"Ge svenska högskolor rätt att införa studentavgifter"

Summary: Betalande studenter ger svenska högskolor skarpare profil, skriver professor.. Det är hög tid att pröva avgiftshögskolor även i Sverige. Vi vid handelshögskolan i Jönköping vill vara fria att införa studentavgifter och själva få bestämma avgifternas storlek. Det skriver Internationella handelshögskolans vd professor Rolf A Lundin i Jönköping. Betalande studenter blir en garanti för utbildningens kvalitet och inget hot mot friheten, som man påstått i debatten. Ett sådant nytt system skulle stärka högskolans profil som en internationell handelshögskola, skriver han.

Avgifter eller inte för studenter har varit en dominerande fråga under ett par år i det svenska högskolesystemet. I Sverige har vi repeterat den debatt som förts och förs i andra europeiska länder. SFS (Sveriges förenade studentkårer) har nu, understödda av Sulf (Universitetslärarförbundet), kommit med ytterligare en kampskrift i frågan, nämligen "Den förlorade avgiftsfriheten. Hotet om studieavgifter och avgifternas konsekvenser". Föga överraskande innehåller skriften knappast något som kan förknippas med fördelar av ett avgiftssystem. SFS och Sulf har ju redan tagit ställning mot alla former av avgifter. Skriften innehåller en genomgång av den svenska debatten på området. Det finns en förkrossande övervikt i det som redovisas för ett fortsatt system med avgiftsfria studier för svenskar. De allra flesta av oss är uppenbarligen så tacksamma för den svenska utbildningspolitiken under 1950-talet och framåt och de möjligheter till social rörlighet som den medförde att vi utan att tveka är emot avgifter för svenskar. Den viktiga frågan nu gäller inte det utan frågan om lärosäten i Sverige ska kunna få ta betalt av utomeuropeiska studenter. SFS har som vi andra fått klara besked av nationella politiker att avgifter för icke européer inte är ett första steg mot avgifter för svenskar, men kampen fortsätter trots att segern är vunnen. Och den fortsatta kampen är till förfång för utvecklingen i Sverige. Argumenten tryter och man höjer från SFS:s sida tonläget i sin iver att försvara privilegier som de flesta av oss uppfattar som självklara. Som åskådare vill man nästan i likhet med Bertil Gandemo, tidigare professor i företagsekonomi i Lund, utbrista: "När vissa personer fattat ståndpunkt, så kan dom inte fatta något annat!" Om man granskar de olika argument som förs fram mot avgifter för utomeuropeiska studenter så kan de i allt väsentligt sammanfattas i tre punkter: 1) Om avgifter införs för en grupp studenter så får i en framtid alla svenskar också betala avgifter. Argumentet andas naturligtvis en grundläggande misstro mot svenska politiker. Det faktum att den förre utbildningsministern bytte ståndpunkt i frågan om avgifter tas som intäkt för att man inte kan lita på politiker. 2) Ett annat argument är att avgifter för utomeuropeiska studenter skulle ge så litet att intäkterna skulle bli försumbara, så varför införa något som knappt ens kan bära administrationskostnaderna. Med ett dylikt antagande är debatten endast av principiell betydelse. 3) Om avgifter införs så blir utbildning en handelsvara och det är negativt. Argumentet här är att studenterna inte tillägnar sig ett kritiskt tänkande och att dessutom demokratiska värden och bildningsidealen åsidosätts. Beträffande det första argumentet är det naturligtvis så att Sveriges politiker inte kan garantera avgiftsfrihet för all framtid. Den frågan är inte avhängig av den nuvarande diskussionen om avgifter för utomeuropeiska studenter utan av den statsfinansiella utvecklingen. Det tredje argumentet om vådan av att betrakta utbildning som en handelsvara har i alla fall jag svårt att förstå mig på. Jag tror för min del att studenter alltid har varit och alltid kommer att vara garanter för det kritiska tänkandet och fungera som väktare av de demokratiska värdena. Förekomsten av betalande studenter kanske är mer av garant för utbildningens kvalitet än ett hot mot friheten. Så vari ligger felet att betrakta utbildning som en handelsvara? Kvar står det andra argumentet att marknaden är obetydlig eller inte finns och den risken bör man ta på allvar. Det är naturligtvis svårt att i förväg veta hur stor efterfrågan är och hur den kan påverkas. Man kan dock notera att "utbildningsindustrin" i till exempel Australien är mycket omfattande och utgör en betydande del av ekonomin där. Farhågan att marknaden är liten kan aldrig vara ett skäl för att inte pröva ett betalsystem! Den nyligen tillsatta avgiftsutredningen skall komma med förslag till ett system med avgifter för utomeuropeiska studenter. Utredningen (enmansutredaren Erland Ringborg), som skall avlämna sitt förslag den 31 januari 2006, följer svensk tradition. Resultatet skall bli bestämmelser att gälla alla oavsett situation och förutsättningar. Hur bör ett avgiftssystem utformas? Vilka avgifter är aktuella? Vilka studenter skall betala avgifter, med mera. Frågan om det verkligen finns en marknad kommer dock sannolikt inte ens att beröras. Den måste därför hanteras i annan ordning. Enligt min mening kan svaret på frågan om hur marknaden ser ut aldrig utredas fram, den måste prövas i praktiken. Så i en situation där man med SFS-skriften kan hysa tvivel om det generella påståendet att det finns en marknad bör man pröva sig fram. I annat fall är det risk för att man utreder bort entreprenörskapet i högskolan. Såväl debattens som utredningens problem är därför att de blivit alldeles för abstrakta. I valet mellan avgifter och icke avgifter borde naturligtvis den kloke välja båda för att få erfarenheter. Vissa högskolor blir avgiftshögskolor medan andra opererar utan avgifter. Utan större svårigheter skulle man kunna peka ut ett antal skolor som har komparativa fördelar gällande att marknadsföra och genomföra utbildningar för icke europeiska studenter. I kraft av sina omfattande erfarenheter av ett väl utbyggt system för studerandeutbyte (fler än 85 procent läser en termin eller mer vid något av partneruniversiteten) skulle Internationella handelshögskolan i Jönköping vara väl lämpad att pröva systemet. Vi kan erbjuda en högklassig internationell studiemiljö inte bara för våra vanliga studenter och för våra utbytesstudenter. Framför allt skulle vi kunna göra det för betalstudenter vid sidan av alla utbytesstudenter från hela världen. Vid Internationella handelshögskolan ser vi positivt på möjligheten att ta emot betalstudenter. Det är ett bra sätt att utöver det vanliga studerandeutbytet ytterligare förstärka den internationaliserade utbildningsmiljön och det är just detta vi vill göra. Vi vill vara fria att: 1) ta emot studenter från länder utanför Europa 2) bestämma avgifternas storlek (det finns flera skäl att i vissa fall inte ta betalt, till exempel pedagogiska) 3) stärka vår profil som en internationell handelshögskola också på andra sätt samt 4) ge stipendier till framstående studenter. Slutsatsen för högskolesystemet som sådant: Det är dags att mer konsekvent tänka i profilerings- och specialiseringstermer vid universitet och högskolor i Sverige. Alla har inte förutsättningar att göra allt man skulle kunna göra vid en högskola utan det måste göras val vid eller för varje högskola. Sverige ligger i nuläget långt efter i den så kallade Bolognaprocessen, som syftar till att harmonisera utbildningarna i Europa. Detta är ett tecken på att vi i Sverige inte bejakar Europa på det sätt vi borde. Ett väl fungerande, differentierat högskolesystem är en väg att stärka den europeiska dimensionen. Utbildningen behöver stärkas och varken generell avgiftsfrihet eller generellt avgiftstvång är vägar att nå framgång. Rolf A Lundin


"Stor tolerans för olaglig sprithandel"

Summary: Var femte svensk tycker att det är okej med olaglig sprithandel, visar en ny Temoundersökning. Samtidigt är 92 procent motståndare till att ungdom kan köpa olaglig sprit. Mer än en tredjedel av all alkohol som dricks i landet kommer från smuggelsprit, hembränt eller privat införsel. För att få stopp på den olagliga spritförsäljningen ska tull och polis samarbeta mer. Det skriver folkhälsominister Morgan Johansson, rikspolischef Stefan Strömberg och generaldirektör Karin Starrin.

Den olagliga vidareförsäljningen av alkohol som köpts utomlands har ökat kraftigt de senaste åren. Samhället måste nu mobilisera på bred front för att skydda de grupper, särskilt ungdomar, som drabbas hårt när alkohol kan köpas billigt dygnet runt och utan ålderskontroller eller socialt ansvarstagande. Det är oroande att en ny Temoundersökning som Alkoholkommittén låtit göra visar att 21 procent av svenskarna tycker att det är okej med olaglig alkoholhandel. Vuxna som köper olaglig alkohol måste förstå att de bidrar till en verksamhet som innebär att deras barn kan köpa alkohol dygnet runt. En stor del av den alkohol som förs in i Sverige från utlandet - främst från Tyskland och Danmark - säljs vidare illegalt. Privatpersoner, yrkeschaufförer och organiserade ligor tar in godkända kvantiteter alkohol över gränsen, alkohol som sedan säljs vidare inom landet. Därutöver förekommer fortfarande en storskalig och organiserad smuggling av främst sprit och starköl. Den olagliga handeln med sprit och starköl har blivit alltmer tillgänglig och alkoholen säljs från bilar, garage, förråd, kiosker, lägenheter och arbetsplatser. Ett telefonsamtal kan leda till en snabb leverans med flakmoppe eller skåpbil till en ungdomsfest. Den illegala alkoholhanteringen utgör ett reellt hot mot folkhälsan. Det beräknas att en dryg tredjedel, 37 procent, av all alkohol som dricks i Sverige kommer från smuggelsprit, hembränt och privatinförsel. En stor del av den privata införseln säljs vidare illegalt. Mellan 250 000 och 300 000 liter öl körs in över våra gränser varje dag och en tredjedel säljs vidare. Smugglingen beräknas ha fördubblats under de senaste åren. En undersökning från 2004 visar att cirka tio procent av männen i Sverige hade druckit insmugglad öl under den senaste månaden, vilket är en fördubbling jämfört med tre år tidigare. Hela 15 procent av landets niondeklassare har druckit insmugglad sprit och öl den senaste månaden. Alkoholkommittén har låtit opinionsinstitutet Temo fråga 1 000 personer om de för egen del tycker att det är okej att folk köper alkohol som säljs olagligt. Svaren visar på en stor tolerans för den olagliga alkoholhandeln - 21 procent instämde helt eller till viss del i påståendet. Men samtidigt är hela 92 procent motståndare till att ungdomar köper olagligt såld alkohol. Vår slutsats är att många vuxna saknar nödvändiga kunskaper och insikter om den olagliga alkoholhandelns konsekvenser för ungdomar. De vuxna som köper olaglig utlandssprit via en arbetskamrat eller granne bidrar nämligen ofta till en verksamhet som innebär att deras egna barn billigt kan köpa alkohol dygnet runt. Samma nätverk som säljer ölen till de vuxnas midsommarfest förser vanligtvis traktens ungdomar med billig sprit utan frågor. Den största omfattningen av den olagliga alkoholhandeln finns i södra Sverige med dess närhet till Danmark och Tyskland, men även i Norrland finns det nätverk som organiserar transport och vidareförsäljning av utlandssprit till främst ungdomar. En enhällig riksdag har beslutat att från och med den 1 juli i år skärpa straffet för olaglig alkoholhandel. Straffet för grov olovlig försäljning höjs till minst sex månaders och högst sex års fängelse. Dessutom införs ett uttryckligt förbud mot att förvara alkoholdrycker i butiker, i syfte att stoppa den illegala försäljningen under disk. Polisen och tullen utvecklar nu nya metoder och gemensamma insatser mot den olagliga alkoholhandeln över gränserna. I en gemensam handlingsplan redovisar de båda myndigheterna insatser för att minska tillgången på den olagliga alkoholen. Underrättelseutbytet mellan polis och tull ska utvidgas och fördjupas. Spaningssamverkan ska ske mot enskilda personer som systematiskt för in och säljer vidare stora mängder alkohol. När tullen misstänker olovlig vidareförsäljning - men inte har tillräckliga bevis vid gränsen - ska informationen snabbt vidarebefordras till den polismyndighet där försäljningen sannolikt kommer att ske. Gemensamma insatser mot olaglig alkoholhandel i samband med buss- och lastbilstrafik över gränserna ska också kunna genomföras med mycket kort varsel. Samtidigt lanserar i dagarna Alkoholkommittén en stor informationsinsats för att höja kunskaperna hos allmänheten om den olagliga alkoholhandelns konsekvenser. Vi är övertygade om att många vuxna skulle reagera kraftfullt om de såg sambandet mellan vuxnas inköp av olaglig utlandssprit och ungdomars stora tillgång till samma olagliga alkohol. Tull och polis kan inte stå ensamma i kampen mot den olagliga alkoholhandeln. Hela samhället måste mobiliseras om inte fler ungdomar ska riskera att drabbas av alkoholens tragiska baksida: beroende, våldsbrottslighet och svåra fysiska och psykiska skador. Skola, föräldrar och lokala nätverk behöver engageras för att bromsa och vända utvecklingen. Den som köper olagligt införd alkohol stöder en försäljare vars nästa kund kan vara egna barn eller andra ungdomar. Hela samhället måste ta avstånd från den olagliga alkoholhandeln. Morgan Johansson folkhälsominister Stefan Strömberg rikspolischef Karin Starrin generaldirektör


Poppis pickis med hög komfort

Summary: Nissan lanserar en ny King Cab med automatväxellåda. Motorn i sämsta miljöklass.AGIOS NIKOLAOS.Pickupmarknaden i Europa har fördubblats på tio år. Nya bekväma och lättkörda Nissan King Cab med automatväxellåda har alla möjligheter att elda på försäljningen.

