Summary: REPLIK DN DEBATT 19/10. Att Nobel Center skulle kunna ta plats i operahuset vid Gustav Adolfs Torg är inte genomtänkt. Det husets främsta värde ligger i att där ännu spelas opera. Den förstudie som ligger till grund för dess ombyggnad visar tydligt på att där kommer kunna spelas opera och dansas på moderna villkor också i framtiden, skriver Rasmus Wærn, arkitekt och arkitekturhistoriker.

Innan man börjar spekulera över vilka andra hus och platser som skulle kunna passa för ett Nobelcenter, kan det vara skäl att fundera över vad man då lämnar. Blasieholmsudden skulle kvarstå som en tomt. Det förblir en plats som Stockholms stad reserverat för en kulturbyggnad. Om Nobelcenter förpassas så öppnar det för andra projekt. Att det skulle bli lika omsorgsfullt är knappast sannolikt. Oavsett vad man har för uppfattning om den föreslagna byggnaden, är det svårt att tänka sig en mer genomarbetad process som till slut landande i valet av en av vår tids mest respekterade arkitekter. Om ett mer missanpassat hus i framtiden skulle komma att byggas på Blasieholmen skulle det inte vara första gången protester mot ett förtjänstfullt projekt bereder vägen för ett sämre. Vi såg det senast i fallet med Stockholm Waterfront som kom till efter att en rasande opinion hindrat de betydligt mer lågmälda förslag för den platsen som fanns i början av 2000-talet. Att Nobelstiftelsen inte är intresserade av perifera tomter gör det därmed osannolikt att Stockholm skulle få en byggnad vikt för vår tids största frågor. Om städernas offentliga kultur tidigare byggde på teatrar, konsertsalar och operahus, är den i dag snarare publika samtal om förutsättningarna för våra liv som samlar människor. Deras centrala betydelse gör dem också till en angelägenhet som hör hemma i centrum. Att de skulle kunna ta plats i operahuset vid Gustav Adolfs Torg som Per Axel Nordfeldt föreslagit är däremot inte genomtänkt. Det husets främsta värde ligger i att där ännu spelas opera, och den förstudie som ligger till grund för dess ombyggnad visar tydligt på att där kommer kunna spelas opera och dansas på moderna villkor också i framtiden. Att tvinga in ett Nobelcenter i Operan skulle varken passa huset eller Nobel. Varsamma ombyggnader är komplicerade men en ny opera i Operan ger lön för mödan. Blasieholmen är inte bara en plats som lär bebyggas, utan också bör bebyggas. En rätt placerad byggnad kommer inte att konkurrera med nyrenoverade Nationalmuseum. Tvärtom skulle de två kunna vinna stöd i varandra. När Isak Gustaf Clason, Nordiska Museets arkitekt och det sena 1800-talets tongivande röst inom arkitekturen, år 1896 reflekterade över de 25 senaste årens byggande konstaterade han att trots sin goda arkitektur hade Nationalmuseum inte haft minsta inflytande. ”Kan detta månne bero därpå, att denna arkitektur aldrig kan komma till sin rätt på en byggnad, så grymt utkastad i världen utan relation till någon eller något, lik en på kajen avstjälpt kolly, som väntar på att bli transporterad upp i staden till sin rätta plats?” Det finns plats för ett hus till på Blasieholmen. Det skulle vara bra om det fick bli ett välgjort. 19 oktober 2018 Debattartikel Per Axel Nordfeldt, frilansjournalist: ”Bygg nytt operahus och lägg Nobel Center i Operahuset” Repliker Rasmus Wærn, arkitekt och arkitekturhistoriker: ”Risk för ett mer missanpassat hus på Blasieholmen” Slutreplik från Per Axel Nordfeldt: ”Utnyttja den historiska möjligheten för Operahuset”


Summary: Det är bara den centrala del av Flemingsberg där kontor, bostäder och ett centrum ska utvecklas som ska få det engelska namnet ”Stockholm South Business District”. Orsaken är kommande internationell marknadsföring, skriver Helena Lundberg, marknadschef i Huddinge kommun.

Huddinge kommun ska tillsammans med ett konsortium av flera fastighetsaktörer utveckla centrala delar av Flemingsberg till ett ledande internationellt affärsdistrikt. Intresset för utvecklingen har varit stort sedan lanseringen av planerna i augusti. Ann Etzler lyfter i sin insändare en fråga som vi fått från flera håll sedan dess, nämligen kring namnet Stockholm South Business District och om namnet Flemingsberg ska försvinna. Vi förstår de synpunkter som finns kring anglifiering av ortsnamn som Ann lyfter. Vi vill därför förtydliga att Stockholm South Business District enbart är namnet på den centrala del av Flemingsberg där kontor, boenden och ett levande centrum ska utvecklas. Den främsta orsaken till det engelska namnet är att vi vill skapa en internationell affärs- och forskningshub i centrala Flemingsberg. Detta innebär marknadsföring av området även utanför Sveriges gränser. Flemingsberg som ort kommer alltid heta Flemingsberg. DN Åsikt 15 oktober 2018 kl 13 Insändare Ann Etzler: ”Skrota engelsk namnändring och behåll Flemingsberg” Svar Helena Lundberg: ”Förorten Flemingsberg ska utvecklas – inte byta namn” Per-Owe Albinsson: ”Svenska språket nedmonteras när engelskan tar över” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Lisa Magnusson: Vem lyssnar på de muslimska kvinnorna?

Summary: När det talas om muslimer är det oftast manliga högljudda radikaler som avses. I den mån kvinnorna alls nämns är det som offer.

Jag tänker ibland på Sana. Jag saknar henne. ”Skam” är slut, det blir inga fler säsonger. Men det har kommit uppföljare. I Frankrike, Italien, Tyskland och USA. Alla versionerna inkluderar en Sana, en ung och tuff muslimsk tjej. Det gör mig varm om hjärtat. När det talas om muslimer är det ju ofta annars manliga högljudda radikaler som avses. De är i minoritet, men de gör sig till talespersoner för alla muslimer. Och andra lyssnar. Många förstår inte att de här personerna är religiösa på ungefär samma sätt som Jehovas vittnen, de tror att detta är ”muslimerna”. Så sprids bilden av muslimer som en läskigt världsfrånvänd grupp människor som är omöjliga att integrera. Än kvinnorna? I den mån de alls nämns är det som offer. De antas vara så kuvade att de inte har någon egen vilja eller något eget att säga, och förpassas ut i debattens farstu. Så kallade feminister vägrar lyssna på dem, om de vill berätta om dåliga erfarenheter. Detta eftersom den feministiska huvudströmningen så ofta går hand i hand med en mycket förvirrad form av antirasism som förbjuder all kritik av andra kulturers inneboende förtryck. När en muslimsk kvinna höjer rösten blir dessa feminister därför skärrade och fräser: ”Rasist! Tig!” Samma sak är det med dem som kritiserar islam: De respekterar bara en sorts röst, en erfarenhet. Slöjan, menar de, är alltid förtryck. Och det är den definitivt i de länder där kvinnor tvingas bära den. Men i Sverige finns ingen lag om slöja. I den mån någon tvingas till den är det av närstående, och ett omvänt slöjtvång – ett förbud – skulle bara begränsa den redan förtryckta ytterligare. Den allra vanligaste formen av slöja är dessutom inte det heltäckande sjok som verkligen handikappar bäraren, utan hijaben, det vill säga en sjal runt håret. Den är lika lite i vägen som en kippa eller en turban, eller för den delen traditionellt västerländska kvinnliga attribut som höga klackar. Att bära slöja behöver därför inte vara vare sig mer eller mindre ofritt än något annat, och att hävda att ingen har den på sig frivilligt är nedlåtande mot de kvinnor som faktiskt valt den. Erfarenheten av att ömkas för sin slöjas skull har även Iman Meskini, som var med och skapade rollfiguren Sana och sedan även spelade henne i den norska originalversionen av ”Skam”. Hon var så glad åt serien. ”Äntligen kom en roll för en muslimsk tjej som inte handlade om att hon var förtryckt”, säger hon i den dokumentära kortfilmen ”Vad händer efter Sana?” (SVT Play). Men nu har hon ruttnat på att allt alltid handlar om slöjan, att det hela tiden ska politiseras och problematiseras, att ett stycke tyg framhålls som det enda intressanta med en muslimsk kvinna, på bekostnad av rollfigurens faktiska karaktärsdrag. Så fort Iman Meskini erbjuds en ny roll är det samma sak. I filmen åker hon till New York och pratar med en hiphopartist och en ståuppkomiker om problemet med att hela tiden hållas för en märklig exotisk fågel. De drömmer om en offentlighet där muslimska kvinnor bara kan få vara, helt okommenterat. Att de liksom inte är en grej. Eller att slöjan åtminstone inte vore det enda som ansågs intressant. Ännu finare vore förstås om folk slutade ta sig rätten att alls bedöma – och döma – kvinnors kläder jämt och ständigt. Vore detta ens möjligt? En ordning där folk inte talar för, till, om och över huvudet på kvinnor. Det är uppenbarligen fortfarande så oändligt svårt att låta bli. Det behövs fler bilder av muslimska kvinnor, fler... ja, representanter, även om den formuleringen kan bära emot. Uttrycket ”representant” antyder ju nämligen just någon enstaka företrädare för en hel grupp, trots att poängen snarare är att muslimer bara borde synas mer överlag, tills det offentliga galleriet är så varierat att ingen ses mer som en ”representant” för muslimer än, säg, en vit man anses ”representera” vita män. Muslimer är trots allt en ytterst brokig skara som uppgår till en fjärdedel av hela jordens befolkning, och inte har mer gemensamt än att de tror på samma gud. Det är befängt att tala om dem som en och samma. En Sana i varje land är bara början på den insikten.


Så kan du bli en mer empatisk förälder

Summary: Glöm tjat, belöningar, time-out och bestraffningar. Enligt den amerikanske psykologen Ross Greene finns det betydlig bättre sätt att uppfostra sina barn. Så här blir du en mer empatisk förälder i 3 steg.

