"Slentrianmässig prioritering av manliga konstnärskap"

Summary: Moderna museets chef kritiserar den egna verksamheten: Jag vädjar till regeringen om 50 miljoner kronor för att kunna rätta till ett stort historiskt misstag. Det finns ett stort hål i Moderna museets konstsamling. Många centrala kvinnliga konstnärer saknas. En slentrianmässig prioritering av manliga konstnärskap har gjort att 90 procent av verken är utförda av män. Dessutom är det kvinnliga urvalet av mer perifer karaktär. År 2008 fyller museet 50 år. Ett engångsanslag om 50 miljoner kronor från regeringen till detta jubileumsår skulle hjälpa oss att rätta till misstaget. Hela summan skulle gå till att köpa centrala kvinnliga konstverk. Det är hög tid. Snart blir denna konst av kvinnliga pionjärer för dyr. Det skriver Moderna museets chef Lars Nittve.

Moderna museet är ett av världens mest framstående museer. Förutom en lång rad legendariska utställningar i dåtid och nutid har museet, även internationellt sett, en avundsvärd samling - en samling som byggts upp genom kloka inköp och generösa donationer. Men det finns ett stort hål. Många centrala kvinnliga konstnärer saknas! Just nu är rätt tid att förvärva mästerverk av kvinnliga konstnärskap. Med ett anslag på 50 miljoner kronor skulle vi kunna rätta till ett stort historiskt misstag. Snart blir även konst av kvinnliga pionjärer för dyr. År 1963 är ett märkesår i Moderna museets historia. Museet fyller fem år och öppnar sin stora utställning "Önskemuseet" med 186 mästerverk från 1900-talets första hälft. Stort i sig. Men än större är att staten ger femårsjubilaren fem miljoner kronor, en miljon för varje år det ömsom glatt och ömsom irriterat den svenska konstpubliken, för att köpa viktiga verk ur utställningen. 36 målningar och skulpturer av det tidiga avantgardet köps in och Moderna museet blir i ett enda språng ett av världens bästa 1900-talsmuseer. Än i dags gläds museets mer än 600 000 årliga besökare åt de fantastiska verken av Dalí, Magritte, Picasso och många fler. Så långt är allt gott, för att inte säga fantastiskt. Men tittar man lite närmare på Önskemuseet och museets förvärv grumlas glädjen en aning. 183 av de verk som visades i utställningen var gjorda av män. Tre var gjorda av kvinnor. Inget av de verk som köptes var gjort av en kvinna. Även på "mästerverksnivå" bekräftades en slentrianmässig prioritering av manliga konstnärskap, som över decennierna lett till att Moderna museets samling i dag bedöms bestå av till 90 procent verk som är utförda av män och 10 procent av kvinnor. Ingen kan påstå att detta kan vara en riktig spegling av fördelningen av den konstnärliga talangen i världen - eller Sverige. Det är inte heller en spegling av hur denna talang har utvecklats till mogna konstnärskap, även om vi självfallet vet att förfärande många potentiellt stora kvinnliga konstnärskap, särskilt i 1900-talets förra hälft, avbröts på ett tidigt stadium, på grund av könsroller och yttre socialt tryck. Nittio procent män - 10 procent kvinnor - siffrorna förskräcker. Men nu är det inte museets samling om mer än 250 000 verk publiken möter. Snarare ser den på sina strövtåg genom samlingen ett litet urval om några hundra arbeten där vi förstås har möjligheten att göra ett aktivt val med genusperspektiv. I den del av samlingspresentationen som omfattar perioden från 1970-talet fram till i dag är balansen någorlunda, om än inte helt, jämn - 55 procent män och 45 procent kvinnor. Men i de rum som berättar om tiden cirka 1940-1970 visar sig genast proportionen mellan manliga och kvinnliga konstnärer helt galen - 80 procent är män och 20 procent kvinnor, för att sedan ytterligare försämras när vi kommer till det tidiga modernistiska avantgardet där endast 15 procent av konstnärerna är kvinnor. Vi trodde nog själva att vi, med ett aktivt urval ur hela samlingen, skulle kunna få en bättre representation av kvinnliga konstnärer också i den äldre delen av samlingspresentationen, men det visade sig svårt. Det är inte bara så att många kvinnliga pionjärer saknas - de som finns i samlingen är ofta, till skillnad från männen, representerade med mindre viktiga, lite perifera verk. Att förändra genusbalansen i ett stort konstmuseums samling är inte lätt. Det är inte ens lätt att nå full balans i inköpen av samtida konst. Det blir tydligt också vid en granskning av Moderna museets förvärv de senaste åren, där det trots en tydlig policy och en till stor del kvinnlig inköpsgrupp inte är full balans. Vi måste skärpa oss ytterligare. Men utöver detta är en väg framåt att fokusera på de verk som verkligen visas för publiken. Kärnsamlingen, de målningar, skulpturer och andra arbeten som med stor sannolikhet under en femårsperiod kommer att visas i museets utställningssalar, omfattar för tiden före 1970 uppskattningsvis 150 verk, av vilka runt 100 visas i det närmaste permanent. Ett tjugotal ytterligare mästerverk av kvinnliga konstnärer i denna mer historiska del av samlingen, där vi med våra vanliga inköpsmedel sällan kan göra några förvärv, skulle förbättra situationen betydligt. Vid ett besök på museet skulle man även bland de moderna klassikerna kunna se omkring 30 procent kvinnliga konstnärer! År 2008 är ett nytt märkesår för Moderna museet. Det är året då museet, nu utan tvekan ett av världens främsta museer av sitt slag, fyller 50 år. Stort i sig. Men tänk så mycket större det skulle kunna bli om den svenska staten visade sig lika visionär som 1963 och gör om sitt genidrag med ett engångsanslag för inköp av moderna klassiker till Moderna museet. År 1963 fyllde museet fem år - och fick fem miljoner kronor. Om knappt två år fyller museet 50 år - och som av en tillfällighet visar det sig att de fem miljoner kronorna för 45 år sedan motsvarar i runda tal 50 miljoner i dag. En sådan vacker symmetri måste ha en djupare mening: det är dags för Det Andra Önskemuseet. Och om inte annat för symmetrins skull, så bör detta Andra Önskemuseum ha ett annat genusförtecken. I stället för 100 procent män, 100 procent kvinnor! Med ett engångsanslag om 50 miljoner kronor, gärna fördelat över ett par tre år skulle Moderna museets samling kunna förstärkas med en lång rad mästerverk av kvinnliga pionjärer och den konsthistoria som våra många besökare, gamla som unga, skulle möta skulle se helt annorlunda ut. I museets fina presentation av det ryska avantgardet åren kring Oktoberrevolutionen skulle Malevitj, Tatlin och Rodtjenko kunna få sällskap av exempelvis den inflytelserika konstnärinnan Lubov Popova, eller kanske Varvara Stepanova - eller varför inte den banbrytande, men okända polska konstnären Katarzyna Kobro. Målningarna av Nolde, Kirchner och Munch i expressionistrummen skulle kunna få ny och annan energi i mötet med ett kvinnoporträtt av Paula Modersohn-Becker. Tänk er vidare en Frida Kahlo, en Dorothea Tanning, fotografier av Dora Maar och Claude Cahun eller en tidig skulptur av Louise Bourgeois i museets fantastiska surrealistsamling, sida vid sida med de Chirico, Giacometti, Magritte och Meret Oppenheims ikon "Ma Gouvernante". Och ett fotomontage av Hannah Höch skulle utan tvivel vidga vårt perspektiv på mästerverk från "Önskemuseet" 1963 som Schwitters "Arbetarbilden" och Picabias "Se upp för målningen!" Ja, listan är lång - över tjugo konstnärer och ett trettiotal verk. Detta är inte omöjligt! Lika lite omöjligt, ja rimligen mindre omöjligt, givet landets ekonomi, än det var 1963. I katalogen till utställningen "Önskemuseet" 1963 skrev museets dåvarande chef Pontus Hultén att "det är legitimt för ett museum att betala ett högt pris för ett konstverk. Eftersom konstverket i museet kommer att tillhöra alla, kan det strängt taget aldrig sägas vara för dyrt. Då det väl införlivats i museet har det heller inget pekuniärt värde, eftersom det ej kan säljas" . Det gällde 1963 och det gäller i dag. Sedan kan man som ett kuriosum konstatera att de som trots allt har försökt beräkna värdet i dag av den konst som förvärvades för fem miljoner kronor för 45 år sedan, har kommit fram till att summan är runt 1 miljard kronor - allt medan de fem miljonerna alltså blivit bara blivit 50 i penningvärdesförändring. Vi alla har alltså gjort en fantastisk affär - tjugo gånger inflationen. Det kan vi göra igen. Precis som de manliga giganterna fortfarande var billiga då, är många av de kvinnliga pionjärerna och banbrytarna relativt sett billiga i dag. Ett på sätt och vis nedslående faktum, men det är också i detta som möjligheten ligger. Precis som det var i sista sekunden 1963, är det nu. Om tio år är det med största sannolikhet omöjligt att korrigera den historia museet berättar ens med långt större summor än de vi nu talar om. 2008 är ett märkesår för Moderna museet - låt det också bli ett märkesår för de kvinnliga konstnärernas synlighet i museet. Jag vänder mig till regeringen med en önskan om ett engångsanslag om 50 miljoner - och till museets alla vänner, donatorer och sponsorer om stöd att förverkliga Det Andra Önskemuseet! Lars Nittve Överintendent Moderna museet


"Det är som att befinna sig i en mardröm"

Summary: Det har gått ett år sedan Eva och Gunnar senast träffade sin dotterdotter. Ett år av sårade känslor och ilska där konflikten med sonen och sonhustrun fördjupats. Farföräldrarna har nästa blivit sjuka av sorg, men de känner sig också kränkta och orättvist behandlade.