Låt oss börja med namnet. Nissan Navara heter Europas och Sveriges marknadsledande pickup. Men i Sverige är det namnet på en av hyttversionerna, King Cab (Kungshytten) som etsat sig fast som modellnamn. Fast det är Double cab (Dubbelhytten) som är största hytten. Den har också blivit 60 millimeter större jämfört med föregångaren. Andra biltillverkare brukar kalla denna rymliga hytt med plats för två eller fler passagerare bak för Crew cab (Manskapshytt). Varför inte kalla den för personbilskupé. Så trivsamt, tyst och bekvämt är det faktiskt i Nissan Navara Double cab att den är mer som en personbil än som den lilla lastbil den inregistreras som. Den första riktigt nya Nissan King Cab, ja, ja vi får väl hålla oss till det försvenskade namnet, på 21 år är också lättrattad. Styrningen är mer direkt och det krävs färre varv för att svänga dit man vill. Personbilsliknande styrning alltså. Frågan är hur det går med machostämpeln nu? Pickuper är den amerikanske mannens favoritfordon. Frågan är om det håller på att också bli den europeiska mannens genväg till att omges av en image av händighet och rådighet. I fjol såldes det 160 000 pickuper i Europa. Det var mer än en fördubbling jämfört med 1994, enligt Nissan som tror att många köpare kommer från terrängbilar. Nissan King Cab är marknadsledande med över 44 000 sålda bilar 2004. Inredningen ger ett för pickisar lyxigt intryck. Tänk att det går att välja till navigationsutrustning! Premiär för denna modernitet som började sitt intrång i lyxbilarna. Med Hi Techpaketet för 24 000 kronor fås förutom navigation med färgskärm också handsfree för mobiltelefon och mp3-spelare. Med dubbelhytt finns det bra sittplats både fram och bak. För den som inte är för bred går det också att ta sig en tupplur på soffan. Fjädring/stötdämpning är också mjukare och behagligare än i andra modellvarianter med mindre hytter. Men visst hade ratten kunnat vara ställbar också i djupled. Nissan bjöd in till provkörning på en ö, Kreta, befolkad av pickuper. Tror aldrig att jag sett så många i trafik ens i Texas, USA. Tuffa tag på bergsstigar; ja vägar kan de knappast kallas, gav övertygande bevis på hur lätt den fyrhjulsdrivna bilen tar sig fram. Det krävdes mycket innan fyrhjulsdriften ens behövdes kopplas in. För svårare förhållanden finns också fördelningsväxellåda med lågväxel som när den används också genom en flerskivig lamellkoppling låser kraftfördelningen fifty-fifty mellan fram- och bakaxel. En nyhet är att Nissanpickupen nu kan extrautrustas med en riktig diffspärr för 4 900 kronor som fördelar kraften lika mellan bakhjulen. Den viktigaste nyheten i Nissan King Cab är att den nu också kan utrustas med det som varit värste konkurrenten Mitsubishi L200:s främsta fördel: automatväxellåda. Den kostar 15 000 kronor och erbjuds endast som alternativ i kombination med dubbelhytt. Smidigt och fint växlar den också. Men helt modern är den inte. Fyra växelsteg i kombination med elektronisk överväxel ger totalt fem växlingssteg. Dock, i kombination med den nya fyrcylindriga turbodieseln med laddluftkylare som ger ifrån sig hela 174 hästkrafter och 403 newtonmeter är bilen avsevärt mer lättkörd, särskilt i litet mer hektisk stadstrafik. Motorn är snäll och drar fint också på lägre varv. Det här blir för svårt för L200 att möta med sina 115 hästar under huven. I Mitsubishilägret står hoppet till en efterträdare till L200 under 2006. Frågan är om inte den ivrige King Cab spekulanten också ska hejda sig? Nya Nissandieseln klarar bara miljöklass 2000. Först framåt hösten 2006 väntas en motor som både klarar bästa miljöklass 2005 (Euro 4) och har partikelfilter. Nissan King Cab är syskon med Nissan Pathfinder. Den största skillnaden mellan pickupen och terrängbilen är att King Cab har stel bakaxel medan Pathfinder är individuellt avfjädrad. King Cab kan heller inte utrustas med antisladdsystem eftersom Nissan tror att kunderna, som till största delen är småföretagare, inte vill betala för detta. Säkerheten i King Cab är god enligt Nissan. Bilen är inte krockprovad men Nissan tror att den skulle klara 4 stjärnor hos Euro-Ncap. Två krockkuddar är standardutrustning och det finns möjlighet att köpa till ett Safetypaket för 8 000 kronor med sidokrockkuddar och krockgardiner. Men fortfarande är Nissan King Cab en rambyggd bil som är aggressiv vid kollisioner med mindre bilar. Det finns inte någon neddragen tvärbalk i fronten för att engagera små bilars krockskydd. Det gör ont att krocka med en två ton tung King Cab. Räkna med att bilen med automatväxellådan vill ha omkring en liter dieselolja per mil olastad. När det blir snärjigt ute i terrängen kan det gå åt uppemot 1,5 liter per mil. Nya Nissanpickupen är ett rejält lyft. Också prismässigt. Räkna med att den blir minst tio procent dyrare än föregångaren eller 351 000 kronor för dubbelhytten. Lägg till automatväxellåda, diffspärr, metalliclack, Premiumpaket med läder, elstolar och sollucka samt Hi Techpaket och det står 419 900 kronor på prislappen. För dem som får lyfta momsen återstår ändå nästan 336 000 kronor att betala ur företagets kassa. Till Sverige kommer nya pickisen i augusti. För året räknar Nissan med att sälja 700 bilar. Av dessa är nästan hälften redan beställda. Jacques Wallner jacques.wallner@dn.se 08-738 19 61


"Svenska språket dör ut på landets universitet"

Summary: Naturvetare slår larm: Studenterna kan inte längre föra ens en populärvetenskaplig diskussion på svenska. I regeringens proposition om högskolan framstår kunskap i utländska språk som viktigare än kunskap i svenska. Ändå har engelskan redan nu en så stark dominans i vissa ämnen att studenterna inte ens lär sig grundläggande termer på svenska. Utvecklingen är oroande, anser en grupp naturvetare. Utan svenska som vetenskapligt vardagsspråk förtvinar demokratin och folkbildningen. Studier visar att inlärning på engelska fungerar betydligt sämre än utbildning på modersmålet, varnar forskare inom naturvetenskap och teknik.

Det är lätt att lovsjunga den högre utbildningens internationalisering. Bolognaprocessen leder till att examenskrav och den högre utbildningens struktur blir samma i hela Europa. Detta ökar studenters och lärares rörlighet och förståelsen för andra kulturer och möjliggör en värdefull granskning av högskolans kvalitet. Högskolan måste öppnas mot världen för att säkra den svenska tillväxten. Det ökande bruket av engelska ger studenterna tillgång till goda läroböcker, utbyten och internationell arbetsmarknad. Genom fler uppsatser och avhandlingar på engelska gör sig svensk vetenskap gällande i världen. Ett ökat engelskbruk underlättar rekryteringen av icke-svensktalande studenter och lärare. Men internationaliseringen har hittills också inneburit ett slumpmässigt införande av engelska. Svenskan är i dag död inom vissa sektorer. När högskolepropositionen föreslår en strategi för internationalisering saknas diskussion om en av de viktigaste komponenterna, nämligen språk för kommunikation och inlärning. Vi föreslår att strategin kompletteras med en medveten satsning på svensk-engelsk tvåspråkighet för att därigenom stärka såväl internationaliseringen som den svenska demokratin och högskolans effektivitet. Språket är vårt redskap för att andra skall förstå våra tankar. Spelar det någon roll vilket språk vi använder? Hur påverkar engelskan högskolans verksamhet och kunskapsinhämtande? Det är anmärkningsvärt och oroande att så stora förändringar som språkbyte i mänsklig kommunikation införs storskaligt utan konsekvensanalys. De förslag till skydd av svenska språket som väckts genom betänkandet "Mål i mun" bereds nu till en proposition inom samma departement som lagt fram högskolepropositionen. Men i den senare finns inte ens en tanke på att svenska är viktigt för våra studenter, bara främmande språk! Trots att engelskan är på väg att ta över stora delar av högskolan saknas nästan helt forskning om hur inlärning, bearbetning av information och skapande av ny kunskap, så kallade kognitiva aspekter, påverkas av språkvalet. Man utgår från att studenter lär sig lika bra på engelska som på svenska. Undersökningar tyder dock på att kognitiva aspekter blir lidande om studenter inte kan använda sitt modersmål. De få studier som gjorts visar att engelska som främmande språk fungerar signifikant sämre (10-20 procent) som kunskapsmedium än vad modersmålet gör, även för personer med hög utbildning och mycket goda engelskkunskaper. Möjligen har detta att göra med att våra hjärnor använder olika delar för att hantera våra modersmål och språk som lärs in senare. Det behövs mer kunskap om språkets betydelse för inlärning för att kunna vidta åtgärder som både maximerar studenternas studieutbyte och stimulerar internationaliseringen. Eftersom engelskan i dag dominerar vissa sektorer formuleras mycket samhällsviktig verksamhet aldrig på svenska. Använder man inte svenskan utvecklas den inte i takt med att världen förändras och man riskerar att den snart inte kan användas för att beskriva den förändrade världen. En sådan domänförlust (som språkvetarna kallar det) medför betydande demokratiska risker. Därför behöver högskolan både svenska och engelska! Svenskan behövs, förutom för studenternas kunskapsutbyte, också för kontakterna med det omgivande samhället, för folkbildningen och demokratin, för att öka förståelsen av vetenskap och utnyttja forskningsrön i samhället, för att bidra till vuxenutbildning och utbildning av lärare till grundskola och gymnasium. Högskolans roll som skapare och förmedlare av kunskap förutsätter en god språkbehärskning hos dem som skall utveckla, presentera och samtala om kunskaperna. Vårt krav på svensk-engelsk tvåspråkighet handlar om engelskans dominans inom naturvetenskap och teknik (NT). Andra vetenskapsområden kan ha motsatt problem, det förekommer för lite engelska. NT-området är i dag svensk-engelskt tvåspråkigt, men kunskaperna om svenska facktermer har blivit svagare då svenska läroböcker saknas på många områden och då undervisning och seminarier allt oftare sker på engelska. Det har gått så långt att studenter och lärare ibland inte känner till svenska termer ens för grundläggande begrepp. De kan också sakna kunskaper om svenskans allmänvetenskapliga ordförråd och om konstruktions-, meningsbyggnads- och stilmönster för vetenskaplig svenska. Detta leder till att inte ens populärvetenskapliga diskussioner kan föras på svenska. Högskolan bör inte medverka till en utveckling mot svenska som lågspråk och engelska som högspråk. Den smygande domänförlusten tvingar fram en ännu starkare engelskdominans och detta leder till underutnyttjande av högskolans kapacitet. Det blir svårare för det omgivande samhället att utnyttja den nyvunna kunskapen effektivt. Engelskan är här för att stanna, men ingen vill att den goda internationaliseringen skall leda till att studenterna får sämre kunskaper än de kunnat få på sitt modersmål. Ett symboliskt viktigt exempel på den slumpmässigt införda engelskan återfinns i högskolepropositionen. Nya och ändrade examina föreslås i Bolognaprocessens två första utbildningsnivåer. Svenska examina har ofta tillkommit och ändrat innehåll eller omfattning utan att benämningarna har ändrats - magister var på Esias Tegnérs tid på 1800-talet en doktorsexamen. Nu ändras examina i grundutbildningen, men en av dem ges enbart engelsk benämning. Masterexamen föreslås på svenska (!) som "ett internationellt välkänt begrepp". Speciellt olyckligt blir det då vi redan har en finlandssvensk magisterexamen med samma innehåll som den föreslagna svenska masterexamen. Master är inte integrerat i svenskan och följer inte svenska uttalsregler; många vet inte om det heter mastersexamen eller, som propositionen föreslår, masterexamen. Det blir förvirring vid benämning på personer: "Mastersernas examensarbeten var utmärkta." Eller "masternas"? "Mastrarnas"? Vi bör besparas denna språkliga förvirring. Master har dessutom hittills varit den engelska översättningen på den kortare magisterutbildningen, vilket leder till förvirring också i utlandet. Det hade varit naturligt att benämna den nya tvååriga utbildningen magister. Utländska studenter erbjuds svenska högskoleplatser i ökande omfattning. Det är viktigt att man här gör en avvägning mellan olika studentgruppers behov. Ensidig användning av engelska leder till underutnyttjande av kapaciteten hos majoriteten av lärare och studenter med svenska som modersmål. Såväl skapande som förmedling av kunskap skulle förbättras om svenskan användes mer även i kunskapsframtagandet. Problem kan också uppstå med social snedrekrytering. Studentgrupper med annars goda studieförutsättningar kan utestängas om svenskspråkig undervisning inte erbjuds i tillräcklig omfattning. Internationaliseringen bör mötas av en snabb planläggning av högskolans språkanvändning så att vi styr utvecklingen mot tvåspråkighet i stället för att omedvetet glida i väg mot ren anglifiering. Våra studenter måste få ett genomtänkt stöd för att behärska sina ämnen på både svenska och engelska. Detta kräver att tvåspråkigheten blir en central del i den nationella strategin. Det behövs ett fortlöpande arbete med vetenskaplig svenska, så att orden finns, och fortlöpande användning av svenska inom hela högskolan, så att svenskan håller jämna steg med engelskan och kan användas för att beskriva den föränderliga verkligheten. Då först kan vetenskapen utnyttjas fullt ut i samhället. Eftersom högskolan är en offentlig myndighet borde alla tillsvidareanställda kunna kommunicera med såväl allmänheten som andra myndigheter. Svenskan borde vara självklar vid det inre arbetet och det är av stor vikt att utländska lärare ges möjlighet att snabbt lära sig svenska. Inget av detta fungerar bra. På många svenska högskolor erbjuds ingen svenskundervisning - i stället börjar de svenska lärarna prata svengelska. Högskolans internationalisering bör präglas av framsynthet så att den inte i efterhand tvingas till dyra och svåra åtgärder som inkräktar på kärnverksamheten. Genom att skapa goda möjligheter för anställda och studenter att uttrycka sig på både svenska och engelska kommer högskolan att bidra till en rad positiva förändringar: * Internationalisering; * bättre möjligheter för forskare att delta i samhällsdebatten, inte minst i etiska frågor; * bättre möjligheter att utnyttja forskningsrön i samhället; * större förståelse för vetenskap i samhället; * bättre ämneskunskaper hos studenterna; * ökad förmåga att effektivt förmedla undervisning; Högskolans internationalisering får inte innebära en aningslös anglifiering utan måste ske så att svenska och engelska brukas på ett balanserat sätt till gagn för Sveriges studenter och det svenska samhället. Och självfallet skall den nya tvååriga examen benämnas magister på svenska och master på engelska! CHRISTER KISELMANProfessor i mataematik SVEN HALLDIN Professor i hydrologi ULF DANIELSSON Professor i teoretisk fysik KARIN CARLSSON Bitr professor i mikrobiologi AMALIA MATTSSON Teknologstudent MARTIN RUTBERG Naturvetarstudent