Denna text publicerades först i Modern psykologi. Glöm tjat, belöningar, time-out och bestraffningar. Med hjälp av den amerikanska psykologen Ross Greene kan du vara förälder på ett sätt som i stället fokuserar på samarbete med ditt barn. Grundtanken som Ross Greene utgår ifrån är att barn uppför sig väl om de kan. Han menar att det oftast är barns färdigheter snarare än motivation som brister när de inte uppför sig som omgivningen förväntar sig. När Ross Greene skrev boken och myntade begreppet ”Explosiva barn” för 20 år sedan, var han inriktad på utmanande barn, ofta med neuropsykiatriska diagnoser. Men i sin senaste bok, ”Att växa tillsammans: Du och ditt barn genom livet”, använder han samma principer för att hjälpa familjer med helt ”vanliga” barn. Sin modell kallar han collaborative and proactive solutions, CPS, samarbetsbaserade och proaktiva lösningar på svenska. Läs mer: Guide: Så kan du tänka kring barnuppfostran Som vuxen är det lätt att reagera på barns beteende, medan det snarare är mer fruktbart att identifiera de bakomliggande orsakerna, menar Ross Greene. För honom är det oönskade beteendet bara det sätt som barnet ”kommunicerar att förväntningar och färdigheter inte är förenliga”. ”Detta är febern – symptomet.” Bland de metoder som är mindre lyckade – men inte helt ovanliga – när barnet inte lever upp till förväntningarna finns: • att lösa problemet åt barnet, • att kräva att barnet lever upp till förväntningarna, • att förklara varför det är viktigt att barnet lever upp till förväntningarna, • att peppa barnet, • att bryta ner barnet, • att bestraffa och belöna. Gemensamt för dessa metoder är att ingen av dem hjälper barnet att utvecklas. Tvärtom är de enkelriktade och lämnar barnet utanför – och bör bara användas i undantagsfall. Målet som vuxen är i stället att hjälpa barnet att upprätthålla balansen mellan förväntningar och barnets personlighet och förmågor. För många föräldrar kan det här kännas som att man ger avkall på sin auktoritet, men Ross Greene menar att hans idéer handlar om en balans mellan Tyrannien och Slappedonien, en förlovad dal som han kallar Samarbetien. I Samarbetien har ömsesidigt inflytande ersatt ensidig kontroll – och det är både förälder och barn som ska ha inflytande. Läs mer: Så hanterar du ditt barns utbrott Obs: För att komma till rätta med återkommande problematiska beteenden hos barnet är det sällan bra att reagera mitt i stundens hetta. I stället gäller det att arbeta proaktivt, vid en neutral situation. Ross Greenes modell har tre steg: 1. Visa empati Det första steget är att du samlar information från ditt barn, för att förstå barnets tankar kring ett olöst problem. Det är lätt att som vuxen tro att man vet vad barnets problem handlar om och hur det ska lösas. Men utmaningen här är att inte lära ut något eller avfärda och förminska sitt barns tankar. För att få så bra information som möjligt är hur, var och när bra frågeord. Men att fråga varför ska man däremot göra med försiktighet, enligt Ross Greene. Då får du nämligen ofta en teori som barnet har hört från någon vuxen som svar. Han exemplifierar med en fyraårig flicka som gav honom följande förklaring till att hon uppförde sig illa i hemmet: ”Jag gör det för att jag får negativ förstärkning.” Som sagt, om du vill slippa höra andra vuxnas paketlösningar så undvik varför-frågan. På samma sätt menar Ross Greene att det är klokare att fråga vad barnet tänker än vad hen känner, med förklaringen att de tankarna ger mer användbara svar än känslorna. Innan du ger din egen bild i steg två är det bra att sammanfatta det barnet berättat för dig, så att du försäkrar dig om att du uppfattat saken rätt och inte missat någon väsentlig del av problemet. 2. Definiera problemet Sakta i backarna! I steg två är det lätt att som vuxen skynda och föreslå lösningar på problemet. Men här handlar det snarare om att du ska ge din bild av situationen inför att du och ditt barn gemensamt kommer fram till en lösning. Obs: Att än en gång påpeka att barnet inte lever upp till förväntningarna räknas inte som att ge din synpunkt. Däremot är det fruktbart att berätta om hur du tycker att det olösta problemet påverkar ditt barn och andra. Här gäller det återigen att inte avfärda eller förminska barnets bild när du ger ditt perspektiv. 3. Bjud in I det tredje och sista steget diskuterar du och barnet er fram till en lösning som är både realistisk och som tar hänsyn till båda era perspektiv. Återigen: Det är inte du som löser problemet åt barnet, utan det handlar om samarbete. Som inledning kan du summera dina och barnets synpunkter från steg 1 och 2. Därefter är det bra att låta barnet komma med förslag på lösningar först. Det visar att du är intresserad av barnets idéer och barnet får öva på att själv komma på lösningar. Hjälp till självhjälp! Läs mer: Från aggressiv till mogen – så hanterar du barn med beteendeproblem Hur ska du då agera i ett mer pressat läge? Idealet är så klart att du redan har gjort de här tre stegen vid en mer avspänd tidpunkt, så att ditt barns återkommande problem är om inte borta så i alla fall mildrat. Men i situationer där de här tre stegen inte är tillämpbara rekommenderar Ross Greene att man modifierar och anpassar eller lägger förväntningarna åt sidan, åtminstone tillfälligt. Det här handlar inte om att ge upp som förälder, utan det här alternativet kan motiveras med principen att välja sina strider. Det kan också handla om att medvetet foga dig efter barnets förmågor och personlighetsdrag, eller att ge barnet en chans att lösa problemet på egen hand. Glöm inte: Att vara förälder handlar inte bara om att ha en bättre relation med sitt barn, det handlar också om att hjälpa barnet att främja goda egenskaper. Det du och ditt barn odlat genom det samarbetsbaserade föräldraskapet handlar om några av människans godare sidor: empati och ärlighet, förmåga att lösa oenighet utan konflikter och att se situationer från andras perspektiv. Inte så illa, eller hur? Jonas Mattsson är chefredaktör för Modern Psykologi. Artikeln baseras på Ross Greenes bok ”Att växa tillsammans: Du och ditt barn genom livet” (Studentlitteratur 2017).


Summary: DN DEBATT 13/10. Den svenska genomsnittskosten innehåller för lite frukt och grönt och många äter ohälsosamt mycket rött kött. Livsmedelssektorn står i dag för 20–30 procent av de klimatpåverkande utsläppen. Det är tid att agera. Vi föreslår att ett mål införs: köttkonsumtionen minskar med hälften och konsumtionen av svenska ärtor och bönor ökar, skriver fem forskare.

Människans och miljöns välmående påverkas mycket konkret av våra matvanor. Den svenska genomsnittskosten innehåller för lite frukt och grönt och många äter ohälsosamt mycket rött kött och charkuteriprodukter. Produktion av animaliska livsmedel kräver betydligt mer resurser och orsakar högre utsläpp av växthusgaser och övergödande ämnen än produktion av vegetabiliska livsmedel. Vi föreslår att mål etableras nu för att den svenska köttkonsumtionen minskar med hälften och produktionen och konsumtionen av svenska ärtor och bönor ökar väsentligt. Utan mycket drastiska klimatåtgärder är vi på väg mot 4 graders uppvärmning, vilket skulle innebära en global katastrof. IPCC konstaterar i den rapport som släpptes i måndags att det krävs mycket snabba och långtgående förändringar av hela samhället för att begränsa uppvärmningen till 1,5 grader. I sommar har vi fått ett smakprov på den typ av extremväder som vi vet kommer bli betydligt vanligare med skogsbränder och kraftigt minskade skördar som följd. Livsmedelssektorn står i dag för 20–30 procent av de klimatpåverkande utsläppen. Samtliga samhällssektorer måste genomgå stora förändringar för att Sverige ska kunna uppfylla miljömålsberedningens mål om inga nettoutsläpp av växthusgaser senast år 2045. De politiska målen på klimatområdet lovar mycket, men när det gäller faktiska åtgärder är det betydligt glesare mellan förslagen. Det är hög tid att agera nu. Världens rika invånare orsakar huvuddelen av klimatpåverkan, och har därför ett stort ansvar att minska utsläppen av växthusgaser. Matens klimatpåverkan kan minskas genom reducerade utsläpp i produktionen, minskat matsvinn samt genom förändrade kostvanor. Jordbruksverket bedömer att olika typer av tekniska lösningar för ökad produktionseffektivitet kan minska det svenska jordbrukets utsläpp av växthusgaser med maximalt 20 procent till 2050. För att nå klimatmålen behöver de totala utsläppen globalt minska med 100 procent under samma period. Svenska forskare som utvärderat effekter av långtgående effektivitetsökningar har kommit till slutsatsen att tekniska förbättringar och minskat matsvinn kan minska Sveriges utsläpp av växthusgaser med så mycket som upp till 50 procent. Men samma studie konstaterar att även detta mycket optimistiska scenario inte är tillräckligt för att nå klimatmålen – vi måste även ändra vår konsumtion. Produktion av animaliska produkter – kött, ägg och mejeriprodukter – orsakar betydligt större negativ miljöpåverkan än vegetabiliska livsmedel. Spannmål, baljväxter och rotfrukter är de livsmedel som orsakar minst miljöpåverkan. Ett undantag värt att notera är kött baserat på bete av naturbetesmarker, som innebär ett viktigt bidrag till bevarande av biologisk mångfald och som således genererar viktig miljönytta trots sina utsläpp av växthusgaser. Forskning visar dock tydligt att den totala konsumtionen av animaliska livsmedel behöver minska väsentligt i länder där konsumtionen är hög, både av miljö- och hälsoskäl. I Sverige äter vi i dag 70 procent mer kött än vi gjorde på 1960-talet. Denna höga köttkonsumtion är del i ett ohälsosamt konsumtionsmönster som är typiskt för stora delar av Europa och Nordamerika, där kostmönstren generellt kännetecknas av en låg konsumtion av frukt och grönsaker, men en hög konsumtion av godis, läsk, salt och mättat fett. Övervikt och fetma är ett växande folkhälsoproblem, och många sjukdomar skulle kunna undvikas genom bättre matvanor och ökad fysisk aktivitet. Enligt kostvaneundersökningar äter knappt tre fjärdedelar av Sveriges män och drygt 40 procent av landets kvinnor mer rött kött och charkprodukter än vad som rekommenderas och endast en av fem äter tillräckligt mycket frukt och grönt. År 2015 lanserade Livsmedelsverket nya kostråd som inkluderar både nutritions- och miljöaspekter. Livsmedelsverket uppmanar till minskad konsumtion av kött och charkprodukter och ökad konsumtion av fullkornsspannmål, baljväxter, frukt och grönsaker. Även i den nationella livsmedelsstrategin noteras att mindre kött och mer vegetabilier i den svenska kosten är ett effektivt sätt att minska matens negativa miljöpåverkan, men man anger inga mål kring minskad animaliekonsumtion eller konkreta åtgärder för att uppnå en sådan förändring. Forskningsprojektet New Legume Foods samlar representanter för akademi, offentlig sektor och livsmedelsindustri i samverkan för att öka den svenska produktionen och konsumtionen av baljväxtbaserade livsmedel. Inom detta projekt har vi precis utvärderat ett teoretiskt scenario för Sverige där köttkonsumtionen minskar med 50 procent och ersätts med en daglig portion (55 g) av tillagade baljväxter (ärtor, bönor och linser) odlade i Sverige. Scenariot utgår ifrån antagandet att köttkonsumtionen i första hand minskas genom minskad import, vilket innebär att mjölk- och nötköttsproduktionen i Sverige behålls på dagens nivåer medan svensk gris- och kycklingproduktion för den svenska marknaden minskar med knappt 30 procent. För befolkningen som helhet skulle intaget av energi, protein, fett, vitamin B12, zink och järn ligga kvar inom näringsrekommendationerna även i kosten med mindre kött och mer baljväxter. Baljväxterna höjer intaget av fibrer och folat, två näringsämnen för vilka näringsintaget i dag ligger under rekommenderade nivåer. Den konsumtionsförändring som vi har utvärderat skulle leda till betydande miljövinster: 20 procent lägre utsläpp av växthusgaser från livsmedelskonsumtionen och 23 procent lägre markanvändning (i huvudsak utanför Sverige, som effekt av minskad köttimport). Odlingen av baljväxter i Sverige skulle öka från dagens 2,2 procent av åkermarksarealen till 3,2 procent enlig scenariot. Det skulle innebära värdefulla miljövinster i odlingen genom diversifiering av odlingssystem och minskat behov för kvävegödsling. Dessutom finns utrymme för ytterligare ökning av baljväxtodlingen, till exempel för att öka den inhemska proteinfoderförsörjningen till den kvarvarande svenska djurproduktionen. Vår studie visar att det finns gott om faktabaserad kunskap om miljö- och hälsofördelar med en förändring till mer baljväxter och mindre kött i vår kost. Men det krävs krafttag inom flera områden för att en sådan förändring ska kunna bli verklighet. Bland annat behövs större utbud av lämpliga baljväxtsorter för att kunna utöka den svenska odlingen, och satsningar på infrastruktur, processanläggningar och produktutveckling för att den skördade råvaran ska kunna ingå i nya attraktiva baljväxtbaserade livsmedel. Men framför allt krävs ett större intresse för baljväxter från fler konsumenter. Med ökande efterfrågan och större betalningsvilja för svenskodlade ärtor, linser och bönor kan fler lantbrukare odla dessa värdefulla grödor och dra nytta av deras kvävetillskott och diversifiering i växtodlingen. Det finns i dag ett växande konsumentintresse för baljväxtbaserade livsmedel, men denna efterfrågan täcks till stor del av importerad råvara. Genom att öka mängden baljväxter som odlas i Sverige för vidareförädling för den svenska marknaden kan både livsmedelsproduktionen OCH konsumtionen i Sverige utvecklas i mer hållbar riktning. Kunskapen finns, nu behövs handling. Antar du som i dag äter mycket kött utmaningen att ersätta hälften av köttet med svenska baljväxter? Politiker och beslutsfattare inom livsmedelsindustri, handel och offentlig sektor: antar ni utmaningen att inrätta konkreta styrmedel och satsningar för att nå målet om mer svenska baljväxter och mindre kött i kosten? 13 oktober 2018 Debattartikel Fem forskare: ”Ät hälften så mycket kött och mer ärtor och bönor”


”Varför är en del personer introverta och vissa inte?”

Summary: I dag betraktas blyghet nästan som ett handikapp, tycker veckans frågeställare. Vad är det som gör att en del människor är blyga och tillbakadragna, medan andra är tvärtom? Och vad innebär social fobi?

