Berättelser om pappors självmord

Summary: När en närstående dör genom självmord blir det många gånger extra tungt för de efterlevande. Sanna Hagmans pappa tog livet av sig 1995. Nu har hon skrivit en bok till stöd för andra.

Sanna Hagmans pappa tog livet av sig 1995. Det tog tio år innan Sanna började skriva på den bok som hon själv skulle ha velat läsa när det fruktansvärda hänt. En bok att känna igen sig i, som inte bara innehåller fakta utan som också berättar om hur det känns när ens förälder tar sitt liv. Nu är boken färdig. I den berättar Sanna om sina egna erfarenheter, men hon har också talat med professionella om självmord, kris och sorg. Dessutom har hon talat med omkring 25 personer som liksom hon mist sin far genom självmord. - Arbetet med boken blev en lång process. Jag hade en tidsplan, men den var svår att hålla. Varje skrivardag började med att jag grät i en timme, säger Sanna Hagman som är journalist och informatör. Sanna kände så starkt för de personer hon intervjuat, de som också förlorat sin far på samma sätt, berättar hon. Samtidigt kom hennes egna känslor och minnen upp. Genom att känna för de andra insåg hon hur "duktig" hon själv försökt vara efter sin egen pappas död. Även om hon då talade väldigt mycket med omgivningen om det som hänt, var det få som hon släppte fram sin sorg inför. När en närstående dör genom självmord blir det många gånger extra tungt för de efterlevande. Till smärtan, sorgen och saknaden kommer alla förtvivlade frågor om "varför?". Skuldkänslor är vanliga efter dödsfall över huvud taget, när det handlar om självmord blir de ofta starkare. "Varför förstod jag inte?" och "vad kunde jag ha gjort?". Att självmord dessutom är laddat och svårt att prata om gör situationen särskilt tung för den som blir kvar. Den som mist en anhörig upplever ofta att människor i omgivningen drar sig undan. När den anhörige tagit sitt eget liv kan det bli ännu tydligare. - Det blir lite som om själva självmordet överskuggar allting annat. Det blir en ytterligare börda för den som sörjer, en extra intensitet i sorgen, säger Sanna. - När man tänker på min pappa tänker man främst på att han tog livet av sig, inte på att han var en så fin och omtänksam person, att han brydde sig om alla vänner och släktingar och alltid kom och hälsade på. Man talar inte om personen på samma sätt som om den som dött av sjukdom eller genom en olyckshändelse. Att så mycket fokuseras på självmordet kan absolut bli ett hinder i sorgen. När man sörjer en närstående som dött genom självmord kan man dessutom tvingas in i en försvarsposition. Andra kan vara kritiska och fördömande mot den som tagit livet av sig och lämnat sina anhöriga. Det kan kännas väldigt sårande, säger Sanna. - Man får ett behov av att försvara både handlingen och personen. Många ser självmord som en feg och egoistisk handling, det känns så fel. Min pappa var inte feg! Men han var djupt deprimerad, utan att vi i omgivningen förstod hur djupt. Sannas bok kom att handla om hur det är att mista just en far genom självmord. Men till att börja med sökte hon kontakt med anhöriga till någon som tagit sitt liv genom en förfrågan på hemsidan för Spes, riksförbundet för suicidprevention och efterlevandes stöd. - Jag fick snabbt många svar, och de allra flesta kom från föräldrar som förlorat ett barn. De berättade om sin stora förtvivlan, och jag kände att det är nästan ett snäpp värre, även om man inte kan jämföra så. Jag har ingen erfarenhet av det själv, det kändes fel att ge sig in på det området och jag bestämde mig för att begränsa arbetet till hur det är att mista en förälder. När Sanna började intervjua personer som förlorat sin mamma kände hon att även det är en annan erfarenhet. - Jag märkte att skillnaden faktiskt är stor. Att en mamma tar livet av sig är ännu mer tabu, ännu svårare att tala om, än när det handlar om en pappa. Jag kände att jag ville skriva om det som jag själv känner till, det jag har egen erfarenhet av. I boken "Pappa tog sitt liv. Om att gå vidare när det ofattbara händer" (Santérus förlag) berättar personer med olika erfarenheter av sin fars självmord. Men det finns också mycket i berättelserna som är gemensamt, säger Sanna, och det är sådant hon också själv känner igen. - Saknaden förstås, men också känslan av svek - hur kunde han lämna mig? - och det ständiga ifrågasättandet. Själv tänkte jag bara "varför? varför?" i ett års tid. Behovet av att försvara sin pappa mot en oförstående omgivning finns också hos många. Och skuldkänslorna går igen, man funderar på varför man inte förstod tidigare, på vad man sett och inte sett, på vad man gjort och inte gjort. När man så småningom kan börja känna glädje igen, kan man också känna skuld - får man vara glad? Även bristen på stöd till de efterlevande från samhället är något som både Sanna själv och de intervjuade upplevt, berättar hon. - När någon tar sitt liv drabbas många personer hårt, i genomsnitt fem. Men det finns inget skyddsnät för de efterlevande. Jag blev inte erbjuden någon hjälp, inte mina syskon heller. Det borde finnas någon form av "krispaket" som kunde användas av skolor, arbetsgivare, kommuner, landsting och så vidare. Det finns stöd att få för anhöriga Spes, riksförbundet för suicidprevention och efterlevandes stöd, är en organisation för anhöriga och andra närstående till någon som tagit sitt liv. De har en jourtelefon med nummer 08-34 58 73 som är öppen alla dagar kl 19-22. Webbadressen är www.spes.nu Nationella hjälplinjen ger stöd och råd via telefon till den som befinner sig i en svår livssituation. Samtalen är kostnadsfria och man kan vara anonym. Numret är 020-22 00 60 och linjen är öppen måndag-torsdag 17-22 och fredag-söndag 17-24.


”Sveriges äktenskapsbalk måste vara könsneutral”

Summary: Oppositionspartierna enade om homoäktenskap: Ledarna för de tre oppositionspartierna försöker få riksdagen med sig om en ny lag, som ger homosexuella, bisexuella och transpersoner rätt att gifta sig. Trots att det i riksdagen finns en klar blocköverskridande majoritet för principen om könsneutrala äktenskap har arbetet med en ny lag stannat upp. Det är dags för våra partier att nu göra slut på den långbänk som drabbat frågan. Därför förbereder vi ett riksdagsinitiativ med förslag till ändrad lagstiftning. Svensk lagstiftning ska behandla alla lika oavsett sexuell läggning, skriver socialdemokraternas partiledare Mona Sahlin, miljöpartiets språkrör Maria Wetterstrand och vänsterns partiledare Lars Ohly.

En enkel uppmaning kan berätta mycket om utsatthet. ”Gör inget för att provocera eller svara på provokationer. Kyss inte varandra öppet. Använd inte ord eller kroppsspråk som kan uppfattas stötande. Provocera helt enkelt inte.” Orden är Kaspar Zalitis från den lettiska hbt-organisationen Mozaika. Det var hans uppmaning på säkerhetsgenomgången samma morgon som prideparaden skulle hållas i Riga för några veckor sedan, en knapp timme från Stockholm. Två dagar före manifestation i Riga läser vi på DN debatt, den 1 juni, vad fem högerpolitiker har att säga om sin grumliga syn på homosexualitet, invandrare och reproduktion. De varnar bland annat för att en könsneutral äktenskapsbalk försvårar integrationen. De borgerliga är splittrade i synen på mänskliga rättigheter för homosexuella, bisexuella och transpersoner (hbt), såväl inom som mellan partierna. Nyligen kom ensamutredaren Hans Regnér med sitt utredningsförslag där det föreslås hur en ny lagstiftning kan formuleras. Sedan dess har tyvärr arbetet med en ny lag stannat upp, detta trots att en klar blocköverskridande majoritet i riksdagen är för prinicpen om könsneutralt äktenskap. Det är dags att våra partier nu tar initiativ för att göra slut på långbänken som drabbat frågan om en könsneutral äktenskapsbalk. Därför förbereder vi ett riksdagsinitiativ med förslag till ändrad lagstiftning. Äktenskapets juridik ska ge alla samma rättigheter, oavsett sexuell läggning. Svensk lagstiftning ska behandla alla lika. Kärlek, att själv välja vem man vill dela sitt liv med provocerar fortfarande. Säkerhetspolisens årliga sammanställning av hot mot rikets säkerhet visar att homofobin tyvärr fortfarande finns i vardagen, på skolan och på arbetsplatsen. Den finns också i familjen, hos föräldrar och syskon. Homofobin i Riga, Warzawa och Moskva måste vi se i ljuset av vår egen historia. Människor har mördats och misshandlats även i Sverige. För några veckor sedan attackerades en anställd med yxa inne i RFSL:s lokaler. Fredrik Reinfeldt lovade i sin regeringsförklaring att FN:s arbete mot förtrycket av hbt-personer ska stärkas. Ändå är han tyst. Under besöket i Polen yttrade han inte ett ljud om förslaget att ”förbjuda främjande av homosexualitet och andra avvikelser” i de polska skolorna som presenterades av Polens regering den 13 mars i år. Våra partiers utgångspunkt är att all lagstiftning ska gälla lika för alla. Nuvarande lagstiftning ger alla de barn som lever med föräldrar i samkönade förhållanden en signal att deras föräldrar är så annorlunda att de ska omfattas av en särskild lagstiftning. Alla barn har rätt till trygga uppväxtförhållanden och till föräldrar som omfattas av en lagstiftning som omfattar alla, oavsett sexuell läggning. Länder som Spanien, Nederländerna och Belgien har redan gått före. Det är nu dags att moderaterna och andra borgerliga partier gör rent hus med den flagranta homofobi som kom till uttryck i artikeln DN Debatt den 1 juni. Annars sänder vi signalen att de allt råare attackerna på hbt-personer har ett stöd hos Sveriges folkvalda. Folkpartiets Nyamko Sabuni försöker skriva om historien om tidigare reformer. Hon påstår att det var en borgerlig regering som genomförde partnerskapslagen. Men sanningen är att samma hållning fanns i den borgerliga regeringen 1991–94. Partnerskapslagen beslutades i riksdagen 1994 genom ett riksdagsinitiativ. Något förslag från regeringen kom aldrig, eftersom kristdemokraterna fick med sig regeringen på att inte lägga en proposition. Vid omröstningen röstade en tredjedel av folkpartiets ledamöter nej till lagen. Politiker har ett ansvar att gå före. Det är därför vi trots allt har kommit så långt i Sverige. Det är därför vi har en lagstiftning som förbjuder hets mot homosexuella och som i allt utom äktenskapet ger alla människor lika rättigheter. Det är därför vårt land är en viktig röst i världen. Debatten har pågått länge i och utanför de politiska partierna och frågan har nu utretts. Regeringen tiger still och har ännu inte skickat förslagen på remiss. Historien riskerar att upprepa sig. Kristdemokrater har tydligt sagt att de kommer att stoppa förslaget. Vi förbereder därför, precis som förra gången en moderatledd regering vägrade stå upp för alla människors rätt till kärlek och trygghet, ett riksdagsinitiativ. Vi vill undanröja de sista resterna av särlagstiftningen. Äktenskapsbalken måste göras könsneutral. En majoritet i riksdagen står bakom en ny äktenskapslagstiftning där alla räknas som det de är, människor med lika värde och rättigheter. Mona Sahlin Maria Wetterstrand Lars Ohly


Familjen måste dölja barnens hiv

Summary: När Maria och Per fick möjlighet att adoptera Sara och Marcus tvekade de inte, trots att barnen bar på hiv. Men de håller det hemligt eftersom mångas rädsla är så stor.

