Organhandel väcker protester

Summary: Den svenska forskaren Susanne Lundin är en av världens främsta experter på organhandel, det vill säga när någon betalar för att exempelvis få en ny njure. ”Det behövs internationella regler och lagar på det här området”.

Handeln med njurar ökar i stora delar av världen. I Sverige är det främst svenska medborgare med annat etniskt ursprung som åker till sina hemländer för att genomgå en transplantation. Det handlar bland annat om personer från Iran och Pakistan. – De kan känna sig förbigångna i den svenska sjukvården och uppleva en trygghet i det land de kommer ifrån. Det finns ett fyrtiotal kända fall i Sverige fall där en person fått en ny njure utomlands. En del har betalt en donator för det nya organet, andra inte. Det är en glidande skala, förklarar forskaren Susanne Lundin. Hon har i flera år intresserat sig för ”medicinskt resande”. Det kan handla om organhandel eller surrogatmödraskap, eller om stamcellsbehandling som vilar på tvivelaktig medicinsk och vetenskaplig grund. Just nu arbetar hon på ett ansett forskningsinstitut i Sydafrika och förbereder bland annat en stor internationell konferens i ämnet. Problemet med stamcellsresor är att desperata patienter lockas att mot stora summor pengar få resa till kliniker världen över som säljer behandlingar som inte är kliniskt prövade och därmed inte säkra. I bästa fall händer inget, i värsta fall dör folk. – Handeln med organ, då nästan uteslutande njurar, ökar år från år. Det finns inga gemensamma internationella lagar som reglerar området. Det som är olagligt i Sverige är tillåtet i till exempel Pakistan. Där finns ett utbrett system med ”tjänster” och ”gentjänster”. Ibland kan en skuld betalas med en njure, berättar Susanne Lundin. Förra året kom hennes kritikerrosade bok ”Organ till salu” ut här i Sverige. Den är översatt till norska och i höst ges den ut i USA. Susanne Lundin reste runt i världen för att skaffa sig en inblick i organhandeln, och upptäckte en ofta ganska smutsig verksamhet. På bakgårdar och i trånga gränder träffade hon fattiga män och kvinnor med fula operationsärr som inte läkt som de borde, och som ibland lurats på betalningen för sin donation. – Handeln med organ omfattar främst njurar, som ju kan tas från levande personer eftersom vi har två stycken. Det förekommer vandringssägner där människor kidnappas, dödas och sedan berövas sina organ. Men jag har inte funnit några belägg för detta. Jag vet att många kineser från Holland reser till Kina för att köpa organ. Jag vet också att man Kina i mycket stor utsträckning använder sig av avrättade fångars organ till utifrånkommande patienter. Detta är väl belagt. Jag vet dock