Sociala medier påverkar vården

Summary: En patient som bloggar kan få ett bättre bemötande i sjukvården. Det tror kuratorn och författaren Sara Natt och Dag. ”Sociala medier kommer att revolutionera vården.”

”Jag ringde faktiskt min underbara sköterska direkt på morgonen och tackade för den nya medicinkombinationen som gjorde min natt så behaglig.” Så står det i en av de många patientbloggar som finns på nätet. Bloggandet har ökat kraftigt under det senaste decenniet. Många personer bloggar om svåra tillstånd som har kastat om deras vardag, som cancer, ms och diabetes, men också om infertilitet och om egna barn med funktionshinder. Internet har gjort det möjligt att skriva öppet om den vård man möter som patient. I bloggar avhandlas det personliga, på sajter som Doktorsguiden går det att anonymt sätta betyg på sin läkare. Vad betyder patientens skrivna ord på nätet för bemötandet inom vården? Mer än vi tror, menar Sara Natt och Dag. Hon arbetar som kurator på Karolinska universitetssjukhuset och är också författare till flera böcker, senast ”Den bloggande patienten” (Gothia, 2012). – Jag menar att får en läkare kännedom om att en patient bloggar, och särskilt om det är en med många läsare, så leder det till ett bättre bemötande. Läkare eller annan vårdpersonal slarvar inte i mötet med den patienten – de skärper omedvetet till sig för att de vet att man kan bli bedömd och nämnd med namn. Det kan också bli en bekräftelse i jobbet, säger Sara Natt och Dag. – Att läsa ”jag har världen gulligaste sjuksköterska, Ulla” kan ju kännas kul och peppande och därmed påverka hur man bemöter patienten. Sara Natt och Dag tror att vi bara är i början av den revolution som sociala medier kommer att utgöra i vården. Redan nu kan alla vuxna i Uppsala läns landsting läsa sin journal via en inloggning på nätet, patienter som bloggar kommer att öka och i framtiden kommer man att kunna gå utbildningar i hur man skriver en bra patientblogg, tror hon. – Dessutom tror jag att man inom vården kommer att läsa patientbloggar precis som man i dag går en rond. Det blir en del av det dagliga arbetet. ”Okej, vem av våra patienter har bloggat i dag?” Sara föreläser ofta för vårdpersonal och vårdstudenter. Många blir alldeles förskräckta av att bloggar skulle göra skillnad i vården. – Ja, särskilt äldre läkare sitter med armarna i kors och säger att ”nä, så här fungerar det inte”. De tycker att vård är möten öga mot öga. Men för de yngre läkare och läkarstudenter som jag föreläser för är sociala medier något helt naturligt. Många av dem tycker att det är ett sätt att lära känna sina patienter snabbt. De är födda in i det här. Kan det bli så att de som inte bloggar till och med kan få sämre vård? Det är svårt att veta eftersom det inte finns någon forskning på området, säger Sara Natt och Dag. – Man vet att välutbildade tar sig fram i vården bättre än lågutbildade. På samma sätt kommer troligen bloggar att bli en faktor som påverkar. Och det kan man inte göra så mycket åt, vi kan inte hejda de sociala mediernas utveckling. Finns det någon annan fara med sociala mediers påverkan på vården? – Faran är om man sprider tips hit och dit om den vård man har fått. Det kan skapa en oro hos andra med samma diagnos. ”Varför får hon det läkemedlet men inte jag?” Det finns också en fara i om patienter börjar lägga upp sina journaler i bloggar, tror Sara Natt och Dag. Journaler innehåller ibland detaljerade operationsberättelser och andra specifika fakta som ska kommuniceras mellan vårdpersonal. – Det kan göra att läkare och sjuksköterskor undviker att vara för detaljerade av rädsla för att bli ifrågasatta, i längden kan det slå tillbaka mot patienten själv – om viktig information uteblir hotar det patientsäkerheten. Thomas Flodin är hjärtläkare vid Karolinska universitetssjukhuset. Han sitter också i den centrala styrelsen för Sveriges läkarförbund. Han säger så här om patientbloggar: – Patienter måste ju ha rätt att uttrycka sig och lämna sina synpunkter på vården, och sociala medier har ju kommit för att stanna. Samtidigt tycker jag att patienter ska fundera över, precis som läkare förstås, om det alltid är lämpligt att lämna ut uppgifter som kan användas i andra sammanhang. Om man vill förbättra vården kan det vara bättre att använda sig av andra kanaler som patientnämnder och Socialstyrelsen, tycker han. – Jag förstår ju ur ett patientperspektiv att det kan vara skönt att skriva av sig, bloggar kan säkert ha en terapeutisk funktion. Men att skriva nedsättande eller kränkande om vårdpersonal på en blogg kanske inte är det bästa sättet att förändra vården. Och om det är positiva bedömningar av vården? – Alla tycker ju om att få beröm, även doktorer. Men det är svårt att säga om det påverkar bemötandet på något sätt. Jag tror att man bemöter patienter med stor respekt, förståelse och empati oavsett om det förekommer bloggande eller inte. I veckan hade Sveriges läkarförbund en utbildningsdag om sin nya policy för hur läkare ska använda sig av sociala medier. Många av råden bygger på att man slår vakt om en professionell relation till patienten med tanke på tystnadsplikt och integritetsskydd. – Läkare bloggar ju också och finns ute på internet, men som läkare är det viktigt att upprätthålla en korrekt patient–läkarrelation och inte sprida uppgifter på internet som kan orsaka skada för patienten helt enkelt. Man bör åtminstone tänka sig för innan man blir vän på Facebook med en patient, säger Thomas Flodin. När det gäller Doktorsguiden, som startade 2007 på nätet, säger han att den sajten har ett dåligt rykte bland läkare. – Den anses inte seriös. Den ger dålig vägledning för patienterna, skulle jag säga. Som läkare kan man känna sig mycket orättvist bedömd där, utan möjlighet att rätta till det. Om man som patient vill ha en mer seriös bedömning och uppföljning av vårdkvalitet så finns det andra instrument som man bör använda och titta på, patientenkäter till exempel, säger Thomas Flodin. Doktorsguidens ansvarige utgivare, Thomas Treitler, säger att människor måste få tycka om vården. – Tidigare har man ansett att vården är lite helig. Men man får ju tycka om allting annat, varför inte då också om vården? Patientenkäter kan aldrig säga hur patienten upplevde det individuella mötet med sin läkare. Vi tycker att det är viktigt att patienter får berätta om det för andra så att de kan göra bra val. Påverkar betygen bemötandet i vården, tror du? – Det är ju jättesvårt att säga. Jag tror att de läkare som ser betygen som en sorts feedback tar det positivt och då kan det så klart påverka. Doktorsguiden har alla landets cirka 54 000 läkare i sin databas. Drygt 25 000 av Doktorsguidens registrerade användare har tyckt till om ungefär en tredjedel av dessa läkare. Mer än 90 procent av omdömena är positiva, enligt Thomas Treitler. Från Doktorsguiden Sajten där patienter kommenterar mötet med sin läkare. Äntligen fanns det någon inom vården som lyssnade och behandlade mig som en människa! Deras bemötande var fyllt av respekt, medkänsla, förståelse och ett genuint intresse.” ”Dåligt bemötande på ett överlägset sätt. Till exempel envisas XX med att titulera mig med ’Ni’, vilket inte underlättar kommunikation och relation. ’Man skär inte gärna i en 70-årig kvinna.’ Diagnosen är måhända korrekt men borde uttryckas på snyggare vis.” ”Mycket kompetent och förstående läkare, vet ej vad som hade skett om jag inte hade den möjligheten att få henne till min läkare! Upplever att hon är realistisk, fördomsfri, har kunskap, trevlig. En sådan bra läkare borde det finnas fler av.” ”Tiden! Varje gång han tog sig tid tog han det från någon annan, han var ofta sen och stressad! ” ”Han kan ibland gå alldeles för långt och snarare överbehandla med nästan katastrofala konsekvenser.” ”Språkförbistringen gjorde att man gav upp med sina frågor, använde fel termer, vilket är oacceptabelt vid sjukdomar som cancer.” ”Mitt möte med XX var tyvärr mycket negativt. Jag kände inte att han var intresserad av att lyssna på vad jag hade att säga, utan han verkade redan på förhand ha bestämt sig för vad mina symtom berodde på, vilket säkerligen var medicinskt korrekt, men inte särskilt förtroendeingivande. Dessutom upplevde jag undersökningen som onödigt hårdhänt, vilket jag tydligt signalerade men inte fick gehör för. I stället för att säga hej då avslutades besöket med att XX började diktera journalen innan jag ens hunnit sätta på mig ytterkläderna och gå ut ur rummet.” ”XX lyssnade verkligen på mig och förstod mina tankar och funderingar. Fick väldigt bra förklaringar på mina frågor. En läkare med stort hjärta.” ”Läkaren var nedlåtande och ignorerade mig. Fick kommentarer som ’du ska se att det ordnar sig nog’ i stället för förslag/hjälp med behandling. Kommer aldrig att träffa denna läkare igen.” ”Hade svårt att sätta sig in i min situation. Skrev ett intyg och sa ’ta alvedon’; ingen info om vidare behandlingar etcetera trots att det finns sådana. Kände inte till förfarande kring remiss och hänvisade fel.” ”Avslappnande atmosfär. Vänlig, lätt att tala med. Positivt möte!!”


Lotta Tejle: ”Jag har aldrig varit ute efter att bli känd”

Summary: Hon fick sitt stora genombrott som hunsad hemmafru i SVT-serien ”30 grader i februari”. Nu är hon aktuell på Dramatens scen och med en huvudroll i filmen ”Mammas pojkar”. Efter 30 år som skådespelare står Lotta Tejle på höjden av sin karriär.