Maria och Per har alltid velat ha en stor familj, och när de inte kunde få biologiska barn valde de att adoptera. De fick vänta länge, nästan tio år, innan de fick bli föräldrar. Men så kom Rebecka, och några år senare Sara och Marcus. De två senare bär på hiv sedan födseln. De blev smittade av sin biologiska mamma som dog i aids när barnen var små. De allra närmaste i Marias och Pers familjer vet om att barnen bär på hiv. Några vänner är också informerade, liksom ett par av Marias arbetskamrater. Att kunna dela hemligheten med dem har gjort livet enklare. Att kunna ha någonstans att ventilera sin sorg och oro är viktigt. Men egentligen skulle Maria vilja berätta för alla. – Sen får de som inte klarar av det sticka! säger hon trotsigt. Fast jag älskar de här barnen alldeles för mycket för att göra så. Tänk om ingen finns kvar när vi har berättat. Familjen bor i en småstad, och skolan där barnen går är liten. Maria är rädd att barnen skulle bli betraktade som annorlunda och bli utanför om folk visste. – Många föräldrar skulle nog bli så rädda att de tog bort sina barn från skolan om de fick veta. Vi skulle vara tvungna att flytta härifrån. Och det vill vi inte, vi har vårt liv och vårt nätverk här, säger Maria. Det finns de som har blivit rädda och försvunnit. Maria och Per miste sina bästa vänner som de umgåtts med i vått och torrt. – De slutade att ringa, de bara försvann. Vi sökte kontakt, men de var alltid upptagna. Då gick det upp ett ljus för mig – de vill ju inte umgås med oss, de är rädda! berättar Maria. Efter det slutade de att berätta för vänner. Hemligheten får stanna kvar inom familjen. Men Maria och Per har många vänner, och det är svårt att dölja en så viktig del av livet. Det är jobbigt att inte vara ärlig mot personer man bryr sig om. – Vad kommer folk att säga om jag berättar en dag? Kommer de att fortsätta vilja ha en relation? funderar Maria. Vi har ju faktiskt fört dem bakom ljuset i flera år. På sin förra arbetsplats berättade Maria för en chef om att barnen bar på hiv. Chefen såg snabbt till att Maria fick byta jobb. Hon var rädd att det skulle komma ut att Marias barn hade virus i blodet. Men reaktionen när Maria berättade för Saras lärare var en lättnad. ”Ja, ja, det där är väl inget. Det där kan jag. Det är lugnt.” För Marcus lärare har de valt att inte berätta. Maria tror att hon bara skulle se ett problem. – Marcus har inte blivit en människa som hon tycker om ännu, säger Maria. – Jag vill att Sara och Marcus ska få vara barn och inte något hotfullt som skapar rädsla hos andra människor, fortsätter hon. De ska inte behöva uppleva att människor inte vågar ta i dem. Det kommer de att behöva uppleva som vuxna ändå. Att förena glädjen över barn med att bära på en tung hemlighet har blivit en del av Marias och Pers liv. För dem har det blivit något praktiskt och vardagligt, något som inte har med individerna Marcus och Sara att göra. Hiv är något självklart som de egentligen inte funderar så mycket över, förutom när barnen får kallelse till läkare. Men deras vardag skiljer sig från andra barnfamiljers. Inte för att det praktiska tynger dem, läkarbesöken och medicineringen. Utan för att det går åt kraft att hålla det hela hemligt. Maria och Per måste ständigt vara steget före. De är alltid med på barnens aktiviteter för att finnas till hands om de skulle skada sig och börja blöda. Om någon kommer i kontakt med deras blod måste Per och Maria upplysa om att barnen bär på hiv-virus. Barnen åker sällan hem till kompisar, och de sover inte över hos någon som inte känner till att de har hiv. Maria och Per vill vara säkra på att Marcus tar sin medicin varje morgon och kväll, och de behöver vara nära om barnen skulle skada sig. – Hittills har jag kunnat motivera det med att de inte har bott hos oss så länge, men det går snart inte längre. Frågorna har börjat komma. Varför ska vi jämt vara hemma hos oss? Varför får jag inte sova över hos andra, Rebecka får ju? I början, när Sara och Marcus precis hade kommit till familjen, kunde Maria känna sig rädd. Skulle barnen dö tidigt? Nu har hon insett att de kommer att bli vuxna. Medicinerna blir allt bättre, och tar man bara sin medicin kan man leva länge, utan att utveckla aids. Nu är det inte längre infektionen i sig som är Marias oro, utan den rädsla för hiv som finns i samhället. För människor är rädda, trots att hiv inte smittar vid sociala kontakter. Fördomarna får dominera över förnuftet; många har fortfarande åttiotalets skräckpropaganda om hiv i färskt minne. Numera vet man att pussar och kyssar inte är farliga. Man kan dricka vatten ur samma glas utan att bli smittad. Men ändå lever rädslan kvar. Som den gången på folktandvården, till exempel. Fördomarna mötte dem redan i receptionen. När Maria berättade att Sara bar på hiv blev sköterskan rädd. Med grön rock, stora torkdukar och dubbla handskar sanerade hon hela receptionen. Sara förstod inte vad som hände, men Maria grät efteråt. – Jag blev så ledsen. Det smittar ju inte på det sättet. En människa som jobbar inom vården borde veta. Det som smärtar mest är att hon var så himla rädd –  fast vi hade en lucka mellan oss. De flesta barn som har fötts med hiv måste börja äta mediciner senast i tioårsåldern. Men Sara, som nu är elva, har inte behövt börja ännu. Hon har överraskat läkarna med att vara ovanligt frisk. Åttaårige Marcus njurar tog stryk av en infektion. Han medicinerar sedan ett år tillbaka. DeT FÖRSTA LÄKEMEDLET som sattes in gjorde att han miste all aptit och knappt orkade röra sig. Men medicinen byttes ut, och nu är han som vanligt igen. Barnen känner till att de har något som kallas virus i blodet, men de har inget namn på det ännu. De vet att de måste vara försiktiga med sitt blod och att människor är rädda för att bli smittade. Men Per och Maria försöker förmedla till dem att det är helt okej att bära på ett virus; det är inget fel på dem, problemet är att människor har för dåliga kunskaper. – Så länge jag inte är rädd eller låter orolig väcker jag ingen oro hos barnen, säger Maria. För henne är dottern Rebecka det yttersta beviset på hur ofarligt det är att leva med Sara och Marcus. – Vi vågade satsa det dyrbaraste vi hade, Rebecka. Henne som vi älskade över allt annat på jorden, hon som var så efterlängtad. Vi hade henne hos oss och vågade ändå säga att ”det här är inte farligt”. Det borde få folk att förstå hur ofarligt det är att leva nära någon med hiv. Maria tror inte att Sara och Marcus kommer att kunna leva öppet som hivbärare när de blir äldre. – De kommer att berätta sin hemlighet för nära och kära och viktiga personer. Och de kommer säkert att gå på nitar och upptäcka vilka som är deras verkliga vänner. Men kanske också att personer som de inte alls trodde var deras vänner faktiskt gick att lita på, säger Maria. Pernilla Rönnlid frilansjournalist insidan@dn.se Personerna i texten heter egentligen något annat.


”Nu tänker vi stoppa Svegfors storregioner”

Summary: Moderaterna ratar Ansvarskommitténs förslag om att ersätta länen och landstingen med färre och större regioner.På fredag antar moderaternas partistyrelse ett förslag till den moderata partistämman som avvisar en likriktning av det regionala samarbetet. Vi tror inte på att stöpa om Sverige utifrån centrala direktiv för regionsamarbetet. Sveriges landsdelar har så olika förutsättningar att delarna måste få utvecklas olika, skriver den moderate partisekreteraren Per Schlingmann. Dessutom skulle en regional omstöpning ta energi från huvuduppgiften: jobb och välfärd.

Efter flera års arbete presenterade Mats Svegfors och den statliga Ansvarskommittén för snart ett halvår sedan sina slutsatser. Många av utredningens analyser och slutsatser är relevanta, men det är främst frågan om hur Sverige ska indelas i olika regioner som har stått i centrum för diskussionen. Ansvarskommitténs förslag är att dagens landsting ska omvandlas till färre och större regioner. Kommittén skriver att initiativet till omvandlingen ska komma från regionerna själva, samtidigt som den sätter så tydliga och snäva ramar kring sina tankar att det i princip inte finns något utrymme för oliktänkande regionerna emellan. Kommittén vill genom en enhetslösning, som i praktiken ska dirigeras från regeringen, omvandla Sveriges regionindelning. Vår utgångspunkt är en helt annan. Tanken på en enhetslösning för hur Sverige ska ta form på regional nivå ter sig alltmer märklig i en tid då problem och behov skiftar över landet. Sverige har skiftande landsdelar, med olika förutsättningar och därför är det vår åsikt att olika delar av Sverige måste få utvecklas olika. Det är givetvis viktigt att alla medborgare garanteras likvärdiga möjligheter till kunskaper, vård och trygghet, men hur vi organiserar oss lokalt och regionalt kan se olika ut. Moderaterna har haft två representanter i kommittén men deklarerade tidigt att denna fråga är av sådan vikt att vi ville involvera hela partiorganisationen innan vi tog slutlig ställning. Därför kommer ytterst vår partistämma i oktober att ta beslut om vår principiella syn på regioner och därmed till hur moderaterna ställer sig till kommitténs förslag. På fredag antar moderaternas partistyrelse det förslag som kommer att läggas fram inför ombuden på partistämman. Det är ett förslag som grundar sig i diskussioner vi fört under våren på olika nivåer i partiet. Utifrån dessa diskussioner har vi kommit fram till slutsatsen att avvisa en enhetslösning som likriktar det regionala samarbetet. Vi är positiva till regionalt samarbete men tror inte på att stöpa om Sverige utifrån centralt uppsatta ramar och direktiv för regionsamarbetet. Vi avvisar därför att nu inleda en process med syfte att förändra det sätt på vilket vi organiserar Sverige. Vi slår samtidigt fast att vi är öppna för att permanenta de försöksregioner som nu pågår. En av Sveriges stora styrkor är att vi är ett mångskiftande land med olika möjligheter i olika delar av landet. Våra län och regioner ser enormt olika ut. Sveriges största län, Stockholm, har ett invånarantal på nästan två miljoner vilket är att jämföra med Gotland där det bara bor drygt 57 000 invånare. I snitt bor cirka 250 000 invånare i varje län. Förutsättningarna skiftar väsentligt i olika delar av landet. Vi har storstadsregioner som präglas av storstädernas problem och möjligheter, men vi har också glesbygdsregioner med sina karaktärsdrag. Vi måste därför tillåta olika delar av Sverige att verka och utvecklas på olika sätt. Grunden för regional utveckling bör alltid vara att skapa bästa möjliga förutsättningar för ekonomisk tillväxt och människors möjligheter till arbete, boende, välfärd och utbildning. Det kan handla om att olika delar i landet tillåts utvecklas i olika takt och det kan handla om att regionala samarbeten ges inflytande över olika kompetenser. Det kan också handla om att regioner kan vara av helt olika storlek såväl sett till invånarantal som geografisk yta. I Sverige pågår just nu två försöksverksamheter med regioner, Region Skåne och Västra Götaland. Dessa är i princip storlandsting där direktvalda regionparlament ersatt de tidigare landstingen. Dessutom har ett antal tidigare statliga uppgifter från länsstyrelsen övertagits. Moderaterna anser att dessa regionsamarbeten ska kunna permanentas om de äger en acceptans bland regionens medborgare och kan anses arbeta utifrån en tydlig regional logik. Med regional logik avses att regionen är utformad på ett sådant sätt att den bidrar till en positiv regional utveckling, främst avseende arbetsmarknaden. Initiativen för detta bör komma från regionerna själva och inte initieras nationellt. En insikt som varit påtaglig i de interna diskussioner som förts inom moderaterna och som Ansvarskommittén också uppmärksammar är de brister som finns gällande samordningen av statens verksamheter. Vi ser det därför som viktigt att staten förbättrar samordningen av sina ansvarsuppgifter. Detta sker bäst genom en utvecklad samordning av statens verksamheter och en ökad tydlighet gentemot den lokala och regionala nivån, oaktat den lokala eller regionala utformningen. Det är vår mening att en asymmetrisk regional och lokal nivå kan utvecklas genom minskad detaljstyrning. En viktig grund för Ansvarskommitténs arbete var hur vi kan utveckla ett bättre sätt att finansiera den svenska sjukvården. Det finns utan tvekan ett stort behov att utveckla och reformera den offentligt finansierade välfärdens verksamheter, främst inom vård, utbildning och omsorg. Inte minst de demografiska förändringarna ställer större krav samtidigt som vi har omfattande pensionsavgångar att vänta. Resurser behöver föras till och befintliga resurser nyttjas bättre. Det är viktigt att vi får valuta för skattepengarna. I många fall behöver kvaliteten utvecklas, exempelvis när det gäller bemötandet inom vården och i skolans undervisning. Vägen till kvalitetsutveckling sker bäst genom att överlåta inflytande och ansvar till dem som jobbar i verksamheterna och till användarna, exempelvis patienter, föräldrar eller elever. Politikens roll måste renodlas till att ställa krav på kvalitet och resultat, medan metodik och arbetsorganisation i högre utsträckning måste få utformas lokalt i verksamheterna. Det är mitt i verksamheterna som möjligheterna till förbättring, utveckling och bättre resursutnyttjande finns. Samtidigt måste vi ta till vara kunskapsutvecklingen inom sjukvården och bli en sektor som står starkt internationellt. Sett till den demografiska utvecklingen ska det samtidigt inte uteslutas att det även kan finnas behov av ytterligare resurstillskott inom vissa sektorer. Vi moderater är kritiska till den tredje beskattningsnivå som finns i Sverige, utöver stat och primärkommuner. På sikt bör sjukvårdens finansiering utredas grundligt. Denna utredning måste vägledas av principen att bättre samla resurserna, skapa bättre vårdmöjligheter för patienter och bryta ned dagens onödiga gränser inom vården. Under större delen av sin moderna historia har Sverige formats utifrån idén om enhetsstaten. Det har inneburit att nationellt fastställda enhetslösningar har varit utgångspunkten för det politiska arbetet också på lokal och regional nivå. Denna utveckling har förstärkts under de senaste decennierna och har i sina värsta former inneburit att staten inte bara har reglerat den regionala eller lokala verksamheten, utan därtill aktivt har verkat för att urholka möjligheten för olika delar av Sverige att söka egna regionala svar på regionala problem. Det finns starka skäl att ifrågasätta om denna styresprincip är till stöd för Sveriges möjligheter. Tvärtom talar mycket för att Sverige skulle bli starkare med en utveckling där vi stärker den enskildes fri- och rättigheter, samtidigt som vi öppnar för en regional utveckling som tillåts skifta över landet och tar sin utgångspunkt i lokala initiativ. Risken är annars att vi för lång tid slår fast Sveriges regionala indelning mer utifrån upplevelsen om politikens villkor än från medborgarnas faktiska behov. Moderaterna gick till val på att minska utanförskapet och utveckla välfärden. Vi för nu en politik som gör att det blir mer lönsamt att arbeta och att jobben växer till. Vi skjuter såväl till resurser och genomför strukturella förändringar som utvecklar välfärden. Att nu inleda en centraliserad process med att stöpa om det regionala styret i Sverige är inte bara fel i sak, det skulle dessutom riskera att ta energi från huvuduppgiften; att erbjuda fler människor arbete och att utveckla välfärden. Per Schlingmann


