”UD slutar betala för evakuerade svenskar”

Summary: Utrikesminister Carl Bildt: Ny lag tydliggör att det är den enskilde som i första hand ansvarar för sin säkerhet utomlands – inte den svenska staten.Sverige har i dag en hög beredskap för att hjälpa svenskar i händelse av kriser eller katastrofer utomlands. Men var går gränsen för statens ansvar och vilket ansvar har den enskilde? Regeringen föreslår i dag en ny lag som ålägger staten att genomföra en konsulär katastrofinsats när ett stort antal svenskar drabbas. Men alla kostnader kan inte täckas av staten via skattebetalarna. Regeringen vill att den som framöver får hjälp vid en katastrofinsats ska ersätta staten för kostnader som uppstått när han eller hon evakuerats eller fått hälso- och sjukvård. Bra försäkringar bör kunna täcka de här utgifterna, skriver Carl Bildt.

Svenskar som reser eller vistas utomlands har ansvar för sin säkerhet och skall försäkra sig mot oväntade händelser. Men det finns situationer där normala samhällsfunktioner i ett land inte fungerar. Därför föreslår regeringen nu en lag som tydliggör när staten har ansvar för svenskar som drabbas av kris och katastrofhändelser utomlands. Sverige har i dag en hög beredskap för att hjälpa drabbade svenskar i händelse av kriser eller katastrofer utomlands. Men var går gränsen för statens ansvar och vilket ansvar har den enskilde vid en eventuell katastrof? Den som får statens hjälp måste också veta på vilka villkor detta sker. I och med det lagförslag som nu överlämnas till riksdagen, har de huvudsakliga brister som påtalades av 2005 års Katastrofkommission åtgärdats. Flodvågskatastrofen i Sydostasien för fem år sedan innebar en plågsam väckarklocka, men sedan dess har vi lärt oss mycket. Den svenska utrikesförvaltningen har lagt stor energi på att förbättra beredskapen för katastrofer och större händelser utomlands, där svenskar drabbas. I ett nära samarbete med övriga departement och Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (tidigare Räddningsverket), Polisen, Socialstyrelsen, Försvarsmakten och andra, har skapats ett insatssystem med färdiga, utbildade och utrustade beredskapsstyrkor. Samarbetet med resebranschen och försäkringsbolagen är naturligtvis också en viktig del av detta stora nätverk. I dag finns det en konsulär snabbinsatsstyrka på UD i Stockholm och en för flera myndigheter och organisationer gemensam stödstyrka som med kort varsel kan förstärka en utlandsmyndighet om det behövs för att bistå drabbade svenskar utomlands. Samordningen mellan EU:s medlemsländer har också förbättrats betydligt. I samband med Libanonkriget 2006 var Sverige det land som evakuerade flest människor på kortast tid, tack vare de nya strukturer som har byggts upp under UD:s ledning. Vi fick ett nytt kvitto på att det här maskineriet fungerar i samband med jordbävningskatastrofen i Haiti. Mycket snart efter jordbävningen hade UD bildat sig en uppfattning om hur många svenskar som befann sig i området och på vilket sätt de hade drabbats. Trots vår beredskap finns en osäkerhet kring hur statens ansvar egentligen ser ut, vid katastrofer eller kriser utomlands med svenskar drabbade. Vårt förslag till lag om konsulär katastrofinsats klarlägger detta. Medborgarna behöver veta i vilka situationer staten kan genomföra en större insats utomlands för att hjälpa drabbade svenskar, dels – vilket är minst lika viktigt – i vilka situationer det inte är statens ansvar att ingripa för att hjälpa svenskar utomlands. Osäkerhet om reglerna kan skapa fördröjning varje gång vi står inför en ny katastrof. Och det vill vi undvika, en gång för alla. Regeringen föreslår att staten ska åläggas att ha en beredskap för att kunna genomföra en konsulär katastrofinsats när ett stort antal svenskar drabbas vid en kris eller en katastrof utomlands och normala resurser inte räcker för att bistå de drabbade. En katastrofinsats kan bli aktuell vid riktigt allvarliga händelser, då människor har dödats eller skadats eller då det finns en omedelbar risk för detta. Varje katastrof är emellertid unik. Det är därför varken möjligt eller önskvärt att närmare precisera vilka åtgärder staten ska kunna bistå med i en katastrofsituation. Den förmåga som numera finns att snabbt analysera uppkomna situationer för att bedöma hjälpbehovet är av avgörande betydelse för en lyckad insats. En konsulär katastrofinsats kommer ofrånkomligen att medföra ansenliga kostnader. Den svenska insatsen vid evakueringen ur Libanon kunde vi summera till 77 miljoner kronor. Att staten tar ansvaret för en katastrofinsats innebär inte att också samtliga kostnader för insatsen ska bäras av staten via de svenska skattebetalarna. Det är rimligt att den som väljer att resa eller bosätta sig utomlands får räkna med vissa ökade kostnader om han eller hon drabbas av en kris- eller katastrofsituation. Regeringen vill därför att den som framöver får hjälp vid en konsulär katastrofinsats ska ersätta staten för de kostnader som uppstått när han eller hon har evakuerats eller har fått hälso- och sjukvård. En sådan ersättningsskyldighet överensstämmer väl med hur våra andra regler om konsulärt stöd är utformade. Den stämmer också med principen att den enskilde har det grundläggande ansvaret för sin utlandsvistelse. Ersättningsskyldigheten till staten bör kunna täckas av en bra försäkring. Förväntningarna på vad staten ska hjälpa svenskar med när de drabbas av olyckor utomlands kan ibland vara mycket stora. Staten ska kunna hjälpa, men det är samtidigt viktigt att staten hjälper till där det verkligen behövs. Det är viktigt att komma ihåg att den som vistas eller bosätter sig utomlands gör detta på eget ansvar. Någon förändring beträffande detta grundläggande ansvar är inte aktuell. Genom lagen om konsulära katastrofinsatser tydliggörs att det inte är svenska staten som i första hand ansvarar för svenskarnas säkerhet utomlands. Det är den enskilde. Den som väljer att resa och vistas utomlands har ett personligt ansvar för att vara välinformerad om resmålet. Det faller på den enskilde att ta ansvar för den egna säkerheten och se till att han/hon har ett nödvändigt försäkringsskydd med mera. Här fyller UD:s reserekommendationer en viktig funktion. Det är sedan den enskildes ansvar att fatta ett välinformerat och självständigt beslut om att resa eller att stanna hemma, på grundval av den information som finns att tillgå. Den som reser bör dessutom planera för att oväntade kostnader kan uppkomma. Ett bra försäkringsskydd kan vara ett sätt att skydda sig mot sådana oväntade kostnader. Reseföretagen har också ett ansvar för sina resenärer. Men det kan uppstå situationer med många drabbade svenskar då dessa resurser inte räcker till. Det kan vara fråga om så vitt skilda händelser som naturkatastrofer, terroristattacker, krigstillstånd och tekniska olyckor. Det är viktigt att svensk allmänhet får en bättre kännedom om vad som gäller på det här området. Jag skulle därför vilja rekommendera er att besöka departementets hemsida, www.ud.se. Där finns mycket information att hämta inför resan. Till sommaren, när riksdagen har sagt sitt, kommer vi på hemsidan också att kunna informera om den nya lagstiftningen. Carl Bildt utrikesminister (M)


”Godnattstunden bästa tiden på dygnet”

Summary: Hos familjen Kaller Tapper finns bara en enkel läggningsrutin. Alla barn nattas samtidigt i föräldrarnas säng. Mamma Karin tror att närheten till föräldrar och syskon gör nattningen enkel – och barnen trygga.

På kvällen kommer dygnets bästa stund, tycker Karin Kaller. Då lägger hon sig i dubbelsängen med lille Mille, 1 år, Moltas, 3, Majken, 6 och Morris, 8, plus stora blandrashunden Bosse. Karin ammar Mille och läser saga för de större barnen. – Man känner någons varma små fötter intill sina egna, en liten hand i sitt hår. Det känns självklart, lugnt och underbart, säger Karin. Då finns inget bråk eller tjafs, man slutar dagen bra. Det blir trångt i sängen, inte minst på grund av Bosse, så trångt att något av barnen måste ligga på tvären nere vid fotändan. – Men den som ligger där får välja saga, säger Karin. Så den ”sämsta platsen” har blivit ganska attraktiv. Just nu läser Karin en kapitelbok, lite för avancerad för att treåringen Moltas ska hänga med. Fast Moltas vill absolut vara med på nattningen ändå, berättar Karin. Ibland ligger han och bläddrar i en bilderbok under tiden. – Han somnar gott, det är nog stämningen som känns rogivande, säger Karin. Karin, som är dramapedagog, hennes man Dennis Tapper och deras barn bor i ett gult trähus på landet, i Buskhyttan utanför Nyköping. Dit flyttade familjen från en etta i södra Stockholm för tre år sedan. De två yngsta barnen sover än så länge i föräldrarnas säng hela natten. Dennis, som är musiker, jobbar ofta sent på kvällen och lägger sig ibland på soffan eller i gästrummet eftersom sängen är ”full”. – Fast Moltas ska flytta in i Majkens rum snart, är det tänkt, säger Karin. Vi väntar på en våningssäng, det kommer Moltas säkert att tycka är kul, så övergången går nog bra. Karin och Dennis har aldrig fattat några beslut om hur sovrutinerna i familjen ska se ut. Mönstren har format sig av sig själva, berättar de. Den gemensamma nattningen av alla barnen har varit praktisk eftersom Dennis arbetar mycket på kvällen och natten. – Men det är också så otroligt mysigt, säger Karin. Eftersom jag fortfarande ammar Mille är det alltid jag som tar nattningen när jag är hemma. Det känns inte som en arbetsuppgift, jag skulle aldrig vilja byta bort nattningen mot att dammsuga eller plocka disk. Nattningen brukar ta en halvtimme, högst en timme. Majken och Morris somnar i dubbelsängen ibland, men flyttas över till sina egna rum senare. – Det här med den gemensamma nattningen är förstås inget tvång, säger Dennis. Ibland är Morris uppe och gör något annat, och lägger sig sedan direkt i sin säng. Det händer att Majken gör så också. Samtidigt gillar alla nattningen, säger Karin. Vi har sällan haft problem med att barnen inte vill lägga sig, de ser fram emot den där stunden lika mycket som jag. Åttaåringen Morris håller med: – Att gå och lägga sig är mysigt, kroppen behöver vila. Efter sagan och pratet tänker jag inte på någonting, jag ligger bara och tittar på mysbelysningen tills jag somnar. Och det är skönt, för hjärnan behöver också vila. Det bästa med nattningen är att ligga i samma säng och prata. Det sämsta är att man inte får ligga kvar hela natten. Eftersom de tre äldsta barnen går i skola och förskola har det blivit nödvändigt med lite fastare rutiner, säger Karin och Dennis. Om det ska bli någon saga ska barnen vara i säng före klockan åtta. Det funkar för det mesta. På helgerna blir det lite senare. Dennis är med på ”nedvarvningen” före sänggåendet, med tandborstning och pyjamaspåtagning. När den övriga familjen lagt sig brukar han gå ner och jobba i musikstudion i källaren. I stort sett har inget av barnen haft några svåra sömnproblem, tycker Karin och Dennis. – Vi har haft tur. Man hör ofta andra berätta om besvärliga vaknätter, växtvärk och mardrömmar, säger Dennis. Våra barn vaknar förstås också ibland, men inte ofta. Fast just nu har Moltas en period när han halvvaknar ungefär varannan natt och verkar ha drömt något otäckt, han är vild, arg och sparkas. När vi väcker honom ordentligt blir han lugn, fem minuter senare sover han igen. – Skulle man inte få sova, då skulle man ju inte orka, säger Karin. Jag känner mig utvilad varje morgon, om det inte är så att jag själv suttit uppe vid datorn eller något. Närheten till föräldrar och syskon på kvällen och natten är nog bra och trygg för de små barnen, tror Karin. Men det här med god sömn och dygnsrytm handlar säkert om läggning också, tänker hon. – Alla i familjen är i grunden morgontrötta och kvällspigga – utom Majken, hon är precis tvärtom. Det blir så tydligt på morgnarna när vi andra är sega och tystlåtna. Majken kvittrar på, jättepigg. Om man vaknar på morgonen och Majken inte är uppe, då blir man orolig för att hon är sjuk. Samtidigt är hon den mest kvällströtta. Att de små barnen har sovit hos föräldrarna har känts naturligt, säger Karin. – När jag har ammat på natten har det varit lätt att somna om, både för mig och för barnen. När Mille föddes fick Moltas ligga kvar hos oss, jag tror det har varit bra, han blev inte bortskuffad och har inte varit svartsjuk på Mille alls. – Vi har inte gått efter några metoder utan har helt enkelt gjort det som har funkat bra för oss, säger Dennis. Det får vara så här med nattningen så länge det känns bra, det ändras väl av sig självt när barnen blir större. – Ja, fast jag tror att jag kommer att sakna nattningen, säger Karin. Psykolog Malin Bergström: – Släpp alla föreställningar om vad som är rätt och fel när det gäller hur barnen ska sova, säger Malin Bergström, psykolog inom bup i Stockholm. Sömnen är så grundläggande för både vuxna och barn. Utgångspunkten måste vara att alla ska sova så bra som möjligt, det gäller att tänka praktiskt och inte i principer, tycker hon: – Det finns föreställningar om att det är ”finare” att barnen sover i egen säng. Fast också motsatsen, att man är en bättre förälder om man har barnen i sängen. Men olika sätt passar olika personer, det handlar inte om fint eller fult. Om man har ett barn som absolut vill sova hos en, fast man själv blir störd och inte kan sova – vad gör man då? – Föräldrar måste också få sova. Men struntar man i principerna brukar man kunna hitta lösningar, som en madrass på golvet. Öronproppar är också bra, och om det finns två föräldrar kan man turas om. Barn sover djupare än vuxna Jämfört med vuxna sover barn riktigt djupt en större del av sömntiden. Men riktigt små spädbarn har i stället mer ytlig sömn, och sover oregelbundet. Mellan ett och tre års ålder ökar andelen djupsömn. För de flesta minskar den sedan i samband med puberteten. Under djupsömnen är man svårväckt och det är då en del barn kan gå i sömnen eller drabbas av ”nattskräck”, ett tillstånd där de bara delvis är vakna, och kan verka panikslagna. Ju äldre barnen blir, desto större blir skillnaden mellan vardagar och ledighet – de lägger sig senare när de är lediga, och sover längre på morgonen. I tonåren blir den skillnaden ännu större, och det kan leda till problem med dygnsrytmen. ”Fel” dygnsrytm kan bero både på biologisk läggning, på ”dåliga” vanor och psykisk problematik. Källa: Sömnforskaren och barnpsykiatern Hans Smedje Så här mycket sover barn: 6 månader gamla barn sover oftast 14–16 timmar per dygn. 1–3 år: Cirka 12–13 timmar om dygnet. 3–6 år: De flesta sover 10–12 timmar. 6–12 år: 9–11 timmar per dygn. Tonåringar behöver 8–9 timmars sömn, men många sover för lite. (Siffrorna är genomsnittliga.)