”Två främmande språk krävsför antagning till högskolan”

Summary: Den borgerliga alliansen presenterar gemensamt program för högre utbildning: Målet att varannan ungdom ska läsa vidare slopas.Krav på godkänt betyg i engelska och ytterligare ett främmande språk för tillträde till merparten av högskolans utbildningar. Högre ersättning till lärosäten med mer krävande utbildningar. Och ett avskaffande av den så kallade 25:4-regeln som ger högskolebehörighet på arbetslivs-meriter. Det är delar i den borgerliga alliansens gemensamma program som betonar vikten av att sätta kvalitet framför kvantitet. Därför slopas också målet att 50 procent av varje årskull ska gå vidare till högskolestudier.

Högskolan i Sverige har genomgått en omfattande expansion under de senaste 15 åren. Kvantitet har stått i fokus. Det har både handlat om att etablera högskoleutbildningar på fler orter i Sverige och att regeringen har satt upp ett mål att 50 procent av alla ungdomar skall gå vidare till högskolan. Det är självfallet positivt att tillgängligheten har ökat och att fler studenter numera har möjlighet att studera vid högskolor och universitet. Den snabba expansionen har emellertid samtidigt lett till allvarliga problem därför att regeringen inte har tillfört nya resurser i samma takt som antalet studenter har ökats. Antalet studenter har ökat med 86 procent, antalet doktorander med 55 procent medan antalet lärare i högskolan endast ökat med 17 procent. Storföreläsningar har ökat och lärarhandledning minskat. Regeringens svikna löften har nu lett till att allt fler lärosäten drabbas av ekonomiska problem. Två politiska beslut om högskolan framstår som särskilt problematiska. För det första att det uttalade målet att 50 procent av en årskull ska gå i högskolan anses överordnat alla andra mål, till exempel att studenterna ska ha rimliga förkunskaper. För det andra det finansieringssystem för högskolan som en enig riksdag ställde sig bakom i början av 1990-talet. Finansieringssystemet skulle öka ”genomströmningen” av studenter, alltså en rent kvantitativ målsättning, men tog inte hänsyn till studiernas kvalitet. Vi är i dag på väg att få en högskola med stora kvalitetsbrister. Antalet studenter är större än förr. Men studenterna lär sig mindre och mindre. Ensidig fokusering på kvantitet har ersatt kvalitet som politisk målsättning för akademiska studier.Det ansvar som socialdemokraterna måste ta på sig är att i den högskoleproposition som nu har presenterats så görs alldeles för lite för att komma till rätta med kvalitetsproblemen. Högskoleverket påpekar till exempel att det borde vara ett självklart krav att studenterna är godkända i ämnet svenska från gymnasiet för att vara behöriga för universitetsstudier. Hur ska den som inte kan läsa klara av att studera på universitetet? Men regeringen svarar att det inte är bevisat att den som är godkänd i svenska klarar sig bättre än den som är underkänd! De låga antagningskraven för att komma in på högskolan och den sänkta kvaliteten i grundskolan och gymnasiet har lett till att universitet och högskolor ofta måste börja med att repetera gymnasiekurserna. Många studenter vittnar om att första året i högskolan är en repetition. Högskoleverket varnar för att alla repetitiva inslag numera tar tid från fördjupningar. I Högskoleverkets sammanfattande genomgång 2003 konstaterar utländska bedömare att de svenska akademiska grundutbildningarna är kortare och grundare än motsvarande utbildningar i andra länder. Dels gäller det längden på hela den utbildning som leder fram till examen, dels omfånget av studierna i huvudämnet. Ett särskilt allvarligt problemområde är undervisningen i främmande språk, huvudsakligen därför att studenterna inte väljer främmande språk. För att öka rekryteringen erbjuds numera nybörjarkurser i franska, spanska, italienska och tyska. De flesta av oss som i dag är vuxna läste nybörjarkurser i tyska eller franska på högstadiet. Men i dag anses detta vara en uppgift för våra akademiska lärosäten. Eftersom lärosätena får sina resurser efter hur många som är inskrivna och hur många som godkänns, kan alltså en högskola kraftigt öka sina intäkter genom att erbjuda ett enkelt och lätt kursutbud, till exempel nybörjarkurs i tyska. Studenterna å sin sida kan räkna in nybörjartyskan i sina akademiska poäng och i sin kandidatexamen och kan därför välja bort språk i gymnasiet till förmån för något enklare och roligare. Det är orimligt att universiteten erbjuder nybörjarutbildning inom de stora språken. Sådan verksamhet kan inte rimligen förenas med kravet på vetenskaplig förankring. Nybörjarkurser inom franska eller tyska skall eleverna läsa in på grundskolan, gymnasiet eller komvux.Högre kvalitet i den akademiska utbildningen kan inte enkelt kommenderas fram. Men staten förfogar över ett antal effektiva styrinstrument över högskoleväsendet. Dit hör tilldelning av examinationsrätter, vad som skall ingå i olika examina, på vilka grunder de olika lärosätena får sina ekonomiska resurser och vilka förkunskapskrav som ställs för att bli antagen till högre utbildning. I en ny högskolepolitik för Sverige bör statsmakterna utnyttja alla möjligheter att driva på en utveckling mot högre kvalitet. Lärosätena ska genom förändrad ekonomisk tilldelning stimuleras att anordna utbildningar med hög kvalitet och höga krav. Studenterna skall stimuleras att läsa språk och andra nödvändiga förkunskaper redan på gymnasiet i stället för att välja bort språk till förmån för lättare kurser. Beslut om tilldelning av examinationsrätter och universitetsstatus skall fattas på tydliga kvalitativa grunder med tydliga kriterier. Vi vill betona att det skall vara möjligt för elever som lämnar gymnasiet utan att ha uppnått högskolebehörighet att senare läsa upp sina kunskaper och betyg så att man kan börja på högskolan. Vi noterar att regeringen i sin högskole- proposition lägger fram några förslag som går i rätt riktning. Men propositionen saknar fokus på kvalitet i den akademiska utbildningen. Allians för Sverige redovisar därför i dag de väsentliga förändringar som högskolepolitiken kommer att genomgå vid ett regeringsskifte i Sverige. Det är en ny politik för högre kvalitet och högre krav i vår högskola. Kvalitet ersätter kvantitet som överordnat mål. Samtidigt måste arbetet med att bredda rekryteringen till högre utbildning fortsätta. 1. Kvaliteten i den högre utbildningen måste höjas. Först därefter kan utökningar av det totala antalet högskoleplatser bli aktuella. 2.Kurser inom högskolan skall hålla akademisk nivå. Enbart kurser som uppfyller akademisk standard skall ge akademiska poäng och ekonomiska resurser till lärosätet. Det betyder att rena nybörjarkurser i tyska, franska, spanska och italienska samt repetitions- och preparandkurser som är gymnasiala till innehållet inte ska förekomma inom högre utbildning. De resurser som därigenom frigörs skall kvarstanna inom högskoleväsendet och användas till att förstärka kvaliteten. 3. Kurser på högre nivå, det vill säga C- och D-nivå, ska ge högre ekonomisk ersättning till lärosätet än kurser på A- och B-nivån. Lärosätena skall därigenom stimuleras att anordna mer krävande utbildningar. 4.Studenternas val av lärosäte skall väga tungt vid beslut om dimensionering i den högre utbildningen. Det ska vara möjligt att öka resurserna till ett lärosäte om det finns ett starkt tryck av förstahandssökande. Även samhällets och arbetsmarknadens behov av vissa yrkeskategorier, till exempel lärare och sjuksköterskor, måste beaktas vid beslut om dimensionering. 5. Den andel av högskolans anslag som fördelas på basis av hur många studenter som godkänts ska minska kraftigt. Det ska inte löna sig ekonomiskt att erbjuda kurser med låga krav. 6.Vi anser att en mastersexamen skall införas. Regeringens förslag till mastersexamen inkluderar dock inte krav på fördjupning i huvudämnet. Vi anser att krav på ämnesfördjupning måste kvarstå för kandidatexamen och införas som krav för den nya mastersexamen. Annars riskerar forskarutbildningen att förlora i ämnesdjup och kvalitet. 7.Den akademiska halten i kandidatexamen urholkas med regeringens politik. Numera kan en kandidatexamen innehålla endast nybörjarkurser. I kandidatexamen skall ingå krav på kvalificerade kurser på lägst C-nivån. Den nya ”kandidatexamen med bredd” som regeringen infört skall avskaffas. 8. Ett stort problem är att förkunskapskraven för att komma in på högskolan är för låga. Självfallet måste eleverna vara godkända i svenska och engelska för att få tillträde till universitetet. Ett godkänt betyg i ytterligare ett främmande språk utöver engelska bör också krävas för tillträde till merparten av högskolans längre utbildningar. På det sättet blir det inte längre möjligt att välja bort språken på gymnasiet för att sedan kräva att få läsa in nybörjarkurser i de stora språken på universitet. Vi menar att ett system med viktade betyg skall användas vid antagning till högskolan. Det ger tydliga signaler till gymnasieeleverna om vilka förkunskaper som krävs för att klara högskoleutbildningen. För den som söker in på läkarutbildningen är det till exempel rimligt att betygen i naturvetenskap ges högre värde. Regeringens förslag leder fel eftersom de betyg som föreslås ges högre vikt inte kopplas till ämnets relevans för den sökta utbildningen. 9. Den så kallade 25:4-regeln skall avskaffas. Det tillhör det märkligare i svensk högskolepolitik att den som över huvud taget inte gått gymnasiet ändå är behörig att söka in på högskolan under förutsättning att personen är 25 år och har haft ett jobb i fyra år. Däremot ska det självfallet vara möjligt att läsa in gymnasiekompetens för att förbereda sig för högskolestudier. 10.Regeringen är oklar över vilka kriterier som skall gälla för att ett lärosäte utan vetenskapsområde skall tilldelas rätt att utdela mastersexamen. Vi vill understryka vikten av att tilldelningen av såväl examinationsrätter som universitetsstatus sker på basis av tydliga kvalitativa kriterier, gärna på grundval av en kvalificeringstrappa. Beslut om examinationsrätter och universitetsstatus skall fattas av Högskoleverket och inte av regeringen eller något annat politiskt organ. 11. Lärosätenas styrelser skall avpolitiseras. Lärosätets självständighet och integritet skall stärkas. Styrelsen för ett lärosäte skall utses av lärosätet självt. Lärare och forskare utser sina representanter, studenterna sina, och dessa utser sedan representanter för allmänintresset. Styrelsen utser rektor, efter ett valförfarande inom lärosätet. Kvaliteten på den högre utbildningen är av avgörande betydelse för Sveriges framtid, såväl för de enskilda studenterna som för Sveriges framtida förmåga att hävda sig i den globala konkurrensen. Det är vår övertygelse att Sverige kan bättre. Men då krävs en ny högskolepolitik. JAN BJÖRKLUND Skoltalesman (fp) STEN TOLGFORS Riksdagsledamot (m) INGER DAVIDSON Riksdagsledamot (kd) HÅKAN LARSSON Riksdagsledamot (c)