"Nu tänker vi stoppa Svegfors storregioner"

Summary: Moderaterna ratar Ansvarskommitténs förslag om att ersätta länen och landstingen med färre och större regioner. På fredag antar moderaternas partistyrelse ett förslag till den moderata partistämman som avvisar en likriktning av det regionala samarbetet. Vi tror inte på att stöpa om Sverige utifrån centrala direktiv för regionsamarbetet. Sveriges landsdelar har så olika förutsättningar att delarna måste få utvecklas olika, skriver den moderate partisekreteraren Per Schlingmann. Dessutom skulle en regional omstöpning ta energi från huvuduppgiften: jobb och välfärd.

Efter flera års arbete presenterade Mats Svegfors och den statliga Ansvarskommittén för snart ett halvår sedan sina slutsatser. Många av utredningens analyser och slutsatser är relevanta, men det är främst frågan om hur Sverige ska indelas i olika regioner som har stått i centrum för diskussionen. Ansvarskommitténs förslag är att dagens landsting ska omvandlas till färre och större regioner. Kommittén skriver att initiativet till omvandlingen ska komma från regionerna själva, samtidigt som den sätter så tydliga och snäva ramar kring sina tankar att det i princip inte finns något utrymme för oliktänkande regionerna emellan. Kommittén vill genom en enhetslösning, som i praktiken ska dirigeras från regeringen, omvandla Sveriges regionindelning. Vår utgångspunkt är en helt annan. Tanken på en enhetslösning för hur Sverige ska ta form på regional nivå ter sig alltmer märklig i en tid då problem och behov skiftar över landet. Sverige har skiftande landsdelar, med olika förutsättningar och därför är det vår åsikt att olika delar av Sverige måste få utvecklas olika. Det är givetvis viktigt att alla medborgare garanteras likvärdiga möjligheter till kunskaper, vård och trygghet, men hur vi organiserar oss lokalt och regionalt kan se olika ut. Moderaterna har haft två representanter i kommittén men deklarerade tidigt att denna fråga är av sådan vikt att vi ville involvera hela partiorganisationen innan vi tog slutlig ställning. Därför kommer ytterst vår partistämma i oktober att ta beslut om vår principiella syn på regioner och därmed till hur moderaterna ställer sig till kommitténs förslag. På fredag antar moderaternas partistyrelse det förslag som kommer att läggas fram inför ombuden på partistämman. Det är ett förslag som grundar sig i diskussioner vi fört under våren på olika nivåer i partiet. Utifrån dessa diskussioner har vi kommit fram till slutsatsen att avvisa en enhetslösning som likriktar det regionala samarbetet. Vi är positiva till regionalt samarbete men tror inte på att stöpa om Sverige utifrån centralt uppsatta ramar och direktiv för regionsamarbetet. Vi avvisar därför att nu inleda en process med syfte att förändra det sätt på vilket vi organiserar Sverige. Vi slår samtidigt fast att vi är öppna för att permanenta de försöksregioner som nu pågår. En av Sveriges stora styrkor är att vi är ett mångskiftande land med olika möjligheter i olika delar av landet. Våra län och regioner ser enormt olika ut. Sveriges största län, Stockholm, har ett invånarantal på nästan två miljoner vilket är att jämföra med Gotland där det bara bor drygt 57.000 invånare. I snitt bor cirka 250.000 invånare i varje län. Förutsättningarna skiftar väsentligt i olika delar av landet. Vi har storstadsregioner som präglas av storstädernas problem och möjligheter, men vi har också glesbygdsregioner med sina karaktärsdrag. Vi måste därför tillåta olika delar av Sverige att verka och utvecklas på olika sätt. Grunden för regional utveckling bör alltid vara att skapa bästa möjliga förutsättningar för ekonomisk tillväxt och människors möjligheter till arbete, boende, välfärd och utbildning. Det kan handla om att olika delar i landet tillåts utvecklas i olika takt och det kan handla om att regionala samarbeten ges inflytande över olika kompetenser. Det kan också handla om att regioner kan vara av helt olika storlek såväl sett till invånarantal som geografisk yta. I Sverige pågår just nu två försöksverksamheter med regioner, Region Skåne och Västra Götaland. Dessa är i princip storlandsting där direktvalda regionparlament ersatt de tidigare landstingen. Dessutom har ett antal tidigare statliga uppgifter från länsstyrelsen övertagits. Moderaterna anser att dessa regionsamarbeten ska kunna permanentas om de äger en acceptans bland regionens medborgare och kan anses arbeta utifrån en tydlig regional logik. Med regional logik avses att regionen är utformad på ett sådant sätt att den bidrar till en positiv regional utveckling, främst avseende arbetsmarknaden. Initiativen för detta bör komma från regionerna själva och inte initieras nationellt. En insikt som varit påtaglig i de interna diskussioner som förts inom moderaterna och som Ansvarskommittén också uppmärksammar är de brister som finns gällande samordningen av statens verksamheter. Vi ser det därför som viktigt att staten förbättrar samordningen av sina ansvarsuppgifter. Detta sker bäst genom en utvecklad samordning av statens verksamheter och en ökad tydlighet gentemot den lokala och regionala nivån, oaktat den lokala eller regionala utformningen. Det är vår mening att en asymmetrisk regional och lokal nivå kan utvecklas genom minskad detaljstyrning. En viktig grund för Ansvarskommitténs arbete var hur vi kan utveckla ett bättre sätt att finansiera den svenska sjukvården. Det finns utan tvekan ett stort behov att utveckla och reformera den offentligt finansierade välfärdens verksamheter, främst inom vård, utbildning och omsorg. Inte minst de demografiska förändringarna ställer större krav samtidigt som vi har omfattande pensionsavgångar att vänta. Resurser behöver föras till och befintliga resurser nyttjas bättre. Det är viktigt att vi får valuta för skattepengarna. I många fall behöver kvaliteten utvecklas, exempelvis när det gäller bemötandet inom vården och i skolans undervisning. Vägen till kvalitetsutveckling sker bäst genom att överlåta inflytande och ansvar till dem som jobbar i verksamheterna och till användarna, exempelvis patienter, föräldrar eller elever. Politikens roll måste renodlas till att ställa krav på kvalitet och resultat, medan metodik och arbetsorganisation i högre utsträckning måste få utformas lokalt i verksamheterna. Det är mitt i verksamheterna som möjligheterna till förbättring, utveckling och bättre resursutnyttjande finns. Samtidigt måste vi ta till vara kunskapsutvecklingen inom sjukvården och bli en sektor som står starkt internationellt. Sett till den demografiska utvecklingen ska det samtidigt inte uteslutas att det även kan finnas behov av ytterligare resurstillskott inom vissa sektorer. Vi moderater är kritiska till den tredje beskattningsnivå som finns i Sverige, utöver stat och primärkommuner. På sikt bör sjukvårdens finansiering utredas grundligt. Denna utredning måste vägledas av principen att bättre samla resurserna, skapa bättre vårdmöjligheter för patienter och bryta ned dagens onödiga gränser inom vården. Under större delen av sin moderna historia har Sverige formats utifrån idén om enhetsstaten. Det har inneburit att nationellt fastställda enhetslösningar har varit utgångspunkten för det politiska arbetet också på lokal och regional nivå. Denna utveckling har förstärkts under de senaste decennierna och har i sina värsta former inneburit att staten inte bara har reglerat den regionala eller lokala verksamheten, utan därtill aktivt har verkat för att urholka möjligheten för olika delar av Sverige att söka egna regionala svar på regionala problem. Det finns starka skäl att ifrågasätta om denna styresprincip är till stöd för Sveriges möjligheter. Tvärtom talar mycket för att Sverige skulle bli starkare med en utveckling där vi stärker den enskildes fri- och rättigheter, samtidigt som vi öppnar för en regional utveckling som tillåts skifta över landet och tar sin utgångspunkt i lokala initiativ. Risken är annars att vi för lång tid slår fast Sveriges regionala indelning mer utifrån upplevelsen om politikens villkor än från medborgarnas faktiska behov. Moderaterna gick till val på att minska utanförskapet och utveckla välfärden. Vi för nu en politik som gör att det blir mer lönsamt att arbeta och att jobben växer till. Vi skjuter såväl till resurser och genomför strukturella förändringar som utvecklar välfärden. Att nu inleda en centraliserad process med att stöpa om det regionala styret i Sverige är inte bara fel i sak, det skulle dessutom riskera att ta energi från huvuduppgiften; att erbjuda fler människor arbete och att utveckla välfärden. Per Schlingmann


”Bottenplats för Sverige på lista om studier i EU”

Summary: Ny EU-rapport presenteras i dag: Bara 0,65 procent av Sveriges cirka 400 000 studenter deltar i EU:s utbytesprogram Erasmus vilket placerar Sverige i Europas bottenskikt.Av de 15 EU-länder som har varit med i studentutbytesprogrammet Erasmus en längre tid är det bara Grekland och Storbritannien som har lägre siffror för deltagande än Sverige. Varken lärare eller studenter tycks känna till villkoren för deltagande i Erasmus. Därför är det nödvändigt att ställa preciserade krav på lärosätena så att minst 1,5 procent – cirka 6 000 – av våra studenter deltar i Erasmus om fem år. Dessutom bör de lärosäten som inte uppnår målet straffas med minskade resurser. Det skriver generaldirektören för Internationella programkontoret som administrerar Erasmusprogrammet i Sverige Ulf Melin.