”Godnattstunden bästa tiden på dygnet”

Summary: Hos familjen Kaller Tapper finns bara en enkel läggningsrutin. Alla barn nattas samtidigt i föräldrarnas säng. Mamma Karin tror att närheten till föräldrar och syskon gör nattningen enkel – och barnen trygga. Så här mycket sover barn: ”Strunta i principerna, sömnen viktigast”

På kvällen kommer dygnets bästa stund, tycker Karin Kaller. Då lägger hon sig i dubbelsängen med lille Mille, 1 år, Moltas, 3, Majken, 6 och Morris, 8, plus stora blandrashunden Bosse. Karin ammar Mille och läser saga för de större barnen. – Man känner någons varma små fötter intill sina egna, en liten hand i sitt hår. Det känns självklart, lugnt och underbart, säger Karin. Då finns inget bråk eller tjafs, man slutar dagen bra. Det blir trångt i sängen, inte minst på grund av Bosse, så trångt att något av barnen måste ligga på tvären nere vid fotändan. – Men den som ligger där får välja saga, säger Karin. Så den ”sämsta platsen” har blivit ganska attraktiv. Just nu läser Karin en kapitelbok, lite för avancerad för att treåringen Moltas ska hänga med. Fast Moltas vill absolut vara med på nattningen ändå, berättar Karin. Ibland ligger han och bläddrar i en bilderbok under tiden. – Han somnar gott, det är nog stämningen som känns rogivande, säger Karin. Karin, som är dramapedagog, hennes man Dennis Tapper och deras barn bor i ett gult trähus på landet, i Buskhyttan utanför Nyköping. Dit flyttade familjen från en etta i södra Stockholm för tre år sedan. De två yngsta barnen sover än så länge i föräldrarnas säng hela natten. Dennis, som är musiker, jobbar ofta sent på kvällen och lägger sig ibland på soffan eller i gästrummet eftersom sängen är ”full”. – Fast Moltas ska flytta in i Majkens rum snart, är det tänkt, säger Karin. Vi väntar på en våningssäng, det kommer Moltas säkert att tycka är kul, så övergången går nog bra. Karin och Dennis har aldrig fattat några beslut om hur sovrutinerna i familjen ska se ut. Mönstren har format sig av sig själva, berättar de. Den gemensamma nattningen av alla barnen har varit praktisk eftersom Dennis arbetar mycket på kvällen och natten. – Men det är också så otroligt mysigt, säger Karin. Eftersom jag fortfarande ammar Mille är det alltid jag som tar nattningen när jag är hemma. Det känns inte som en arbetsuppgift, jag skulle aldrig vilja byta bort nattningen mot att dammsuga eller plocka disk. Nattningen brukar ta en halvtimme, högst en timme. Majken och Morris somnar i dubbelsängen ibland, men flyttas över till sina egna rum senare. – Det här med den gemensamma nattningen är förstås inget tvång, säger Dennis. Ibland är Morris uppe och gör något annat, och lägger sig sedan direkt i sin säng. Det händer att Majken gör så också. Samtidigt gillar alla nattningen, säger Karin. Vi har sällan haft problem med att barnen inte vill lägga sig, de ser fram emot den där stunden lika mycket som jag. Åttaåringen Morris håller med: – Att gå och lägga sig är mysigt, kroppen behöver vila. Efter sagan och pratet tänker jag inte på någonting, jag ligger bara och tittar på mysbelysningen tills jag somnar. Och det är skönt, för hjärnan behöver också vila. Det bästa med nattningen är att ligga i samma säng och prata. Det sämsta är att man inte får ligga kvar hela natten. Eftersom de tre äldsta barnen går i skola och förskola har det blivit nödvändigt med lite fastare rutiner, säger Karin och Dennis. Om det ska bli någon saga ska barnen vara i säng före klockan åtta. Det funkar för det mesta. På helgerna blir det lite senare. Dennis är med på ”nedvarvningen” före sänggåendet, med tandborstning och pyjamaspåtagning. När den övriga familjen lagt sig brukar han gå ner och jobba i musikstudion i källaren. I stort sett har inget av barnen haft några svåra sömnproblem, tycker Karin och Dennis. – Vi har haft tur. Man hör ofta andra berätta om besvärliga vaknätter, växtvärk och mardrömmar, säger Dennis. Våra barn vaknar förstås också ibland, men inte ofta. Fast just nu har Moltas en period när han halvvaknar ungefär varannan natt och verkar ha drömt något otäckt, han är vild, arg och sparkas. När vi väcker honom ordentligt blir han lugn, fem minuter senare sover han igen. – Skulle man inte få sova, då skulle man ju inte orka, säger Karin. Jag känner mig utvilad varje morgon, om det inte är så att jag själv suttit uppe vid datorn eller något. Närheten till föräldrar och syskon på kvällen och natten är nog bra och trygg för de små barnen, tror Karin. Men det här med god sömn och dygnsrytm handlar säkert om läggning också, tänker hon. – Alla i familjen är i grunden morgontrötta och kvällspigga – utom Majken, hon är precis tvärtom. Det blir så tydligt på morgnarna när vi andra är sega och tystlåtna. Majken kvittrar på, jättepigg. Om man vaknar på morgonen och Majken inte är uppe, då blir man orolig för att hon är sjuk. Samtidigt är hon den mest kvällströtta. Att de små barnen har sovit hos föräldrarna har känts naturligt, säger Karin. – När jag har ammat på natten har det varit lätt att somna om, både för mig och för barnen. När Mille föddes fick Moltas ligga kvar hos oss, jag tror det har varit bra, han blev inte bortskuffad och har inte varit svartsjuk på Mille alls. – Vi har inte gått efter några metoder utan har helt enkelt gjort det som har funkat bra för oss, säger Dennis. Det får vara så här med nattningen så länge det känns bra, det ändras väl av sig självt när barnen blir större. – Ja, fast jag tror att jag kommer att sakna nattningen, säger Karin. Malin Nordgren malin.nordgren@dn.se 08-738 19 80 6 månader gamla barn sover oftast 14–16 timmar per dygn. 1–3 år: Cirka 12–13 timmar om dygnet. 3–6 år: De fl esta sover 10–12 timmar. 6–12 år: 9–11 timmar per dygn. Tonåringar behöver 8–9 timmars sömn, men många sover för lite. (Siffrorna är genomsnittliga.) – Släpp alla föreställningar om vad som är rätt och fel när det gäller hur barnen ska sova, säger Malin Bergström, psykolog inom bup i Stockholm. Sömnen är grundläggande för både vuxna och barn. Utgångspunkten måste vara att alla ska sova så bra som möjligt, det gäller att tänka praktiskt och inte i principer, tycker hon: – Det finns föreställningar om att det är ”fi nare” att barnen sover i egen säng. Fast också motsatsen, att man är en bättre förälder om man har barnen i sängen. Men olika sätt passar olika personer, det handlar inte om fi nt eller fult. Om man har ett barn som absolut vill sova hos en, fast man själv blir störd och inte kan sova – vad gör man då? – Föräldrar måste också få sova. Men struntar man i principerna brukar man kunna hitta lösningar, som en madrass på golvet. Öronproppar är också bra, och om det fi nns två föräldrar kan man turas om, säger Malin Bergström. MALIN NORDGREN


Stäng skoldörren

Summary: Skolor ska inte ge Nationaldemokraterna och andra extremister fritt spelrum. De ska heller inte bryta mot grundlagarna. Därmed måste de tacka nej till alla partier.

Nationaldemokraterna har gjort sin läxa. De har studerat yttranden av JO och JK över fall där skolor avvisat extremistpartier. Sedan har de spelat enligt regelboken och skickat in en ansökan om att få sätta upp ett bokbord på Värmdö gymnasium. Rektorn grubblade och våndades men kom fram till att ND inte kunde nekas att besöka skolan eftersom andra partier, bland andra något på den yttersta vänsterkanten, varit där. På tisdagen sattes bokbordet upp. Det blev tumult. Först inne i skolan mellan elever och nationaldemokrater. Sedan även utanför skolan eftersom vänsteraktivister från AFA hört talas om ND:s besök. Ska det vara så? Inte ska väl skolan få bli en tummelplats för extremister? Inte ska väl skolan ge fritt spelrum åt dem som inte respekterar den demokratiska grundprincipen om människors lika värde? Svaret bör vara nej. Men i praktiken hamnar skolorna lätt fel, för rättsligt sett går de en svår balansgång. De ska inte bara upprätthålla ordningen och se till att alla, såväl elever som vuxna, bemöts med respekt. Rektorn måste också i utövandet av sitt uppdrag följa landets grundlagar. Det är här JK och JO kommer in i bilden. I ett beslut den 24 april 2008 kritiserade justitiekanslern Karlbergsskolan i Köpings kommun för att den avvisade en begäran från Nationaldemokraterna om att på skoltid få sätta upp ett bokbord och dela ut flygblad. Rektorn hade angett två skäl för avslaget. Det ena var att skolan inte var allmän plats. Det andra löd: ”Partier som riskerar att störa skolans ordning samt vars uppfattning inte stämmer överens med skolans värdegrund ska utestängas.” Delvis hade han rätt. Eftersom skolan inte är allmän plats kan ingen kräva att där få sprida böcker och flygblad. Lagen ger honom också rätt att avslå en ansökan om ordningen skulle störas. Men ett avslag får inte, betonade JK, grundas på innehållet i de aktuella skrifterna. För i så fall bryter skolan mot tryckfrihetsförordningens förbud mot spridningshinder. Karlbergsskolan hade inga konkreta belägg för att företrädare för Nationaldemokraterna skulle störa ordningen. ”Snarast synes misstankarna ha bestått i allmänna farhågor för att skolans egna elever skulle störa ordningen om partiet tilläts komma dit”, menade JK. Även JO har i liknande fall slagit fast att ”ordning” måste tolkas strikt, utan sneglande på innehållet i de aktuella skrifterna. Att eleverna blir upprörda över ett budskap och att det därför kan bli tumult duger inte som argument för att stänga ett parti ute. Både JK och JO har dessutom pekat på de restriktioner som följer av regeringsformens krav på att myndigheter och andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen ska ”beakta allas likhet inför lagen samt iakttaga saklighet och opartiskhet”. I praktiken innebär det att om andra politiska partier fått framföra sina åsikter på en skola, så blir möjligheterna att säga nej till Nationaldemokraterna eller något annat extremistparti mycket begränsade. Så rektorn på Värmdö gymnasium visste vad han gjorde. Eftersom andra partier tidigare fått komma till skolan fick även Nationaldemokraterna göra det. Självklart ska grundlagarna följas och möjligheterna att sprida politiska budskap i skolan inte styras av löst tyckande eller av rektorers egna tolkningar av vilka budskap som kan vara kränkande. Men skolorna är i sin fulla rätt att säga nej så länge det beskedet gäller lika för alla partier. När extremister systematiskt riktar sin propaganda mot skolorna blir det tyvärr nödvändigt att välja den vägen.