inte i vilken utsträckning kineserna från Holland köper organ från dessa avrättade fångar och i vilken mån de köper organ på andra håll i Kina. Under arbetet med sin bok talade Susanne Lundin med flera svenska medborgare som fått en njure utomlands. En del har fått den av en släkting eller familjemedlem, andra har köpt den på den svarta marknaden. – Nästan alla tycker att donerade organ ska vara gåvor och inte kunna köpas på en marknad. Men många är desperata efter att ha väntat länge i kön, och att vara svårt sjuk påverkar ofta ens bild av vad som är moraliskt och etiskt rätt. Under senare år har de medicintekniska framstegen gjort det möjligt att transplantera allt fler organ. Samtidigt ställer det högre krav på lagstiftarna och på dem som utformar etiska riktlinjer för vården. – I dag är organhandel förbjudet i Sverige, men den som köper en njure utomlands kan inte straffas här i landet. Det enda land i världen som har en sådan lagstiftning är Spanien, men jag vet att det förekommer diskussioner i den riktningen på andra håll. I november i fjol presenterade EU en rapport om organmottagare som betalat för en njurtransplantation utomlands. Susanne Lundin var en av medförfattarna. Europa tycks spela en allt större roll inom organhandeln, både när det gäller köpare och säljare. – I till exempel Serbien, Lettland och Rumänien försöker allt fler sälja sina egna eller andras kroppsdelar. Även i Sydeuropa tilltar den illegala handeln. Det kan handla om erbjudanden att köpa njurar, benmärg och hornhinnor. Men när det gäller svenska medborgare är det som nämnts Iran och Pakistan som utmärker sig när det gäller handel med njurar. Vad tror du om framtiden? – Det är svårt att sia om hur det kommer att bli, svarar Susanne Lundin. Men i takt med nya medicinska och vetenskapliga upptäckter kommer det att bli möjligt att transplantera organ till allt fler mottagare. Det ställer krav på en internationell samordning av lagstiftningen, tror jag. Susanne Lundin konstaterar att ett nytt regelverk kring transplantationer är på gång i Sverige. Bland annat ska användningen av organ som redan finns tillgängliga snabbas upp och administrationen förenklas. – Kanske kommer det att innebära att färre söker sig utomlands för att köpa en ny njure. Susanne Lundin är bestämt emot all kommersiell handel med organ.Hon arbetar till vardags på Institutionen för kulturvetenskaper vid Lunds universitet, och är knuten till Stellenbosch institute for advanced study i Sydafrika. Där forskar hon om organhandel och är med i ett nytt projekt om förfalskade läkemedel. Fotnot: EU-rapporten om organhandeln har titeln ”Organ recipients who paid for kidney transplantations abroad”.