Senast vi såg henne försvann hon ned i djupet av Indiska oceanen och simmade rakt in i evigheten. Kvinnan som hade förtryckts i ett kärlekslöst äktenskap slog sig bokstavligen fri från sin elaka man, revolterade mot sitt gamla liv och fann ett nytt där i Thailand. Det var som den förtryckta hemmafrun Majlis i SVT:s succéserie ”30 grader i februari” som skådespelaren Lotta Tejle blev namnet på miljontals svenskars läppar. Då blev hon plötsligt känd för fler än de som redan hade sett henne på otaliga teaterscener, i filmer som ”Smala Sussie” och ”Bröllopsfotografen” och i tv-serier som ”God morgon alla barn” och ”Mäklarna”. – Jag blev plötsligt mer än ett ansikte folk kände igen men aldrig kunde placera, säger Lotta med ett skratt. Efter 30 år som skådespelare fick hon sin karriärs största publika genombrott och i samma veva även sitt livs första fasta anställning då hon blev en del av Dramatens fasta ensemble. Så nu vid 52 år ålder kan Lotta Tejle sägas stå på höjden av sin karriär. Aktuell i föreställningen ”Cheri” på Dramaten och med sin första långfilmshuvudroll i Ulf Malmros komedi ”Mammas pojkar”. Där uppe på höjden kan hon se hur allt började i stallet i Linköping när hon som liten flicka spelade teater i hästmanegen mellan ridtävlingar. Det är också till stallet som hon har återvänt som vuxen. Det är söndagsmorgon och i den nyfallna snön utanför Ågesta ridklubb syns bara spåren efter hästhovar. De tillhör några av gårdens över 70 hästar som trotsar kylan och betar i hagarna runt om. Inne i det gigantiska ridhuset tränar landslagsryttaren Kristian von Krusenstierna dressyr med en av sina tävlingshästar. Hans familj driver Ågesta ridklubb och han har bokstavligen vuxit upp i den numera modernt upprustade ridanläggningen i Farsta utanför Stockholm. Snart ska ett gäng amatörer i olika åldrar göra honom sällskap och kliva upp på sina hästar i andra änden av ridhuset. Eller amatörer och amatörer, vissa av deltagarna är över 80 år gamla och har ridit här i flera decennier. De samlas varje söndagsmorgon, året om i ur och skur, för att rida ut i skogen tillsammans. Lotta har gjort det i närmare tio år. Hon är en så kallad återvändsryttare. Hon red när hon var barn på Ånestad ridskola i Linköping och tog sedan upp det igen när hennes egen dotter började rida. – Det är väldigt vanligt här i stallet med kvinnor som börjar rida igen när deras döttrar gör det. Det är som att vi tanter återupptäcker det som drog oss till ridningen när vi var flickor. Men min dotter är betydligt bättre än vad jag är, det kan jag lova, säger Lotta med ett skratt. Hon är född i Västervik, men flyttade till Linköping när hennes pappa blev biträdande länsjägmästare i Östergötland. Trots att hon bodde i storstaden präglades hennes uppväxt mer av att vara ute på landet. Hela hennes släkt bodde på gårdar i det som i dag är glesbygd och hon spenderade alla lov där. – Jag har därför en väldigt stark förankring till det livet. Jag kände att jag var en del av ett större sammanhang där jag fick utlopp för fler sidor hos mig själv. Samma sorts frihet fann hon när hon började rida som nioåring. – Bor man i staden och är tjej så är stallet en sorts frizon. Det är tjejernas värld i stor utsträckning, och jag kände att jag kunde vara mig själv där. Jag kände mig fri på något sätt. Vad var det utanför stallet som gjorde att du inte kände dig lika fri? – Man får möjlighet att utveckla andra delar hos sig själv som man kanske inte kan i skolan till exempel. Det här att du som tjej får vara stark, får bestämma, får vara skitig och ta i med musklerna. Du blir arbetsledare över den här 800 kilo tunga hästen och får upptäcka delar av dig själv som flicka som du inte har möjlighet till någon annanstans. Det var i den frizonen, där i stallet, som fröet såddes till hennes skådespeleri. – Jag minns att jag mellan tävlingar gick in på den här stora manegen och spelade teater för mig själv. Det var ingen som hörde, men där stod jag och höll monolog. Jag kan skratta bara av att tänka på det! Där bland höet och hästarna skrev hon sketcher och hittade på olika roller med sina vänner. Hon minns att ryttmästaren till slut sa till henne ”Du har något Lotta!” Du borde söka dig till skådespeleriet. – På något sätt var det sedan den självklara vägen för mig. På sminkbordet står ett inramat gulnat foto på en nioårig Lotta som pussar sin häst Topaz. Det är en av få personliga detaljer som syns i den loge på Dramaten som hon delar med kollegan Basia Frydman. För Lotta är det något speciellt med det här rummet. Det är hennes första fasta arbetsplats som skådespelare. Efter 30 år som frilansare fick hon vid 51 års ålder sin första fasta anställning och tillhör nu Dramatens ensemble. – Det kändes väldigt skönt, men samtidigt kände jag mig nästan helt slut när jag fick beskedet! Det var som att jag äntligen kunde pusta ut efter 30 år i branschen! Lotta hasar ned med kroppen i stolen och skrattar. – Det kan lätt bli så sa Dramatens sjuksköterska till mig. Att det under alla år av frilansande, och oro över försörjningen, byggs upp en stress som äntligen släpper och då kan det nästan komma som ett bakslag. Att tröttheten kommer i kapp en, men det har jag som tur inte känt av allt för mycket. Jag känner att jag är i ett bra sammanhang här. Med tanke på hennes skådespelarbakgrund kan det dock tyckas vara en smula oväntat att hon nu spelar på nationalteaterscenen. Hennes skådespelarbana började inte i Stockholms fina innerstadskvarter, utan i förorter som Skarpnäck och Rinkeby med samhällspolitisk gatuteater i slutet av 70-talet. Det var då hon kom i kontakt med Jordcirkus, ofta kallad Sveriges första gatuteatergrupp, som hade bildats några år tidigare av den amerikanske teateraktivisten Chris Torch och en grupp svenska skådespelare med Marika Lagercrantz i spetsen. Jordcirkus var en politiskt aktiv teater som initierade flera gatuföreställningar med amatörer, varav den mest kända är gatumusikalen Mullvadsoperan som gjordes i samband med Mullvadsockupationen i Stockholm 1978. Lotta lockades först av att de satte upp gatuföreställningar som en del av ”Nej till kärnkraft”-rörelsen. Där lärde hon sig att gå på styltor, sluka eld och spela teater på gatan. Den miljöpolitiska ådran sitter djupt i henne, rotad där sedan barnsben. – Många av mina äldre systrar tog del av gröna vågen på 70-talet. De flyttade upp till Norrland och startade ekologiska jordbruk och protesterade mot besprutningar. Hela det miljöpolitiska tänkandet, den kampen, har jag burit med mig hela livet. Lotta kom med i Jordcirkus på allvar när de startade sin verksamhet i Skarpnäck utanför Stockholm. Bostadsområdet hade byggts klart i mitten av 80-talet och teatergruppen erbjöds några lägenheter i de nybyggda röda tegelbyggnaderna. – Gräsmattorna rullades ut, tusentals människor flyttade in och vi hade lyckan att hjälpa till att börja bygga upp denna nya stadsdels kulturhistoria. Det var häftigt! Jordcirkus skulle ägna de kommande tio åren åt att driva teater- och kulturverksamhet i Skarpnäck, Rinkeby och Tensta där de varvade pedagogiskt arbete ute i skolor med egna teaterprojekt. Samtidigt blev Jordcirkus även ett sätt att leva då medlemmarna bodde grannar med varandra i lägenheterna i Skarpnäck. De lagade mat åt varandra, passade varandras barn och delade på inkomsterna efter medlemmarnas olika behov. – Men det var inte ett regelrätt kollektiv då vi bodde var för sig, men det fanns en stark tanke om att hjälpa varandra, en tanke om solidaritet som jag kan tycka är lite bortglömd i dagens samhälle. Under sin tid i Jordcirkus träffade Lotta sin man, skådespelaren och regissören Juan Rodríguez, som var en av de första medlemmarna i teatergruppen. För den breda publiken är han nog mest känd som Carlos i 80-talssåpan ”Varuhuset” och som Juan med hunden i Josef Fares film ”Farsan”. De har nu varit ett par i över 25 års tid. – Han är en väldigt nära samtalspartner om konsten och livet, vilket är spännande då vi kommer från olika håll. Han växte upp under Francoregimen i Spanien så han har en helt annan uppväxt, ett helt annat bagage, än mig som kommer från trygga förhållanden i jämförelse. – Och han är en jättebra skådis! Men för lite använd kan jag tycka. Att ni båda är skådespelare, hur påverkar det er relation? – Han vet till exempel att veckan innan en premiär så ligger jag sömnlös och har ont i magen. När jag klagande utbrister gode gud, ska jag räcka till den här gången? så förstår han. Lotta skrattar till av tanken, men just det där med självförtroendet är något hon brottas med ibland. Efter ett helt arbetsliv som frilansare har hon fått veta hur det känns att inte bli uppbjuden av någon regissör. Att ständigt känna pressen att hitta ett nytt projekt som både ska betala räkningarna och vara någorlunda kreativt tilltalande. – Jag har ofta haft friheten att välja projekt, men samtidigt kunde jag aldrig vara i lugn och ro som frilans då jag var tvungen att ständigt blicka framåt. Ibland har det funnits perioder då almanackan har varit gapande tom och jag har väntat på att någon ska ringa och bjuda upp mig. Det är väldigt lätt att jag tappar lite av självförtroendet då. När hon har varit arbetslös har hon försökt hålla i gång genom att gå kurser hos Teateralliansen, en bas för frilansare som startades på 90-talet efter att många skådespelare fick lämna fasta jobb på Stockholms teatrar. Det var ett sätt att hålla humöret uppe och sitt ”instrument” och ”hantverk” levande. – Som skådespelare behövs självförtroende för att ställa sig på scen och dela med sig av sig själv. Om inte du tror på dig själv så gör ingen annan det heller. Jag kan tyvärr ofta tycka att jag inte är bra nog. Varför är det så tror du? – Jag tycker ofta att jag måste vara så jävla bra, som skådespelare och som människa. Jag vet inte, men det kanske har att göra med att jag kommer från landet och har den här rädslan över att aldrig räcka till och vara bra nog. Har det blivit bättre med åren? – Ja, det har det, men det kan ständigt överraska mig under perioder då jag har mindre jobb. Vi kämpar nog alla med det i någon mån, och jag försöker att inte sätta omöjligt höga krav på mig själv. Det är svårt, men jag jobbar på det. Det är maj månad, den thailändska högsäsongen är över, och de flesta turister har lämnat solstolarna och paraplydrinkarna bakom sig för att återvända hem. Lotta märker hur vindarna vänder, och hur det gör att allt som har dolts i semesterparadiset nu åker upp till ytan igen. Efter att ha spenderat flera månader i den thailändska hettan ser Lotta plötsligt hur de nyss vackra sandstränderna allt mer översköljs av skräp. – Det var fruktansvärt mycket plast och skit som täckte sanden där folk alldeles nyss hade legat och solat. Då fick jag se den stora baksidan av turismen, den fick jag se många gånger, säger Lotta och suckar lite. – Samtidigt är det en resa som jag aldrig skulle vilja ha ogjord. Lotta var i Phuket för att slutföra inspelningarna av det som senare ska bli en av SVT:s största dramasuccéer på senare år och hennes eget största publika genombrott som skådespelare; ”30 grader i februari”. I dramaserien spelade hon pensionären Majlis som drömmer om ett nytt liv utan sin rullstolsbundna och elaka man Bengt, spelad av Kjell Bergqvist. Men hon hade tackat nej till rollen först. Hon var osäker på om hon ville vara borta i nästan ett halvår från familjen. Till slut var det de som pushade henne till att göra en provspelning, hon fick rollen och snart satt hon på ett flygplan till Thailand. – Jag kände mig som en sjöman som skulle ut på haven när jag vinkade adjö till min familj där på flygplatsen, minns Lotta och skrattar. Fyra och en halv månad tog inspelningarna. Långt borta från familj och det trygga vardagslivet. I extrem hetta och med långa inspelningsdagar. Med en ständig inblick i turismens baksida med prostitution, fattigdom och miljöförstörelse. Dessutom en smått kaotisk inspelning med flera regissörsbyten. – Det var en svår arbetsprocess där nere så var det, och som skådespelare var det svårt att arbeta med kaos runt omkring sig, men vi gjorde ett fantastiskt bra arbete under omständigheterna. Framför allt är Lotta tacksam för det thailändska team som de arbetade med. Några av dem hade tidigare arbetat med kultfilmen ”The deer hunter” från 1978 och andra med Lukas Moodyssons internationella filmdebut ”Mammut”. De visste därför när de svenska skådespelarna behövde vatten, ett paraply som skydd för solen eller en paus i det hektiska schemat. – Vi hade aldrig klarat inspelningen utan dem. Det blev som ett band mellan oss och jag följde med dem på utflykter och bjöds hem till dem. Det var en väldigt fin upplevelse och vi håller fortfarande kontakten genom Facebook. När ”30 grader i februari” sändes under våren 2012 bänkade sig i snitt 1,5 miljoner tittare varje måndagskväll och karaktärernas mer eller mindre tvivelaktiga livsbeslut skapade livliga diskussioner i fikarum och på sociala medier. – Jag märkte att folk var väldigt involverade i Majlis problem, hennes val eller ickeval. Det beror nog delvis på att det är ovanligt att man ser kvinnokaraktärer som gör en sådan resa som hon gjorde. Det är ovanligt med kvinnoporträtt där inget är tillrättalagt, utan i stället komplext och svårt. Plötsligt var Lottas namn på allas läppar. Folk hejade på stan, medierna stod på kö för intervjuer och på bussen på väg till jobbet kunde hon höra hur äldre damer diskuterade Majlis val i serien. – Jag har aldrig varit ute efter att bli känd, men det känns fantastiskt kul att fler uppskattar mitt arbete. Och att de faktiskt kan mitt namn numera! På Ågesta ridklubb står Lotta och borstar den kastanjebruna valacken Salento. Oftast brukar ridskolans ägare, Jan von Krusenstierna, dela ut vilken häst alla i söndagsgruppen ska ha, men den här morgonen har Lotta kommit lite tidigare och snott åt sig sin favorithäst. – Jag känner mig trygg med honom då jag har ridit honom flera gånger förut, vilket är viktigt med tanke på vädret och min gamla sköra kropp, haha! Förra söndagen red gruppen i 18 minusgrader. I dag är det förvisso bara nollgradigt, men snön ligger tung. Snöstorm eller sommarsol, oavsett rider Lotta. – En del av mig är yrkeskvinnan, skådespelerskan, som spelar på Dramaten och gör filmer. Det är en stor del av mitt liv. Sedan finns den här delen av mig som är uppväxt på landet och den delen är väldigt stark. Det finns ständigt en längtan hit, att vara en del av ett större sammanhang. Trots att hon nu kan sägas stå på en karriärmässig topp, med fortsatta föreställningar på Dramaten och en roll i höstens stora romantiska komedi ”Kärlek deluxe”, kan hon inte låta bli att även speja efter något annat. Hon tänker på familjegården i Småland som hennes 90-åriga föräldrar nyligen lämnade för att flytta närmare hennes systrar i Norrland. Hon tänker på hur hon, likt på Jordcirkus dagar, skulle kunna engagera de boende runt omkring gården genom att arrangera föreställningar och poesikvällar i ladan. – Men allt det där har jag tid med senare, så gammal är jag ju inte än! Tre röster om Lotta Lotta Tejle Född: 17 mars 1960 i Västervik. Familj: Maken Juan och deras fyra barn tillsammans. Bor: Enskede utanför Stockholm. Bakgrund: Har frilansat som skådespelare i över 30 år och har arbetat på bland andra Riksteatern, Upsala stadsteater och Dramaten. Hon har medverkat i filmer som ”Smala Sussie”, ”Bröllopsfotografen” och ”I rymden finns inga känslor”. På tv har hon synts i ”God morgon alla barn”, ”Mäklarna”, ”Våra vänners liv” och ”30 grader i februari”. Aktuell med: Spelar en av huvudrollerna i bioaktuella ”Mammas pojkar” och på Dramaten i uppsättningen ”Cheri”. Mitt liv i årtal 1960 Jag föds som sladdbarn i en familj med fyra systrar. På BB sa de till pappa: ”Det blev ingen Torgny den här gången heller, det blev en Lotta.” 1968 Rider för första gången. Blir avkastad, omtumlad och rädd, men sätter mig upp i sadeln igen. 1979 Träffar fria teatergruppen Jordcirkus, lär mig gå på styltor, sluka eld och spela teater på gatan. 1981 Ingesunds folkhögskolas teaterlinje. Får tre nya väninnor. Vi följs åt till Teaterstudions utbildning i Stockholm och startar sedan teatergruppen Lilla Stormteatern. 1987 Börjar arbeta med Jordcirkus i Stockholm. Fortsätter med det tills gruppen läggs ned 1994. 2002 Fick min första filmroll i Ulf Malmros film ”Smala Sussie ”. Och efter det så öppnades dörren för mer film och tv och även fortsatt samarbete med Ulf Malmros. 2011 Filminspelning i Thailand under fyra månader inför SVT-serien ”30 grader i februari”. En resa jag aldrig kommer att glömma. 2012 Efter många års frilansande börjar jag mitt första år som fast anställd på Dramaten.