”Här är vårt alternativ till Filippa Reinfeldts Vårdval”

Summary: Rödgröna oppositionen i Stockholms läns landsting enig inför valet: Vi vill ersätta Vårdval Stockholm med en ny vårdmodell som är rättvis och tar hänsyn till behoven. Filippa Reinfeldts stelbenta reform Vårdval Stockholm bidrar till att öka hälsoklyftorna i vår region. En oberoende utvärdering har konstaterat att den på sikt hotar den medicinska säkerheten. Därför presenterar vi rödgröna i dag Hälsoval Stockholm, ett alternativ med ett nytt ersättningssystem där vårdcentralerna får pengar efter sina behov. De patienter som har störst anledning att söka vård ska få mer resurser än de som är relativt friska. Vårt alternativ innebär fler specialister i närsjukvården. Vi vill också avskaffa den fria etableringen och öppna nya akuter vid ett antal närsjukhus, skriver företrädare för S, V och MP.

Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet i Stockholms län presenterar i dag Hälsoval Stockholm – ett jämlikt och hälsofrämjande alternativ till Vårdval Stockholm. Vi vill skapa en verklig valfrihet för patienterna. Grunden i vårt Hälsoval är ett nytt ersättningssystem där pengarna följer patientens val, men till mindre del styrs av antal besök och till större del av vårdtyngd och socioekonomi. Kvalitet ska stå i fokus och det hälsofrämjande arbetet ska ges stort utrymme. Kompetens och utvecklingskraft hos alla vårdens yrken ska tas bättre tillvara än i dag. Det gäller inte minst kvinnodominerade vårdyrken som distriktssköterskor och undersköterskor. Till vår hjälp använder vi oss av två vetenskapligt utformade och väl beprövade system. Adjusted Clinical Groups, ACG, ligger till grund för betalning för patienter efter vårdtyngd. Genom att ”poängsätta” varje patient utifrån diagnoser, ålder och kön kan vårdcentralen få en ersättning som motsvarar varje patients vårdtyngd. Detta görs automatiserat via patientjournalerna och kan sjösättas på några månader. Med ACG får en mottagning med patienter med svåra diagnoser mer i fast ersättning än en mottagning med patienter som är relativt friska. I dag får de båda samma ersättning. En del av vårdbehovet avgörs av socioekonomiska faktorer. Även för detta finns en vetenskapligt utformad och väl beprövad metod för att fördela resurser. Care Need Index, CNI, räknar ut ett socioekonomiskt index för de listade patienterna på mottagningen beräknat på en rad olika faktorer till exempel andelen ensamboende äldre och födda utanför OECD-länderna. Både ACG och CNI ingår som komponenter i Hälsoval Skåne, som de politiska partierna lyckats ena sig kring över blockgränserna. Vi rödgröna vill också att ersättningen för kvalitet ska öka. Det ska löna sig för mottagningar att nå bra hälsoresultat, god tillgänglighet och minska antibiotikaförskrivningen. Vår modell ger vård efter behov på ett rättvist, jämställt, hälsofrämjande och jämlikt sätt över hela länet: 1). Hälsoval Stockholm fördelar den ekonomiska ersättningen med hänsyn tagen till vårdtyngd och socioekonomi, genom ACG och CNI. De som har störst behov av vård ska få mer resurser än de som är relativt friska. 2). Mottagningarna ges tid och resurser för förebyggande och hälsofrämjande arbete. Genom att göra en betydligt större del av ersättningen baserad på antal listade patienter, vårdtyngd och socioekonomi, får verksamheterna råd att arbeta hälsopedagogiskt med till exempel rökavvänjning, viktminskning och uppsökande verksamhet. På sikt leder det till färre sjuka och bättre folkhälsa. 3). Hela vårdteamet ska arbeta förebyggande och hälsofrämjande och kunna ge ett starkare stöd vid psykisk ohälsa och livskriser. Distriktsköterskans roll stärks och hon åläggs ett särskilt folkhälsoansvar. Hälsofrämjande insatser riktas särskilt till områden med stora hälsobehov. Fler hälsokommunikatörer sätts in. 4). Vi inför verklig valfrihet och patientmakt genom ett brett vårdutbud med olika inriktning och kompetenser. Hälsoval Stockholm innebär en tillit till vårdpersonalen att själva organisera sitt arbete och bedöma vilken vårdkompetens som ska möta den enskilda patienten. Patientens val kan påverka vårdteamets sammansättning. Hälsoval Stockholm ersätter till exempel besök hos kiropraktor, naprapat, och psykoterapeut. Kvalitet ska premieras före korta besök. 5). Fördelarna med att genom auktorisation undvika konkurrensupphandlingar tas tillvara, men kvalitetskraven på vårdgivarna skärps. Landstingets egen närsjukvård ges rätt att starta nyetableringar. Vårdenheter i landstingets egen regi ges också möjlighet att övergå i intraprenader. 6). Vården ska finnas där behoven finns. Fri etablering i den form den har i dag avskaffas. 7). Hälsoval Stockholm innebär ett bredare utbud i närsjukvården där fler specialister görs tillgängliga. För att öka möjligheterna till snabb vård utan tidsbokning öppnas också nya akuter vid ett antal närsjukhus, där bland annat barnläkarkompetens ska finnas. Vårdval Stockholm infördes i all hast utan några ordentliga konsekvensanalyser eller försök till enighet över blockgränserna. Under de dryga två år vi levt med Vårdval Stockholm har omfattande kritik från tunga aktörer riktats mot det ansvariga landstingsrådet Filippa Reinfeldts stelbenta reform. I en oberoende utvärdering av Ernst & Young, konstaterade experterna att den medicinska säkerheten på sikt hotas av Vårdval Stockholm. I en enkät som Läkarförbundet har genomfört tycker åtta av tio läkare i Stockholm att de har fått svårare att prioritera patienter med stora och kroniska vårdbehov. Nio av tio anser att många korta besök premieras för mycket. En stor majoritet av Vårdförbundets medlemmar uppger i en enkät att vårdvalet inte gav förutsättningar att uppnå målet om vård på lika villkor och inte heller för det förebyggande arbetet. Pensionärernas Riksorganisation menar att ersättningen bör viktas efter vårdtyngd. Lagen om vårdval införs nu i hela landet i olika former, men ingenstans väljer man att följa Stockholms modell. Vårdval Stockholm innebär att alla läkarbesök ger lika mycket pengar – oavsett om det är en enkel snuva eller en patient med flera komplicerade diagnoser. Ingen extra kompensation ges till mottagningar utifrån socioekonomiska faktorer, trots att vi vet att detta spelar stor roll för hälsan. Det är inte lönsamt i dag för vårdgivare att etablera sig i områden med komplicerade vårdbehov. Vårdval Stockholm bidrar därmed till att öka hälsoklyftorna. Endast en liten del av vårdcentralernas ersättning ges i dag utifrån hur många patienter som vårdcentralen ansvarar för. Därmed har Vårdval Stockholm flyttat fokus från att behandla hela patienter till att behandla varje diagnos för sig. Den fasta ersättningen är så låg att nödvändiga specialiserade verksamheter som äldrevårdcentraler och familjecentraler tvingats slå igen. Vi har fått en likriktning inom vården där valfrihet reduceras till geografi, inte vårdinnehåll. Vi rödgröna vill stärka folkhälsan och den enskilda människans rätt att välja den bästa vården. Därför vill vi ha ett Hälsoval med större mångfald, ökad valfrihet och en rättvis fördelning. Hälsoval Stockholm ska utjämna hälsoklyftorna i vår region. Ingela Nylund Watz, gruppledare och oppositionslandstingsråd för Socialdemokraterna i Stockholms läns landsting Dag Larsson, oppositionslandstingsråd för Socialdemokraterna i Stockholms läns landsting Birgitta Sevefjord, gruppledare och oppositionslandstingsråd för Vänsterpartiet i Stockholms läns landsting Håkan Jörnehed, vice gruppledare för Vänsterpartiet i Stockholms läns landsting Raymond Wigg, oppositionslandstingsråd för Miljöpartiet i Stockholms läns landsting Lena-Maj Anding, gruppledare för Miljöpartiet i Stockholms läns landsting ACG och CNI ACG (Adjusted Clinical Groups) används för att beskriva förväntat resursbehov utifrån sjukligheten hos de listade patienterna. Varje patients behov utgår från journalförda diagnoser, ålder och kön. CNI (Care Need Index) beskriver den förväntade risken för att utveckla ohälsa baserad på socioekonomiska faktorer, till exempel antal ensamstående föräldrar och arbetslöshet. I Hälsoval Stockholm innebär det att man varje månad, med hjälp av SCB, tar fram risken för ohälsa för genomsnittspatienten på vårdcentralen.


”Svårt för handläggarna tolka riksdagens nya lag”

Summary: Försäkringskassans generaldirektör går in i debatten om sjukförsäkringen: Tolkningen av den nya lag som riksdagen beslutade om före jul är inte självklar. Efter den debatt som blossade upp om behandlingen av cancersjuka, har vi dragit slutsatsen att vi mer aktivt behöver föra ett samtal om hur Försäkringskassan tolkar och tillämpar gällande lag. När ska det betraktas som ”oskäligt” att pröva någons förmåga mot den reguljära arbetsmarknaden? Vilka ska ses som så ”allvarligt” sjuka att de har rätt till sjukpenning utan tidsgräns? Det är extra viktigt att redovisa hur vi resonerar eftersom många fått utstå mycket oro den senaste tiden. Den nya lag som riksdagen antog före jul innebär att något fler kommer att ha rätt till sjukpenning. Samtidigt ska inte betydelsen av den överdrivas, skriver Adriana Lender.