EU-kommissionen kommer på måndag att presentera den senaste statistiken för deltagande i utbytesprogrammet Erasmus under 2005/2006. Sverige, med ett deltagande på 0,65 procent, ligger i bottenskiktet i Europa. Av de 15 EU-länder som varit med i Erasmus en längre tid är det bara Grekland och Storbritannien som har lägre siffror än Sverige. Det räcker med att titta på Finland för att se ett betydligt större intresse: av de finska studenterna deltog en dubbelt så stor andel som i Sverige. De europeiska länderna, som Erasmusprogrammet riktar sig till, är våra viktigaste samarbets- och handelspartner i världen. Vår utrikeshandel är beroende av ett gott samarbete och utbyte med dem. Det är i EU som vi i Sverige är med och har inflytande när det gäller svenskars och andra européers framtid – bland annat avseende sysselsättning, utbildning och företagandets villkor. Det här gör Erasmus till ett särskilt viktigt utbytesprogram. Erasmus är dessutom ett fördelaktigt program. Svenska studenter ges möjlighet att studera på ett universitet i ett annat europeiskt land i tre till tolv månader. De studerar på samma villkor som de inhemska studenterna och betalar ingen terminsavgift. De kan tillgodoräkna sig utbildningen i examen och får även ekonomiskt stöd motsvarande cirka 275 euro i månaden i genomsnitt. Erasmusprogrammet är också väldigt uppskattat av dem som deltar, många uppfattar studietiden i ett annat europeiskt land som det bästa de gjort. För några år sedan gjorde vi på Internationella programkontoret, i samarbete med Högskoleverket, en enkätundersökning om Erasmusprogrammet som riktade sig till studenter och lärare på landets lärosäten. Den visade att många inte kände till villkoren för deltagande, rätten till tillgodoräknande av kurser och det ekonomiska stöd som Erasmus erbjuder. Inte heller kände de till det egna lärosätets utbud av platser för utlandsstudier. En drygt ett år gammal undersökning från Lärarhögskolan i Stockholm bekräftar studenternas bristande kunskaper. I undersökningen framgår att ”Studenterna är till stor del ovetande om möjligheten till utlandsstudier”. Deltagandet i Erasmus bland lärarstudenter i Sverige är också endast 0,19 procent. Sverige ligger, som sagt, i bottenskiktet i Europa när det gäller andelen utresande Erasmusstudenter. Samtidigt har EU-kommissionen och EU-parlamentet uttalat målet att det ska ha deltagit tre miljoner studenter i programmet år 2012. Räknat på Sveriges andel av Erasmusstudenterna skulle det innebära att 6 000 svenska studenter åker ut i Europa genom Erasmus om fem år. Det är en ökning med närmare 3 500 studenter mot i dag. Det är en kraftfull ökning som jag anser är riktig. Men för att vi i Sverige ska lyckas krävs att regeringen vidtar åtgärder. En åtgärd är att ställa preciserade krav på lärosätena. Kravet måste vara att minst 1,5 procent av studenterna ska delta i Erasmus om fem år. För huvuddelen av universiteten och högskolorna kommer det kravet innebära extraordinära insatser. Därför är det viktigt att lärosätena får stimulans i arbetet. I Finland tilldelas lärosätena extra resurser när många studenter deltar i utlandsstudier, till exempel i Erasmus – så bör det bli även i Sverige. Dessutom anser jag att de lärosäten som inte uppnår målen bör få minskade resurser. Det är också viktigt att fler universitets- och högskolelärare uppmuntras att delta i Erasmus. Lärare som själva deltar kan både bli goda förebilder och säkra kvaliteten på verksamheten. Ett högt deltagande i Erasmus inom lärarkåren torde öka det internationella engagemanget och få fler studenter att delta. Att Finland – med en dubbelt så stor andel utresande Erasmusstudenter som Sverige – också har en av de största andelarna lärare i Europa som deltar i Erasmus är knappast en slump. Om regeringen vidtar dessa åtgärder skulle det avsevärt öka svensk utbildnings internationalisering. Det skulle också utveckla Sveriges förutsättningar att vara en framstående kunskapsnation och dessutom stärka svenska studenters möjligheter att hävda sig i den europeiska konkurrensen. ULF MELIN


"Bottenplats för Sverige på lista om studier i EU"

Summary: Ny EU-rapport presenteras i dag: Bara 0,65 procent av Sveriges cirka 400 000 studenter deltar i EU:s utbytesprogram Erasmus vilket placerar Sverige i Europas bottenskikt. Av de 15 EU-länder som har varit med i studentutbytesprogrammet Erasmus en längre tid är det bara Grekland och Storbritannien som har lägre siffror för deltagande än Sverige. Varken lärare eller studenter tycks känna till villkoren för deltagande i Erasmus. Därför är det nödvändigt att ställa preciserade krav på lärosätena så att minst 1,5 procent - cirka 6 000 - av våra studenter deltar i Erasmus om fem år. Dessutom bör de lärosäten som inte uppnår målet straffas med minskade resurser. Det skriver generaldirektören för Internationella programkontoret som administrerar Erasmusprogrammet i Sverige Ulf Melin.

EU-kommissionen kommer på måndag att presentera den senaste statistiken för deltagande i utbytesprogrammet Erasmus under 2005/2006. Sverige, med ett deltagande på 0,65 procent, ligger i bottenskiktet i Europa. Av de 15 EU-länder som varit med i Erasmus en längre tid är det bara Grekland och Storbritannien som har lägre siffror än Sverige. Det räcker med att titta på Finland för att se ett betydligt större intresse: av de finska studenterna deltog en dubbelt så stor andel som i Sverige. De europeiska länderna, som Erasmusprogrammet riktar sig till, är våra viktigaste samarbets- och handelspartner i världen. Vår utrikeshandel är beroende av ett gott samarbete och utbyte med dem. Det är i EU som vi i Sverige är med och har inflytande när det gäller svenskars och andra européers framtid - bland annat avseende sysselsättning, utbildning och företagandets villkor. Det här gör Erasmus till ett särskilt viktigt utbytesprogram. Erasmus är dessutom ett fördelaktigt program. Svenska studenter ges möjlighet att studera på ett universitet i ett annat europeiskt land i tre till tolv månader. De studerar på samma villkor som de inhemska studenterna och betalar ingen terminsavgift. De kan tillgodoräkna sig utbildningen i examen och får även ekonomiskt stöd motsvarande cirka 275 euro i månaden i genomsnitt. Erasmusprogrammet är också väldigt uppskattat av dem som deltar, många uppfattar studietiden i ett annat europeiskt land som det bästa de gjort. För några år sedan gjorde vi på Internationella programkontoret, i samarbete med Högskoleverket, en enkätundersökning om Erasmusprogrammet som riktade sig till studenter och lärare på landets lärosäten. Den visade att många inte kände till villkoren för deltagande, rätten till tillgodoräknande av kurser och det ekonomiska stöd som Erasmus erbjuder. Inte heller kände de till det egna lärosätets utbud av platser för utlandsstudier. En drygt ett år gammal undersökning från Lärarhögskolan i Stockholm bekräftar studenternas bristande kunskaper. I undersökningen framgår att "Studenterna är till stor del ovetande om möjligheten till utlandsstudier". Deltagandet i Erasmus bland lärarstudenter i Sverige är också endast 0,19 procent. Sverige ligger, som sagt, i bottenskiktet i Europa när det gäller andelen utresande Erasmusstudenter. Samtidigt har EU-kommissionen och EU-parlamentet uttalat målet att det ska ha deltagit tre miljoner studenter i programmet år 2012. Räknat på Sveriges andel av Erasmusstudenterna skulle det innebära att 6 000 svenska studenter åker ut i Europa genom Erasmus om fem år. Det är en ökning med närmare 3 500 studenter mot i dag. Det är en kraftfull ökning som jag anser är riktig. Men för att vi i Sverige ska lyckas krävs att regeringen vidtar åtgärder. En åtgärd är att ställa preciserade krav på lärosätena. Kravet måste vara att minst 1,5 procent av studenterna ska delta i Erasmus om fem år. För huvuddelen av universiteten och högskolorna kommer det kravet innebära extraordinära insatser. Därför är det viktigt att lärosätena får stimulans i arbetet. I Finland tilldelas lärosätena extra resurser när många studenter deltar i utlandsstudier, till exempel i Erasmus - så bör det bli även i Sverige. Dessutom anser jag att de lärosäten som inte uppnår målen bör få minskade resurser. Det är också viktigt att fler universitets- och högskolelärare uppmuntras att delta i Erasmus. Lärare som själva deltar kan både bli goda förebilder och säkra kvaliteten på verksamheten. Ett högt deltagande i Erasmus inom lärarkåren torde öka det internationella engagemanget och få fler studenter att delta. Att Finland - med en dubbelt så stor andel utresande Erasmusstudenter som Sverige - också har en av de största andelarna lärare i Europa som deltar i Erasmus är knappast en slump. Om regeringen vidtar dessa åtgärder skulle det avsevärt öka svensk utbildnings internationalisering. Det skulle också utveckla Sveriges förutsättningar att vara en framstående kunskapsnation och dessutom stärka svenska studenters möjligheter att hävda sig i den europeiska konkurrensen. Ulf Melin


"Vi driver fram ny lag om vårt parti vacklar"

Summary: Åtta moderata riksdagsledamöter beredda att frondera i frågan om homoäktenskap: Gör inte den moderatledda regeringen något nu agerar vi i riksdagen. Det är viktigt att moderaterna som största regeringsparti visar ledarskap och driver fram en rättvis och inkluderande familjelagstiftning. Redan nu måste partiet sätta ned foten och bli mer konkret i sina krav på en modern familjepolitik som också legaliserar homoäktenskap. Annars är vi beredda att i riksdagen ta initiativ för att få till stånd en könsneutral äktenskapsbalk under mandatperioden, skriver åtta moderata riksdagsledamöter.