Ställ frågor till Insidans experter – mejla till fragainsidan@dn.se Läs fler frågor här Fråga: Jag har en fråga angående blyghet och social fobi. Alla människor är ju olika, vissa är ju lite blyga och tillbakadragna, medan vissa är nästan raka motsatsen. Man kan ju ha haft en väldigt bra uppväxt trots att man kan vara blyg samt tillbakadragen. Jag kan vara lite blyg och osäker i vissa sociala sammanhang. Jag vet inte vad det beror på. Men jag har i alla fall haft en väldigt bra uppväxt. Jag tror många i dag betraktar blyghet som något suspekt, och närmast ett handikapp, något man vill slippa att ha. Hur kommer det sig att alla är så olika? Och vad är egentligen det som kallas för social fobi? Vore intressant med svar Svar: Du har rätt i att de personlighetsdrag som av många uppfattas som värdefulla är att man har ett utåtriktat sätt som gör att andra lägger märke till en, att man framstår som obesvärad oavsett vilket socialt sammanhang man är i, att man obehindrat kan samtala med folk och har förmåga att knyta kontakter i alla möjliga sammanhang. Det brukar kallas för att ha ”social kompetens”, och verkar vara något som närmast obligatoriskt efterfrågas i dag i platsannonser. Inom personlighetspsykologin skulle det som jag beskrivit ovan kunna beskrivas som att man är extrovert. Medan att vara mer socialt tillbakadragen, något lågmäld, eftertänksam och försiktig är att vara introvert. Vilket åtminstone till del påminner om det som vi till vardags kallas att vara blyg. Men är det då så att den lite tystlåtna och stillsamma personen ska behöva betraktas som att hon eller han har ett socialt handikapp, eller är en person som möjligen har social fobi? Nej, så är det inte. Låt oss först resonera ett tag om vad det innebär att vara ”introvert”. Om att det är något som många känner igen sig i, möjligen de flesta, och om att de som lever med en introvert personlighet inte alls upplever sig lida av social ångest, eller andra psykiska problem. Och om hur det är en egenskap som nog förtjänar att uppvärderas! Dagens idealisering och premiering av extroversion kan alltför lätt göra de introverta orättvist självkritiska. Det är oftast tvärtom. Studier visar att den introverta har en benägenhet att uppmärksamma sin omgivning, snarare att vara upptagen med ta plats själv, tenderar att lyssna mer, och har en speciellt social förmåga att kunna tona in sig i möten med andra, och smidigt anpassa sig till både stämningar och människor. Psykologen Anna Kåver som skrivit boken ”Social ångest – att känna sig granskad och bortgjord” beskriver det som att om de extroverta kan fungera som tempo- och vitamininjektioner i arbetslivet och bland vänner, kan de introverta balansera och komplettera med ”lugn, långsamhet och eftertanke.” Att vara extrovert eller introvert verkar handla om personlighetsdrag som man föredrar att ha, och som man oftast uppskattar hos sig själv och som man mår bra av. Läs mer: Därför är det bra att vara introvert – så känner du igen personlighetsdragen Men visst kan det också vara så att den extroverta emellanåt kan uppleva att kalendern är lite väl fylld med aktiviteter, att det är svårt att hinna med alla sociala kontakter och att man skulle må väl av att vänja sig vid mer stillhet och ensamhet. Och den introverta kanske skulle känna att livet blir lite roligare och mer utmanande om hon eller han emellanåt vågade kliva fram lite mer och släppa taget om sin försiktighet, både på jobbet och i privata sammanhang. Du undrar hur det kommer sig att vi blir så olika, och om det hänger ihop med hur man vuxit upp. Och jag tror att du kanske undrar om till exempel blyghet eller social fobi har något samband med att ha varit mobbad eller att inte ha haft stöttande eller kärleksfulla föräldrar. Ett sätt att svara dig är att ha som utgångspunkt att vi som människor är att ses som biopsykosociala varelser; det verkar som om vi föds med biologiskt förankrade beteende- och känslomönster, något som skulle kunna kallas för temperament. Många föräldrar kan ju berätta hur de tidigt kunnat se hur syskon kan skilja sig åt, något av barnen har ”från början” varit lugnt, långsamt och försiktigt, ett annat har varit nyfiket, rörligt och våghalsigt. Men vårt sätt att vara, vår personlighet om man så vill, är något mer. Den är i hög grad resultatet av den uppväxt vi får, men långt från bara det, utan också av vad vi som vuxna lär oss om livet, i våra relationer, på arbetet och av de utmaningar som vi möter. Vi är faktiskt i ständig utveckling! Och ibland utmanar vi oss själva, och konstaterar att nu får det vara nog, den här sidan av mig vill jag befria mig ifrån – till exempel genom att gå i psykoterapi. Vad är då social fobi, eller social ångest som det numera kallas? Det är ett av de vanligaste ångestbesvären, och handlar om en stark rädsla för sociala situationer som man upplever rymmer en risk för att bli bedömd och granskad av andra. Har man social ångest är man överdrivet rädd för att göra bort sig, och för att bli generad eller förödmjukad inför andra. Ett sätt att beskriva social ångest kan vara att det är frågan om en extrem blyghet, och en rädsla inför sociala situationer som påverkar ens liv till det sämre. Vid social ångest är man ofta rädd för att tecken på ångesten som att rodna, att darra på handen eller rösten eller att svettas ska märkas av omgivningen, och göra att man uppfattas som svag och konstig. Rädslan brukar delas in i fyra större kategorier: 1. Man är rädd för att prata formellt och interagera formellt, till exempel att hålla tal, eller gå på olika typer av sociala evenemang. 2. Man är rädd för att prata informellt med obekanta, till exempel att prata med kassörskan i affären. 3. Man är rädd för att "framhäva" sig genom att säga nej till förfrågningar, eller framföra en åsikt på ett möte eller i en diskussion. o4. Man är rädd för att bli uppmärksammad av andra, bekanta som obekanta, i snart sett alla sociala situationer. Ett vanligt mönster är att man går ganska långt för att undvika de situationer som kan utlösa den sociala ångesten. Och det kan ibland göra att man väljer bort ett studieprogram som man skulle vilja gå på, eller en befordran som man erbjuds. Paradoxen är att de flesta med social ångest presterar socialt mycket bättre och är mycket mer uppskattade än vad de själva tror. Ungefär på samma sätt som de introverta är mer uppskattade för sitt sätt att vara både i arbetslivet och bland släkt och vänner än vad de själva anar. Varför får man då social ångest? Det är inte ovanligt att man någon gång under barndomen varit retad eller mobbad. Det kan ha gjort att man är överdrivet på sin vakt på signaler i omgivningen, som egentligen är helt neutrala men som feltolkas som negativa. Ibland verkar den sociala ångesten vara inlärd, till exempel genom att man vuxit upp med en förälder som har social ångest. En del beskriver det som att de alltid varit blyga redan som barn, men att det övergick till att bli social ångest när kraven på social förmåga ökade senare i livet – i tonåren, eller i det tidiga vuxenlivet, när det blev aktuellt att utbilda sig eller etablera sig i arbetslivet. Social ångest är en diagnos (i motsats till introversion eller blyghet) och ett problem som nog de flesta drabbade vill få hjälp med. Kognitiv beteendeterapi är den rekommenderade psykoterapeutiska behandlingen. Ett tips är att du läser Anna Kåvers bok som jag nämnde tidigare, där hon berättar utförligt om skillnaderna mellan blyghet och social ångest, och hur en psykoterapi utifrån kognitiv beteendeterapi vid social ångest går till. Liria Fråga Insidans experter Legitimerade psykologen, författaren och youtubaren Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Legitimerade psykologen och forskaren Martin Forster, Karolinska Institutet, svarar på frågor om familjeliv, barn och ungdomars utveckling, föräldraskap, skola och förskola. Du kan vara anonym. Utvalda frågor och svar publiceras här och eventuellt i papperstidningen. Mejla till: fragainsidan@dn.se


DN gratulerar: Maria Lundqvist, skådespelare

Summary: I mer än trettio år har Maria Lundqvist stått på scenen. Nu turnerar hon med enmansföreställningen ”Shirley Valentine”. ”En underbar pjäs om en medelålders kvinna.”

Föreställningen ”Shirley Valentine” är inne i en ny omgång och Maria Lundqvist är taggad. Förra vändan spelade hon för utsålda hus i Stockholm och Göteborg. Den här gången kommer hon turnera runt i landet. – Det är en underbar pjäs om en medelålders kvinna. Om rädsla och om att inte våga utmana sin egen förmåga. Den är fantastisk att berätta men den kräver mycket av en som skådespelare, förklarar Maria Lundqvist om den drygt två och en halvtimmes långa föreställningen som hon gör helt ensam. – Det är inte ofta man får göra ett sådant här porträtt som skådespelare. Jag känner Shirley i mitt hjärta och kan förstå hennes tankar. Hon genomgår både förtvivlan, sorg och ilska. Hon är snabb i käften men kan också tystna helt. Det är en mångfacetterad karaktär som jag får göra. Det är annars snålt med roller för kvinnor i 55-årsåldern. De allra flesta pjäser och berättelser är skrivna för antingen unga eller gamla kvinnor. – Det kan göra mig förbannad och orolig. Men då tänker jag att jag får väl skriva egna då Har du något på gång? – Ja, jag skriver på en egen föreställning, men den kommer nog dröja några år till. Sedan jobbar jag med tre andra projekt – en tv-serie och två filmer. Men det är inte lätt. Det kräver mycket jobb att få de här manliga producenterna, och ibland kvinnliga, att tro att projekten kan sälja. Fortfarande är det gangsterfilmer som gäller. Det kan vara kul med mycket action, men jag saknar psykologi och drillande av människan. Det har gått mer än 30 år sedan första gången Maria Lundqvist ställde sig på scenen. Under de första tio var det teatern som gällde, men efter genombrottet med tv-serien ”Sally” har det blivit mer tv och film. Under åren har hon fått två Guldbaggar, Guldmasken två gånger, tilldelats det av Povel Ramel instiftade Karamelodiktstipendiet, fått en mängd internationella utmärkelser, bland annat för bästa skådespelerska på filmfestivalen i Kairo. Och så vidare. – Mina drivkrafter både som människa och skådespelare är lust, passion, nyfikenhet och intresse. Däremot, förklarar hon, blev hon inte skådespelare för sin egen skull utan för att hon älskar sitt jobb och för att folk ska få en upplevelse och kanske känna att det påverkar livet. – Jag vill ju förändra världen. Det är stort att säga, men det finns faktiskt världar inom människor som man kan förändra genom upplevelser i konsten. Men ibland kan det bli lite för mycket, tycker Maria Lundqvist. Som i samband med ”Sally” när var och varannan intervju handlade om den speciella, rättframma kvinnan som ofta sa rakt ut vad hon tänkte och tyckte. – Jag fick förfrågningar om att leda talkshower, göra långfilm och reklam som Sally. Det fanns till och med en Sallybarometer i kvällstidningarna – ”Hur mycket Sally är du?” Till slut sa jag ifrån och slutade ge intervjuer. Lite samma sak blev det när Maria träffade sin nya kärlek Kristoffer Hellström för nio år sedan. – Jag är jättetrött på att prata om vår åldersskillnad. För jag blev inte förälskad i en man som var 21 år yngre utan i en man med mycket kraft och med en källa som liknar min egen. Samtidigt har hon förstått att hon på sätt och vis banar väg för andra som också lever utanför normen. Alla mejl och sms de fått bekräftar också det. – Då kan jag tänka att det här kan ha betydelse för andra. – Men min stora utmaning nu är att jag snart ska bli farmor. Att plötsligt se på sitt barn som en blivande förälder samtidigt som man är lillasyster, storasyster och barn till mina föräldrar är omtumlande. Men livet går hänsynslöst vidare. Det går inte att stoppa. Maria Lundqvist Gratuleras till: Fyller 55 år den 14 oktober 2018. Bor: I villa i Bromma. Familj: Kristoffer Hellström och barnen Anton, Arvid, Alva och Nora samt två katter. Gör: Skådespelare. Aktuell: Med pjäsen ”Shirley Valentine”. Om att fylla 55: ”Jag försöker att inte gå in i rädslan för att bli gammal, för att jag inte får vara med längre. Samtidigt känner jag mig kraftfull och inte alls övermogen. Jag har fått en ny position i mitt kärleksliv. Jag har fyra barn som vill vara med mig. Och jag känner mig attraktiv i min bransch.” Så firar jag födelsedagen: ”Först spelar jag i Falköping, på kvällen kryper jag gärna upp i sängen på hotellet och festar och firar med en påse ostbågar.” Äter helst: ”Min pappas gratinerade havskräftor. Eller ostron, eller färsk kokt hummer eller en lillebrorsfångad krabba, kokt i krondill och några sockerbitar. Sedan tycker jag mycket om bakelser och bullar.”


Summary: Ekonomiska förklaringsmodeller räcker inte för att förklara Sverigedemokraternas valframgång. Det handlar snarare handlar om människans naturliga inneboende brister som främlingsfientlighet, skriver läsaren Torkel Skjöld.

