sox vann World Series för två år sedan. Det var första gången sedan 1918 som det skedde. – Faster Shirley visar hur levande en förebild kan vara under många år – även efter att man själv blivit vuxen. Är du själv mentor? – Jag träffar regelbundet en ung flicka som förlorat sina föräldrar. Jag försöker ge henne hopp, men hon ger mig också kraft med sin glädje. Ett mentorskap innebär inte bara att man ger av sig själv, man får också mycket tillbaka. Men kan en fattig flicka få ut något av dig som lever ett privilegierat liv? – Frågan är relevant. Hur upplever hon det när jag kommer med min stora lyxiga bil? Men relationen mellan mentorn och eleven bygger på att man är ärlig med vem man är. ”Min” elev brukar skoja om att när hon har tagit examen på Harvard ska hon komma och hämta mig i en ännu större bil. Hon märker att jag tycker om henne som människa och då möts jag med respekt och värme. Vad tror du om framtiden? – Min dröm är att alla ungdomar i USA – och även i Sverige – ska ha en egen mentor. Vi vuxna har skyldigheten att erbjuda det. Tyvärr är det en lång väg dit och det kan göra mig sorgsen ibland. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34


”Stockholm tar täten och inför ordningsbetyg i grundskolan”

Summary: Fp, m och kd: Vi kan inte vänta på att regeringen tar sig samman och fattar beslut i frågan.Sen ankomst, skolk och svordomar är vanligare bland svenska elever än utomlands. Även vad gäller stök och oordning i klassrummet toppar Sverige statistiken, vilket negativt drabbar undervisningen. Därför kommer Stockholms kommun att redan i höst införa skriftliga ordningsomdömen som i högre årskurser och gymnasiet ska skrivas in i terminsbetygen. För Stockholmselevernas egen skull kan vi inte vänta in utdragna förhandlingar och beslut på regeringsnivå om att införa ordningsbetyg i alla Sveriges skolor. Det skriver skolborgarrådet Lotta Edholm (fp) tillsammans med gruppledarna i kommunfullmäktige Cecilia Brinck (m) och Nina Ekelund (kd).

Höstens valseger ger unika möjligheter att förändra Stockholms skolpolitik. Redan i höst kommer stora reformer genomföras. Stockholm ska gå före i förändringen av den svenska skolan. Vi ska vara ett skyltfönster för borgerlig skolpolitik. Maktskiftet på regeringsnivå betyder inte att vi i Stockholm slår oss till ro. Fokus för skolan i Stockholm ska vara kunskap. En förutsättning för att skolan ska kunna fokusera på sin huvuduppgift är att det råder lugn och ro i klassrummet. Inte minst elever med svårigheter i skolan är helt beroende av att det inte är stökigt runt omkring dem. För dem som inte kan få hjälp och stöd hemifrån är det viktigt att klassrummet utgör en lugn och stimulerande miljö. Skriftliga ordningsomdömen är ett tydligt exempel. Det är en reform som är alldeles för angelägen för att vi ska behöva invänta resultatet av regeringens förhandlingar i frågan. Som första kommun i landet avser vi införa en form av skriftliga omdömen i Stockholms skolor redan från höstterminen 2007. Det finns en rad internationella undersökningar som ger dystra besked om våra elevers kunskaper och bekräftar behovet av förändring. De svenska eleverna halkar efter jämnåriga kamrater i andra länder. Särskilt tydliga är skillnaderna i matematik och NO-ämnen. Men vissa tabeller toppas, tyvärr, av Sverige och svenska elever. Enligt den internationella studien TIMSS (2003) är sen ankomst, skolk och svordomar vanligast bland svenska elever. Även vad det gäller stök och oordning i klassrummet toppar Sverige statistiken. Det är självklart att det finns ett samband mellan vikande resultat och stökiga skolmiljöer. Hur ska lärare kunna koncentrera sig på att undervisa när en stor del av uppmärksamheten måste ägnas åt att hålla efter elever som bråkar och stör ordningen? För att alla elever ska uppnå kunskapsmålen måste det vara lugnt i klassrummen. Även svenska undersökningar bekräftar denna bild. Sedan 2004 har antalet anmälningar till Arbetsmiljöverket gällande våld och hot i skolan i Stockholms län ökat kraftigt. Vårterminen 2006 anmäldes över dubbelt så många fall som under motsvarande period 2004. Det handlar om elever som slår och hotar andra elever och lärare och annan personal. Också anmälningarna till Skolverket om kränkande behandling, till exempel mobbning, har ökat. Både i Stockholms stad och i Stockholms län som helhet har antalet anmälda fall ökat, och tyvärr är antalet faktiska kränkningar mycket högre än de som har registrerats hos Skolverket. Föräldrar till barn som har utsatts för övergrepp i skolan vet alltför väl vad den trista statistiken innebär i verkligheten. Så här kan det inte fortsätta. Bristen på lugn och arbetsro i Stockholms skolor är mycket allvarlig. Det är alltid de elever som har svårigheter med skolarbetet som drabbas hårdast när det är stökigt på lektionerna. Stadens lärare och rektorer anstränger sig redan i dag till sitt yttersta för att skapa goda studieförutsättningar. Det vilar på oss att ge dem verktyg att använda i det arbetet. Stockholms elever förtjänar lugn och arbetsro. För att skapa en bättre studiemiljö kommer vi att genomföra en rad åtgärder under mandatperioden. Med det förslag till verksamhetsplan som Stockholms stads utbildningsnämnd tar ställning till den 18 januari, går vi längre än någon annan svensk kommun i vår strävan att redan från höstterminen 2007 ge ordentliga förutsättningar för kunskap och arbetsro. Vi kommer redan från och med höstterminen, som första svenska kommun, att införa en form av skriftligt ordningsomdöme. Föräldrar, och eleverna själva, kommer därmed att svart på vitt se hur deras beteende uppfattas av skolan. Vi tror att det blir mindre accepterat att bidra till stök och oordning när beteendet dokumenteras. En parallell kan dras till olovlig frånvaro. När skolk började skrivas in i terminsbetygen på Stockholms stads gymnasieskolor under det förra borgerliga maktinnehavet sjönk frånvaron snabbt. Regeringen har ännu inte beslutat om att införa ordningsomdömen i alla Sveriges skolor. Vi vill inte avvakta ett beslut från regeringen för Stockholmselevernas skull. Utdragna förhandlingar på regeringsnivå ska inte straffa eleverna, redan från höstterminen ska de få ett slags ordningsomdöme. I avvaktan på ett eventuellt regeringsbeslut kommer vi därför att erbjuda alla föräldrar med barn i grund- och gymnasieskolan, som så önskar, skriftlig information om barnets sociala utveckling utöver kunskapsutvecklingen. För högre årskurser och i gymnasiet kommer informationen att skrivas in i terminsbetygen. Den exakta utformningen av omdömet bör vara upp till varje enskild skola, men mallar och centrala riktlinjer ska tas fram. De kan fungera som stöd vid utformandet, men också säkerställa att alla elever, oavsett vilken skola de har valt, får ett välgrundat omdöme. Vi kommer därför att ge utbildningsförvaltningen i uppdrag att ta fram riktlinjer för hur ett sådant omdöme skulle kunna se ut. Ett skriftligt omdöme är förstås inte någon universalkur. Ordningsproblemen måste bemötas med en rad olika åtgärder. I budgeten för 2007 och förslaget till verksamhetsplan föreslås därför bland annat att skolk återigen ska redovisas i terminsbetygen, att möjligheterna att flytta mobbare ska undersökas och att lärarnas disciplinära befogenheter måste tydliggöras och, i den mån det är möjligt, utökas. I läroplanen framgår tydligt att skolan ska fostra till demokratiska samhällsmedborgare med rättskänsla, generositet, tolerans och ansvarstagande. De orden är svåra att sätta i samband med den verklighet som präglar många skolor, där flickor får höra kränkande tillmälen och elever som behöver lugn och ro störs av sina klasskamrater. Den bristande respekt som vissa elever uppvisar skulle aldrig tolereras i arbetslivet. Det är viktigt att skolan på ett tydligt sätt visar barn och ungdomar samhällets normer och på så vis gör dem bättre rustade att uppfylla vuxenvärldens krav och förväntningar. Bristen på ordning och reda är inte någonting som bara oroar skolledare, lärare och oss politiker. Även eleverna själva upplever ofta skolmiljön som stökig. I Stockholms stads brukarundersökning från 2005 uppgav nästan varannan elev att de inte var nöjda med den arbetsro som rådde i klassrummet. Uppgifter från Stockholms stads utrednings- och statistikkontor (USK) visar också ett samband mellan bristande arbetsro och sämre studieresultat. Enligt USK upplevs ordningsproblemen som störst i de tre stadsdelar som har lägst andel gymnasiebehöriga niondeklassare. Valsegern gav unika möjligheter att utveckla Stockholms stads skolor. Till skillnad från när vi styrde staden mellan 1998 och 2002 slipper vi en regering som sätter käppar i hjulet och blockerar nödvändiga reformer. Att våra partikolleger har intagit Rosenbad betyder emellertid inte att vi kommer att luta oss tillbaka och sänka våra ambitioner. För oss är det självklart att Stockholm ska gå i spetsen för att utveckla den svenska skolan. En ny inriktning är nödvändig för att vända utvecklingen här i staden och i resten av landet. I dag lämnar var tionde elev i staden grundskolan utan gymnasiebehörighet – det är inte acceptabelt. Därför är vi villiga att gå längre än någon annan svensk kommun för att skapa goda studiemiljöer i Stockholms grund- och gymnasieskolor. LOTTA EDHOLM CECILIA BRINCK NINA EKELUND


Drömmen är en mentor åt alla

Summary: Susan Weinberger är en av världens främsta auktoriteter på mentorskap. Hon vurmar för ungas rätt till vuxna förebilder i organiserad form. Tyvärr har inte alla unga den möjligheten i dag, säger hon.