”Hjärtvården dålig på att få patienterna att leva sunt”

Summary: Ny rapport. Svensk hjärtinfarktsvård är i världsklass. Men Swedehearts kvalitetsindex visar att det fortfarande finns brister som kan åtgärdas. Skillnaderna är stora mellan landstingen och vården är inte tillräckligt bra på att få patienterna att byta till en sundare livsstil, skriver hjärtläkare och företrädare för patienterna.

I dag, på alla hjärtans dag, presenterar vi Swedehearts kvalitetsindex, ett sammanfattande mått på hjärtinfarktsvårdens kvalitet på Sveriges alla akutsjukhus. Rapporten visar att den akuta hjärtinfarktsvården är i världsklass. Men det finns fortfarande stora skillnader mellan landsting, regioner och enskilda sjukhus till exempel när det gäller om patienten tillräckligt snabbt kommer till behandling och uppföljningen efter att patienten kommit hem från sjukhuset. Att fortsätta satsningen på kvalitetsregister har avgörande betydelse för möjligheten att utveckla hjärtsjukvården genom lärande och forskning i nära samspel med vårdgivare och patienter. För ett år sedan visade en studie i den ansedda medicinska tidskriften The Lancet att svensk hjärtsjukvård är i världsklass. Hjärtläkare och forskare från Storbritannien och Sverige kunde med hjälp av bland annat kvalitetsregistret Swedeheart jämföra hjärtinfarktsvården i de båda länderna. Studien visade att dödligheten 30 dagar efter hjärtinfarkt var 30 procent lägre i Sverige. Skillnaden i dödlighet bedömdes bero på en högre och jämnare kvalitet i svensk akut hjärtsjukvård. En annan undersökning baserad på liknande forskningsdata visade att den akuta hjärtsjukvården i Sverige är lika bra eller bättre än den vård som ges på de 15-20 procent bästa sjukhusen i USA. I dag kan vi visa att det akuta omhändertagandet har fortsatt att förbättras. Men det finns fortfarande brister som kräver omfattande åtgärder. Inom en del landsting tar det för lång tid att öppna kranskärl som stängts av blodpropp, något som kan avgöra patienternas prognos. Vi ser också att patienter med mindre hjärtinfarkter på en del sjukhus får vänta onödigt länge innan kranskärlsröntgen genomförs. Vi lyckas inte heller tillräckligt bra med att hjälpa patienterna till livsstilsförändringar. Bara drygt hälften av rökarna har slutat röka efter ett år, knappt hälften av patienterna har deltagit i fysiska träningsprogram och endast 41 procent har en acceptabel grad av fysisk aktivitet. Detta kopplar till att bara 70 procent har ett välreglerat blodtryck efter ett år och att endast 46 procent uppnår önskade nivåer av blodfetter. Måluppfyllelsen varierar kraftigt i landet och en del sjukhus har ett markant förbättringsutrymme. Den låga måluppfyllelsen påverkar risken att återinsjukna i en ny hjärtinfarkt. Kvalitetsregistret Swedeheart har på ett unikt sätt knutit ihop hjärtsjukvården med den patientnära kliniska forskningen. På så sätt förbättrar vi inte bara för dagens patienter utan också för morgondagens. Registret utgör i dag grunden för ett 40-tal högt rankade vetenskapliga artiklar årligen och har blivit internationellt erkänt för sin höga datakvalitet och för att vara världens enda kompletta nationella kvalitetsregister om hjärtsjukdomar. Kvalitetsregistret har tillsammans med Uppsala clinical research center (UCR) utvecklat en ny typ av studier där fördelar med randomiserade studier och kvalitetsregister kombineras. Vi kan på så sätt jämföra olika behandlingsalternativ på ett betydligt mer kostnadseffektivt sätt än tidigare. Dessa studier har lett till en våg av internationell uppmärksamhet. Dock krävs fortsatta satsningar där kvalitetsförbättringsarbete och forskning i en allt högre grad blir en integrerad del av hjärtsjukvårdens alla nivåer. Den satsning på kvalitetsregister som staten och SKL genomför 2012–2016 har starkt bidragit till att vi kunnat initiera ytterligare utveckling och förbättring inom svensk hjärtsjukvård. Genom automatisering och andra tekniska förbättringar har kvalitet och effektivitet i insamlingen av uppgifter förbättrats, och det har också skapats möjligheter för patienterna att själva rapportera om hur de mår och vad de tycker om den vård de har fått. Sammanfattningsvis har vi anledning att vara stolta över svensk hjärtsjukvård. Men beslutsfattare har ändå anledning att se över, samordna och förbättra både den akuta behandlingen och hur patienterna omhändertas efter hjärtinfarkten. Vi vet också att informationen till patienterna behöver utvecklas. Alla landsting måste också stödja och aktivt delta i den integration mellan sjukvård, lärande och forskning som kvalitetsregistren utgör. Det finns ingen anledning till att satsningen på kvalitetsregister ska vara tidbegränsad. Den är en förutsättning för en jämlik svensk sjukvård som håller internationell toppklass. Vi efterfrågar tydlighet från politiker om ekonomiskt stöd för kvalitetsregister. Kvalitetsförbättring inom sjukvården är en förutsättning för ökad livskvalitet och för att fler liv ska kunna räddas.