”Sök personal gratis på nätet”

Summary: SKELLEFTEÅ.På personalsajter lägger man in sin cv medan företag betalar för att söka. Christian Nygren i Skellefteå har startat ett företag som jobbar tvärtom.– Den som söker arbetskraft ska inte behöva betala en spänn, säger han.

Det var när Christian Nygren flyttade hem till Västerbotten som han ville tala om för arbetsgivarna att han var på väg. Det gick dåligt och slutade med att han startade ett företag där arbetsgivare gratis kan söka personal. – Det ska vara både lätt och gratis att hitta arbetskraft, förklarar Christian Nygren. Han har både registrerat sig och sökt på jobbsajter. – Det är krångligt att skriva in sig och sedan nästan omöjligt att hitta sig själv. På ams.se sökte jag en säljare i Skellefteå. Jag fick då 821 träffar och så många finns det verkligen inte. De allra flesta ville inte jobba i Norrland utan hade för enkelhetens skull valt att söka jobb i hela landet. Det blir en omöjlig sökning för arbetsgivaren. SKILLNADEN MOT många andra bemanningsföretag och jobbsajter är att man där lägger ut cv:n och att den som söker betalar. Här är det tvärtom. Målet, säger han, är att det ska vara lika lätt att hitta en snickare som att hitta en begagnad Audi. Därför har han helt avstått från inloggningsprocedurer. Den som vill jobba betalar för att visa upp sin cv. Man kan vara helt eller delvis anonym och dölja namn, ålder, kön och fotografi. Invandrare kan till exempel ha nytta av att få visa kompetens före ursprung och många har redan ett jobb och vill inte skylta med att de söker sig bort. – Många vill inte visa sin arbetsgivare att de söker andra jobb, därför är anonymitet viktigt. Andra har varit på samma ställe alltför länge och kan tänka sig att byta men orkar eller hinner inte söka aktivt. Frågar du mig så ska man byta arbetsplats vart tredje år. Det vinner både du och din arbetsgivare på, säger Christian Nygren. PERSONALGUIDEN ÄR nystartad och företaget drivs ytterligare en tid med starta eget-bidrag. Det finns drygt 400 arbetssökande som anmält sig och som är beredda att byta jobb, men ingen har fått napp. Nygren förklarar det med att allt är nytt. Hittills under startperioden har det varit gratis att annonsera men det kommer att kosta 99 kronor per månad som man betalar med ett telefonsamtal. – Jag har tittat en del på blocket.se, erkänner Nygren. Sif, Finansförbundet och Metalls Skellefteåavdelning har kontrakt om att deras medlemmar kostnadsfritt ska kunna söka nya jobb på Personalguiden. – Väldigt många upplever att det bästa sättet att nå kompetens och att trygga sin plats på arbetsmarknaden är att byta jobb. Det finns också chefer som ser det som en merit att man rört på sig. Vi uppmanar inte våra 350 000 medlemmar att byta jobb men vi ger dem en möjlighet att hitta nya arbeten utan att lägga ner alltför mycket tid. För studenter borde detta vara särskilt intressant, säger Johannes Hylander på Sif. Anders Boström ekonomi@dn.se 08-738 11 77


”Freivalds och Persson får underkänt”

Summary: Regeringen och UD får hård kritik för handläggningen av flodvågskatastrofen, visar undersökning av svenska folkets reaktioner eftertsunamin. Hjälporganisationerna, sjukvården, resebyråerna och kungen, får höga betyg.

Flodvågskatastrofen i Sydost-asien den 26 december 2004 kommer att prägla Sverige för lång tid framåt. Vårt land drabbades hårt av denna händelse. Antalet döda och saknade svenskar uppgår i dag till flera hundra personer. Ett tröstlöst identifieringsarbete kommer att pågå under lång tid. Dödsannonserna i tidningarna påminner oss om vidden av katastrofen, en av de värsta som drabbat Sverige under efterkrigstiden. Till dessa direkta konsekvenser ska läggas de indirekta effekter på det svenska samhället som handlar om hur våra ledande politiker, politiska institutioner och medier agerade i samband med katastrofen och hur deras agerande uppfattades av allmänheten. Levde regeringen och berörda myndigheter upp till de förväntningar som svenska folket hade i denna situation, eller känner svenska folket att de brast i sin krisberedskap och förmåga att hantera flodvågskatastrofen? Och hur bedömer svenskarna mediernas sätt att bevaka flodvågskatastrofen? Dessa för demokratin så viktiga frågor om svenska folkets åsikter om och förtroende för myndigheter, politiker och medier efter flodvågskatastrofen har granskats i en stor undersökning som Demokratiinstitutet gjort på uppdrag av Krisberedskapsmyndigheten och som presenteras i dag. Det är den första större svenska studien som belyser de opinionsmässiga aspekterna av flodvågskatastrofen. Undersökningen bygger både på telefonintervjuer med 1 001 svenskar och på mer djupgående diskussioner i fokusgrupper där totalt 44 svenskar deltagit. Resultat av båda delstudierna visar att det finns både vinnare och förlorare när det gäller allmänhetens förtroendebedömningar efter flodvågskatastrofen. Riktigt stort förtroende för sättet att hantera flodvågskatastrofen har svenska folket för hjälporganisationerna, sjukvården, Räddningsverket och resebyråerna. Även kungahuset åtnjuter också ett hyfsat förtroende i detta sammanhang. Betydligt mer negativ blir förtroendebilden när det gäller politiker och politiska institutioners agerande. Hela 71 procent anser att det finns mycket eller ganska starka skäl att vara kritisk mot hur svenska myndigheter och organisationer hanterade flodvågskatastrofen, och 26 procent uppger att förtroendet för svenska myndigheter har minskat sedan flodvågskatastrofen. Hårdast är kritiken mot regeringen och utrikesdepartementet samt mot statsminister Göran Persson och utrikesminister Laila Freivalds. 81 procent uppger att de har mycket eller ganska litet förtroende för hur utrikesministern hanterade flodvågskatastrofen. Motsvarande andel för statsministern är 63 procent, för regeringen 67 procent och för utrikesdepartementet 74 procent. Av undersökningen framgår samtidigt att det är regeringen som de flesta anser har störst ansvar för bristerna i hanteringen av flodvågskatastrofen. Det allmänheten är kritisk mot handlar både om förmågan och snabbheten att agera, men det man är mest kritisk mot är den bristande snabbheten. Flera personer i fokusgrupperna framhåller också att denna bristande snabbhet tycks bero på en långtgående toppstyrning, där det har blivit svårt för myndigheter att våga agera självständigt. När ledande politiker som statsministern och utrikesministern inte agerar, fungerar därför inte krishanteringen så som den borde. I det aktuella fallet saknades med andra ord det en fokusgrupp kallar ”igångsättningsknappen”, eller snarare någon som tryckte på den tillräckligt snabbt. En slutsats vi kan dra av undersökningen är samtidigt att det generella förtroendet för svenska politiker tycks ha förändrats väldigt lite, jämfört med hur det specifika förtroendet för regeringen, statsministern och utrikesministern har förändrats. Det talar för att människor gör skillnad mellan politiker i allmänhet och, i det här sammanhanget, regeringen, statsministern och utrikesministern. Det styrks av att oppositionen uppfattas ha agerat ansvarsfullt, i de fokusgrupper där oppositionens agerande har diskuterats. Med andra ord tycks den ökade misstron i första hand handla om en specifik misstro, snarare än en generaliserad misstro. Ur demokratiskt perspektiv måste det bedömas vara positivt. Ett annat resultat av undersökningen är att de svenska medierna enligt de flesta anses ha bevakat flodvågskatastrofen på ett i huvudsak bra sätt. Över 70 procent uppger att de har ett mycket eller ganska stort förtroende för mediernas sätt att rapportera om katastrofen, och 72 procent anser att medierna gav en mycket eller ganska allsidig bild. Därmed inte sagt att kritik mot medierna är helt frånvarande.Tvärtom anser en majoritet att medierna rapporterade något för mycket om katastrofen och att de fokuserade något för mycket på de drabbade och deras berättelser. Knappt 40 procent anser också att medierna granskade regeringens ansvar något eller alldeles för lite.Av fokusgrupperna framgår också en kritik mot att medierna fokuserade för mycket på Laila Freivalds samtidigt som Göran Persson upplevs ha kommit för lätt undan. Jämfört med kritiken mot politiker och myndigheter väger dock kritiken mot medierna inte särskilt tungt. Vi vet sedan tidigare att samhälleliga kriser ofta ger den politiska ledningen möjlighet att stärka förtroendet, och att människor i svåra tider mycket väl sluter upp bakom sina ledare. Några sådana effekter kan dock inte spåras i Sverige efter flodvågskatastrofen, och kritiken mot den inledande inaktiviteten och senfärdigheten är hård. Det ligger också nära till hands att tro att just den inledande inaktiviteten motverkade en nationell uppslutning bakom den politiska ledningen, och att den har bidragit till sjunkande förtroende för specifika politiker i stället för ökande eller åtminstone vidmakthållet förtroende. Genom att inte visa handlingskraft befästes med andra ord det existerande opinionsklimatet och den allmänna politikermisstron, samtidigt som misstron mot specifika politiker som Laila Freivalds och Göran Persson ökade. I den meningen kan deras inledande passivitet sägas ligga bakom det bristande förtroendet för dem. I samband med flodvågskatastrofen fanns ett tillfälle för regering och myndigheter att skapa mer förtroende och bli framställda på förtroendeingivande sätt i de för opinionsbildningen så viktiga medierna. Mitt i den nationella krisen kunde positiva förändringar av det svenska samhällsklimatet ha inträffat. Nu skedde inte det under den viktiga första tiden. Som förhållandena utvecklades blev katastrofen i stället en illustration av ett Sverige med förhållandevis lågt förtroende för politiker, med medierna som exklusiva informationsförmedlare och med möjligheter för nya aktörer som resebranschen och kungahuset att dra opinionsmässig nytta av det låga förtroendet för politiken. Vem som egentligen bär ansvar för hur Sverige hanterade flodvågskatastrofen återstår i hög grad att utreda. Att det fanns stora brister och att det nu finns ett mycket stort behov av ansvarsutkrävande, det står emellertid klart. I det är svenska folkets uppfattning enligt vår undersökning entydig. Ett effektivt ansvarsutkrävande kan därmed också vara vägen till återupprättat förtroende för svenska politiker, politiska institutioner och myndigheter. I dagsläget förefaller det vara en absolut förutsättning för att kunna reparera skadorna av den inledande passiviteten i svenska politikers och myndigheters hantering av flodvågskatastrofen. Christina Grandien Lars Nord Jesper Strömbäck Forskare i politisk kommunikation vid Demokratiinstitutet och Mittuniversitetet i Sundsvall


"Målet är att Victoria aldrig blir drottning"

Summary: Förra statsrådet Britta Lejon i stort upprop för republik: Vi riktar in oss på monarkins svagaste punkt.. Monarkins odemokratiska kärna är själva tronföljdsfrågan. Därmed är den också monarkins riktigt svaga punkt. Målet är att formulera en republikansk konstitution för Sverige som ligger klar när denna stund kommer. Vi ska alltså inte avsätta kungen, men se till så att kronprinsessan Victoria aldrig kommer att bestiga tronen. Denna plan för övergång till republik presenteras av 24 svenska riksdagsledamöter, kultur- personligheter och forskare.