Eva och Gunnar, båda i 60-årsåldern, har inte fått träffa sitt barnbarn Emma sedan förra sommaren. De har inte fått några nya bilder på sondottern under året och har inte fått veta någonting om hur snart tvååriga Emma har utvecklats. Inte heller har de träffat sin son Erik, Emmas pappa, eller sin sonhustru. - Det blev bara tvärstopp i kontakten, säger Gunnar. Det fanns ingen övergång, inga nyanser. Plötsligt ville Erik och hans fru inte ha med oss att göra. De har förbjudit oss att fortsätta att försöka få kontakt med dem, Erik har bett oss att låtsas som att han inte finns. - Det är som att befinna sig i en mardröm, säger Eva. Jag trodde aldrig att jag skulle få uppleva det här. Att inte få träffa sitt barnbarn, det är onaturligt, det är en tomhet och en sorg som är obeskrivlig. Det här är ett förtvivlat farföräldrapars version av en konflikt, en konflikt som plågar dem så svårt att de nästan blivit sjuka av sorg och oro, säger de. De saknar sitt barnbarn, de saknar också sin son. Men samtidigt känner de sig kränkta och arga. De anklagas orättvist utan att få försvara eller förklara sig, menar de. Sonen och svärdottern har betett sig oförskämt och borde be om ursäkt. I augusti förra året var Emma och hennes föräldrar på besök hemma hos farmor och farfar under några veckor. Som Eva och Gunnar ser det hade stämningen under besöket inte varit dålig, men den sista dagen blev svärdottern upprörd och vid avresan lämnade hon huset i vredesmod. Via mejl och enstaka telefonsamtal har farföräldrarna så småningom fått veta att sonen, och framför allt sonhustrun, känt sig illa behandlade, ovälkomna och inte respekterade. Farföräldrarna har också fått kritik för att de inte skulle ha förstått och uppmärksammat behoven hos Emma, som fötts med ett funktionshinder. I mejlen har sonen och sonhustrun räknat upp punkter med fel som Eva och Gunnar gjort. De mår dåligt när de läser mejlen, säger Gunnar. - Där står en massa saker, ändå står där inget som vi förstår, säger Eva. Vi känner inte igen oss. Vi har försökt att stötta och uppmuntra dem på alla sätt vi kan. Vi förstår mycket väl att de lever i en stressande situation, särskilt som det varit oklart vilka problem Emma har och hur de kommer att påverka henne. Och vi har framhållit att vi tycker att de är duktiga och klarar av situationen bra. Jag kan inte minnas att vi skulle ha varit kritiska eller negativa. - Det är så vi har uppfattat det i alla fall, säger Gunnar. Jag tror att alltihop bygger på missförstånd. Det kan ha funnits situationer där vi har uppfattat saker på väldigt olika sätt. Men då ska man väl satsa på att reda ut saken, prata om det och försöka förstå varandra? Det vill inte de göra, de vill inte reda ut något, det är bara deras uppfattning som gäller. Före besöket förra sommaren fungerade kontakten mellan familjerna normalt, med besök hos varandra, telefonsamtal och mejl, säger Eva och Gunnar. Farföräldrarna bor utanför Stockholm, sonen och hans familj i en annan landsända, så de kunde inte ses så ofta. Men sonen skickade hela tiden bilder på Emma och berättade om hennes utveckling. - Att få barnbarn, det ger en känsla av mening och kontinuitet i livet, säger Eva. Vi känner så stark samhörighet med våra barn och barnbarn, och det gör så hemskt ont när banden skärs av på det här sättet, det är grymt. Erik har flera syskon som också har familjer. Eva och Gunnar har tät kontakt med de andra barnbarnen, berättar de. Erik har slutat att ha kontakt också med sina syskon, och syskonen förstår lika lite som Eva och Gunnar vad som egentligen har hänt. Farföräldrarna grubblar ständigt över hur det har kunnat bli så här. Förhållandet mellan dem och Erik har tidigare alltid varit bra och nära, tycker de.Relationen med svärdottern före konflikten beskriver de som lite "avvaktande", den var inte dålig men de tyckte att det var svårt att få kontakt med henne. - På något sätt är det här inte Erik, säger Eva. Jag har så svårt att tro att han inte skulle vilja att vi får träffa Emma. Eller att han inte skulle vilja ha kontakt med oss. Jag drömmer om att få höra hans röst, jag vill möta honom ansikte mot ansikte, läsa av hans ansiktssuttryck och kroppsspråk. Svärdottern har skrivit att hon känt sig illa omtyckt och ovälkommen hos svärföräldrarna. Kan Gunnar och Eva på något vis förstå det? - Hon måste ha tolkat oss fel, säger Gunnar. Vi är nog mycket olika som personer, och jag tror att hennes familj och vår har stora olikheter i sättet att vara. Vi är kanske mindre spontana och "fysiska", hon kan ha uppfattat det som kyligt. I mejlväxlingen mellan de båda paren under året finns mycket av sårade känslor och ilska. Där finns hårda ord från båda parter, steg för steg trappas konflikten upp i mejlen. Tycker Eva och Gunnar att de själva bidragit till att förvärra konflikten? - Det har i så fall inte varit vår avsikt, säger Eva, vi har verkligen försökt att vara ödmjuka. Jag skrev ett brev och föreslog att vi skulle stryka ett streck över alltihop och börja om, men det ville de inte. Vi har bett att de ska komma hit så att vi kan prata igenom allt. Vad vi än har försökt göra har vi bara mötts av oförskämdheter. Vi måste ju också få säga vad vi tycker, vi kan inte bara lägga oss ner och ta emot allt. Gunnar tänker på Emma varenda dag. - Barn i den åldern utvecklas så fort. Vi får inte ens höra hur det går för henne. Det kunde de väl låta oss få veta, även om de själva inte orkar med oss? De straffar inte bara oss utan också Emma. Vad ska de säga till henne när hon blir större och börjar fråga efter farmor och farfar? Eva tycker att det känns som att sonen och sonhustrun vill göra henne och Gunnar så illa som de bara kan genom att ta ifrån dem deras dotterdotter. - Det är som en maktdemonstration. De vill visa vem det är som bestämmer, och det gör de genom Emma.


”Invandrares bakgrund är en tillgång”

Summary: Mohamed Guiled, som flytt från Somalia, ville studera på ett svenskt universitet. Men arbetsförmedlaren skakade på huvudet. I dag är Mohamed chef för kriminalvården i Värmland.

På väggen hemma i lägenheten i Södertälje har Mohamed Guiled hängt upp en hammare i metall. Efter flykten från Somalia ville han söka till en svensk högskola. Men arbetsförmedlaren som han mötte skrattade och skakade på huvudet. Hon menade att han behövde en praktisk utbildning för att kunna få ett arbete här i Sverige. Metallhammaren tillverkade Mohamed Gulied under en årslång kurs i svetsning och fräsning. Arbetsförmedlaren ordnade platsen och samhället betalade hela kostnaden. Mohamed, som är en synnerligen opraktisk man, skulle lära sig avancerat verkstadsarbete. Något jobb fick han inte efter avslutad kurs – i alla fall inte som svetsare. I dag är han i stället chef för sjuttio anställda inom kriminalvården i Värmland. Samtidigt planerar han att skriva klart en doktorsavhandling i sociologi om kriminaliteten bland andra generationens invandrare. Mohamed Gulied ser sin metallhammare som en ironisk symbol för den misslyckade svenska invandrarpolitiken. Hammaren kostade skattebetalarna nära 750 000 kronor. Summan inkluderar kursen han gick och bidragen han tog emot under studietiden. – Många invandrare som flyttat hit är initiativrika, annars skulle de aldrig kunnat planera flykten från sina tidigare hemländer och få ihop tillräckligt med pengar för resan. Det är inte synd om oss invandrare, det tragiska är att det svenska samhället kastar så många av oss på soptippen, säger Mohamed Gulied. Han är uppvuxen i Somalia i östra Afrika. Under 1980-talet rasade ett blodigt inbördeskrig i hemlandet och Mohamed valde att fly undan allt våld. Av en slump hamnade han i Sverige, blev placerad på en flyktingförläggning och tre månader senare hade han fått uppehållstillstånd här. Orsaken till att hans fall prövades så snabbt var den instabila situationen i Somalia. Mohamed lärde sig svenska på en folkhögskola mellan Järpen och Åre i Jämtland. Det var början på hans resa från A till Ö, säger han. Även om bokstaven ”Y” fortfarande bereder honom stora problem. Hans barn skrattar när han försöker uttala ett ”Y”. Bokstaven ligger helt fel i munnen på honom. ”Y” som i yxa. Nej, det går inte. Det blir ett mellanting mellan u och i. – Fast det bjuder jag på, säger Mohamed. Kommunen hade utsett en guidefamilj för att underlätta anpassningen till det svenska samhället. Göran och Sonja Jonsson blev räddningen efter den misslyckade svetskursen. De visade honom hur man hittar en tandläkare, vart man vänder sig om man blir sjuk och förklarade företeelser i den svenska kulturen som han tyckte var obegripliga. De hjälpte honom också att få studera vidare på folkhögskolan. Betygen blev utmärkta, han kom in på högskolan i Sundsvall och tog en magisterexamen i sociologi. – Jag hade universitetsstudier bakom mig när jag kom till Sverige, kunde flera språk och hade arbetat för Röda korset i olika afrikanska länder. När jag skulle lära mig svenska på flyktingförläggningen hamnade jag tillsammans med en kvinna från Etiopien som varken kunde läsa eller skriva. Kursen var bortkastad både för henne och för mig – många tusenlappar kastades i sjön till ingen nytta. Inför valet 1998 hade centerpartiet i Sundsvall inga kandidater med invandrarbakgrund på sin lista. Så när Mohamed ville engagera sig politiskt togs han emot med öppna armar och i ett år var han en av partiets ledamöter i kommunfullmäktige. Under den korta politiska karriären fick han igenom beslutet att undervisning i svenska för invandrare skulle delas in i tre olika nivåer beroende på deltagarnas förkunskaper. Efter examen från högskolan sökte Mohamed Gulied arbete på Mariefredsanstalten. Han ville hämta inspiration och stoff till doktorsavhandlingen om invandrare och kriminalitet. Men när han skulle på anställningsintervju och blev hämtad från tågstationen trodde chauffören att han var en intagen. – Han frågade om jag skulle till anstalten och började tjata om vilket nummer jag hade. Då fattade jag ingenting, i dag vet jag att alla fångar har ett särskilt nummer. När chauffören insåg sitt misstag bad han om ursäkt. Händelsen är en av flera där Mohamed mött förutfattade meningar på grund av sin hudfärg. Han talar om en strukturell och osynlig vardagsrasism där till exempel personalchefer sorterar bort ansökningar med ovanliga namn. – Jag läste att Sverige letar efter läkare i Polen. Samtidigt finns det hundratals välutbildade doktorer från Iran och Irak här i landet som längtar efter att få börja jobba inom sitt yrke. Det är också ett tecken på vardagsrasism. – Visst kan betyg och intyg förfalskas, men kompetens går det inte att fuska sig till. Låt de mörkhyade läkarna gå igenom olika test för att pröva deras kunskaper. Svårare än så är det inte. Varför ska vi slösa bort kompetensen som de här människorna besitter? Majoriteten av dem som invandrar till Sverige vill skapa bättre livsvillkor än de hade i hemländerna, fortsätter Mohamed. De har ett tydligt mål för sitt fortsatta liv efter att ha lämnat allt bakom sig. Men mötet med det svenska samhället knäcker ofta deras självförtroende. – Jag vet människor som väntat i åratal på besked om de får stanna här. De lever under en fruktansvärd psykisk press som bryter ned dem. Det borde vara förbjudet att låta människor sväva i ovisshet så länge. Själv fick jag fick mitt uppehållstillstånd efter några få månader och kunde se framåt, jag skapade snabbt en vision av en framtid här i Sverige. Många invandrare klumpar ihop sig i samma bostadsområden och ser det nya samhället som en fiende, säger Mohamed. Han berättar att somaliska kvinnor i Sverige i dag ofta täcker hela kroppen med tyg och slöjor. Så gick de inte klädda i hemlandet, säger han och talar om en ”baklängesintegration”. Människor förstärker vissa kulturella mönster och värjer sig även mot det positiva i den svenska kulturen, påpekar han. Varför valde du en annan väg? – Jag hamnade i Norrland och var tvungen att söka mig till svenskarna. Det fanns inte några andra svarta jämtar på orten där folkhögskolan låg. Mina närmaste grannar var svenskar och jag tvingades lära mig språket för att kunna kommunicera med dem. Att bli mer ”svensk” innebär dock inte att ge upp sin gamla identitet och att slänga bort sin tidigare kulturella tillhörighet. Mohamed Gulied är gift och har fyra barn mellan fem och elva år. Hustrun Hashi Maliun arbetar på ett servicehus i Södertälje. Hon trivs bra och tvekar inför en eventuell flytt till Karlstad. Hemma talar man somaliska och blodpudding finns inte på menyn, skrattar han. Favoriträtten är ris och en köttgryta med olika arabiska kryddor. – Jag är svensk till kanske sjuttio procent, men den somaliska delen i mitt blod vill jag inte förlora. Mina erfarenheter från att ha växt upp i Afrika borde vara värda något här i Sverige. Men ofta ses min bakgrund snarare som en belastning. Mohamed Gulied är mycket kritisk till all byråkrati som byggts upp kring invandrare och flyktingar. Hundratals miljoner kronor årligen slösas bort till ingen nytta, säger han. Och det är nästan bara svenskar som har jobb i ”flyktingsvängen” på till exempel Migrationsverket och Integrationsverket. – Vi invandrare försörjer tusentals människor. Tänk om alla miljoner i stället användes för att ge jobb till människor som kommer hit från Somalia, Iran, Irak och andra länder. Om en ung kille märker att hans pappa blir mer och mer deprimerad, känner sig utanför och får nej på ännu en jobbansökan ... ja, då är det lätt att han söker andra vägar för att tjäna pengar än att arbeta, påpekar Mohamed. I höst hoppas han att få mer tid att studera just unga invandrarkillar som begår brott. Han vill hitta verktygen för att bättre förstå hur de tänker och resonerar – och hur de ska förmås att välja en annan inriktning på sina liv. – Då har jag förhoppningsvis åstadkommit något mer värdefullt än metallhammaren på väggen därhemma. Min dröm är att bli riksdagsman. Eller kanske chef inom Sida för att vara med att utveckla demokratin i Afrika. Jag vill vara med och påverka. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34


”En miljard till integration i regeringens vårbudget”

Summary: Jens Orback: Kommunerna får dessutom 700 miljoner kronor extra till flyktingmottagningen.En miljard kronor satsas i ett nytt tiopunktsprogram för att förstärka integrationspolitiken. Förslaget, som presenteras i dag, finns med i regeringens vårbudget. Pengarna ska bland annat användas till att snabbare få människor i arbete genom att låta arbetsförmedling och högskolor ta större ansvar för invandrares kunskapsutveckling. Så kallade jobbagenter ska hjälpa arbetslösa att få kontakt med arbetsmarknaden. Regeringen vill också skapa bättre skolor i segregerade områden och förstärka arbetet mot diskriminering. För att skapa tryggare förorter ska möjligheterna att ingripa mot unga brottslingar öka. Dessutom ska utbildningen i svenska för invandrare renodlas till att bli en ren språkutbildning. Utöver integrationsmiljarden kommer kommunerna att få mer än 700 miljoner kronor extra till flyktingmottagandet i år, skriver integrationsminister Jens Orback.