"Våra traditioner borde tas på allvar"

Summary: Romer har i alla tider haft egna ”krisgrupper” när någon blir sjuk eller dör. Det har inte alltid uppskattats i den svenska vården, säger Fred Taikon.

Förr bemöttes romer betydligt sämre inom vården än i dag. Till och med själva behandlingen kunde bli sämre. Det berättar Fred Taikon, drivande inom den romska föreningen E’Romani Glinda. – Men även i dag kan det hända att romer som kommer till sjukhuset blir kallade zigenare när personalen tror att ingen hör det, säger Fred Taikon. Han brukar då och då föreläsa för anställda inom vården om hur det är att leva som rom i Sverige. Ofta märker han att kunskapen om den romska kulturen och identiteten har stora brister hos icke-romer. – Jag vet att vårdpersonal till exempel reagerar på att det kommer så många besökande romer när någon blir inlagd på sjukhus. ”Så stor kan familjen väl inte vara”, tänker nog en del. – Men då saknas förståelsen för att det för en rom är viktigt att finnas nära och stötta den som till exempel är sjuk. Personer som är födda utomlands eller inte talar så bra svenska har i alla tider fått ett sämre bemötande i vården, menar Fred Taikon. Även romer och samer har behandlats sämre än infödda svenskar. – Men nu är allt fler som arbetar inom sjukvården födda utomlands eller av föräldrar som flyttat hit. Det ökar också den mångkulturella förståelsen och underlättar bemötandet av personer som inte har en typisk svensk bakgrund. Fred Taikon brukar framhålla att särskilda krisgrupper för att stötta anhöriga och sörjande började inrättas efter den tragiska bussolyckan 1988 i Norge då många svenska barn omkom. ”Estonia”-katastrofen nästan tio år senare påskyndade utvecklingen. – Vi romer har haft en form av krisgrupper i alla tider, hela släkten har slutit upp när någon blivit svårt sjuk eller avlidit. När många av oss kommer till ett sjukhus på samma gång kan det leda till ett sämre bemötande. Inte för att personalen vill illa, utan för att de inte förstår våra traditioner. Fred Taikon berättar att en av hans systrar vårdades en längre tid på sjukhus. – När hon avlidit tackade personalen för att vi funnits där som ett stöd för min syster. Jag hörde också ”svenska” gamlingar berätta att deras barn bara kom dit kanske var fjortonde dag, och de tyckte att vi romer verkar ha en så stark gemenskap inom släkten och familjen. I stora delar av Europa, särskilt söder om Tyskland, är det vanligt att många släktingar kommer till sjukhuset – på samma sätt som romer gör här i Sverige. – Om vårdpersonalen vet bakgrunden till våra traditioner har de kanske lättare att acceptera att väntrummet blir överfullt. Kanske går det också att hitta en annan plats på sjukhuset där anhöriga och släktingar kan samlas. Oftast är det enkla lösningar som behövs. Nyligen kom en romsk man in till ett sjukhus i Stockholm och klagade över magsmärtor. Han fick Voltaren för att lindra smärtorna – tolv timmar senare var han död. – Vi vet inte vad som hände, om den här mannen blev sämre bemött och fick sämre behandling för att han hade romskt ursprung. Men bara att misstanken finns där leder till att familjens nästa kontakt försvåras. Det blir en ond cirkel. Fred Taikon är 68 år och har upplevt hur attityderna mot romer förändrats sedan andra världskriget. Han säger att livet blivit bättre sedan romerna officiellt blivit en nationell minoritetsgrupp. – På många håll i Europa lever romer under fruktansvärda villkor, och på en del håll är de utsatta för våld och förföljelse. I Östeuropa och i Asien är det vanligt att man ska ha med ett kuvert med pengar för att säkra att man får en bra vård. Korruptionen är utbredd. – Vi kan inte jämföra med hur det är här i Sverige. Men ändå finns det en del som kan förbättras i vårt land – bland annat hur vi romer bemöts i vården.


”Moderata väljare vill hellre ha MP än C i ny regering”

Summary: Ny opinionsundersökning. Nästan fyra av tio borgerliga väljare i dag tror att Miljöpartiet kan bli aktuellt för att ingå i en ny regering. Samtidigt säger var femte väljare att de kan tänka sig att rösta på Sverigedemokraterna. Mycket tyder på att vi får ett helt nytt politiskt landskap efter valet 2014, skriver tre opinionsanalytiker.

Mycket av den politiska bevakningen och debatten tycks vara grundad på en föreställning om två formerade politiska block, ett till höger och ett till vänster, som också i framtiden kommer att stå emot varandra. Vi tror att vi efter valet 2014 kan ha ett helt nytt politiskt landskap. Underlaget till analysen kommer från en opinionsundersökning där Novus 17–23 januari 2013 intervjuade svenska väljare om styrkeförhållandena i svensk politik. Undersökningen visar att regeringen, främst Moderaterna, mobiliserat under hösten och återhämtat den styrkeposition man förlorade under Stefan Löfvens första framgångsrika månader. Under hösten 2012 har både betyget på regeringens insatser och omdömet om Fredrik Reinfeldts sätt att sköta sitt jobb åter vänt uppåt. I januari i år anser 55 procent att Reinfeldt gör ett bra jobb mot 48 procent i juni. Men räcker dessa goda omdömen för att bygga en regering efter nästa val? Väljarnas betyg gäller ju i grunden Fredrik Reinfeldt som statsminister. Och i ett längre perspektiv hotas det nuvarande alliansbygget av sina övriga, svaga länkar. Stödet för Folkpartiet sjunker stegvis och Kristdemokraterna riskerar sedan flera år att falla ur riksdagen. Vår undersökning förtydligar bilden av de långsiktiga problem som Centerpartiet försatt sig i. När Annie Lööf valdes till ny partiledare ansåg tre av tio väljare att partiet skötte sig bra. I dag, efter lanseringen av förslaget till nytt idéprogram, är det knappt en av tio som har denna positiva bild av Centerpartiet. Med valet av Stefan Löfven till ny partiordförande återvann Socialdemokraterna mycket av det självförtroende som försvann under Håkan Juholts tid. Förlorade väljare mobiliserades åter och under loppet av några månader våren 2012 lyfte Löfven partiet till stöd över 35 procent. Under hösten har dock återhämtningen delvis kommit av sig. Socialdemokraterna är fortfarande Sveriges största parti, men stödet är nu nere i drygt 32 procent. Samtidigt vänder väljarnas omdöme om Stefan Löfvens insatser nedåt. Nu i januari anser 46 procent att Löfven sköter sig bra mot 57 procent i juni. Laget kring Stefan Löfven har också svagheter. I dag anser 20 procent av väljarna att Magdalena Andersson har stor kompetens att hantera Sveriges ekonomi mot 62 procent för Anders Borg. 2010 gav 27 procent detta omdöme om Thomas Östros mot 57 procent för Borg, vilket innebär att Socialdemokraternas nuvarande finansministerkandidat har ett sämre läge än Thomas Östros hade i denna fråga inför förra valet. Vid inträdet i riksdagen fick Sverigedemokraterna en vågmästarposition mellan de två block som då stod emot varandra. Efter det har väljaropinionen svängt fram och tillbaka så att denna vågmästarposition vissa månader funnits kvar och andra varit borta. Under hösten har väljarstödet för Sverigedemokraterna ökat. Mycket talar för att denna nya starkare ställning kommer att vara bestående. I dag säger var femte väljare att de kan tänka sig att rösta på Sverigedemokraterna. Samtidigt verkar många väljare anse att Sverigedemokraterna ska tas på större allvar. 42 procent av alla väljare är för att andra partier inleder en dialog med Sverigedemokraterna. Bland moderata väljare är 49 procent för en sådan dialog. Kanske kan Moderaternas utspel om en ny integrations- och migrationspolitik ses som ett svar på sådana stämningar? Sverigedemokraternas framgångar visar att riksdagsvalet 2014 kommer att bjuda på helt nya svårigheter att skapa parlamentariskt underlag för en fungerande regering. Vilka partier ser då väljarna i dag som mest sannolika regeringsbildare efter nästa val? När vi ställer frågan visar det sig att Moderaterna och Socialdemokraterna i dag har i stort sett lika stark ställning som förväntade regeringsbildare efter nästa val. Mindre väntat är kanske att lika många tror att Miljöpartiet kan komma med i regeringsbildandet. Inte oväntat tror många rödgröna väljare på Miljöpartiet. Mer överraskande är att nästan fyra av tio borgerliga väljare i dag tror att Miljöpartiet kan bli aktuellt för att ingå i en regering. Och det handlar inte om att man tror på en rödgrön seger. Mycket få borgerliga väljare tror att Socialdemokraterna eller Vänsterpartiet kommer att bilda regering efter nästa val. Undersökningen visar att Miljöpartiet har en stark ställning bland borgerliga väljare. På vår fråga svarar 34 procent av dem att de i dag, bland ett eller flera borgerliga andra partier, helst också vill se Miljöpartiet i regeringen. Bland moderata väljare är det i dag klart fler som vill ha Miljöpartiet än Centerpartiet i regeringen. Vilket visar hur försvagad Centerpartiets position är. Resultaten visar att Miljöpartiet i väljarnas ögon har en stark ställning som ”blocköverskridande” parti i möjliga framtida regeringskonstellationer. Mycket talar därmed för att de kan komma att få en stark position i regeringsförhandlingar efter nästa val. Inget av de andra partierna är i närheten av denna situation. Det finns ibland diskussioner om att Folkpartiet eller Centerpartiet skulle kunna komma i en situation där man kan acceptera att ingå i en regering tillsammans med Socialdemokraterna. Undersökningen visar tydligt att det bland rödgröna väljare inte finns minsta entusiasm för ett sådant förslag. Det är i dag 584 dagar kvar till nästa riksdagsval. Det är en evighet i politiken. Men redan nu talar mycket för att valet 2014 kommer att bjuda nya utmaningar för hugade regeringsbildare. Det kommer att krävas mod och svåra omprövningar. Om inte hotar kaos i politiken. Arne Modig, oberoende opinionsanalytiker knuten till Greatness pr, tidigare opinionsansvarig Demoskop, Temo/Synovate och Novus Bo Krogvig, rådgivare Six Year Plan AB. Tidigare informationschef (S) Ulrica Schenström, seniorrådgivare Hallvarsson & Halvarsson. Tidigare statssekreterare (M)


”Låt en kommission utreda frågetecknen i Quick-fallet”

Summary: Efterspelet tar vid. Förekom det manipulationer och annan oärlighet av polis och åklagare i utredningen av fallet Thomas Quick? Och undanhölls viktig information från domstolarna om hur Quicks erkännanden växte fram? Dessa och andra frågor lämpar sig väl för en granskningskommission, skriver Göran Lambertz.