KD med kniven mot strupen

Summary: Cynikern skulle kanske säga att Kristdemokraternas val av partiledare inte handlar om partiets överlevnad, utan om hur det ska dö. Snabbt av inre strider med Ebba Busch Thor. Eller en mer utdragen sotdöd med Acko Ankarberg Johansson.

Det är med kniven mot strupen Kristdemokraterna i april väljer ny partiledare. Flera namn figurerar, men allt talar för att slutstriden kommer att stå mellan Acko Ankarberg Johansson och Ebba Busch Thor. Det är egentligen inga dåliga kandidater. Varken sett till personligheter eller politisk bakgrund. Båda har varit kommunalråd och här därmed kunna skaffa sig den ofta rätt gråmelerade politiska vardagserfarenhet som ofta brister hos ungdomsförbundens renläriga ideologer och politiska nyförvärv från kändisvärlden – som inte minst kristdemokraterna gjort sig kända för. De två kvinnorna skulle – var och en på sitt sätt – vara en tillgång för vilket parti som helst. Men KD är inte vilket parti som helst. Det är ett parti som lider brist på både fallhöjd till fyraprocentsspärren och politiskt innehåll. Inget av de senaste årens utspel kan sägas ha varit särskilt framgångsrikt. Kanske har tiden, och moderniteten, helt enkelt hunnit ikapp partiet. Det är svårt att se vilket politiskt hålrum som ett framtida KD skulle kunna fylla – oavsett ledarval. De partimedlemmar som argumenterar för Ebba Busch Thor gör det just utifrån ett utspelsperspektiv. Hennes förmåga att slå igenom medialt är det som lyfts fram. Och visst. Hon får utrymme, hon är tydlig och hon väcker känslor. Men det är sannerligen inte bara positiva reaktioner som hon genererar. Ebba Busch Thor riskerar också att skrämma bort väljare. Både för att hon är den hon är som person och som politiker. Hon representerar den värdekonservativa falang som redan prövat att utmana den mer socialliberala Göran Hägglund. Och som gick förlorande ur striden.   Ebba Busch Thor har bättre förutsättningar än Acko Ankarberg Johansson att tillföra något slags ny glöd. Men om det bara är låt säga två procent av väljarna som entusiasmeras och resten vänder partiet ryggen utan att några nya väljare tillkommer så är katastrofen ändå ett faktum. Men det är ingalunda givet att det säkrare kortet Acko Ankarberg Johansson är så vidare säkert heller. Partisekreteraren beskrivs som den som enade KD, efter myteriet mot Göran Hägglund för några år sedan, en process där även partiledaren själv har skäl att ta åt sig en del av äran. Acko Ankarberg Johansson är en politiker som det till skillnad mot Ebba Busch Thor kan tyckas svårt att ogilla. Men att inte ogilla räcker som bekant inte i politiken. Utan tillräckligt många som aktivt gillar går det inte att hålla näsan över spärrgränsen. Göran Hägglund var just en sådan politiker: En som få ogillar, men som inte tillräckligt många gillar. Strategin med en allmänt trevlig, men inte tillräckligt karismatisk, partiledare har således redan prövats. Därför är det svårt att se hur mer av samma sak skulle kunna stoppa utförslöpan. Cynikern skulle kanske säga att Kristdemokraternas val av partiledare inte handlar om partiets överlevnad, utan om hur det ska dö. Snabbt av inre strider och eldiga utspel med Ebba Busch Thor. Eller en mer utdragen sotdöd med Acko Ankarberg Johansson. För partifolk skulle det förstås vara en tragedi om dörren till riksdagen slog igen. Men ur allmänpolitiskt perspektiv är det mindre dystert. Väljarna skulle behöva söka sig till andra partier, i huvudsak något av de andra tre borgerliga, och det skulle faktiskt kunna vitalisera den politiska debatten. Problemet i dag inom borgerligheten är att partierna är för lika. Lite mer bredd, lite högre i tak, lite större skillnader behövs även på den borgerliga sidan av politiken. Liberalismen har fler tillskyndare än konservatismen. Det är en förklaring till trängseln i mitten. Men politiken riskerar att stagnera när alla tycker i stort sett samma sak. Att stöta och blöta argument har ett värde i sig. Ett litet KD, med vissa värdekonservativa böjelser, är politiskt sett mer lätthanterligt för de tre liberala partierna än att behöva husera åsikterna inom sig själva. Det har bara varit att slänga åt Kristdemokraterna ett vårdnadsbidrag eller någon äldresatsning. Med kristdemokratiska väljare inom de tre liberala partierna skulle konfliktytorna bli fler. Men politiken också mer spännande och utvecklande.   Andra ledarartiklar: Rolighetsminister Hägglund avgår. Läs mer Låt borglighetens tistlar blomma. Läs mer


”Harry Potter” får hjälp att fimpa

Summary: Nu ska Harry Potter, eller snarare skådespelaren Daniel Radcliffe, förmås att sluta röka. Stiftelsen A non smoking generation lanserar en kampanj där svenska ungdomar kan skicka en uppmuntran till Radcliffe.