Susan Weinberger ber alla att blunda och att tänka på den första person som vi minns från det vi var riktigt små. Sedan vill hon att vi fortsätter upp i förskolan och till den ”riktiga” skolan. Så undrar hon om vi kommer ihåg en granne från när vi var barn eller tonåringar. Eller är det kanske någon vuxen person från fotbollsklubben eller ridhuset som dyker upp i tankarna Sedan ska vi gå vidare till gymnasiet och universitetet – fanns där någon lärare som stack ut, som påverkat oss Eller någon kollega från vårt första jobb – Om vi nu stannar upp en stund. Är det någon av alla de personer som besökt er på nytt som verkligen träder fram undrar Susan Winberger. Efter en stunds tystnad ber hon alla som haft en tränare, granne, lärare, kollega eller vän att lära och inspireras av att räcka upp handen. Luften blir full av uppsträckta händer. – Då kan ni vara lyckliga. I dag är det alltför många ungdomar som saknar vuxna förebilder. Den här inledningen är hämtad från en konferens om mentorskap i Stockholm i slutet av förra året. Som en av världens främsta auktoriteter på området var Susan Weinberger inbjuden som huvudtalare. Bland annat gick hon igenom hur man arbetar med mentorer i USA. Men vad är då en mentor Susan Weinberger svarar att det är en vuxen person ofta utanför skolan och hemmet som hjälper ungdomar att hitta sin position i livet, som blir ett stöd i vuxenblivandet. Mentorskap ser olika ut från fall till fall, säger Susan Weinberger. Ofta är det en kombination av basketboll, hantverk eller andra aktiviteter och vägledande samtal. De senare kan handla om hur relationerna ser ut i klassen eller i kompisgänget. Om vilket ansvar man har som individ för att stämningen kan bli bättre i gruppen. – Samtal om varför en del människor upplever ett utanförskap och om mobbning är också vanliga. Men det kan också handla om vad ”eleven” tänker sig att studera eller arbeta med i framtiden – och hur man når sitt mål, säger Susan Weinberger. Som administrativ chef i ett skoldistrikt i hemstaten Connecticut träffade hon i mitten av 1970-talet ofta lärare och elever. Hon märkte att många ungdomar verkade omotiverade och att de inte upplevde skolan som särskilt utmanade. – När jag frågade lärarna om vad de trodde det berodde på, svarade många att det saknades ett fungerande stödsystem med närvarande vuxna i elevernas liv. Denna insikt plågade mig, fortsätter Susan Weinberger. Ett av hennes ansvarsområden som chef var att utveckla skolornas samarbete med det lokala näringslivet. ”Aha” , tänkte hon plötsligt en dag. ”Varför inte fråga företagen om de skulle kunna tänka sig att ge sina anställda ledigt en timme i veckan för att vara mentorer åt unga skolelever” Pepperidge Farm, det lokala kakföretaget, i hemstaden var först ut att nappa på idén. Sedan dess har Susan Weinberger ägnat en stor del av sitt yrkesverksamma liv åt att ta fram modeller för mentorskap. I dag är hon bland annat ordförande i Public Policy Council, en forskargrupp som arbetar med utveckling av mentorskap för unga. Förra året hade cirka tre miljoner unga amerikaner en mentor. Betydligt fler står i kö, men det är svårt att hitta tillräckligt många vuxna som vill axla ansvaret att bli en förebild för en ung människa. Susan Weinberger anser att ett mentorskap fungerar bäst om det bygger på en strukturerad relation där unga under minst en timme i veckan får vägledning, stöd och uppmuntran av inkännande vuxna. – Det handlar om att försöka väcka elevens intresse för skolan, att ingjuta framtidstro hos den unga generation som ibland upplever att allt känns meningslöst. Undersökningar visar att amerikanska ungdomar i allmänhet har en negativ självbild med dåliga relationer till övriga medlemmar i familjen. Många lever i fattigdom, umgås i fel gäng och har problem i skolan. – Jag möter tonåringar som lider av depression och självmordstankar, som svälter sig själva eller äter alldeles för mycket. En tidig sexdebut leder för många till oönskade graviditeter, och ungdomskriminaliteten ökar, säger Susan Weinberger. Hon menar att det bästa givetvis är om det finns vuxna förebilder i ungdomarnas närhet. Men hon påpekar att det i dagens samhälle, där de flesta vuxna arbetar, behövs ett mer organiserat mentorskap. Vilka har då varit hennes egna förebilder Faster Shirely, svarar hon omedelbart. – Hon var aldrig gift och älskade mig och min tvillingbror. När vi var små tillbringade hon mycket tid med oss. Hon var en stor lyssnare och mycket tålmodig. Hon lärde mig mycket som jag haft nytta av i vuxen ålder – hon ordnade till och med så att jag blev gift med rätt man ... Vi har levt tillsammans i över fyrtio år nu. Faster Shirely älskade basebolllaget Boston Red Sox, och den kärleken kom Susan Weinberger att dela redan när hon var sju år. – Jag önskar att Shirley fått uppleva när Red Sox vann World Series för två år sedan. Det var första gången sedan 1918 som det skedde. – Faster Shirley visar hur levande en förebild kan vara under många år – även efter att man själv blivit vuxen. Är du själv mentor – Jag träffar regelbundet en ung flicka som förlorat sina föräldrar. Jag försöker ge henne hopp, men hon ger mig också kraft med sin glädje. Ett mentorskap innebär inte bara att man ger av sig själv, man får också mycket tillbaka. Men kan en fattig flicka få ut något av dig som lever ett privilegierat liv – Frågan är relevant. Hur upplever hon det när jag kommer med min stora lyxiga bil Men relationen mellan mentorn och eleven bygger på att man är ärlig med vem man är. ”Min” elev brukar skoja om att när hon har tagit examen på Harvard ska hon komma och hämta mig i en ännu större bil. Hon märker att jag tycker om henne som människa och då möts jag med respekt och värme. Vad tror du om framtiden – Min dröm är att alla ungdomar i USA – och även i Sverige – ska ha en egen mentor. Vi vuxna har skyldigheten att erbjuda det. Tyvärr är det en lång väg dit och det kan göra mig sorgsen ibland. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34


Summary: Fp, m och kd: Vi kan inte vänta på att regeringen tar sig samman och fattar beslut i frågan. Sen ankomst, skolk och svordomar är vanligare bland svenska elever än utomlands. Även vad gäller stök och oordning i klassrummet toppar Sverige statistiken, vilket negativt drabbar undervisningen. Därför kommer Stockholms kommun att redan i höst införa skriftliga ordningsomdömen som i högre årskurser och gymnasiet ska skrivas in i terminsbetygen. För Stockholmselevernas egen skull kan vi inte vänta in utdragna förhandlingar och beslut på regeringsnivå om att införa ordningsbetyg i alla Sveriges skolor. Det skriver skolborgarrådet Lotta Edholm (fp) tillsammans med gruppledarna i kommunfullmäktige Cecilia Brinck (m) och Nina Ekelund (kd).

Höstens valseger ger unika möjligheter att förändra Stockholms skolpolitik. Redan i höst kommer stora reformer genomföras. Stockholm ska gå före i förändringen av den svenska skolan. Vi ska vara ett skyltfönster för borgerlig skolpolitik. Maktskiftet på regeringsnivå betyder inte att vi i Stockholm slår oss till ro. Fokus för skolan i Stockholm ska vara kunskap. En förutsättning för att skolan ska kunna fokusera på sin huvuduppgift är att det råder lugn och ro i klassrummet. Inte minst elever med svårigheter i skolan är helt beroende av att det inte är stökigt runt omkring dem. För dem som inte kan få hjälp och stöd hemifrån är det viktigt att klassrummet utgör en lugn och stimulerande miljö. Skriftliga ordningsomdömen är ett tydligt exempel. Det är en reform som är alldeles för angelägen för att vi ska behöva invänta resultatet av regeringens förhandlingar i frågan. Som första kommun i landet avser vi införa en form av skriftliga omdömen i Stockholms skolor redan från höstterminen 2007. Det finns en rad internationella undersökningar som ger dystra besked om våra elevers kunskaper och bekräftar behovet av förändring. De svenska eleverna halkar efter jämnåriga kamrater i andra länder. Särskilt tydliga är skillnaderna i matematik och NO-ämnen. Men vissa tabeller toppas, tyvärr, av Sverige och svenska elever. Enligt den internationella studien TIMSS (2003) är sen ankomst, skolk och svordomar vanligast bland svenska elever. Även vad det gäller stök och oordning i klassrummet toppar Sverige statistiken. Det är självklart att det finns ett samband mellan vikande resultat och stökiga skolmiljöer. Hur ska lärare kunna koncentrera sig på att undervisa när en stor del av uppmärksamheten måste ägnas åt att hålla efter elever som bråkar och stör ordningen För att alla elever ska uppnå kunskapsmålen måste det vara lugnt i klassrummen. Även svenska undersökningar bekräftar denna bild. Sedan 2004 har antalet anmälningar till Arbetsmiljöverket gällande våld och hot i skolan i Stockholms län ökat kraftigt. Vårterminen 2006 anmäldes över dubbelt så många fall som under motsvarande period 2004. Det handlar om elever som slår och hotar andra elever och lärare och annan personal. Också anmälningarna till Skolverket om kränkande behandling, till exempel mobbning, har ökat. Både i Stockholms stad och i Stockholms län som helhet har antalet anmälda fall ökat, och tyvärr är antalet faktiska kränkningar mycket högre än de som har registrerats hos Skolverket. Föräldrar till barn som har utsatts för övergrepp i skolan vet alltför väl vad den trista statistiken innebär i verkligheten. Så här kan det inte fortsätta. Bristen på lugn och arbetsro i Stockholms skolor är mycket allvarlig. Det är alltid de elever som har svårigheter med skolarbetet som drabbas hårdast när det är stökigt på lektionerna. Stadens lärare och rektorer anstränger sig redan i dag till sitt yttersta för att skapa goda studieförutsättningar. Det vilar på oss att ge dem verktyg att använda i det arbetet. Stockholms elever förtjänar lugn och arbetsro. För att skapa en bättre studiemiljö kommer vi att genomföra en rad åtgärder under mandatperioden. Med det förslag till verksamhetsplan som Stockholms stads utbildningsnämnd tar ställning till den 18 januari, går vi längre än någon annan svensk kommun i vår strävan att redan från höstterminen 2007 ge ordentliga förutsättningar för kunskap och arbetsro. Vi kommer redan från och med höstterminen, som första svenska kommun, att införa en form av skriftligt ordningsomdöme. Föräldrar, och eleverna själva, kommer därmed att svart på vitt se hur deras beteende uppfattas av skolan. Vi tror att det blir mindre accepterat att bidra till stök och oordning när beteendet dokumenteras. En parallell kan dras till olovlig frånvaro. När skolk började skrivas in i terminsbetygen på Stockholms stads gymnasieskolor under det förra borgerliga maktinnehavet sjönk frånvaron snabbt. Regeringen har ännu inte beslutat om att införa ordningsomdömen i alla Sveriges skolor. Vi vill inte avvakta ett beslut från regeringen för Stockholmselevernas skull. Utdragna förhandlingar på regeringsnivå ska inte straffa eleverna, redan från höstterminen ska de få ett slags ordningsomdöme. I avvaktan på ett eventuellt regeringsbeslut kommer vi därför att erbjuda alla föräldrar med barn i grund- och gymnasieskolan, som så önskar, skriftlig information om barnets sociala utveckling utöver kunskapsutvecklingen. För högre årskurser och i gymnasiet kommer informationen att skrivas in i terminsbetygen. Den exakta utformningen av omdömet bör vara upp till varje enskild skola, men mallar och centrala riktlinjer ska tas fram. De kan fungera som stöd vid utformandet, men också säkerställa att alla elever, oavsett vilken skola de har valt, får ett välgrundat omdöme. Vi kommer därför att ge utbildningsförvaltningen i uppdrag att ta fram riktlinjer för hur ett sådant omdöme skulle kunna se ut. Ett skriftligt omdöme är förstås inte någon universalkur. Ordningsproblemen måste bemötas med en rad olika åtgärder. I budgeten för 2007 och förslaget till verksamhetsplan föreslås därför bland annat att skolk återigen ska redovisas i terminsbetygen, att möjligheterna att flytta mobbare ska undersökas och att lärarnas disciplinära befogenheter måste tydliggöras och, i den mån det är möjligt, utökas. I läroplanen framgår tydligt att skolan ska fostra till demokratiska samhällsmedborgare med rättskänsla, generositet, tolerans och ansvarstagande. De orden är svåra att sätta i samband med den verklighet som präglar många skolor, där flickor får höra kränkande tillmälen och elever som behöver lugn och ro störs av sina klasskamrater. Den bristande respekt som vissa elever uppvisar skulle aldrig tolereras i arbetslivet. Det är viktigt att skolan på ett tydligt sätt visar barn och ungdomar samhällets normer och på så vis gör dem bättre rustade att uppfylla vuxenvärldens krav och förväntningar. Bristen på ordning och reda är inte någonting som bara oroar skolledare, lärare och oss politiker. Även eleverna själva upplever ofta skolmiljön som stökig. I Stockholms stads brukarundersökning från 2005 uppgav nästan varannan elev att de inte var nöjda med den arbetsro som rådde i klassrummet. Uppgifter från Stockholms stads utrednings- och statistikkontor (USK) visar också ett samband mellan bristande arbetsro och sämre studieresultat. Enligt USK upplevs ordningsproblemen som störst i de tre stadsdelar som har lägst andel gymnasiebehöriga niondeklassare. Valsegern gav unika möjligheter att utveckla Stockholms stads skolor. Till skillnad från när vi styrde staden mellan 1998 och 2002 slipper vi en regering som sätter käppar i hjulet och blockerar nödvändiga reformer. Att våra partikolleger har intagit Rosenbad betyder emellertid inte att vi kommer att luta oss tillbaka och sänka våra ambitioner. För oss är det självklart att Stockholm ska gå i spetsen för att utveckla den svenska skolan. En ny inriktning är nödvändig för att vända utvecklingen här i staden och i resten av landet. I dag lämnar var tionde elev i staden grundskolan utan gymnasiebehörighet – det är inte acceptabelt. Därför är vi villiga att gå längre än någon annan svensk kommun för att skapa goda studiemiljöer i Stockholms grund- och gymnasieskolor. LOTTA EDHOLM CECILIA BRINCK NINA EKELUND


"Fler kvinnor i styrelsen skapar större vinster"

Summary: Ny forskningsrapport: Företag med kvinnor i styrelsen ökar sin lönsamhet snabbare. Företag tjänar ekonomiskt på att rekrytera fler kvinnor till styrelserna. De börsbolag som har flest kvinnliga styrelseledamöter är mer lönsamma än företag som saknar kvinnor i styrelserna. Också på sikt ökar företag med kvinnor i styrelsen sin lönsamhet mer än företag med helmanliga styrelser. I studien var skillnaderna i lönsamhet så stor som 93 procent. Men även generellt är det statistiskt säkerställt att det finns en skillnad. Det visar en ny rapport som forskartrion Katarina Lönnqvist, Per-Åke Niska och Anna Mäkinen-Salmi vid företagsekonomiska institutionen på Uppsala universitet presenterar i dag.