Försäkringskassan har börjat tillämpa de nya regler inom sjukförsäkringen som riksdagen beslutade före jul. Beslutet var en följd av den debatt som blossade upp om behandlingen av cancersjuka (DN Debatt 2/12). Den kretsade delvis kring vem som bar ansvaret för hur lagen fungerade, lagstiftaren eller den myndighet, Försäkringskassan, som tillämpar lagen. Vi har dragit slutsatsen att vi mer aktivt behöver föra ett samtal om hur vi tolkar och tillämpar gällande lag. När ska det betraktas som ”oskäligt” att pröva någons förmåga mot den reguljära arbetsmarknaden och vilka ska betraktas som så ”allvarligt” sjuka att de har rätt till sjukpenning utan tidsgräns? Då vi upplever att många förhoppningar knutits till de nya reglerna känns det extra viktigt att redovisa hur vi resonerar. Många som är beroende av ersättning från sjukförsäkringen har fått utstå mycket oro och många nya besked de senaste månaderna. En försäkring är tänkt att ge trygghet. Den tryggheten vilar delvis på att reglerna går att förstå. Försäkringskassan har till uppdrag att inom ramen för reglerna i lagen om allmän försäkring besluta om rätten till sjukpenning. Lagstiftning och förarbeten utgör en ram men inom den finns många frågor som måste besvaras. Lagstiftaren kan aldrig förutse alla situationer och ge svar på alla frågor som kan uppkomma. Samma utmaning möter vi som myndighet. Det är enskilda handläggare som fattar beslut. Mellan lagtext och beslut finns Försäkringskassans vägledningar och riktlinjer men inte heller de kan ge svar på alla frågor och förutse alla situationer. Just därför är det viktigt att det finns en öppen debatt kring hur lagen blir verklighet. Och ytterst en möjlighet för ansvariga politiker eller ansvarig myndighet att göra de förändringar som krävs. Att ha rätt till sjukpenning förutsätter att det finns en nedsatt arbetsförmåga till följd av sjukdom. Förmågan kan bedömas i relation till det jobb man har eller till arbetsmarknaden som helhet. Sedan juli 2008 gäller att efter sex månader ska förmågan prövas mot den reguljära arbetsmarknaden. Ett undantag har funnits om den sjuke inom sex månader kan förväntas återgå i arbete hos sin befintliga arbetsgivare. Nu har riksdagen bestämt att prövningen inte heller ska göras om det anses ”oskäligt”. Att avgöra vad som är oskäligt är inte lätt, begreppet bygger på en värdering som kan se helt olika ut hos olika människor. En nyckelfråga är vilka faktorer som ska kunna ligga till grund för ställningstagandet. Vid prövning av rätten till sjukpenning ska ålder, utbildning och sociala förhållanden inte vägas in. Det är bara sjukdomens konsekvenser som ska beaktas. Samtidigt är det klart att många kan tycka att det är oskäligt att en person som är 63 år ska försöka hitta ett nytt arbete samtidigt som han eller hon är sjuk. I riksdagens beslut sägs inte entydigt hur regeln ska förstås. Exemplen handlar om allvarlig sjukdom och dess konsekvenser men det sägs också att det kan finnas andra liknande situationer. Frågan är om dessa situationer kan handla om till exempel hög ålder. Vår tolkning är att så inte är fallet. Baserat på resonemangen i beslutet och att riksdagen skriver att det ska ses som en mindre förändring som inte kommer att röra särskilt många fall drar vi slutsatsen att lagen bara ska gälla situationer där det är sjukdomen i sig som gör att det är oskäligt att göra en prövning mot den reguljära arbetsmarknaden. I normalfallet finns en gräns för hur länge någon har rätt till sjukpenning. Gränsen är två och ett halvt år. Ett undantag är om man har rätt till så kallad fortsatt sjukpenning. I lagtexten har hittills stått att det ska finnas ”synnerliga skäl” och i förarbetena talas det om mycket allvarlig sjukdom. Försäkringskassan har tolkat detta som att det ska finnas en allvarlig sjukdom som medför en sådan påverkan på allmäntillståndet att personen får anses som mycket allvarligt sjuk. De flesta som beviljats fortsatt sjukpenning har lidit av cancer. Nu har riksdagen slagit fast att fler personer med cancer och andra likartade sjukdomar ska ha rätt till fortsatt sjukpenning. Detta även om sjukdomen i det enskilda fallet inte kan betraktas som mycket allvarlig. Begreppet synnerliga skäl har ersatts av ”allvarlig sjukdom”. Vad som är allvarlig sjukdom har Socialstyrelsen fått i uppdrag att definiera. Den definitionen kommer att spela en viktig roll. Frågan är dock om det tidigare kriteriet att sjukdomen ska ha en allvarlig påverkan på allmäntillståndet fortfarande ska gälla. I klartext har det handlat om att sjukdomen inte bara i sig ska vara allvarlig utan att den person som är drabbad också ska vara mycket sjuk. Vår tolkning är att det inte längre ska gälla. Som vi ser det knyts rätten till fortsatt sjukpenning nu tydligare till diagnosen. Tolkningen bygger på att riksdagen slagit fast att just det faktum att vissa personer med cancer inte fått rätt till fortsatt sjukpenning visar att begreppet varit för snävt. Fortfarande gäller dock att det ska finnas en nedsatt arbetsförmåga för att frågan om fortsatt sjukpenning alls ska kunna bli aktuell. De två regeländringarna innebär att något fler vid ett givet tillfälle kommer att ha rätt till sjukpenning. Samtidigt ska betydelsen inte överdrivas. De nya reglerna kommer givetvis att vara mycket viktiga för dem som berörs men redan i dag får över 97 procent av dem som ansöker om sjukpenning ett ja. Andelen sjukfall som slutade med en indragen ersättning var 2009 drygt 2 procent. En mycket grov uppskattning är att de nya reglerna om fortsatt sjukpenning kan komma att beröra ungefär 200 personer per år. Hur många prövningar mot den reguljära arbetsmarknaden som kommer att skjutas upp med hänvisning till att det vore oskäligt är ännu svårare att bedöma. I dag når ungefär 3 000 personer varje månad gränsen vid 180 dagar. I ungefär tio procent av de fallen skjuts prövningen upp med hänvisning till särskilda skäl. Den nya oskälighetsregeln kommer sannolikt att beröra betydligt färre fall än vad regeln om särskilda skäl gör. Tolkningen av den nya lagen är inte självklar, så är det sällan när det gäller sjukförsäkringen. Försäkringskassans uppgift är att förtydliga hur den ska tillämpas. Men inte heller de vägval jag beskrivit är uttömmande. Våra handläggare kommer att ställas inför svåra situationer när de ska ta ställning till om något är oskäligt eller om en sjukdom är allvarlig. Så måste det vara. Att bestämma om någons rätt till sjukpenning handlar ytterst om en individuell bedömning och det går aldrig att förutse alla situationer. Det kommer att krävas fler vägval och en beredskap att ompröva de som gjorts. Vår tillämpning kommer att behöva utvecklas utifrån erfarenheter och diskussioner kring vad som är rimligt och önskvärt. Försäkringskassans ambition är att bli bättre på att förklara hur vi tolkar och tillämpar gällande lag. Om Försäkringskassans tolkning och beslut är rätt prövas slutligen av domstolar. Om det rätta också är det önskvärda är sedan en fråga för riksdagen. Adriana Lender generaldirektör Försäkringskassan Försäkringskassan Försäkringskassan är en av Sveriges största statliga myndigheter. Den tillkom 1 januari 2005 genom en sammanslagning av Riksförsäkringsverket och de allmänna länsförsäkringskassorna. Den ansvarar för stora delar av de offentliga trygghetssystemen, som föräldrapenning, tillfällig föräldrapenning, sjukpenning eller sjuk- och aktivitetsersättning, bostadsbidrag, bostadstillägg och aktivitetsstöd. Totalt administrerar myndigheten närmare femtio olika förmånsslag inom socialförsäkringen.


Summary: Försäkringskassans generaldirektör går in i debatten om sjukförsäkringen: Tolkningen av den nya lag som riksdagen beslutade om före jul är inte självklar.Efter den debatt som blossade upp om behandlingen av cancersjuka, har vi dragit slutsatsen att vi mer aktivt behöver föra ett samtal om hur Försäkringskassan tolkar och tillämpar gällande lag. När ska det betraktas som ”oskäligt” att pröva någons förmåga mot den reguljära arbetsmarknaden? Vilka ska ses som så ”allvarligt” sjuka att de har rätt till sjukpenning utan tidsgräns? Det är extra viktigt att redovisa hur vi resonerar eftersom många fått utstå mycket oro den senaste tiden. Den nya lag som riksdagen antog före jul innebär att något fler kommer att ha rätt till sjukpenning. Samtidigt ska inte betydelsen av den överdrivas, skriver Adriana Lender.

Försäkringskassan har börjat tillämpa de nya regler inom sjukförsäkringen som riksdagen beslutade före jul. Beslutet var en följd av den debatt som blossade upp om behandlingen av cancersjuka (DN Debatt 2/12). Den kretsade delvis kring vem som bar ansvaret för hur lagen fungerade, lagstiftaren eller den myndighet, Försäkringskassan, som tillämpar lagen. Vi har dragit slutsatsen att vi mer aktivt behöver föra ett samtal om hur vi tolkar och tillämpar gällande lag. När ska det betraktas som ”oskäligt” att pröva någons förmåga mot den reguljära arbetsmarknaden och vilka ska betraktas som så ”allvarligt” sjuka att de har rätt till sjukpenning utan tidsgräns? Då vi upplever att många förhoppningar knutits till de nya reglerna känns det extra viktigt att redovisa hur vi resonerar. Många som är beroende av ersättning från sjukförsäkringen har fått utstå mycket oro och många nya besked de senaste månaderna. En försäkring är tänkt att ge trygghet. Den tryggheten vilar delvis på att reglerna går att förstå. Försäkringskassan har till uppdrag att inom ramen för reglerna i lagen om allmän försäkring besluta om rätten till sjukpenning. Lagstiftning och förarbeten utgör en ram men inom den finns många frågor som måste besvaras. Lagstiftaren kan aldrig förutse alla situationer och ge svar på alla frågor som kan uppkomma. Samma utmaning möter vi som myndighet. Det är enskilda handläggare som fattar beslut. Mellan lagtext och beslut finns Försäkringskassans vägledningar och riktlinjer men inte heller de kan ge svar på alla frågor och förutse alla situationer. Just därför är det viktigt att det finns en öppen debatt kring hur lagen blir verklighet. Och ytterst en möjlighet för ansvariga politiker eller ansvarig myndighet att göra de förändringar som krävs. Att ha rätt till sjukpenning förutsätter att det finns en nedsatt arbetsförmåga till följd av sjukdom. Förmågan kan bedömas i relation till det jobb man har eller till arbetsmarknaden som helhet. Sedan juli 2008 gäller att efter sex månader ska förmågan prövas mot den reguljära arbetsmarknaden. Ett undantag har funnits om den sjuke inom sex månader kan förväntas återgå i arbete hos sin befintliga arbetsgivare. Nu har riksdagen bestämt att prövningen inte heller ska göras om det anses ”oskäligt”. Att avgöra vad som är oskäligt är inte lätt, begreppet bygger på en värdering som kan se helt olika ut hos olika människor. En nyckelfråga är vilka faktorer som ska kunna ligga till grund för ställningstagandet. Vid prövning av rätten till sjukpenning ska ålder, utbildning och sociala förhållanden inte vägas in. Det är bara sjukdomens konsekvenser som ska beaktas. Samtidigt är det klart att många kan tycka att det är oskäligt att en person som är 63 år ska försöka hitta ett nytt arbete samtidigt som han eller hon är sjuk. I riksdagens beslut sägs inte entydigt hur regeln ska förstås. Exemplen handlar om allvarlig sjukdom och dess konsekvenser men det sägs också att det kan finnas andra liknande situationer. Frågan är om dessa situationer kan handla om till exempel hög ålder. Vår tolkning är att så inte är fallet. Baserat på resonemangen i beslutet och att riksdagen skriver att det ska ses som en mindre förändring som inte kommer att röra särskilt många fall drar vi slutsatsen att lagen bara ska gälla situationer där det är sjukdomen i sig som gör att det är oskäligt att göra en prövning mot den reguljära arbetsmarknaden. I normalfallet finns en gräns för hur länge någon har rätt till sjukpenning. Gränsen är två och ett halvt år. Ett undantag är om man har rätt till så kallad fortsatt sjukpenning. I lagtexten har hittills stått att det ska finnas ”synnerliga skäl” och i förarbetena talas det om mycket allvarlig sjukdom. Försäkringskassan har tolkat detta som att det ska finnas en allvarlig sjukdom som medför en sådan påverkan på allmäntillståndet att personen får anses som mycket allvarligt sjuk. De flesta som beviljats fortsatt sjukpenning har lidit av cancer. Nu har riksdagen slagit fast att fler personer med cancer och andra likartade sjukdomar ska ha rätt till fortsatt sjukpenning. Detta även om sjukdomen i det enskilda fallet inte kan betraktas som mycket allvarlig. Begreppet synnerliga skäl har ersatts av ”allvarlig sjukdom”. Vad som är allvarlig sjukdom har Socialstyrelsen fått i uppdrag att definiera. Den definitionen kommer att spela en viktig roll. Frågan är dock om det tidigare kriteriet att sjukdomen ska ha en allvarlig påverkan på allmäntillståndet fortfarande ska gälla. I klartext har det handlat om att sjukdomen inte bara i sig ska vara allvarlig utan att den person som är drabbad också ska vara mycket sjuk. Vår tolkning är att det inte längre ska gälla. Som vi ser det knyts rätten till fortsatt sjukpenning nu tydligare till diagnosen. Tolkningen bygger på att riksdagen slagit fast att just det faktum att vissa personer med cancer inte fått rätt till fortsatt sjukpenning visar att begreppet varit för snävt. Fortfarande gäller dock att det ska finnas en nedsatt arbetsförmåga för att frågan om fortsatt sjukpenning alls ska kunna bli aktuell. De två regeländringarna innebär att något fler vid ett givet tillfälle kommer att ha rätt till sjukpenning. Samtidigt ska betydelsen inte överdrivas. De nya reglerna kommer givetvis att vara mycket viktiga för dem som berörs men redan i dag får över 97 procent av dem som ansöker om sjukpenning ett ja. Andelen sjukfall som slutade med en indragen ersättning var 2009 drygt 2 procent. En mycket grov uppskattning är att de nya reglerna om fortsatt sjukpenning kan komma att beröra ungefär 200 personer per år. Hur många prövningar mot den reguljära arbetsmarknaden som kommer att skjutas upp med hänvisning till att det vore oskäligt är ännu svårare att bedöma. I dag når ungefär 3 000 personer varje månad gränsen vid 180 dagar. I ungefär tio procent av de fallen skjuts prövningen upp med hänvisning till särskilda skäl. Den nya oskälighetsregeln kommer sannolikt att beröra betydligt färre fall än vad regeln om särskilda skäl gör. Tolkningen av den nya lagen är inte självklar, så är det sällan när det gäller sjukförsäkringen. Försäkringskassans uppgift är att förtydliga hur den ska tillämpas. Men inte heller de vägval jag beskrivit är uttömmande. Våra handläggare kommer att ställas inför svåra situationer när de ska ta ställning till om något är oskäligt eller om en sjukdom är allvarlig. Så måste det vara. Att bestämma om någons rätt till sjukpenning handlar ytterst om en individuell bedömning och det går aldrig att förutse alla situationer. Det kommer att krävas fler vägval och en beredskap att ompröva de som gjorts. Vår tillämpning kommer att behöva utvecklas utifrån erfarenheter och diskussioner kring vad som är rimligt och önskvärt. Försäkringskassans ambition är att bli bättre på att förklara hur vi tolkar och tillämpar gällande lag. Om Försäkringskassans tolkning och beslut är rätt prövas slutligen av domstolar. Om det rätta också är det önskvärda är sedan en fråga för riksdagen. Adriana Lender generaldirektör Försäkringskassan


”Rik pappa är viktigare än talang och utbildning”

Summary: Ny undersökning med 4 000 svenska hushåll visar: Mycket svagt samband mellan arbetsinkomst och nettoförmögenhet.Trots Sveriges mycket jämna inkomstfördelning – med hela den breda medelklassen i ett väldigt ihoptryckt inkomstspann – är skillnaderna i levnadsstandard betydande. Förklaringen är att tillgångarna är extremt ojämnt fördelade. Ett fåtal är rejält förmögna. För dem som inte ärvt pengar eller haft turen att vid rätt tillfälle köpa hus i en tillväxtregion, är vägen stängd. Det går inte att bygga upp en förmögenhet genom en vanlig lönekarriär. Om vi vill jämna ut standardskillnaderna är enda rimliga lösningen att kraftigt sänka det totala skattetrycket och progressiviteten i inkomstskattesystemet, skriver Robert Gidehag, Helena Olsson och Nils Bohlin.