Quick-ärendet väcker starka känslor och åsikterna bryter sig rejält. Snart har Sture Bergwall friats för alla de åtta mord som han dömdes för. Därmed är rättsprocessen över och efterspelet tar vid. Det centrala är då hur saken ska hanteras framöver. För det första: Vilka fel har begåtts och när? Hur ska det kunna undvikas att något motsvarande sker igen? Många efterfrågar en ordentlig genomlysning av fallet, helst i en förutsättningslös granskningskommission. Men det finns också skepsis: det får inte bli fråga om en överprövning av domstolarnas avgöranden. En viktig fråga är då om en genomlysning kan ske utan att man på nytt försöker bedöma Bergwalls skuld. Kan en kommission över huvud taget ges ett vettigt mandat? En kommission bör få i uppdrag att bedöma om det begicks allvarliga fel av polis, åklagare och domstolar. Förekom det manipulationer och annan oärlighet av polis och åklagare? Undanhöll de viktig information från domstolarna exempelvis om hur Quicks erkännanden växte fram? Fick Quick information på ett sådant sätt att han kunde berätta allt om morden utan att ha varit med? Godtog domstolarna hans erkännanden alltför okritiskt utan att granska bevisningen i övrigt? Dessa frågor lämpar sig väl för en kommission. Detsamma gäller de frågor som uppkommer om svaren skulle bli att det inte begicks några större fel när Bergwall åtalades och dömdes. Då bör kommissionen undersöka om några fel begicks i nästa skede, av resningsåklagarna. Vilka skäl fanns det att antyda att polis och åklagare kunde ha manipulerat vissa delar av utredningen och att domstolarna undanhölls avgörande information? Gjordes utredningen tillräckligt omsorgsfullt och inhämtades alla nödvändiga upplysningar? Undersöktes det tillräckligt noggrant i vad mån utredningen gav stöd för Bergwalls erkännanden? Var det motiverat att inte överlägga med norska myndigheter om de tre morden i Norge? Med ett sådant mandat behöver en kommission inte alls komma in på skuldfrågan. Det finns därför inte anledning att av det skälet avstå från en genomlysning. Och vi kan få nödvändiga svar på de frågor som nu måste ställas. En kommission eller liknande bör därför tillsättas. För det andra: Hur ska vi i den fortsatta diskussionen se på de frågor som Quick-ärendet väcker? Och vilken blir egentligen slutpunkten i ärendet vid sidan av det som blir resultatet av en granskning? För mig är det tydligt att de motsättningar som finns i debatten skapas bland annat av att olika frågor inte hålls isär. Frågorna är minst fyra: Den första är om det har blivit fastslaget och därmed klarlagt genom resningsprocesserna att Sture Bergwall är oskyldig. Den andra är om han rent faktiskt är oskyldig. En tredje fråga är om bevisningen mot honom i rättegångarna på 90-talet var otillräcklig för fällande dom. Och en fjärde fråga är, om vi utgår från att bevisningen var otillräcklig, om det inträffade var en rättsskandal. Nästan alla svarar nog numera nej på fråga 1: det är självklart att det inte är klarlagt att Bergwall är oskyldig. Och på fråga 2 svarar säkert nästan alla att det inte i dag går att säga bestämt om han är skyldig. Det är en annan sak att Sture Bergwall ska betraktas som oskyldig när han har frikänts. Däri ligger framför allt att man inte i något sammanhang där beslut ska fattas som rör honom får utgå från att han kan vara skyldig. Många säger att eftersom han ska betraktas som oskyldig ska väl skuldfrågan inte diskuteras mer. Men då glömmer man tre saker: För det första bör Quick-ärendet ges en rättvis belysning i historien. Det rör sig om en av Sveriges största rättssaker och det är viktigt vilken domen blir över rättsväsendet. Skuldfrågan är då central och måste få diskuteras vidare. För det andra handlar det om många personers yrkesheder. Och för det tredje erkände Bergwall morden och berättade om dem på ett mycket ingående sätt. Om han ändå är oskyldig får han rimligen finna sig i att bli utsatt för ovanligt envisa misstankar. Om det är lätt att svara på de första båda frågorna, är fråga 3 (om bevisningen var otillräcklig) svårare. När Sture Bergwall dömdes ansåg tingsrätterna i sex olika domar detta; det var ställt utom rimligt tvivel att han var skyldig. Rättsväsendets nuvarande ståndpunkt är tvärtom att bevisningen mot Bergwall inte är tillräcklig. Och då är det detta svar som gäller. Det kan då hävdas att alla borde acceptera detta som en sanning. Det främsta problemet för oss som anser att bevisningen var och är mycket stark är att åklagarna inte tog strid om saken. Det kan ha varit ett riktigt beslut, men någon reell domstolsprövning av bevisningen kom inte till stånd när Bergwall friades. Men även om man utgår från rättsväsendets nuvarande bedömning av bevisningen, återstår fråga 4: Har Bergwall då utsatts för en rättsskandal? Svaret beror på, för det första vad vi lägger i ordet, för det andra hur det är med skulden och för det tredje vad en kommission kommer fram till angående begångna fel. Alla lär vara överens om att svaret i hög grad beror på om Bergwall faktiskt är skyldig eller inte. Utgår vi från att han är oskyldig till alla åtta morden, är det knappast någon tvekan om att det var en rättsskandal. Det får bara inte inträffa att en oskyldig döms för åtta mord. Utgår man tvärtom från att Bergwall är skyldig till de åtta morden, kommer saken i ett annat läge. Då var det visserligen ändå fel av rättsväsendet att han fälldes om bevisningen inte räckte. Men en rättsskandal? De flesta skulle nog inte anse det. Det är fullt möjligt att vi aldrig får något svar på frågan om Sture Bergwalls faktiska skuld. Han ska då betraktas som oskyldig. Men vi kan mycket väl få acceptera att vi aldrig får något slutligt svar på frågan om han utsattes för en rättsskandal i den meningen att han blev oskyldigt dömd. Göran Lambertz, justitieråd i Högsta domstolen och fd justitiekansler


”Överreglerat boende ökar inte livskvaliteten”

Summary: Fyrkantig lagstiftning. Mindre byråkrati skulle göra Stockholm till en bättre stad att leva i. Enklare byggnormer, till exempel, skulle öppna för fler studentbostäder. Och inom äldreomsorgen finns regler som inte gör livet lättare för de äldre. Vi behöver mer livskvalitet i samhällsplaneringen, skriver Ann-Katrin Åslund (FP) och Björn Ljung (FP).

I Sverige har vi en förkärlek för allt som har att göra med regler och riktlinjer. I många fall behövs de för att underlätta vårt liv. Men ibland leder de till begränsningar i vår vardag. Färre och förändrade lagar och riktlinjer inom såväl Arbetsmiljöverkets regler, plan- och bygglagen som miljöbalken skulle göra Stockholm till en bättre stad för både unga och gamla. Inom äldreomsorgen håller svenska myndigheter på att reglera bort kärnan i själva omsorgen om våra äldre. Fyrkantig lagstiftning försvårar och fördyrar byggandet av nya student- och ungdomsbostäder trots att behovet är enormt. I debatten om brister i svensk äldreomsorg är det nästan uteslutande brister i själva omsorgen som står i centrum. Sällan hör vi larmrapporter om otillräcklig badrumsyta eller att personer under de sista månaderna av sitt liv inte har tillgång till eget kök. Ändå omgärdas äldreomsorgen av många sådana regler. Allt i avsikt att göra tillvaron bättre för både boende och personal. Ett exempel är Arbetsmiljöverkets regler om det extra utrymme som behövs för att kunna arbeta och röra sig fritt runt toalettstol och handfat i badrummet – 80 centimeter fritt utrymme runt toalettstolen och 130 centimeter framför. Stockholms stad riskerar nu höga viten om inte badrummen byggs om enligt Arbetsmiljöverkets regler. Alla badrum måste bli betydligt större för att två personal ska kunna få plats att hjälpa till – trots att det i flera servicehus inte finns en enda boende som behöver sådan hjälp. Forskning visar dessutom att det är betydligt svårare att klara sig själv utan hjälp om badrummet är för stort. Vad är högst livskvalitet – att klara sig själv på toaletten eller att alltid behöva hjälp? För Folkpartiet är studentbostadsfrågan ett av de mest prioriterade områdena. I Stockholm är detta ett akut och växande problem – speciellt i dessa dagar när en ny termin börjat på universitet. En god tillgång till studentbostäder och bostäder för unga är inte bara viktigt för alla dem som i dag står utan egen bostad, det är också av avgörande betydelse för att studenter ska fortsätta välja Stockholm och vilja stanna kvar och arbeta här. I förlängningen är det regionens globala attraktivitet, och därmed också hela landets konkurrenskraft, som står på spel. Om vi vill öka takten i byggandet av student- och ungdomsbostäder behöver regeringen se över och förenkla byggreglerna. Studenter och unga efterfrågar små och billiga lägenheter, och bor i regel i dessa lägenheter under kortare perioder. Dagens regelverk tar inte hänsyn till detta. Byggreglerna bör därför ändras så att vissa lättnader gentemot plan- och bygglagen och miljöbalken, vad gäller exempelvis bullernormer, tillgänglighetskrav och utformning, kan göras när man bygger student- och ungdomsbostäder. En annan faktor som hämmar byggandet av små och billiga bostäder är höga byggkostnader. Stockholms stad bör därför i ännu högre grad än i dag markanvisa och planera på ett sätt som främjar konkurrens och mindre byggföretag samtidigt som transparensen i markanvisningarna bör öka. Med dessa förändringar skulle takten i byggandet av små lägenheter öka, samtidigt som en helt ny marknad av yteffektiva och billiga lägenheter möjliggjordes. Precis det som studenter och unga efterfrågar. Dessa statliga regleringar, som säkert införts med goda syften, leder till att alltmer pengar och energi läggs på byggnader och byråkrati. Vi anser att det är bedömningen av vad som är livskvalitet för varje individ som måste få en central plats. För att få till stånd förändringar krävs lyhördhet, engagemang och politiskt mod. Visst kan det också behövas garantier, men de ska utformas tillsammans med dem som berörs och inte bara med statliga myndigheter. Ann-Katrin Åslund (FP) 1:e vice ordförande kommunstyrelsen Stockholms stad. Björn Ljung (FP), gruppledare stadsbyggnadsnämnden.


”Jag kan ju göra vad jag vill”

Summary: 2004 vann Daniel Lindström första säsongen av tv-programmet ”Idol”. Tre album senare har han äntligen börjat landa i artistrollen, men vägen dit var långt ifrån spikrak.