Den svenska befolkningen består till drygt 50 procent av kvinnor. I svenska börsbolags styrelser fanns det en kvinna på mindre än var femte styrelseplats (18 procent) under 2006. Utvecklingen under senare år har pekat på att allt fler kvinnor tar plats i styrelserummen, men den senaste tidens mätningar visar på en avmattning av takten. I ett examensarbete för mastersutbildning som i dag läggs vid företagsekonomiska institutionen vid Uppsala universitet presenteras två slutsatser om kvinnorepresentationen i börsbolagsstyrelser. Dels att företag med fler kvinnor i styrelsen är mer lönsamma. Dels att det också tycks finnas en tidstrend som pekar mot att bolagen med fler kvinnor även blir alltmer lönsamma i jämförelse med bolag som inte har kvinnliga representanter i styrelsen. Av de 291 börsnoterade företagen har de 24 företag med flest kvinnor på sina styrelseplatser valts ut och jämförts med de 24 företag, från samma lista, som helt saknar kvinnlig representation i sina styrelser. Generellt i svenska börsnoterade företag har antalet kvinnliga ledamöter sakta ökat för att 2006 hamna på blygsamma 18 procent (Källa: Fristedt, D Sundquist, Sven-Ivan: "Styrelser och revisorer i Sveriges Börsföretag 2006-2007"). Bland de företag som hade flest kvinnor i styrelsen utgjorde kvinnorna nästan 40 procent. I jämförelse med börsen generellt finns det alltså dubbelt så många kvinnor på styrelseplatser i dessa företag. Det visar sig att företag med stor kvinnlig representation i styrelsen är mer lönsamma räknat i resultat efter finansnetto än de företag där det inte fanns kvinnor i styrelsen under året 2005. Även 2004 samt 2002 var dessa bolag mer lönsamma än sina motsvarigheter utan kvinnlig representation. Skillnaden mellan företagen 2005 i denna studie, med detta urval, var upp till 93 procent. Det är statistiskt säkrat att det finns en skillnad även om exaktheten i siffran kan ifrågasättas. Dessutom finns det en trend som över tiden pekar på att företagen med kvinnor i styrelsen också på sikt ökar sin lönsamhet mer än de företag som inte har kvinnor i sin styrelse. Företagen med fler kvinnor är också större i antal anställda men inte avseende omsättning per anställd. Dessa bolag växte inte fortare än andra, räknat i omsättningsförändring i procent jämfört med föregående år, men har större tillgångar. Resultatet visar alltså att det också finns andra skäl än jämställdhet och rättvisa att ha fler kvinnor i styrelsen - företag med fler kvinnor i styrelsen är mer lönsamma! Förhoppningsvis kan fynden i studien medverka till att utvecklingen mot mer jämställda styrelser skyndas på. Förutom fakta i den här studien är det också ett känt faktum att det på vårt lands universitet varje år utexamineras ett stort antal kompetenta personer. Av dessa är en majoritet (65 procent) kvinnor. Samma bild framträder när vi tittar på doktorstitlar - fler kvinnor. Trots detta förs ibland resonemang om att en orsak till den låga representationen av kvinnor i våra bolagsstyrelser skulle vara att det råder brist på kompetenta kvinnor som kan ta på sig ett styrelseansvar. Att med dessa fakta på näthinnan föra diskussionen om brist på kompetenta kvinnor ter sig insiktslöst och bottnar snarare i ett föråldrat synsätt om att män och kompetens i styrelsearbete skulle ha något naturligt mystiskt samband. Svenska företag borde se med större och mer vidsynta glasögon på den process där man utser den styrelse som ska leda och stötta vd och ledningsgrupp i de för företagen viktiga besluten. Fynden från denna studie innehåller viktiga nya fakta som förstärker argumenten för en mer jämlik bemanning av våra bolagsstyrelser. Genom att säkerställa att kvinnor tar plats i styrelsen tillgodoser man inte bara den allmänna strävan efter ett mer jämställt samhälle utan man höjer framför allt kvaliteten och lönsamheten. Våra gemensamma, samhälleliga, utbildningsinvesteringar skulle utnyttjas bättre och vi får också en högre och säkrare framtida lönsamhet i våra bolag. KATARINA LÖNNQVIST PER-ÅKE NISKA ANNA MÄKINEN-SALMI


”Väljaren måste kunna få rösta på flera partier till riksdagen”

Summary: Bo Rothstein lanserar ett nytt valsystem där du kan rösta på både Reinfeldt och Sahlin. Det är inte alls självklart att vi ska ha ett valsystem som gynnar de nu existerande riksdagspartierna. Vi bör ha ett valsystem som sätter medborgaren – inte partiorganisationerna – i centrum. Och det finns många väljare som inte har starka partilojaliteter utan som helst vill rösta på en uppsättning kandidater från olika partier. Ett sådant valsystem är ingen utopi utan finns och fungerar väl i exempelvis Australien och Irland, skriver statsvetarprofessorn Bo Rothstein.

Det pågår en grundlagsutredning i landet. Den tillsattes av den förra regeringen och den nuvarande har just bytt ut dess ordförande. I stället för socialdemokraten Lars Engqvist har vi fått moderaten Per Unckel. En av de saker som utredningen har att fundera över är vilket valsystem vi skall ha. Det är nu ingen helt enkel fråga eftersom valsystem kan varieras i närmast det oändliga. Man kunde tro att systemet för att välja till de beslutande församlingarna i en representativ demokrati var en någorlunda enkel sak men så är det inte. Varianterna är många, alltifrån majoritetsval i enmansvalkretsar till val mellan partilistor helt utan inslag av personval. Däremellan finns det otaliga varianter att välja mellan där till exempel inslaget av personval, valkretsarnas storlek, sättet att fördela rösterna bland kandidaterna och möjligheten för nya kandidater och partier att etablera sig kan varieras på mångahanda sätt. Lägg till olika sätt att finansiera valkampanjer och möjlighet eller inte till politisk tv-reklam samt inslaget av folkomröstningar i enskilda frågor så inses lätt att sättet för ett land att ”vara demokrati på” är mycket stort. Frågar man den statsvetenskapliga professionen vilket valsystem som är det mest demokratiska skall man dessvärre finna att någon enighet bland forskarna inte står att finna. Givetvis beror svaret på vilka normativa utgångspunkter man har när demokratins kvalitet skall mätas – är det ansvarsutkrävande som upplevs som viktigast så blir det gärna majoritetsval eftersom det ger tydliga utslag med ett parti som regerar (och kan ställas till ansvar) medan det andra utgör oppositionen. Är det emellertid social, etnisk, idé- eller könsmässig representativitet mellan väljare och valda som anses mest värdefullt så hålls olika flerpartisystem med listval gärna fram som det ideala. En grundlagsutredning har därför inte så mycket nytta av forskningen eftersom denna oftast enbart kan erbjuda tekniska lösningar och inte haft viljan eller modet att gå in i den normativa debatten om vilka demokrativärden som är mest centrala när vi skall besluta om vilket valsystem vi skall ha. Det finns visserligen forskare i politisk filosofi som ägnar sig åt dessa saker, dvs att försöka analysera vilka grundvärden som bör vara de mest centrala i en demokrati. Men dessa är i allmänhet alltför teoretiska (läs:fina i kanten) för att ägna sig åt så jordnära saker som den tekniska utformningen av valsystemen. Hellre än att försöka konkretisera sina idéer ägnar de sig i allmänhet åt ändlösa diskussioner om demokratibegreppens definitioner. Det finns därmed en inte obetydlig risk att det intresse som kommer att styra den sittande grundlagsutredningen inte blir något annat än summan av de representerade politiska partiernas inskränkta partiintresse. Partiföreträdarna som dominerar utredningen vill med all sannolikhet ha ett valsystem som maximalt gynnar det egna partiet. Vad vi kan förvänta oss är således att den minsta gemensamma nämnaren blir ett förslag som är som mest fördelaktigt för de i dag etablerade sju riksdagspartierna. Det är emellertid inte alls självklart att det som är bäst för dessa sju partier är vad som är bäst för landets medborgare eller för den svenska demokratin. Ett inte obetydligt antal forskningsrapporter under de senaste tio åren har uppvisat resultat som sätter frågetecken för de politiska partiernas roll i den svenska demokratin. Inte minst har man pekat på brister vad gäller deras sociala representativitet, deras intresse av att attrahera och meningsfullt sysselsätta medlemmar och deras interna demokrati. Många jag talat med som haft insyn i partiernas nomineringsprocesser instämmer med den gamle tyske järnkanslern Bismarcks uttalande från 1880-talet att detta ger en lika lugn nattsömn som att ha ingående kunskaper i vad korvfabrikanterna stoppar i sina korvar. Över huvud taget har man kommit att ifrågasätta partierna verkligen förmår att på ett effektivt sätt representera folkviljan såsom det är tänkt i den nu gällande svenska grundlagen. De flesta riksdagsledamöter sätter till exempel vikten av att representera sitt parti klart före vikten av att som ledamöter representera sina väljare. Det är således inte alls självklart att man skall ha de nu existerande partiernas bästa för ögonen när man funderar på vilket valsystem man skall ha. Demokratin är omistlig men detsamma kan rimligen inte gälla för just dagens uppsättning politiska partier. Den idé jag vill föra till torgs är att vi bör ha ett valsystem som sätter medborgaren först. Det centrala värde som ett demokratiskt valsystem bör försöka uppnå är att just på valdagen skall väljaren vara så suverän som möjligt. Det betyder att valsystemet bör ge väljaren, inte partierna, maximala valmöjligheter att utse vilka kandidater som skall representera honom eller henne i riksdagen. Vi har då väljare som är partiväljare och som vill rösta på ett parti (och då på partiets kandidater) i den ordning som partiorganisationen förordar. De vill inte rösta på enskilda personer utan för dem är det partiet som gäller. Självklart bör vi då ha ett valsystem som ger dem denna möjlighet. Men så har vi väljare som visserligen är partiväljare men som har starka preferenser vilka partikandidater man vill representeras av. De kanske bara vill företrädas av kvinnor eller invandrare eller kandidater med en viss typ av åsikter. Med andra ord, de vill ha in partiets kandidater men i en annan ordning än den som partiet ställt upp. Om vi skall respektera även dessa väljare bör vi, till skillnad från i dag, ha ett valsystem som gör att deras åsikter får genomslag. Det minimala inslag av personval som finns i dag är långt ifrån tillräckligt, vilket syns i att enbart en handfull av dagens riksdagsledamöter kommit in på personröster. Till detta kommer att vi rimligen också har väljare som inte har så starka partilojaliteter utan som kan tänka sig att deras valkrets bäst representeras av en uppsättning kandidater från olika partier. För dessa väljare är den enskilde kandidatens egenskaper viktigare än partitillhörigheten. Om valkretsen har säg tio riksdagsplatser är det ju ingen orimlig tanke alls att anse att det bästa är att bli representerad av kandidater från två eller flera partier. Väljaren vill kanske ha kandidater i ett visst ålderssegment från olika partier, enbart kvinnor men från olika partier, och så vidare. Det finns inget skäl att väljare med dessa åsikter om vem som skall representera dem skall diskrimineras såsom faktiskt sker i dag. Mycket talar för att vi i dag har mer kunniga och insatta väljare som dessutom är mindre partilojala – det ökande antalet väljare som röstar olika i kommunal- och riksdagsvalen visar på detta. Tvånget att i dag rösta på kandidater från bara ett parti och dessutom i realiteten acceptera den ordning som partiet valt att sätta upp dem på begränsar väljarnas suveränitet men gynnar partierna. E tt sådant valsystem skulle i praktiken kunna utformas enligt följande. Inför varje riksdagsval ger valmyndigheten ut en valhandbok för varje valkrets där alla som kandiderar presenteras partivis i den följd partiet nominerat dem. Presentationen sker med namn, ålder, yrke, foto samt en egenhändigt författad text om säg 10–15 textrader där man presenterar sina viktigaste frågor. I början av varje sådan presentation av partiets kandidater finns en presentation av partiet med den text (säg 40 rader) som partiet bestämt. Varje kandidat i valkretsen liksom varje parti ges ett unikt tvåsiffrigt nummer. När väljaren kommer till vallokalen har hon då följande tre alternativ. Det första är att bara fylla i partiets siffra, och då röstar man på partiets kandidater i den ordning som partiet ställt upp dem. Det andra alternativet är att rösta på ett partis kandidater men rangordna dem i en annan ordningsföljd än den partiet valt. För det tredje att rösta på kandidater från olika partier och i den ordningsföljd man själv valt. Valkretsarna bör för att göra informationsmängden hanterlig inte vara alltför stora – en rimlig siffra (dvs antalet kandidater att rösta på) är kanske tio. Ett sådant valsystem kan förefalla märkligt för svenska förhållanden men är alls ingen utopi. Det har dessvärre ännu inget bra namn på svenska men kallas på engelska för ”the single transferable vote system” och är i lite olika varianter etablerat i ett antal länder såsom exempelvis Australien och Irland samt i en hel del lokala och regionala val världen över. Det bygger på att om den kandidat väljaren placerat överst redan fått tillräckligt med röster för att väljas in så förs rösten över till den kandidat som väljaren rankat tvåa, etcetera. Det ger med andra ord väljaren möjligheter att rangordna kandidater från ett parti eller från olika partier. Därmed skulle vi få ett valsystem som förde väljaren i närmare kontakt med dem som representerar honom eller henne, som respekterar att vi idag har olika typer av väljare med olika idéer om på vilket sätt de är bäst representerade i vår representativa demokrati och som framför allt just på valdagen satte medborgarens suveränitet och inte partiorganisationerna egenintresse i centrum. BO ROTHSTEIN