Något är på väg att förändras i det svenska samhälle som så länge kännetecknats av långtgående utjämningsambitioner. Denna utveckling brukar beskrivas som ”ökade klyftor”. Men en så förenklad analys och beskrivning missar hela den grundläggande problematiken och förståelsen för vad det är som egentligen händer. Skattebetalarnas förening har initierat ett omfattande utredningsprojekt i frågan och i dag släpper vi en delrapport. I våra vardagsobservationer kan vi själva se att det finns förhållandevis stora skillnader i levnadsstandard även inom medelklassen. Vissa åker till Thailand lite då och då, kör nya fina bilar och tar snabbt del av all ny hemelektronik samtidigt som andra inte upplever sig ha råd med något av detta. Samtidigt matas vi med siffror om hur inkomstklyftorna ökar. Slutsatsen ligger nära till hands att detta är förklaringen till skillnaderna i levnadsstandard. Men så är det inte alls, att Sverige skulle ha en ojämn inkomstfördelning är en myt. I relativa termer är Sverige fortfarande det mest eller näst mest (beroende av mått) jämlika samhället i den industrialiserade världen vad gäller inkomster, i konkurrens bara med Danmark. Gränsen för att kvala in i den tiondel som tjänar mest går vid 27 000 kronor efter skatt. Hela den breda medelklassen finns inom ett väldigt ihoptryckt inkomstspann. Lägg till det faktum att boendekostnaderna ofta är högre där de välbetalda jobben finns, att det finns en åldersaspekt som gör att de som tjänar bra ofta har fler barn och att det tillkommer andra fördyrande faktorer med välavlönade och tidskrävande jobb – och det är lätt att inse att skillnaderna i inkomst mellan de flesta i Sverige är mycket små. Bonusar och höga chefslöner som det står om i medierna är randfenomen. Sverige har en mycket jämn inkomstfördelning och de skillnader som finns kan inte alls förklara de olikheter som finns i standard. Förklaringen till detta finner vi i stället i förmögenhetsstatistiken. Tillgångarna är extremt ojämnt fördelade. Stora grupper har förfärande små reserver, medelhushållet har i genomsnitt cirka 40 000 kronor i nettoförmögenhet (alltså samlade tillgångar inklusive bostad minus skulder) och ungefär lika mycket i finansiella tillgångar. Hela 40 procent av befolkningen har ingen eller negativ nettoförmögenhet. Vi har delat in hushållen i förmögenhetsdeciler, alltså tiondelar rangordnade efter hur stor nettoförmögenheten är. I den näst högsta tiondelen, decil nio, är den genomsnittliga nettoförmögenheten 1,3 miljoner, 32 gånger mer än för medelhushållet. Och ett litet fåtal är rejält rika – en procent av hushållen äger nästan 20 procent av den samlade förmögenhetsmassan. Sverige sticker ut som ett av de länder i världen med mest ojämn förmögenhetsfördelning. Enligt många studier (till exempel Luxembourg Wealth Survey) är till och med USA:s förmögenhetsfördelning mer jämn än den svenska. Det är dessa stora skillnader i förmögenhet som förklarar skillnaderna i levnadsstandard. Varför är det då så att det är inkomsternas jämna fördelning som nästan uteslutande står i fokus för larmen om ökande klyftor medan skillnaderna i förmögenhet sällan eller aldrig debatteras? Om man tillåter sig att vara lite konspiratorisk skulle man kunna gissa att det beror på att förmögenheternas fördelning och den svenska förmögenhetsbildningen är det kanske största underkännandet som finns av den svenska jämlikhetstanken. Eftersom inkomsterna är så jämnt fördelade – särskilt efter skatt – kan nästan ingen ackumulera ett kapital genom arbete. När vi studerat detta statistiskt ser vi också att sambandet mellan inkomst och förmögenhet i stort sett helt har kopplats ur i Sverige. Vi har i SCB:s databas Linda statistiskt valt ut en grupp hushåll som har en beskattningsbar förmögenhet 2006 och som vi kan följa 10 år bakåt i tiden. Totalt handlar det om drygt 4 000 hushåll så det är ett stort urval. I denna grupp har skärningar gjorts på två vis. Dels i tio lika stora grupper (deciler) baserade på en rangordning efter hur stor förmögenheten är. Dels i tio grupper där hushållens sammanlagda arbetsinkomst de senaste tio åren har rangordnats. Om sambandet vore starkt mellan inkomst och förmögenhet skulle det naturligtvis finnas en stor överrepresentation av höginkomsttagare i grupperna med störst förmögenhet och vice versa. Men fördelningen är helt slumpmässig. Den som tillhör till exempel decil åtta vad gäller inkomst har lika stor sannolikhet att hamna i decil ett som decil tio vad gäller förmögenhet. Endast i ett fall finns ett samband mellan inkomst och förmögenhet, för den tiondel som tjänat allra mest. Korrelationen mellan ackumulerad arbetsinkomst och nettoförmögenhet är i vår studie 0,16 vilket ligger i linje med vad andra studier på området finner. Ett enskilt år är korrelationen mellan arbetsinkomstinkomst och nettoförmögenhet ännu svagare, 0,11. I USA, som ju har en väsentligt mer ojämn inkomstfördelning, är motsvarande korrelation mellan 0,5 och 0,6 enligt tidigare studier på området. Men vad betyder det faktum att det i Sverige knappast alls finns ett samband mellan inkomst och förmögenhet för den svenska modellen och våra stora ambitioner på jämlikhetens område? Vid en första betraktelse kan man tycka att införande av en rejäl förmögenhetsskatt (utan undantag) kryddat med en arvskatt vore en lösning. Sverige är dock som bekant ett öppet land i en globaliserad värld med rörliga skattebaser varför detta vore olyckligt av en rad skäl som är väl kända – kapital flyr ur landet, skatteplaneringen frodas och tillväxten blir lägre. Dessutom vore det fel i grunden. Det är inget problem att människor äger en tillgång som stiger i värde och blir mer eller mindre rika på det, eller att några har turen att ärva. Problemet är att för dem som inte har den turen är den alternativa vägen via inkomst och vanlig lönekarriär stängd. Skattepolitiken i Sverige cementerar förmögenhetsbildningen. Skatterna på inkomst är höga och progressiviteten är högst i världen, den högsta marginaleffekten sätter dessutom in på en internationellt sett låg nivå. Därför är den enda rimliga lösningen på detta att kraftigt sänka såväl det totala skattetrycket som progressiviteten i inkomstskattesystemet. Det slentrianmässiga motargumentet att det är orättvist att sänka skatten på högre inkomster bemöts bäst med hur alternativet ser ut. Nämligen att ha det som i dag då det är viktigare att köpa ett radhus i en tillväxtregion än att utbilda sig, viktigare att vara född i den generation som var med om snabba prisstegringar på hus än att starta företag, viktigare att födas med en rik pappa än att födas med talang och flit. Är det verkligen så drömmen om jämlikhet ser ut? Robert Gidehag vd Skattebetalarnas förening Helena Olsson nationalekonom Nils Bohlin fil dr i nationalekonomi


”Kvoteringsoffensiv väntar efter en rödgrön valseger”

Summary: KD:s partiledare Göran Hägglund: Svenska folket har rätt att få veta vad de rödgrönas speciella tolkning av begreppet jämställdhet egentligen innebär.Är det demokratiskt riktigt att underkänna de enskildas och familjernas självständiga val om det sammanlagda utfallet av valen inte passar? Medborgarna ses som statsegendom i stället för att staten ses som medborgarnas tjänare. Ett tydligt åskådningsexempel gavs i SVT:s partiledardebatt förra söndagen, när MP:s Peter Eriksson skulle förklara varför de rödgröna vill bestämma hur föräldrar ska ta hand om sina barn. Vanliga människor får hela tiden sina rättigheter och valmöjligheter åsidosatta och sina egna livsval ifrågasatta. Nu har vi sett konturerna av en kommande kvoteringsoffensiv om de rödgröna vinner valet, skriver Göran Hägglund.

För några månader sedan pekade jag på den klyfta som finns mellan folk och elit i Sverige. Flera har efterlyst konkretion. Vari skulle klyftan bestå och på vilket sätt skulle just Kristdemokraterna vara lämpade att rycka ut till försvar för ”verklighetens folk”? För dem som såg partiledardebatten i SVT:s ”Agenda” förra söndagen gavs ett tydligt åskådningsexempel. Miljöpartiets Peter Eriksson stod till tjänst då han skulle förklara för svenska folket varför de rödgröna vill bestämma åt föräldrar hur de ska ta hand om sina barn. Vet inte föräldrarna bättre än politiker vad som är bäst för de egna barnen? Jo, så är det om man ser till varje person, men inte om man ser till det samlade resultatet, blev svaret! Det vill säga principen om att man ska få bestämma själv övertrumfas av synen att människor gör fel. Så frankt brukar de rödgröna inte uttrycka sig, men för debattens skull är det välgörande. Svenska folket har rätt att få veta vad de rödgrönas speciella tolkning av begreppet jämställdhet egentligen innebär: att din frihet som enskild person är en illusion – använder du din frihet fel kommer den ändå att offras på statistikens altare. Och verktyget för detta heter kvotering. Detta är värt att resonera om i botten. För vad det ytterst handlar om är faktiskt inte bara en jämställdhetsdiskussion utan också en fråga om vilken demokratisyn man har. Är det demokratiskt riktigt att underkänna de enskildas och familjernas självständiga val baserat på att det sammanlagda utfallet av valen inte passar? Medborgarna ses som statsegendom i stället för att staten ses som medborgarnas tjänare. Man kan ha hur påstått goda intentioner som helst, men jämställdhet måste inte betyda kvotering. Och ska inte betyda kvotering. Ändå genomsyras svensk debatt av föreställningen att kvotering skulle vara en självklarhet. Trots att det inte finns stöd i folkopinionen – eller på grund av – har det skapats ett slags elitens nyspråk där kvotering förvandlas till ”individualiserad föräldraförsäkring” (familjen) eller ”positiv särbehandling” (högskolan). Ett nyspråk vars utgångspunkter förmedlas okritiskt av breda delar av svensk pekpinneadel, inte minst förment opartiska medier. Det är i samma anda de rödgröna angriper vårdnadsbidraget. Man vill inte att folk ska ha utrymme att göra val som riskerar att störa de politiska modellerna. Inte ens när det gäller människors egna barn. Det är en syn på det politiska uppdraget som helt enkelt inte går ihop med synen på sig själv som folkföreträdare. Överhetsperspektivet är slående. När de rödgröna använder integrationsargumentet för att frånta invandrarföräldrar rätten att bestämma över sina barn blir det direkt frånstötande. Just dessa skulle ha än mindre rätt än infödda svenska föräldrar att nyttja vårdnadsbidraget, fick vi höra rakt ut i partiledardebatten. Invandrare används på ett obehagligt sätt som murbräcka i jämställdhetsdebatten. Och än mer obehagligt är det att det bara tycks vara vi kristdemokrater som reagerar och säger ifrån. Klart besked gavs också om att inte heller äganderätten är fredad från regleringskraven. Det är inte tu tal om att det är en frapperande liten andel kvinnor representerade i toppskikten av svenska företag. Men det är inte Mona Sahlin, Lars Ohly och Peter Eriksson som äger företagen. Det gör aktieägarna. Politiker kan rimligtvis inte sättas att bestämma över vilka som ska leda privata företag. Inte med mindre än att rent socialistiska principer tillåts göra sitt intåg i näringslivet. Någonstans där är det som de rödgrönas kvoteringsambitioner hämtar sin näring. I den socialistiskt inspirerade viljan att lägga samhället tillrätta ovanifrån. Inte bara i viktiga delar som sjukvård, utbildning och omsorg, utan ett tillrättaläggande in i minsta detalj. Officiellt är det med ”respekt” för de enskildas val som Peter Eriksson så vackert uttryckte det. Och inte sällan med jämställdhet som täckmantel. Men hela tiden är det vanliga människor som får sina rättigheter och valmöjligheter åsidosatta och sina egna livsval ifrågasatta. Just de enskilda man påstår sig respektera och vilja representera. Vi kristdemokrater är för jämställdhet och lika möjligheter mellan man och kvinna. Det är så självklart att det inte ska behöva sägas. Men vi ser också att det finns gränser för vilka tvångsmedel politiker har rätt att ta till. Vi är därför också det parti som konsekvent värnar den enskildes fria val och motsätter oss kvotering. Kanske för att vi är det parti i svensk politik som är mest tydligt värdeorienterat. I alla händelser var den rödgröna uppställningen i partiledardebatten talande i ett avseende, som hittills förbisetts av analytiker: Det vi såg var konturerna av en kommande kvoteringsoffensiv i svenskt samhällsliv – om de rödgröna vinner valet. En av Kristdemokraternas huvuduppgifter kommer att vara att motverka detta. GÖRAN HÄGGLUND partiledare (KD)


Störst, bäst och rappast

Summary: Första gången de möttes var det för att göra upp på scen. Tio år senare är rapparna Stor och Pato Pooh inte bara två av svensk hiphops mest uppmärksammade nya namn, utan också goda vänner. På fredagen står de på scen tillsammans i Stockholm.