Regeringen presenterar i vårbudgeten den största enskilda satsningen på integrations- och storstadspolitik någonsin. Ett tiopunktprogram och en miljard kronor för förstärkt integrationspolitik läggs fram. Dessutom tillförs kommunerna ökade resurser för ökat flyktingmottagande under 2006. Tiopunktsprogrammet handlar bland annat om att snabbt få människor i arbete, att få bättre skolor i segregerade områden, tryggare förorter, åtgärder mot diskriminering och ökade resurser till kommuner som tar emot flyktingar. Det är en investering mot utanförskap, en investering för framtiden. Arbete är nyckeln till ekonomisk tillväxt och integration. Sedan mitten av 1990-talet har sysselsättningen ökat bland såväl inrikes födda som utrikes födda. Förbättringen har relativt sett varit större bland utrikes födda. Skillnaderna i sysselsättning är ändå oacceptabelt stora. När individer inte får utlopp för sin potential går samhället miste om värdefulla insatser. Därför vill regeringen genomföra omfattande insatser som ökar möjligheterna till arbete och egenförsörjning. Arbetsförmedling och högskolor får ökat ansvar för att utveckla och komplettera utrikes föddas kunskaper. Genom att låta ideella föreningar bistå med sina kontaktnät vill vi kompensera den som har begränsad erfarenhet från arbetsmarknaden. Dessa ”jobbagenter” kan finnas i en idrottsförening eller i en förening bildad på etisk grund. Ömsesidiga mentorverksamheter inom och utom arbetslivet är andra outnyttjade resurser för ökad integration. En satsning görs också på att stödja utrikes födda som vill starta eget företag. På skolans område riktar regeringen speciella insatser för att alla barn och ungdomar ska få möjlighet att avsluta sin utbildning med fullständiga betyg. Därför får skolor där elever i dag har svårt att nå utbildningsmålen extra resurser. Integrationsproblem är inte bara ett storstadsfenomen. Därför erbjuder regeringen ytterligare 20 nya kommuner att teckna lokala utvecklingsavtal. Regeringen avsätter också särskilda medel för att motverka etnisk diskriminering i samhället. En satsning på snabbare och tydligare insatser för ungdomar som begår brott genomförs för att öka tryggheten i förorterna. tiopunktsprogrammet: 1. 100 skolor – 1 000 pedagoger. För att förbättra elevernas resultat i skolan ska 1 000 resurspersoner med språkkompetens anställas på skolor i segregerade områden. Myndigheten för skolutveckling ska dessutom få i uppdrag att ta fram en särskild strategi för en likvärdig utbildning för nyanlända barn och ungdomar. 2. Stöd till lärlingsutbildning. En treårig satsning på utvecklingsstöd för etablering av lärlingsutbildning riktas till 20 kommuner med en hög andel gymnasieelever med utländsk bakgrund och där många saknar slutbetyg från de yrkesinriktade programmen. 3. Förlängd satsning på arbetsplatsintroduktion för personer med utländsk bakgrund. Försöksverksamheten med arbetsplatsintroduktion som med framgång bedrivits i 20 kommuner förlängs med ett år. 4. Jobbagenter. En försöksverksamhet med jobbagenter inleds i Stockholm, Göteborg, Malmö och ytterligare några kommuner för att hjälpa personer som sedan länge är i behov av försörjningsstöd till arbete och egen försörjning. 5. Fler nya företagare. Almis rådgivning till personer med utländsk bakgrund som vill starta företag förstärks, genom att Internationella företagarföreningens verksamhet integreras i Almi, så att den i framtiden kan vara rikstäckande. En satsning görs också för att utveckla ett nationellt mentorprogram med särskild inriktning på utrikes födda personer som är eller vill bli företagare. 6. Snabb etablering av nyanlända invandrade. En försöksverksamhet kommer att starta den 1 juli 2006 där arbetsförmedlingen kommer att få ett sammanhållande ansvar för nyanlända som står nära arbetsmarknaden. Arbetslivsinriktade insatser ska börja tidigare än i dag och ske parallellt med undervisning i svenska. Försöksverksamheten inleds som en geografiskt avgränsad insats. Bidrag kommer också att ges till frivilligorganisationer för ömsesidigt mentorskap mellan inrikes och utrikes födda. 7. Kompletterande utbildning och validering. En ettårig lärarutbildning för 300 studenter inrättas vid Lärarhögskolan i Stockholm. Ett pilotprojekt med tvåårig kompletteringsutbildning för 30 jurister med utländsk examen inleds. Därutöver förlängs den högre praktiska förvaltningsutbildningen vid Stockholms universitet, Göteborgs universitet och Malmö högskola. Dessutom får Verket för högskoleservice extra resurser för att förbättra valideringen av utländska gymnasiebetyg och korta sina handläggningstider. 8. Bättre svenskutbildning. Cirka 2 000 lärare i svenska för invandrare och modersmålslärare kompetensutvecklas. Utbildningen i svenska för invandrare förstärks genom att den renodlas till att bli en ren språkutbildning. 9. Förstärkt antidiskrimineringsarbete. Diskriminering innebär att människor kränks och att samhället inte förmår ta vara på alla människors möjligheter. Antidiskrimineringsarbetet behöver förstärkas ytterligare. Ombudsmannen mot etnisk diskriminerings verksamhet förstärks kraftigt. Myndigheten anslag ökas med 13 miljoner kronor mellan 2007 och 2009 för att förbättra tillsynen av gällande lagstiftning, nå utsatta grupper och följa upp användningen av antidiskrimineringsklausuler. Dessutom kommer strategiskt viktiga statliga myndigheter att åläggas att utveckla antidiskrimineringsstrategier. Behovet av arbete mot diskriminering kommer också att förtydligas i ägarpolicyn för de statligt ägda bolagen. 10. Insatser för utveckling av segregerade områden. Ytterligare 20 av de största kommunerna erbjuds möjlighet att teckna lokala utvecklingsavtal inom ramen för storstadsarbete. Kunskapscentrum. Södertörns högskola ges i uppgift är att sprida och ta till vara kunskaperna och erfarenheterna från urbant utvecklingsarbete både nationellt och internationellt. Samlingslokaler. För att ge ungdomar särskilt i storstadsområdena bättre mötes- och samlingslokaler avsätts 3,5 miljoner kronor per år 2007–2009 för ett nytt projektbidrag för fler samlingslokaler. Trygga förorter. En satsning på snabbare och tydligare insatser för ungdomar som begår brott genomförs för att öka tryggheten i förorterna. För att bättre kunna möta unga som gjort sig skyldiga till brott föreslår regeringen ändringar i reglerna om påföljder för unga lagöverträdare. Förslagen syftar till att förbättra möjligheterna att ingripa tidigt för att motverka att barn utvecklar en kriminell livsstil. Handläggningstiden för mål mot unga ska bli kortare. Utöver tiopunktsprogrammet för förstärkt integrationspolitik kommer regeringen i samband med vårpropositionen att tillföra kommunerna över 700 miljoner kronor för flyktingmottagande under år 2006. Den tillfälliga lagstiftningen om ny prövning av avvisnings- och utvisningsbeslut kommer att öka kommunernas flyktingmottagande i år. För att säkerställa att nyanlända snabbt kommer ut i kommunerna och att introduktionen i samhälls- och arbetslivet sker snabbt avser regeringen att i vårpropositionen föreslå att ett tillfälligt stöd lämnas till kommuner som under 2006 antingen ökar sitt flyktingmottagande eller nytecknar ett avtal om flyktingmottagande. Kommuner som uppfyller vissa villkor ska kunna få en tillfällig ersättning med ett engångsbelopp på 25 000 kronor för varje person som tas emot under 2006. Regeringens ökade satsningar ger kommunerna större möjligheter att utveckla verkningsfulla individuella handlingsplaner för bland annat nyanlända flyktingar. Dessa handlingsplaner ska innehålla både rättigheter och skyldigheter, allt i syfte att skapa jämlika villkor. Jämlikhet och trygghet har socialdemokraterna strävat efter när det gäller att bekämpa klassklyftor och skapa ökad jämställdhet. Samma jämlikhetsmål ligger till grund för integrationspolitiken. Sverige ska vara ett föregångsland när det gäller integration. Jens Orback Integrationsminister (s)


"En miljard till integration i regeringens vårbudget"

Summary: Jens Orback: Kommunerna får dessutom 700 miljoner kronor extra till flyktingmottagningen. En miljard kronor satsas i ett nytt tiopunktsprogram för att förstärka integrationspolitiken. Förslaget, som presenteras i dag, finns med i regeringens vårbudget. Pengarna ska bland annat användas till att snabbare få människor i arbete genom att låta arbetsförmedling och högskolor ta större ansvar för invandrares kunskapsutveckling. Så kallade jobbagenter ska hjälpa arbetslösa att få kontakt med arbetsmarknaden. Regeringen vill också skapa bättre skolor i segregerade områden och förstärka arbetet mot diskriminering. För att skapa tryggare förorter ska möjligheterna att ingripa mot unga brottslingar öka. Dessutom ska utbildningen i svenska för invandrare renodlas till att bli en ren språkutbildning. Utöver integrationsmiljarden kommer kommunerna att få mer än 700 miljoner kronor extra till flyktingmottagandet i år, skriver integrationsminister Jens Orback.