Den norrländska dialekten går inte att ta miste på. Håret är fortfarande rött. De karakteristiska lockarna, som fyllde tv-skärmar över hela Sverige för nio år sedan, är dock omstajlade. Daniel Lindström vann den första säsongen av ”Idol” 2004. Då var han 26 år. Mycket vatten har flutit under broarna sedan dess. – Jag lärde mig mycket av tiden efter ”Idol”. Vad man ska och inte ska göra. Jag gjorde mycket på andras villkor och sjöng låtar jag inte kände för, säger han över en kopp te på ett kafé i Solna där han bor tillsammans med sin fru och deras två gemensamma barn. Efter ”Idol” följde en hektisk period i Daniel Lindströms liv. Utmattningssyndrom, trasig röst och en kropp som började säga ifrån. Han släppte sitt andra album, ”Nån slags verklighet”, men det skulle dröja ytterligare tre år innan den verkliga lusten att hålla på med musik kom tillbaka. Då fick han friare tyglar. Började fokusera mer på sitt eget bästa. Följde magkänslan och tackade nej till fler saker. 2009 släpptes albumet ”D-day” som skiljer sig markant från ”Nån slags verklighet” både gällande musikgenre, tempo och språk. Daniel Lindström har experimenterat väldigt mycket. – För mig är det roligt, men kanske inte för andra eftersom de inte vet var de har mig rent musikaliskt. Nu fyller jag 35 år och äntligen börjar allting landa i vad jag själv vill göra. Varför har du experimenterat så mycket? – Jag tycker om väldigt många olika musikgenrer. Säg till någon som älskar glass att den från och med nu bara får äta en enda smak. Musiken fungerar på samma sätt. Det är skitsvårt och jobbigt att behöva välja och nischa sig som artist. Vilken musik han vill göra har inte varit självklart, men i dag ligger fokus på soul och jazz. Han beskriver sin musik som soulswing; Michael Bublé möter Ray Charles. Soulmusiken upptäckte han redan under högstadiet. En kompis pappa rensade bland sina vinylskivor och Daniel Lindström fick köpa dem för tio kronor styck. Stevie Wonder sjöng på en av plattorna och har varit en stor inspirationskälla sedan dess. Daniel Lindström har alltid tyckt om att sjunga och var redan i lågstadiet med i flera olika band. Han glömmer aldrig vad hans musiklärare sa till honom i sjätte klass: Daniel, vad du än gör så sluta aldrig med musiken. Orden gick rakt in i hjärtat och i vår släpps singeln ”It’s all about you”. Vid jul gavs ep:n ”My Christmas wish” ut. Låtarna skrevs tillsammans med pianisten Joakim Holgersson. – Globalt sett finns det väl knappast någon brist på julskivor, men vi ville göra någonting eget och skrev tre helt nya låtar. Jag tror inte att skivan såldes i många exemplar, men vi gjorde inte så mycket reklam för den heller eftersom pengarna inte riktigt fanns. Vill du vara en relativt anonym artist? – I början ville jag inte synas särskilt mycket utan bara hålla på med musik. Och jag gör väl knappast allting som behövs för att verkligen synas. Så ja … anonymiteten har nog varit ett ganska medvetet val fram till i dag. Daniel Lindström tror inte att han kommer släppa så många fler album. Däremot vill han skapa mer musik. Kanske för andra. Framtiden är inte huggen i sten, vilket känns lite läskigt: – Jag står vid ett vägskäl och kan inte föreställa mig hur mitt liv kommer att se ut om fem år. Samtidigt är det spännande; jag kan ju faktiskt göra precis vad jag vill. Att bli 35 känns bra. Jag har åtminstone bättre kondition i dag än för femton år sedan! Gratuleras till: Fyller 35 år den 30 januari. Bor: Solna. Familj: Frun Therese, två söner och ett tredje barn på väg. Lyssnar på: ”John Mayer, Michael Bublé, Stevie Wonder och Michael Jackson. Jag lyssnar inte så mycket på svensk musik, de bästa plattorna är Idde Schultz och Christian Walz debutalbum.” Blir imponerad: ”När mina barn lär sig nya saker. Mitt yngsta barn kom på ett nytt ord när han använde up & go-blöjor för första gången, sådana man drar på precis som med underkläder. ’Kalsonger!’ utropade han, men min fru rättade honom och sa att det var blöjor. Då ändrade han sig och sa ’blöjsonger!’”


”Högutbildade lever längre i ett ojämlikt Hälso-Sverige”

Summary: Ny undersökning. Jämlika förutsättningar för hälsa är inskrivet i den svenska hälso- och sjukvårdslagen. Ändå ökar skillnaderna, något som blir särskilt tydligt om man jämför livslängden för grupper med olika utbildning. Vi är oroade och vill ha en diskussion om åtgärder som kan bromsa den här utvecklingen, skriver fyra professorer i Stockholm.

I höstas hävdade socialförsäkringsminister Ulf Kristersson att ”jämlikheten i livslängd bland svenskarna aldrig varit så stor som i dag” och att möjligheterna ökat ”att få ett både långt och friskt liv … oavsett utbildning” (Newsmill 14 aug). Det är sant att färre barn och ungdomar dör nu än tidigare och att spridningen kring den ålder vid vilken vi dör därför har minskat historiskt. Det faktiska förhållandet i dag är dock att ojämlikheten i hälsa och livslängd bland vuxna människor ökar sedan länge. Om man jämför livslängden för grupper med olika utbildning blir detta tydligt. Skillnaderna har ökat kontinuerligt i både Finland, Norge och Sverige under tre eller fyra decennier, enligt en ny internationell studie. Det gäller för både män och kvinnor och oavsett om man mäter denna skillnad, som relativ, alltså som dödsrisken bland dem med låg utbildning i förhållande till dem med hög utbildning, eller absolut, i förväntade levnadsår. Högutbildade kvinnor och män kan nu räkna med fem år längre liv än lågutbildade kvinnor och män. Det handlar inte bara om att en grupp människor med låg utbildning släpar efter. Skillnaden mellan gymnasie- och universitetsutbildade ökar också, den är nu drygt två år. Orsakerna till denna långsiktigt växande ojämlikhet i livslängd måste rimligen hänga samman mer med förändringar av människors levnadsomständigheter än med tillfälliga konsumtionstrender. Men vilka är de förändringar som verkar ha dessa divergerande effekter på folkhälsan? Hälsan förbättras och livslängden ökar med ökad utbildningsnivå i alla länder. Utbyggnad av skolsystemen och förlängd skolgång har haft positiva effekter på folkhälsan generellt. Till en del kan de som söker sig till högre utbildning redan från början ha en bättre hälsa. Men förlängningen av skolplikten har analyserats i Sverige. De som genom den nioåriga grundskolans gradvisa införande kom att gå längre i skolan än sina jämnåriga kamrater fick högre inkomster och bättre hälsa senare i livet. Utbildningssystemets frukter är dock ojämnt fördelade. Ju högre utbildning en individ har desto bättre hälsochanser och längre livslängd i genomsnitt. Utbildning och studier verkar inte bara vara en väg till bättre arbete och inkomster utan också till bättre hälsa för en själv och andra. Mödrars utbildning påverkar barnens överlevnadschanser, och i dag vet vi att mäns överlevnadschanser sammanhänger med deras kvinnliga partners utbildning. Men hur fungerar det egentligen? Den välutbildade har bättre kontroll över sin livssituation. Effekten på arbete och inkomst är uppenbar men härutöver finns sannolikt positiva effekter av utbildning också på familjerelationer och beteenden som går utöver den egna individen. Skillnader i hälsa eller livslängd mellan samhällsklasser, utbildningsgrupper eller människor med olika inkomster finner vi i alla samhällen. Sedan 20 år har vi dessutom en ökad skillnad i livslängd mellan olika länder i världen; bland vuxna ökar därför den globala ojämlikheten i livslängd. Ojämlikheter i hälsa står numera på dagordningen inom både EU och WHO. Även internationella organisationer som Röda korset har fört upp frågan på sin egen dagordning. Våra kunskaper vidgas men ändå kvarstår en betydande osäkerhet om vad som kan och bör göras för att skapa mer jämlika förutsättningar för hälsan. Jämlika förutsättningar för hälsa är inskrivet i den svenska hälso- och sjukvårdslagen. Modern välfärdspolitik med relativt generösa ersättningsnivåer har positiva effekter på folkhälsan, allmänt sett, och särskilt verkar det vara fallet för dem med låg utbildning. Samtidigt har flera forskare pekat på en ”välfärdsstatsparadox”: ojämlikheten i hälsa och livslängd består, ja ökar faktiskt, trots ett omfattande system av sociala skyddsåtgärder. Paradoxen består i att välfärdsåtgärder förväntas ha utjämnande effekter på folkhälsan, men att de länder som har ett system av väl utbyggda välfärdsåtgärder – från vaggan till graven – trots detta inte är uppenbart mer jämlika inom hälsoområdet än länder med mindre utvecklade välfärdssystem. Socialpolitik och välfärdstjänster kanske bidrar till minskande skillnader, men de är bara en del av en komplicerad ekvation. Därutöver behöver man förstå betydelsen av hur inkomster, arbetstillfällen och konsumtionsmönster utvecklar sig. Långsiktigt ökade inkomstskillnader, högre nivåer av arbetslöshet och gradvis förändrade konsumtionsmönster för tobak, alkohol och ohälsosamma livsmedel kan alla bidra till ohälsans fördelning i samhället. Den likartade utvecklingen med ökade hälsoskillnader i de nordiska länderna är ett varningstecken. Socialförsäkringsministern skrev att ”antalet levnadsår historiskt varit extremt ojämlikt fördelat mellan en mycket liten elit och resten av befolkningen”. Javisst. Med hänvisning till dagens Sverige fortsatte han att ”inget annat land har större jämlikhet i livslängd än vi”. Men faktum är att vi sedan tre fyra decennier ser en ökad ojämlikhet i livslängd inom den vuxna befolkningen. Och ojämlikheten i hälsa eller livslängd ökar inte bara här, utav faktiskt i merparten av de utvecklade länderna. Kungliga Vetenskapsakademin, tillsammans med Inter academy medical panel, samlade för ett par dagar sedan de ledande internationella forskarna inom området för att diskutera ojämlikheter i hälsa och kunskapen om vilka sociala förhållanden som påverkar hälsan. Vi är oroade och efterlyser en diskussion om vilka åtgärder samhället bör vidta för att bromsa utvecklingen mot ojämlikhet. Denny Vågerö, professor i medicinsk sociologi, Stockholms universitet och medlem i Kungliga vetenskapsakademien Robert Erikson, professor i sociologi, Stockholms universitet och medlem i Kungliga vetenskapsakademien Olle Lundberg, professor i ”health equity studies” vid Chess, Stockholms universitet/ Karolinska institutet Erling Norrby, professor emeritus i virologi, medlem i Kungliga vetenskapsakademien


”Familjen Palme går inte vidare i fallet ’Call girl’”

Summary: JK sviker. Familjen Palme har beslutat att inte väcka enskilt åtal i fallet ”Call girl”. Familjen anser att JK borde ha agerat, dessutom är ett enskilt åtal förenat med stora ekonomiska risker. I filmen ”Call girl” framställs statsministern som pedofil och sexköpare. Det råder ingen tvivel om att det är Olof Palme som porträtteras, skriver familjens juridiska ombud.