Stor: Jag och Pato är lika på ett sätt. Vi har alltid haft drömmen i vårt huvud. Vi vet vad vi vill göra, vilka stunder vi vill uppleva. Vi förstår varandra när det händer något bra. Pato var den förste som ställde sig upp när det blev klart att jag vann P3 Guld. Pato Pooh: Jag blev så glad! Och fatta, om jag blev så glad när han vann, undrar hur glad jag kommer att bli när  jag vinner. Stor och Pato Pooh. Ulises Infante Azocar och Patricio Silva. Två av svensk hiphops mest omtalade nya namn, den förste belönad med en P3 Guld-statyett för albumet ”Nya skolans ledare”, den andre nominerad till en Grammis för hitvideon till låten ”Follow me”, som han gjort tillsammans med Adam Tensta. Aktuella med en gemensam konsert på Fasching och en ep på gång. Vänner sedan tonåren. Den här onsdagskvällen har de plöjt genom snömodden utmed Skeppsbrokajen till Reisen i ett av Gamla stans skevande hus. Hotellgäster i badrock passerar på väg ner till gymmet, annars är det glest i lokalen. Stor och Pato Pooh är här eftersom jag har dragit hit dem för att delta i det rapquiz som en gång i månaden samlar ett gäng hiphopjournalister, bloggare och dj:er. Men sällan rappare; Petter och hans gäng Natural Bond häcklas till exempel flitigt för att vara för nervösa för att delta. Vid ett bord turas de båda om att spela upp bandet. Första gången de möttes var på scen. Första gången, med viss reservation, eftersom de, med föräldrar från Chile, gemensamma vänner i Rinkeby, och medlemskap i samma chilenska gitarrförening i ABF-huset inne i city, hade för många gemensamma cirklar för att inte ha korsat varandras bana tidigare. Men första gången de verkligen möttes, det var på scen, i raptävlingen ”Stockholms bästa”. Stor var 13 år, Pato Pooh 16. Stor: Jag visste inte att det var en tävling förrän jag kom dit. Jag trodde det var en vanlig spelning. Det var 30-åringar där. Efteråt var det någon som spred ut ett rykte om att det var min storebror som hade skrivit mina texter. Jag fick reda på det flera år senare, och bara: ”Jag har inte ens någon bror!” Pato Pooh vann. Stor (då i duon Stor & Liten) kom tvåa. Åren gick, Stor blev god vän med Pato Poohs lillebror Pablo, hängde ofta hemma hos familjen Silva , och gång på gång möttes de på scen. De turades om att vinna. Om ni skulle mötas i dag, vem tar hem det då? – Jag har en P3 Guld, det har inte han, haha, säger Stor. Stor har rappat sedan han inte visste att det var det han gjorde, säger han. – Och när jag blev lite äldre, elva tolv, när man började välja egna kläder och få en egen stil, då rappade jag. Tio år senare gjorde han ”Nya skolans ledare” – ”jag har alltid känt mig som ett sladdbarn, men vetat att en dag, då kommer min tid. Det är det titeln syftar på” – ett album uppbackat av stora delar av gamla skolan. Bröderna Salazar, från The Latin Kings, står för flera produktioner. ”Stor är den absolut bästa rappare vi har jobbat med”, har Masse Salazar sagt. Petter gästar, liksom Promoe, Fille och Adam Tensta. Vid prisutdelningen på P3 Guld tackade Stor sin familj, och Ayla. Ayla betyder också familj, på arabiska, och är hans gäng sedan uppväxten på ungdomsgården i Huddinge. Även hyllade duon Mohammed Ali ingår där. Pato Pooh skriver låtar med r’n’b-sångaren Ricky och driver på egen hand en studio, där Ken gjorde sin senaste skiva, och där även Agnes har spelat in. Han jobbar med ett gäng yngre killar i en klick som kallar sig Dehdinpoik, men säger ändå: – Jag är ganska ensam i min position, när det gäller hiphop. – Stor är den ende jag skulle kalla min vän. Jag jobbar med många, men han är den ende jag ringer en tisdagskväll för att fråga vad som händer. När visste ni att ni var vänner? – Det växte fram, säger Pato Pooh. – Första gången jag gick ut – jag hade ju varit och spelat ute förut, men första gången jag gick på klubb – lånade jag Patos leg. Jag gick till Bonden. Jag var nervös att det inte skulle funka, vi är ju inte särskilt lika – men som tur är tycker folk att alla blattar ser likadana ut – det gick bra. Jag minns inte vad det var för klubb, men jag blev full där inne. Du var också jättenervös; ”Fucka inte upp mitt leg! Fucka inte upp mitt leg!” säger Stor. Pato Pooh: Jag var nervös. Men det gick bra. Pato Poohs pappa är musiker. Dels solo, dels i gruppen Sangre Morena, som spelar svängigt latinamerikanskt. – Han är min stora inspiration när det gäller musik. Jag gillar verkligen alla sorters musik, jag har bara fastnat för rap själv. – Min mamma är min stora inspiration, när det gäller att jobba. Jag blir starkare av att kämpa, jag är den typen av person. Mamma kom hit med pappa. Hon städar, hon jobbar hårt, samtidigt som hon har tagit hand om familjen. Det är lite svårt att förklara vad jag håller på med. Men så ringde det en vän från Chile som hade hört min låt, och då blev det mycket verkligare för henne. Hon blev så stolt. Det gjorde allt så mycket mer värt för mig. Tävlingen startar. De första svartvitkopierade arken delas ut. De andra lagen samlas i klungor om fem sex personer kring borden. Stor och Pato Pooh – lag Yoldash & Co – klarar sig med ett hörn. De är bara två. Del ett går ut på att känna igen vem som är på bild, och vilken rappare den personen är sidekick till. De böjer sig fram, skriver febrilt. – Vilka dåliga bilder! Hade inte Stor känt Martin [ena halvan av Lorentz och M. Sakarias] skulle vi aldrig ha tagit Ornish, säger Pato Pooh. Nästa kategori är ett röda tråden-moment. Som tredje låt dyker Stors ”Lilla shorty” dyker upp. – Jag borde byta namn på den! Då blir det bara vi som får rätt. Ingen kan säga något, haha, säger han. Vad är det för röd tråd då? – Det finns ingen röd tråd mellan Stor och Big Daddy Kane! Om det gör det så borde han veta det i så fall! Stor slår ut med händerna. Pato Pooh lägger ifrån sig pennan. Frågesporten drar ut på tiden. En timme, två, tre, till slut måste de gå, Stor för att klippa en video till låten ”Allt vi gjort”, i Flemingsberg, Pato Pooh vidare. Därför placerar sig Lag Yoldash & Co inte. Men att vara en fråga i en frågesport knäcker ändå att ha alla rätt, rakt av. De är inte lika på alla sätt. En rappar på svenska, den andre på engelska, till exempel. Och när Pato Pooh radar upp vad han gör, vid sidan av sitt dagjobb som fritidsledare, stoppar han till slut den strida strömmen av inspelningar, remixer, skivor med ett: ”Jag önskar att jag kunde klona mig själv!” Stor är hans motsats. – I och med att jag freestylar så mycket tror folk att jag är väldigt produktiv. Det är jag inte, säger han. – Låtarna på ”Nya skolans ledare” är de låtar jag gjorde 2008/09. Det är en kamp. Det är ångest. Vad är det som får dig att ändå göra det då? – Behovet av att försöka. 19 av 20 dagar funkar det inte. Men den tjugonde dagen gör det det. På Stors ”Nya skolans ledare” finns bland annat ”Aina”, en melodiös attack på rasism och övervåld från polisen. Genom låten rinner en kongenial sampling från Björn Skifs ”Aina” (”lugna ner dig nu, och va’ bara den du e’”). Den inleds dock med en helt annan ljudupptagning, den av Malmöpoliserna som pratar om ”apajävlar” som de ska ”ge så mycket stryk att han inte kan stå på benen” i Rosengård våren 2009. – Medierna har redan glömt det, det försvinner som allt annat. Men det de säger där räcker för minst 20 låtar till på samma tema. Det är så tydligt när man hör dem att de är vana vid att säga och göra precis som de vill, säger Stor. Kartellen, som har profilerat sig som väldigt hårda, bråkiga, gangsterrappare, är med på albumet. Hur är de att jobba med? – De är bra. De säger vad de tycker. Och det är bra att de finns, på samma sätt som det är bra att [dansbeatorienterade] Maskinen finns – eftersom det är bra att det finns en bredd inom hiphop som genre. – Och det är inte konstigt att de finns när samhället ser ut som det gör. Det är klart att det finns en hiphopgrupp som är gangsta om man kollar på alla böcker, och filmer, som ”Snabba cash”, som görs om gangsters. Folk är uppenbarligen intresserade. Filmer, böcker, det är okej, det har ingen några problem med. Men när någon rappar – då är det plötsligt verkligt. Varför är det så? Musik över huvud taget har högre äkthetskrav på sig än andra uttryck. – Nej. Bara hiphop. En rockare kan sjunga ”I shot a man with my fathers gun”, och det är bara …charmigt. Men varför gäller inte det hiphop? – Det finns en tradition att skriva om det som är verkligt. Man skriver inte om vad som helst. Jag vill göra låtar om vad som helst. Som ”Lilla shorty”. Folk frågar vem den handlar om. Den handlar inte om någon särskild. Den handlar om känslan när man ser en tjej som man tycker är snygg och bara ”varför är hon med den där snubben? Hon borde vara med mig, jag vore mycket bättre för henne.” – Jag har kanske inte känt så sedan jag var 15, och jag har inte levt hela ”Lilla shorty”. Men det är ändå en känsla jag har. Jag vill fånga de där små detaljerna. Den röda tråden mellan Stor och Big Daddy Kane? Storlek, så klart! Stor och Pato Pooh gör en gemensam spelning på Fasching, Kungsgatan 63, t T-Centralen, fredag den 5 februari kl 21. Åldersgräns: 18 år. Stor och Pato Pooh Stor Namn: Ulises Infante Azocar Ålder: 22 år Familj: Mamma, pappa, två systrar, systerbarn Bor: Huddinge Aktuell: Digitala albumet "Nya skolans ledare" fick nyligen pris på P3 Guld som årets hiphop/soul. Arbetar på uppföljaren. Pato Pooh Namn: Patricio Silva Ålder: 25 år Familj: Mamma, pappa, bror, syster, släkten Silva. Aktuell: Med albumet "I work hard chronicles" och flera släpp på gång. Vill skriva till: Robyn, Norah Jones, Justin Timberlake, Erik Hassle ("han är grym som fan").