Regeringen presenterar i vårbudgeten den största enskilda satsningen på integrations- och storstadspolitik någonsin. Ett tiopunktprogram och en miljard kronor för förstärkt integrationspolitik läggs fram. Dessutom tillförs kommunerna ökade resurser för ökat flyktingmottagande under 2006. Tiopunktsprogrammet handlar bland annat om att snabbt få människor i arbete, att få bättre skolor i segregerade områden, tryggare förorter, åtgärder mot diskriminering och ökade resurser till kommuner som tar emot flyktingar. Det är en investering mot utanförskap, en investering för framtiden. Arbete är nyckeln till ekonomisk tillväxt och integration. Sedan mitten av 1990-talet har sysselsättningen ökat bland såväl inrikes födda som utrikes födda. Förbättringen har relativt sett varit större bland utrikes födda. Skillnaderna i sysselsättning är ändå oacceptabelt stora. När individer inte får utlopp för sin potential går samhället miste om värdefulla insatser. Därför vill regeringen genomföra omfattande insatser som ökar möjligheterna till arbete och egenförsörjning. Arbetsförmedling och högskolor får ökat ansvar för att utveckla och komplettera utrikes föddas kunskaper. Genom att låta ideella föreningar bistå med sina kontaktnät vill vi kompensera den som har begränsad erfarenhet från arbetsmarknaden. Dessa "jobbagenter" kan finnas i en idrottsförening eller i en förening bildad på etisk grund. Ömsesidiga mentorverksamheter inom och utom arbetslivet är andra outnyttjade resurser för ökad integration. En satsning görs också på att stödja utrikes födda som vill starta eget företag. På skolans område riktar regeringen speciella insatser för att alla barn och ungdomar ska få möjlighet att avsluta sin utbildning med fullständiga betyg. Därför får skolor där elever i dag har svårt att nå utbildningsmålen extra resurser. Integrationsproblem är inte bara ett storstadsfenomen. Därför erbjuder regeringen ytterligare 20 nya kommuner att teckna lokala utvecklingsavtal. Regeringen avsätter också särskilda medel för att motverka etnisk diskriminering i samhället. En satsning på snabbare och tydligare insatser för ungdomar som begår brott genomförs för att öka tryggheten i förorterna. tiopunktsprogrammet: 1. 100 skolor - 1 000 pedagoger. För att förbättra elevernas resultat i skolan ska 1 000 resurspersoner med språkkompetens anställas på skolor i segregerade områden. Myndigheten för skolutveckling ska dessutom få i uppdrag att ta fram en särskild strategi för en likvärdig utbildning för nyanlända barn och ungdomar. 2. Stöd till lärlingsutbildning. En treårig satsning på utvecklingsstöd för etablering av lärlingsutbildning riktas till 20 kommuner med en hög andel gymnasieelever med utländsk bakgrund och där många saknar slutbetyg från de yrkesinriktade programmen. 3. Förlängd satsning på arbetsplatsintroduktion för personer med utländsk bakgrund. Försöksverksamheten med arbetsplatsintroduktion som med framgång bedrivits i 20 kommuner förlängs med ett år. 4. Jobbagenter. En försöksverksamhet med jobbagenter inleds i Stockholm, Göteborg, Malmö och ytterligare några kommuner för att hjälpa personer som sedan länge är i behov av försörjningsstöd till arbete och egen försörjning. 5. Fler nya företagare. Almis rådgivning till personer med utländsk bakgrund som vill starta företag förstärks, genom att Internationella företagarföreningens verksamhet integreras i Almi, så att den i framtiden kan vara rikstäckande. En satsning görs också för att utveckla ett nationellt mentorprogram med särskild inriktning på utrikes födda personer som är eller vill bli företagare. 6. Snabb etablering av nyanlända invandrade. En försöksverksamhet kommer att starta den 1 juli 2006 där arbetsförmedlingen kommer att få ett sammanhållande ansvar för nyanlända som står nära arbetsmarknaden. Arbetslivsinriktade insatser ska börja tidigare än i dag och ske parallellt med undervisning i svenska. Försöksverksamheten inleds som en geografiskt avgränsad insats. Bidrag kommer också att ges till frivilligorganisationer för ömsesidigt mentorskap mellan inrikes och utrikes födda. 7. Kompletterande utbildning och validering. En ettårig lärarutbildning för 300 studenter inrättas vid Lärarhögskolan i Stockholm. Ett pilotprojekt med tvåårig kompletteringsutbildning för 30 jurister med utländsk examen inleds. Därutöver förlängs den högre praktiska förvaltningsutbildningen vid Stockholms universitet, Göteborgs universitet och Malmö högskola. Dessutom får Verket för högskoleservice extra resurser för att förbättra valideringen av utländska gymnasiebetyg och korta sina handläggningstider. 8. Bättre svenskutbildning. Cirka 2 000 lärare i svenska för invandrare och modersmålslärare kompetensutvecklas. Utbildningen i svenska för invandrare förstärks genom att den renodlas till att bli en ren språkutbildning. 9. Förstärkt antidiskrimineringsarbete. Diskriminering innebär att människor kränks och att samhället inte förmår ta vara på alla människors möjligheter. Antidiskrimineringsarbetet behöver förstärkas ytterligare. Ombudsmannen mot etnisk diskriminerings verksamhet förstärks kraftigt. Myndigheten anslag ökas med 13 miljoner kronor mellan 2007 och 2009 för att förbättra tillsynen av gällande lagstiftning, nå utsatta grupper och följa upp användningen av antidiskrimineringsklausuler. Dessutom kommer strategiskt viktiga statliga myndigheter att åläggas att utveckla antidiskrimineringsstrategier. Behovet av arbete mot diskriminering kommer också att förtydligas i ägarpolicyn för de statligt ägda bolagen. 10. Insatser för utveckling av segregerade områden. Ytterligare 20 av de största kommunerna erbjuds möjlighet att teckna lokala utvecklingsavtal inom ramen för storstadsarbete. Kunskapscentrum. Södertörns högskola ges i uppgift är att sprida och ta till vara kunskaperna och erfarenheterna från urbant utvecklingsarbete både nationellt och internationellt. Samlingslokaler. För att ge ungdomar särskilt i storstadsområdena bättre mötes- och samlingslokaler avsätts 3,5 miljoner kronor per år 2007-2009 för ett nytt projektbidrag för fler samlingslokaler. Trygga förorter. En satsning på snabbare och tydligare insatser för ungdomar som begår brott genomförs för att öka tryggheten i förorterna. För att bättre kunna möta unga som gjort sig skyldiga till brott föreslår regeringen ändringar i reglerna om påföljder för unga lagöverträdare. Förslagen syftar till att förbättra möjligheterna att ingripa tidigt för att motverka att barn utvecklar en kriminell livsstil. Handläggningstiden för mål mot unga ska bli kortare. Utöver tiopunktsprogrammet för förstärkt integrationspolitik kommer regeringen i samband med vårpropositionen att tillföra kommunerna över 700 miljoner kronor för flyktingmottagande under år 2006. Den tillfälliga lagstiftningen om ny prövning av avvisnings- och utvisningsbeslut kommer att öka kommunernas flyktingmottagande i år. För att säkerställa att nyanlända snabbt kommer ut i kommunerna och att introduktionen i samhälls- och arbetslivet sker snabbt avser regeringen att i vårpropositionen föreslå att ett tillfälligt stöd lämnas till kommuner som under 2006 antingen ökar sitt flyktingmottagande eller nytecknar ett avtal om flyktingmottagande. Kommuner som uppfyller vissa villkor ska kunna få en tillfällig ersättning med ett engångsbelopp på 25 000 kronor för varje person som tas emot under 2006. Regeringens ökade satsningar ger kommunerna större möjligheter att utveckla verkningsfulla individuella handlingsplaner för bland annat nyanlända flyktingar. Dessa handlingsplaner ska innehålla både rättigheter och skyldigheter, allt i syfte att skapa jämlika villkor. Jämlikhet och trygghet har socialdemokraterna strävat efter när det gäller att bekämpa klassklyftor och skapa ökad jämställdhet. Samma jämlikhetsmål ligger till grund för integrationspolitiken. Sverige ska vara ett föregångsland när det gäller integration. JENS ORBACK Integrationsminister (s)


”Fattigdomen bland barn ökar mest i storstäderna"

Summary: Ny rapport från Rädda Barnen: Tre av tio barn till ensamstående föräldrar lever i fattigdom.. Fyra av tio barn till ensamstående föräldrar i Malmö lever i fattigdom. I Göteborg är siffran 37 procent och i Stockholm 32 procent. Totalt 28 procent av barnen med ensamstående föräldrar lever i fattigdom. Fattigdomen bland barnen är störst i Malmö även när man räknar in alla familjer – 31 procent. I Göteborg och Stockholm lever vart femte barn i fattigdom. Det visar ”Skilda uppväxtvillkor”, Rädda Barnens nya rapport om barnfattigdomen. Enligt rapporten löper barn som är födda utomlands eller som har föräldrar födda utomlands fyra gånger större risk för att växa upp i fattigdom än barn med helsvensk bakgrund. Totalt har barnfattigdomen minskat något i Sverige de senaste åren, men i storstäderna ökar fortfarande antalet fattiga. Det skriver rädda barnens generalsekreterare Charlotte Petri Gornitzka och professor Tapio Salonen.

År 2003 levde 116 000 barn i Sverige med ensamstående föräldrar i ekonomisk utsatthet. Det är en ökning med närmare 11 000 barn sedan 1991. Av alla barn med ensamstående föräldrar lever 28 procent i ekonomisk utsatthet. Det visar "Skilda uppväxtvillkor", en studie av barnfattigdom bland barn till ensamstående, och hur detta har förändrats mellan 1991 och 2003. Rapporten visar att barn till ensamstående löper tre gånger högre risk att växa upp i ekonomisk utsatthet än barn med samboende föräldrar. Familjemönstren förändras i Sverige. I dag växer vart femte barn upp med en ensamstående förälder. Det är 420 000 barn, jämfört med 1991 då 300 000 barn levde med en ensamstående förälder, oftast mamman. Ensamstående barnfamiljer har halkat efter. Den ekonomiska situationen är förstås svårare ju fler barn den ensamstående föräldern försörjer. Eftersom storstäderna har högst andel barn till ensamstående skiljer de ut sig i denna studie, liksom i tidigare rapporter om barnfattigdomen i Sverige. Malmö har störst andel barn till ensamstående som lever i ekonomisk utsatthet. Där är barnfattigdomen hög även bland barn till samboende. Barnfattigdomen i Sverige ökade stadigt fram till 1997, därefter har den minskat men i en långsammare takt. Flertalet barn har fått det bättre sedan 2000-talets början. Samtidigt har vissa barn fortsatt att ha det sämre, och skillnaderna har ökat. Av dem som fått det sämre finns de flesta i Stockholm, Göteborg och Malmö, framför allt i vissa av storstädernas stadsdelar, många lever med bara en förälder. Barn själva födda utomlands, eller med föräldrar födda utomlands, löper fyra gånger högre risk att växa upp i barnfattigdom än barn med helsvensk bakgrund. Generellt är det värst för dem som kom till Sverige under 1990-talet. Inför valet 2002 krävde Rädda Barnen att regeringen skulle sätta upp ett mål att halvera barnfattigdomen i Sverige till år 2006. Nu är vi där, och vi kan konstatera att det fortfarande är en kvarts miljon barn som lever i ekonomisk utsatthet, enligt senast tillgängliga statistik (2003). Dessa barn växer upp i en familj med socialbidrag eller med låg inkomststandard enligt SCB:s definition, det vill säga deras inkomster understiger normen för nödvändiga utgifter. Det totala antalet barn i Sverige har ökat, och storstäderna står för merparten av ökningen. Där är också andelen barn som bor med en ensamstående förälder högre än i övriga landet. Stockholm har högst andel barn till ensamstående, nästan vart tredje barn bor med bara en förälder. Internationellt sett har bara USA och Storbritannien uppvisat en högre andel ensamstående föräldrar under senare år. Medan barnfamiljer med samboende föräldrar ökade den disponibla inkomsten med 14 procent mellan 1991 och 2003 var ökningen för barnfamiljer med ensamstående föräldrar under samma period blygsamma 4 procent. Det normala barnhushållet förfogar över 1,5 gånger mer än den familj som lever med låg inkomststandard. När många barnfamiljer samtidigt har fått det bättre ökar trycket på barns sociala konsumtion. Sociala aktiviteter medför ofta kostnader, något som kan vara svårt då familjens inkomst nätt och jämnt räcker till de nödvändiga utgifterna. Detta kan exempelvis leda till att barn i ekonomiskt utsatta hushåll måste avstå från att följa med på skolutflykter eller att delta i aktiviteter med kompisar. Forskning visar att föräldrarna trots svåra ekonomiska omständigheter på alla tänkbara sätt försöker ge barnen det som andra barn har. Samtidigt framgår det tydligt i intervjuer som frilansjournalisten Anna Lytsy gjort med barn i boken "Dåligt ställt" (Rädda Barnen 2004), att barnen är mycket medvetna om familjens ekonomiska situation. De tar också ett stort ansvar för att inte utsätta den gemensamma ekonomin för påfrestningar. I boken säger Fatima, 15 år: "Jag får kläder när mamma har råd, det måste ju räcka till hyra och sådant. Jag brukar inte tänka så mycket på det. Jag är glad för det jag har." Sammantaget har antalet barn som lever i en fattig familj ökat från knappt 50 000 till drygt 61 000 barn i storstäderna Stockholm, Göteborg och Malmö. Numera bor vart fjärde barn som lever i ekonomisk utsatthet i storstäderna. Det är framför allt Malmö som sticker ut. I Malmö har barnfattigdomen ökat totalt sett från 25 procent 1991 till 31 procent år 2003. Detta stärker tidigare forskning, som visar att barnfattigdomen i Malmö är 2,5 gånger högre än i landet i stort och 10 procent högre än i de övriga storstäderna. När det gäller barn till ensamstående var barnfattigdomen 41 procent 1991 och den låg kvar på samma höga nivå 2003. Omkring 1 450 fler Malmöbarn med ensamstående föräldrar levde då i ekonomisk utsatthet, jämfört med 1991. I Göteborg levde 20 procent av alla barn i en fattig familj 1991. Andelen hade ökat något 2003, och 3 000 fler barn berördes. För barn till ensamstående, minskade barnfattigdomen från 41 till 37 procent mellan 1991 och 2003. Eftersom även antalet barn till ensamstående ökat i Göteborg, så lever närmare 1 500 fler barn till ensamstående i fattigdom. Stockholm liknar Göteborg, vad gäller barnfattigdomens utbredning bland samtliga barn. Omkring vart femte barn lever i en fattig familj. I Stockholm minskade andelen knappt mellan 1991 och 2003, men den procentuella minskningen måste ses i ljuset av att 3 000 fler barn faktiskt berörs. Bland barn till ensamstående ligger barnfattigdomen på en lägre nivå i Stockholm än i Göteborg; 1991 var den 38 procent och 2003 var den 32 procent. I Stockholm var närmare 1 400 fler barn till ensamstående fattiga. Rädda Barnens tidigare barnindexrapporter om både barnfattigdom och utbildning visar att de kommunala skillnaderna ökat och att storstäderna med vissa förortskommuner sticker ut på ett negativt sätt. För att bryta det mönster av segregation och ökade skillnader i barns levnadsvillkor krävs en fördjupad kunskap om orsaker och konsekvenser av dessa växande klyftor. Det har skett generella förbättringar av barnfamiljers ekonomiska villkor under de senaste åren. I samband med vårpropositionen 2005 presenterade regeringen en särskild satsning på 1 miljard kronor för ekonomiskt utsatta barnfamiljer från och med 2006, bland annat höjning av barn- och bostadsbidrag, underhållsstöd och ett särskilt barntillägg för studerande föräldrar. I många kommuner sänks socialbidraget med motsvarande belopp. Rädda Barnen konstaterar att det är långt kvar till målet om en halverad barnfattigdom och uppmanar regeringen att vidta åtgärder för att nå målet: Ändra lagen så att även barn i familjer med socialbidrag får del av förbättringarna oavsett var de bor. Utred vilka kostnader som möter barn och unga, i skolan och på fritiden. Ta reda på hur förändringen i familjemönster påverkar barns ekonomiska utsatthet och barns välbefinnande. Här bör ensamstående familjers villkor särskilt uppmärksammas. Charlotte Petri Gornitzka Generalsekreterare Rädda Barnen Tapio Salonen Professor i socialt arbete, Växjö universitet


”Fattigdomen bland barn ökar mest i storstäderna”

Summary: Ny rapport från Rädda Barnen: Tre av tio barn till ensamstående föräldrar lever i fattigdom.Fyra av tio barn till ensamstående föräldrar i Malmö lever i fattigdom. I Göteborg är siffran 37 procent och i Stockholm 32 procent. Totalt 28 procent av barnen med ensamstående föräldrar lever i fattigdom. Fattigdomen bland barnen är störst i Malmö även när man räknar in alla familjer – 31 procent. I Göteborg och Stockholm lever vart femte barn i fattigdom. Det visar ”Skilda uppväxtvillkor”, Rädda Barnens nya rapport om barnfattigdomen. Enligt rapporten löper barn som är födda utomlands eller som har föräldrar födda utomlands fyra gånger större risk för att växa upp i fattigdom än barn med helsvensk bakgrund. Totalt har barnfattigdomen minskat något i Sverige de senaste åren, men i storstäderna ökar fortfarande antalet fattiga. Det skriver rädda barnens generalsekreterare Charlotte Petri Gornitzka och professor Tapio Salonen.