”Poliser och domstolar sviker rättsväsendet”

Summary: Efter 20 år som brottmålsadvokat delar jag justitiekansler Göran Lambertz uppfattning att vissa poliser ljuger, att åklagare ibland inte är objektiva och att det sitter oskyldiga i svenska fängelser till följd av förslappad bevisprövning i domstolar. De flesta jurister vet precis vad diskussionen handlar om. Men i stället väljer de att försöka tysta ner saken för att inte riskera att solka ner yrkeskårens renommé, skriver jämställdhetsombudsmannen Claes Borgström.

Ett av de mest besökta seminarierna på Nordiska Juristmötet i Reykjavik i augusti 2005 hölls av justitiekanslern Göran Lambertz under rubriken ”Rättshaverister – problem eller utmaning?”. Anförandet var inte utpräglat ”juridiskt” utan i stället en engagerad och empatisk betraktelse över hur det kommer sig att människor ibland får hela sitt liv dominerat av upplevelsen av att ha blivit felaktigt och orättvist behandlade av rättsväsendet. Sorlet i kön till föreläsningssalen, som fick bytas ut på grund av det oväntat stora intresset, gav intrycket att många av Nordens högsta jurister kittlades av att Sveriges justitiekansler valt att ägna sitt anförande åt en grupp av människor som delar av juristkåren ofta antingen skrattar åt eller avfärdar som utom räckhåll för intellektuell argumentation. Många fick sig dock förhoppningsvis en tankeställare när det gäller det ansvar som rättsväsendets enskilda aktörer har för uppkomsten av så kallade rättshaverister. Lambertz har fortsatt att utmana, senast i debatten om bristerna inom den svenska rättsskipningen. Han slår två flugor i en smäll eftersom han bryter mot den traditionella synen på hur jurister respektive ämbetsmän skall uppföra sig. Efter 20 år som brottmålsadvokat delar jag, liksom alla andra med längre erfarenhet av brottmålsprocessen, Lambertz uppfattning att vissa poliser har en osund kåranda som kan föranleda att de ljuger i domstol, att åklagarna ibland inte upprätthåller kravet på objektivitet, att det sitter oskyldiga i svenska fängelser och att det kan bero på att domstolarnas bevisprövning ibland förslappas. Åsikterna om problemets omfattning går isär men knappast om dess existens. Som Lambertz påpekar är brister inom rättsskipningen mycket allvarliga och det gäller oavsett omfattning. Enskilda advokater, som under åren uttryckt denna uppfattning, har avfärdats med att de är ute i egen sak och/eller är manipulerade av sina klienter. Enskilda poliser, som vet att de har kollegor som ljuger i domstol, har på grund av en mycket stark kåranda sällan förmått berätta om detta offentligt. Objektiva åklagare liksom domare som upprätthåller de höga beviskrav som skall gälla i all straffrättsskipning är tveklöst i majoritet men de har sällan möjlighet att själva iaktta hur vissa av deras kollegor bryter mot de principer som ett rättssamhälle vilar på. I rättegången i första instans deltar nämligen med få undantag endast en juristdomare och en åklagare. Advokater däremot får så småningom personlig erfarenhet av att vissa domare och åklagare inte uppfyller de krav rättegångsbalken ställer på dem liksom också hur en del av deras advokatkollegor sviker sina klienter. Lambertz har kritiserats för att ha engagerat sig i rättssäkerhetsfrågor ”på fel sätt”. Han har gjort ”svepande” uttalanden, vilket skulle ha fått till följd att alla domare, åklagare och poliser känner sig utpekade. Jag känner igen den typen av kritik från det område där jag för närvarande är verksam. När det allvarliga samhällsproblemet med mäns våld mot kvinnor påtalas kommer omedelbart reaktioner från arga män som känner sig personligen utpekade som våldsverkare trots att de, som de intygar, aldrig burit hand på en kvinna. Sådana svepande uttalanden skuldbelägger alla män, hävdar de. Konsekvensen av detta förhållningssätt blir att det inte går att påtala strukturella samhällsproblem, systemfel, om man inte samtidigt redovisar samtliga enskilda fall där övergrepp eller misstag skett. Inte ens exempel på enskilda fall räcker eftersom det ju bland alla icke namngivna återfinns ytterligare syndare. I en artikel av Lambertz i SvD (28/12 -06) finns en nyckelreplik: ”Jag har valt att uttala min övertygelse när jag bedömt mig ha tillräckliga belägg för den.” Det är märkligt och nedslående att detta justitiekanslerns val väckt så mycket motstånd hos så många jurister. Inte minst den gruppen, som har så få representanter som deltar i den offentliga debatten, borde applådera JK: s hållning. I en artikel på DN Debatt(20/12 -06) ondgör sig två juristprofessorer och en före detta ledamot av Högsta domstolen över att varken brottsoffer, deras närmaste, dömda personer, åklagare eller domare ”har möjlighet att försvara sig mot JK:s rallarsvingar. Deras rättssäkerhet är allvarligt skadad.” Uttalandet är egendomligt. Hur rättssäkerheten skulle skadas för dem som avtjänar straff för brott de begått är svårt att förstå. Rättssäkerheten för de oskyldiga sattes väl ur spel när de dömdes och inte genom att JK påpekar att de finns. Vad gäller brottsoffer och deras anhöriga så ingår i deras rättstrygghet bland annat att samhället klarar upp brott och straffar förövaren. Målsäganden har knappast någon glädje av att fel person döms för det brott hon utsatts för. Och att ömma för åklagare och domare i allmänhet när JK pekar på problemet med att det finns oskyldigt dömda i svenska fängelser är att inte kunna urskilja nivåerna när det gäller det lidande ”människor av kött och blod” kan utsättas för. Den som invänder att det inte kan vara fråga om många felaktigt dömda i svenska fängelser får upplysa om vilken siffra som är acceptabel. I själva verket har Göran Lambertz visat prov på självständighet och ett ansvarstagande för sitt mandat som JK genom att initiera en offentlig diskussion som ett rättssamhälle inte kan vara utan men som under hela min aktiva tid som jurist huvudsakligen har hållits i mer eller mindre slutna sällskap av advokater, domare, åklagare och poliser. Det är svårt att tänka sig att alla jurister inom rättsskipningsområdet anser sig vara personligen smutskastade. De flesta vet precis vad diskussionen handlar om. Det vore därför bra om de goda representanterna för domar- åklagar- och poliskåren i stället för att bekymra sig om sitt eget renommé tog till orda, bekräftade problemets existens och gav ett bidrag till hur rättssäkerheten skall stärkas. CLAES BORGSTRÖM


"Ska man spela sur ska det synas ordentligt i ansiktet"

Summary: I kabarén "Freja dreams"uppträder femton ungdomar som har autistiska funktionshinder. Unga som knappt har pratat tidigare sjunger nu med övertygelse från en scen. De berättar om sina ofta tuffa erfarenheter med humor och ironi.