Störst, bäst och rappast

Summary: Första gången de möttes var det för att göra upp på scen. Tio år senare är rapparna Stor och Pato Pooh inte bara två av svensk hiphops mest uppmärksammade nya namn, utan också goda vänner. I kväll står depå scen tillsammans i Stockholm. Stor Pato Pooh

Stor:Jag och Pato är lika på ett sätt. Vi har alltid haft drömmen i vårt huvud. Vi vet vad vi vill göra, vilka stunder vi vill uppleva. Vi förstår varandra när det händer något bra. Pato var den förste som ställde sig upp när det blev klart att jag vann P3 Guld. Pato Pooh:Jag blev så glad! Och fatta, om jag blev så glad när han vann, undrar hur glad jag kommer att bli när  jag vinner. Stor och Pato Pooh. Ulises Infante Azocar och Patricio Silva. Två av svensk hiphops mest omtalade nya namn, den förste belönad med en P3 Guld-statyett för albumet ”Nya skolans ledare”, den andre nominerad till en Grammis för hitvideon till låten ”Follow me”, som han gjort tillsammans med Adam Tensta. Aktuella med en gemensam konsert på Fasching och en ep på gång. Vänner sedan tonåren. Den här onsdagskvällen har de plöjt genom snömodden utmed Skeppsbrokajen till Reisen i ett av Gamla stans skevande hus. Hotellgäster i badrock passerar på väg ner till gymmet, annars är det glest i lokalen. Stor och Pato Pooh är här eftersom jag har dragit hit dem för att delta i det rapquiz som en gång i månaden samlar ett gäng hiphopjournalister, bloggare och dj:er. Men sällan rappare; Petter och hans gäng Natural Bond häcklas till exempel flitigt för att vara för nervösa för att delta. Vid ett bord turas de båda om att spela upp bandet. Första gången de möttes var på scen. Första gången, med viss reservation, eftersom de, med föräldrar från Chile, gemensamma vänner i Rinkeby, och medlemskap i samma chilenska gitarrförening i ABF-huset inne i city, hade för många gemensamma cirklar för att inte ha korsat varandras bana tidigare. Men första gången de verkligen möttes, det var på scen, i raptävlingen ”Stockholms bästa”. Stor var 13 år, Pato Pooh 16. Stor:Jag visste inte att det var en tävling förrän jag kom dit. Jag trodde det var en vanlig spelning. Det var 30-åringar där. Efteråt var det någon som spred ut ett rykte om att det var min storebror som hade skrivit mina texter. Jag fick reda på det flera år senare, och bara: ”Jag har inte ens någon bror!” Pato Pooh vann. Stor (då i duon Stor & Liten) kom tvåa. Åren gick, Stor blev god vän med Pato Poohs lillebror Pablo, hängde ofta hemma hos familjen Silva , och gång på gång möttes de på scen. De turades om att vinna. Om ni skulle mötas i dag, vem tar hem det då? – Jag har en P3 Guld, det har inte han, haha, säger Stor. Stor har rappat sedan han inte visste att det var det han gjorde, säger han. – Och när jag blev lite äldre, elva tolv, när man började välja egna kläder och få en egen stil, då rappade jag. Tio år senare gjorde han ”Nya skolans ledare” – ”jag har alltid känt mig som ett sladdbarn, men vetat att en dag, då kommer min tid. Det är det titeln syftar på” – ett album uppbackat av stora delar av gamla skolan. Bröderna Salazar, från The Latin Kings, står för flera produktioner. ”Stor är den absolut bästa rappare vi har jobbat med”, har Masse Salazar sagt. Petter gästar, liksom Promoe, Fille och Adam Tensta. Vid prisutdelningen på P3 Guld tackade Stor sin familj, och Ayla. Ayla betyder också familj, på arabiska, och är hans gäng sedan uppväxten på ungdomsgården i Huddinge. Även hyllade duon Mohammed Ali ingår där. Pato Pooh skriver låtar med r’n’b-sångaren Ricky och driver på egen hand en studio, där Ken gjorde sin senaste skiva, och där även Agnes har spelat in. Han jobbar med ett gäng yngre killar i en klick som kallar sig Dehdinpoik, men säger ändå: – Jag är ganska ensam i min position, när det gäller hiphop. – Stor är den ende jag skulle kalla min vän. Jag jobbar med många, men han är den ende jag ringer en tisdagskväll för att fråga vad som händer. När visste ni att ni var vänner? – Det växte fram, säger Pato Pooh. – Första gången jag gick ut – jag hade ju varit och spelat ute förut, men första gången jag gick på klubb – lånade jag Patos leg. Jag gick till Bonden. Jag var nervös att det inte skulle funka, vi är ju inte särskilt lika – men som tur är tycker folk att alla blattar ser likadana ut – det gick bra. Jag minns inte vad det var för klubb, men jag blev full där inne. Du var också jättenervös; ”Fucka inte upp mitt leg! Fucka inte upp mitt leg!” säger Stor. Pato Pooh:Jag var nervös. Men det gick bra. Pato Poohs pappa är musiker. Dels solo, dels i gruppen Sangre Morena, som spelar svängigt latinamerikanskt. – Han är min stora inspiration när det gäller musik. Jag gillar verkligen alla sorters musik, jag har bara fastnat för rap själv. – Min mamma är min stora inspiration, när det gäller att jobba. Jag blir starkare av att kämpa, jag är den typen av person. Mamma kom hit med pappa. Hon städar, hon jobbar hårt, samtidigt som hon har tagit hand om familjen. Det är lite svårt att förklara vad jag håller på med. Men så ringde det en vän från Chile som hade hört min låt, och då blev det mycket verkligare för henne. Hon blev så stolt. Det gjorde allt så mycket mer värt för mig. Tävlingen startar.De första svartvitkopierade arken delas ut. De andra lagen samlas i klungor om fem sex personer kring borden. Stor och Pato Pooh – lag Yoldash & Co – klarar sig med ett hörn. De är bara två. Del ett går ut på att känna igen vem som är på bild, och vilken rappare den personen är sidekick till. De böjer sig fram, skriver febrilt. – Vilka dåliga bilder! Hade inte Stor känt Martin [ena halvan av Lorentz och M. Sakarias] skulle vi aldrig ha tagit Ornish, säger Pato Pooh. Nästa kategori är ett röda tråden-moment. Som tredje låt dyker Stors ”Lilla shorty” dyker upp. – Jag borde byta namn på den! Då blir det bara vi som får rätt. Ingen kan säga något, haha, säger han. Vad är det för röd tråd då? – Det finns ingen röd tråd mellan Stor och Big Daddy Kane! Om det gör det så borde han veta det i så fall! Stor slår ut med händerna. Pato Pooh lägger ifrån sig pennan. Frågesporten drar ut på tiden. En timme, två, tre, till slut måste de gå, Stor för att klippa en video till låten ”Allt vi gjort”, i Flemingsberg, Pato Pooh vidare. Därför placerar sig Lag Yoldash & Co inte. Men att vara en fråga i en frågesport knäcker ändå att ha alla rätt, rakt av. De är inte lika på alla sätt. En rappar på svenska, den andre på engelska, till exempel. Och när Pato Pooh radar upp vad han gör, vid sidan av sitt dagjobb som fritidsledare, stoppar han till slut den strida strömmen av inspelningar, remixer, skivor med ett: ”Jag önskar att jag kunde klona mig själv!” Stor är hans motsats. – I och med att jag freestylar så mycket tror folk att jag är väldigt produktiv. Det är jag inte, säger han. – Låtarna på ”Nya skolans ledare” är de låtar jag gjorde 2008/09. Det är en kamp. Det är ångest. Vad är det som får dig att ändå göra det då? – Behovet av att försöka. 19 av 20 dagar funkar det inte. Men den tjugonde dagen gör det det. På Stors ”Nya skolans ledare”finns bland annat ”Aina”, en melodiös attack på rasism och övervåld från polisen. Genom låten rinner en kongenial sampling från Björn Skifs ”Aina” (”lugna ner dig nu, och va’ bara den du e’”). Den inleds dock med en helt annan ljudupptagning, den av Malmöpoliserna som pratar om ”apajävlar” som de ska ”ge så mycket stryk att han inte kan stå på benen” i Rosengård våren 2009. – Medierna har redan glömt det, det försvinner som allt annat. Men det de säger där räcker för minst 20 låtar till på samma tema. Det är så tydligt när man hör dem att de är vana vid att säga och göra precis som de vill, säger Stor. Kartellen, som har profilerat sig som väldigt hårda, bråkiga, gangsterrappare, är med på albumet. Hur är de att jobba med? – De är bra. De säger vad de tycker. Och det är bra att de finns, på samma sätt som det är bra att [dansbeatorienterade] Maskinen finns – eftersom det är bra att det finns en bredd inom hiphop som genre. – Och det är inte konstigt att de finns när samhället ser ut som det gör. Det är klart att det finns en hiphopgrupp som är gangsta om man kollar på alla böcker, och filmer, som ”Snabba cash”, som görs om gangsters. Folk är uppenbarligen intresserade. Filmer, böcker, det är okej, det har ingen några problem med. Men när någon rappar – då är det plötsligt verkligt. Varför är det så? Musik över huvud taget har högre äkthetskrav på sig än andra uttryck. – Nej. Bara hiphop. En rockare kan sjunga ”I shot a man with my fathers gun”, och det är bara …charmigt. Men varför gäller inte det hiphop? – Det finns en tradition att skriva om det som är verkligt. Man skriver inte om vad som helst. Jag vill göra låtar om vad som helst. Som ”Lilla shorty”. Folk frågar vem den handlar om. Den handlar inte om någon särskild. Den handlar om känslan när man ser en tjej som man tycker är snygg och bara ”varför är hon med den där snubben? Hon borde vara med mig, jag vore mycket bättre för henne.” – Jag har kanske inte känt så sedan jag var 15, och jag har inte levt hela ”Lilla shorty”. Men det är ändå en känsla jag har. Jag vill fånga de där små detaljerna. Jenny Damberg jenny.damberg@pastan.nu Den röda tråden mellan Stor och Big Daddy Kane? Storlek, så klart! Stor och Pato Pooh gör en gemensam spelning på Fasching, Kungsgatan 63, t T-Centralen, fredag den 5 februari kl 21. Åldersgräns: 18 år. NAMN Ulises Infante Azocar. ÅLDER 22 år. FAMILJ Mamma, pappa, två systrar, systerbarn. BOR Huddinge. AKTUELL Digitala albumet ”Nya skolans ledare” fick nyligen pris på P3 Guld som årets hiphop/soul. Arbetar på uppföljaren. Första gången jag gick ut lånade jag Patos leg. Jag var nervös att det inte skulle funka, vi är ju inte särskilt lika. Stor om Pato Pooh NAMN Patricio Silva. ÅLDER 25 år. BOR Mamma, pappa, bror, syster, släkten Silva. AKTUELL Med albumet ”I work hard chronicles” och flera släpp på gång. VILL SKRIVA TILL Robyn, Norah Jones, Justin Timberlake, Erik Hassle – ”han är grym som fan”. Stor är den ende jag skulle kalla min vän. Jag jobbar med många, men han är den ende jag ringer för att fråga vad som händer. Pato Pooh om Stor


”Sveriges nästa regering måste frågas ut offentligt”

Summary: Europaparlamentariker (FP): Låt en ny statsminister och de nya statsråden få redogöra för sina intentioner och sin politiska vilja i offentliga utfrågningar.När Europaparlamentet nästa vecka tar ställning till den nya EU-kommissionen har det föregåtts av grundliga utfrågningar av kandidaterna till kommissionen. Dessa utfrågningar är en central del av parlamentets granskande makt. I Sverige utses statsminister och övriga statsråd i slutna sammanhang utan att inför riksdagen och svenska folket få presentera vad de avser att uträtta. Därför bör vi efter valet i höst i riksdagen anordna offentliga utfrågningar av samtliga ministrar i den tillträdande regeringen. På så sätt får vi väl förberedda ministrar och väl förberedda riksdagsledamöter inför den nya mandatperioden, skriver Cecilia Wikström.