I morgon skriver vi den 6 juni 2005 och Sverige helgar sin första nationaldag. Sannolikt känner ganska få till att det var den dagen år 1523 som Gustav Vasa valdes till kung och nationalstaten Sverige grundlades. Samma datum 286 år senare, den 6 juni 1809, antogs en ny regeringsform som slog fast de medborgerliga fri- och rättigheterna med bland annat religions- och yttrandefrihet. Den 6 juni är alltså i grunden en demokratisk högtidsdag då vi bör högtidlighålla dels ett val av en statschef, dels en viktig milstolpe i den svenska demokratins utveckling. En gång valde vi faktiskt våra kungar. I den Yngre Västgötalagen slogs fast att "Svear äger att kungar taga och vräka", vilket också skedde inte mindre än sju gånger från Magnus Ladulås till Gustav Vasa. Gustav Vasa införde arvriket, som vi sedan dess fått dras med. Denna rätt att ärva posten som statschef är oförenlig med demokratin. Det är dags att vi avskaffar monarkin, tackar för den tid som varit och tar steget in i en modern republik. Det finns många argument för republik, men ett är helt överordnat och fundamentalt: Posten som statschef ska tillsättas på meriter, inte ärvas. I en demokrati kan aldrig börd kvalificera till någon som helst ställning eller anställning. Sverige är förvisso i dag en relativt väl fungerande demokrati, men den svenska grundlagen är inte helt och fullt ut förankrad i en demokratisk tradition. Vi har fortfarande en grundlag som är påverkad av gamla monarkers inflytande och intressen. Sveriges grundlag strider i detta avseende mot portalparagrafen i FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna. Den stadgar att "Alla människor är födda fria och lika i värde och rättigheter". Det gäller inte i Sverige där en person föds med arvsrätten till posten som statschef. Den svenska grundlagen bryter också mot religionsfriheten eftersom den tvingar statschefen att ha en viss religion - den "rena evangeliska läran". Dessutom slås fast att barnen i den kungliga familjen ska uppfostras inom riket i denna troslära. Om inte kronprinsessan Victoria bekänner sig till just denna tro blir hon enligt grundlagen "från all successionsrätt utesluten". Vår statschef står dessutom över lagen. I 7 paragrafen i regeringsformen stadgas att "Konungen kan ej åtalas för sina gärningar". Vår statschef kan alltså begå grova brott utan att åtalas, men inte konvertera till islam utan att få sparken. Så förvandlas vi alla inför grundlagarna till undersåtar. Vi är inte födda lika i värde, och vi är inte lika inför lagen, inte du, inte jag och inte Göran Persson, rikets statsminister och "förste undersåte". Först och främst är det tronföljdsfrågan, det vill säga ärftlighetsprincipen, som utgör monarkins odemokratiska kärna. Därmed är själva successionsögonblicket monarkins riktigt svaga punkt. Nu är det dags att på allvar återuppta diskussionen om monarkins framtid. Målet bör vara att formulera en republikansk konstitution för Sverige som ska ligga klar i god tid före nästa successionstillfälle. Kungen kommer således inte att avsättas, men hertiginnan av Västergötland, Victoria Bernadotte, kommer aldrig att bestiga tronen. Under den tid som monarkins rester lever kvar bör kungens roll ytterligare begränsas och det demokratiska inflytandet över kungahuset skärpas. Kungen öppnar än i dag riksdagen, han är ordförande i utrikesnämnden och presiderar vid den konselj som hålls när det blir regeringsskifte. Denna ordning bör ändras. I regeringsformen sägs det förbluffande lite om statschefens uppgifter, hans förhållande till riksdagen och riksdagens möjligheter att kontrollera att han sköter sina åligganden. Det finns ingen kontrollmakt när det gäller medlemmarna av kungahuset, och kungahuset är därmed den enda del i statsförvaltningen som inte står under riksdagens konstitutionella granskning. Detta bör kunna åtgärdas genom att konstitutionsutskottet tillåts granska hur statschefen sköter sina uppgifter. Den nytillsatta grundlagsutredningen, under ledning av landshövding Lars Engqvist, ska göra en begränsad översyn av regeringsformen. Utredningen ska vara klar den 31 december 2008. I direktiven slås dock fast att "uppdraget omfattar& inte de grundläggande principer för statsskicket som slås fast i regeringsformens inledande bestämmelser och inte heller det förhållandet att Sverige är en monarki". Vi menar att utredningen bör få i tilläggsdirektiv att också se över möjligheterna att införa republik i Sverige. I statsbudgeten finner man anslagen till det kungliga hovet på över 80 miljoner kronor (200 000 kr/dag) under rubriken "Rikets styrelse". Hur hovet använder dessa pengar ska öppet redovisas när det gäller såväl drift och underhåll som kungafamiljens representation och alla andra utgifter som görs med skattebetalarnas pengar. Monarkin är ett uttryck för det gamla klassamhället. Den omger sig med en etikett och en rangrulla som är hopplöst omodern och auktoritär. Monarkin befäster förlegade värderingar och tilltalsregler. I en monarki uppkommer en anda av undersåtlighet, "en flora av servilitet och inställsamhet, kryperi och allsköns fjäsk", som Vilhelm Moberg skrev i "Därför är jag republikan" (1955). Denna undersåtlighet drabbar många. Riksdagsledamöter och direktörer blir nervösa för att säga fel när de ska möta kungen, och det är många republikaner som tackat nej till att skriva under den här artikeln för att de upplever att det kan skada deras rykte, deras affärer eller politiska framtid. Opinionsundersökningar visar att en klar majoritet av svenska folket ännu är för monarki. Bara 16 procent ville avsätta kungen enligt en Sifo-undersökning från förra året. Något annorlunda svar får man dock om man ber människor ta ställning till principen om monarki eller republik. I en ny undersökning (av företaget Easyresearch) om svenskarnas inställning till monarkin svarade 31 procent att de ville tillsätta statschefen genom val. Bara en knapp majoritet (56 procent) uppgav att de föredrog monarki. Samtidigt uppgav 53 procent att de tror att monarkin försvinner inom 50 år. Bland de folkvalda har republikkravet starkt stöd. Hela 273 av 349 riksdagsledamöter föredrar republik framför monarki, enligt en undersökning gjord av SVT:s Rapport 2003. Den demokratiska arbetarrörelsen och stora delar av Förenings-Sverige har tagit ställning för republik. Vi är förvissade om att en öppen och saklig debatt kommer att leda till att Sverige överger monarkin och blir en demokratisk republik, precis som det stora flertalet nationer i vår omvärld. Den dagen ska komma då vi får rösta fram en statschef i ett val där varje svensk medborgare äger rätt att ställa upp och konkurrera på basis av duglighet och kompetens. MICHAEL ALONZO, Creative director, ANDERS BENGTSSON, Riksdagsledamot (s), CINNIKA BEMING, Riksdagsledamot (s), URSULA BERGE, Redaktör Agora, CARL JOHAN DE GEER, Författare, MATS EINARSSON, Riksdagsledamot (v), STEPHEN FARRAN-LEE, Förläggare, GÖRAN FÄRM, Fd Europaparlamentariker (s), JOHAN INGELSKOG, Ungdomsombudsman, LO, LARS JEDERLUND, Kommunikationsrådgivare, ANNETTE KULLENBERG, Författare, BRITTA LEJON, Riksdagsledamot, fd statsråd (s), HILLEVI LARSSON, Riksdagsledamot (s), BETH LAURIN, Konstnär, MARIANNE LINDBERG DE GEER, Konstnär, LOUISE MALMSTRÖM, Riksdagsledamot (s), FREDRIK OLOVSSON, Riksdagsledamot (s), VERONICA PALM, Riksdagsledamot (s), GUDRUN SCHYMAN, Riksdagsledamot (-) , PETER STJERNSTRÖM, Copywriter/författare, SVANTE WEYLER, Förläggare, HANNA ZETTERBERG, Fd riksdagsledamot (v), konsult, LARS ÅNGSTRÖM, Riksdagsledamot (mp), ERIK ÅSARD, Professor statsvetenskap


Europas misslyckandevåren 2005

Summary: Efter en mycket livlig fransk omröstningkampanj väntas ett nej. Det är inte ett nej till Europa utan för ett annat Europa med mer av gemensam politik.

Under veckor har Europa laddat för det väntade beskedet – Frankrike skulle säga Non. De sista dagarna av kampanjen har handlat om hur stort detta nej skulle bli. I skrivande stund väntar vi fortfarande. Normalt brukar det första beskedet komma när klockan slagit åtta på kvällen men för att ge så många som möjligt chansen att lägga sin röst stänger vallokalerna i Paris och Lyon först klockan 22. Den som här vädrar en liten baktanke – att stampa fram så många jaröster som möjligt – vädrar inte fel. Det är fler ja i storstäderna. Men också om det blir ett nej och också om det blir ett stort nej är det inget entydigt nej. Till skillnad från vad som gäller i Nederländerna, som röstar på onsdag, är de franska nejröstarna inte EU-kritiska. Sådana finns förvisso på yttersta höger- respektive vänsterkanten men deras hållning är ingen överraskning – och knappast ett politiskt problem. Vad som däremot hänt i denna folkomröstningskampanj är att så många EU-vänner bestämt sig för att säga nej. De säger nej därför att de vill ha ett annat EU, mer av samlad politik, inte mindre. De är visserligen kritiska till utvidgningen men inte i princip utan därför att villkoren är för olika i väst och öst. De vill inte ha det här förslaget till konstitutionellt fördrag, de vill ha ett annat, ett som ska hålla marknadskrafterna tillbaka och värna om den sociala modell som finns. Någon motsvarighet till dessa engagerade nejsägare finns knappast i Sverige. Frankrike är ett annat politiskt landskap. Men precis som delar av svensk EU-opinion föreställer sig de franska nejsägarna till vänster att just deras politiska uppfattning är den rätta för hela Europa. Och de är inte ensamma. De EU-skeptiska britterna eller tjeckerna önskar ett europeiskt samarbete i form av en gemensam marknad därför att de tycker att de nationella intressena är åtskilda och inte ska jämkas samman. Hur ska dessa olika nejopinioner hanteras? Hur ska EU gå vidare? Konkret ska naturligtvis inte beslutet i ett medlemsland bestämma för de andra. Däri har Luxemburgs Jean-Claude Juncker, nuvarande EU-ordföranden, rätt. Men hur meningsfull blir en ratificeringsprocess om eller när flera medlemmar avvisar EU-författningen? Oundvikligen ställs frågan om att avbryta processen, börja om eller ta ut någon del och söka tillämpa den. Klart är att EU-arbetet aldrig kan fortskrida utan att medborgarna finner det riktigt och meningsfullt. DN har skrivit det förr: det vilar ett tungt ansvar på dagens europeiska ledare som behandlar EU-frågor som utrikespolitik i gammal mening. Det vill säga något för regeringar och experter, inte för vanligt folk. EU hålls utanför de heta politiska kampanjerna om regeringsmakten för att sedan presenteras för väljarna vid särskilda tillfällen. Och då dessutom ofta nog i form av tekniskt svåra förslag – övergång till en gemensam valuta, antagande av ett nytt konstitutionellt förslag. Efter den franska omröstningen borde det stå skrivet framför varje pulpet vid nästa EU-möte: Dina väljare ser dig. Det ska inte utläsas som att ministrar i tid och otid ska kräva extra hänsyn till sina politiska svårigheter och sina besvärliga väljare. Utan som en maning att i det dagliga politiska samtalet ha Europaperspektivet. Att förklara inte bara hur man själv resonerat utan hur kollegerna tänker. Och hur deras väljare ser på saken. För trots årtionden av förhandlingar och år av öppen marknad är EU-medborgarna långt från att vara just detta – medborgare i något gemensamt. I detta år då den nya EU-författningen diskuteras sker det i vart land för sig och ofta nog i en anda av misstro mot de andra medborgarnas avsikter. Däri består det europeiska misslyckandet våren 2005. DN 30/5 2005


Europas misslyckande våren 2005

Summary: Efter en mycket livlig fransk omröstningskampanj röstade franska folket nej till konstitutionen. Det är inte ett nej till Europa utan för ett annat Europa med mer av gemensam politik.