Det är mörkt i salongen. I strålkastarljuset står Ida Franzén, 15 år, halvt dold bakom en slöja som hänger ner från taket, och sjunger sin kärlekssång: "I mina drömmar kramar jag Niclas. Vi är så lyckliga och kära." Den här kvällen sitter pojken som är föremål för hennes kärlek bland publiken, och det vet Ida. I pausen skyndar hon fram till honom och sitter i hans knä tills det är dags att gå in bakom scenen igen. Scenen är teater Gnistan mitt inne i Jönköping. Föreställningen är kabarén "Freja dreams", skriven och framförd av en grupp ungdomar. Alla har någon form av autistiskt funktionshinder, och kabarén handlar både om drömmar och om tuffa erfarenheter, skildrade med humor och ironi (föreställningens undertitel är "Stackars stackars oss!"). Som hur det kan vara att bli missförstådd av bup-psykologen eller överbeskyddad av en beskäftig personlig assistent. Autism är ett funktionshinder som kan se mycket olika ut. Vid klassisk autism finns ofta också begåvningshandikapp. Personer med Aspergers syndrom och liknande tillstånd har normal eller hög begåvning. Man brukar tala om ett autismspektrum där gränsen till "det normala" kan vara oskarp. Men gemensamt för personer med någon form av autism är svårigheter med ömsesidighet och social kommunikation, både verbal och icke-verbal. Det skapar lätt problem och missförstånd i kontakten med omgivningen. Ungdomarna bakom "Freja dreams" har också olika grader och varianter av funktionshindret. Ida Franzén har klassisk autism och dessutom en hörselskada, och har tidigare talat väldigt lite, berättar hennes mamma Kristina. - Men hon älskar att sjunga, det har hon alltid gjort. Nu talar hon mer och mer, hon är jätteglad för det här teaterprojektet. Det är vi hela familjen. Jag följer med Ida hela tiden, jag hjälper till med allt möjligt och har lärt känna alla. Man känner trygghet och stöd i den här gruppen. Musikteaterprojektet "Freja" startade för två år sedan av Föreningen Autism i Jönköpings län, i samarbete med Smålands musik och teater, Kulturskolan och Studieförbundet vuxenskolan. Allmänna arvsfonden har bidragit med en halv miljon till projektet som är planerat att pågå i tre år. "Freja"-projektet följs av forskare, läkare och pedagoger med flera, och utvärderas fortlöpande. De femton deltagarna, som är mellan 11 och 24 år, träffas varje vecka i olika smågrupper där de håller på med musik, rytmik, drama och improvisation, skriver texter med mera. I december 2005 gjorde de sin första föreställning, "Stackars oss - en annorlunda kabaré". Den blev en succé, och nu har den fristående uppföljaren "Freja dreams" alltså haft premiär. - Målet med projektet är att utveckla ungdomarnas kreativitet, och att bland annat ge dem ökade möjligheter till socialt samspel, säger projektledaren Ingrid Sindahl-Norelius. Och det känns verkligen att det fungerar. Ungdomarna samarbetar och samspelar på ett fantastiskt sätt. Det har imponerat på alla dem som följer "Freja". Det är också tydligt att många av ungdomarna fått bättre självkänsla under projektets gång. Det är vanligt att unga med autism varit utsatta för mobbning. Många har erfarenheter av sociala "misslyckanden" och självkänslan kan vara låg. - Respekt för individen, och en miljö där det helt enkelt inte finns något som heter misslyckanden, är grundstenar i projektet, säger den konstnärlige ledaren och regissören Peter Ivan Ericson. I grupperna får ungdomarna träna socialt samspel i ett tryggt sammanhang, samtidigt som de arbetar mot ett gemensamt mål. Personer med autism har ofta svårt att avläsa andras känslor, kroppsspråk och mimik, och att själva förmedla sina egna känslor. I teater jobbar man mycket just med känslouttryck. Det blir lite övertydligt och "teatraliskt" - vilket kan hjälpa ungdomarna att bättre känna igen, och förstå, hur känslor brukar uttryckas. - Känslan och kroppsuttrycket förstärker varandra, säger Peter Ivan Ericson. När man spelar förtvivlad, till exempel - kroppen börjar leva sitt eget liv, det händer saker och det har många av ungdomarna upptäckt här. Att ungdomarna använder sig av sina egna erfarenheter när de skapar teaterföreställningarna är också viktigt, tycker Peter Ivan Ericson. - Det är ofta lättare att beskriva sådant man har varit med om, när man spelar en roll. Man lyfter fram det allmängiltiga i situationen och behöver inte lämna ut sig privat om man inte vill. Sanna-Maria Bolin, 21, samlar sig inför kvällens föreställning. Hon är inte särskilt nervös, knepet är att tänka på publiken som en samling "kartonggubbar" utan liv. Sanna-Maria, som går på folkhögskola, har Aspergers syndrom. Hon har alltid velat spela teater och blev intresserad när hon hörde talas om projektet, berättar hon. - Men i början var det lite jobbigt med så mycket nytt folk. Jag sa inte så mycket då, och hade svårt att lita på andra, jag lade aldrig ifrån mig min väska utan satt och höll i den. Sedan blev det lättare och lättare att vara i gruppen, jag började lämna väskan långa stunder. För Sanna-Maria har "Freja" inneburit att hon fått lättare för social kontakt över huvud taget, säger hon. - Förr orkade jag oftast inte träffa nya människor. Det kändes som om det innebar alldeles för stora krav. Har man gjort "fel" socialt någon gång, då är det lätt att bli nervös och inte våga försöka igen. Nu känns det lättare. Jag vågar stå för mig själv mer. Sanna-Maria är med i många scener i "Freja dreams". En av hennes favoritroller är den beskäftiga assistenten, som inte låter den funktionshindrade tala för sig själv. - Den där attityden har jag mött i verkligheten många gånger. Hos psykologer och andra som inte lyssnat, utan talat om för en vad det egentligen är man tycker och vill, säger Sanna-Maria som hoppas att teaterföreställningarna kan sprida lite kunskap om hur det kan vara att ha autism och Aspergers syndrom. Jonas Mårdskog, 21, har också alltid gillat teater och att "spela apa", som han säger. - Det har lite med spänningen att göra, att stå på scenen och ha en publik framför sig - det ger en kick, säger Jonas som har asperger- och adhd-diagnos. - Och så är det ett sådant skönt gäng här, en skön gemenskap, det är inte stressigt som på andra ställen. Vi ställer verkligen upp för varandra, det känns väldigt bra. Jonas känner att han har utvecklats sedan han började med teater, och att det har hjälpt honom att hantera andra saker i livet. - Att få gå in i en roll ger mig mycket. Vi har hållit på mycket med ansiktsuttryck, vi spelar över - ska man spela sur, då ska det synas ordentligt i ansiktet. Jag har fått lättare att uttrycka mig själv. När jag gick i skolan var jag väldigt tystlåten och snäll, i dag kan jag nästan ångra det. Jonas betonar att "Freja dreams" innehåller både humor och allvar. - Där finns ett budskap, och i min tolkning är budskapet att andra ska se oss som de individer vi är, inte stoppa in oss i några fack. Den 10 januari ska föreställningen spelas för kulturskolorna i Jönköpings län. Den 6 februari kommer delar av kabarén att framföras på ett stort, offentligt symposium om "Freja"-projektet, som hålls på högskolan i Jönköping. Efter det kommer det eventuellt att bli några föreställningar till på Gnistan i Jönköping. Nästa höst kommer "Freja" att spela musikteaterföreställningen "Mysteriet med den blå flaskan", om Ben som har Aspergers syndrom. Den bygger på en bok av Kathy Hoopmann, som iscensätts och dramatiseras av Peter Ivan Ericson. Ett år återstår nu av projekttiden. - På symposiet kommer "Frejas" framtid att diskuteras, säger Ingrid Sindahl-Norelius. Min förhoppning är att verksamheten kommer att bli permanent i någon form, kanske som en kulturskola för ungdomar med funktionshinder.


”Ska man spela sur ska det synas ordentligt i ansiktet”

Summary: I kabarén ”Freja dreams”uppträder femton ungdomar som har autistiska funktionshinder. Unga som knappt har pratat tidigare sjunger nu med övertygelse från en scen. De berättar om sina ofta tuffa erfarenheter med humor och ironi.

Det är mörkt i salongen. I strålkastarljuset står Ida Franzén, 15 år, halvt dold bakom en slöja som hänger ner från taket, och sjunger sin kärlekssång: ”I mina drömmar kramar jag Niclas. Vi är så lyckliga och kära.” Den här kvällen sitter pojken som är föremål för hennes kärlek bland publiken, och det vet Ida. I pausen skyndar hon fram till honom och sitter i hans knä tills det är dags att gå in bakom scenen igen. Scenen är teater Gnistan mitt inne i Jönköping. Föreställningen är kabarén ”Freja dreams”, skriven och framförd av en grupp ungdomar. Alla har någon form av autistiskt funktionshinder, och kabarén handlar både om drömmar och om tuffa erfarenheter, skildrade med humor och ironi (föreställningens undertitel är ”Stackars stackars oss!”). Som hur det kan vara att bli missförstådd av bup-psykologen eller överbeskyddad av en beskäftig personlig assistent. Autism är ett funktionshinder som kan se mycket olika ut. Vid klassisk autism finns ofta också begåvningshandikapp. Personer med Aspergers syndrom och liknande tillstånd har normal eller hög begåvning. Man brukar tala om ett autismspektrum där gränsen till ”det normala” kan vara oskarp. Men gemensamt för personer med någon form av autism är svårigheter med ömsesidighet och social kommunikation, både verbal och icke-verbal. Det skapar lätt problem och missförstånd i kontakten med omgivningen. Ungdomarna bakom ”Freja dreams” har också olika grader och varianter av funktionshindret. Ida Franzén har klassisk autism och dessutom en hörselskada, och har tidigare talat väldigt lite, berättar hennes mamma Kristina. – Men hon älskar att sjunga, det har hon alltid gjort. Nu talar hon mer och mer, hon är jätteglad för det här teaterprojektet. Det är vi hela familjen. Jag följer med Ida hela tiden, jag hjälper till med allt möjligt och har lärt känna alla. Man känner trygghet och stöd i den här gruppen. Musikteaterprojektet ”Freja” startade för två år sedan av Föreningen Autism i Jönköpings län, i samarbete med Smålands musik och teater, Kulturskolan och Studieförbundet vuxenskolan. Allmänna arvsfonden har bidragit med en halv miljon till projektet som är planerat att pågå i tre år. ”Freja”-projektet följs av forskare, läkare och pedagoger med flera, och utvärderas fortlöpande. De femton deltagarna, som är mellan 11 och 24 år, träffas varje vecka i olika smågrupper där de håller på med musik, rytmik, drama och improvisation, skriver texter med mera. I december 2005 gjorde de sin första föreställning, ”Stackars oss – en annorlunda kabaré”. Den blev en succé, och nu har den fristående uppföljaren ”Freja dreams” alltså haft premiär. – Målet med projektet är att utveckla ungdomarnas kreativitet, och att bland annat ge dem ökade möjligheter till socialt samspel, säger projektledaren Ingrid Sindahl-Norelius. Och det känns verkligen att det fungerar. Ungdomarna samarbetar och samspelar på ett fantastiskt sätt. Det har imponerat på alla dem som följer ”Freja”. Det är också tydligt att många av ungdomarna fått bättre självkänsla under projektets gång. Det är vanligt att unga med autism varit utsatta för mobbning. Många har erfarenheter av sociala ”misslyckanden” och självkänslan kan vara låg. – Respekt för individen, och en miljö där det helt enkelt inte finns något som heter misslyckanden, är grundstenar i projektet, säger den konstnärlige ledaren och regissören Peter Ivan Ericson. I grupperna får ungdomarna träna socialt samspel i ett tryggt sammanhang, samtidigt som de arbetar mot ett gemensamt mål. Personer med autism har ofta svårt att avläsa andras känslor, kroppsspråk och mimik, och att själva förmedla sina egna känslor. I teater jobbar man mycket just med känslouttryck. Det blir lite övertydligt och ”teatraliskt” – vilket kan hjälpa ungdomarna att bättre känna igen, och förstå, hur känslor brukar uttryckas. – Känslan och kroppsuttrycket förstärker varandra, säger Peter Ivan Ericson. När man spelar förtvivlad, till exempel – kroppen börjar leva sitt eget liv, det händer saker och det har många av ungdomarna upptäckt här. Att ungdomarna använder sig av sina egna erfarenheter när de skapar teaterföreställningarna är också viktigt, tycker Peter Ivan Ericson. – Det är ofta lättare att beskriva sådant man har varit med om, när man spelar en roll. Man lyfter fram det allmängiltiga i situationen och behöver inte lämna ut sig privat om man inte vill. Sanna-Maria Bolin, 21, samlar sig inför kvällens föreställning. Hon är inte särskilt nervös, knepet är att tänka på publiken som en samling ”kartonggubbar” utan liv. Sanna-Maria, som går på folkhögskola, har Aspergers syndrom. Hon har alltid velat spela teater och blev intresserad när hon hörde talas om projektet, berättar hon. – Men i början var det lite jobbigt med så mycket nytt folk. Jag sa inte så mycket då, och hade svårt att lita på andra, jag lade aldrig ifrån mig min väska utan satt och höll i den. Sedan blev det lättare och lättare att vara i gruppen, jag började lämna väskan långa stunder. För Sanna-Maria har ”Freja” inneburit att hon fått lättare för social kontakt över huvud taget, säger hon. – Förr orkade jag oftast inte träffa nya människor. Det kändes som om det innebar alldeles för stora krav. Har man gjort ”fel” socialt någon gång, då är det lätt att bli nervös och inte våga försöka igen. Nu känns det lättare. Jag vågar stå för mig själv mer. Sanna-Maria är med i många scener i ”Freja dreams”. En av hennes favoritroller är den beskäftiga assistenten, som inte låter den funktionshindrade tala för sig själv. – Den där attityden har jag mött i verkligheten många gånger. Hos psykologer och andra som inte lyssnat, utan talat om för en vad det egentligen är man tycker och vill, säger Sanna-Maria som hoppas att teaterföreställningarna kan sprida lite kunskap om hur det kan vara att ha autism och Aspergers syndrom. Jonas Mårdskog, 21, har också alltid gillat teater och att ”spela apa”, som han säger. – Det har lite med spänningen att göra, att stå på scenen och ha en publik framför sig – det ger en kick, säger Jonas som har asperger- och adhd-diagnos. – Och så är det ett sådant skönt gäng här, en skön gemenskap, det är inte stressigt som på andra ställen. Vi ställer verkligen upp för varandra, det känns väldigt bra. Jonas känner att han har utvecklats sedan han började med teater, och att det har hjälpt honom att hantera andra saker i livet. – Att få gå in i en roll ger mig mycket. Vi har hållit på mycket med ansiktsuttryck, vi spelar över – ska man spela sur, då ska det synas ordentligt i ansiktet. Jag har fått lättare att uttrycka mig själv. När jag gick i skolan var jag väldigt tystlåten och snäll, i dag kan jag nästan ångra det. Jonas betonar att ”Freja dreams” innehåller både humor och allvar. – Där finns ett budskap, och i min tolkning är budskapet att andra ska se oss som de individer vi är, inte stoppa in oss i några fack. Den 10 januari ska föreställningen spelas för kulturskolorna i Jönköpings län. Den 6 februari kommer delar av kabarén att framföras på ett stort, offentligt symposium om ”Freja”-projektet, som hålls på högskolan i Jönköping. Efter det kommer det eventuellt att bli några föreställningar till på Gnistan i Jönköping. Nästa höst kommer ”Freja” att spela musikteaterföreställningen ”Mysteriet med den blå flaskan”, om Ben som har Aspergers syndrom. Den bygger på en bok av Kathy Hoopmann, som iscensätts och dramatiseras av Peter Ivan Ericson. Ett år återstår nu av projekttiden. – På symposiet kommer ”Frejas” framtid att diskuteras, säger Ingrid Sindahl-Norelius. Min förhoppning är att verksamheten kommer att bli permanent i någon form, kanske som en kulturskola för ungdomar med funktionshinder. Malin Nordgren malin.nordgren@dn.se 08-738 11 80