På DN Debatt framförde ekonomen Sandro Scocco nyligen åsikten att konservativa mäns otrygghet kan förklara Sverigedemokraternas framgång i valet. Enligt Scocco mår män betydligt sämre än kvinnor av att utsättas för ekonomisk otrygghet och som en följd härav tenderar att rösta på SD, som står för konservativa värderingar. Jag anser att det är en i högsta grad otillräcklig förklaring. Scoccos framställning lämnar en del frågor obesvarade. Hur kan det komma sig att även Moderaterna tappar stort till SD? Går även Moderaternas förlust till SD att skylla på Alliansens arbetslinje? Förklaringsmodellen ger inte heller svar på frågan varför många pensionärer röstar på SD. Jag saknar också en förklaring baserad på regionala skillnader. I en del Bergslagskommuner, som tagit emot många flyktingar, har SD ökat dramatiskt. Det kan väl knappast bero på att männen just där har mer konservativa värderingar än i andra kommuner. I Sydsverige, speciellt i Skåne, har SD en markant starkare ställning än i övriga landet. Hur förklarar modellen det? Även om andelen kvinnor som röstar på SD är klart mindre än männens andel ökar nu kvinnornas andel. Vad säger modellen om det? Ökar den kvinnliga ekonomiska otryggheten? I debatten om främlingsfientlighet upplever jag att det finns en viss förkärlek för synpunkter som baseras på ekonomiska förklaringsmodeller. Man vill inte hitta förklaringar som baseras på brister i vår kära homo sapiens natur. Främlingen, åtminstone om hen kommer i stora mängder, är inte uppskattad, för att uttrycka det milt, någonstans på jorden. Det är bara att följa nyhetsflödet för att få detta bekräftat. Ändå är det nog just i människans natur man kan finna en stor del av förklaringen till främlingsfientligheten och därav röstandet på SD. Att peka på vår arts inneboende brister har länge varit tabu i debatten. Beror det på att man inte vill uppmuntra till ytterligare defaitism nu när vi har både klimatkris och kärnvapenhot? Ändå skulle kanske just detta underlätta för oss att hantera de problem som migrationen ger upphov till. Jag tror att det skulle vara mycket välgörande om andra yrkeskategorier än ekonomer, samhällsvetare och ledarskribenter deltog i debatten, till exempel sociologer, psykologer och parapsykologer. Det skulle säkert ge en välbehövlig fördjupning av problematiken. DN Åsikt 11 oktober 2018 kl 15 Insändare Torkel Skjöld: ”Ekonomi räcker inte för att förklara SD:s valframgång” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Statistiken varierar men det är tydligt att rovdjur skadar eller dödar mycket få jakthundar om man ser till totalbilden. Det är jägarna själva som utgör största faran för jakthundar, skriver läsaren Thomas Alm.

Statistiken varierar år från år, men det står mer än tydligt att vargen och övriga rovdjur skadar eller dödar mycket få jakthundar om man vågar se totalbilden. De flesta dödas eller skadas av andra orsaker, som trafik, annat vilt och av jägarna själva. Vilka som utsätter hundarna för dessa risker är uppenbart. Enligt försäkringsbolaget Agrias statistik dödades/skadades 5.968 hundar åren 2007 till 2017 i trafiken. Även om det är viktigt att veta att deras statistik över trafikskador visar alla raser i alla delar av landet, så måste man inse att det främst är jakthundar som springer fritt och utsätts för risker i trafiken. 155 hundar sköts av jägarna själva, 431 drunknade. Tågtrafiken dödade/skadade 439 hundar, 214 hundar togs av rovdjur och dödades eller skadades (varg 162, björn 26, lo 26) och 1044 togs av vildsvin. Under rubriken skadad/dödad av vilt/vilda djur redovisas för perioden siffran 705. Exakt vilket djur som orsakat hundens skada framgår inte. Det kan handla om älgar och hjortdjur, men även rävar och vildsvin. Därtill försvann 178 hundar under jakt. Observera att Agria försäkrar cirka 40 procent av landets hundar/jakthundar. Statistiken varierar år från år, men det framgår mer än tydligt att vargen och övriga rovdjur dödar mycket få jakthundar när man ser totalbilden. Fakta är tydliga, det finns ingen logik i att peka ut rovdjuren som den största faran mot jakthundarna, all bevisning pekar på att de som representerar den största faran för sina ”älskade” jakthundar är ”husse” själv. En seriös individ släpper inte ut sin ”älskade familjemedlem” i trafiken, bland vildsvin eller i ett vargrevir. Gör man så tar man en fullt medveten risk. Ingen skulle acceptera beteendet om det handlade om en annan ”älskad familjemedlem”, nämligen familjens barn. Orden ”älskad familjemedlem” om jakthunden är falsk retorik. Hade hunden trafikdödats, dödats eller skadats av älg, vildsvin eller drunknat hade jägarna, deras förbund och tidskrifter inte bemödat sig att skriva ett ord om saken. Men när varg dödar en hund startar propagandamaskinen direkt och det blir krisrubriker även i ”seriösa” medier. Många köper tyvärr jägarnas propaganda och syn på lösspringande hundar i naturen som någonting bra, vilket det i princip aldrig är. Hur många får och lamm som dödats av lösspringande tam- och jakthundar finns det ingen statistik över. Hur mycket övrigt vilt i naturen som stressas, skadas och dödas vet ingen heller med exakthet. Sveriges jägare vårdar inte främst det vilda och sina jakthundar, de vårdar primärt sin ”hobby”. DN Åsikt 9 oktober 2018 kl 05 Insändare Thomas Alm: ”Jägarna själva är största faran för jakthundar” Svar Michael Kvick: ”Få skador på hundar med tanke på jaktens omfattning” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


DN gratulerar: Göran Rosenberg, författare och journalist

Han är en prisbelönt författare och journalist. Men numera föredrar Göran Rosenberg det förflutna framför samtidens berättelser. – Nu ska jag säga något extremt banalt: jag sitter mest i ett hus på Österlen och skriver på en bok, säger Göran Rosenberg, om en syssla som för de allra flesta torde framstå som allt annat än banalt. Att han nu är hänvisad till Österlen beror på att hela det bibliotek han behöver för att skriva sin bok är förflyttat dit. Göran Rosenbergs liv har gått i läsandets och skrivandets tecken. Utöver de åtta böckerna i hans bibliografi har han producerat ett oräkneligt antal artiklar, kolumner, essäer och reportage. Därutöver har han gjort tv-dokumentärer, varit SVT:s korrespondent i Washington och chefredaktör för nu nedlagda kvalitetsmagasinet Moderna Tider. Han har förvisso arbetat för alla typer av medier men det är med pennan i hand, eller snarare vid tangentbordet, som han är i sitt rätta element. Han arbetar långsamt, både för att han strävar efter det välskrivna ordet, och för att skrivprocessen är nära sammankopplad med tänkandet. Tankarna framträder tydligare när de formuleras i text. – Ibland kan det verkligen klarna under skrivandet. Det är väldigt upplyftande och roligt att avsluta en sådan dag och, åtminstone för en stund, tycka att man har kommit på eller formulerat något som blev bra. Boken han arbetar med nu är ett slags fortsättning på hans förra, den Augustprisbelönade ”Ett kort uppehåll på vägen från Auschwitz” (Albert Bonniers förlag, 2012). Den senare skildrar Göran Rosenbergs barndom i Södertälje, men också hans resa i fotspåren efter pappan som överlevde Förintelsen men inte orkade leva vidare med minnena. Hans tidigare böcker har bland annat handlat om Israel, USA och journalistik, men de utgår alla i någon mån från honom själv. Hans ”eviga” fråga handlar om samhällets skörhet, men också samhällets konstfullhet – frågor som leder tillbaka till hans egen historia, som barn till två av förintelsens överlevare. – Jag är så otroligt förundrad över att samhällen fungerar över huvud taget, säger han. Och den tanken hör också ihop med det som är underrubriken på en annan av mina böcker, nämligen ”Konsten att vara en människa”. Vad skiljer en människa från en skitstövel? Hur blir man ond, hur blir man god, vad får ett samhälle att fungera eller störta samman och vad får människor att vara människor? Författandet intresserar honom numera mer än journalistiken. I sin kritik mot svenska medier och framför allt kulturjournalistiken är han inte nådig. Svenska tidningar läser han enbart för att hålla sig ajour med vad som händer. För att hitta god journalistik går han till fransk, tysk, engelsk och amerikansk press och public radio. – Den tidning som jag har väldigt svårt att vara utan är Financial Times. Dyr som sjutton, men den måste jag ha. Göran Rosenberg är tacksam för att ha fått arbeta under vad han kallar journalistikens bästa tid. Då när den journalistiska miljön var en annan, möjligheterna fler, oberoendet större. När gensvaret – även det kritiska – på en genomarbetad text var mer genomtänkt än ett hätskt ”idiot” på sociala medier. Han växte upp med rekordårens framtidstro och optimism. Nu ser han problemen torna upp sig på många fronter och han ser mörkt på framtiden. Då föredrar han att retirera in i historien genom sitt litterära projekt. – Jag tycker om att vistas i det förflutna. Inte bara för att det var bättre förr, för det tycker jag inte alls att det var, men i dag tycker jag ändå att framtiden var bättre förr. Det låter en smula svartsynt … – Men jag är ändå en rätt lycklig människa! Och viktigare än allt annat är att jag har tre fantastiska barn med fantastiska familjer, och jag tror att min mamma och min pappa, och hela deras släkt som ju försvann i stort sett, tyckte att meningen med mitt liv var att se till att det kom nya generationer. Det har jag gjort, och det är jag väldigt glad för. Göran Rosenberg Gratuleras till: Fyller 70 år den 11 oktober 2018. Gör: Journalist och författare. Priser i urval: Stora journalistpriset, Publicistklubbens stora pris, Augustpriset i skönlitteratur. Filosofie hedersdoktor vid Göteborgs universitet. Bor: Lund och Stockholm. Familj: Livskamraten Jayne Svenungsson, barnen Vanna, Elin och Agnes, åtta barnbarn. Så firar jag födelsedagen: ”Med middag för hela min mirakulöst stora krets av människor som jag räknar till familjen. Deras antal krävde att jag hyr ett smärre slott – vilket jag har gjort.” Om att fylla 70: ”Jag tror att det betyder att du inte ska skjuta upp till morgondagen det som måste göras i dag.” Läser just nu: ”Huset med de två tornen" av Maciej Zaremba. Senaste kulturupplevelse: ”Enmansföreställningen 'TAHA' på Kulturhuset Stadsteatern i Stockholm. Ett fantastiskt skådespeleri, jag blev så himla tagen.”


Summary: Det är en skandal att Sverige inte låter muslimer som koverterat till kristendomen stanna i landet. De har utan tvekan ett tydligt skyddsbehov eftersom islam inte godtar konvertitier, skriver läsaren Barbro Åhlin.

Vad har hänt med Sverige? Vart har det solidariska och humana Sverige tagit vägen? Vi tål inte att se fattiga människor och försöker införa tiggeriförbud. Med en restriktiv asylpolitik ska så få människor som möjligt få kommer hit, även om många människor världen över har behov att få en fristad. Dem ska fattiga länder i närområdet ta hand, inte vi i det rika väst. En grupp som det svenska samhället verkar ha bestämt sig för att kasta ut är de afghanska pojkarna/männen. De har flytt ett land som inte fungerar, där talibaner och IS flyttar fram sina positioner. En särskilt utsatt grupp är de som har konverterat till kristendomen under den långa tid de har levt i stor osäkerhet i Sverige, men funnit trygghet och gemenskap i olika kyrkor och för många har en äkta kristen tro vuxit fram. Islam godtar inte konvertiter (se Niklas Orrenius reportage i DN i början av sommaren) och de hotas med dödsstraff från olika håll om de återvänder till Afghanistan. När de åberopar konverteringen som asylskäl bekräftar Migrationsverket/Migrationsdomstolen att det är omöjligt att leva som konvertit i Afghanistan, men myndigheterna tror inte på att konverteringen är äkta tro. Frågan är hur kan sekulariserade beslutsfattare kunna bedöma någons inre djupa tro. Det framgår tydligt av beslut och domar att man inte förstår vad tro är. När konvertiteten talar om det kristna kärleksbudskapet och om förlåtelse och barmhärtighet har myndigheterna istället förhör i bibelkunskap. Präster i svenska kyrkan har påtalat att de frågor konvertiterna får inte ens kan besvaras av svenska konfirmander. Religion handlar om identitet och gemenskap. Att vara troende handlar om ett sätt att få hjälp att leva sitt liv genom att tro på en högre makt, inte att kunna bibeln på sina tio fingrar. De enda som kan avgöra om konvertiten är troende är ju präster/pastorer och församling-medlemmar som kan vittna om att konvertiten lever ett kristet liv och deltar i församlingens aktiviteter. Genom att ha läst förhör från Migrationsverket och dom från Migrationsdomstolen framgår det tydligt att vittnen och konvertiten pratar ett religiöst språk som inte förstås av flertalet beslutsförfattare. Det är en stor skandal att inte låta konvertiterna stanna i Sverige. De har utan tvekan ett tydligt skyddsbehov. DN Åsikt 7 oktober 2018 kl 05 Insändare Barbro Åhlin: ”Skandal att muslimer som blivit kristna inte får stanna” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”Vi användare måste sluta vara naiva”

Summary: Även om just Facebook och Twitter försvinner är nog teknologin här för att stanna. Det är vi människor som fortfarande är naiva i hur vi hanterar den. Men vi växer upp, det gör vi alltid, skriver läsaren Robert Lindblad.