I moderaternas nya handlingsprogram heter det om familjen: "En modern familjepolitik ska utgå från att familjer numera är väldigt olika, med olika önskemål och olika behov - men samma grundläggande värde." I samma handlingsprogram tas det därför tydlig ställning för allas rätt att gifta sig med den man älskar oavsett läggning. Det parti som vann valet i höstas, som vi företräder och som fler än någonsin röstade på, är ett parti för hela samhället som det ser ut i dag. Moderaterna är i dag ett brett parti med väljare, medlemmar och aktiva av många olika nationaliteter, livsstilar och även familjekonstellationer. Och alla ska känna att moderat politik är till för dem. På DN Debatt den 1 juni argumenterade några nuvarande och före detta riksdagsledamöter emot allt detta. Huvudargumentet som artikelförfattarna använder sig av är det biologiska - att äktenskapet ska vara förbehållet man och kvinna eftersom äktenskapet syftar till att föra livet vidare till nya generationer och att det är förbehållet par som kan bidra till denna reproduktion. Resonemang där äktenskapsbegreppet utgår från fortplantning utesluter inte bara sammanboende utan vigselringar. Det utesluter även gifta par som inte kan eller vill skaffa biologiska barn. Och det är dessutom ett direkt påhopp på ensamstående och/eller ogifta föräldrar. Argumentet att äktenskapet är en institution som syftar till reproduktion är grundat på religiösa traditioner, men det är inte rimligt att sådana ligger till grund för lagstiftning i dagens svenska riksdag. Artikelförfattarna tar även upp integrationsaspekten och menar att införandet av en könsneutral äktenskapslagstiftning kan komma att skapa konflikter mellan olika etniska och religiösa grupper. Menar artikelförfattarna på fullaste allvar att homosexualitet skulle vara något kulturellt betingat? Att etnisk bakgrund eller religiösa preferenser styr om en individ kan bli kär i någon av det egna könet? Eller att ni, kyrkan eller staten vet bäst hur människor vill leva tillsammans? Sverige är i många avseenden ett föregångsland vad gäller mänskliga rättigheter. Det är vi stolta över. Kommer man från en kultur som inte tillåter samkönade par ska man vara välkommen, inte förhindrad, att leva i vårt samhälle inom vår lagstiftning. Det är en mycket viktig princip - vi skulle ju till exempel aldrig acceptera att människor från länder som tillåter aga eller dödsstraff tillämpar sitt lands lagstiftning här. Argumentet att äktenskapet är till för att skydda de redan födda barnen är minst lika orimligt. Det är ju just barnen som kommer i kläm när de till exempel mister en förälder som inte var gift med någon av motsatt kön. Inte ens barn till föräldrar som registrerat partnerskap kan ärva sin icke-biologiska förälder eftersom den rätten endast gäller om man dessutom adopterat barnet. Och det här är inget teoretiskt resonemang - redan i dag lever tusentals barn i homosexuella familjer bara i Sverige. Barnens bästa är det kanske allra viktigaste argumentet i familjepolitiken, men det talar för en rättvis och inkluderande familjelagstiftning och inte emot den. "Alla människor äro födda fria och lika i värde och rättigheter." Så lyder artikel 1 i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna. Stora och mycket viktiga ord som förpliktigar. Det borde vara en självklarhet att alla människor får leva sitt liv som hon eller han vill utan att staten pekar ut vad som är rätt eller diskriminerar vissa människor genom särlagstiftningar. Sedan ensamutredaren Hans Regnér överlämnat sitt slutbetänkande "Äktenskap för par med samma kön - vigselfrågor" (SOU 2007:17) till justitieminister Beatrice Ask har det varit ovanligt tyst i frågan i den offentliga debatten. Vi välkomnar därför att debatten nu är i gång. Det självklara enligt moderata värderingar är att säga ja till en könsneutral äktenskapsbalk som innefattar alla familjer. Människor i vårt samhälle ska inte diskrimineras på grund av kön, hudfärg, religion, etniskt ursprung eller sexuell läggning. Allas lika värde och individens frihet till sina livsval är grundstenar i moderat politik. Med det som utgångspunkt är det också självklart för moderater att säga ja till samkönade äktenskap, oavsett hur man lever eller vill leva hemma hos sig. Alla riksdagspartier utom moderaterna har redan deklarerat var de står i frågan. Nu är det hög tid att vi också gör det. Utgångspunkten för vårt nya handlingsprogram är, som vi citerar i inledningen till denna artikel, att många olika familjeformer ska rymmas inom en modern familjepolitik. Förslaget ska behandlas på vår partistämma senare i höst. Men vi menar att det är viktigt redan nu att sätta ned foten och bli mer konkret. Med ett tydligt moderat ställningstagande får vi en bred majoritet i Sveriges riksdag för en mer rättvis familjepolitik. Det är viktigt att vi som moderater och största regeringsparti nu visar ledarskap, visar vad vi står för och börjar agera i frågan. Annars är vi riksdagsledamöter beredda att i riksdagen ta ett initiativ för att få till stånd en könsneutral äktenskapsbalk under mandatperioden. Ett modernt samhälle är ett öppet samhälle som omsluter alla oavsett det individuella valet av livspartner. I det samhället har alla rätt till en trygg familj. FINN BENGTSSON Riksdagsledamot, Linköping EWA BJÖRLING Riksdagsledamot, Ekerö INGE GARSTEDT Riksdagsledamot, Malmö ANNA KINBERG BATRA Riksdagsledamot, Nacka BERTIL KJELLBERG Riksdagsledamot, Sundsvall OLOF LAVESSON Riksdagsledamot, Malmö MARGARETA PÅLSSON Riksdagsledamot, Åstorp TOMAS TOBÉ Riksdagsledamot, Gävle


Jubileum i sagolandet

Summary: Det är 100 år sedan Pippis, Emils och Tjorvens mamma föddes i Vimmerby. För att fira det har "Saltkråkan" flyttat in i Astrid Lindgrens värld. Dessutom får man nu titta in i författarens barndomshem, gården Näs, som snart blir kulturcentrum.

"Berätta om Pippi Långstrump!" Och Astrid Lindgren började berätta, först för dottern Karin och sedan för övriga världen. I år skulle Astrid Lindgren fyllt 100 år. Det firas stort i sagovärlden i Vimmerby, där alla som växt upp med sagorna nu också kan få ta del av författarens egen uppväxt på gården Näs. Dessutom flyttar en helt ny saga in i parken. Det börjar med ett plask, sedan Tjorvens gnälliga röst: "Farbror Melker, varför badar du alltid med kläderna på?" En liten dusch på ungefär tjugo vattendroppar puffas ut över besökarna i mörkret. Måsar skriker i skärgårdssceneriet. Vi sitter i blå vagnar som rullar förbi nitton ögonblick ur tv-serien "Saltkråkan". Dockorna av Tjorven, Båtsman och kompani är i naturlig storlek, nästan, och kompas av stråkmusik och en berättarröst tillhörandes Louise Edlind-Friberg, seriens Malin. Dotter till farbror Melker och mor till lilla Skrållan. Hon är en kritisk första recensent av den nya åkattraktionen på Astrid Lindgrens värld. - Jag, som har berättelsen med mig, hos mig, tycker att stämningen i sagan kommer fram! Jag förflyttas till när just de här scenerna spelades in, säger Louise Edlind-Friberg när åkturen är slut. Det var på ön Norröra i Stockholms skärgård, nära Astrid Lindgrens sommarställe på Furusund, som Louise Edlind-Friberg och resten av Saltkråkanensemblen förverkligade manuskriptet i tretton tv-avsnitt. Det var för över fyrtio år sedan. I år, vid 100-årsfirandet av Astrids Lindgrens födelse, flyttar berättelsen in i sagovärlden i Vimmerby. In i dubbel bemärkelse: sagan är parkens första som utspelar sig inomhus. - Därför kan attraktionen hålla öppet på helger och lov även sedan resten av parken har stängt den 2 september, säger vd:n för Astrid Lindgrens värld Mikael Ahlerup. I samma anda invigs ett nytt kulturcentrum runt gården Näs, ett skickligt stenkast från parken. Tidigare har hängivna besökare mest fått stryka runt här och gissa vilket hus författaren växte upp i och vilket av träden nere vid vägen som är sockerdricksträdet i Pippiberättelserna. I sommar öppnas dörren till Astrid Lindgrens barndomshem, som familjen upplåtit för besök. Det var här många av de lekar och hyss vi kan läsa om i sagorna föddes. I författarens eget lekuniversum. I kökets ena hörn står vedlåren där hon som liten gömde sig för syskonen i kurragömman, och här lektes sicken blåst med pigorna rännandes efter. Bredvid ligger sovrummet med möbler längs väggarna som fick agera neutral mark i inte-stöta-golv. Allt ser ut som när lilla Astrid Anna Emilia Ericsson växte upp här. På senare år återställde hon inredningen från sin barndom, letade upp familjens gamla ägodelar på auktioner och hos handlare. Man vågar knappt röra sig av rädsla för att ha sönder något. "Av hänsyn till den känsliga miljön", står det i pressmeddelandet, "är deltagarantalet på varje visning begränsat, varför särskilt intresserade bör boka plats i god tid". Kan vara bra att veta. Bredvid det röda trähuset ligger prästgården från 1830-talet där Astrids far Samuel August drev jordbruksarrende, numera kunskapscenter och museum. I sommar visas två utställningar här, "Näs för 100 år sedan" och "Sagolika kviltar" med Astrid Lindgren-motiv. Som en tredje anhalt i Näs ligger den sprillans nybyggda utställningspaviljongen på 900 kvadratmeter och bryter helt mot den lummiga stugidyllen i övrigt. Även stämningen inne är en annan, mer myndig kanske, men lekfull ändå. Här finns en filmsal och en lite ovanlig utställning om Astrid Lindgrens liv och arbete som författare och opinionsbildare. Utställningsformgivaren Håkan Qvist tror att folk kommer att bli överraskade. - Om man väntar sig en traditionell utställning. Det är mycket roligare när det är något helt annat än vad besökarna förväntar sig. Sammanlagt har 45 miljoner kronor satsats på nyheterna vid Näs och i temaparken i samband med 100-årsfirandet. Planer finns även på att bygga ett hotell med inomhusbad på området. Men då pratar vi runt år 2010. Parkens stugby och camping är redan fullbokad inför högsäsongen. Varje år kommer 385 000 besökare, varav 361 000 på sommaren till parken. Vimmerby kommun har 8 000 invånare. Överallt i parken runt Saltkråkans nya hem är det egenlek som gäller. Och spontana infall med de sextiotal skådespelare som gör sagorna om Ronja rövardotter, Bröderna Lejonhjärta och de övriga till verklighet. Utöver Saltkråkan finns inga åkattraktioner. Eller andra lekprylar som brukar finnas i nöjesparker. - Vi vill vara det som Astrid stod för. Hennes sorts lek, utan spel och datorer, säger Mikael Ahlerup som står och skedar i sig glass vid ingången till parken. Han är en sådan som gillar sitt jobb. Så pass att han lät döpa sin son i parken, till mullrande rövarsånger i Mattisborgen. Bestämt nej, svarar han på frågan om de inte kommer halka efter utan moderna leksaker för moderna barn av i dag. - Här är en oas där leken är som den var förr. Folk brukar inte fråga efter sådana saker heller. De frågar mest varför vi inte säljer hamburgare i parken. I vilken saga äts det hamburgare? Glass toppad med köttbulle finns däremot, så som Karlsson på taket vill ha den. Han syns förresten inte till i dag, kanske repar han. Längst upp i hans hus sitter i stället en flicka i rosa jacka och tjuter så tårarna rinner ner längs rutschkanan. Vid Villa Villekulla är det mer tjo och tjim. Pippiskådisen dansar schottis och jagar bovar. Konstaplarna Kling och Klang befinner sig en bit bort, i färd med att lära en inte så exalterad tysk familj att sjunga "Huvud, axlar, knä och tå". Det är professionell lek överallt. Inte många är över åtta år, åtminstone inte mentalt. Den linblonda pojken som spelar Emil har fullt upp. Barnen är på honom som fans runt en popstjärna, alla vill vara bästis. Han lyckas med att leva sig in i rollen, men det måste vara svårt när leken är överallt runtom. Emil ser ut att bli ledsen på riktigt när "mamma" Alva bannar honom på hög och bred småländska att sluta slösa på vattnet i Katthultgårdens gröna pump. Förnyelse i all ära - här är allt ändå som det brukar. Astrid Lindgrens värld: Lekmiljöer Astrid Lindgrens värld: Lekmiljöer från böckerna, skådespel både på scener och ute i parken. Kronprinsessan Victoria inviger på tisdag den nya utställningen vid gården Näs. Inträde: Vuxen 240 kr/dag, 345 kr/2 dagar; barn 3-12 år 160 kr/dag, 215 kr/2 dagar; familj (2 vuxna+3 barn) 725 kr/dag, 1.015 kr/2 dagar. Nytt för i år är singelfamiljebiljett (1 vuxen+3 barn) 495 kr/dag, 695 kr/2 dagar. Resa dit: Tåg - den 17/6 öppnar parkens egen tågstation som är öppen t o m 19/8. Från 2/7 går ett direkttåg per dag från Stockholm. Två barn under 16 år åker gratis med en vuxen som får betala 420 kr enkel resa. Logi: Familjepris en natt i stuga och två dagar i Astrid Lindgrens värld 1.475-2.075 kr, cirka 1.000 kr i husvagn eller tält, www.alv.se I Vimmerby finns allt från hotell till camping, www.turism.vimmerby.se Hotell och Campingplatser m m Astrid Lindgrens värld


Folkmusiken känner inga gränser

Summary: Ale Möller blev förälskad i svensk folkmusik och flyttade till Dalarna. Men när han kom med sin bouzouki skakade många på huvudet. En svensk folkmusiker spelar fiol, inte något konstigt utländskt stränginstrument.