De allra flesta unga tror att grupptryck kan få en person att göra saker som han eller hon inte skulle ha gjort annars. Typ sluta röka. Det visar en undersökning som A non smoking generation låtit genomföra bland tusen ungdomar och unga vuxna. Den ideella stiftelsen tänker nu använda sig av just grupptryck i en kanske något spektakulär kampanj. Genom en omfattande namninsamling ska nämligen skådespelaren Daniel Radcliffe, känd för att ha spelat huvudrollen i de åtta filmerna om Harry Potter, förmås att sluta röka. Radcliffe har under lång tid tampats med sitt nikotinberoende, men ännu inte lyckats fimpa för gott. – Vi vill prata om de bakomliggande orsakerna till rökning och samtidigt vända på begreppet grupptryck. Jag hoppas att vår kampanj som vi kallat just ”Grupptrycket” kan få Daniel Radcliffe att sluta röka, säger Ann-Therése Enarsson. Hon är styrelseordförande för A non smoking generation och har arbetat med ungdomar och tobak sedan 1996. Tidigare var hon vid Statens folkhälsoinstitut och har även på regeringens uppdrag utrett förutsättningarna för att införa rökfria serveringar. Något som i dag tas för självklart. I dag arbetar hon med alkoholforskning på Systembolaget. – Tanken med vår kampanj är att det grupptryck som fått miljoner unga att börja röka i stället ska få dem att sluta – och förhoppningsvis få många fler att aldrig börja, fortsätter Ann-Therése Enarsson Varför blev Daniel Radcliffe en ”måltavla”? – Jag vill inte kalla honom en måltavla. De som går in på vår hemsida kan skriva en uppmuntrande och kärleksfull hälsning till honom med budskapet att han har stort stöd i sitt försök att sluta med cigaretter. Många unga i Sverige har växt upp med rollkaraktären Harry Potter som ju är lite ”helylle” och utgör en kontrast till den rökande skådespelaren Daniel Radcliffe. Flera gånger har Radcliffe berättat öppet om sina försök att sluta röka, senast i den brittiska tidningen Guardian. Vet han något om kampanjen på förhand? – Nej, vi ska samla ihop alla som skriver en hälsning på hemsidan och skicka över till honom i nästa vecka. Men jag vet att ryktet redan gått i England så han kanske hör av sig innan dess. Med början den 18 januari i år publicerade Insidan tre artiklar om rökning bland unga. Bland annat berättade Josefin Ripa, nu 21 år gammal, att hon började röka som ung tonåring. För tre månader sedan tog hon sin förhoppningsvis sista cigarett. Läkaren Peter Friberg och Margaretha Haglund, som en gång blev kallad en ”fanatisk ayatolla” för sin kamp mot bruket av tobak, menade att politiker och myndigheter måste göra ännu mer för att minska rökningen bland unga. Under de senaste åren har rökningen gått ned bland svenska skolelever, särskilt i årskurs nio. I gymnasiet räknas knappt en tredjedel av både pojkarna och flickorna som rökare. Undersökningar visar att bland ungdomar utgör sporadiska rökare den allra största gruppen, samt att de som fortsätter sitt tobaksbruk blir dagliga rökare. – Rökningen har minskat kraftigt i befolkningen som helhet. Däremot är minskningen betydligt långsammare bland gymnasielever. Där går det segt och mer måste göras, menar Ann-Therése Enarsson. Stiftelsen A non smoking generation har sedan 1979 verkat för att barn och ungdomar inte ska börja använda tobak. Stiftelsen arbetar aktivt för att begränsa tobakens plats i samhället och skapa skyddande miljöer för barn och ungdomar. – Vi har hållit på i så många år och har märkt hur starkt grupptrycket kan vara, särskilt bland tonåringar. Vi vill använda det på ett positivt sätt. På sajten ”Grupptrycket.nu” kan alla ”grupptrycka” med en uppmuntrande hälsning till någon som står en nära. Dessutom kommer kända Youtube-profiler att dela med sig av sina tankar och erfarenheter på temat grupptryck, exempelvis Tobias ”Tejbz” Öjerfalk, Marel Pett och Simon Lussetti. Den nätbaserade undersökning som A non smoking generation lät genomföra inför sin nya kampanj omfattade 1 000 unga mellan femton och tjugofem år. Den gjordes i slutet av förra året och visar att de flesta trodde att rökning bottnar i en längtan efter grupptillhörighet. Daniel Radcliffe Är född 1989 i London. Mest känd för huvudrollen i Harry Potter-filmerna, baserade på böckerna av J. K. Rowling. Inledde filmkarriären tio år gammal i filmatiseringen av Charles Dickens bok ”David Copperfield”. Debuterade på Broadway i New York år 2011 i ”How to succeed in business without really trying”. Var Storbritanniens rikaste tonåring 2009, med en förmögenhet på cirka 270 miljoner kronor. Unga om grupptryck I slutet av förra året lät stiftelsen A non smoking generation utföra en undersökning bland 1 000 unga mellan 15 och 25. Enligt undersökningsföretaget Xtreme ingår de medverkande i en statistiskt utvald panel som svarar på ett frågeformulär på nätet. Svaren visade att nästan alla någon gång ansåg sig ha upplevt grupptryck, och menade att grupptryck kan få unga att fatta beslut de annars inte skulle fatta. De allra flesta tyckte att det är vänner som påverkar unga mest.