Det är en intressant frågeställning Gösta Grassman tar upp. Jag tror dock vi behöver skilja på källorna och metoderna. Även om jag tror att det inte är omöjligt att Facebook och/eller Twitter med tiden ebbar ut som nyhetskällor, så tror jag också snarare att de ersätts än försvinner. Vi har möjligheter att få nyheter blixtsnabbt genom att vara uppkopplade, och det kommer alltid finnas en efterfrågan på just det. Vi kommer att konsumera nyheter, så varför inte de färskaste? Vi läser i dag hellre en dagstidning än ett veckomagasin, så varför läsa gårdagens nyheter när vi kan läsa dagens? Att vi också skiftar till att läsa nyheterna digitalt i stället för på papper är nog en effekt dels av ovanstående, dels av att det är bekvämt; vi kan läsa det senaste närhelst det passar utan att bära med oss mer än vår telefon/platta/laptop. Därtill finns också möjligheter att filtrera, vi kan hämta nyheter från flera nyhetstjänster som passar just våra intressen. Häri ligger en smärre utmaning. När vi filtrerar våra nyheter riskerar vi att skapa den bubbla som vissa talar om. En bubbla där vi endast läser ”de som håller med oss” och inte får höra vad andra sidan tycker och tänker (eller i så fall vinklat utifrån vår egen åsikt). Detta är jag dock inte så rädd för, jag tror vi alltid i någon utsträckning haft det så och ändå klarat oss. Den större utmaningen i vår samtid tror jag är att ”Svensson är både avsändare mottagare” som Gösta Grassman skriver. Det är här vi i dag på Facebook, Twitter, Googles egen ”nyhetstjänst” får propagandainlägg och missledande information. Det är här ”ryska troll” sprider desinformation och påverkar våra val. Och det är på detta plan jag tror vi kommer behöva återupptäcka nya lager av gammal god källkritik. Samtidigt som de stora sociala medie-jättarna nu kämpar i brant uppförsbacke med att minska andelen falsk information, så börjar gemene man vakna upp och inse att det, trots den nyhetslika utformningen, handlar om i bästa fall åsikter, men inte sällan kontextbefriade utdrag eller rena lögner som används för att driva en agenda. Sedan kommer det alltid finnas en andel av oss som är naiva och går på saker ändå. Sådan är vår natur och därför kommer det alltid att finnas människor med tvivelaktigt uppsåt, motsvarigheter till folk som ringer på dörren med en dammsugare i väskan, telefonsäljare etcetera. Men generellt kommer vi nog ånyo att lära oss källkritik och gemene man kommer att lära sig att skilja på goja och substans. Teknologin är nog här för att stanna, det är vi som fortfarande är naiva barn i hur vi hanterar den. Men vi växer upp, det gör vi alltid. DN Åsikt 6 oktober 2018 kl 05 Insändare Gösta Grassman: ”De sociala mediernas tid kan snart vara över” Svar Robert Lindblad: ”Vi användare måste sluta vara naiva” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Många tycker att det är jobbigt och läskigt att tala inför andra och skulle behöva hjälp. Det borde bli ett eget ämne i skolan. Det är fel att låta elever misslyckas i skolan på grund av talängslan, skriver eleven Lina Oskarsson.

Jag har en idé på ett nytt skolämne som jag tycker ska införas på alla grundskolor i Sverige: en kurs som ska lära elever att våga prata inför andra och förbättra elevers möjligheter att uttrycka sig muntligt. Många som jag känner tycker att det är jobbigt och läskigt att prata inför klassen. Man är rädd att säga fel eller göra bort sig. Jag tror att det är ett vanligt problem och det behöver förändras. Så här är min plan: förändra timplanen inom grundskolan och inför en ”våga tala”-kurs, kanske en timme i veckan. Under kursen skulle eleverna vänja sig vid att prata inför grupp vilket gör att det blir lättare på gymnasiet då man diskuterar mycket och har stora grupper. Även de som redan vågar tala inför andra kan ha nytta av det genom att de blir bättre. Det kan förbättra betygen eftersom en del av betygen bedöms av vad man presterar muntligt. Det bör vara obligatoriskt. I kursen tycker jag att eleverna ska få lära sig: • Vad personen ska göra när man känner oron och paniken komma när man ska tala. • Kroppsspråk och röstträning så att man vet hur man ska göra. • Mental träning inför pressande situationer, till exempel debatter. • Respons och feedbackkunskap. • Improvisationsövningar och hur man förbereder sig på framföranden. • Avslappning och medveten närvaro. Jag tycker att politikerna borde ta tag i det här och inte låta elever misslyckas i skolan på grund av talängslan. DN Åsikt 5 oktober 2018 kl 12 Insändare Lina Oskarsson: ”Att lära sig tala inför andra bör bli eget ämne” Svara Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Jag har sett på nära håll hur illa en äldre människa kan tas om hand. Trots dagliga insatser var städningen bedrövlig, man missade dålig lukt och maskar på köksbordet. Det är ovärdigt, skriver läsaren Iris Bustamante-Cortés.

Varför får inte de äldre ta del av den välfärd de själva varit med att skapa? Vår syn på äldre människor, de utsatta i vårt moderna samhälle, måste förändras. Bilden borde inkludera ordet respekt för den äldres integritet, hänsyn och tolerans. Vi borde kunna gå till oss själva och fundera: hur skulle jag vilja ha det när hjärnan och kroppen inte längre orkar vara med, när sjukdomar relaterade till åldern gör entré? När demensen smyger fram med fasta steg tar den ingen hänsyn, alla kan drabbas. Vi är utlämnade, det spelar ingen roll hur mycket eller litet vi har i plånboken eller hur våra vänner mår. Det är då samhället ska träda in och ta hand om våra förvirrade hjärnor. Glöm inte då att den äldre finns kvar därinne. Kapaciteten att känna känslor är intakt, och behovet av ömhet är fortfarande levande. Jag vill att vi betraktar äldre med vördnad, vördnad för det de står för, att vi visar det med vår attityd. Men jag har sett det motsatsen på nära håll. Jag blev bestört när jag hörde en vårdgivare yttra sig över en äldre person med demens och påstå att personen redan har ”så pass mycket insatser” när de anhöriga försökte förstå varför vården inte fungerade. Får man ”så pass mycket insatser” borde det ju märkas i den äldres vardag, det kan man ju tycka vore rimligt. I det här fallet hade personalen trots ”mycket insatser” alltså dagligen missat att det kröp maskar på köksbordet hemma hos den äldre med demens, bordet där den äldre intar sin medicin, sina måltider, sitt kaffe. Hur kan detta förbigås? Hur kan det passera obemärkt varje dag? Dessa maskar kröp till och med i medicinpärmen. Och lukten var det heller ingen som reagerade på fast man var där dagligen? Det är orimligt. Och övrig städning? Gamla salvor stod där insvepta i en sörja av damm och fett, den som gick på köksgolvet kunde känna hur fötterna klibbade fast – och bilden av hur kylskåpet såg ut inuti vill de anhöriga helst glömma. Alla anhöriga blir stressade och frustrerade av sådant här. Om man missat allt detta trots dagliga insatser, vad mer kan man ha missat? Någon borde väl ha reagerat! Ni har med utsatta människor att göra, ni har med äldre människor att göra! Skärpning. Det är ovärdigt att låta en människa leva under sådana omständigheter. Men när man som anhörig ifrågasätter så finns det ingen som tar ansvaret, ingen som ser till helheten. Åldern förlåter ingen, den kommer och sedan dör vi, oavsett. Vi är alla är på väg dit, är det då inte rimligt att vi andra medan vi kan, ordnar fram den bästa äldreomsorg, som om den vore för oss själva? Varför ska äldre få mindre av välfärden än andra? Äldre vill känna trygghet, ömhet, respekt. DN Åsikt 5 oktober kl 05 Insändare Iris Bustamante-Cortés: ”Hur kan äldreomsorgen missa maskar och dålig lukt?” Svara Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


De hjälper utsatta svenskar i Spanien

Summary: Många söker drömmen på solkusten i Spanien. Men för vissa blir livet i värmen inte som de har tänkt sig. På plats i Fuengirola finns flera organisationer och privatpersoner som hjälper svenskar som hamnat i utsatthet. – Precis som i vilken svensk stad som helst händer det saker även här, säger Lena Ottosson, assistent med inriktning på diakonal verksamhet vid Svenska kyrkan i Fuengirola.