År 2003 levde 116 000 barn i Sverige med ensamstående föräldrar i ekonomisk utsatthet. Det är en ökning med närmare 11 000 barn sedan 1991. Av alla barn med ensamstående föräldrar lever 28 procent i ekonomisk utsatthet. Det visar ”Skilda uppväxtvillkor”, en studie av barnfattigdom bland barn till ensamstående, och hur detta har förändrats mellan 1991 och 2003. Rapporten visar att barn till ensamstående löper tre gånger högre risk att växa upp i ekonomisk utsatthet än barn med samboende föräldrar. Familjemönstren förändras i Sverige. I dag växer vart femte barn upp med en ensamstående förälder. Det är 420 000 barn, jämfört med 1991 då 300 000 barn levde med en ensamstående förälder, oftast mamman. Ensamstående barnfamiljer har halkat efter. Den ekonomiska situationen är förstås svårare ju fler barn den ensamstående föräldern försörjer. Eftersom storstäderna har högst andel barn till ensamstående skiljer de ut sig i denna studie, liksom i tidigare rapporter om barnfattigdomen i Sverige. Malmö har störst andel barn till ensamstående som lever i ekonomisk utsatthet. Där är barnfattigdomen hög även bland barn till samboende. Barnfattigdomen i Sverige ökade stadigt fram till 1997, därefter har den minskat men i en långsammare takt. Flertalet barn har fått det bättre sedan 2000-talets början. Samtidigt har vissa barn fortsatt att ha det sämre, och skillnaderna har ökat. Av dem som fått det sämre finns de flesta i Stockholm, Göteborg och Malmö, framför allt i vissa av storstädernas stadsdelar, många lever med bara en förälder. Barn själva födda utomlands eller med föräldrar födda utomlands löper fyra gånger högre risk att växa upp i barnfattigdom än barn med helsvensk bakgrund. Generellt är det värst för dem som kom till Sverige under 1990-talet. Inför valet 2002 krävde Rädda Barnen att regeringen skulle sätta upp ett mål att halvera barnfattigdomen i Sverige till år 2006. Nu är vi där, och vi kan konstatera att det fortfarande är en kvarts miljon barn som lever i ekonomisk utsatthet, enligt senast tillgängliga statistik (2003). Dessa barn växer upp i en familj med socialbidrag eller med låg inkomststandard enligt SCB:s definition, det vill säga deras inkomster understiger normen för nödvändiga utgifter. Det totala antalet barn i Sverige har ökat, och storstäderna står för merparten av ökningen. Där är också andelen barn som bor med en ensamstående förälder högre än i övriga landet. Stockholm har högst andel barn till ensamstående, nästan vart tredje barn bor med bara en förälder. Internationellt sett har bara USA och Storbritannien uppvisat en högre andel ensamstående föräldrar under senare år. Medan barnfamiljer med samboende föräldrar ökade den disponibla inkomsten med 14 procent mellan 1991 och 2003 var ökningen för barnfamiljer med ensamstående föräldrar under samma period blygsamma 4 procent. Det normala barnhushållet förfogar över 1,5 gånger mer än den familj som lever med låg inkomststandard. När många barnfamiljer samtidigt har fått det bättre ökar trycket på barns sociala konsumtion. Sociala aktiviteter medför ofta kostnader, något som kan vara svårt då familjens inkomst nätt och jämnt räcker till de nödvändiga utgifterna. Detta kan exempelvis leda till att barn i ekonomiskt utsatta hushåll måste avstå från att följa med på skolutflykter eller att delta i aktiviteter med kompisar. Forskning visar att föräldrarna trots svåra ekonomiska omständigheter på alla tänkbara sätt försöker ge barnen det som andra barn har. Samtidigt framgår det tydligt i intervjuer som frilansjournalisten Anna Lytsy gjort med barn i boken ”Dåligt ställt” (Rädda Barnen 2004) att barnen är mycket medvetna om familjens ekonomiska situation. De tar också ett stort ansvar för att inte utsätta den gemensamma ekonomin för påfrestningar. I boken säger Fatima, 15 år: ”Jag får kläder när mamma har råd, det måste ju räcka till hyra och sådant. Jag brukar inte tänka så mycket på det. Jag är glad för det jag har.” Sammantaget har antalet barn som lever i en fattig familj ökat från knappt 50 000 till drygt 61 000 barn i storstäderna Stockholm, Göteborg och Malmö. Numera bor vart fjärde barn som lever i ekonomisk utsatthet i storstäderna. Det är framför allt Malmö som sticker ut. I Malmö har barnfattigdomen ökat totalt sett från 25 procent 1991 till 31 procent år 2003. Detta stärker tidigare forskning, som visar att barnfattigdomen i Malmö är 2,5 gånger högre än i landet i stort och 10 procent högre än i de övriga storstäderna. När det gäller barn till ensamstående var barnfattigdomen 41 procent 1991 och den låg kvar på samma höga nivå 2003. Omkring 1 450 fler Malmöbarn med ensamstående föräldrar levde då i ekonomisk utsatthet, jämfört med 1991. I Göteborg levde 20 procent av alla barn i en fattig familj 1991. Andelen hade ökat något 2003, och 3 000 fler barn berördes. För barn till ensamstående minskade barnfattigdomen från 41 till 37 procent mellan 1991 och 2003. Eftersom även antalet barn till ensamstående ökat i Göteborg, så lever närmare 1 500 fler barn till ensamstående i fattigdom. Stockholm liknar Göteborg vad gäller barnfattigdomens utbredning bland samtliga barn. Omkring vart femte barn lever i en fattig familj. I Stockholm minskade andelen knappt mellan 1991 och 2003, men den procentuella minskningen måste ses i ljuset av att 3 000 fler barn faktiskt berörs. Bland barn till ensamstående ligger barnfattigdomen på en lägre nivå i Stockholm än i Göteborg; 1991 var den 38 procent och 2003 var den 32 procent. I Stockholm var närmare 1 400 fler barn till ensamstående fattiga. Rädda Barnens tidigare barnindexrapporter om både barnfattigdom och utbildning visar att de kommunala skillnaderna ökat och att storstäderna med vissa förortskommuner sticker ut på ett negativt sätt. För att bryta det mönster av segregation och ökade skillnader i barns levnadsvillkor krävs en fördjupad kunskap om orsaker och konsekvenser av dessa växande klyftor. Det har skett generella förbättringar av barnfamiljers ekonomiska villkor under de senaste åren. I samband med vårpropositionen 2005 presenterade regeringen en särskild satsning på 1 miljard kronor för ekonomiskt utsatta barnfamiljer från och med 2006, bland annat höjning av barn- och bostadsbidrag, underhållsstöd och ett särskilt barntillägg för studerande föräldrar. I många kommuner sänks socialbidraget med motsvarande belopp. Rädda Barnen konstaterar att det är långt kvar till målet om en halverad barnfattigdom och uppmanar regeringen att vidta åtgärder för att nå målet: • Ändra lagen så att även barn i familjer med socialbidrag får del av förbättringarna oavsett var de bor. • Utred vilka kostnader som möter barn och unga, i skolan och på fritiden. • Ta reda på hur förändringen i familjemönster påverkar barns ekonomiska utsatthet och barns välbefinnande. Här bör ensamstående familjers villkor särskilt uppmärksammas. Charlotte Petri Gornitzka Generalsekreterare Rädda Barnen Tapio Salonen Professor i socialt arbete, Växjö universitet


Frågor av största vikt

Summary: Vi äter magrare, nyttigare och mindre söt mat än någonsin tidigare. Ändå har aldrig så många vägt så mycket som nu.TExtlotta brinckillustrationjesper årfors

Är det fettet eller sockret som är den stora boven i överviktsdramat? Nya rön och gamla sanningar har än en gång satt fart på den långlivade debatten. Tänk om frågan är fel ställd? En genomgång av Jordbruksverkets statistik över vår livsmedelskonsumtion de senaste fyrtiofem åren kan ge oväntade insikter. Enligt statistiken äter vi bättre och mer hälsosam mat i dag än 1960. Konsumtionen av frukt och grönt stiger stadigt. Vi väljer magrare alternativ och äter mindre söt mat. Vi följer i stort sett alla goda råd som myndigheter och hälsoforskare förespråkar. Problemet är alltså inte maten i sig utan att vi äter mer mat än förr, samtidigt som vi rör oss mindre. Dessutom stoppar vi i oss alltmer av sådant som inte är mat – glass, grädde, godis och läsk. Jordbruksverkets statistik över livsmedelskonsumtionen ger inte exakt kunskap om vad den enskilde stoppar i munnen dagligen men visar på förändringar över åren. Mjölkkonsumtionen har minskat totalt sett. Vi dricker mindre standardmjölk, men mer lätt- och mellanmjölk i dag än vi gjorde förr. Jämfört med 1960 får vi nu bara i oss hälften så mycket fett från mjölken. I själva verket kan man säga att vi drack för mycket mjölk tidigare och att vi i dag kommit ned på lagom nivå. Trots att den totala köttkonsumtionen har ökat med femtiosju procent ger köttvarorna bara fyra procent mer fett per person och dag. Vi äter alltså magrare kött i dag. Ökningen med nästan trettio kilo per person och år består framför allt av magert, rent kött. Vi äter inte mer korvar och pastejer. Ännu mer positiv är förändringen när det gäller matfett. Användandet av smör och fullfeta margariner rasar och andelen lättmargariner ökar. Den dagliga klicken matfett (omräknat till rent fett) på smörgås och i matlagning vägde 1960 hela femtio gram mot dagens lilla klick på tjugosju gram. Även nyttigheter som rotfrukter, grönsaker och frukt blir vanligare på svenskens bord år efter år. Konsumtionen av frukt och grönt har nära nog fördubblats sedan 1950 och varje svensk äter i dag sjutton kilo mer rotfrukter och grönsaker per år jämfört med 1980. Det är visserligen för lite men det går åt rätt håll. Till det positiva hör också att vi minskat på socker och sirap totalt sett. Räknar man in det socker som industrin och storhushållen tillsätter i mat och dryck är årskonsumtionen nu drygt fyrtio kilo mot fyrtiofem kilo 1960. Hela denna långa sifferjämförelse skulle kunna sammanfattas med orden: Det är inget större fel på den riktiga maten. – Vi väljer i stort sett hälsosammare livsmedel i dag, säger Eva Callmer, nutritionist och chef för Hälsomålet, Stockholms läns landsting. – Men vi äter för mycket – kanske till och med mer än 1960. Och eftersom vi i dag rör oss mindre än vi gjorde då borde vi i stället äta mindre för att inte öka i vikt. Även för stor mängd nyttig mat ger övervikt. Eva Callmer påpekar att trots att vi väljer magrare kött får vi mer energi (kalorier) från kött i dag än 1960. Och därmed kan man säga att även den större köttkonsumtionen bidrar till den ökande övervikten. Men det är naturligtvis annat som bidrar mer. Riktigt oroande blir det när vi tittar närmare på allt det vi stoppar i munnen som inte är mat: läsk, konfektyr, grädde och den stora posten övriga livsmedel. Det vi sparat i mjölkfett genom att välja mager mjölk tar vi igen på frossandet i grädde. Sverige är enligt Unilever det land i Europa som äter mest grädde och sedan 1960 har den dagliga klicken av tjock grädde nästan fördubblats. Vi får i oss fem och ett halvt kilo vispgrädde per person och år! Visserligen väljer vi något magrare ost i dag men ostskivorna och dessertostarna har ökat från drygt sju kilo per person 1960 till drygt sjutton kilo år 2003. Mejerierna spår ytterligare ökning eftersom vi använder ständigt mer ost i matlagningen. I dag står grädde och ost för femton procent av det dagliga intaget av fett. Och det är frågan om det mättade fett som alla näringsforskare är överens om att vi bör minska på. Aldrig har väl någon trott att läsk skulle vara nyttigt men att söta drycker inte ger någon mättnad utan bara ökar suget efter mer och dessutom särskilt lätt fastnar runt magen är ny kunskap. Faran med det ökande läskdrickandet är alla i dag överens om. Nu tycks trenden ha vänt enligt bryggerierna men fortfarande 2003 drack vi fem och en halv läskburk i veckan. 1990 nöjde vi oss med tre burkar och 1960 räckte de tre burkarna i drygt två veckor. Sida vid sida med det ökande läskdrickandet häller vi också i oss allt mer saft och juice. Och det är knappast bättre ur viktsynpunkt än söt läsk. Till det onödiga, det som vi inte räknar till mat och som inte ger några näringsämnen förutom socker och fett, hör tunga poster som konfektyr, glass, choklad av olika slag men också smaksättningssåser – såväl glasssåser som majonnäs, hamburgerdressingar med mera. I dag får vi i oss tre gånger så mycket energi från denna stora grupp som 1960. Om vi kunde halvera den här konsumtionen, och äta lika mycket ur denna grupp som vi gjorde till exempel 1970, skulle svensken, statistiskt sett, gå ned tio kilo på ett år. Ungefär tjugo procent av den dagliga energin kommer alltså från grädde, socker, läsk, godis, choklad, färdiga såser och glass – matvaror som sällan ger läckrare vardagsrätter. Frågan är då varför vi inte för ett krig mot ickematen i stället för ständiga bataljer kring frågan om det är socker eller fett som är det stora hotet mot hälsan. – Till den där ”onödiga” maten skulle jag vilja lägga alkohol, snacks, chips, popcorn, kex, dessertostar och konditorivaror och då kommer man upp till ungefär trettio procent av det dagliga intaget av energi. Kunde vi skära bort hälften av detta skulle våra problem med övervikt minska betydligt, tror Eva Callmer. LOTTA BRINCK är frilansjournalist. jesper årfors är illustratör. sondag@dn.se