Under de gångna veckorna har Europaparlamentet genomfört utfrågningar av de kandidater till kommissionen som medlemsländerna har utsett. Utfrågningarna är en central del av parlamentets granskande makt och nästa vecka kommer parlamentet att ta ställning till den föreslagna kommissionen. Varje tillträdande kommissionär har när processen är klar frågats ut under minst tre timmars tid av ledamöterna i de utskott som hanterar de frågor som kommissionären nominerats att ansvara för. Jag kan konstatera att de frågor som ställts över lag har varit relevanta och fokuserat på de områden som de blivande kommissionärerna har anförtrotts av kommissionens ordförande att hantera. Till skillnad från Sveriges riksdag hålls Europaparlamentets utskottsmöten, liksom dessa utfrågningar, i full öppenhet för medier, intresseorganisationer och medborgare. Det är alltså inte bara parlamentarikerna som de tillträdande kommissionärerna ställs inför, utan även den samlade europeiska presskåren och allmänheten, både på plats i Bryssel och genom tv-sändningar och press i medlemsstaterna. För de kommissionärer som vågar vara tydliga och visionära innebär utfrågningarna en utmärkt möjlighet att presentera sin inriktning och sina konkreta förslag inför den kommande mandatperioden. Även de som är lite försiktigare med detaljerade beskrivningar får på detta sätt ett utmärkt tillfälle att tillsammans med ledamöterna i parlamentet resonera kring såväl praktiska som ideologiska frågor som är aktuella på kommissionärens ansvarsområde. I Sverige är det riksdagen som på förslag från talmannen väljer statsminister. Enligt regeringsformen ska riksdagen senast på fjärde dagen efter talmannens förslag och utan beredning i utskott pröva förslaget till ny statsminister genom omröstning i plenum. När statsministern är godkänd är det han – eller hon – som utser övriga ministrar utan inblandning från riksdagen. Detta förfarande innebär att de personer som utses att styra över departement, lagstiftning och budget, som påverkar alla medborgare i landet, inte ges någon möjlighet att inför vare sig riksdagen eller svenska folket presentera vad de avser att uträtta som statsråd. Folkets företrädare i riksdagen får heller inte möjlighet att ställa sina frågor till de nya ministrarna under en samlad utfrågning. En tid efter det att de nya ministrarna utsetts kommer de att bjudas in till riksdagsutskotten för att redogöra för sin politik. Detta sker då i helt slutna möten, utan insyn från vare sig medier eller allmänhet. Under mandatperioden kommer ministrarna att löpande få besvara skriftliga frågor och interpellationer från riksdagens ledamöter, men de ges inte möjlighet att på ett sammanhållet sätt få redogöra för sina intentioner och sin politiska vilja som statsråd. Att införa ett system där riksdagen, likt Europaparlamentet, måste fråga ut och sedan godkänna regeringen skulle kräva en ändring av regeringsformen vilket är en tidskrävande process. Även om detta kunde vara önskvärt på sikt behöver inte så långtgående reformer göras för att införa en tydlig förbättring i svenskt politiskt liv. Regeringsformens lydelse om att det inte ska ske någon beredning i utskott av förslaget till statsminister torde nämligen exempelvis inte förhindra att den person som talmannen föreslår till regeringsbildare också bjuds in till riksdagen för att i kammaren svara på de folkvaldas frågor innan han eller hon utses till statsminister. Vidare borde det inte finnas något hinder mot att övriga statsråd en kort tid efter att de utnämnts av statsministern bjuds in till riksdagen för att där ges tillfälle att presentera huvudlinjerna i den politik de ämnar driva och svara på ledamöternas frågor. Utfrågningen skulle tyvärr sakna en del av den nerv som i Europaparlamentet följer av att det inte står klart om de som frågas ut kommer att mötas av parlamentets godkännande eller ej. Trots detta skulle det erbjuda såväl riksdag och allmänhet som berörda ministrar en möjlighet att föra ett samtal kring den politik som skulle beröra varje ministers område. Man kan på goda grunder anta att ingen nyutnämnd minister skulle välja att träda innanför riksdagens portar för att ställas mot rutinerade riksdagsledamöter, den församlade pressen och den intresserade allmänheten utan ett omfattande föreberedelsearbete. Genom dessa förberedelser skulle också fler ministrar snabbare komma in i sina arbetsuppgifter och på ett tidigt stadium tvingas ta ställning till vilka politiska prioriteringar de vill göra under sin tid som ansvarig minister. Utfrågningar kräver inte bara noggranna förberedelser från de aktuella ministrarna, det kräver också noggranna förberedelser bland riksdagsledamöterna. Det har vi ledamöter i Europaparlamentet fått erfara under de veckor som gått. Det krävs att ledamöterna är beredda att ta det konstitutionella ansvaret på allvar genom att ställa befogade, sakliga frågor rörande substansen i politiken på den tillträdande ministerns område. Allmänheten förtjänar en diskussion om den politik som kommer att påverka deras livssituation, inte insinuationer och pseudodiskussioner om de tillträdande ministrarnas vandel eller liknande. Även detta blir ett stort ansvar att axla för varje ledamot. Som kandidat för Folkpartiet liberalerna mötte jag väljarna i 2009 års valrörelse till Europaparlamentet. Det var en för mig lärorik tid. Som EU-parlamentariker fortsätter denna lärande process. Min och Folkpartiets grundläggande hållning är att det alltid finns mer att lära av andra. Också på områden där Sverige traditionellt är – eller har varit – ledande finns möjligheten att ta efter delar av de goda idéer som brukas i andra länder eller andra parlament. Ett exempel på detta är att införa utfrågningar av tillträdande ministrar i riksdagen. Jag menar därför att det efter nästa riksdagsval, med grund i en överenskommelse mellan riksdagspartierna, bör anordnas ordentliga utfrågningar i riksdagen av samtliga ministrar i den tillträdande regeringen. Den här offentliga hearingen bör naturligtvis ske oavsett vilken politisk färg regeringen kommer att ha och på sikt bli en naturlig del i vårt politiska liv, även vid utnämningar under pågående mandatperiod. Detta skulle, så vitt jag förstår, inte kräva några förändringar av våra grundlagar, eftersom riksdagen torde ha full rätt att bjuda in tillträdande ministrar till en särskild frågestund. Jag utgår också från att tillträdande ministrar skulle välkomna en sådan inbjudan. Cecilia Wikström (FP) Europaparlamentariker


Slussen har Sveriges dyraste lunchställen

Summary: Stockholm är fortfarande Sveriges dyraste stad att äta lunch i. Värst är det vid Slussen där en snittlunch kostar 95 kronor.

Enligt Lunchprisindex 2009, som sammanställs av Gastrogate, kostar en snittlunch i Stockholm nu 75:80 kronor, vilket är 4,3 procent mer än året dessförinnan. Sett till hela landet har lunchpriserna ökat med 3,3 procent trots en inflation på -0,3 procent och snittpriset i hela landet för en lunch ligger nu på 74:50. Men det spelar stor roll var i stan man lunchar. Dyrast är det vid Slussen där snittlunchen kostar hela 95 kronor. Sedan är det ett hopp ned till City/Centralen där snittet är 85:70 och City/Sergels torg där lunchen kostar 83:90. Stockholms billigaste luncher hittar man i Vallentuna och Bandhagen/Högdalen, båda med ett snittpris på 65 kr. Men det går att äta billigt också i innerstan: på Kungsholmen kostar lunchen 68:50 kr. Lunchfakta Sveriges dyraste lunchstäder 1. Stockholm snittpris 75:80 kr 2. Uppsala snittpris 74:80 kr 3. Västerås snittpris 74:60 kr Sveriges dyraste lunchkvarter 1. Slussen, Stockholm snittpris 95 kr 2. City - Centralen, Stockholm snittpris 85:70 kr 3. City - Sergels Torg, Stockholm snittpris 83:90 kr Stockholms billigaste lunchkvarter 1. Bandhagen/Högdalen samt Vallentuna snittpris 65 kr 2. Danderyd snittpris 66 kr 3. Kungsholmen snittpris 68:50 kr Snittpris Stockholm under åren 2005 66:70 kr 2006 68:10 kr 2007 70 kr 2008 72:70 kr 2009 75:80 kr


”Vi stärker budgetmålen för att kunna möta nästa kris”

Summary: Finansminister Anders Borg: Ett lagfäst överskottsmål i statsbudgeten ska stärka de offentliga finanserna inför nästa ekonomiska kris.Sverige har lyckats bibehålla stabila offentliga finanser – trots att vi är ett av de länder som haft de största finanspolitiska stimulanserna för att möta den ekonomiska krisen. Det beror inte bara på en ansvarsfull politik under krisen utan också på att vi sparade i ladorna före krisen. Ett väletablerat budgetpolitiskt ramverk i form av överskottsmål, utgiftstak, kommunalt balanskrav med mera är ett viktigt stöd och minskar risken för kortsiktighet i finanspolitiken. För att ladorna inte ska var tomma vid nästa kris föreslår regeringen i dag åtgärder för att stärka ramverket, bland annat vill vi lagfästa överskottsmålet, skriver Anders Borg.

I många länder skiftar nu fokus från hur den ekonomiska krisen ska hanteras till när och hur de stora underskotten i de offentliga finanserna ska minskas. Sverige är ett av de länder som haft de största finanspolitiska stimulanserna för att möta krisen samtidigt som vi lyckats bibehålla stabila offentliga finanser. Budgetunderskotten är mindre i Sverige än i stort sett alla andra jämförbara länder. Finansdepartementets bedömning är nu att vi klarar EU:s underskottsgräns på 3 procent såväl 2009 som 2010. Sverige är därmed ett av få länder inom EU som förväntas klara underskottsgränsen i Stabilitets- och tillväxtpakten. Vår skuldnivå är dessutom låg och ligger på cirka 45 procent av BNP för 2010, att jämföra med euroländernas som ligger på cirka 85 procent av BNP. Enligt finansdepartementets senaste prognos väntas Sverige redan nästa mandatperiod vara tillbaka i balans och överskott. En kraftfull politik för att möta krisen har således kunnat förenas med relativt små underskott jämfört med i andra länder. En viktig hörnsten har varit ett tydligt fokus på ordning och reda i de offentliga finanserna liksom reformer för stärkt arbetslinje. För att säkra en stabil återgång till överskott och budgetmarginaler för att kunna möta nästa kris utan att riskera välfärden är det angeläget att förstärka det budgetpolitiska ramverk som lagt grund för stabila offentliga finanser. En sanering slår hårt mot välfärdens kärna: skolor, sjukvård, äldreomsorg, polisen. Om Sverige varit tvunget att genomföra besparingar i den storleksordning som exempelvis Storbritannien nu måste göra hade det betytt drygt 60 miljarder kronor per år (1,75 procent av BNP) i nedskärningar under perioden 2010–2014. Det är nästan lika mycket som de årliga generella bidragen till kommunerna. Motsvarande årliga besparingskrav som Frankrike och Tyskland har hade för Sverige inneburit 35 respektive 17 miljarder kronor (1 respektive 0,5 procent av BNP). En sådan åtstramande politik hade fått en tydligt negativ effekt på BNP, sysselsättning och arbetslöshet. Sveriges starka offentliga finanser gör att vi i stället står inför en period med goda tillväxtutsikter. BNP väntas öka i snabb takt och arbetslösheten bedöms sjuka ned till 6,6 procent 2014, vilket är nära de arbetslöshetsnivåer som rådde före krisen. Sysselsättningen ökar och väntas redan i slutet av 2010 vara tillbaka på samma nivå som i början av mandatperioden, trots att Sverige drabbats av den globala finanskrisen. Regeringen har framhållit att fokus i politiken framöver måste vara att fortsätta hantera krisen och krisens ofärd för vissa grupper samt att ytterligare säkra att arbetslösheten sjunker och att fler kommer i arbete och inte fastnar i långvarig arbetslöshet. Att Sverige hanterat krisen väl jämfört med andra länder beror inte bara på en ansvarsfull politik under krisen utan även på en ansvarsfull politik före krisen. Vi valde att spara i ladorna. Om regeringen hade lytt uppmaningarna från bland annat LO och Svenskt näringsliv till vidlyftiga reformer åren före krisen hade förutsättningarna att hantera krisen varit betydligt sämre. Nu valde vi i stället att öka marginalerna och agera försiktigt för att inte tvingas till besparingar och skattehöjningar. Ett viktigt stöd för att bedriva en ansvarsfull politik med goda offentliga finanser är att ett väletablerat budgetpolitiskt ramverk finns på plats i form av överskottsmål, utgiftstak, kommunalt balanskrav och en stram budgetprocess. Genom mål och regler för finanspolitiken samt en stram budgetprocess minskas risken för kortsiktighet i finanspolitiken. För att säkerställa en långsiktigt hållbar finanspolitik har regeringen under hela mandatperioden aktivt arbetat med att förbättra det finanspolitiska ramverket. Vi har exempelvis inrättat ett finanspolitiskt råd som bland annat ska utvärdera om de finanspolitiska målen uppnås. Utgiftstaket främjar budgetdisciplinen och stärker trovärdigheten i den ekonomiska politiken. Detta genom att det medelfristiga tidsperspektivet skapar förutsättningar för att undvika att tillfälligt höga inkomster används till permanent högre utgifter. Förra året lade regeringen fram en proposition om att framtida regeringar alltid i budgetpropositioner ska lämna förslag till utgiftstak för det tredje tillkommande året. Riksdagen har beslutat i enlighet med regeringens förslag. Som ett ytterligare led i att förbättra det budgetpolitiska ramverket presenterar finansdepartementet i dag ett antal förslag som syftar till att stärka ramverket. Inriktningen är att lägga fram en proposition till riksdagen i samband med budgetpropositionen i höst. Bland annat föreslås att överskottsmålet, i likhet med utgiftstaket, lagfästs. En lagfästning av målet skulle ytterligare stärka överskottsmålets styrande funktion. Överskottsmålet utgör ett ankare för finanspolitiken och har varit av stor betydelse för den goda utvecklingen av de offentliga finanserna under 2000-talet. Överskottsmålets nivå ska säkerställa att vi har sparat i ladorna när krisen kommer. Tomma lador riskerar att drabba framför allt utsatta grupper i samhället, det vill säga de grupper som bäst behöver trygghetssystem och välfärdstjänster. Det kan vi inte acceptera. Därför ska vi skapa bra förutsättningar för överskott. Överskott ska dessutom bland annat säkra jämn fördelning av resurser mellan generationer och förhindra neddragningar och skattehöjningar som riskerar att försämra tillväxt- och sysselsättningsutveckling. Finansdepartementets utvärdering visar att dagens överskottsmål på 1 procent som genomsnitt över en konjunkturcykel säkrar detta. Sverige ser alltså ut att klara sig bättre än vid tidigare kriser och jämfört med många andra länder i Europa. Vår tillväxt och sysselsättning återhämtar sig starkare och snabbare och våra offentliga finanser väntas återgå till överskott utan skattehöjningar eller nedskärningar i välfärden. Detta beror i hög grad på att regeringen fört en ansvarsfull finanspolitik före och under krisen, genom att spara i ladorna under högkonjunkturen och sedan bedriva en ansvarsfull aktiv stabiliseringspolitik med temporära insatser under krisen. Robusta budgetpolitiska ramverk, som nu föreslås förstärkas ytterligare, har varit ett viktigt stöd. Vid sidan av en ansvarsfull hantering av de offentliga finanserna har regeringen under mandatperioden genomfört en rad reformer för ökad tillväxt, sysselsättning och välfärd. Det största hotet mot den återhämtning som nu börjar ta fart är återställande av alla de reformer som har lagt grunden för Sveriges starka tillväxtutsikter de närmaste åren. Anders Borg finansminister (M)