”?Svenska kyrkan talar med kluven tunga om judar”

Summary: Teologifestivalen. I morgon, söndag, predikar Mitri Raheb i Uppsala domkyrka. Han missionerar för att judendomen inte längre har ett existensberättigande. Svenska kyrkans ledning fortsätter att prångla ut hans hatpropaganda, trots att man säger sig ha gjort upp med de idéer han har, skriver prästerna Annika Borg och Johanna Andersson.

Denna helg går Svenska kyrkans ambitiösa konferens Teologifestivalen av stapeln i Uppsala. Vid ett heldagseminarium under lördagen står Palestina i fokus, med inbjudna palestinska gäster från Ramallah, Betlehem och Jerusalem. Temat är Israels ockupation och vikten av att ge tron politiska dimensioner. Svenska kyrkan har storsatsat på prästen Mitri Raheb från Betlehem. Förutom att Raheb är en av de medverkande i lördagens panel, har han fått förtroendet att predika i Uppsala domkyrka, där festivalens högtidsgudstjänst hålls under ledning av ärkebiskop Antje Jackelén. Svenska kyrkans bokförlag Verbum, med biskop Ragnar Persenius i styrelsen, lanserar även Rahebs bok ”Tro under ockupation. Palestinsk bibeltolkning” och säljer den till kraftigt rabatterat pris under festivalen. Förordet till boken är skrivet av biskop Jan-Olof Johansson och innehåller ett slags brasklapp, där läsaren förmanas: ”Om man i läsningen av denna bok lyckas att inte ramla ner i traditionella schabloner och kritik kommer man att i bokens senare och sista del få se en vision.” Och en sådan kan nog behövas, för i själva verket är boken bitvis hatpropaganda mot Israel. Den är också ett övertydligt och skrämmande exempel på så kallad ersättningsteologi, en teologi som proklamerar att judendomen är obsolet och har ersatts av kristendomen. Denna teologi utmålar att judendomen inte längre har ett existensberättigande. Det är kristendomen som är arvtagare till Guds löften om utvaldhet, beskydd och landet. Gamla testamentets och Nya testamentets skrifter används mot judarna. Efter Jesus finns inget mer att tillägga och judarna som väntar på Messias omfattar därför föreställningar som är meningslösa. Genom historien har denna teologi skapat en skala från fientlighet mot judar till ren antisemitism. Det här är dock en teologi som Svenska kyrkan säger sig ha gjort upp med. Att så är fallet sa biskoparna i ett uttalande så sent som i januari, efter de islamistiska terrorattentaten i Paris och i samband med Förintelsens minnesdag: ”I vår kyrka vill vi arbeta för att få bort allt som kan tolkas som antisemitism eller förakt för det judiska folket och försvara dess rätt till sin historia, sin tro och sina seder.”  Under höstens kyrkomöte underströk också flera motionärer, däribland biskop Åke Bonnier, vikten av att motverka all form av ersättningsteologi. Men Svenska kyrkans ledning talar med kluven tunga, eftersom man nu som hedersgäst bjudit in en teolog som står för precis det man själv menar sig ha tagit avstånd ifrån. Mitri Raheb driver i sin bok tesen att Israel, ”imperiet”, är en rasistisk apartheid- och terrorstat, arvtagare till såväl den romerska ockupationen av området som korsfararna. Med samma metoder och motiv som dessa imperier terroriserar israelerna den palestinska befolkningen. Det är Israel som skapar palestinsk terrorism, eller ”frihetskämpar”, som Raheb kallar det. Han drar därifrån paralleller till Jesus, som han menar var en palestinsk jude och frihetskämpe mot imperiet. Raheb skriver att ”dagens Israel kan ses som det sista kapitlet av den västerländska kolonisationen” och han