UNDER VECKOR HAR EUROPA laddat för det väntade beskedet - Frankrike skulle säga Non. De sista dagarna av kampanjen har handlat om hur stort detta nej skulle bli. Nu vet vi besked: 55 procent förkastade konstitutionsförlaget. Men det är inget entydigt nej. Till skillnad från vad som gäller i Nederländerna, som röstar på onsdag, är de franska nejröstarna inte EU-kritiska. Sådana finns förvisso på yttersta höger- respektive vänsterkanten men deras hållning är ingen överraskning - och knappast ett politiskt problem. VAD SOM DÄREMOT HÄNT i denna folkomröstningskampanj är att så många EU-vänner bestämt sig för att säga nej. De säger nej därför att de vill ha ett annat EU, mer av samlad politik, inte mindre. De är visserligen kritiska till utvidgningen men inte i princip utan därför att villkoren är för olika i väst och öst. De vill inte ha det här förslaget till konstitutionellt fördrag, de vill ha ett annat, ett som ska hålla marknadskrafterna tillbaka och värna om den sociala modell som finns. Någon motsvarighet till dessa engagerade nejsägare finns knappast i Sverige. Frankrike är ett annat politiskt landskap. Men precis som delar av svensk EU-opinion föreställer sig de franska nejsägarna till vänster att just deras politiska uppfattning är den rätta för hela Europa. Och de är inte ensamma. De EU-skeptiska britterna eller tjeckerna önskar ett europeiskt samarbete i form av en gemensam marknad därför att de tycker att de nationella intressena är åtskilda och inte ska jämkas samman. HUR SKA DESSA olika nejopinioner hanteras? Hur ska EU gå vidare? Konkret ska naturligtvis inte beslutet i ett medlemsland bestämma för de andra. Däri har Luxemburgs Jean-Claude Juncker, nuvarande EU-ordföranden, rätt. Men hur meningsfull blir en ratificeringsprocess om eller när flera medlemmar avvisar EU-författningen? Oundvikligen ställs frågan om att avbryta processen, börja om eller ta ut någon del och söka tillämpa den. Klart är att EU-arbetet aldrig kan fortskrida utan att medborgarna finner det riktigt och meningsfullt. DN har skrivit det förr: det vilar ett tungt ansvar på dagens europeiska ledare som behandlar EU-frågor som utrikespolitik i gammal mening. Det vill säga något för regeringar och experter, inte för vanligt folk. EU hålls utanför de heta politiska kampanjerna om regeringsmakten för att sedan presenteras för väljarna vid särskilda tillfällen. Och då dessutom ofta nog i form av tekniskt svåra förslag - övergång till en gemensam valuta, antagande av ett nytt konstitutionellt förslag. Efter den franska omröstningen borde det stå skrivet framför varje pulpet vid nästa EU-möte: Dina väljare ser dig. Det ska inte utläsas som att ministrar i tid och otid ska kräva extra hänsyn till sina politiska svårigheter och sina besvärliga väljare. Utan som en maning att i det dagliga politiska samtalet ha Europaperspektivet. Att förklara inte bara hur man själv resonerat utan hur kollegerna tänker. Och hur deras väljare ser på saken. FÖR TROTS ÅRTIONDEN av förhandlingar och år av öppen marknad är EU-medborgarna långt från att vara just detta - medborgare i något gemensamt. I detta år då den nya EU-författningen diskuteras sker det i vart land för sig och ofta nog i en anda av misstro mot de andra medborgarnas avsikter. Däri består det europeiska misslyckandet våren 2005.


När den inre scenen blir teater

Summary: Psykoanalytikern Ann-Sofie Bárány använder teaterns begreppsvärd i sitt arbete med människor, samtidigt som hon själv närmat sig teatern. Senast som föreläsare och samtalspartner i Dramatiska institutets "Barndomsprojektet", som spelas nu i veckan.

Det var i höstas som Suzanne Osten bjöd in henne som föreläsare både inför Unga Klaras "Kabaret Underordning" och DI:s barndomsprojekt. Då hade Ann-Sofie Bárány själv tänkt tanken att de modeller hon utvecklat i sitt arbete skulle kunna vara intressanta för dem som arbetar med teater. Ann-Sofie Bárány arbetar både med barn och vuxna, och båda de teman som Unga Klara och DI arbetat med under året är centrala för henne: I "Kabaret Underordning" handlar det om den komplicerade utveckling en människa går igenom från totalt beroende spädbarn till någorlunda självständig vuxen. Hur vi hanterar den svåra balansen mellan dominans och underkastelse. I DI:s barndomsprojekt handlar det i år om barn och sexualitet. Vad gäller "sexualitet" använder Ann-Sofie Bárány hellre grekiskans begrepp "Eros" - livs- och kärleksdrift. Apropå kopplingen mellan teater och psykoanalys talar Ann-Sofie Bárány om den process som utspelar sig i en koncentrerad teaterbesökares inre. Hon skiljer på den yttre scenen, den där föreställningen man kommit för att se utspelar sig, och på den inre scenen där ens egna inre gestalter möter dem man tar del av från scenen. Då uppstår ett nytt drama där åskådaren både drabbas utifrån och själv till viss del regisserar inifrån. Två impulser möts och skapar något nytt. - När jag försöker göra en människa begriplig för mig under en analys letar jag efter centrala uttryck i hans eller hennes språk, liksom betydelsebärande personer, händelser och relationer i berättelsen. Jag söker förtätade symboliska skeenden och teman. Det arbetet har en teatral kvalitet och ska fånga intresset och känslan hos den jag arbetar med. Och när hon skall tydliggöra det sammelsurium av mer eller mindre motstridiga känslor, önskningar och passioner som finns samtidigt i en människas inre så rollbesätter hon dem på "den inre scenen". - Vi psykoanalytiker arbetar i dag med en begreppsvärld där man utgår ifrån att varje människa är fylld av en mängd gestalter och gestaltningar av sig själv samtidigt, säger hon. Liksom ett drama. Den samtidigheten var en röd tråd i samtalen runt "Kabaret Underordning" som Erik Uddenberg skrev manus till och Suzanne Osten regisserade: redan det mycket lilla barnet slits mellan tryggheten i att vara omhändertagen och längtan efter att klara sig själv. Mellan de polerna balanserar vi hela livet och det är en balansakt som är minerad. Trillar man åt ena hållet lurar underkastelse, i värsta fall utvecklad till ren masochism, trillar man åt andra lurar överlägsenhet, i värsta fall sadism. Vi måste hålla vår längtan efter både beroendet och oberoendet levande inom oss. Vi behöver båda. Ann-Sofie Bárány tycker att det är märkligt att ordet "beroende" fått en så negativ laddning, det borde också kunna innebära "tillhörighet". - Vad skapar mest livslust? Knappast det totala oberoendet! Jag tror att det är i Eddan det står att "man är mans gamman". I den föreläsning hon höll för DI-eleverna inför arbetet med Barndomsprojektet och senare också i samband med deras redovisning av det under Teaterbiennalen i Umeå häromveckan sade hon: - Spänningen mellan vårt beroende av andra och vårt behov av oberoende gentemot andra svävar som en samtidig välsignelse och förbannelse över människans existentiella villkor. Hennes inkännande formuleringar runt barnet och sexualiteten hör inte hemma på samma planet som den porrstämpel hela projektet fick av det absurda mediedrev som uppstod efter ett övertramp i ett klassrum i Nacka, när en av eleverna läste en erotisk novell för en grupp sexåringar. I fråga om porr är Ann-Sofie Bárány mycket tydlig: "... man bör betrakta pornografi och konkreta sexuella kopieringar som ibland rent destruktiva och aldrig utvecklade", sade hon i sitt anförande. - Dagligen får jag inre vansinnesutbrott när jag ser hur de barn och ungdomar jag jobbar med formligen drunknar i den framvällande vågen av pornografiskt signalerande medier. - Att reducera sexualiteten till kåthet är som att spela piano med spikklubba. Som motpol till pornografin ställde hon världens och historiens samlande konstnärliga skatt som en outsinlig källa till kunskap, utveckling och njutning. Och barn, ungdomar, alla som växer har behov av mångtydiga, symbolmättade och associationsrika framställningar av de livsfrågor de brottas med. Hon drar en rågång mellan platta konkreta budskap och betydelsemättade och förtätade berättelser. - Ingen jävel tycker att det är kul att bli skriven på näsan. Det är inte konst, det är tillrättavisning. Vad gäller konstnärligt laddade framställningar för unga säger Ann-Sofie Bárány att Suzanne Osten är en pionjär med en ständigt pånyttfödd konstnärlig hållning och att Unga Klara är en självklar själsfrände för en analytiker. I början av DI:s barndomsprojekt bad Ann-Sofie Bárány eleverna att minnas, och det var påfallande hur lätt det var för dem att hitta till den sinnliga barndomen. Det blev en massa barndomsminnen och många berättade om barnets upplevelse av sexualitet: alla barn vill pula ifred med sina hemligheter och ha det mysigt under en filt, i en koja eller bakom en stängd dörr, skyddade i sin intimitet. Någon mindes tydligt känslan av att ligga tillsammans under en glest virkad filt och titta på solljuset som silade genom maskorna samtidigt som de kanske bara petade på varandras fingrar. En djupt erotisk upplevelse, en inre upplevelse så länge den fick försiggå i lugn och avskildhet. Tydligt i studenternas berättelser var att de inre fantasifulla kvaliteterna var viktigast, utforskandet inom en skyddande väv, inte de konkreta handgreppen och pillandet på varandras kroppar. Nästan alla mindes också hur intimiteten slitits sönder när de blivit "upptäckta" av någon vuxen, som tolkat - vantolkat - situationen: - Va faan håller ni på med, ungar. Sånt där får ni vänta med tills ni blivit vuxna! Många av eleverna hade också otäcka minnen av upplevelser där styrka och makt tagit över, där våld mot en kropp eller en känsla inte kunnat hindras. Utan att försvara grovheter och hänsynslöshet manar Ann-Sofie Bárány till en gnutta lugn inför sådana utmanande erfarenheter. Människan är inte gjord av glas och alltför stor försiktighet gynnar knappast sökandet efter kunskap och erfarenheter. Utrymmet för en ung människa att få vara i fred och med eftertanke ägna sig åt detta sökande utsätts ständigt för störningar, för att inte säga sabotage. - Vi löper risk att förlora hela generationers utveckling till självständiga individer med känsla för sig själva, sin egen kropp, andras individualitet såväl själsligt som kroppsligt om inte utvecklande och respektfulla alternativ erbjuds, säger Ann-Sofie Bárány med starkt eftertryck. - Att äta rätt och sunt är ju nästan löjligt viktigt för alla och envar i dag men var är samma omsorg om de inre bärande egenskaperna och kvaliteterna?


När den inre scenen blir teater

Summary: Psykoanalytikern Ann-Sofie Bárány använder teaterns begreppsvärd i sitt arbete med människor, samtidigt som hon själv närmat sig teatern. Senast som föreläsare och samtalspartner i Dramatiska institutets ”Barndomsprojektet”, som spelas nu i veckan.