I filmen ”Call girl” framställs framlidne statsministern Olof Palme som pedofil och sexköpare. Olof Palmes familj anmälde filmen till Justitiekanslern (JK) som har beslutat att inte inleda en förundersökning. JK har inte tagit ställning i sakfrågan. Familjen kan själv väcka enskilt åtal mot den ansvarige utgivaren för förtal av avliden. Vi, som familjens juridiska ombud, anger här hur familjen bedömer förtalet och deras syn på JK:s beslut. Enligt filmens regissör är de i ”Call girl” skildrade makthavarna symboler och får tillskrivas vissa handlingar även om de inte har begått dessa. Denna uppfattning, som vilar på att det konstnärliga uttrycket har ett privilegium att stå ovanför lagen, är emellertid oriktig. Svea hovrätt löste gränsdragningen mellan förtalsskyddet och den konstnärliga friheten i det så kallade Märitmålet från 1970. Författaren hade i en roman skildrat lätt maskerade personer från sin jämtländska hemby. Några av dessa framställdes både som brottsliga och lastbara och stämde författaren. Svea hovrätt fällde författaren för förtal och skrev bland annat: ”Författaren måste antagas ha förmåga att införa sådana fiktiva element att identifikationen upphäves utan att för den skull syftet med verket eller dess konstnärliga kvalitet äventyras.” Det anses allmänt i den juridiska litteraturen att detta är svensk rätts ståndpunkt. Att syftet med verket inte utan vidare har betydelse kan utläsas i det så kallade Hustlermålet från 1994 (om fotomontage i ”satiriskt syfte” av kända personer i sexuella situationer). Högsta domstolen: ”För förtalsansvar är det tillräckligt att det funnits en risk för att den berörde under föreliggande omständigheter skulle komma att utsättas för andras missaktning.” Enligt förtexterna är ”Call girl” inspirerad av verkliga händelser. ”Research” har gjorts av Deanne Rauscher, författare till ”Makten, männen, mörkläggningen – Historien om bordellhärvan”, som på oacceptabelt lösa grunder i en senare upplaga till boken (20 år efter Olof Palmes död) fört in uppgifter från en kvinna som påstår att hon känt igen Olof Palme från tv. Filmen vill ge en igenkännbar bild av Sverige valåret 1976 med ett lätt identifierbart rollgalleri av politiker och ämbetsmän. Dessa är lika sina förebilder både till utseendet och till vad de säger. En central figur är Ebbe Carlsson. En annan är justitieminister Lennart Geijer. En tredje är Centerledaren Torbjörn Fälldin och en fjärde statsminister Olof Palme. Av dessa är i filmen alla utom Ebbe Carlsson kunder hos bordellmamman Dagmar Glans (verklighetens Doris Hopp). Flera andra identifierbara personer förekommer. Att det är Olof Palme som porträtteras kan det inte råda något tvivel om. Filmen innehåller så många referenser och markörer att det är helt uppenbart att ”statsministern” skall föreställa Olof Palme. Detta gäller både hans personliga stil och att han är ordagrant citerad i tv-program och valtal. Det saknas avidentifierande element i filmens bild av Olof Palme. Filmen har gett upphov till en omfattande debatt. De flesta anser att Olof Palme är utpekad som sexköpare. Statsministern i filmen har sex mot betalning med en 14-årig flicka. En sådan handling var 1976 straffbar som otukt med barn. När filmen gjordes, och den påhittade gärningen blev en del av filmen, var samma handling straffbar som våldtäkt mot barn (fängelse mellan två och sex år). Uppgifterna är osanna. Det finns inte heller tillstymmelse till skälig grund för dem. JK skall bara väcka talan i speciella fall. I den mån man med stöd av lagens förarbeten kan peka ut de undantagsfall som ska föras av JK ligger det nära till hands att ett mycket grovt förtal av en före detta statsminister, som mördats, hör dit. Detta gäller i allt högre grad om förtalet grundas på ren spekulation. JK har under de senaste 20 åren endast agerat i två fall: anklagelser mot bandyspelare om uppgjorda matcher och artiklar om en känd skådespelare, där tidningen själv medgav att uppgifterna var ett misstag. Denna passivitet från JK:s sida, och den likgiltighet inför försvaret av enskildas integritet som JK gett prov på i detta fall, skall ses mot bakgrund av Sveriges åtaganden enligt Europakonventionen om mänskliga fri- och rättigheter. JK är som regeringens advokat skyldig att tillse att Sverige uppfyller sina åtaganden enligt Europakonventionens regler om bland annat skydd för medborgarnas personliga integritet (till exempel skydd mot ogrundat förtal) och tillgång till effektiva rättsmedel (art 8 och 13). Förtalade personer saknar i Sverige effektiva rättsmedel. Den ekonomiska risken för ett enskilt åtal är stor. Man får räkna med en processrisk (det vill säga de rättegångskostnader som förlorande part får betala) på kanske en miljon kronor i ett mål som detta. Olof Palmes efterlevande är privatpersoner. Detta skall jämföras med de ekonomiska förutsättningarna för filmbolaget och utgivaren. Filmen får antas vara mycket ekonomiskt lyckosam, inte minst på grund av uppgifterna om Olof Palme. Filmproduktionen har finansierats delvis genom allmänna medel. Filminstitutet har bidragit med ett produktionsstöd på enligt uppgift 11,5 miljoner kronor. I någon mening har således staten bidragit till att bekosta den spelfilm vari de ärekränkande uppgifterna förekommit. Det är naturligt att en tidigare statsminister får tåla både omild och orättvis kritik och granskning. En gräns måste dock sättas vid spekulativa falska uppgifter av kvalificerat nedsättande slag, framförda i ett medium där de efterlevande i realiteten inte kunnat påkalla rättelse. Därvidlag har en förtalad i förhållande till en spelfilm en mycket svagare ställning än i förhållande till andra medier. Det skall tilläggas att yttrandefrihetsprocessen genom bland annat jurysystemet ger den tilltalade utgivaren en särskilt stark ställning. Dessutom finns den så kallade instruktionen, som JK helt malplacerat stödjer sitt beslut på, som riktar sig till juryn och inte i första hand till åklagaren. Med detta sagt, och trots de starka skäl för framgång som finns, har familjen Palme beslutat att nu inte driva saken vidare. Skälet är att de anser att JK borde fullgjort ha den roll som lagstiftaren har anförtrott ämbetet i exceptionella fall som detta. Det är orimligt att de som enskilda efterlevande skall behöva driva fallet mot en av svenska staten uppbackad filmproduktion. Den debatt som ”Call girl” gett upphov till har likväl visat att flertalet medverkande har genomskådat det etiska haveri som filmen utgör i detta hänseende. Familjen har känt ett starkt stöd i denna debatt. Lars Viklund, advokat Tomas Nilsson, advokat


Hela världen får plats i barnens Rinkeby

Summary: Barn blir nästan alltid fästa vid området där de bor, särskilt om de har en bra lekpark. Det säger Gunilla Lundgren som gjort en bok om Rinkeby tillsammans med tre hundra barn.

”Rinkeby är bäst men också värst. Här bor vi, i kärlek, bråk och respekt. Rinkeby 163.” Så beskriver en grupp elvaåringar sitt Rinkeby i den nyutkomna boken ”Rinkeby 163 världens by”. 163 är de första siffrorna i postnumret. Förra året visades de färgstarka texterna och bilderna på biblioteket i Rinkeby och nu har materialet alltså sammanställts i en bok. – Barnens perspektiv har alltid saknats i debatten. Det vanliga är ju att man beskriver Rinkeby från ett utifrånperspektiv, gärna med svårigheterna i fokus. Det finns stora problem i Rinkeby, visst, men också en skaparkraft och fantastiska människor, säger Gunilla Lundgren som ligger bakom projektet som drogs i gång för drygt ett år sedan. Tre hundra barn i årskurserna 1–6 på Kvarnbyskolan fick i uppdrag att skriva, teckna och fotografera sin hemby, den mytomspunna och utskällda förorten väster om Stockholm. ”Det här är kiosken. Här finns det goda grejor. Jag gillar glass med strössel”, säger till exempel sjuåriga Burak Güclü. Han har i boken valt att bli fotograferad framför godiskiosken. – De små barnen tycker nästan alltid om platsen där de bor, i alla fall om de har en bra skolgård, en bra lekplats och snälla lärare. Allt och alla som är nära dem i deras värld, som mannen i godisaffären, är viktiga, förklarar Gunilla Lundgren. När barnen blir lite äldre och närmar sig tonåren, börjar de försvara sitt hem. De har ofta förstått att många säger att Rinkeby inte är så bra och att där finns problem, enligt Gunilla. Samtidigt blir de själva alltmer kritiska. Då kan de säga att de vill bort från Rinkeby. Gunilla Lundgren har skrivit böcker tillsammans med barn och unga i Rinkeby ända sedan förorten byggdes i slutet av sextiotalet. I början, när området var nytt, flyttade det in många med norrländsk, finsk, turkisk och romsk bakgrund. Ganska snart fick de sällskap av framför allt chilenare och latinamerikaner som kom till Sverige i samband med militärkuppen i Chile 1973. – Sedan var det kriget i Bosnien. Och nu är det många somaliska, kurdiska och arabisktalande barn som bor i området. Rinkeby speglar verkligen det som händer i världen. Hur påverkar det Rinkeby som plats? – Det gör att det är spännande att vara där, för att världen hela tiden är så närvarande. I dag har husen i Rinkeby åtskilliga år på nacken. En av Gunillas första böcker, från början av 70-talet, handlade om en romsk familj som hade bott i ett tältläger i Spanien innan de kom till Sverige och till slut hamnade i en omodern lägenhet på Döbelnsgatan i Stockholms innerstad, utan varmvatten och badrum. – De blev överlyckliga när de fick flytta in i en nybyggd lägenhet med ett sprillans nytt badrum i Rinkeby. Menar du att Rinkeby har varit ett högstatusområde? – Nej, så har det aldrig setts, i alla fall inte utifrån. Miljonprogrammen har ofta fått stå för något dåligt, som det har raljerats om. Gunilla Lundgren Ålder: 70 år. Bor: Södermalm i Stockholm. Uppväxt: I Hed, Nora och Kristinehamn. Familj: Stor, med barn, barnbarn. Yrke: Författare. Förra året tilldelades hon Nelson Mandela-priset av Stockholms stad. Vad är hembygd för dig? ”Där jag har haft arbete, familj och vänner. För att det ska kännas som hemma ska där också finnas någon skönhet eller vänlighet som man ofta kan leta fram, till exempel genom att hitta ett kafé.” Ett år i text och bild Tre hundra barn i åldern sju till tolv år på Kvarnbyskolan har under ett års tid tecknat, fotograferat och skrivit om sitt Rinkeby. De yngre barnen fick uppgiften att rita och beskriva torget och skolgården. De lite äldre fick beskriva skolvägen och hemmet. Femmorna fick skriva om sig själva och sexorna intervjuade sina äldre släktingar. Det färgstarka resultatet ställdes ut på biblioteket i Rinkeby förra året. Nu finns det i boken ”Rinkeby 163 världens by”. 163 är de första siffrorna i postnumret. Eventuellt överskott från bokförsäljningen ska skänkas till ett skolbibliotek i Sydafrika. Ny utställning om unga och hembygden I morgon, lördag den 19 januari, öppnar utställningen ”Hembygd – någonstans i Sverige” på Arbetets museum i Norrköping. Där berättar unga från hela landet, i ord, bild och film, om hur de känner för sin hembygd. Vissa älskar den, andra längtar bort, en del har tvingats lämna den. Producenterna har sökt upp ungdomar med olika bakgrund, intressen och förutsättningar. Artisten Adam Tensta, estradpoeten Olivia Bergdahl och dansgruppen Legacy Crew inviger klockan 14 i morgon. Utställningen visas till och med den 14 april.


Hemma kan vara en känsla och en person

Summary: För konstnären Lars Lerin är barndomens skogar en del av identiteten – liksom hans värmländska dialekt. Maken Manoel Marques från Brasilien har haft lätt att känna sig hemma i Värmland, även om det svenska allvaret och kylan gör honom less ibland.