Summary: I kabarén ”Freja dreams” uppträder femton ungdomar som har autistiska funktionshinder. Unga som knappt har pratat tidigare sjunger nu med övertygelse från en scen. De berättar om sina ofta tuffa erfarenheter med humor och ironi.

Det är mörkt i salongen. I strålkastarljuset står Ida Franzén, 15 år, halvt dold bakom en slöja som hänger ner från taket, och sjunger sin kärlekssång: ”I mina drömmar kramar jag Niclas. Vi är så lyckliga och kära.” Den här kvällen sitter pojken som är föremål för hennes kärlek bland publiken, och det vet Ida. I pausen skyndar hon fram till honom och sitter i hans knä tills det är dags att gå in bakom scenen igen. Scenen är teater Gnistan mitt inne i Jönköping. Föreställningen är kabarén ”Freja dreams” , skriven och framförd av en grupp ungdomar. Alla har någon form av autistiskt funktionshinder, och kabarén handlar både om drömmar och om tuffa erfarenheter, skildrade med humor och ironi (föreställningens undertitel är ”Stackars stackars oss!” ). Som hur det kan vara att bli missförstådd av bup-psykologen eller överbeskyddad av en beskäftig personlig assistent. Autism är ett funktionshinder som kan se mycket olika ut. Vid klassisk autism finns ofta också begåvningshandikapp. Personer med Aspergers syndrom och liknande tillstånd har normal eller hög begåvning. Man brukar tala om ett autismspektrum där gränsen till ”det normala” kan vara oskarp. Men gemensamt för personer med någon form av autism är svårigheter med ömsesidighet och social kommunikation, både verbal och icke-verbal. Det skapar lätt problem och missförstånd i kontakten med omgivningen. Ungdomarna bakom ”Freja dreams” har också olika grader och varianter av funktionshindret. Ida Franzén har klassisk autism och dessutom en hörselskada, och har tidigare talat väldigt lite, berättar hennes mamma Kristina. – Men hon älskar att sjunga, det har hon alltid gjort. Nu talar hon mer och mer, hon är jätteglad för det här teaterprojektet. Det är vi hela familjen. Jag följer med Ida hela tiden, jag hjälper till med allt möjligt och har lärt känna alla. Man känner trygghet och stöd i den här gruppen. Musikteaterprojektet ”Freja” startade för två år sedan av Föreningen Autism i Jönköpings län, i samarbete med Smålands musik och teater, Kulturskolan och Studieförbundet vuxenskolan. Allmänna arvsfonden har bidragit med en halv miljon till projektet som är planerat att pågå i tre år. ”Freja” -projektet följs av forskare, läkare och pedagoger med flera, och utvärderas fortlöpande. De femton deltagarna, som är mellan 11 och 24 år, träffas varje vecka i olika smågrupper där de håller på med musik, rytmik, drama och improvisation, skriver texter med mera. I december 2005 gjorde de sin första föreställning, ”Stackars oss – en annorlunda kabaré” . Den blev en succé, och nu har den fristående uppföljaren ”Freja dreams” alltså haft premiär. – Målet med projektet är att utveckla ungdomarnas kreativitet, och att bland annat ge dem ökade möjligheter till socialt samspel, säger projektledaren Ingrid Sindahl-Norelius. Och det känns verkligen att det fungerar. Ungdomarna samarbetar och samspelar på ett fantastiskt sätt. Det har imponerat på alla dem som följer ”Freja” . Det är också tydligt att många av ungdomarna fått bättre självkänsla under projektets gång. Det är vanligt att unga med autism varit utsatta för mobbning. Många har erfarenheter av sociala ”misslyckanden” och självkänslan kan vara låg. – Respekt för individen, och en miljö där det helt enkelt inte finns något som heter misslyckanden, är grundstenar i projektet, säger den konstnärlige ledaren och regissören Peter Ivan Ericson. I grupperna får ungdomarna träna socialt samspel i ett tryggt sammanhang, samtidigt som de arbetar mot ett gemensamt mål. Personer med autism har ofta svårt att avläsa andras känslor, kroppsspråk och mimik, och att själva förmedla sina egna känslor. I teater jobbar man mycket just med känslouttryck. Det blir lite övertydligt och ”teatraliskt” – vilket kan hjälpa ungdomarna att bättre känna igen, och förstå, hur känslor brukar uttryckas. – Känslan och kroppsuttrycket förstärker varandra, säger Peter Ivan Ericson. När man spelar förtvivlad, till exempel – kroppen börjar leva sitt eget liv, det händer saker och det har många av ungdomarna upptäckt här. Att ungdomarna använder sig av sina egna erfarenheter när de skapar teaterföreställningarna är också viktigt, tycker Peter Ivan Ericson. – Det är ofta lättare att beskriva sådant man har varit med om, när man spelar en roll. Man lyfter fram det allmängiltiga i situationen och behöver inte lämna ut sig privat om man inte vill. Sanna-Maria Bolin, 21, samlar sig inför kvällens föreställning. Hon är inte särskilt nervös, knepet är att tänka på publiken som en samling ”kartonggubbar” utan liv. Sanna-Maria, som går på folkhögskola, har Aspergers syndrom. Hon har alltid velat spela teater och blev intresserad när hon hörde talas om projektet, berättar hon. – Men i början var det lite jobbigt med så mycket nytt folk. Jag sa inte så mycket då, och hade svårt att lita på andra, jag lade aldrig ifrån mig min väska utan satt och höll i den. Sedan blev det lättare och lättare att vara i gruppen, jag började lämna väskan långa stunder. För Sanna-Maria har ”Freja” inneburit att hon fått lättare för social kontakt över huvud taget, säger hon. – Förr orkade jag oftast inte träffa nya människor. Det kändes som om det innebar alldeles för stora krav. Har man gjort ”fel” socialt någon gång, då är det lätt att bli nervös och inte våga försöka igen. Nu känns det lättare. Jag vågar stå för mig själv mer. Sanna-Maria är med i många scener i ”Freja dreams” . En av hennes favoritroller är den beskäftiga assistenten, som inte låter den funktionshindrade tala för sig själv. – Den där attityden har jag mött i verkligheten många gånger. Hos psykologer och andra som inte lyssnat, utan talat om för en vad det egentligen är man tycker och vill, säger Sanna-Maria som hoppas att teaterföreställningarna kan sprida lite kunskap om hur det kan vara att ha autism och Aspergers syndrom. Jonas Mårdskog, 21, har också alltid gillat teater och att ”spela apa” , som han säger. – Det har lite med spänningen att göra, att stå på scenen och ha en publik framför sig – det ger en kick, säger Jonas som har asperger- och adhd-diagnos. – Och så är det ett sådant skönt gäng här, en skön gemenskap, det är inte stressigt som på andra ställen. Vi ställer verkligen upp för varandra, det känns väldigt bra. Jonas känner att han har utvecklats sedan han började med teater, och att det har hjälpt honom att hantera andra saker i livet. – Att få gå in i en roll ger mig mycket. Vi har hållit på mycket med ansiktsuttryck, vi spelar över – ska man spela sur, då ska det synas ordentligt i ansiktet. Jag har fått lättare att uttrycka mig själv. När jag gick i skolan var jag väldigt tystlåten och snäll, i dag kan jag nästan ångra det. Jonas betonar att ”Freja dreams” innehåller både humor och allvar. – Där finns ett budskap, och i min tolkning är budskapet att andra ska se oss som de individer vi är, inte stoppa in oss i några fack. Den 10 januari ska föreställningen spelas för kulturskolorna i Jönköpings län. Den 6 februari kommer delar av kabarén att framföras på ett stort, offentligt symposium om ”Freja” -projektet, som hålls på högskolan i Jönköping. Efter det kommer det eventuellt att bli några föreställningar till på Gnistan i Jönköping. Nästa höst kommer ”Freja” att spela musikteaterföreställningen ”Mysteriet med den blå flaskan” , om Ben som har Aspergers syndrom. Den bygger på en bok av Kathy Hoopmann, som iscensätts och dramatiseras av Peter Ivan Ericson. Ett år återstår nu av projekttiden. – På symposiet kommer ”Frejas” framtid att diskuteras, säger Ingrid Sindahl-Norelius. Min förhoppning är att verksamheten kommer att bli permanent i någon form, kanske som en kulturskola för ungdomar med funktionshinder. Malin Nordgren malin.nordgren@dn.se 08-738 11 80


Summary: DN DEBATT 1/1. FN:s barnkonvention, som blir svensk lag på nyårsnatten, stärker minderårigas rättigheter. Trots att det gått nästan 30 år sedan Sverige som ett av de första länderna i världen ratificerade konventionen har barns rättigheter inte fått tillräckligt genomslag, skriver jämställdhetsminister Åsa Lindhagen (MP).