Det var i höstas som Suzanne Osten bjöd in henne som föreläsare både inför Unga Klaras ”Kabaret Underordning” och DI:s barndomsprojekt. Då hade Ann-Sofie Bárány själv tänkt tanken att de modeller hon utvecklat i sitt arbete skulle kunna vara intressanta för dem som arbetar med teater. Ann-Sofie Bárány arbetar både med barn och vuxna, och båda de teman som Unga Klara och DI arbetat med under året är centrala för henne: I ”Kabaret Underordning” handlar det om den komplicerade utveckling en människa går igenom från totalt beroende spädbarn till någorlunda självständig vuxen. Hur vi hanterar den svåra balansen mellan dominans och underkastelse. I DI:s barndomsprojekt handlar det i år om barn och sexualitet. Vad gäller ”sexualitet” använder Ann-Sofie Bárány hellre grekiskans begrepp ”Eros” – livs- och kärleksdrift. Apropå kopplingen mellan teater och psykoanalys talar Ann-Sofie Bárány om den process som utspelar sig i en koncentrerad teaterbesökares inre. Hon skiljer på den yttre scenen, den där föreställningen man kommit för att se utspelar sig, och på den inre scenen där ens egna inre gestalter möter dem man tar del av från scenen. Då uppstår ett nytt drama där åskådaren både drabbas utifrån och själv till viss del regisserar inifrån. Två impulser möts och skapar något nytt. – När jag försöker göra en människa begriplig för mig under en analys letar jag efter centrala uttryck i hans eller hennes språk, liksom betydelsebärande personer, händelser och relationer i berättelsen. Jag söker förtätade symboliska skeenden och teman. Det arbetet har en teatral kvalitet och ska fånga intresset och känslan hos den jag arbetar med. Och när hon skall tydliggöra det sammelsurium av mer eller mindre motstridiga känslor, önskningar och passioner som finns samtidigt i en människas inre så rollbesätter hon dem på ”den inre scenen”. – Vi psykoanalytiker arbetar i dag med en begreppsvärld där man utgår ifrån att varje människa är fylld av en mängd gestalter och gestaltningar av sig själv samtidigt, säger hon. Liksom ett drama. Den samtidigheten var en röd tråd i samtalen runt ”Kabaret Underordning” som Erik Uddenberg skrev manus till och Suzanne Osten regisserade: redan det mycket lilla barnet slits mellan tryggheten i att vara omhändertagen och längtan efter att klara sig själv. Mellan de polerna balanserar vi hela livet och det är en balansakt som är minerad. Trillar man åt ena hållet lurar underkastelse, i värsta fall utvecklad till ren masochism, trillar man åt andra lurar överlägsenhet, i värsta fall sadism. Vi måste hålla vår längtan efter både beroendet och oberoendet levande inom oss. Vi behöver båda. Ann-Sofie Bárány tycker att det är märkligt att ordet ”beroende” fått en så negativ laddning, det borde också kunna innebära ”tillhörighet”. – Vad skapar mest livslust? Knappast det totala oberoendet! Jag tror att det är i Eddan det står att ”man är mans gamman”. I den föreläsning hon höll för DI-eleverna inför arbetet med Barndomsprojektet och senare också i samband med deras redovisning av det under Teaterbiennalen i Umeå häromveckan sade hon: – Spänningen mellan vårt beroende av andra och vårt behov av oberoende gentemot andra svävar som en samtidig välsignelse och förbannelse över människans existentiella villkor. Hennes inkännande formuleringar runt barnet och sexualiteten hör inte hemma på samma planet som den porrstämpel hela projektet fick av det absurda mediedrev som uppstod efter ett övertramp i ett klassrum i Nacka, när en av eleverna läste en erotisk novell för en grupp sexåringar. I fråga om porr är Ann-Sofie Bárány mycket tydlig: ”... man bör betrakta pornografi och konkreta sexuella kopieringar som ibland rent destruktiva och aldrig utvecklade”, sade hon i sitt anförande. – Dagligen får jag inre vansinnesutbrott när jag ser hur de barn och ungdomar jag jobbar med formligen drunknar i den framvällande vågen av pornografiskt signalerande medier. – Att reducera sexualiteten till kåthet är som att spela piano med spikklubba. Som motpol till pornografin ställde hon världens och historiens samlande konstnärliga skatt som en outsinlig källa till kunskap, utveckling och njutning. Och barn, ungdomar, alla som växer har behov av mångtydiga, symbolmättade och associationsrika framställningar av de livsfrågor de brottas med. Hon drar en rågång mellan platta konkreta budskap och betydelsemättade och förtätade berättelser. – Ingen jävel tycker att det är kul att bli skriven på näsan. Det är inte konst, det är tillrättavisning. Vad gäller konstnärligt laddade framställningar för unga säger Ann-Sofie Bárány att Suzanne Osten är en pionjär med en ständigt pånyttfödd konstnärlig hållning och att Unga Klara är en självklar själsfrände för en analytiker. I början av DI:s barndomsprojekt bad Ann-Sofie Bárány eleverna att minnas, och det var påfallande hur lätt det var för dem att hitta till den sinnliga barndomen. Det blev en massa barndomsminnen och många berättade om barnets upplevelse av sexualitet: alla barn vill pula ifred med sina hemligheter och ha det mysigt under en filt, i en koja eller bakom en stängd dörr, skyddade i sin intimitet. Någon mindes tydligt känslan av att ligga tillsammans under en glest virkad filt och titta på solljuset som silade genom maskorna samtidigt som de kanske bara petade på varandras fingrar. En djupt erotisk upplevelse, en inre upplevelse så länge den fick försiggå i lugn och avskildhet. Tydligt i studenternas berättelser var att de inre fantasifulla kvaliteterna var viktigast, utforskandet inom en skyddande väv, inte de konkreta handgreppen och pillandet på varandras kroppar. Nästan alla mindes också hur intimiteten slitits sönder när de blivit ”upptäckta” av någon vuxen, som tolkat – vantolkat – situationen: – Va faan håller ni på med, ungar. Sånt där får ni vänta med tills ni blivit vuxna! Många av eleverna hade också otäcka minnen av upplevelser där styrka och makt tagit över, där våld mot en kropp eller en känsla inte kunnat hindras. Utan att försvara grovheter och hänsynslöshet manar Ann-Sofie Bárány till en gnutta lugn inför sådana utmanande erfarenheter. Människan är inte gjord av glas och alltför stor försiktighet gynnar knappast sökandet efter kunskap och erfarenheter. Utrymmet för en ung människa att få vara i fred och med eftertanke ägna sig åt detta sökande utsätts ständigt för störningar, för att inte säga sabotage. – Vi löper risk att förlora hela generationers utveckling till självständiga individer med känsla för sig själva, sin egen kropp, andras individualitet såväl själsligt som kroppsligt om inte utvecklande och respektfulla alternativ erbjuds, säger Ann-Sofie Bárány med starkt eftertryck. – Att äta rätt och sunt är ju nästan löjligt viktigt för alla och envar i dag men var är samma omsorg om de inre bärande egenskaperna och kvaliteterna? Calle Pauli calle.pauli@dn.se 08-738 21 33 Barndomsprojektet består av fyra korta barnföreställningar, och spelas i DI:s lokaler till och med den 31 maj. Projektet beskrevs även i kulturdelen i gårdagens DN.


Ülkü vill ge kvinnorna hopp

Summary: Hon kom till Sverige för nästan trettio år sedan. I dag är Ülkü Okur ordförande i en förening för invandrarkvinnor. "Tillsammans får vi en större självkänsla och blir mer trygga", säger hon.

Ena dagen får några kvinnor lära sig att färga textilier. Nästa dag kommer en grupp för att förbättra sina kunskaper i svenska. En annan gång får föreningen besök av föreläsare från olika myndigheter som berättar om hur kvinnor kan söka sina rättigheter i Sverige. - Invandrarkvinnor som talar dålig svenska, har en bristfällig utbildning och saknar arbete tillhör de mest otrygga i vårt samhälle, säger Ülkü Okur. Hon är ordförande i Alby kvinnocenter, en förening som vill bryta invandrarkvinnors sociala isolering genom att bland annat ge dem möjlighet att bli bättre på att tala och skriva svenska. Ett annat mål är att öka förståelsen mellan kvinnor från olika länder. Många av dem som besöker Kvinnocentret har det svårt. De kan inte läsa och skriva svenska, ofta går de utan jobb och det betyder att de lätt blir lätt isolerade i sina lägenheter. - Dessa kvinnor blir oroliga, deprimerade och kan uppleva en stark otrygghet. Hos oss kan de släppa sina bekymmer, umgås med andra kvinnor i samma situation och få en stärkt självkänsla. - Kvinnor är trygga med andra kvinnor. Männen hittar lättare sina platser. Tillsammans med män kan kvinnor lätt känna sig osäkra och blyga. I en grupp med enbart kvinnor är det lättare att bli modig. Ülkü Okur lämnade hemmet i Konya, en av Turkiets större städer, för snart trettio år sedan. Hon hade gift sig med en man som bott en tid här i Sverige. Hon var 17 år den gången. - Till en början var det tufft att ha flyttat så långt bort. Språket, maten, hela kulturen & allt kändes så annorlunda och främmande. Men jag började läsa svenska och fick sedan ett arbete i köket på ett daghem. Ülkü Okur upplever att det var ganska lätt att komma till Sverige som invandrare i mitten av 1970-talet. Nästan alla fick ett arbete och det fanns många nya och fräscha bostäder, framför allt i storstädernas förortsområden. Själv har familjen Okur - mamma Ülkü, hennes man och de tre barnen - blivit trogen lägenheten i Alby i norra Botkyrka strax söder om Stockholm. Den äldsta dottern har nyligen flyttat till Turkiet med sin man. - När jag kom till Sverige kände jag ingen här. Min pappa, min mamma, mina bröder, mina syskon & alla nära var kvar i Turkiet. Men jag kom ändå snart in i min mans familj och släkt, och det gjorde att jag ganska snabbt kände mig trygg och "hemma" i mitt nya land. Maken och barnen är hennes stora trygghet i livet. I hemlandet är släkten och familjen viktig, om någon behöver hjälp ställer man upp. En bra start på vuxenlivet är viktigt om man ska klara sig i framtiden. Och att stötta barnen ekonomiskt om de vill läsa vidare efter gymnasiet är en självklarhet för henne, påpekar Ülkü . Mellandottern studerar just nu till sjuksköterska i Eskilstuna. Tidigare bodde hon i en egen lägenhet, men har nu flyttat hem till Alby och familjen igen för att pendla till skolan. Sonen går fortfarande på gymnasiet. - Barnen behöver allt stöd de kan få. Här i Alby har många det svårt i skolan. Därför ordnar vi i kvinnoföreningen särskilda läxläsningsstunder där pojkar och flickor kan få hjälp med sina studier. - De unga är ju samhällets framtid, men jag tycker att det blivit osäkrare och otryggare för barn och ungdomar under senare år. Det är mer bråkigt och stökigt på skolorna, mer stölder och våld. En del av de kvinnor som besöker Kvinnocentret i Alby berättar om ensamhet och otrygghet. Några är ledsna och gråter. - Vi vill ge dem hopp och få dem att inse att det finns en framtid även om det kan kännas svårt för tillfället. Den som är ensam är aldrig stark. Samverkan och samarbete, som i vår förening, är viktigt. Det stärker. När Ülkü Okur kom till Sverige fanns det arbete, en bra social service och den som behövde besöka någon myndighet blev alltid vänligt bemött. Det är hennes bild. I dag, fortsätter hon, har vi en stor arbetslöshet och det är svårt att klara sig på socialbidrag eller a-kassa. Tjänstemännen på arbetsförmedlingen och försäkringskassan upplevs av många som otrevliga och kan inte hjälpa till, även om de skulle vilja det. - Det här drabbar invandrarkvinnorna särskilt hårt. De saknar ofta kunskap om hur det svenska samhället fungerar och hamnar i ett ännu större utanförskap. Själv blev Ülkü Okur arbetslös för åtta år sedan och det var inte lätt att hitta ett nytt jobb. Då bestämde hon sig för att starta Alby kvinnocenter tillsammans med några andra turkiska kvinnor. Målet har från starten varit att stärka kvinnors position i det svenska samhället. Föreningen, som är mångkulturell, är öppen för alla. I dag har den 370 medlemmar och Ülkü Okur är heltidsanställd som ordförande och är ansvarig för verksamheten. Förutom studier i språk och enklare juridik står bland annat data, friskvård och textilfärgning på föreningens program. - Den som är otrygg orkar ofta inte sköta sin hälsa. Många invandrarkvinnor har arbetat som städerskor, det är ett jobb som inte kräver att man kan svenska. Men det är ett tungt arbete som sliter hårt på kroppen. Ülkü Okur talar om hur det är att vara kvinna i ett främmande land, om att inte kunna språket och att kanske inte känna sig riktigt hemma någonstans, vare sig i Turkiet eller i Sverige. - Jag älskar mitt land, Turkiet. Fast jag vet att det skulle vara svårt - kanske omöjligt - att börja om på nytt där. Jag är svensk medborgare och trivs bra här i Alby. Jag försöker ta till mig det bästa av de två länderna. Hon är muslim och möts ibland av fördomar, som att muslimska män är våldsamma och att de förtrycker sina kvinnor. - Enligt islam har både mannen och kvinnan rätt att arbeta, det finns inget förbud för kvinnor att ha ett arbete. Vi ska inte bara vara hemma, laga mat och städa. De flesta turkiska kvinnor i Sverige vill ha ett jobb, fast många har svårt att få någon vettig sysselsättning. Ülkü Okur är trött på att medierna enligt henne ofta ger en ensidig bild av muslimer. Få journalister tycks vilja - eller orka - sätta sig in i hur det verkligen förhåller sig, säger hon. - Kvinnocentret i Alby bidrar kanske till att öka förståelsen mellan olika kulturer och olika religioner. Vi människor måste stötta och hjälpa varandra oavsett politisk uppfattning och religiös tro. Det går inte längre att lita på att staten eller kommunen klarar allt. Jag försöker så gott jag förmår. Ibland känns det tungt. Behoven är ju så stora.


Ülkü vill ge kvinnorna hopp

Summary: Hon kom till Sverige för nästan trettio år sedan. I dag är Ülkü Okur ordförande i en förening för invandrarkvinnor. ”Tillsammans får vi en större självkänsla och blir mer trygga”, säger hon.