”Jag börjar tycka att det går för långt”

Summary: De känner flera pojkar och flickor som blivit mobbade och utsatta på internet. Insidan har träffat fyra flickor i årskurs åtta i Hammarö. Ibland kan de själva känna att gränserna för vad man får säga och göra på nätet är suddiga.

4/4 Nätmobbning Sista delen i en serie i fyra delar om hur ungdomar kränker varandra på Internet. De som mobbas exopneras för en stor publik medan mobbarna kan vara helt osynliga. Tidigare artiklar var införda 21/4, 22/4 och 23/4. En av Malin Skåhlbergs tjejkompisars syster vågade inte gå till skolan efter att ha blivit utsatt på chattsidor och via mejl. Några kal-lade henne ”hora”, ”slampa”, ”äcklig” och ”ful”. Andra hotade att slå henne eller att döda henne. Systern misstänkte att några elever på hennes skola var ansvariga för trakasserierna och kränkningarna, men vågade inte göra någon anmälan. – Efter en tid upphörde hoten och min kompis syster går kvar i sin skola. Hon kan prata med dem som hon misstänkte mobbade henne, men de är ju inte direkt några vänner, säger Malin Skåhlberg. Tillsammans med Sara Axelsson, Hanna Byström och Mary-Ann Olsson har hon tillfälligt avbrutit projektarbetet om sex och samlevnad för att samtala om nätmobbning. De fyra flickorna går i klass åtta på Mörmoskolan i Hammarö kommun i Värmland. Alla är ofta ute på chattsidor som MSN eller Lunarstorm och de tycker att internet kan vara förföriskt. Visst förekommer det att pojkar och flickor blir mobbade och usatta på nätet, säger de. Men det är också häftigt att lära känna jämnåriga som bor långt borta från Hammarö. – Det är så lätt att bli fast. Man sitter där och chattar med sina kompisar. Fem timmar kan kännas som en timme, säger Hanna. – Jag tror inte föräldrar vet vad deras barn gör på nätet, inflikar Malin. Jag tror i alla fall inte att min mamma och pappa gör det. Vuxna känner inte till så mycket om MSN eller Lunarstorm. Det är som en annan värld för dem. – För mig är det lätt att bli som hypnotiserad när jag sitter framför min dator, säger Sara. Man kan prata med alla sina kompisar och hitta nya vänner på andra ställen. – Jag var inne jättemycket på Lunarstorm, MSN och liknande, berättar Mary-Ann. Ibland nästan från när jag kom hem från skolan till sent på kvällen. Till slut kände jag att det nästan blev för mycket. Har någon av er blivit mobbad eller råkat illa ut på nätet? – En gång skrev en tjej på Lunarstorm, på Kollage-sidan där man kan lägga ut bilder, att jag var ful. Jag ville veta vem det var, men det gick inte att spåra henne. Det var obehagligt att någon okänd skrev så där till mig, svarar Sara. – Jag tycker det är så fegt att skriva taskiga saker på nätet, utbrister Hanna. Många skriver saker som de inte vågar säga i verkligheten. Och så vet man inte vem det är. Det är hemskt. Jag har inte själv blivit utsatt, men jag vet flera kompisar som blivit mobbade. Hon berättar om en kväll när en kamrat var hemma hos henne. Datorn stod uppkopplad när Hanna gick för att äta middag. – När jag var borta skickade min kompis ett MSN-mejl från min dator till en annan tjej och kallade henne ”tjockis”. Dagen därpå blev jag kal-lad till ”förhör” på skolan. De trodde att det var jag som skickat det där meddelandet, säger Hanna. En gång tog en av flickorna en bild av sig själv i ett tunnt linne med sin webbkamera. Bilden skickade hon till killen hon chattade med. Han ville att hon skulle ta av sig mer, annars hotade han att lägga ut bilden så att andra kunde se den. – Jag vägrade så klart. Jag tror att det är viktigt att sätta gränser och veta vad man gör. Malin och Sara känner till en kille som råkade väldigt illa ut. Flera killkompisar låtsades vara en tjej som chattade med honom. En av dem hade en låtsas-bh på sig och tog en bild med webbkameran. – Så bad de honom att sätta på webbkameran och uppmanade honom att göra en massa tokiga grejor  ... typ runka, berättar Malin försiktigt. Och han trodde det var en tjej som gillade honom Är det mycket sex på nätet? – Mycket är kopplat till sex. Språket är tuffare. Många killar vill att tjejer tar av sig och tar bilder med webbkameran. En tjej blev lurad att ta av sig mer och mer. Hon tog bilder av sig själv där hon var väldigt avklädd. Killen hotade att skicka ut bilderna om hon inte träffade honom, säger Malin. En form av utpressning? – Jag har hört talas om att det hänt, skjuter Sara in. Men jag har inte råkat ut för det själv. Jag försöker vara noga med vilka jag chattar med. Men ibland kan man inte vara säker på att den man pratar med uppger sitt rätta namn och vem man är, säger Sara. Varför tror ni nätet används till mobbning? – Det är lätt att bara vräka ur sig något utan att tänka på vad man menar. Om du mobbar någon på riktigt vet ju han och hon vem det är. På nätet kan det ju lika gärna vara någon på andra sidan jordklotet som din klasskompis, svarar Hanna. – Jag håller med, säger Sara. Att man inte behöver tala om vem man är betyder mycket. Då kan man också använda mycket ord, kanske hota mera. – Det är vanligt med elaka ord och kommentarer på nätet, menar Mary-Ann. Det är en del av hur man pratar där. Men jag börjar tycka att det går för långt. – På till exempel MSN blir man modigare än om man pratar i telefon eller träffar någon på ”riktigt”. Det är ju både bra och dåligt, tycker Hanna. Jag har träffar en massa spännande människor på nätet. Jag hade ju inte precis ringt upp dem eller sökt upp dem på stan ... Brukar vuxna på skolan och föräldrar reagera om någon pojke eller flicka berättar att han eller hon blivit mobbad eller trakasserad på nätet? – Här på skolan gör man det. Jag har märkt att den som blir mobbad i typ skolan också kan bli mobbad på nätet. Skillnaden är att orden är så mycket elakare när man sitter framför datorn. All mobbning är elak tycker jag, svarar Sara. På Mörmoskolan ärläraren Fredrik Olin en av de ansvariga för arbetet mot mobbning. Han försöker hänga med vad som händer på ungdomarnas internetmötesplatser. Hur känns det att ha en vuxen på skolan som vet vad unga gör på nätet? – Jaaa, det är nog bra, tycker Malin. De som får för sig att vara elaka på nätet kanske drar sig när de vet att det finns någon som vet vad som händer på nätet. De andra nickar. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34


"Sverige har världens mest avvikande folk"

Summary: Ny undersökning om kulturella skillnader: I ett internationellt perspektiv är inte invandrarna annorlunda, utan Sverige.. Svenskarnas åsikter ligger längst bort från de genomsnittliga värderingarna i världens länder. Det visar en undersökning som gjorts på uppdrag av Integrationsverket och som presenteras i dag. Undersökningen - som består av material från ett 80-tal länder - visar att religionen inte spelar någon större roll i Sverige. Samma sak gäller familjen i traditionell mening. Åsikter som särskiljer oss från de flesta andra länder. Svensken avvisar också tydligt idén om starka ledare, och tror på öppenhet, frihet och demokrati som inga andra. I ett litet bredare internationellt perspektiv tycks det inte vara invandrarna som är så annorlunda, utan snarare Sverige, skriver Integrationsverkets generaldirektör Andreas Carlgren.