I dag blir barnkonventionen svensk lag. FN:s generalförsamling antog konventionen om barnets rättigheter för drygt 30 år sedan. Det var en milstolpe för förverkligandet av barns rättigheter världen över. Nu tar Sverige ett historiskt nästa steg när barnkonventionen blir lag. Förväntningar vad det kommer innebära är många. Det handlar om att barns rättigheter ska tillgodoses och att barn ska ges goda uppväxtvillkor. Barns uppväxt går inte i repris, den är här och nu. I Sverige finns uppskattningsvis 200 000 barn som lever i familjer där det förekommer våld. Allt fler barnfamiljer lever i otrygga boendesituationer. Barn som är omhändertagna riskerar att hamna efter i skolgången och få sämre möjligheter att bygga sig en god framtid. Och trots att samhället arbetat mycket med barnperspektivet lyssnar vi inte på barn på det sätt som de har rätt till. Barnkonventionen är ett av de viktigaste verktygen för att se till att barns behov tillgodoses. Av konventionen framgår att barn har rätt till skydd mot våld, rätt till utbildning och rätt till social trygghet. Barnkonventionen säger också att barn ska få uttrycka sin mening och bli lyssnade på, en rättighet som är mycket viktig både för det enskilda barnet och för att skapa ett bättre samhälle för alla barn. En central princip i konventionen är att det vid alla åtgärder som rör barn ska beaktas vad som bedöms vara barnets bästa. Barnkonventionen tillkom inte över en natt utan är ett resultat av dryga tio års förhandlingar och diskussioner mellan världens länder. Processen med att ta fram barnkonventionen utmanade synen på barn och förslagen inskränkte i vissa delar både staters och vårdnadshavares makt över barnen. Det var långt ifrån självklart att ett internationellt och juridiskt bindande avtal skulle komma till stånd. Nu, trettio år senare, är barnkonventionen den konvention om mänskliga rättigheter som flest länder i världen förbundit sig att följa. Samtliga länder utom USA står bakom konventionen. Sverige var 1990 ett av de första länderna som ratificerade barnkonventionen. I och med ratifikationen fick riksdag och regering ansvar för att se till att den nationella lagstiftningen stämmer överens med barnkonventionens artiklar. Dessutom är statliga och kommunala myndigheter, liksom domstolarna, skyldiga att så långt det är möjligt tolka svensk lag på ett sådant sätt att den blir förenlig med barnkonventionen. Men trots att det gått nästan 30 år sedan Sverige ratificerade konventionen har barns rättigheter inte fått tillräckligt genomslag i beslutsprocesser som rör barn. Synen på barn och hur barn bemöts av myndigheter utgår inte alltid från att barn är bärare av egna rättigheter. Det har blivit särskilt tydligt när barn befinner sig i utsatta situationer och har svårt att tillvarata sina rättigheter, exempelvis barn som utsätts för våld, lever i hemlöshet eller drabbas av människohandel, exploatering och sexuella övergrepp. I vissa fall är föräldrarätten starkare än barns rättigheter, vilket inneburit att utsatta barn inte har fått stöd och hjälp när deras föräldrar motsatt sig insatser från socialtjänsten. Därför tar vi nu nästa steg för att stärka barns rättigheter när barnkonventionen den 1 januari 2020 blir svensk lag efter många års arbete. Det innebär att det blir tydligare att domstolar och rättstillämpare ska beakta barns rättigheter i ärenden som rör barn. Med barnkonventionen som lag framhävs också att barn är bärare av egna rättigheter, vilket kan leda till att man utgår mer från barnets rättigheter i exempelvis offentlig verksamhet. Att barnkonventionen blir lag innebär inte att arbetet med att uppfylla barns rättigheter är slutfört. Tvärtom är detta ett arbete som måste bedrivas varje dag av alla som möter barn i sin vardag eller fattar beslut som rör ett enskilt barn eller som påverkar barns livsvillkor i stort. Vi måste också fortsätta att identifiera annan lagstiftning där vi särskilt bör lyfta fram barns rättigheter eller där det behövs lagstiftningsförändringar för att stärka barns situation. Exempelvis behöver socialtjänsten få utökade möjligheter att ge stöd till barn och unga som far illa även utan vårdnadshavarens samtycke. Vi behöver också satsa långsiktigt på skola och socialtjänst i områden med socioekonomiska utmaningar och se till att barn och unga i riskzonen får tidiga och samordnade insatser. Arbetet för att öka kunskapen om barns rättigheter måste fortsätta. Sedan 2017 har regeringen satsat på ett kunskapslyft inom statliga myndigheter, kommuner och regioner där Barnombudsmannen har en central roll. Myndigheter som Kriminalvården, Polismyndigheten och Åklagarmyndigheten kommer även under 2020 att fortsätta stärka barnrättsperspektivet i sina verksamheter. Det har även tagits fram en vägledning för hur barnkonventionen ska tolkas och tillämpas, som Barnombudsmannen fått i uppdrag att sprida och utbilda i. En statlig utredare arbetar med att genomlysa hur svensk lagstiftning och praxis överensstämmer med barnkonventionen och vilka brister som finns i lagstiftningen, vilket ska redovisas för regeringen i november. Det kan ge viktig vägledning hur vi ytterligare kan stärka barns rättigheter i lagstiftningen framöver. Barnombudsmannen har också fått i uppdrag att under 2020 samla rättspraxis från både domstolar i Sverige och utomlands i en databas. Dessutom ska Statistiska centralbyrån fortsätta samla in statistik om barn och deras familjer. Inte sedan ratificeringen av barnkonventionen 1990 har riksdagen fattat ett beslut som kan få lika stor betydelse för barns rättigheter som beslutet att barnkonventionen blir lag. Det är ett historiskt steg framåt för att tillgodose barns rättigheter och ge alla barn goda uppväxtvillkor. Och det behövs, både för barn och för oss som samhälle. För barns uppväxt går inte i repris, den är här och nu. 1 januari 2020 Debattartikel Åsa Lindhagen: ”Barnkonventionen stärker minderårigas rättigheter”


”Swexit kan bli nästa stora fråga för SD”

Summary: INSÄNDARE. Swexit, ett svenskt utträde ur EU på samma sätt som brexit, kan bli bli nästa stora fråga för Sverigedemokraterna. Det skrämmer mest är att vi inte har kommit längre i vår uppbyggnad av tolerans mot propaganda, skriver Damir Radoncic.

Allt tyder på att Sverigedemokraterna kommer att bli största parti i riksdagsvalet 2022 med swexit, alltså ett svenskt utträde ur EU, som huvudargument. Sedan kommer Sverige att lämna EU 2023. Krafterna för swexit har legat i det dolda och samlat styrka under röran med brexit. Det hade varit politiskt självmord att ta ställning i frågan för något etablerat parti. I stället har man väntat på att saken ska klaras upp av den nya Boris Johnson-regeringen. Trots all negativ publicitet kommer det att produceras mängder av positiva resultat av brexit, oavsett faktisk utgång. När dessa resultat presenteras kommer förmodligen Sverigedemokraterna att göra swexit till sin huvudsakliga valslogan. Inför valet 2022 kommer migrationskrisen 2015 att vara långt borta. Om inget annat sker eller en ny strategisk riktning väljs kommer de att förlora politisk relevans, och mittenpartierna kommer att vinna tillbaka röster. Sverigedemokraterna kan välja att hålla tummarna att det uppstår ytterligare en migrationskris, vilket hade fortsatt givit relevans till deras nuvarande ställning, men det hade inte hjälpt dem växa. Om de ska fortsatt vara relevanta måste de återuppväcka migrationsfrågan i ett nytt ljus, ett ljus som ger dem ytterligare politisk skjuts gentemot de andra partierna. Swexit är svaret på deras fråga. Med empiriskt underlag från den högerpopulistiska opinionen i Storbritannien passar swexit motsvarande väljarkår i Sverige. Jag kan se argument framför mig som EU:s handlingsförlamade agerande mot 2010-talets migrationskris, EU:s odemokratiska byråkrati och den medlemsavgift som Sverige betalar till EU. Dessutom smygs säkert argument in som belyser Sveriges exponering mot EU-länders befolkning som kommer hit för att tigga och stjäla. 30 år kommer det att ha tagit högerextrema krafterna att nå sin dröm att bli accepterade. SD-ledaren Jimmie Åkessons resa från underdog till Sveriges starke man som leder Sverige ut ur EU och kommer att fullbordas under 20-talet. En tydlig vision, väldefinierade strategier, handlingsförlamade mittenpartier, uthållighet och tur med migrations- och finanskriser har lett till transformationen av Sveriges politiska landskap i Sverigedemokraternas avbild. Det som skrämmer mig är att vi det senaste århundradet inte har kommit längre i vår uppbyggnad av tolerans mot noggrant konstruerad propaganda. Tvärtom har det bara har blivit värre. Andra världskrigets propagandaprinciper att trycka informationsblad har uppgraderats med artificiell intelligens och filterbubblor. Jag ser med fasa och handfallenhet hur dessa verktyg kirurgiskt exploaterar vår kollektiva svaghet, med yttrandefrihet och demokrati som täckmantel. Jag ser tyvärr ingen lösning på problemet utan kommer att, likt många av oss, titta på när kommande 20-talets paradigmskifte inträffar – och hålla tummarna att utkomsten inte blir lika destruktiv som under det senaste 20-talet. 31 december 2019 kl 05 Insändare Damir Radoncic: ”Swexit blir nästa stora fråga för SD” Svar Så svarar du och kommenterar


”Det är väldigt sorgligt att jag inte har möjlighet att vara med min familj”

Summary: Zabeh Karimi minns nyårsfirandena med familjen i hemstaden Ghazni i Afghanistan. För fyra år sedan, strax före lucia, kom han ensam som femtonåring till Sverige utan sin familj. Och att få återuppleva sin barndoms firande hyser han inga större förhoppningar om. – Det är krig där. Det är för farligt, säger Zabeh Karimi.

Zabeh Karimi minns hur han som yngre firade det persiska nyåret Norouz i Ghazni i Afghanistan. Han och hans två syskon, en äldre bror och en yngre syster, räknade ner dagarna till nyårsfirandet när de skulle få klä sig i sina nyinköpta festkläder. Afghanska traditionella kläder, fast nyinköpta just för det här festliga tillfället. På morgonen vaknade han lycklig, gjorde sig fin och var förväntansfull inför dagen. Sedan samlades byborna i Zabeh Karimis by på gatan som löpte genom byn, med butiker på båda sidor. De träffade vänner och cyklade eller åkte bil för att besöka äldre släktingar och vänner. – De dagarna var man lite extra glad. Man lade allt fokus på familjen. Man vaknade inte klockan sju på morgonen och gick till jobbet, man var med familjen och hade det bra, berättar Zabeh Karimi. Hösten 2015 flydde Zabeh Karimi tillsammans med sina syskon från Afghanistan. Familjen tog sig till Pakistan, och därifrån tog han sig ensam vidare till Europa. Till slut hamnade han, femton år gammal, ensam i Sverige några dagar före luciadagen för fyra år sedan. Zabeh Karimi var inte ensam om att ta sig till Sverige under hösten 2015. Under det året anlände 160.000 personer till Sverige. Många flydde från krigen i bland annat Syrien och Afghanistan. Runtom i Sverige organiserade man provisoriska boenden i gympasalar, mässhallar och baracker. I dag har Zabeh Karimi varit i Sverige i fyra år. Han pratar flytande svenska och läser vård- och omsorgsprogrammet på ett gymnasium i Malmö. Han bor ensam i en lägenhet i Rosengård, och hoppas att han om några år kan läsa vidare till socionom, eftersom han vill ha ett socialt arbete där han kan träffa nya människor. Vid sidan om studierna jobbar han extra på ett äldreboende, som översättare i ett filmprojekt och som aktiv i Malmö Ungdomsråd. Zabeh Karimi har inte träffat sin familj sedan de skildes ifrån varandra i Pakistan 2015. För honom var det svårt att bege sig vidare mot Europa utan syskonen. – Jag tror inte att något barn vill lämna sin familj. Men man är tvungen när man är i den situationen. Jag förstår att min bror valde att inte följa med mig, för då hade det blivit svårare för hans egen familj, säger Zabeh Karimi. Familjen valde att fly från Ghazni, eftersom det blev omöjligt för dem att vara kvar. Bland annat för att de de hazarer, en folkgrupp som ansetts extra utsatta särskilt i talibankontrollerade områden i Afghanistan. För Zabeh Karimi kändes det i början tungt att komma till Sverige, han kände ingen här och hade skilts från sin familj. I dag trivs han i sitt nya hemland. – Jag tycker att Sverige är fantastiskt. Det finns frihet, det är det bästa. För mig som ateist var det nästan omöjligt att bo i Afghanistan. Här kan jag vara den person jag vill vara. Jag behöver inte gömma mig, säger han. Så tystnar han och fortsätter: – Men det är fortfarande lite svårt att vara ensam. Självklart är det bättre nu jämfört med tidigare. Men det kan fortfarande vara svårt. När julen kommer och många pratar om hur de ska träffa sina familjer och fira blir det särskilt jobbigt att inte kunna träffa sin egen familj, tycker Zabeh Karimi. Han är aktiv i Ensamkommandes förbund i Malmö, en ideell förening som arbetar för att förbättra livet för ensamkommande och nyanlända ungdomar. Inför jul anordnar föreningen både luciafirande och julaktiviteter tillsammans. Zabeh Karimi säger att det hjälper att ha ett sammanhang, folk som han kan fira tillsammans med när många andra umgås med sina släktingar. – Jag försöker hela tiden att göra någonting och inte vara ensam hemma och tänka. Ofta försöker jag att vara med mina vänner. Men han försöker också sysselsätta sig genom att jobba. På äldreboendet där han vikarierar när han inte går i skolan är det många som inte vill jobba just under jul- och nyårshelgerna. Då får Zabeh Karimi en chans att hoppa in. – Det är bra att jag kan ta chansen att jobba och få referenser och lära mig mer om yrket, och om hur det är att jobba, säger han. Även i Sverige firas Nouroz. Men för Zabeh Karimi är det inte alls samma sak att fira det utan sin familj, och han känner inte att det har samma betydelse att han firar högtiden här. – Det går inte att fira på samma sätt här. Jag har ju inga familjemedlemmar att vara med, och jag köper kläder andra dagar. Här känns det inte som att Norouz har någon betydelse. Jag saknar ju min kultur och min tradition, men det går inte att göra någonting. Vi får försöka kämpa, säger han. Även om Zabeh Karimi saknar sin tradition och kultur tycker han att firandet av svenska högtider är lika viktiga som firandet av hans egna. – Även om de firandena blir utan min familj, så firar jag alla svenska högtider med mina vänner. Zabeh Karimi hoppas att han ska kunna återse sina syskon, och få fira högtider tillsammans med dem igen. I dag bor resten av familjen i Pakistan, och han får i nuläget nöja sig med att ringa dem vid högtiderna. Som tur är har de en tradition att yngre familjemedlemmar ska ringa de äldre släktingarna vid nyårsfirandet. Zabeh Karimi ringer till sin bror. Hans lillasyster ringer till honom. Men han saknar dem. – Det är väldigt sorgligt att jag inte har möjlighet att vara med min familj. Jag undrar varför det ska finnas lagar och gränser som skiljer familjer från varandra. Förhoppningen är att Zabeh Karimi ska kunna träffa syskonen när han har gått ut gymnasiet och har mer tid och pengar. Men det firandet på huvudgatan i byn i Afghanistan som han upplevde som ung tror han inte att han kommer att få återuppleva. Han kommer inte att få lyssna på sorlet bland människorna, räkna ner dagarna och klä sig i de nyinköpta traditionella festkläderna. Kriget har satt stopp för möjligheten att återvända. – Självklart saknar jag det, men jag kommer inte att vilja åka tillbaka dit. Det skulle vara för farligt för mig, säger han. Det persiska nyåret Det persiska nyåret, norouz, firas av runt 300 miljoner människor runt om i världen. Firandet pågår i flera dagar, och börjar med en eldfest. Högtiden har sitt ursprung flera tusen år tillbaka i tiden. År 2020 firas det persiska nyåret den 21 mars . Högtiden firas bland annat av perser, azerier, kurder, balucher, pashtuner, tadzjiker, zazaer och hazarer. I Sverige firas norouz med festligheter i flera städer. Eldfesten i Kungsträdgården i Stockholm har påståtts vara det största norouz-firandet i världen.