En svensk mäklare i Spanien blir kontaktad av en äldre man som vill ha hjälp med ett bankärende. Den kvinnliga mäklaren kan inte hjälpa mannen men blir orolig över hans mående. Han är smutsig, avmagrad och verkar ha svårt att prata. Den oroliga mäklaren tar kontakt med Svenska kyrkan i Fuengirola för att berätta om sin upplevelse. Där får hon prata med Lena Ottosson, assistent med inriktning på diakonal verksamhet, som får kontaktuppgifter till den äldre mannen. Kyrkan beslutar sig för att göra ett hembesök, efter att ha fått tillåtelse av mannen att komma och se hur han har det. – Det visade sig att det i bostaden fanns två män som hade väldigt svårt att klara sig själva. De fick inte ihop det ekonomiskt, var sjuka och hade problem med hygienen, berättar Lena Ottosson när vi möter henne i kyrkans lokaler i centrala Fuengirola, där många svenskar som längtar efter ett liv i solen bosatt sig. Kyrkan hjälper honom med kontakt med den spanska socialtjänsten, och den avmagrade mannen får plats på ett vårdhem där han får hjälp. – I just det här fallet var läget så akut att de här männen höll på att avlida i sin egen misär, säger Lena Ottosson. Den här typen av fall hör inte till vardagen för Svenska kyrkan, men Lena Ottosson menar att liknande situationer inträffar då och då. Vi träffar henne i Svenska kyrkans lokaler, där hon förbereder sig inför att leda en ungdomsgrupp där svenska gymnasieelever i Fuengirola brer smörgåsar. De ska sedan delas ut till behövande av en volontärorganisation i Malaga. Förutom att leda ungdoms- och barngrupper, viga svenska par och hålla gudstjänster arbetar Svenska kyrkan med diakonal verksamhet och hjälper svenskar som på olika sätt hamnat i utsatthet efter sin flytt till Spanien. Redan 2014 skrev tidskriften Faktum om att det fanns ett antal svenskar som levde hemlösa i Spanien. Och år 2017 rapporterade Expressen om flertalet hemlösa svenskar på Solkusten. Kyrkan larmade då om att man behövde mer resurser för att kunna hjälpa människor som hamnat i utsatthet. När DN träffar Lena Ottosson vill hon tona ner larmet om antalet hemlösa svenskar som finns på orten. – Vi är inte alltid hårt belastade med sociala frågor, absolut inte. I perioder kan det vara mer och annars mindre. Och när det är mycket kan det kännas som att vi behöver vara fler. Men folk tar också hand om varandra på ett fint sätt härnere, säger hon. Hon menar att kyrkan i dag har kontakt med några hemlösa personer som har varit i Spanien under lång tid. Och anledningen till att man hamnar i hemlöshet i Spanien kan ofta vara att man redan har med sig utanförskapet i flytten från Sverige. – Man kanske har levt i en viss hemlöshet redan innan, men man tror att det ska bli enklare här. Eller så hamnar man i missbruk eller psykisk sjukdom. Vi har en stödfunktion kring dem som lever så, säger Lena Ottosson. Ett vanligare fenomen hos Svenska kyrkan är att man behöver hjälpa unga människor som har åkt ner till Spanien för att börja arbeta på callcenters, men hamnar i missbruk eller psykisk ohälsa. Även här betonar Lena Ottosson att det rör sig om ett fåtal fall varje termin. – Deras arbetsgivare gör så gott de kan, men de har så många andra anställda att hålla reda på. Och föräldrarna ringer i desperation och behöver hjälp och stöd. Då kan vi söka upp ungdomarna, om de går med på att ha kontakt. Även när de inte gör det så kan vi stötta föräldrar och anhöriga. Att man inte kan det spanska samhällssystemet eller språket menar Lena Ottosson kan förvärra utsattheten för den som mår dåligt. – Man kan fara väldigt illa här. Framför allt måste man hitta någon tillhörighet, och kan man inte språket så blir det svårare och då kan man bli mer utsatt. Lena Ottosson berättar dock om den starka sammanhållningen som gör att många svenskar hjälper varandra att lösa situationer. Hon menar att det är lätt att skaffa ett nätverk här med människor som kan hjälpa. – På något sätt finns ett utarbetat kontaktnät här. Så man fångas ofta upp rätt snabbt om det är någonting. Läs mer: Här är svenskarna som bor på spanska solkusten ---- – Jag måste in till sjukhuset snart, för det var en kvinna som trillade häromdagen, och slog sig illa, illa, illa. En av dem som tagit på sig att hjälpa svenskar som far illa eller får problem är Desirée Rogner. På hennes kontor i centrala Fuengirola står champagneflaskor, teckningar och brev från svenskar som hon hjälpt. Via hennes konsultbolag bistår hon svenskar som flyttat till Spanien med allt från fastighetsköp, som hon brinner mest för, till myndighetskontakter. Men förutom det officiella jobbet hjälper hon till i akuta situationer. – Det tar aldrig slut, säger Desirée Rogner, som förra året utsågs till årets svensk på solkusten av den svenska tidningen Sydkusten. När hon möter oss har hon någon timme över mellan en leverans till Marbella och ett sjukhusbesök. En kvinna har slagit sig och behöver hjälp med att fylla i papper på sjukhuset. Desirée Rogner har med tiden lärt sig att planera in några timmar mellan varje avtalad tid om det skulle uppstå en akut situation där någon behöver henne. – Rätt vad det är så händer någonting. Häromdagen var det en norsk man som tappade bort sin fru. Hon hade haft en stroke, tagit sin rullator och gett sig ut någonstans. Då var vi ute och letade efter henne några timmar. Det var inte planerat att tappa bort en dam – eller att någon skulle trilla i helgen. Men då ringer de alltid till mig och frågar: ”Åh, vad ska vi göra nu?” Själv har Desirée Rogner levt på spanska Solkusten i över 20 år, sedan hon som 16-åring flyttade dit med familjen för att gå i skolan. Och även om hon menar att livet i Spanien är ”perfekt” och aldrig har haft några planer på att flytta hem har hon själv fått kämpa sig igenom en del av de svårigheter som kan drabba svenskar som väljer att flytta till Spanien. Under en period arbetade hon på restaurang men hade för lite pengar för att betala elräkningen, och fick under en sommar leva utan elektricitet i hemmet. – Jag kämpade mig ur det. Jag sökte bättre jobb och klarade mig ur det. För mig var det inte ett alternativ att åka tillbaka till Sverige så jag var tvungen att ta mig ur den situationen, säger hon. Desirée Rogner menar att språkförbistring är en stor anledning till varför svenskar i Spanien kan få problem om de hamnar i akuta situationer. Framför allt när en olycka sker och någon måste uppsöka vården blir språket ett hinder för att klara sig själv. – Då blir de rädda, och även om de pratar lite spanska får de panik vilket gör det svårare med språket på en gång. Vissa räddningsaktioner är mer dramatiska än andra. När Desirée Rogner ska beskriva en situation som har satt spår skrattar hon. – Räddningsaktionen för Gnagis satte spår, säger hon och berättar om hur hon hjälpte en barnfamilj att spåra ett försvunnet mjukisdjur i en taxibil. Som tack fick hon en teckning som nu pryder väggen i kontoret. Läs mer: Det ska du tänka på vid bostadsköp i Spanien I dag finns människor i olika åldrar och sociala grupper på Solkusten. Sedan flera callcenters öppnade svensk verksamhet på orten har demografin hos den svenska kolonin förändrats, och allt fler unga söker sig till värmen för att arbeta. För Desirée Rogner innebär det en ny typ av problem att hantera. – Oönskade graviditeter är standard när det kommer ner nya unga människor. Ibland har de väntat väldigt länge så det blir bråttom, sådant är ju väldigt jobbigt – men man är glad att kunna hjälpa till. Hon menar att människor ibland har en bild av att livet ska bli hur bra som helst bara de kommer till solen. Och för en del blir det inte som de tänkt sig. – Bland unga kan det handla om att man börjar med mycket droger, man kanske tycker att det är coolt. Man börjar prioritera kompisar i stället för att söka jobb och efter ett tag har man ingen kvar att ringa för att låna pengar längre. En del klarar det, och en del gör inte det. Då hör de av sig? – Ibland ringer deras kompisar och säger att man borde ringa och prata med dem. Och de lyssnar på dig? – En del gör det. Långt ifrån alla. Långt ifrån. När unga människor hamnar i allvarliga problem försöker både Desirée Rogner och Svenska kyrkan att hjälpa dem att ta sig hem till Sverige igen. Men det är inte bara de unga som kan få problem i sitt nya land. En del pensionärer får också svårt att klara sig när de inte förstår språket eller samhällsfunktionerna. Även Desiree Rogner vill lyfta den starka sammanhållningen i den svenska gruppen. Det finns otaliga svenska föreningar med aktiviteter för olika grupper: allt från bridge och boule till pilkastning och golf. Och där kan människor hitta en gemenskap och få hjälp om de har problem. – Man håller efter varandra, och är det någon man inte sett på ett par dagar så kollar man: ”var är hen?” Jag gillar att det är så, jag har blivit lite av en hönsmamma. Ingen får fattas, säger hon. Läs mer: Livet i solskenet är fullt av moln


Här är svenskarna som bor på spanska solkusten

Summary: FUENGIROLA. Lyxlirare och skattesmitande pensionärer som bara håller sig till andra svenskar och vägrar lära sig spanska. Bilden av de svenskar som flyttat till Spanien är kantad av fördomar – men vad säger de som faktiskt bor där? DN har besökt Fuengirola på spanska solkusten för att söka svaret.