Hur kan vi leva tillsammans i vår olikhet? I Danmark har debatten under lång tid handlat om värderingar hos invandrare. Men när striden om Muhammedteckningarna bröt ut var debatten plötsligt inte bara dansk, utan berörde en stor del av världen. Migration och integration bygger på en allt mer sammanlänkad värld och är inte isolerade nationella frågor. Vid sidan av ekonomi och politik har globaliseringen en kulturell dimension. En lärdom är att ett samhälle präglat av mångfald inte bara kan fokusera på andras olikhet, det gäller att i lika hög grad reflektera över de egna särdragen. Som ett bidrag till den reflektionen publicerar Integrationsverket i dag en rapport som jämför den svenska "kulturen", det vill säga grundläggande värderingar, livsåskådningar och samhällssyn hos befolkningen i Sverige, med den i andra länder. Rapporten "Vilka är annorlunda? - Om invandrares möte med svensk kultur" har tagits fram på myndighetens uppdrag av Thorleif Pettersson, professor i religionssociologi i Uppsala, och Yilmaz Esmer, professor i statskunskap i Istanbul. Data har till stor del hämtats från European Values Survey och den världsomfattande World Values Survey. Den kulturvetenskapligt jämförande studien genomförs numera i 80-talet länder med upp till 2 000 intervjupersoner i varje land. Undersökningarna har gjorts sedan 1970-talet. En rad analyser har visat att värderingarna i de olika länderna kan knytas samman utifrån två huvuddimensioner: För det första går en skiljelinje mellan länderna i vad författarna kallar "traditionella" respektive "sekulära" värderingar, där traditionella värden är centrerade kring religion, familj och fädernesland. Sekulära värderingar är dess motsats. Den andra skiljelinjen går mellan "överlevnadsvärden" respektive "emancipativa frihetsvärden". Frihetsvärden samlar svar som speglar att individuell identitet och integritet prioriteras framför ekonomisk trygghet, och visar på subjektiv livstillfredsställelse, acceptans av sociala minoriteter, vilja till protesthandlingar och förtroende och tillit till andra. Överlevnadsvärden är dess motsats. Länderna kan efter svaren från de intervjuade och utifrån de två dimensionerna placeras i relation till varandra på en kulturatlas. Länderna "klungar ihop" sig utifrån geopolitiskt läge, språk och religiös tradition. Sett över tid består skillnaderna mellan länderna. Kultur och värden vilar på sega strukturer. I centrum hamnar länder som Kroatien, Uruguay, Indien, Israel, Portugal, Polen, Spanien, Makedonien, Bosnien och Italien. Här märks, sett till befolkningen i alla länder, inga tydliga ytterligheter vare sig i dimensionen traditionella eller sekulära värderingar, eller den som gäller i överlevnadsvärden respektive emancipativa frihetsvärden. Det land som ligger längst bort i den internationella jämförelsen av värderingar är Sverige. Svenskarna har de mest atypiska och avvikande värderingarna av alla. Sverige visar högsta nivåer i studien för de emancipativa frihetsvärdena och näst högst nivå när det gäller sekulära värden. Uppslutningen kring frihetsvärdena har stärkts under de decennier som studierna har gjorts. Ingen annan befolkning visar längre avstånd till de två dimensionernas mitt. Den svenska profilen delas av, men är inte lika utmärkande i, länder som Norge, Danmark och Nederländerna. Utmärkande för Sverige och svenskarna är: Den starka uppslutningen till frihetsvärden, med positiv syn på öppenhet och tolerans, tillit och respekt för andra människor, och ett aktivt civilsamhälle. Svenskarna har även den högsta uppslutningen till det demokratiska styrelseskicket. Svenskarna avvisar starka ledare, att samla makt hos experter eller Försvarsmakten, och är övertygade om att det demokratiska styrelseskicket är bästa tänkbara system även med sina fel och brister. Länder som USA och Finland når enbart upp till hälften av den nivån som svenskarna visar. Sverige har sex gånger så högt värde när tillit, tolerans och respekt sammanvägts, som exempelvis Turkiet, Bosnien, Serbien och Ryssland. På motsvarande sätt visar Sverige en låg uppslutning runt värden som har med religion, familj och nationell identitet att göra. Endast Japan når högre nivå i sekulära värden. Hög rankning i mätningar av levnadsförhållanden. I rapporten görs en jämförelse mellan värderingar och olika former av levnadsförhållandeindex. Det finns en samvariation mellan graden av välfärd och uppslutning till frihetsvärdena. Om man nu utgår från att vissa värderingar från hemlandet lever kvar hos invandrare är Sverige: för det första ett land med stor mångfald av värderingar, för det andra möter invandrare i Sverige det land som värderingsmässigt är mest annorlunda. Den stora skillnaden mellan Sverige och värderingarna i länder som många invandrat från går mellan synen på familjen och i fråga om religiöst engagemang. Invandrare möter ett ytterst lågt religiöst engagemang i Sverige. I Sverige anser var tionde att Gud är viktig i det egna livet, fyra av tio anger "ingen betydelse". I länder som Polen, Bosnien, Turkiet och Iran har enbart försumbara andelar den uppfattningen. I Sverige anger fem procent att de regelbundet går till en religiös församlingssal som en kyrka eller moské, i länder som USA och Polen anger hälften att de gör det. Fyra femtedelar av turkiska männen deltar i fredagsbönen. Svenskarna är påtagligt mindre intresserade av en traditionell familjeform. Denna familjeform beskrivs i studien bygga på traditionella könsroller, med exempelvis en hemmaarbetande mamma och en förvärvsarbetande pappa, skepsis mot ensamstående mammor och där barn i förskoleåldern anses fara illa av att mamman inte är hemma utan förvärvsarbetar. Föreställningen att muslimer skulle ha värderingar som är svåra att förena med värderingarna i liberala västerländska demokratier har inte stöd i undersökningarna. Rapportförfattarna skriver att analyser som gjorts av de internationella värderingsstudierna i muslimska länder "har visat att muslimer i gemen knappast utmärks av någon speciellt annorlunda syn på demokrati". På den punkten är det enligt rapporten svårt att skilja synsätten i muslimska länder från den i protestantiska, katolska, ortodoxa eller hinduiska länder. En undersökning jämför hur olika befolkningsgrupper ser på demokrati och förhållandet mellan religion och politik i två protestantiska länder (Sverige och Danmark), två katolska (Italien och Spanien) och fyra muslimska länder (Marocko, Algeriet, Iran och Indonesien). Rapportförfattarna sammanfattar att "som grupp betraktade var muslimerna inte mer positiva till att religionen ska påverka politiken, inte mindre politiskt engagerade, inte mer negativa till jämställdhet. Det religiösa engagemanget bland muslimerna hade heller inte större betydelse för deras uppfattningar i sådana frågor än vad som var fallet för det religiösa engagemanget bland protestanter och katoliker." På kort tid har Sverige, i förhållande till landets storlek, förvandlats till ett av världens mest utpräglade invandringsländer. Men inte bara det: Sverige är också ett av världens mest sekulariserade länder. Detta utifrån att vi historiskt sett har haft en ovanligt homogen befolkning. Det har dessutom funnits en dominerande religion och en närmast allenarådande statlig kyrka under århundraden. Vårt land utvecklas alltså för närvarande som invandringsland med mycket speciella särdrag, i dag och historiskt. Vi är, om man så vill, på många sätt landet Annorlunda. Det offentliga samtalet i Sverige behöver mer reflektera vad det innebär när allt fler invånare i vårt land är födda i andra länder och invandrat från länder där exempelvis religion har större betydelse i människors liv. I ett litet bredare internationellt perspektiv tycks det inte vara invandrarna som är så annorlunda, utan snarare Sverige. Samtidigt behöver omställningen inte vara så dramatisk, om man får tro de internationella värderingsstudierna. Den syn på demokrati, jämlikhet och jämställdhet som på många sätt är typisk svensk, tycks också omfattas av många av dem som invandrar till vårt land. Och ju mer alla vi invånare i Sverige gemensamt upptäcker våra likheter, inte bara stirrar oss blinda på våra olikheter, desto mer kommer vi också att kunna utveckla en känsla av nationell samhörighet i vårt land, oavsett var vi en gång föddes. ANDREAS CARLGREN Generaldirektör Integrationsverket


”Sverige har världens mest avvikande folk”

Summary: Ny undersökning om kulturella skillnader: I ett internationellt perspektiv är inte invandrarna annorlunda, utan Sverige.Svenskarnas åsikter ligger längst bort från de genomsnittliga värderingarna i världens länder. Det visar en undersökning som gjorts på uppdrag av Integrationsverket och som presenteras i dag. Undersökningen – som består av material från ett 80-tal länder – visar att religionen inte spelar någon större roll i Sverige. Samma sak gäller familjen i traditionell mening. Åsikter som särskiljer oss från de flesta andra länder. Svensken avvisar också tydligt idén om starka ledare, och tror på öppenhet, frihet och demokrati som inga andra. I ett litet bredare internationellt perspektiv tycks det inte vara invandrarna som är så annorlunda, utan snarare Sverige, skriver Integrationsverkets generaldirektör Andreas Carlgren.

Hur kan vi leva tillsammans i vår olikhet? I Danmark har debatten under lång tid handlat om värderingar hos invandrare. Men när striden om Muhammedteckningarna bröt ut var debatten plötsligt inte bara dansk, utan berörde en stor del av världen. Migration och integration bygger på en allt mer sammanlänkad värld och är inte isolerade nationella frågor. Vid sidan av ekonomi och politik har globaliseringen en kulturell dimension. En lärdom är att ett samhälle präglat av mångfald inte bara kan fokusera på andras olikhet, det gäller att i lika hög grad reflektera över de egna särdragen. Som ett bidrag till den reflektionen publicerar Integrationsverket i dag en rapport som jämför den svenska ”kulturen”, det vill säga grundläggande värderingar, livsåskådningar och samhällssyn hos befolkningen i Sverige, med den i andra länder. Rapporten ”Vilka är annorlunda? – Om invandrares möte med svensk kultur” har tagits fram på myndighetens uppdrag av Thorleif Pettersson, professor i religionssociologi i Uppsala, och Yilmaz Esmer, professor i statskunskap i Istanbul. Data har till stor del hämtats från European Values Survey och den världsomfattande World Values Survey. Den kulturvetenskapligt jämförande studien genomförs numera i 80-talet länder med upp till 2 000 intervjupersoner i varje land. Undersökningarna har gjorts sedan 1970-talet. En rad analyser har visat att värderingarna i de olika länderna kan knytas samman utifrån två huvuddimensioner: För det första går en skiljelinje mellan länderna i vad författarna kallar ”traditionella” respektive ”sekulära” värderingar, där traditionella värden är centrerade kring religion, familj och fädernesland. Sekulära värderingar är dess motsats. Den andra skiljelinjen går mellan ”överlevnadsvärden” respektive ”emancipativa frihetsvärden”. Frihetsvärden samlar svar som speglar att individuell identitet och integritet prioriteras framför ekonomisk trygghet, och visar på subjektiv livstillfredsställelse, acceptans av sociala minoriteter, vilja till protesthandlingar och förtroende och tillit till andra. Överlevnadsvärden är dess motsats. Länderna kan efter svaren från de intervjuade och utifrån de två dimensionerna placeras i relation till varandra på en kulturatlas. Länderna ”klungar ihop” sig utifrån geopolitiskt läge, språk och religiös tradition. Sett över tid består skillnaderna mellan länderna. Kultur och värden vilar på sega strukturer. I centrum hamnar länder som Kroatien, Uruguay, Indien, Israel, Portugal, Polen, Spanien, Makedonien, Bosnien och Italien. Här märks, sett till befolkningen i alla länder, inga tydliga ytterligheter vare sig i dimensionen traditionella eller sekulära värderingar, eller den som gäller i överlevnadsvärden respektive emancipativa frihetsvärden. Det land som ligger längst bort i den internationella jämförelsen av värderingar är Sverige. Svenskarna har de mest atypiska och avvikande värderingarna av alla. Sverige visar högsta nivåer i studien för de emancipativa frihetsvärdena och näst högst nivå när det gäller sekulära värden. Uppslutningen kring frihetsvärdena har stärkts under de decennier som studierna har gjorts. Ingen annan befolkning visar längre avstånd till de två dimensionernas mitt. Den svenska profilen delas av, men är inte lika utmärkande i, länder som Norge, Danmark och Nederländerna. Utmärkande för Sverige och svenskarna är: • Den starka uppslutningen till frihetsvärden, med positiv syn på öppenhet och tolerans, tillit och respekt för andra människor, och ett aktivt civilsamhälle. Svenskarna har även den högsta uppslutningen till det demokratiska styrelseskicket. Svenskarna avvisar starka ledare, att samla makt hos experter eller Försvarsmakten, och är övertygade om att det demokratiska styrelseskicket är bästa tänkbara system även med sina fel och brister. Länder som USA och Finland når enbart upp till hälften av den nivån som svenskarna visar. Sverige har sex gånger så högt värde när tillit, tolerans och respekt sammanvägts, som exempelvis Turkiet, Bosnien, Serbien och Ryssland. • På motsvarande sätt visar Sverige en låg uppslutning runt värden som har med religion, familj och nationell identitet att göra. Endast Japan når högre nivå i sekulära värden. • Hög rankning i mätningar av levnadsförhållanden. I rapporten görs en jämförelse mellan värderingar och olika former av levnadsförhållandeindex. Det finns en samvariation mellan graden av välfärd och uppslutning till frihetsvärdena. Om man nu utgår från att vissa värderingar från hemlandet lever kvar hos invandrare är Sverige: för det första ett land med stor mångfald av värderingar, för det andra möter invandrare i Sverige det land som värderingsmässigt är mest annorlunda. Den stora skillnaden mellan Sverige och värderingarna i länder som många invandrat från går mellan synen på familjen och i fråga om religiöst engagemang. Invandrare möter ett ytterst lågt religiöst engagemang i Sverige. I Sverige anser var tionde att Gud är viktig i det egna livet, fyra av tio anger ”ingen betydelse”. I länder som Polen, Bosnien, Turkiet och Iran har enbart försumbara andelar den uppfattningen. I Sverige anger fem procent att de regelbundet går till en religiös församlingssal som en kyrka eller moské, i länder som USA och Polen anger hälften att de gör det. Fyra femtedelar av turkiska männen deltar i fredagsbönen. Svenskarna är påtagligt mindre intresserade av en traditionell familjeform. Denna familjeform beskrivs i studien bygga på traditionella könsroller, med exempelvis en hemmaarbetande mamma och en förvärvsarbetande pappa, skepsis mot ensamstående mammor och där barn i förskoleåldern anses fara illa av att mamman inte är hemma utan förvärvsarbetar. Föreställningen att muslimer skulle ha värderingar som är svåra att förena med värderingarna i liberala västerländska demokratier har inte stöd i undersökningarna. Rapportförfattarna skriver att analyser som gjorts av de internationella värderingsstudierna i muslimska länder ”har visat att muslimer i gemen knappast utmärks av någon speciellt annorlunda syn på demokrati”. På den punkten är det enligt rapporten svårt att skilja synsätten i muslimska länder från den i protestantiska, katolska, ortodoxa eller hinduiska länder. En undersökning jämför hur olika befolkningsgrupper ser på demokrati och förhållandet mellan religion och politik i två protestantiska länder (Sverige och Danmark), två katolska (Italien och Spanien) och fyra muslimska länder (Marocko, Algeriet, Iran och Indonesien). Rapportförfattarna sammanfattar att ”som grupp betraktade var muslimerna inte mer positiva till att religionen ska påverka politiken, inte mindre politiskt engagerade, inte mer negativa till jämställdhet. Det religiösa engagemanget bland muslimerna hade heller inte större betydelse för deras uppfattningar i sådana frågor än vad som var fallet för det religiösa engagemanget bland protestanter och katoliker.” På kort tid har Sverige, i förhållande till landets storlek, förvandlats till ett av världens mest utpräglade invandringsländer. Men inte bara det: Sverige är också ett av världens mest sekulariserade länder. Detta utifrån att vi historiskt sett har haft en ovanligt homogen befolkning. Det har dessutom funnits en dominerande religion och en närmast allenarådande statlig kyrka under århundraden. Vårt land utvecklas alltså för närvarande som invandringsland med mycket speciella särdrag, i dag och historiskt. Vi är, om man så vill, på många sätt landet Annorlunda. Det offentliga samtalet i Sverige behöver mer reflektera vad det innebär när allt fler invånare i vårt land är födda i andra länder och invandrat från länder där exempelvis religion har större betydelse i människors liv. I ett litet bredare internationellt perspektiv tycks det inte vara invandrarna som är så annorlunda, utan snarare Sverige. Samtidigt behöver omställningen inte vara så dramatisk, om man får tro de internationella värderingsstudierna. Den syn på demokrati, jämlikhet och jämställdhet som på många sätt är typisk svensk, tycks också omfattas av många av dem som invandrar till vårt land. Och ju mer alla vi invånare i Sverige gemensamt upptäcker våra likheter, inte bara stirrar oss blinda på våra olikheter, desto mer kommer vi också att kunna utveckla en känsla av nationell samhörighet i vårt land, oavsett var vi en gång föddes. Andreas Carlgren Generaldirektör Integrationsverket