Som liten grabb var Ale Möller ofta hemma hos sin faster. Hon hade en imponerade samling med jazzskivor. Där fanns kända och okända artister. När fastern i mitten av 70-talet upptäckte musiker som Frank Zappa och Bob Dylan rensade hon bland jazzplattorna. - Jag fick överta en massa LP-skivor och kan tacka faster Lotte för att jag fick uppleva min första musikaliska passion, säger Ale. Han är jazztrumpetaren som blev proggmusiker, som lärde sig att spela det grekiska nationalinstrumentet bouzouki och som i dag korsbefruktar den svenska folkmusikskatten med världsmusik från Afrika, Latinamerika och arabvärlden Han spelar en rad olika blåsinstrument samt ett flertal stränginstrument som luta, mandola och bouzouki. Nyligen utkom hans grupp - Ale Möller Band - med en ny cd som hyllats av recensenterna. Titeln "Djef djel" betyder "Som man sår får man skörda". Orden finns i bakhuvudet när jag träffar Ale Möller för ett samtal om nationalism, svenskhet och rädsla för andra kulturer. - Jag kan vara en sann patriot när Sverige vinner en fotbollslandskamp. Som folkmusiker har jag annars upptäckt hur konstruerade många av våra nationella symboler är och jag har blivit ganska skeptisk till nationell yra. I sitt band blandar Ale musiker med olika stilar från många kulturer. Han säger att han blir pigg av att möta någonting som är annorlunda. - Så har det alltid varit. Men människor är olika. Att en del inte är intresserade av det som är annorlunda gör inte dem till rasister eller främlingsfientliga. Det är en stor skillnad mellan fientlighet och ointresse. Att ha en norsk mamma och en dansk pappa hjälpte Ale att upptäcka att kulturella skillnader kan vara spännande. Men han märkte också likheterna mellan de nordiska länderna, och funderade över varför de egentligen måste vara olika nationer. Han växte upp i Skåne och intresset för musik vaknade tidigt. I mitten av 70-talet ersattes jazzen av proggen. Under konserterna i Pildammsparken i Malmö delade Södra Bergens Balalajkor scenen med Mikael Wiehe, afrikanska mästare på trummor, reggaeartister - Denna breda, nyfikna inställning har betytt mycket för mig. Den bär jag med mig. Han mötte greken Christos Mitrencis, en virtuos på bouzouki, som blev spelkompis och lärare under en musikalisk förälskelse. Under tre år var Ale med i den grekiska orkestern Neo Minore, och hade återkommande samarbeten med dirigenten och kompositören Mikis Theodorakis. - I Grekland upptäckte jag ett land med en egen musiktradition som sträckte sig från små fiskebyar in på topplistorna. Det var mycket omtumlande. Jag fick ofta frågan om vilken musik vi har i Sverige och hur vi dansar. Men jag hade inte något bra svar och kände mig provocerad, fattig. Då, i slutet av 70-talet, hade Ale ingen relation till svensk folkmusik. För honom utövades den av människor i folkdräkt som spelade när midsommarstången restes eller när kungen var på eriksgata. När Ale upptäckte den svenska folkmusiken drabbades han av en tredje musikalisk passion. Vilken musik! Han flyttade till sin bror som bodde i Dalarna, knätofsarnas förlovade landskap. Där frågade man när han skulle börja spela fiol. Han svarade att han redan spelade bouzouki. Vadå för något? De skakade på huvudet. Men Ale började översätta de svenska fiollåtarna till sitt grekiska instrument. Så småningom utvecklade han också en speciell nordisk bouzouki med en mörkare och mer melodisk klang. Vid sidan om Ale Möller Band utforskar han nu sedan flera år svensk folkmusik tillsammans med Lena Willemark och Per Gudmundson i gruppen Frifot. - I Sverige har folkmusiken fått abdikera från sitt egentliga uppdrag att skildra samtiden. I stället förväntas vi folkmusiker att spegla gamla tider, eller snarare hur man tror - eller vill tro - att det var förr. Hela detta märkliga tänkesätt växte fram ur nationalismen från mitten av 1800-talet, säger Ale. Nationalromantiken syftade till att skapa en svensk folksjäl, en unik svensk nationalidentitet. Som ett led i detta byggdes till exempel Skansen upp. Vid den här tiden var folkmusiken inte svensk, utan lokal. Den skapades av människor som levde i byarna och spelades av lokala musikanter. Stilbildarna - "storspelmän" som Lapp Nils, Lomjansguten, Lejsme Per - var sin tids idoler. De hade alla rest mycket - även i grannländerna. De inhämtade nya idéer och kom med det allra senaste. När ideologiska akademiker från städernas överklass i nationalromantikens anda ville lyfta fram det äktsvenska ansågs allt som var för likt det som spelades i andra länder ointressant. De allra flesta låtar ratades i jakten på polskor i moll och märkliga gånglåtar. - Så egentligen kan man säga att svensk folkmusik i dag är ganska otypisk för det som spelades i Sverige förr. Detta gör ju inte musiken och danserna sämre, men det känns märkligt när dess värde motiveras av att de är så gamla och så ursvenska. De som skapade den svenska nationella identiteten var enormt skickliga menar Ale. På trettio fyrtio år formades en svensk identitet, en identitet som inte var ursprunglig svensk utan just skapad. - De som till exempel plockade fram "Små grodorna", "Skära skära havre", "Räven raskar över isen" och gav dem nya texter i början av förra seklet ville ha lagom sedesamma danslekar där man inte rörde så tätt vid varandra. Ale berättar att länderna runt om i Europa tävlade om att muta in sina nationella instrument och sin nationella folkmusik. Säckpipan till exempel spelades över hela Europa. Men eftersom skottarna hann först kunde ingen annan välja detta instrument. På samma sätt valde italienarna mandolinen, ryssarna balalajkan och så vidare. Ale Möller har funderat mycket över varför han känner sig så kluven inför begreppet nationalism. Han säger att det är sunt att känna glädje och stolthet över sin hemstad, sin familj eller sitt gäng. - Då handlar det om något vi omfattar med våra egna erfarenheter, om människor som finns kring oss i vardagen. När nationalismen upphöjs till att bli nästan helig och överordnad alla andra identiteter kan det bli riktigt otäckt, säger Ale. Som i Tyskland under andra världskriget eller i det forna Jugoslavien, liksom under de stora kolonialkrigen. - Ingen kan ju förneka hur mycket elände som skapats i nationalismens namn. Det finns en rimlig och sund nationalkänsla, men balansen är svår. I fredstid är det enkelt, i orostider prövas nationalismen. Finns det då inte någon äktsvensk musik? Nja, svarar Ale. Inte i meningen "ren", opåverkad och urgammal. - Men det finns en spännande blandning av idéer, av gammalt och nytt, av lånat och omstöpt som vi kan kalla svensk musik. - Och det är väl utmärkt så. Musiken förändras ju hela tiden, vare sig vi vill eller inte.


”I morgon kan Stockholm förvandlas till ett slagfält”

Summary: Länspolismästare Carin Götblad: Polisen måste övergå till hårda tag för att inte extremvänstern och extremhögern ska lyckas göra nationaldagen till en symbol för ett splittrat Sverige.Stockholms gator kan på nationaldagen förvandlas till något som liknar ett slagfält om polisen inte lyckas stoppa den sökta konfrontationen mellan de högerextrema och de vänsterextrema. Men vi vet att de högerextrema försöker göra nationaldagen till sin dag, då ”svenskheten” ska firas, och att de vänsterextrema är beredda att vandalisera och fysiskt misshandla vem som helst för att stoppa motståndarna. De båda sidorna förenas av sitt hat mot ”de andra” och de förhärligar våldet. Därför kan inte polisen in absurdum undvika konfrontationer, utan när allvarliga brott utförs måste de mjuka tagen övergå till hårda tag, skriver Stockholms länspolismästare Carin Götblad.

I morgon är det åter dags att fira nationaldagen. På de flesta håll i landet blir det en stillsam familjefest med picknick, sång, tal och vajande svenska flaggor. Det blir en manifestation av dagens Sverige med dagens svenskar där vi alla ska kunna känna en stolthet utan att det övergår till chauvinism och överdriven nationalism. I Stockholm ser det annorlunda ut. Visst finns här också familjefest, sång och tal. Men det som dominerar bilden är något annat, nämligen en kraftmätning mellan den extrema högerkanten och den extrema vänsterkanten. Nationaldagen riskerar att bli en symbol för ett splittrat Sverige i stället för en manifestation för ett enat Sverige. Den utvecklingen har accelererat sedan nationaldagen blev en helgdag. Kraftmätningarna mellan den extrema högern och den extrema vänstern slutar alltför ofta med våld och skadegörelse. En del av Stockholms gator kan på nationaldagen förvandlas till något som liknar slagfält om polisen inte lyckas stoppa den sökta konfrontationen mellan de högerextrema och de vänsterextrema. Vanligen sker konfrontationen genom att extrema vänstergrupper på ett våldsamt sätt försöker störa de högerextremas möten och demonstrationer. Det omvända är betydligt mer sällsynt. Vi inom polisen vet vår uppgift. Vi ska ge människor möjlighet att använda sig av sin grundlagsskyddade demonstrationsfrihet. Vi ska hindra att utnyttjandet av den friheten saboteras och vi ska förhindra brott. Den uppgiften blir inte lätt när hundratals personer inte vill något hellre än att delta i en våldsam konfrontation. I planeringen ingår till exempel att försäkra sig om tillgång till stenar och flaskor som ska kastas på högerextremister och även på poliser. Något förenklat är bakgrunden att de högerextrema försöker göra nationaldagen till ”sin” dag, då ”svenskheten” ska firas. Och de extrema vänstergrupperna vill till varje pris förhindra detta under mottot: Inga nazister på våra gator. Varken extremhögern eller extremvänstern är homogena och okomplicerade. Men de båda sidorna förenas av sitt hat mot ”de andra”. De högerextrema samlar sig till en gemensam och nationalistisk manifestation under namnet Folkets Marsch. Bakom manifestationen står bland annat ett högerextremistiskt nyhetsblad. Man har ansökt om polistillstånd för sin manifestation och de har fått tillstånd. Hade polisen kunnat undvika våldsamma konfrontationer på nationaldagen genom att helt enkelt förvägra dem polistillstånd? Svaret på den frågan är Nej. För det första finns inte stöd i lagstiftningen och rättspraxis för ett avslag. För det andra skulle manifestationen sannolikt genomföras ändå. Och polisen har inte rätt att avbryta en politisk meningsyttring enbart på den grunden att tillstånd saknas. Det kan inte heller anses vara förenligt med den grundlagsskyddade demonstrationsfriheten att förvägra en gruppering demonstrationstillstånd för att vissa av deras motståndare vanemässigt angriper dem med våld och ställer till bråk. Det finns dessutom en demokratisk aspekt. Jag – och de flesta med mig – kan privat och på ett personligt plan känna avsky för de åsikter som förs fram i en demonstration. Men polisens uppgift är att utan hänsyn till åsikterna garantera medborgarnas rättighet att demonstrera sina uppfattningar. En annan sak är att vi dokumenterar och lyssnar mycket noga på vad som sägs vid de tillställningarna och vad som står på plakaten. Om det där begås brott i form av till exempel hets mot folkgrupp, ja då ingriper polisen. I det grundläggande beslutet inför poliskommenderingen sägs uttryckligen att ”särskild uppmärksamhet ska riktas mot brott som kan härröras till hets mot folkgrupp”. De vänsterextremister som är beredda att ta till våld och skadegörelse tillhör olika organisationer. Den mest kända är Afa, Antifascistisk aktion. Men de är långt ifrån ensamma. När de själva på sin hemsida presenterar sig skriver man så här: ”Principen är enkel. Vi tillåter inte fascisterna att agera ostört – inga demonstrationer, inga möten …/… utan att vi är där och bekämpar dem.” När olika vänsterextrema grupper försöker störa de högerextremas möten hamnar även vanliga medborgare i kläm. Bilar vandaliseras, butiksfönster slås sönder och en eller annan kan också få sig en omgång om de står i vägen. I fjol lyckades polisen förhindra en direkt konfrontation på nationaldagen. Men den framgångsrika insatsen – som krävde mer än 500 poliser – innebar ändock följande: Strax före midnatt fann polisen tre molotovcoctails. Fram till klockan 14.00 hade 200 personer visiterats. Brandkåren fick rycka ut och släcka anlagda bränder i papperskorgar och containrar. En grupp blev på Kungsholmen enligt regelverket anbefalld maskeringsförbud. Strax efter lunch utlöstes en rökfackla med kraftig rökutveckling. En rökgranat omhändertogs. Vid 13.30-tiden skedde ett flertal så kallade rusningar från vänsterextrema grupper. Flera bilar blev skadade, fönsterrutor på en bank blev sönderslagna. Polisen upplöste sammankomsten och 350 personer blev av polisen bussade till tre olika platser utanför innerstaden. Ytterligare två rökgranater hittades. Totalt greps fyra personer för våld mot tjänsteman, en gripen för misshandel och en rapporterad för narkotikabrott. En person anhölls för hets mot folkgrupp. Ett antal rökfacklor kastades mot deltagarna vid en högersammankomst. Så såg alltså facit ut för en ”lyckad” insats för polisen. Det bör ge en antydan om vad som kan hända, särskilt om vi inte lyckas förhindra en ren konfrontation. Polisens arbete har efter hand utvecklats. Under senare år har en ny särskild polistaktik tagits fram, utbildningar har genomförts, utrustning och särskilt förstärkta bilar har köpts in, övningar har genomförts, särskilda dialogpoliser har utsetts och utbildats, och så vidare. Den nya taktiken bygger i hög grad på att polisen så långt möjligt ska söka dialog och undvika konfrontationer. Men den innebär självklart inte att vi in absurdum ska fortsätta en dialog när motparten vägrar, eller att vi stillatigande ska se på när allvarliga brott utförs. De mjuka tagen måste då övergå till hårda tag. Och sådana ingripanden måste ske i tid innan våldet och skadegörelsen blivit omfattande. De befarade oroligheterna i morgon är ett av inslagen i en utveckling mot fler ordningsstörningar i Stockholms län. Vi ser också hur dessa som förstör blir allt yngre. På 1 maj skedde på ett begränsat område på Söder en omfattande skadegörelse. En mycket stor del av de som deltog var under 15 år. Flera var 11–12 år. Bland fotbollshuliganer har det bildats så kallade babyfirmor där deltagarna är mycket unga. De kommunicerar genom internet och mobiltelefoner. Den nya tekniken underlättar för dem och försvårar för polisen. Det gemensamma är förhärligandet av våldet. De politiska ytterkanterna skryter med att de tagit till våld. Det gör dem till framstående hjältar i kampen för den goda saken. Polisens uppgift är att motverka denna utveckling. En uppgift som vi delar med sociala instanser, frivilligorganisationer, skolor, ungdomsorganisationer, politiska partier, fotbollsklubbar (gärna fler fotbollsstjärnor som tar tydligt avstånd från våldet) och många, många andra. CARIN GÖTBLAD