ifrågasätter starkt den judiska kopplingen till landet och för fram tankar om att föreställningen om en judisk-kristen tradition egentligen är en uppfinning av kolonisatörerna. ”Israel” har inga historiska eller teologiska rötter utan planterades i regionen av det brittiska imperiet. Detta är en grov teologisk/politisk variant av den ersättningsteologi vi skisserade ovan. I en föreläsning från 2010, under konferensen Christ at the checkpoint i Betlehem, går Mitri Raheb ännu längre och menar att palestinier som han har en dna-gemenskap med de bibliska förfäderna, något judarna/israelerna inte har: ”Jag är säker på att om vi gjorde ett dna-test på David, som var från Betlehem, och Jesus, född i Betlehem, och Mitri, född tvärs över gatan från den plats Jesus föddes, så är jag säker på att dna skulle visa att det finns ett spår. Medan om du tar kung David, Jesus och Netanyahu så skulle du inte få något, eftersom Netanyahu kommer från en östeuropeisk stam som konverterade till judendomen på medeltiden.” I boken finns resonemang som brukar prägla hatets retorik mot judar: israeliska tjänstemän på flygplatsen liknas vid kung Herodes, som slaktade gossebarn när Jesus hade fötts. Att judar dödar barn är en tankefigur med skrämmande historiska rötter. Även en variant på föreställningen om den judiska världskonspirationen dyker upp: ”israelisk statsterror begränsas inte enbart till Palestina och palestinier”, utan starka judiska lobbygrupper påverkar hela världsopinionen och har makt att ge oliktänkande repressalier, menar Raheb. Att stå emot imperiet har ett pris, för Jesus var det korsfästelsen. Mitri Rahebs teologiska och extrema politiska uppfattningar har väckt kritik när han reser runt i världen och missionerar för sin sak. Då han för några år sedan mottog ett mediepris i Tyskland protesterade bland många andra Simon Wiesenthal center mot utnämningen. Så sent som förra året protesterade såväl kristna som judiska företrädare när Raheb skulle föreläsa i Boston. Den Evangeliska tyska kyrkan (EKD) har kritiserat liknande teologiska och politiska uppfattningar i ett dokument Raheb är medförfattare till, det så kallade Kairosdokumentet. ?Dokumentet är skrivet av palestinska kyrkoledare för att lyfta palestiniernas svåra situation, men innehåller politiska och ersättningsteologiska ställningstaganden som starkt ifrågasatts. Kairosdokumentet har givits legitimitet och spridits i Svenska kyrkan genom ett kyrkomötesbeslut 2012. Trots att diskussioner senare förts, bland annat i kyrkomötet, om att göra upp med de tankegångar Kairosdokumentet ger uttryck för, har ingenting hänt. Svenska kyrkans ledning fortsätter i stället att prångla ut ett synsätt som strider mot vad man själv förbundit sig till: att försvara det judiska folkets rätt till sin historia och tradition. Vi anser att Svenska kyrkans aggressiva propalestinska aktivism nu nått sin topp, eller sin bottennotering, och kan inte som medlemmar i kyrkan och som ämbetsbärare längre acceptera att hatpropagandan mot Israel får fortsätta och att den farliga ersättningsteologin tar fart och får spridning. Kan man inte se skillnaden på kritik av Israels politik och hatpropaganda, känner man inte igen demonisering och kan man inte teologiskt avgöra när det är ersättningsteologi som blossar, har man ett stort upplysnings- och utbildningsarbete att göra från Svenska kyrkans sida. Om inte den kyrkoledning som driver fram och genom sitt agerande legitimerar dessa uppfattningar förstår allvaret är det alarmerande.