”Hur ska jag få mitt barn att lyssna?”

Summary: Varför kan inte barn göra som man ber dem – första gången man säger till? En frustrerad småbarnsmamma som är trött på att tjata ber Insidans expertpanel om råd. Barnpsykologen Malin Bergström tipsar om några strategier för att hantera barn som inte lyssnar.

Fråga: Varför kan barn inte låta bli att göra saker som man ber dem låta bli att göra och hur ska man prata med barn för att de ska lyssna på vad man säger? Exempel: Man säger ”kan du sluta slå med skohornet på teven, den kan gå sönder”. Barnet måste slå typ tio gånger till. Varför? Frustrerad småbarnsmamma Svar: God morgon du frustrerade! Din fråga rymmer förstås igenkänning för snart sagt alla föräldrar. Den rymmer också tillfälle för en utgjutelse om barns utveckling, så håll till godo: Barn kan inte låta bli att göra saker som man förbjuder dem att göra eftersom repetition är en grundpelare i deras utveckling och inlärning. För att deras små outvecklade hjärnor ska rista in minnesspår krävs tusentals (bokstavligen) liknande eller snarlika erfarenheter. Därför dunkar de skohornet i teven tio gånger extra när vi säger stopp. Små barns hjärnor funkar förstås utmärkt på många sätt- de reglerar andning och hunger minst lika bra som våra äldre varianter, läser elegant av känslostämningar och ansiktsuttryck (inte minst hos sina föräldrar), reagerar klockrent på möjligheter att skaffa lite uppmärksamhet till sin bärare och ger förvånansvärt rika möjligheter till kommunikation med tanke på att de ännu inte har tillgång till människans främsta kommunikationsmetod (det vill säga språket). Däremot är de delar vi brukar kalla sofistikerade fortfarande inte riktigt i bruk i små barns hjärnor. För nån som är liten innebär det att sådant som vi vuxna vanligtvis använder våra hjärnor till, som att tänka, dra slutsatser utifrån våra erfarenheter, minnas, utöva impulskontroll, planera, förbereda oss och laborera med möjligheter, inte är möjligt. Den repetition som håller på att driva dig till vansinne är alltså i själva verket hjärngympa för att få lite blodflöde i de här otillgängliga hjärnstrukturerna hos ditt lilla barn. Ett blodflöde som så småningom kommer att få barnet att fatta galoppen direkt. Och visst kan man tycka att det vore enklare om barn satt stilla och iakttog tills de mognat klart, men så funkar nu inte mänskligheten. Naturen verkar istället ha sett till att kroppen behöver involveras för att inlärning ska ske, learning by doing som man brukar säga. Det, i kombination med behovet av de miljontals repetitionerna, gör föräldraskapet till det äventyr det ofta är. Att ditt barn inte lyssnar och lyder första gången kan du alltså ta som ett gott tecken. Ungen anar att det finns något minnesvärt i det du säger där vid teven och framkallar en repetition för att kunna lära sig. Hur ska du då prata för att barn ska lyssna? Tja, enligt resonemanget ovan verkar inlärningssituationen optimal precis som du beskriver den. Vill du pröva nåt annat är den lilla hjärnans sug efter din uppmärksamhet en variant att laborera med. Barn diskriminerar nämligen inte särskilt bra mellan positiv och negativ uppmärksamhet utan går igång oavsett valör. Ett effektivt sätt att få små barn att sluta slå med skohorn på tv-apparater brukar därför vara att ignorera dunkandet, trolla fram en ballong eller en rolig grimas och obemärkt låta skohornet glida ner mellan soffkuddarna medan barnet är upptaget med ballongen. Avleda alltså. Ignorera det du inte vill ska fortsätta (skohornet) och rikta uppmärksamheten mot något trevligare. Men låt mig lägga till en sak – avledning och humor är suveräna strategier för att lösa kniviga situationer som inte är livsfarliga. När det gäller trafiksituationer eller våld, som att kuta rakt ut i gatan eller slå ett småsyskon med skohorn, rekommenderar jag istället hukande ställning, ögonkontakt med barnet, kroppskontakt genom att hålla handen eller en arm runt axlarna och en tydlig instruktion ”stopp, det är farligt att springa ut i gatan/slå lillebror” och sen upp med barnet i famnen och avledning och humor igen. Låter det ologiskt att hjärnan behöver repetition och att samtidigt avleda tv-dunkandet lite diskret? Det är det inte. Även den lilla hjärnan är nämligen komplicerad och vill olika saker samtidigt. Förmågan att avläsa förälderns reaktioner brukar till exempel vara så sofistikerad att barn oftast dunkar med skohorn just på sånt de redan anar är förbjudet. Att de ändå gör det tio gånger till beror på att de behöver repetition för veta säkert. Ditt ansiktsuttryck innan du kittlar bort skohornet ner mellan soffkuddarna räcker därför som kunskapskälla. Du behöver inte understryka ditt budskap utan kan gå direkt på avledningen. Summa summarum – skippa pratet, kittla, skoja och avled och lita på att ditt ansiktsuttryck och erfarenheten (repetitionen) gör sitt. Upptäck sedan det obegripliga (här kan jag inte relatera till minsta hjärnstruktur) att barnet snällt kommer låta bli att dunka skohorn i farfars, mormors och förskolans tv-apparater men fortsätta inlärningen hemma med dig. Av utrymmesskäl avstår jag från att spekulera om hur detta funkar men min erfarenhet är entydig: De positiva konsekvenserna av ens uppfostran upplevs av andra, när man själv inte är där. Malin Bergström Här hittar du fler frågor till Insidans expertpanel, till exempel: ”Måste jag äta medicin mot ångest livet ut?”, ”Jag har provat allt – hur kan jag sova en hel natt?” och ”Mitt vuxna barn vägrar acceptera min nye man”.


Summary: INSÄNDARE. Två nya lagar gjorde Sverige sämre under 2019. Rökförbudet på uteserveringar och busshållplatser har lett till att fimpar sprids överallt och nya regler på gång- och cykelbanor skapar total förvirring, skriver Jens Fagerlund.

Om bara några dagar skriver vi 2020. Så här på upploppet av 2019 tänker jag på två nya lagar som infördes och som knappast gjorde Sverige till ett bättre land. På annandagen berättade SR Ekot att sedan den nya tobakslagen trädde i kraft den 1 juli har fem kaféer hotats med vite för att de inte följt de nya reglerna. Fem! En miljöinspektör säger till reportern att han är förvånad över det svaga utfallet. Tre kaféer i Göteborg har överklagat hotet om vite och ärendena ligger nu hos förvaltningsrätten. Rökförbudet gäller som bekant vid entréer, på perronger, i busskurer och på serveringar. I samband med att förbudet började gälla försvann alla askkoppar i offentlig miljö. Följden har blivit att det nu ligger drivor av fimpar i rännstenar och i närheten av entréer och busshållplatser. På vilket sätt detta varit lagstiftarens önskemål är svårt att säga, men jag tänker att borttagna askkoppar knappast är det som får en rökare att fimpa för gott. Att de fem viteshotade kaféerna dessutom alla är vattenpipskaféer får mig att tänka att lagens långa arm kanske borde ha avstått för att inte framstå som helt igenom rasistisk. Att perronger och busskurer i betydligt större omfattning än tidigare nu är rökfria är bra. Den som inte vill bli utsatt för andras rök ska kunna slippa det. Men kanske hade det, just när det gäller krogar och kaféer varit bättre med ett fritt val för kunderna med en skylt som förklarar att etablissemanget är rökfritt eller hälsar alla, inklusive rökare, välkomna. Att förvaltningsrätten ska spendera pengar på att utreda om ett viteshot är rimligt är att låta det hela gå för långt. Den 15 juli, bara två veckor efter det utvidgade rökförbudet, trädde en annan lag i kraft. Regeringen beslöt att ändra i Trafikförordningen och vi fick veta att vi hädanefter ska gå till vänster och cykla till höger på gångvägar. Transportstyrelsen påstod att det hela skulle ”underlätta samarbetet mellan gående och cyklister då de får ögonkontakt.” Hur jag än vrider och vänder på detta påstående så förstår jag inte på vilket sätt jag som gående fick bättre ögonkontakt med en cyklist den 15 juli än vad jag hade tidigare, det vill säga knappt någon. Den förändrade trafikförordningen har inte lett till något annat än en utökad förvirring. Under några veckor efter att den nya regeln trätt i kraft så försökte jag verkligen att hålla till vänster på gångbanorna, men till höger på andra ställen. Det visade sig att jag ständigt kolliderade med människor och ständigt såg jag andra trafikanter med liknande problem som jag. Jag vet fortsatt varken höger eller vänster. 28 december 2019 kl 05 Insändare Jens Fagerlund: ”Två nya lagar gjorde Sverige sämre 2019” Svar Så svarar du och kommenterar