"I morgon kan Stockholm förvandlas till ett slagfält"

Summary: Länspolismästare Carin Götblad: Polisen måste övergå till hårda tag för att inte extremvänstern och extremhögern ska lyckas göra nationaldagen till en symbol för ett splittrat Sverige. Stockholms gator kan på nationaldagen förvandlas till något som liknar ett slagfält om polisen inte lyckas stoppa den sökta konfrontationen mellan de högerextrema och de vänsterextrema. Men vi vet att de högerextrema försöker göra nationaldagen till sin dag, då "svenskheten" ska firas, och att de vänsterextrema är beredda att vandalisera och fysiskt misshandla vem som helst för att stoppa motståndarna. De båda sidorna förenas av sitt hat mot "de andra" och de förhärligar våldet. Därför kan inte polisen in absurdum undvika konfrontationer, utan när allvarliga brott utförs måste de mjuka tagen övergå till hårda tag, skriver Stockholms länspolismästare Carin Götblad.

I morgon är det åter dags att fira nationaldagen. På de flesta håll i landet blir det en stillsam familjefest med picknick, sång, tal och vajande svenska flaggor. Det blir en manifestation av dagens Sverige med dagens svenskar där vi alla ska kunna känna en stolthet utan att det övergår till chauvinism och överdriven nationalism. I Stockholm ser det annorlunda ut. Visst finns här också familjefest, sång och tal. Men det som dominerar bilden är något annat, nämligen en kraftmätning mellan den extrema högerkanten och den extrema vänsterkanten. Nationaldagen riskerar att bli en symbol för ett splittrat Sverige i stället för en manifestation för ett enat Sverige. Den utvecklingen har accelererat sedan nationaldagen blev en helgdag. Kraftmätningarna mellan den extrema högern och den extrema vänstern slutar alltför ofta med våld och skadegörelse. En del av Stockholms gator kan på nationaldagen förvandlas till något som liknar slagfält om polisen inte lyckas stoppa den sökta konfrontationen mellan de högerextrema och de vänsterextrema. Vanligen sker konfrontationen genom att extrema vänstergrupper på ett våldsamt sätt försöker störa de högerextremas möten och demonstrationer. Det omvända är betydligt mer sällsynt. Vi inom polisen vet vår uppgift. Vi ska ge människor möjlighet att använda sig av sin grundlagsskyddade demonstrationsfrihet. Vi ska hindra att utnyttjandet av den friheten saboteras och vi ska förhindra brott. Den uppgiften blir inte lätt när hundratals personer inte vill något hellre än att delta i en våldsam konfrontation. I planeringen ingår till exempel att försäkra sig om tillgång till stenar och flaskor som ska kastas på högerextremister och även på poliser. Något förenklat är bakgrunden att de högerextrema försöker göra nationaldagen till "sin" dag, då "svenskheten" ska firas. Och de extrema vänstergrupperna vill till varje pris förhindra detta under mottot: Inga nazister på våra gator. Varken extremhögern eller extremvänstern är homogena och okomplicerade. Men de båda sidorna förenas av sitt hat mot "de andra". De högerextrema samlar sig till en gemensam och nationalistisk manifestation under namnet Folkets Marsch. Bakom manifestationen står bland annat ett högerextremistiskt nyhetsblad. Man har ansökt om polistillstånd för sin manifestation och de har fått tillstånd. Hade polisen kunnat undvika våldsamma konfrontationer på nationaldagen genom att helt enkelt förvägra dem polistillstånd? Svaret på den frågan är Nej. För det första finns inte stöd i lagstiftningen och rättspraxis för ett avslag. För det andra skulle manifestationen sannolikt genomföras ändå. Och polisen har inte rätt att avbryta en politisk meningsyttring enbart på den grunden att tillstånd saknas. Det kan inte heller anses vara förenligt med den grundlagsskyddade demonstrationsfriheten att förvägra en gruppering demonstrationstillstånd för att vissa av deras motståndare vanemässigt angriper dem med våld och ställer till bråk. Det finns dessutom en demokratisk aspekt. Jag - och de flesta med mig - kan privat och på ett personligt plan känna avsky för de åsikter som förs fram i en demonstration. Men polisens uppgift är att utan hänsyn till åsikterna garantera medborgarnas rättighet att demonstrera sina uppfattningar. En annan sak är att vi dokumenterar och lyssnar mycket noga på vad som sägs vid de tillställningarna och vad som står på plakaten. Om det där begås brott i form av till exempel hets mot folkgrupp, ja då ingriper polisen. I det grundläggande beslutet inför poliskommenderingen sägs uttryckligen att "särskild uppmärksamhet ska riktas mot brott som kan härröras till hets mot folkgrupp". De vänsterextremister som är beredda att ta till våld och skadegörelse tillhör olika organisationer. Den mest kända är Afa, Antifascistisk aktion. Men de är långt ifrån ensamma. När de själva på sin hemsida presenterar sig skriver man så här: "Principen är enkel. Vi tillåter inte fascisterna att agera ostört - inga demonstrationer, inga möten / utan att vi är där och bekämpar dem." När olika vänsterextrema grupper försöker störa de högerextremas möten hamnar även vanliga medborgare i kläm. Bilar vandaliseras, butiksfönster slås sönder och en eller annan kan också få sig en omgång om de står i vägen. I fjol lyckades polisen förhindra en direkt konfrontation på nationaldagen. Men den framgångsrika insatsen - som krävde mer än 500 poliser - innebar ändock följande: Strax före midnatt fann polisen tre molotovcoctails. Fram till klockan 14.00 hade 200 personer visiterats. Brandkåren fick rycka ut och släcka anlagda bränder i papperskorgar och containrar. En grupp blev på Kungsholmen enligt regelverket anbefalld maskeringsförbud. Strax efter lunch utlöstes en rökfackla med kraftig rökutveckling. En rökgranat omhändertogs. Vid 13.30-tiden skedde ett flertal så kallade rusningar från vänsterextrema grupper. Flera bilar blev skadade, fönsterrutor på en bank blev sönderslagna. Polisen upplöste sammankomsten och 350 personer blev av polisen bussade till tre olika platser utanför innerstaden. Ytterligare två rökgranater hittades. Totalt greps fyra personer för våld mot tjänsteman, en gripen för misshandel och en rapporterad för narkotikabrott. En person anhölls för hets mot folkgrupp. Ett antal rökfacklor kastades mot deltagarna vid en högersammankomst. Så såg alltså facit ut för en "lyckad" insats för polisen. Det bör ge en antydan om vad som kan hända, särskilt om vi inte lyckas förhindra en ren konfrontation. Polisens arbete har efter hand utvecklats. Under senare år har en ny särskild polistaktik tagits fram, utbildningar har genomförts, utrustning och särskilt förstärkta bilar har köpts in, övningar har genomförts, särskilda dialogpoliser har utsetts och utbildats, och så vidare. Den nya taktiken bygger i hög grad på att polisen så långt möjligt ska söka dialog och undvika konfrontationer. Men den innebär självklart inte att vi in absurdum ska fortsätta en dialog när motparten vägrar, eller att vi stillatigande ska se på när allvarliga brott utförs. De mjuka tagen måste då övergå till hårda tag. Och sådana ingripanden måste ske i tid innan våldet och skadegörelsen blivit omfattande. De befarade oroligheterna i morgon är ett av inslagen i en utveckling mot fler ordningsstörningar i Stockholms län. Vi ser också hur dessa som förstör blir allt yngre. På 1 maj skedde på ett begränsat område på Söder en omfattande skadegörelse. En mycket stor del av de som deltog var under 15 år. Flera var 11-12 år. Bland fotbollshuliganer har det bildats så kallade babyfirmor där deltagarna är mycket unga. De kommunicerar genom internet och mobiltelefoner. Den nya tekniken underlättar för dem och försvårar för polisen. Det gemensamma är förhärligandet av våldet. De politiska ytterkanterna skryter med att de tagit till våld. Det gör dem till framstående hjältar i kampen för den goda saken. Polisens uppgift är att motverka denna utveckling. En uppgift som vi delar med sociala instanser, frivilligorganisationer, skolor, ungdomsorganisationer, politiska partier, fotbollsklubbar (gärna fler fotbollsstjärnor som tar tydligt avstånd från våldet) och många, många andra. CARIN GÖTBLAD


”Utsatta barn utan hjälp trots stöd i lagstiftningen”

Summary: Ny rapport från Bris: Barn måste få rätt till sekretesskyddad behandling om familjesituationen är så besvärlig att de annars inte vågar söka hjälp. Många utsatta barn i Sverige får inte den hjälp på Barn- och ungdomspsykiatrin som de enligt hälso- och sjukvårdslagen är berättigade till. Det beror på att de lever i en så hotfull familjemiljö att de inte vågar söka hjälp så länge föräldrarna deltar i behandlingen eller blir informerade i efterhand om vad barnen berättat. Detta framgår av en studie av dokumenterade telefonsamtal och mejl till Bris som presenteras i dag. En lösning på problemet är att barn från särskilt utsatta hemmiljöer i högre utsträckning skyddas av sekretess så att de kan söka hjälp utan att föräldrarna får veta det. Detta förutsätter att myndigheterna i högre utsträckning tolkar lagtexterna i riktning mot FN:s barnkonvention som sätter barnets rättigheter före de vuxnas, skriver generalsekreteraren i Bris Göran Harnesk samt utredaren Karin Johansson.