"Polischefens lögner måste prövas i domstol"

Summary: Journalisten Hannes Råstam med nya fakta i "Fallet Ulf": Tusentals sidor dokument gömdes undan. Polismästare Knut Dreyer i Helsingborg vägrade att lyda kammarrätten och gömde undan tusentals sidor med dokument som skulle ha friat den incestdömde Bo Larsson. Till slut ljög polismästaren och hävdade att dokumenten inte existerade. När väl dokumenten kom fram friades Bo Larsson av hovrätten. Övergreppen mot dottern hade inte ägt rum. Polismästarens agerande är bara en av flera händelser som borde prövas av domstol. Den enda som nu får ta konsekvenserna av rättsinstansernas oförmåga att fullgöra sina uppgifter är den flicka som nu krävs på en halv miljon kronor av Brottsoffermyndigheten.

En partisk åklagare och två inkompetenta polisutredare lyckades få Bo Larsson dömd till åtta års fängelse för brott han inte begått. I flera år undanhöll rättsväsendet lådvis med bevis som kunde bevisa hans oskuld. Nu är det också bevisat att polismyndigheten i Helsingborg förlängde Bo Larssons tid i fängelse genom domstolstrots och rena lögner. Men någon påföljd för de ansvariga för denna rättsröta är inte aktuell enligt JO som granskar fallet. I stället vältras ansvaret för justitiemordet över på Bo Larssons dotter som nu stämts på en halv miljon kronor av Brottsoffermyndigheten. Redan innan flickan började berätta om faderns övergrepp hade olika psykologutredningar konstaterat att hon saknade förmåga att skilja fantasi från verklighet. Enligt psykologerna hade hon utvecklat ett beteende som innebar att hon ljög för att uppnå sina syften men inte insåg konsekvenserna av sina handlingar. Med denna diagnos i bagaget kom den 14-åriga flickan till behandlingshemmet Ekbacken. På Ekbacken fick dottern gå i samtalsterapi varje fredag med den falske psykoterapeuten Kenneth Lind, vars terapi inriktas på att förmå ungdomarna att avslöja olika sexuella övergrepp de utsatts för. I det första polisförhöret uppgav Kenneth Lind att "pappan knullat med dottern i många år" och att när Bo Larsson och hans kamrater "träffas för att ha lite trevligt ska de sätta på den lilla horan". Många skulle kanske ifrågasätta en terapeut som uttrycker sig på detta sätt om sin patient, men åklagare Birgit Kronholm accepterade både Kenneth Lind och hans påståenden om att flickan utsatts för hundratals våldtäkter av 20-30 gärningsmän när hon var nio år gammal. De polisförhör med flickan som följde gick till så att förhörsledaren vanligtvis kom med förslag på hur och var Bo Larsson förgripit sig på henne, varvid flickan svarade "ja" eller "mm" till svar. Frågorna i dessa förhör är så till den grad ledande att bevisvärdet underkändes till och med av åklagaren. Men skadan var redan skedd. I den följande polisutredningen åsidosatte åklagare Birgit Kronholm sin objektivitetsplikt genom att ensidigt söka belägg för Bo Larssons skuld, samtidigt som hon underlät att genomföra de mest grundläggande faktakontroller som skulle ha avslöjat att flickan inte talade sanning Exempelvis kontrollerades inte flickans skolfrånvaro, trots att hennes berättelse förutsatte att hennes pappa hållit henne hemma över 50 procent av skoldagarna under den tid övergreppen skulle ha ägt rum. Bo Larsson kämpade i flera år för att få ta del av det fullständiga utredningsmaterialet vilket polismyndigheten i Skåne nekade honom, trots att rättegångsbalken otvetydigt ger den åtalade rätt till sådan partsinsyn. Helsingborgs polismästare Knut Dreyer har fört en lika envis kamp för att hemlighålla utredningsmaterialet, men i juni 2004 avgjorde Kammarrätten i Göteborg att polisen måste lämna ut handlingarna till Bo Larsson. Polismästaren struntade dock i kammarrättens dom och fortsatte sin vägran. När ingenting annat återstod ljög polismästare Knut Deryer och påstod att det inte fanns några utredningshandlingar på myndigheten. Att polismyndighetens högste chef faktiskt ljög och vägrade lyda ett domstolsbeslut är en allvarlig anklagelse. Att syftet med lögnen var att undanhålla sanningen för en oskyldigt dömd man gör saken än värre. I ett yttrande till JO i februari i år erkänner dock polismyndigheten att man ljugit. I de tusentals sidor utredningshandlingar som Knut Dreyer med lögnens hjälp undanhöll Bo Larsson fanns bland annat bevismaterial som bidrog till att han beviljades resning och friades av hovrätten i januari 2005. Exempelvis fanns där utredningshandlingar om den porrklubb som flickan påstår sig ha besökt tillsammans med sin pappa. Nio år gammal skulle hon där ha blivit såld till klubbägaren för att "arbeta som hora". Sedan polisen i Stockholm utrett frågan grundligt konstaterade utredarna att klubben sannolikt aldrig existerat. Uppgiften var viktig genom att den återigen indikerade att dottern inte talade sanning, men åklagare Birgit Kronholm hemlighöll denna uppgift under rättegångarna. När Bo Larsson fällts i två instanser begärde han att få ta del av alla utredningshandlingar. Polismyndigheten sekretessbelade då uppgifterna om porrklubben trots att lagligt stöd för en sådan åtgärd saknas. Den flicka som konstaterats sakna förmåga att skilja mellan verklighet och fantasi bedömdes av både tingsrätten och hovrätten som så trovärdig att hennes vittnesmål ensamt kunde läggas till grund för åtta års fängelse för Bo Larsson och fem och ett halvt års fängelse för hans kamrat. Efter domarna mot Bo Larsson skrev dottern två långa brev till sin pappas advokat Tom Peyron där hon erkände att hon ljugit om allt och att pappan är oskyldigt dömd. Hon skrev att hon hade velat säga som det var redan under rättegångarna men att hon inte vågar göra det. Genom att ljuga om övergreppen hade flickan erhållit olika förmåner på Ekbacken. När hon nu försökte säga sanningen var ingen intresserad av att lyssna på henne och ingen stöttade henne. Tvärtom hotade Ekbackens föreståndare med att hon skulle kastas ut från hemmet om anklagelserna mot pappan inte var sanna. Inför dessa hot ändrade sig flickan och förklarade att det hon skrivit i breven inte var sant. Hon blidkade föreståndaren genom att berätta att hon som nioåring bevittnat ett ritualmord som utförts av den satanistiska stripteasedansösen Jessica och ortens pizzabagare. Terapeuten, föreståndarna, polisutredarna och åklagaren valde att återigen tro på flickan och de nya lögnerna belönades med uppmärksamhet, medkänsla och uppskattning. Samtidigt som dottern berättade om ritualmordet behandlade Högsta domstolen Bo Larssons första resningsansökan. Bo Larsson krävde att flickan skulle förhöras för att skapa klarhet kring varför hon skrivit breven. I hemlighet genomfördes ett förhör med flickan som påstod att den mystiska stripteasedansösen Jessica nyligen sökt upp henne och tvingat i henne en tablett med den effekten att hon skrev breven om att hennes pappa var oskyldigt dömd. Vice riksåklagare Catharina Bergkvist Levin har ett särskilt uppdrag att vaka över rättssäkerheten i Sverige och kunde därför antas ha blivit oroad av flickans nya uppgifter - två långa fängelsestraff hade ju trots allt grundats uteslutande på flickans höga trovärdighet. Men Catharina Bergkvist Levin tyckte att förklaringen med tabletten lät så bra att hon ansåg att flickan inte behövde förhöras ytterligare om saken. Högsta domstolen skulle just behandla en resningsansökan som grundade sig på flickans brev där hon tog tillbaka sina anklagelser. I ett brev till Högsta domstolen skrev Catharina Bergkvist Levin att breven fått en tillfredsställande förklaring. (Hon avstod dock från att nämna något om tabletten och Jessica.) Några nya förhör behövde därför inte hållas med flickan, skrev hon. Sanningen var dock att flickan redan hade blivit förhörd, vilket vice riksåklagaren förteg i brevet till Högsta domstolen. I dessa nya förhör hade flickan påstått att hon bevittnat ett ritualmord på en liten invandrarflicka. Vice riksåklagaren vilseledde Högsta domstolen genom att förtiga att flickan förhörts om ritualmordet och tvärtom hävdat att några förhör inte behövde hållas. Det tydliga budskapet var att allt är lugnt och att flickans trovärdighet var orubbad. Kort tid senare mottog vice riksåklagare Catharina Bergkvist Levin en promemoria från en åklagare som slog larm om att delar av flickans berättelse hämtats från boken "Spökflickan". Han informerade också vice riksåklagaren om Kenneth Linds suggererande terapimetoder som hade formen av polisförhör. Ytterligare några dagar senare släppte flickan en ny bomb: Stripteasedansösen Jessica som polisen förgäves sökt efter i flera år var egentligen hennes egen mamma! Trots att vice riksåklagare Catharina Bergkvist Levin ständigt fick nya alarmerande uppgifter vidarebefordrade hon inte dessa till Högsta domstolen. Bo Larssons andra resningsansökan avslogs med motiveringen att det inte hade framkommit några nya uppgifter i målet. Trots att åklagarväsendets agerande i fallet ledde till att två oskyldiga män satt i fängelse i tre år vidhåller vice riksåklagare Catharina Bergqvist Levin att fallet "i allt väsentligt är bra handlagt". Uttalandet avslöjar en häpnadsväckande brist på insikt om konsekvenserna av den maktutövning hon är en ledande företrädare för. Justitieombudsmannen som granskat fallet har kortfattat meddelat att han inte avser att ens inleda förundersökning mot någon tjänsteman som handlagt fallet Bo Larsson. Därmed sitter Bo Larssons plågade dotter ensam kvar som fallets största förlorare. En flicka som ropat på hjälp genom att anklaga och genom att ta tillbaka anklagelserna; en flicka som inte kan se skillnad på fantasi och verklighet. Utöver den bedövande inkompetens som kantat fallet Bo Larsson finns det ett antal händelser som är av sådan art att de i anständighetens namn borde prövas i domstol: Kammaråklagare Birgit Kronholms undanhållande av de förhör hon höll med flickan inför hovrättsförhandlingarna. Polismästare Knut Dreyers undanhållande av utredningsmaterial som han ålagts av domstol att lämna ut till Bo Larsson. Vice riksåklagare Catharina Bergkvist Levins vilseledande av Högsta domstolen inför Bo Larssons två första resningsansökningar. För det kan väl inte vara rimligt att den flicka som inte kunde inse följderna av sitt handlande ensam får bära konsekvenserna av rättsinstansernas oförmåga att fullgöra sina uppgifter? Hannes Råstam Reporter, Uppdrag granskning, SVT