Hur mycket betyder hembygden för konstnären Lars Lerin och hans brasilianske make Manoel ”Junior” Marques Lerin? Lars Lerin har gjort sig känd som en av Nordens främsta akvarellmålare. Rötterna har han i värmländska Munkfors där han är född och uppvuxen. Därifrån kommer också en stor del av de stämningar som han alltid bär med sig och som återkommer i hans bilder. För tre år sedan gifte han sig med Manoel ”Junior” Marques. När Junior för fem år sedan lämnade sitt hemland Brasilien för att träffa Lars, var det första gången han satte sin fot på svensk mark. I dag bor de i en gammal grosshandlarvilla i Hammarö, vid norra Vänern. Efter en halvtimmes bilfärd från Karlstad sitter vi nu vid deras köksbord och dricker kaffe ur antika koppar som Junior har köpt på en loppis. Vad är hembygd för dig, Lars? – Det är väl en känsla som finns kvar från barndomen. Som författaren Göran Tunström sa, han kände gatorna i barndomens Sunne men hade inte någon lust att åka tillbaka. Däremot använde han känslan som material i sina böcker. Litet åt det hållet är det för mig också. Lars Lerin har aldrig lyckats reda ut vad de värmländska skogarna betytt för vare sig hans identitet eller hans konstnärskap. – Men det är något med de här trakterna som jag alltid bär med mig och återvänder till, när jag målar men också när jag skriver. I detta ”något” ingår den värmländska dialekten som är en stor del av hans identitet. När han åker till Stockholm upplever han att språket blir flera nyanser fattigare. När hans nuvarande man Junior kom från Brasilien kunde de bara prata hjälpligt på engelska med varandra. I dag har Junior lärt sig svenska. Men när de åker till Brasilien märker Lars att Junior blir en delvis annan person för att han talar portugisiska. Lars å sin sida får svårt att uttrycka sig. Det gör att han drar sig undan. – Det är svårt att vara galen på det språket, säger han på sitt underfundiga vis och syftar på att han är psykiskt skör, något han talat om i tidigare intervjuer och i den dokumentär som nyligen visades på SVT om Lars och Junior, ”För dig naken”. – Det är väldigt bekvämt att ha en dialekt. Jag blir en nyans mer av mig själv på något vis tack vare den. Det är som om jag drar en lättnadens suck för att jag kan använda vissa fraseringar. En annan trakt som satt sig i kroppen på Lars Lerin är den bohuslänska kusten där han vistades på sommarloven när han var barn. – Det är där som jag har haft min bästa tid. Jag kände mig fri när jag var där som barn. Jag fiskade krabbor och badade, i en värld som var underbar för mig. Inte heller till Bohuslän behöver han återvända rent fysiskt för att erfara den där särskilda känslan av lättsinnighet från barndomen. – En vet att en aldrig kommer att få tillbaka den där känslan av ansvarsfrihet. Det gör att det kan göra ont att åka tillbaka. När man ser att det bor andra människor i husen blir det litet som att se en kuliss. Trots att han i otaliga intervjuer berättat om sin problematiska uppväxt och om föräldrarna som försökte omskapa honom av rädsla för hans homosexualitet, finns det ingen bitterhet i minnena. Inte heller i minnena från Lofoten där han under nittiotalet levde i ett destruktivt kärleksförhållande och missbrukade alkohol och droger. – Jag kände mig ju hemma där också, säger han. Det kan vara svårt att urskilja vad som är en verklig platsförnimmelse och vad som är en sinnestämning i Lars Lerins målningar. Det inre projiceras och färgar av sig på det yttre och tvärtom. Minnen och känslor fungerar som arbetsmaterial och har inget att göra med hur han mår i själva stunden när verket tillkommer. – Jag trivs i mörkret också. Det behöver inte vara deprimerande. Jag tar in det svarta som jag har varit med om och använder det på samma sätt som glädjen. Det är olika delar i min arbetspalett. Det spelar ingen roll om jag är glad eller ledsen just den dagen när jag arbetar. Nu är det trakterna vid norra Vänern som känns mest hemma både för Lars och Junior. Från deras veranda möts man av en bedövande vy. Bakom en av öarna sticker skorstenarna från pappersbruket Stora Enso upp över träden. Det påminner om att Lars Lerin alltid målat fabriker och skorstenar med lika stor omsorg som han målat människor och hus. Att gå från ensamhet till tvåsamhet har varit en stor förändring för dem bägge. Den har skett gradvis i takt med att de blivit allt viktigare för varandra. När de flyttade till villan i Hammarö för två år sedan var trakten ny för båda. Även om Värmland är välbekant för Lars sedan tidigare hade han aldrig utforskat just de här trakterna vid Vänern. Nu planerar han att klippa banden till Sunnemo genom att sälja sin stuga där. – Jag har alltid velat ha den som en reservutgång, men nu känner jag mig tillräckligt rotad här med Junior, säger han. Junior säger att han aldrig har haft några problem med att känna sig hemma i Värmland, även om det var overkligt till en början. – Jag tyckte redan från början att det var vackert. Det var städat överallt och alla var rena och välklädda. Men det var litet som att vara i en dröm, som om jag såg allt som hände mig på tv. Jag visste knappt om det var sant. Till Lars sa han någon gång att han trodde att alla människor i Sverige var deprimerade. – De människor som han umgicks med i Brasilien var så annorlunda och levde ut mycket mer. Och så plötsligt sitter han där med mig, som är tungsint och sitter och analyserar saker, säger Lars. Tycker du det, Junior? – Ni är lugnare och allvarligare, inte som i Brasilien där alla skrattar mycket mer. Det är kallare här och jag saknar solen. Det har påverkat mig så att jag oftare blir less och behöver sova mer. När den här intervjun publiceras är Junior tillbaka i sin hemstad Coroatá. Han ska stanna i två månader och umgås med familj och vänner. Men nu, vid köksbordet i Värmland, säger han: – Jag har lärt mig mycket om livet där, men jag vill inte tillbaka permanent, det skulle inte kännas bra. Jo, kanske när jag blir äldre, om jag fortfarande har släktingar där. Inte för att det är min ”hembygd”, jag kanske väljer andra platser som jag inte har varit på tidigare. Junior säger att han har en personlighet som gör att han aldrig lever i det förgångna eller tittar framåt, utan att han väljer att leva i nuet och ta vara på det som händer i stunden. Vad behöver du för att känna dig hemma? – Jag behöver vara med Lars, som är min nya familj, i det här huset som är vårt, säger han och visar oss vardagsrummet som han har pyntat med så mycket juldekorationer och kulörta lampor att man nästan tror att man befinner sig i Las Vegas. När vi går runt i huset visar det sig att Junior har ett helt rum med leksaker som får Lars att rysa i hela kroppen. På övervåningen har han en soffhörna med gosedjur och i ett av badrummen har han en samling prydnadsgrisar. – Jag behöver mina dekorationer för att må bra och känna mig hemma, säger Junior. – Det får en bara acceptera. Jag som inte tål julgransbelysning, och inte tomtar heller, säger Lars och rycker på axlarna litet uppgivet. Man bygger ju upp en ny värld när man träffar någon, även om det inte är helt smärtfritt eftersom det också finns något man ska ta sig bort ifrån. – Det här är det som är hemma nu.  Lars Lerin Ålder: 58 år Bor: Hammarö, Värmland. Familj: Manoel ”Junior” Marques, katterna Luther och Gnistan. Yrke: Konstnär, en av Nordens främsta akvarellmålare. Vad är hembygd för dig? En känsla som kopplar tillbaka till en tidigare erfarenhet, i mitt fall det som har med barndomen att göra. Manoel ”Junior” Marques Lerin Ålder: 36 år. Bor: Hammarö, Värmland. Yrke: Museireceptionist. Familj: Lars Lerin, två katter, föräldrar och nio syskon med syskonbarn i Brasilien. Hembygd: Jag känner mig hemma när jag får dekorera, möblera, laga mat, göra mina grejer som jag vill, till exempel här i vårt hus i Hammarö. På samma sätt som Lars uttrycker sig i sina målningar, uttrycker jag mig i mina dekorationer.


”Det måste bli obligatoriskt att anmäla våld mot äldre”

Summary: Ny lag krävs. Nationella undersökningar pekar på att våld mot äldre i nära relationer sker i högre utsträckning än vad vi tidigare har trott. Ändå finns ingen lagstiftning som innebär skyldighet för socialtjänsten och äldreomsorgen i Sveriges kommuner att anmäla misstänkt våld. Det skriver Stockholms äldreborgarråd Joakim Larsson (M), socialborgarråd Marie Ljungberg-Schött (M) och Britt-Inger Saveman, professor i omvårdnad vid Umeå universitet.

Äldre är en grupp i samhället som i många avseenden är mer sårbara för våld och övergrepp än andra eftersom de i högre utsträckning är beroende av samhälleligt stöd för att klara sin vardag. I Brottsoffermyndighetens omfångsundersökning Ofrid (2001) uppgav 16 procent av de äldre kvinnorna som deltog i undersökningen att de hade utsatts för någon form av våld efter att de fyllt 65 år. I vissa undersökningar är resultatet så högt som 20 procent. I Sverige saknas i dag lagstiftning som gör medarbetare inom äldreomsorgen, hälso- och sjukvården och socialtjänsten skyldiga att anmäla vid misstanke om fysiskt eller psykiskt våld mot äldre i nära relationer. Lex Sarah som trädde i kraft 1999 reglerar skyldigheten för medarbetare i vård och omsorg att rapportera vård- och verksamhetsrelaterade missförhållanden, men när exempelvis våld i nära relationer mellan äldre misstänks finns ingen anmälningsskyldighet. En hemtjänstmedarbetare som fattar misstanke om våld i ett hem mellan två äldre har i dag varken skyldighet eller stöd i lagen att agera. I socialtjänstlagen finns en stark reglering att rapportera om misstanken gäller våld mot barn, liknande lagstöd borde finnas för våld i nära relationer mellan äldre. Många svenska kommuner bedriver ett eget arbete för att bli bättre på att identifiera och agera om misstankar finns, men en ny lagstiftning skulle innebära ett bättre rättsskydd för en skör grupp. I en sådan ny lagstiftning bör ett imperativ att följa upp och åtgärda missförhållanden finnas. Annars är en överhängande risk att den blir verkningslös – för det är inte bara straff för en förövare som behövs. Det har i perioder diskuterats om Sverige ska anta en lag om anmälningsplikt vid misstanke om att äldre- och funktionshindrade utsätts för våld. Sådan lagstiftning – med tillhörande åtgärdsprogram – finns i de flesta stater i USA kombinerat med ”Adult Protective Service”, en form av myndighet som går vidare med fall som anmäls. I vårt grannland Norge saknas lagstiftning men sedan tio år finns en motsvarighet till uppföljningsmyndigheten under namnet ”Vern for eldre”. Sveriges kommuner har ett ansvar att arbeta med frågorna – men en ny lagstiftning skulle göra stor skillnad i förutsättningarna för det arbetet i Stockholm och för resten av Sveriges kommuner, och sådan lagstiftning kan bara regeringen ta initiativ till. Nationellt centrum för kvinnofrids rapport ”Våld i nära relationer bland äldre” (2010:04) slår fast att riskerna ökar markant för människor med ett svagt socialt nätverk och isolering, vilket tyvärr inte är ovanligt bland äldre. Gruppen äldre över 80 år löper två till tre gånger så hör risk att utsättas för våld eftersom risken för exempelvis demens och annan kognitiv begränsning ökar med hög ålder. Den beroendeställning mot en partner eller en annan person som hög ålder eller svagare hälsa kan innebära gör också ett uppbrott från en relation präglad av våld svårt. En gängse bild av relationsvåld är den av en medelålders man som, ofta påverkad av alkohol, slår kvinnan och kanske barnen han lever med, men det kan också se helt annorlunda ut. Att förstå hur våldet ser ut är första steget mot att lösa problemet. Exempelvis kan våld mot en äldre person ta sig formen av försummelse från den som har ansvar för omvårdnad i hemmet. Nationellt centrum för kvinnofrid vittnar om medveten vanvård, felaktig medicinering, otillräcklig föda samt att den utsatta äldre människan inte får hjälp med sin hygien som förekommande former av kränkningar och våld. De äldre med störst vård- och omsorgsbehov är också den grupp som forskningen konstaterat löper högst risk att utsättas. I Stockholms stad samverkar därför äldreomsorgen och socialtjänsten för att ta fram riktlinjer för arbetet med våld mot äldre i nära relationer utifrån stadens program för kvinnofrid. Samtliga anställda i äldreomsorgen ska utbildas i hur man kan upptäcka våld i nära relationer mellan äldre, och hur man ska agera om det upptäcks. Problemet finns inte bara i Stockholm. Våld i nära relationer mellan äldre förekommer i hela landet – det är ett nationellt problem som ofta hamnar i skymundan av andra debatterade och viktiga frågor om våld och utsatthet, som barn som far illa, hedersproblematik eller kvinnofridsarbete i ett bredare sammanhang. Socialstyrelsen har tillsatt en referensgrupp med uppgift att höja kompetensen hos medarbetare inom socialtjänst och hälso- och sjukvård om våld i nära relationer. En av de målgrupper som särskilt lyfts fram är äldre personer. Den svenska debatten om våld i nära relationer har förbisett att det finns ett stort mörkertal bland äldre som drabbats av våld i hemmet. Varje fall där misstankar finns om missförhållanden, fysiskt eller psykiskt våld mot äldre i en nära relation och som inte följs upp är ett stort misslyckande för samhället. Stärkt samordning och bättre samverkan på kommunal nivå mellan socialtjänsten och äldreomsorgen, polisen, vården och andra berörda myndigheter kan förbättra möjligheterna att ingripa, men det som ytterst behövs är en ny lagstiftning som stärker rättsskyddet till dem som drabbas där det i dag inget finns och med ett imperativ att följa upp misstänkta missförhållanden. Dagens lagstiftning med lex Sarah täcker endast missförhållanden kopplade till vårdgivningen – vi uppmanar därför nu regeringen att ta initiativ till att inleda arbetet för ett lagförslag som kan skydda och hjälpa äldre, män som kvinnor, som utsätts för våld i nära relationer. Joakim Larsson (M), äldreborgarråd i Stockholms stad Marie Ljungberg Schött (M), vik. socialborgarråd i Stockholms stad Britt-Inger Saveman, professor i omvårdnad vid Umeå uniersitet


”Svenskt Näringslivs politiska insatser skadar politiken”

Summary: Ideologisk vägvisare. Centerpartiets och Liberala ungdomsförbundets ideprogram flödar av nyliberal frihetsretorik. Det går inte att förstå detta om man bortser från Svenskt Näringslivs långsiktiga opinionsbildning. Det tjänar inte företagens ändamål att partier förleds att agera så att deras väljare inte känner igen dem, skriver Svante Nycander.