Ena dagen får några kvinnor lära sig att färga textilier. Nästa dag kommer en grupp för att förbättra sina kunskaper i svenska. En annan gång får föreningen besök av föreläsare från olika myndigheter som berättar om hur kvinnor kan söka sina rättigheter i Sverige. – Invandrarkvinnor som talar dålig svenska, har en bristfällig utbildning och saknar arbete tillhör de mest otrygga i vårt samhälle, säger Ülkü Okur. Hon är ordförande i Alby kvinnocenter, en förening som vill bryta invandrarkvinnors sociala isolering genom att bland annat ge dem möjlighet att bli bättre på att tala och skriva svenska. Ett annat mål är att öka förståelsen mellan kvinnor från olika länder. Många av dem som besöker Kvinnocentret har det svårt. De kan inte läsa och skriva svenska, ofta går de utan jobb och det betyder att de lätt blir lätt isolerade i sina lägenheter. – Dessa kvinnor blir oroliga, deprimerade och kan uppleva en stark otrygghet. Hos oss kan de släppa sina bekymmer, umgås med andra kvinnor i samma situation och få en stärkt självkänsla. – Kvinnor är trygga med andra kvinnor. Männen hittar lättare sina platser. Tillsammans med män kan kvinnor lätt känna sig osäkra och blyga. I en grupp med enbart kvinnor är det lättare att bli modig. Ülkü Okur lämnade hemmet i Konya, en av Turkiets större städer, för snart trettio år sedan. Hon hade gift sig med en man som bott en tid här i Sverige. Hon var 17 år den gången. – Till en början var det tufft att ha flyttat så långt bort. Språket, maten, hela kulturen … allt kändes så annorlunda och främmande. Men jag började läsa svenska och fick sedan ett arbete i köket på ett daghem. Ülkü Okur upplever att det var ganska lätt att komma till Sverige som invandrare i mitten av 1970-talet. Nästan alla fick ett arbete och det fanns många nya och fräscha bostäder, framför allt i storstädernas förortsområden. Själv har familjen Okur – mamma Ülkü, hennes man och de tre barnen – blivit trogen lägenheten i Alby i norra Botkyrka strax söder om Stockholm. Den äldsta dottern har nyligen flyttat till Turkiet med sin man. – När jag kom till Sverige kände jag ingen här. Min pappa, min mamma, mina bröder, mina syskon … alla nära var kvar i Turkiet. Men jag kom ändå snart in i min mans familj och släkt, och det gjorde att jag ganska snabbt kände mig trygg och ”hemma” i mitt nya land. Maken och barnen är hennes stora trygghet i livet. I hemlandet är släkten och familjen viktig, om någon behöver hjälp ställer man upp. En bra start på vuxenlivet är viktigt om man ska klara sig i framtiden. Och att stötta barnen ekonomiskt om de vill läsa vidare efter gymnasiet är en självklarhet för henne, påpekar Ülkü . Mellandottern studerar just nu till sjuksköterska i Eskilstuna. Tidigare bodde hon i en egen lägenhet, men har nu flyttat hem till Alby och familjen igen för att pendla till skolan. Sonen går fortfarande på gymnasiet. – Barnen behöver allt stöd de kan få. Här i Alby har många det svårt i skolan. Därför ordnar vi i kvinnoföreningen särskilda läxläsningsstunder där pojkar och flickor kan få hjälp med sina studier. – De unga är ju samhällets framtid, men jag tycker att det blivit osäkrare och otryggare för barn och ungdomar under senare år. Det är mer bråkigt och stökigt på skolorna, mer stölder och våld. En del av de kvinnor som besöker Kvinnocentret i Alby berättar om ensamhet och otrygghet. Några är ledsna och gråter. – Vi vill ge dem hopp och få dem att inse att det finns en framtid även om det kan kännas svårt för tillfället. Den som är ensam är aldrig stark. Samverkan och samarbete, som i vår förening, är viktigt. Det stärker. När Ülkü Okur kom till Sverige fanns det arbete, en bra social service och den som behövde besöka någon myndighet blev alltid vänligt bemött. Det är hennes bild. I dag, fortsätter hon, har vi en stor arbetslöshet och det är svårt att klara sig på socialbidrag eller a-kassa. Tjänstemännen på arbetsförmedlingen och försäkringskassan upplevs av många som otrevliga och kan inte hjälpa till, även om de skulle vilja det. – Det här drabbar invandrarkvinnorna särskilt hårt. De saknar ofta kunskap om hur det svenska samhället fungerar och hamnar i ett ännu större utanförskap. Själv blev Ülkü Okur arbetslös för åtta år sedan och det var inte lätt att hitta ett nytt jobb. Då bestämde hon sig för att starta Alby kvinnocenter tillsammans med några andra turkiska kvinnor. Målet har från starten varit att stärka kvinnors position i det svenska samhället. Föreningen, som är mångkulturell, är öppen för alla. I dag har den 370 medlemmar och Ülkü Okur är heltidsanställd som ordförande och är ansvarig för verksamheten. Förutom studier i språk och enklare juridik står bland annat data, friskvård och textilfärgning på föreningens program. – Den som är otrygg orkar ofta inte sköta sin hälsa. Många invandrarkvinnor har arbetat som städerskor, det är ett jobb som inte kräver att man kan svenska. Men det är ett tungt arbete som sliter hårt på kroppen. Ülkü Okur talar om hur det är att vara kvinna i ett främmande land, om att inte kunna språket och att kanske inte känna sig riktigt hemma någonstans, vare sig i Turkiet eller i Sverige. – Jag älskar mitt land, Turkiet. Fast jag vet att det skulle vara svårt – kanske omöjligt – att börja om på nytt där. Jag är svensk medborgare och trivs bra här i Alby. Jag försöker ta till mig det bästa av de två länderna. Hon är muslim och möts ibland av fördomar, som att muslimska män är våldsamma och att de förtrycker sina kvinnor. – Enligt islam har både mannen och kvinnan rätt att arbeta, det finns inget förbud för kvinnor att ha ett arbete. Vi ska inte bara vara hemma, laga mat och städa. De flesta turkiska kvinnor i Sverige vill ha ett jobb, fast många har svårt att få någon vettig sysselsättning. Ülkü Okur är trött på att medierna enligt henne ofta ger en ensidig bild av muslimer. Få journalister tycks vilja – eller orka – sätta sig in i hur det verkligen förhåller sig, säger hon. – Kvinnocentret i Alby bidrar kanske till att öka förståelsen mellan olika kulturer och olika religioner. Vi människor måste stötta och hjälpa varandra oavsett politisk uppfattning och religiös tro. Det går inte längre att lita på att staten eller kommunen klarar allt. Jag försöker så gott jag förmår. Ibland känns det tungt. Behoven är ju så stora. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se 08-738 12 34 För biskopen är livsmodet allt.


"Unga skapar sin trygghet själva"

Summary: Kerstin Wigzell är ordförande i det nationella råd som bildats till stöd för de drabbade av tsunamikatastrofen, där så många svenskar miste livet. Förändrade flodvågen hennes syn på trygghet?

Efter jordbävningen och flodvågen i Sydostasien för några månader sedan har Kerstin Wigzell fått ta del av berättelser från både skadade svenskar och anhöriga till omkomna. - Redan tidigare hade jag märkt att synen på trygghet i Sverige förändrats under senare år. Bilden förstärks både av de drabbades berättelser och de mer officiella rapporterna, säger Kerstin Wigzell. Särskilt märks den nya attityden bland unga människor, fortsätter hon. De är inte längre så inriktade på att myndigheter och makthavare ska klara av att ta hand om alla problem. I stället måste de skapa tryggheten på egen hand. - Redan några minuter efter att tsunamivågorna slagit in mot stränderna i Thailand annandag jul i fjol började människor, bland dem ett stort antal svenskar, ordna telefonkedjor och hjälpa till att ta hand om skadade. Därefter började de tillsammans med thailändare att röja upp, många ställde upp som frivilliga på sjukhus och på det svenska konsulatet. Få väntade på någon officiell "order". Kerstin Wigzell är ordförande i det råd som regeringen bildade till stöd för de drabbade av flodvågen. Tidigare var hon under många år generaldirektör för Socialstyrelsen, dessförinnan arbetade hon på olika myndigheter och i regeringskansliet och som socialarbetare. I sina olika yrken har hon på olika sätt kommit i kontakt med människor som varit otrygga, som på något vis förlorat säkerheten i tillvaron. Som ung socialarbetare träffade Kerstin Wigzell familjer med knappa ekonomiska resurser och människor som levde under mycket svåra förhållanden. - Gemensamt för alla var att de saknade kontroll över sin egen situation. De var också beroende av socialförvaltningens hjälp och de lösningar vi presenterade. Men ett beroende av en myndighetspersons bedömningar skapar ingen trygghet - man förblir utlämnad åt faktorer som man inte kan påverka. En del av dessa upplevelser bär Kerstin Wigzell fortfarande med sig, och de har fått henne att inse att trygghet inte kan skapas utifrån av aldrig så välvilliga myndigheter eller trygghetssystem. En äkta trygghet kan bara formas inifrån den enskilda individen - som dock ibland behöver hjälp för att uppnå detta. För Kerstin Wigzell handlar trygghet om att inte vara rädd. För henne är det viktigt att lita till sig själv och till de nära i omgivningen - trygghet är att kunna påverka sitt eget öde. För att uppnå trygghet räcker det inte med offentliga försäkringssystem och liknande, menar hon. Hon säger att hon liksom många andra i dag söker sin egen information. I takt med att svenska folket blivit allt mer välutbildat minskar tilltron till yttre auktoriteter. Framför allt unga hyser i dag en skepsis mot vad myndigheter, politiker och andra makthavare för fram. Utvecklingen är på gott och ont, enligt Kerstin Wigzell. - Att människor in absurdum litar på samhällssystemen är aldrig bra. Ungdomar jag möter anser mer och mer att de har ett eget ansvar för sina liv, och därmed sin egen trygghet. Samtidigt kan misstron mot överheten skapa en större otrygghet i samhället. - Men det måste nog alltid finnas några "sanningar" som ett folk kan samlas kring. Enligt Kerstin Wigzell lever vi i en tid när en del av de gamla sanningarna inte längre gäller. Hon återknyter till sitt gamla arbete på Socialstyrelsen, som har huvudansvaret för att granska den svenska sjukvården. - Förr var doktorns uppgift att komma med det enda och riktiga svaret, att ordinera den rätta behandlingen och ge tröst. "Moster Emma ska se att allt ordnar sig, ta nu den här medicinen och vila ett par dagar". - I dag vet många som söker sig till vården lika mycket som läkaren. De hämtar in information via internet och har själva en rad förslag på vilken åkomma de lider av och hur den bör behandlas. Om de då möter en läkare som lindar in beskedet i luddiga ord eller verkar överdrivet självsäker kan tvivlet och otryggheten snarare öka. För Kerstin Wigzell är trygghet att veta, att ha kunskap. Hon tror att hon skulle bli lugn även av att veta det "värsta". En hemsk diagnos är bättre än ovisshet och skulle skänka ett slags trygghet. - Jag vill inte bara höra att man gör allt vad man kan och att det nog ska gå bra. Så går jag in på en hemsida och finner att prognosen för tillfrisknande inte är så god eller att det finns fler alternativa diagnoser. Vad händer då? Jo, jag skulle undra om det finns något mer jag inte vet. Jag skulle inte bli lugnad utan otrygg. Som chef för en statlig myndighet insåg Kerstin Wigzell att det alltid är bäst att erkänna eventuella misstag. Slutna strukturer där sanningen hemlighålls är förödande för tryggheten. - Misstanken om att någon har fel eller att ett fel begåtts leder lätt till att människor uppfinner andra sanningar, som kan vara helt fel. I dag flyttar många företag sin produktion till Östeuropa, Kina och andra asiatiska låglöneländer och jobben försvinner här i Sverige. I Tyskland har facket gått med på lönesänkningar. Hur påverkar detta känslan av trygghet? Tidigare betecknades statens kaka som liten och säker, men i dag är det inte längre så. Ja, vad händer i ett samhälle där tidigare självklara sanningar inte längre visar sig hållbara? Frågorna är fler än svaren. Kerstin Wigzell påpekar att en del människor alltid ser förändringar som en utmaning att skapa något nytt, för andra är de bara ett enda stort hot. Då riskerar otryggheten att bli förlamande. Som ordförande i det nationella råd som bildades efter flodvågen har hon jämfört samhällets agerande med hanteringen av "Estonia"-olyckan. Enligt henne har myndigheter och andra uppträtt mer professionellt den här gången, men ändå. - Vi har fått kontakt med människor som behöver snabb hjälp, men de hittar inte alltid in i de psykologiska stödsystem som finns och får vänta månader på hjälp. Vilken trygghet ger samhället dessa allra mest utsatta? Hon gör en koppling till vården av missbrukare. Det finns behandlingshem, öppenvård och socialarbetare - men vem tänker på missbrukaren som tappar fotfästet en lördagseftermiddag klockan fem? Då förmår samhället inte ge trygghet. "Återkom på måndag när växeln öppnar", är beskedet. När känner en framgångsrik välbetald statstjänsteman sig otrygg? - Ingen som nått min ålder har gjort det utan att ha drabbats av svårigheter och sorg. Som andra så oroar jag mig alltid för dem jag älskar.