I dag presenterar Bris en studie om ungdomars erfarenheter av Bup (Barn- och ungdomspsykiatrin). Studien bygger på en analys av 339 mejl och dokumenterade telefonsamtal till Bris under 2006. Ungdomarna i studien är mellan 13 och 18 år och de flesta är flickor. Ett stort antal beskriver att de mår mycket dåligt psykiskt: de har självmordstankar, tvångstankar, ångestsyndrom. Många lider av ätstörningar, självskadebeteende eller depression. Studien visar bland annat att det finns en grupp barn och ungdomar i Sverige som inte får den hjälp på Bup som de skulle vilja ha, och som de enligt hälso- och sjukvårdslagen är berättigade till. Detta är en grupp barn som i sin hemmiljö befinner sig i den allra största utsatthet. De lever i familjer där föräldrarna av olika skäl inte orkar eller klarar av sin föräldraroll på ett för barnen tillfredsställande sätt. Ungdomarna beskriver att de är utsatta för fysisk och psykisk misshandel, sexuella övergrepp, föräldrars missbruk, bråk och konflikter eller föräldrars psykiska sjukdom. I studien framkommer att dessa ungdomar inte kan berätta på Bup om bakgrunden till sina svåra symtom, som ofta härrör ur familjesituationen. Detta beror på att föräldrarna – som i vissa fall är förövare – deltar i behandlingen eller blir informerade i efterhand om vad barnen berättat. Jag har gått på Bup men dom trodde på vartenda ord som pappa sa. Jag skulle aldrig kunna berätta om allt som han gör med mig. Jag berättade inte att jag skär mig heller. Då skulle mina föräldrar få veta det och sen skulle allt bli ännu värre... Mejl från flicka 15 år Ungdomarna känner alltså inte förtroende för behandlaren eftersom de inte själva har rätt att råda över sekretessen. På flera sätt beskriver barnen hur det känns för dem att Bup även har kontakt med deras föräldrar. Barnen beskriver möten på Bup där föräldern varit närvarande i rummet eller strax utanför, vilket gjort att barnet inte kunnat berätta. Barn berättar om hur föräldrar lyckas manipulera samtalsledaren på Bup och framställa sig själva som omtänksamma och välfungerande föräldrar när det i själva verket inte stämmer alls utifrån barnets perspektiv. Barnet kan vara utsatt för hot om allvarliga repressalier ifall de berättar vissa saker. Några av barnen har varit på samtal tillsammans med föräldrar och då har fokus legat på barnet som symtombärare. Den bakomliggande orsaken till att barnet mår dåligt har inte benämnts, vilket lett till resultatlös behandling av symtomet. Barnen upplever detta som ännu ett svek, vilket leder till att situationen fördjupas och förvärras. Det visar sig också att många av ungdomarna i studien inte vågar ta kontakt med Bup över huvud taget. De uttrycker att de skulle vilja ha hjälp från Bup men att de väljer bort det eftersom en kontakt med Bup oftast inte är möjlig utan föräldrarnas vetskap och medverkan. Jag har kommit fram till att jag vill ha hjälp med att jag skär mig och mina ätstörningar. Men Bup hjälper mig bara om mina föräldrar söker hjälpen åt mig. Min familjesituation gör att det inte är ett alternativ, mycket jobbigt inom familjen. Mejl från flicka 16 år För att våga och kunna ta emot hjälp finns alltså en önskan om en behandlingskontakt där resten av familjen inte blandas in. Vår slutsats är att barn som befinner sig i en särskilt utsatt hemmiljö kan komma i kläm när Bup tvingas agera utifrån olika lagrum. Bup har att ta hänsyn till bland annat följande lagar: • hälso- och sjukvårdslagen som ger barnet rätt till vård och behandling • föräldrabalken som ger vårdnadshavarna rätt till insyn i deras barns behandling • sekretesslagen som ska skydda barnets integritet och se till att information inte läcker ut som kan vara till skada för barnet Tolkningen av dessa lagtexter kan göras olika. Det ungdomar vittnar om till Bris visar att Bup-personal i stor utsträckning lutar sig mot föräldrabalken snarare än sekretesslagen. Men många av ungdomarna som lever i utsatta hemmiljöer uttrycker alltså att de själva vill och behöver få råda över sekretessen. Vi hävdar att tolkningen av lagtexterna i större utsträckning bör kunna luta sig mot FN:s konvention om barnets rättigheter och sekretesslagen. Utgångspunkten i barnkonventionen (liksom i svensk rätt) är att barnets bästa ska sättas i främsta rummet vid alla åtgärder som berör barn. Barnkonventionen hävdar också barnets rätt till sjukvård. När det gäller sekretessen ska en individuell bedömning av barnets ålder och mognad avgöra om barnet självt bör råda över sekretessen eller om vårdnadshavaren ska informeras. Enligt sekretesslagen (14 kap 4 §) får inte barnets sekretess i förhållande till vårdnadshavaren svikas om det anses att barnet ”lider betydande men om uppgifter röjs för vårdnadshavaren”. Genom vår studie som skickas ut till landets Bup-mottagningar vill vi öppna upp för en dialog om hur man i större utsträckning kan luta sig mot sekretesslagen och barnkonventionen när man möter barn och ungdomar som söker sig till Bup. Vi uppmanar också regeringen till en översyn av regleringen av barns och ungdomars ställning i vården. Syftet är främst att stärka rätten till hjälp och behandling för dessa ungdomar i särskild utsatthet, men även att stödja Bup-personalen i deras ofta svåra uppdrag att göra adekvata bedömningar. GÖRAN HARNESK KARIN JOHANSSON


"Invandrarfientligt parti lockar var fjärde svensk"

Summary: Nya Integrationsbarometern: Tre av tio svenskar vill systematiskt diskriminera invandrare när det gäller tillgång till jobb, bostäder och bidrag. 2007 tycks svenskarnas syn på invandrare och etniska minoriteter ha börjat svänga i motsatt riktning. 23,3 procent är beredda att rösta på ett parti som vill inskränka på invandrares rättigheter. Fler vill också systematiskt ge förtur åt svenskar framför invandrare på arbets- och bostadsmarknaden. Färre personer än tidigare avvisar tanken att begränsa invandringen av muslimer, samtidigt som färre tar bestämt avstånd från uppfattningen att "judar har för stort inflytande i Sverige". Och allt fler svenskar tror bestämt att rasismen kommer att bli "mycket större" i Sverige, skriver forskningsledaren på Integrationsverket José Alberto Diaz som i dag presenterar 2007 års Integrationsbarometer för regeringen.

Rasism och främlingsfientlighet är en av de stora utmaningarna som Sverige och EU möter i sin strävan att utveckla moderna och pluralistiska samhällen. Rasismen i dagens samhälle är i första hand ett problem kopplat till utomeuropeisk migration och något som väsentligen samspelar med integrationsprocessen. Rasism och främlingsfientlighet är starka barriärer mot samhällets ambitioner att erbjuda de nya invandrarna lika möjligheter och rättigheter. Rapporten Integrationsbarometer 2007 redovisar färska siffror som tyder på en ny typ av attitydförändringar inom området rasism och främlingsfientlighet. Integrationsbarometern (IB) är Integrationsverkets stora enkätundersökning som genomförts sedan 1999 för att beskriva allmänhetens attityder, erfarenheter och kunskaper inom flera integrationsrelaterade områden. I den senaste IB svarar drygt 2 400 personer mellan 16 och 78 år, bosatta i Sverige. Svaren samlades in under februari och april 2007. Den övergripande bilden i IB 2007 visar på ett delvis försämrat attitydläge på flera av de områden som är relaterade till rasism och främlingsfientlighet och som beskrivs i rapporten. Även om det inte handlar om några dramatiska förändringar, är förändringarna signifikanta och tydliga i relation till 2005. I flera fall handlar det om ett minskat avståndstagande, snarare än om ett ökat stöd för främlingsfientliga föreställningar. Det är viktigt att inte glömma bort att även om förändringar som minskat avståndstagande från rasism och främlingsfientlighet visserligen sker, så förhåller sig en majoritet av allmänheten, på en fortsatt hög nivå, avvisande och kritiska gentemot dessa företeelser. Här följer några resultat från årets IB: När det gäller etniskt blandade familjerelationer avvisar en klar majoritet en rasistisk föreställning. Under 2007 minskar dock signifikant ett kategoriskt avvisande från 71 till 67 procent. Tre av tio anser helt eller delvis att "infödda svenskar bör komma före invandrare när det gäller jobb, bostäder och bidrag". 2007 ökar andelen (från 12 till 14 procent) som instämmer helt i denna tanke som innebär systematisk diskriminering av invandrare på exempelvis arbets- och bostadsmarknaden. 15 procent instämmer helt eller delvis i tanken "När arbetstillfällen minskar bör de invandrare som finns i Sverige skickas tillbaka till sina ursprungsländer". De som bestämt uppger att de "kan tänka sig rösta på ett parti som vill inskränka invandrarnas rättigheter" blir signifikant fler. 7,3 procent svarar att de "absolut" vill göra det, mot 5,7 i förra mätningen. De som "kanske" vill göra det är 16 procent. Sannolikt har den senaste mediedebatten om sverigedemokraterna gjort det mer accepterat att ge uttryck för denna typ av partipreferenser. Rasismen har många olika ansikten och kan på olika sätt drabba minoritetsgrupper som romer, judar och på senare tid muslimer. I frågan om islamofobi inträffar en försämring av attitydbilden i tre av de fyra mått som används i studien. Det är fortfarande nästan 6 av 10 som helt eller delvis avvisar tanken om att begränsa invandringen av muslimer. De som avvisar minskar dock signifikant 2007 från 61 till 58 procent. Andelen som tar avstånd från påståendet "Jag skulle ha svårt att flytta till ett område där det bor många muslimer" minskar också från 44 till 41 procent. När det gäller föreställningen att förekomsten av många muslimer i landet skapar känslor av främlingskap ("känner mig som främling i mitt eget land") inträffar både en minskning av dem som tar avstånd (från 73 till 66 procent) och en ökning av dem som instämmer (från 25 till 30 procent). Indikatorn på traditionell antisemitism visar dels att andelen som instämmer i antisemitiska föreställningar fortsätter att ligga på en låg nivå, dels ett fortsatt starkt ifrågasättande av antisemitism. Men även här inträffar följande: De som tar bestämt avstånd från en antisemitisk uppfattning ("Judar har för stort inflytande i Sverige") minskar signifikant, från 67 till 64 procent. IB 2007 visar också på ett försämrat läge vad gäller viljan att medverka i aktiviteter som motverkar rasism. Benägenheten att engagera sig minskar för tre av de fem aktiviteter som beskrivs i rapporten. När det gäller uppfattningen om rasismen i framtiden framträder en något pessimistisk bild. I flera år har en betydande andel (fyra av tio) trott att rasismen kommer att öka om fem år jämfört med i dag, och vidare att de som har en annan etnisk bakgrund än svensk alltid kommer att diskrimineras. 2007 tror fler bestämt att rasismen kommer att bli "mycket större", och fler anser helt bestämt (8 procent, mot tidigare 5,7) att en annan etnisk bakgrund alltid kommer att leda till negativ särbehandling. Resultat som kan ges en positiv tolkning berör medvetandet om förekomsten av rasism i Sverige. Två tredjedelar avvisar tanken att Sverige är ett rasistiskt samhälle, och andelen som bestämt avvisar denna tanke ökar signifikant (från 18,6 till 21,3 procent) Nästan hälften av dem som svarar anser att rasismen inte ökat i Sverige det senaste halvåret. När det gäller "bevittnande av verbala kränkningar mot muslimer, svarta och judar" visar IB att kränkningarna inte ökar 2007. Totalandelen som bevittnat kränkningar är ganska konstant i de tre redovisade mätningarna 2004-2007. Totalt har 30-35 procent bevittnat kränkningar mot muslimer och svarta och cirka hälften så många har bevittnat kränkningar mot judar. De många negativa resultaten 2007 förvånar eftersom resultaten av tidigare mätningar pekat åt motsatt håll. Frågan är om det handlar om tillfälligheter eller om början på en ny typ av attitydförändringar. Oavsett inställer sig frågan om orsaksfaktorer. Faktorer som kan tänkas påverka attitydbilden 2007 är flyktingtrycket mot Sverige som på senare tid förstärkts samt den socioekonomiska klyfta som gör vissa svaga grupper mer sårbara än andra. För Sveriges del är rasism och främlingsfientlighet en utmaning som varken bör överdrivas, dramatiseras eller nonchaleras. Det är en del av de mekanismer som påverkar moderna och komplexa samhällen. Oroande är om dessa företeelser lyckas sprida sig i situationer där samhällsinstitutionerna brister i sin förmåga att i demokratisk anda hantera viktiga sociala och kulturella problem. En viktig förutsättning för att stå emot rasism och främlingsfientlighet är ett politiskt ledarskap som visar prov på initiativförmåga och kunskap. Med få undantag har dessa båda egenskaper tyvärr varit bristvara hos ledande sektorspolitiker. Vi är på fel väg när den sittande regeringen visar ointresse för att utveckla kunskapsverktyg som belyser förändringar inom integrationsområden som annars oftast negligeras. Detta sker när flera kunskapsfunktioner (till exempel Integrationsbarometer) på det snart nedlagda Integrationsverket överges utan att ersättas av andra verktyg. José Alberto Diaz