På strandpromenaden i Fuengirola blåser det ovanligt kyligt för att vara slutet av maj. Det är som att Sverige tagit över Medelhavshettan och lämnat över det svenska vårklimatet till Solkusten. Ironiskt, eftersom många svenskar lämnar Sverige för den spanska sydkusten just för att få njuta av ett varmare klimat, särskilt under vinterhalvåret. Bland de restauranger, kaféer, glassbarer och pubar som radar upp sig längs promenaden syns den svenska närvaron. Svenska flaggor fladdrar sida vid sida med brittiska, norska och finska. ”Plankstek” står det på skylten utanför en restaurang, som förutom att servera den klassiska planksteken även stoltserar med kebabpizza och filé Oscar. Exakt hur många svenskar som valt att flytta till den spanska solkusten, från Manilva i väst till Nerja i öst, är svårt att uppskatta. – Det finns ingen plikt att registrera sig, och det är bara en bråkdel som mantalsskriver sig i Spanien eftersom många bor här några månader om året. Men runt 40.000 svenskar brukar man uppskatta att det bor på Costa del Sol, och den siffran växer hela tiden. Det säger Mats Björkman. Han är sedan 25 år chefredaktör för den svenska tidningen Sydkusten, som han driver tillsammans med sin bror. De rapporterar om svenskkolonin i Spanien och om spanska frågor på svenska. Själv är han inte representativ för de svenskar som bosätter sig i Spanien menar han, eftersom han är född och uppvuxen i landet – förutom några år i skola i Sverige. – Men Sydkusten har onekligen en nyckelroll, jag tror inte många andra har lika bra koll på svenskkolonin som vi har, säger han. Vi ses på ett kafé i närheten av hans bostad utanför Marbella. Här följer Mats Björkman för tidningens räkning debatten om den misstroendeförklaring som socialistpartiet riktat mot premiärministern Mariano Rajoy. Mats Björkman menar att det hos svenskarna i Spanien finns ett stort intresse för spansk politik, kultur och sociala frågor. – Svenskarna är några av de som är mest intresserade av att följa samhället, och vad som händer i Spanien. De vill integrera sig. Det finns såklart de som inte alls bryr sig och bara spelar golf och slappnar av, men det finns ett stort intresse, säger han. Läs mer: Det ska du tänka på när du köper bostad i Spanien Just den svenska integrationen är ett ämne som kommit upp i svenska medier vid flera tillfällen under de senaste åren. I den prisbelönade P1-dokumentären ”Jävla vitskallar!” rapporterade reportern Daniel Velasco år 2009 om schismer mellan svenska och spanska ungdomar i just Fuengirola. TV4:s Kalla Fakta följde år 2010 upp med reportaget ”Fucking Suecos” om den bristande integrationen bland svenskarna på Solkusten. Där beskrev borgmästaren i staden hur bristande språkkunskaper hos de svenska invandrarna skapade problem i staden. När jag innan ankomsten till Fuengirola skriver i en Facebookgrupp för svenskar boende i orten för att ta reda på mer om livet på Solkusten, blir stämningen snabbt hätsk. Användare skriver att de redan vet att de kommer bli utmålade som skattesmitare och ointresserade av det spanska samhället. – Du kommer stöta på misstänksamhet på grund av att det skrivits så mycket felaktigheter om den svenska gruppen här. Det är klart att det kan finnas konflikter, men på den här sträckan bor mer än 130 olika nationaliteter, och att blåsa upp konflikterna till något jättestort problem stämmer inte, menar Mats Björkman. Vad kan det bli för konflikter? – Det kan väl finnas enskilda svenskar ungdomar som beter sig överlägset och spanjorer som kan tänka ”vilka jävla snobbiga svenskar”, men det är inget problem som spanska medier finner värt att ens bevaka, säger han. Annie Woube är lärare och doktor i etnologi vid Institutionen för kulturantropologi och etnologi vid Uppsala universitet. År 2014 publicerades hennes avhandling om hur svenskar skapar tillhörighet på spanska Solkusten. – Jag tyckte det var relevant att studera människor som frivilligt flyttat till ett land, och tillhör en ganska privilegierad grupp, och hur man då förhåller sig till frågor så som hur man finner sig till rätta, hur man skapar ett nytt liv och tillhör samhället utan att för den sakens skull sluta tillhöra det land man kommer ifrån. Samma frågor som debatteras i Sverige i valårstider gällande de migrantgrupper som finns här, men från ett perspektiv av en frivillig grupp, säger hon. Läs mer: De köpte hus på spanska solkusten Annie Woube är sedan länge tillbaka i Uppsala när vi hörs. Men under flera längre perioder befann hon sig i Fuengirola för att intervjua svenskar om hur de tänker kring sin svenska identitet. Hon menar att det är väldigt individuellt i vilken grad de värderar det svenska. Men de flesta behåller en anknytning till ursprungslandet på något sätt. – Antingen besöker man svenska institutioner vid högtider som lucia, eller så reser man tillbaka till Sverige regelbundet. Man visar på olika sätt sin tillhörighet till Sverige, samtidigt som många är väl förankrade i det spanska samhället och lever ett vardagsliv i det, säger hon. När jag talar med Annie Woube har jag ännu inte varit i Fuengirola. Och hon varnar mig för att det finns en felaktig bild av att svenskarna i det som av svenskkolonin kallas ”Funkan” lever koncentrerat i ett svenskt ”ghetto”. – Det finns ingen stadsdel där den svenska gruppen är koncentrerad. De lever och bor på olika platser och i olika stadsdelar tillsammans med andra grupper. Solkusten är en väldigt mångkulturell plats, säger hon. Annie Woube menar att man definitivt kan dra paralleller mellan de svenskar som invandrat till Spanien och migrantgrupper i Sverige, även om förutsättningarna skiljer sig åt. Svenskarna har i de allra flesta fall möjlighet att återvända till ursprungslandet om de tröttnar på sitt utlandsliv, en möjlighet som inte alltid står öppen för många andra grupper. – Man tar hjälp av andra landsmän för att få jobb, förstå hur man betalar räkningar eller kontaktar sjukvård. Särskilt de som inte kan språket så bra tar hjälp av de som kan översätta – den egna gruppen fungerar som en brygga in i det spanska samhället. Och det är också vanligt att man har kvar kontakten med ursprungslandet, precis som migrantgrupper i Sverige har, säger Annie Woube. Att de svenskar som bor i Spanien är pensionärer som flyttar ner för att leva en semestertillvaro för jämnan, spela golf och dricka alkohol hela dagarna menar hon också är en felaktig bild. – Det kanske finns de som gör det, men majoriteten lever en vardag förutom att de bor i Spanien i stället för Sverige. Och det är människor i alla möjliga åldrar: unga som åker efter studenten, barnfamiljer, människor i arbetsför ålder och pensionärer. Att det finns en form av infrastruktur uppbyggd kring den svenska gruppen på Solkusten är svårt att missa. Förutom restaurangerna som skyltar med svenska rätter finns ett antal svenska mäklarkontor, advokater, tandläkare och frisörer. Den svenska skolan I Fuengirola som ligger nära stranden i stadsdelen Los Boliches har över 200 elever från förskoleklass till gymnasium, och kön för att komma in är lång. Skolan bedriver undervisning på svenska, följer den svenska skolplanen och granskas av den svenska skolinspektionen såväl som av spanska myndigheter. – Många av eleverna har svensktalande föräldrar och är trygga med det svenska skolsystemet, säger skolans rektor Mattias Kerttu när vi möter honom på hans kontor strax innan lunchtid någon vecka innan de äldsta eleverna tar studenten. Mattias Kerttu har varit i Fuengirola i två år. Han var föräldraledig när han och familjen började titta på möjligheten att prova någonting nytt och fastnade för Solkusten. Bara under de två åren Mattias Kerttu har varit på plats har han sett ett ökat intresse för att gå i Svenska skolan. – Vi har en bra bit över hundra elever i kö för att börja. Många i min ålder kommer ner hit med barn i grundskoleåldern så den gruppen har helt klart ökat. Läs mer: Livet i solskenet är fullt av moln Elevomsättningen på skolan är relativt hög, och många elever går i skola här i ett halvår eller ett år – beroende på vårdnadshavarnas möjligheter att arbeta i Spanien. Mattias Kerttu säger att man arbetar mycket med att försöka integrera eleverna i det spanska samhället – Vi läser mycket spanska från tidig ålder, och försöker ha kontakt med närsamhället och samarbeta med spanska skolor. Det finns också många sportintresserade elever som vi försöker få ut i olika aktiviteter. Vill eleverna det? – Ja, absolut. De tycker det är jätteroligt. Svenska skolan i Fuengirola är en av sex svenska skolor som erbjuder gymnasieutbildning utomlands. Övriga ligger i London, Paris, Nairobi, Madrid och Bryssel. Så de svenska skolorna finns i världsstäder – och så här. – Ja, ni har ju varit här ett tag nu, så ni förstår ju hur det ser ut, säger Mattias Kerttu. Några timmar senare springer vi på Mattias Kerttu i solgasset utanför skolan. Klockan närmar sig två och han är på väg att ta en sen lunch. – Ni ser, jag har blivit spansk nu, säger han skrattande. På stranden i Fuengirola umgås elever från svenska skolan. De som går andra året på gymnasiet har idrottslektion och spelar fotboll i den heta sanden tillsammans med idrottslärare Vanessa Segura. En bit bort sitter treorna, dricker öl och firar att de haft sin sista fysiklektion för gymnasiet. 17-åriga Isabella Törngren tar snabbt på sig ett par rosa pälstofflor när sanden blir för varm för att gå barfota i. Hon har varit i Fuengirola i ett år tillsammans med sina föräldrar, och säger att det ibland kan bli lite ensamt på helgerna, eftersom hon bor en bit bort från stan och inte kan språket så bra. Även om en kompis snabbt bryter in för att förtydliga att Isabella visst kan spanska – mycket bättre än hon erkänner. Amanda Rodriguez är 16 år och född och uppvuxen i Spanien med en svensk mamma och en spansk pappa. Hon bytte från den spanska skolan hon gick i i lågstadiet, för att börja i svenska skolan. Hon säger att beslutet om att gå i svensk skola kom sig av att hon och hennes syskon höll på att förlora svenska språket. – Men jag umgås mycket med spanska ungdomar och har kompisar kvar från spanska skolan jag gick i tidigare. Amanda Rodriguez planerar att flytta till Uppsala och läsa psykologi efter gymnasiet. Annie Woubes tar i sin avhandling upp Svenska kyrkan i Fuengirola som en av de platser som är viktiga för det svenska identitetsskapandet. När vi besöker kyrkan en onsdagseftermiddag är det snart dags för gruppen ”Nattens änglar”. Ett tiotal ungdomar ska bre smörgåsar för att ge till en volontärorganisation i Malaga, som delar ut dem till personer som behöver dem. Lena Ottosson är ursprungligen socionom, men driver nu kyrkan tillsammans med sin man, prästen, Mikael Jönsson. Deras nya chihuahuavalp springer runt på golvet i de ljusa lokalerna och stjäl uppmärksamheten när ungdomarna glider in i kyrkan en efter en och ojar sig över nytillskottet. – Det här är en social träffpunkt för många. Många av de som kommer hit skulle nog inte kalla sig för kristna, men här finns en gemenskap där man kan träffa människor. Vi har en lågkyrklig kyrka, och steget är inte så stort för att komma över tröskeln, säger Lena Ottosson. Blir det viktigare att hålla fast vid svenska traditioner när man bor utomlands? – Absolut inte för alla. Men för en hel del är det enkelt att umgås på sitt eget språk. Särskilt om man är äldre och inte har kommit igång med sin spanska. Innan flytten till Fuengirola var Lena Ottosson och Mikael Jönsson vid Svenska kyrkan i Rotterdam. Lena Ottosson menar att det är en stor skillnad mellan de svenskar som besökte kyrkan där och de som finns på Solkusten. – Där var det mycket färre svenskar. Många var äldre, eller hade gift sig med holländare och var där för att arbeta och ha familj. Hit åker människor som är äldre för att slippa halka i Sverige, eller för att man vill ha ett skönare klimat men det finns också en stor inflytt av svenska familjer, säger hon. Förutom öppen förskola, en populär kör, ungdomsgrupper och gudstjänster viger kyrkan hundratals svenska par varje år. Särskilt på sommaren är trycket högt. Men de allra flesta bor inte i Spanien – utan har någon anknytning dit när de väljer att vigas i värmen. – Jag skulle säga att fem av hundra par som gifter sig bor här, säger Mikael Jönsson som just förbereder sig för en vigsel i den vitkalkade byn Mijas utanför Fuengirola. Den svenska butiken Casa Nordica lyfts av många svenskar i Fuengirola som ett tecken på vilken efterfrågan det finns på att behålla hemlandets traditioner. Havregryn, sill, svenskt lösgodis, Knorr-soppor och Skogaholmslimpor trängs på hyllorna, och butiken liknar vilken mindre Ica-butik som helst i Sverige. Förutom svensk mat säljer man också danska och finska produkter. Och det är stor efterfrågan, säger Marit Keränen. Hon sitter i solen med en cigarett och tar en paus från arbetet med att lasta ut varor i butiken. – Grillkrydda är populärt. I Spanien finns det inte ett så brett kryddsortiment. Och filmjölk, lingonsylt, och nordiska bröd som Skogaholmslimpa och Lingongrova. Marit Keränen kom till Fuengirola för 27 år sedan för att besöka en väninna. En förälskelse gjorde att hon blev kvar, och i dag har hon en son och lever vardagsliv på Solkusten. Hon har själv aldrig umgåtts så mycket med svenskar, även om arbetet i den svenska butiken har gjort att hon på senare tid kommit närmare den svenska gruppen. – Annars har jag aldrig minglat så mycket med nordbor generellt, säger Marit Keränen. Det finns ju en bild av att svenskar här helst umgås med svenskar? – Nej, nej. Det beror förstås på vilken generation man tillhör och vad man letar efter när man flyttar hit. Vissa kanske vill umgås i en svensk koloni. Men det finns många andra som inte gör det, även om de vill ha lite grillkrydda och filmjölk ibland. Man kan ju ändå ha spanjorer som vänner, säger hon. Anledningen till att Marit Keränen trivs så bra i Spanien är för att hon känner att det är ett annat samhällsklimat än i Sverige. – Här är det öppet, och man kan göra vad man vill. I Sverige ska man vara så neutral hela tiden och trippa på tårna. Jag tycker det är lite löjligt. Det känner jag varje gång jag åker hem. Efter 27 år i Spanien beskriver hon sig varken som svensk eller spansk. – Jag känner mig nog hemma lite överallt. Det är skönt faktiskt. Men de senaste åren har hon alltmer börjat fira svenska högtider och värna de svenska traditionerna. Mycket för att hennes son som är född i Spanien ska introduceras till sin svenska bakgrund. – Han går i spansk skola, och är spansk-spansk. Men man blir kanske lite gammalmodig och patriotisk när man har barn. Eftersom jag inte har några planer på att flytta hem har han gått i spansk skola – även om jag ger honom svenska språket, för att han ska få ett gratis språk. Även Marit Keränen menar att det finns en hel del fördomar om de svenskar som flyttar till Spanien. Inte bland spanjorerna, men bland de som är kvar i Sverige. – Folk tänker väl att vi ligger på playan och dricker rödvin. Men det stämmer ju inte, vi har rutiner och jobbar och lägger barn. Visst vi har bättre väder och har lättare att träffa människor, men vi går inte på disco varje kväll. Vi har en vardag. Så vill inte de svenska invandrarna i Spanien integreras? – Jag ska nyansera det lite, säger Annie Woube och berättar att det funnits en del missuppfattningar om att slutsatsen av hennes avhandling skulle vara att svenskar inte vill integreras. – Det kanske finns de som inte lägger ner så stor möda på att integrera sig. Om man är äldre och flyttar ner som pensionär, som bor sex till åtta månader om året, så kanske man tar en nybörjarkurs i spanska, men sedan handlar vardagen ändå om att man träffar svenskar som bor där, säger hon och fortsätter: – De som å andra sidan flyttat till Spanien på permanent basis är i regel mycket delaktiga och deltar i det spanska samhället på olika sätt genom det spanska språket, arbete, vänner, familj, att ha barnen i spansk skola och genom att vara nyhetsintresserad. Men det beror på hur man förstår begreppet integration också. För den här gruppen handlar det ju om att på olika sätt försöka bli en del av det nya samhället och samtidigt fortsätta vara en del av det gamla. Mats Björkman, chefredaktör på tidningen Sydkusten, säger att frågan om integration är något som framför allt tas upp i Sverige. – Det är fullständigt uppenbart att om du lär dig språket och tar till dig kulturen i ditt nya land så kommer du att berika ditt liv. Men vi lever i EU och om du vill komma hit för att bo i ett behagligt klimat så kan ingen säga till dig att du måste lära dig ett nytt språk, skaffa nya vanor och äta annan mat på andra tider. Självklart är det roligt om du gör det. Men det fundamentala är att du ska respektera lokalbefolkningen. Att du inte integrerar dig betyder inte nödvändigtvis att du inte har respekt för den spanska kulturen, säger han.


Färre i Danmark gör abort för att barnet har Downs syndrom

Summary: Fler familjer i Danmark väljer nu att behålla barnet efter att ha fått reda på att det har Downs syndrom. En orsak kan vara förbättrad information och en förändrad attityd inom vården.

I fjol valde 13 danska par att fortsätta graviditeten sedan det ofödda barnet hade diagnosticerats med Downs syndrom. Antalet är det högsta sedan 2004, då sjukvården började erbjuda screening till alla gravida kvinnor. Olav Björn Petersen, överläkare vid Århus universitetssjukhus, menar att en bättre information till gravida är en möjlig förklaring till att fler kvinnor i Danmark behåller barnet. Till den danska tidningen Berlingske Tidende säger han att ett bättre samarbete mellan vården och det danska Down syndromförbundet också kan ha en betydelse Grete Fält-Hansen är vice ordförande i Downs syndromförbundet: – Föräldrar som möter beskedet att de väntar ett barn med Downs syndrom får i dag en mer nyanserad information - och att det inte behöver innebära en katastrof för barnet och familjen. Grete Fält-Hansen arbetar som lärare och har själv en son med Downs syndrom. Emil är sexton år i dag och går på en internatskola under veckorna. – Emil har tre syskon och alla barnen har sin egen individualitet och berikar familjens liv. I danska medier talades det länge om att det snart inte skulle finnas några "Down-barn" i landet. Under 2014 och 2015 valde endast två kvinnor i Danmark att föda sina barn efter att ha fått reda på att dessa hade Downs syndrom. Men 2016 var det nio som valde att föda sina barn, en siffra som alltså steg ytterligare under fjolåret. Det visar siffror från danska Cytogeniskt Centralregister. Grete Fält-Hansen berättar att mammor och pappor efter att ha fått en diagnos i dag erbjuds att träffa föräldrar som har ett barn med Downs syndrom. – Föräldrar ska leva med beslutet om abort eller inte hela livet. Då är det viktigt att detta beslut fattas med ett rätt och nyanserat underlag. Vi säger dock aldrig vad som är rätt eller fel. Beslutet är alltid de enskilda föräldrarnas. Fortfarande är det bara färre än vad tionde kvinna som föder ett barn sedan de fått reda på att det har Downs syndrom. En del danska barn föds med Downs syndrom eftersom föräldrarna avböjt fosterdiagnostik och screening. I ett fåtal fall har testerna gett ett felaktigt resultat.