Svenskt Näringsliv har inte övertalat Centerpartiet att skriva ett nyliberalt idéprogram om fri invandring, månggifte och avskaffande av skolplikten. Inte heller har man förmått Liberala ungdomsförbundet att skriva att invandringen självklart ska vara fri och att alkoholservering bäst regleras av den fria marknaden. Men det går inte att förstå dessa nya inslag i politiken om man bortser från Svenskt Näringslivs investering i långsiktig ideologisk opinionsbildning. Under vänstervågen kring 1970 ansåg 80 procent av studenterna att ord som vinst och näringsliv stod för någonting negativt. Svenska arbetsgivareföreningen, SAF, (föregångare till Svenskt Näringsliv) tyckte med rätta att de borgerliga partierna hade svikit en självklar uppgift. Informationschefen Sture Eskilsson efterlyste ett starkt ideologiskt alternativ till marxismen och menade att näringslivet måste verka för en kvalificerad opinionsbildning som motvikt mot studentvänstern. Det var inte givet att Timbro skulle sprida nyliberala idéer, men så blev det när man engagerade unga entusiaster, en del med drogliberala sympatier, som tagit intryck av ”I morgon kapitalism” av Henri Lepage, ”Frihetens grundvalar” av Friedrich Hayek, ”Urkällan” av Ayn Rand och ”Anarki, stat och utopi” av Robert Nozick. Att SAF och Timbro var emot socialdemokratisk och facklig kollektivism utan att vara för något visst borgerligt partis idétradition innebar ett tomrum som krävde att fyllas. Timbro har inget politiskt program men står för en ideologi som är tänkt att vara en gemensam nämnare för näringslivet och hela borgerligheten. Den formuleras av enskilda skribenter, presenteras som klassisk liberalism och förmedlas till politiskt intresserade genom otaliga personliga kontakter, seminarier och publikationer. Unga borgerliga begåvningar lockas med exklusiva skrivarkurser vid ”Stureakademin” och gratis USA-resor. Timbros liberalism är intressestyrd och inspireras inte av de borgerliga partiernas förflutna, i synnerhet inte Folkpartiets. Avgörande är i stället vad som förmodas långsiktigt gagna näringslivet. I Centerns och Liberala ungdomsförbundets programskrifter formuleras värdepremisser som självklarheter, inte som lösningen på verkliga samhällsproblem. Centerprogrammet flödar av frihetsretorik, men det står inte ett ord om arbetslösheten. I Liberala ungdomsförbundets handlingsprogram sägs att finansieringen av kulturen så mycket som möjlig måste fråntas politikerna. ”Endast för barn och ungdomar kan det vara motiverat med offentligt kulturstöd. Detta bör ske i form av kulturpeng för att öka individens valfrihet och kulturens oberoende.” Vilket problem är det man vill lösa? Sture Eskilsson har rått sina internationella meningsfränder: ”If you don’t think you can win a debate, don’t start it.” Det framgår att ”vinna debatten” är detsamma som att vinna opinionen. I så fall är debatten en maktkamp, inte ett gemensamt projekt för att söka sanningen. Den som är genuint idéintresserad väljer inte ett vinnande tema utan ställer svåra frågor, där chansen att hämta opinionspoäng är som mest osäker. Nyliberaler följer Sture Eskilssons råd. Deras frihetsretorik är riktad inte minst mot fackliga organisationer, strejkrätt och kollektivavtal, men de tror sig inte kunna vinna debatten och nöjer sig med abstrakt tal om individens frihet, i  väntan på ett gynnsammare läge. Jag moraliserar inte över Svenskt Näringsliv, men jag tvivlar på att dess ideologiska insats gagnar företagsamheten eller bidrar till att göra borgerliga partier mer ansvarsfulla. Tvärtom, jag tror att den skadar politiken. Arbetsgivarna ändrade inflytandestrategi på 1930-talet. Tidigare var deras politiska agerande öppet och direkt, men samtidigt med Saltsjöbadförhandlingarna gick de i stället in för att vinna förståelse för företagens behov genom kvalificerad forskning, expertkunskaper, saklig information och medverkan i statliga utredningar. Den idén låg bakom tillkomsten av Industriens Utredningsinstitut och Studieförbundet Näringsliv och Samhälle (SNS). Några gånger avvek man från denna måttfulla men effektiva strategi. Det skedde åren efter andra världskriget genom det så kallade Planhushållningsmotståndet (PHM) mot Socialdemokraternas efterkrigsprogram. Bertil Ohlin antecknade enligt Sven-Erik Larssons biografi: ”Den [PHM] bedrevs med en väldig energi men innebar kolossala överdrifter och hade framför allt en bristande förståelse för de sociala reformerna.” En sådan kampanj gör det lätt för Socialdemokraterna att mobilisera sina anhängare och svårt för de borgerliga att vinna gehör för en balanserad kritik. PHM kan ha räddat kvar den socialistiska majoriteten i valet 1948. Under 1950-talet agerade SAF starkt mot lagstiftning om tilläggspensioner. Folkpartiet hade medverkat till alla viktiga sociala reformer efter 1945, och det hade varit naturligt att enas över blockgränsen också i pensionsfrågan. Hur det egentligen gick till när Folkpartiet och Högern 1957 förenade sig med SAF om ett nej till lagstiftning är inte utrett. Deras vägval var helt misslyckat. Pensionsstriden säkrade Socialdemokratins dominans för lång tid. Efter folkomröstningen 1957 ändrade sig Folkpartiet och föreslog en lag om tilläggspensioner. På frågan varför partiet inte redan 1957 kunnat medverka till en sådan lag svarade Ohlin: ”Det var på det stadiet omöjligt med hänsyn till arbetsgivarna.” Folkpartiets felbedömning kan inte bortförklaras, men SAF:s direkta inblandning var långtgående, och den motverkade sitt ändamål. Svenskt Näringsliv skulle få mer gehör för sina genuina intressen om man avstod från att genom ombud agera som ideologisk vägvisare. Partierna, särskilt de mindre, har svårt att konkurrera med jobberbjudanden, uppdrag och annat som det näringslivet genom Timbro generöst ger unga politiska talanger. Sammanblandningen av näringslivsintressen och politiska idéer är olycklig, och det tjänar inte företagens ändamål att partier förleds att agera så att deras väljare inte känner igen dem. Svante Nycander, liberal debattör, tidigare chefredaktör på Dagens Nyheter och chef för DN:s ledarredaktion


”Fiasko för satsning på förbättrad mödrahälsa”

Summary: Miljoner dödsfall. Varje år dör sex miljoner barn i samband med eller strax efter förlossning. Det är fler än hela Finlands befolkning. Anledningen är att det saknas pengar för att finansiera en bra kvinnohälsovård i fattiga länder. Givarländerna har brutit sina löften och resultatet kan inte klassas som annat än ett fiasko, skriver forskare och läkare.

Millenniemålen formulerades år 2000 och slutdatumet 2015 närmar sig. Ändå är flertalet av målen långt ifrån uppnådda. Med det femte millenniemålet (MDG 5) skulle mödradödligheten minska från 1990 års nivå med tre fjärdedelar till år 2015. Det skulle innebära en årlig minskning med cirka fem procent. Enligt FN:s beräkningar har minskningen bara varit omkring en procent per år. I Afrika söder om Sahara är mödradödligheten som högst. Ändå har förbättringen där varit mindre än i världen totalt. Det borde vara tvärtom. Av jordens fattigaste 74 länder är hela 90 procent ”off track”, det vill säga kommer inte i närheten av att nå MDG 5. Bland millenniemålen är ökad mödraöverlevnad det mål som är allra längst ifrån att lyckas. Det kan inte klassas som något annat än ett fiasko. Varje år dör närmare 300.000 kvinnor en mödradöd på grund av blödningar efter förlossningen, medvetslöshet orsakad av högt blodtryck, osäkra aborter, barnsängsfeber med mera. Antalet mödrar med skador och sjukdomar till följd av graviditets- och förlossningskomplikationer är troligen omkring 15–20 miljoner varje år. Antalet skadade och svårt sjuka nyfödda som överlever svåra förlossningar är okänt men är troligen minst lika många. Som följd av denna extrema mödrasjuklighet inträffar varje år cirka sex miljoner dödsfall bland barn i samband med eller strax efter förlossningen (dödfödda plus levandefödda barn som dör). Sammantaget sker alltså över sex miljoner dödsfall varje år på grund av något som inte är en sjukdom: graviditet och förlossning. Antalet dödsfall varje år är mer än hela Finlands befolkning. Det är föga känt att de graviditetsrelaterade dödsfallen i världen är avsevärt fler än alla dödsfall i de tre infektionssjukdomarna aids, tuberkulos och malaria tillsammans, vilka skördar cirka 4,5 miljoner liv per år. Som vanligt är det de fattiga som drabbas hårdast. Av kvinnor i låginkomstländer träffar bara ungefär häften utbildad vårdpersonal i samband med förlossningen – i vissa länder bara en av tio födande kvinnor. På samma sätt är de dödligt förlöpande komplikationerna efter osäkra aborter oftast utom räckhåll för även de enklaste hälsocentralerna. I vissa afrikanska länder är 25 procent av mödradödsfallen kvinnor som avlidit efter osäkra aborter. Biståndet till millenniemålen har totalt sett minskat och 16 av 23 givarländer minskade sitt bistånd förra året, främst till följd av nationella åtstramningar. Detta ledde FN:s generalsekreterare Ban Ki-moon till att uppmana de rika länderna att inte tvinga de allra fattigaste att stå för kostnaderna för det uteblivna biståndet. De sammanlagda kostnaderna för att bygga ut de nationella hälsosystemen för att nå MDG 5 i de 49 fattigaste länderna uppgår till cirka 75 miljarder dollar per år, vilket skulle innebära mer än en fördubbling av vad som satsas i dag (cirka 31 miljarder dollar per år). Detta är naturligtvis en stor utmaning, särskilt i tider av global finanskris. Men faktum är att om såväl låginkomstländerna själva som givarsamfundet lever upp till sina löften (0,7 procent av BNP till bistånd från givarländer och 15 procent av nationella budgetar till hälsa från länderna) skulle dessa summor kunna mobiliseras. Men kommer pengarna att finnas? Svaret är nej. I samband med det MDG-toppmöte som hölls 2010 fanns det utfästelser om drygt 40 miljarder dollar. Experter inom Världsbanken erkänner nu öppet att blott 10 miljarder dollar kommer att finnas från rika länders bistånd och lika mycket, högt räknat, från de fattiga länderna själva. Enligt WHO:s senaste siffror från september i år har enbart 10,2 miljarder av utlovade 40 miljarder betalats ut. Vissa grupper är sämre än andra på att hålla sina finansiella utfästelser. De rika länderna har bidragit med 5,3 miljarder, vilket enbart motsvarar 36 procent av deras utfästelse på 14,7 miljarder. Detta bekräftar tyvärr Världsbankens dystra prognos. Än mer beklaglig är den privata sektorns engagemang i frågan. Av utlovade 1,6 miljarder dollar har bara 3,5 miljoner (eller 0,2 procent) bekräftats utbetalade, enligt WHO:s undersökning Förutom storleken av de resurser som så uppenbart och akut saknas inom kvinnohälsovården i de fattiga länderna, handlar problemet också om fördelning och förutsägbarhet av stödet. Multilateralt bistånd (där en organisation bestående av ett antal medlemsstater ger) var bättre än både globala initiativ och nation-till-nationbistånd på att fördela resurserna effektivt. Den multilaterala hjälpen minskar dock i relation till de andra två hjälpvägarna, vilket gör det ännu viktigare att bilateral hjälp ökar sin fördelningseffektivitet. Det är också viktigt att givarna har en plan för vilket stöd de ger. En stor variation från år till år i hur stort finansiellt stöd ett land får gör det omöjligt att planera och investera pengarna på ett långsiktigt klokt sätt. I dag går det inte att veta hur det långsiktiga biståndet ser ut. För att öka och fördela biståndet för mödrars överlevnad på ett vettigt sätt mellan länder och över tid krävs avsevärt större politiskt engagemang och vilja än i dag. Tusentals mödrar och nyfödda dör varje dag. Världens ledare har lovat dem hjälp, men när tiden kommer för att infria löftena vänds mödrarna ryggen och pengarna såväl som engagemanget uteblir. Och mödrar och nyfödda barn fortsätter att dö av sådant som lätt kunde ha behandlats, om bara resurserna hade funnits. Graviditet är självfallet ingen sjukdom trots att mera än sex miljoner människor dör i samband med graviditet och förlossning i världen varje år. Och den graviditetsrelaterade dödligheten är inte bara ett jämställdhetsproblem, utan framför allt ett resursproblem: att rädda gravida och födande kvinnor till livet kostar pengar. I Sverige dör en kvinna av 17.400 av graviditetsrelaterade orsaker. I Niger är motsvarande siffra en av sju. De allra flesta av dessa dödsfall skulle kunna förhindras. Men den politiska viljan saknas. Elisabet Ålander och Helena Cederlöf studenter i nationalekonomi vid Handelshögskolan i Stockholm Staffan Bergström professor emeritus i internationell hälsa vid Karolinska institutet och specialist inom förlossningsvård och gynekologi