DN gratulerar: Alicia Vikander, skådespelare

Hon har en skådespelarkarriär som är få förunnad. Men bakom framgångarna finns också år av slit och tvivel för Alicia Vikander. Hon får ofta frågan om det är en dröm som har gått i uppfyllelse. Men den som frågar så förstår inte var Alicia Vikander kommer ifrån. Hon hade aldrig ens kunnat föreställa sig ett liv som Oscarsbelönad skådespelerska med filmvärldens mest kända namn som sina kollegor. Trots att hon växte upp i teatermiljö – eller kanske just därför – såg hon den svenska skådespelarbranschen som tillräckligt svår att lyckas i. Hennes mamma var teaterskådespelare i Göteborg, men Alicia ville först bli dansare. Hon flyttade hemifrån som 15-åring för att gå på Kungliga Balettskolan i Stockholm. Skådespelardrömmarna tog över efter gymnasiet när hon fick en roll i tv-såpan ”Andra avenyn” och hon sökte till Teaterhögskolan ett antal gånger. – När jag inte kom in på scenskolan tänkte jag att det finns andra saker jag vill göra också. Men då, precis när hon tänkte ge upp, var det som om en dörr öppnades. Hon gjorde en provfilmning i London, fick inte jobbet men rollbesättarna fick upp ögonen för henne. Det dröjde inte länge förrän Alicia fick en roll i danska ”A royal affair”, och efter det sin första engelskspråkiga roll i ”Anna Karenina”. Ytterligare dörrar öppnades, men hon arbetade också hårt för framgångarna. Under några år jobbade hon så mycket att hon knappt hann ställa ned resväskan innan det var dags att åka igen. Hon spelade in film efter film med motspelare som Jude Law, Keira Knightley, Benedict Cumberbatch och Julianne Moore. Ändå syntes inte mycket utåt. Filmer som inte kom ut på ett tag gjorde att hon under tre år hann med en rad produktioner utan att befinna sig i rampljuset. Det ändrade sig 2015. Då hade ”Ex machina” och ”Testament of youth” premiär, liksom ”The Danish girl” – filmen som året därpå skulle göra henne till den första svenska skådespelaren efter Ingrid Bergman att vinna en Oscar. Stjärna över en natt, tycktes somliga se henne som. Själv visste hon ju hur hårt och länge hon hade jobbat för framgångarna. Alicia Vikander talar om den märkliga känslan av ett liv i offentligheten, när allt som skrivs bara handlar om ens framgångar utan att beröra slitet och ensamheten som också hör till. – Jag har känt att jag inte kan klaga på något, för det går ju bra. Men det har varit en tuff resa och väldigt många motgångar ända sedan jag var 18 år och fram till nu. Då har familjen och vännerna betytt mycket. Deras stöd och förståelse har hjälpt henne att stå pall. I dag har Alicia Vikander en position där hon kan välja sina projekt själv. Bra manus är viktigt förstås, men också intressanta samarbeten. I stället för scenskolan har arbetet varit hennes utbildning. Och n uförtiden får hon arbeta med filmbranschens främsta namn, alltifrån ljussättare och fotografer till skådespelare och regissörer. Numera är hon också producent och i den rollen har hon större möjligheter att påverka projekten. – Att få skapa film från grunden har mer och mer blivit min stora passion. Jag tänker inte bara på vilka roller jag vill göra utan vilka historier, vilka rum vill jag skapa, vilka konstellationer av fantastiska människor jag vill jobba med. Äntligen har hon också ett ”riktigt” hem, i Lissabon dit hon och hennes man, skådespelaren Michael Fassbender, har flyttat. Det varma klimatet, makens surfintresse och Brexit var tre anledningar till valet av land, och Alicia stormtrivs. Har du några okända intressen? – Jag har börjat spela boule! Det har jag lagt ned mycket tid på nu i sommar. Jag har haft typ tre veckor hemma i sommar, då jag i stort sett bara har lagat mat. Jag har en stenugn utomhus där jag gör pizzor, och så har jag tillbringat mycket tid med att bara gå omkring. Det har varit den bästa semestern. Alicia Vikander Gratuleras till: Fyller 30 år den 3 oktober 2018. Gör: Skådespelare och producent. Utmärkelser i urval: Guldbaggen 2010 för bästa kvinnliga huvudroll i filmen ”Till det som är vackert”, Oscar 2016 för bästa kvinnliga biroll i ”The Danish girl”, Nordic honorary dragon, Shooting star award, SAG award. Bor: Lissabon. Familj: Gift med skådespelaren Michael Fassbender. Mamma, pappa och fem syskon. Så firar jag födelsedagen: Med en god middag tillsammans med vänner på en restaurang i Paris. ”Sedan ska vi hyra en van och bila tillbaka till Lissabon. Det ska bli roligt att få se Portugals norra västkust.” Om att fylla 30: ”Det som är skönt med att bli äldre är att jag har blivit lite snällare mot mig själv med åren.” Favoritfilm: ”I hetaste laget”, en romantisk komedi med Marilyn Monroe från 1959. ”Jag har sett den 25 gånger kanske. Det var en av mina favoritfilmer när jag var barn.” Senaste kulturupplevelse: Koreografen Sidi Larbi Cherkaouis föreställning "Eastman" i Biarritz. ”Det var länge sedan en kulturupplevelse fick mitt hjärta att slå så, jag var helt knockad.” Gör mig arg: ”Människor som inte är öppna för att lyssna.”


Summary: DN DEBATT 30/9. ”Uppropet” av tjänstemän i regeringskansliet visar att man inte önskar en viss regeringsbildning. Man tycks ha sett det som en personalpolitisk fråga, när det handlar om Sveriges konstitutionella system. Det finns anledning ifrågasätta om tjänstemannamodellen är lika förankrad i svensk ämbetstradition som tidigare, skriver Carl Henrik Ehrenkrona och Harald Sandberg.

I dagarna har ett stort antal tjänstemän i regeringskansliet författat ett ”upprop” där man uttrycker oro för följderna om Sverigedemokraterna skulle ges inflytande över svensk politik. I ett brev till regeringskansliets förvaltningschef, som är högst ansvarig för personalen i regeringskansliet, har tjänstemännen bland annat ifrågasatt om regeringskansliets värdegrunder och policy inom mångfald och icke-diskriminering kommer att respekteras av en ny regering. Man undrar: Om arbetsgivaren kan garantera att denna värdegrund inte kommer att urholkas. Vad som händer med lojalitetsplikten gentemot regeringen om en ny regeringspolitik kommer i konflikt med regeringsformens bestämmelse om människors lika värde. Vad det innebär för tjänstemäns möjligheter att företräda Sverige internationellt om företrädare för regeringen eller i regeringsunderlaget anser att vissa tjänstemän med hänsyn till deras bakgrund – till exempel judar, samer eller muslimer – inte är svenskar. Frågorna bygger delvis på direkta missuppfattningar om innehållet i gällande rätt, vilket nog visar sig i att man sett detta som ett slags personalpolitisk fråga eftersom brevet riktats till förvaltningschefen i regeringskansliet. Det är det inte. Det handlar om den roll regeringskansliet fyller i Sveriges konstitutionella system. Till att börja med bör slås fast att regeringens och regeringskansliets arbete regleras av lag inte av värdegrunder. Detta slås fast bland annat i 1 kap 1 § Regeringsformen ”Den offentliga makten utövas under lagarna”. Och oavsett vilken regering Sverige nu får så måste den vara förankrad i riksdagen på det sätt regeringsformen föreskriver. Men bortsett från den rättsliga förvirring som tjänstemännens agerande visar prov på, så skickar brevet en tydlig signal om att de tjänstemän som står bakom brevet inte önskar en regeringsbildning av ett visst slag. Därmed har man valt sida. Brevet innebär att man går direkt in i de mycket svåra diskussioner som för närvarande pågår om regeringsbildningen och det kan inte ses som annat än ett uttalat misstroende mot en eventuellt kommande ny regering. Agerandet är direkt skadligt för det förtroende som den opolitiskt tillsatte tjänstemannen ska åtnjuta också efter ett regeringsskifte och det är därmed oförenligt med tjänstemannarollen. Här vet man inte ens med säkerhet vilken politik en ny regering kan komma att föra. Självklart får tjänstemän ha åsikter om regeringsbildningen. Yttrandefriheten gäller också för dem. Och självklart får man ta avstånd från en politik som man befarar kan komma att föras av en ny regering. Men vill man framföra dessa åsikter offentligt bör man nog överväga om man inte först bör lämna sitt uppdrag och därefter i stället delta i den offentliga politiska debatten. Till skillnad från i många andra länder har Sverige traditionen att huvuddelen av de svenska tjänstemännen inte tillsätts på politiska grunder utan endast på sakliga meriter. Den traditionen har i princip tillämpats sedan Axel Oxenstierna lade grunden för den förvaltningsmodell som alltjämt utgör stommen för den svenska förvaltningen. Tanken är att den svenske ämbetsmannen ska vara oväldig och ha sin lojalitet mot de lagar och förordningar som riksdag och regering beslutat och mot den regering som sitter vid makten oavsett dess politiska färg. Detta medför att svenska tjänstemän till skillnad från vad som gäller i till exempel USA inte byts ut vid ett regeringsskifte utan en tjänsteman som lojalt varit med om att genomföra en regerings politik förväntas att på ett lika lojalt sätt genomföra den politik och de direktiv som en ny regering vill driva fram. Tjänstemannen är politiskt neutral och får i sin tjänstemannaroll inte styras av personliga åsikter och värderingar. Detta gäller i synnerhet de tjänstemän som tjänstgör i regeringskansliet. De enda tjänstemän som tillsätts på politiska grunder i regeringskansliet är statssekreterarna och i UD kabinettssekreteraren. Dessa kan beskrivas som statsrådets närmaste medarbetare. Därtill kommer den numera inte helt obetydliga kategori som brukar kallas politiskt sakkunniga och pressekreterare. De politiskt tillsatta tjänstemännen följer sina respektive statsråd, det vill säga då statsrådet entledigas, entledigas också hans/hennes politiskt tillsatta tjänstemän. På senare tid har man haft anledning att ifrågasätta om den svenska tjänstemannamodellen alltjämt är lika fast förankrad i svensk ämbetstradition som den har varit i alla fall under hela nittonhundratalet. Den gamle ”grå och tråkige ämbetsmannen” höll sina privata åsikter för sig själv och förväntades göra det. Att skriva debattartiklar och uttala sig i medier på ett sätt som går emot regeringens politiska linje har inte och anses alltjämt inte acceptabelt. Men självklart kan en tjänsteman komma i beråd om han får i uppgift att verkställa en politik, till exempel att utarbeta en lagstiftning, en budget eller politiska riktlinjer som helt strider mot hans personliga övertygelse. Han kan också komma i beråd om regeringen eller dess företrädare agerar direkt lagstridigt. I den sist nämnda situationen kan den grundlagsskyddade meddelarfriheten spela en viktig roll. Tjänstemannen kan för att lätta sitt samvete informera massmedierna om vad han erfarit utan risk för upptäckt. Det medieföretag som mottar sådan information får normalt inte röja sin källa och tjänstemannens chefer får inte efterforska hur medieföretaget erhållit sin information. Detta framgår av en av våra viktigaste grundlagar, Tryckfrihetsförordningen. I den först nämnda situationen kan situationen för den enskilde tjänstemannen emellertid bli än mer problematisk. Det kan till exempel handla om situationer där tjänstemannen förväntas medverka i ett lagstiftningsarbete eller i att medverka till att genomföra en politik som han/hon av religiösa eller starka ideologiska skäl helt enkelt inte vill medverka till, även om politiken inte är lagstridig och stridande mot de fri- och rättigheter som Sveriges regering och riksdag enligt Regeringsformen och de internationella konventioner på detta område som Sverige tillträtt har att respektera. Den mest extrema situationen uppstår förstås om demokratin skulle avvecklas och ersättas av något slags totalitärt styre på sätt skedde i Nazityskland efter Hitlers maktövertagande. I sådana situationer ställs tjänstemannen inför valet att lämna sitt uppdrag eller ändå stanna kvar och arbeta lojalt med den regering vars politik han/hon egentligen inte kan acceptera. Om vi bortser från extremsituationen, där valet kanske ideologiskt är rätt självklart, är det svårt att här ge några allmänna råd om hur en tjänsteman bör förhålla sig. Det är en fråga som måste avgöras av var och en efter vad det enskilda samvetet bjuder. Men vad man inte får göra är att gå i offentlig polemik med den politik som förs eller kan komma att föras av en ny inkommande regering så länge som man kvarstår som tjänsteman i regeringskansliet. Ett annat synsätt ändrar helt innebörden av den roll som tjänstemannen har i svensk statsförvaltning. 30 september 2018 Debattartikel Carl Henrik Ehrenkrona och Harald Sandberg: "Tjänstemän kan använda sin meddelarfrihet – eller sluta" Repliker Göran Sundström, professor i statsvetenskap vid Stockholms universitet och Score med inriktning mot offentlig politik och förvaltning: ”Lojaliteten mot regeringen omfattar mer än att vissla eller sluta” Slutreplik från Carl Henrik Ehrenkrona: ”Den som vill ta avstånd offentligt bör överväga att lämna sitt uppdrag”