Summary: Teologifestivalen. I dag predikar Mitri Raheb i Uppsala domkyrka. Han missionerar för att judendomen inte längre har ett existensberättigande. Svenska kyrkans ledning fortsätter att prångla ut hans hatpropaganda, trots att man säger sig ha gjort upp med de idéer han har , skriver prästerna Annika Borg och Johanna Andersson.

Denna helg går Svenska kyrkans ambitiösa konferens Teologifestivalen av stapeln i Uppsala. Vid ett heldagseminarium under lördagen står Palestina i fokus, med inbjudna palestinska gäster från Ramallah, Betlehem och Jerusalem. Temat är Israels ockupation och vikten av att ge tron politiska dimensioner. Svenska kyrkan har storsatsat på prästen Mitri Raheb från Betlehem. Förutom att Raheb är en av de medverkande i lördagens panel, har han fått förtroendet att predika i Uppsala domkyrka, där festivalens högtidsgudstjänst hålls under ledning av ärkebiskop Antje Jackelén. Svenska kyrkans bokförlag Verbum, med biskop Ragnar Persenius i styrelsen, lanserar även Rahebs bok ”Tro under ockupation. Palestinsk bibeltolkning” och säljer den till kraftigt rabatterat pris under festivalen. Förordet till boken är skrivet av biskop Jan-Olof Johansson och innehåller ett slags brasklapp, där läsaren förmanas: ”Om man i läsningen av denna bok lyckas att inte ramla ner i traditionella schabloner och kritik kommer man att i bokens senare och sista del få se en vision.” Och en sådan kan nog behövas, för i själva verket är boken bitvis hatpropaganda mot Israel. Den är också ett övertydligt och skrämmande exempel på så kallad ersättningsteologi, en teologi som proklamerar att judendomen är obsolet och har ersatts av kristendomen. Denna teologi utmålar att judendomen inte längre har ett existensberättigande. Det är kristendomen som är arvtagare till Guds löften om utvaldhet, beskydd och landet. Gamla testamentets och Nya testamentets skrifter används mot judarna. Efter Jesus finns inget mer att tillägga och judarna som väntar på Messias omfattar därför föreställningar som är meningslösa. Genom historien har denna teologi skapat en skala från fientlighet mot judar till ren antisemitism. Det här är dock en teologi som Svenska kyrkan säger sig ha gjort upp med. Att så är fallet sa biskoparna i ett uttalande så sent som i januari, efter de islamistiska terrorattentaten i Paris och i samband med Förintelsens minnesdag: ”I vår kyrka vill vi arbeta för att få bort allt som kan tolkas som antisemitism eller förakt för det judiska folket och försvara dess rätt till sin historia, sin tro och sina seder.” Under höstens kyrkomöte underströk också flera motionärer, däribland biskop Åke Bonnier, vikten av att motverka all form av ersättningsteologi. Men Svenska kyrkans ledning talar med kluven tunga, eftersom man nu som hedersgäst bjudit in en teolog som står för precis det man själv menar sig ha tagit avstånd ifrån. Mitri Raheb driver i sin bok tesen att Israel, ”imperiet”, är en rasistisk apartheid- och terrorstat, arvtagare till såväl den romerska ockupationen av området som korsfararna. Med samma metoder och motiv som dessa imperier terroriserar israelerna den palestinska befolkningen. Det är Israel som skapar palestinsk terrorism, eller ”frihetskämpar”, som Raheb kallar det. Han drar därifrån paralleller till Jesus, som han menar var en palestinsk jude och frihetskämpe mot imperiet. Raheb skriver att ”dagens Israel kan ses som det sista kapitlet av den västerländska kolonisationen” och han ifrågasätter starkt den judiska kopplingen till landet och för fram tankar om att föreställningen om en judisk-kristen tradition egentligen är en uppfinning av kolonisatörerna. ”Israel” har inga historiska eller teologiska rötter utan planterades i regionen av det brittiska imperiet. Detta är en grov teologisk/politisk variant av den ersättningsteologi vi skisserade ovan. I en föreläsning från 2010, under konferensen Christ at the checkpoint i Betlehem, går Mitri Raheb ännu längre och menar att palestinier som han har en dna-gemenskap med de bibliska förfäderna, något judarna/israelerna inte har: ”Jag är säker på att om vi gjorde ett dna-test på David, som var från Betlehem, och Jesus, född i Betlehem, och Mitri, född tvärs över gatan från den plats Jesus föddes, så är jag säker på att dna skulle visa att det finns ett spår. Medan om du tar kung David, Jesus och Netanyahu så skulle du inte få något, eftersom Netanyahu kommer från en östeuropeisk stam som konverterade till judendomen på medeltiden.” I boken finns resonemang som brukar prägla hatets retorik mot judar: israeliska tjänstemän på flygplatsen liknas vid kung Herodes, som slaktade gossebarn när Jesus hade fötts. Att judar dödar barn är en tankefigur med skrämmande historiska rötter. Även en variant på föreställningen om den judiska världskonspirationen dyker upp: ”israelisk statsterror begränsas inte enbart till Palestina och palestinier”, utan starka judiska lobbygrupper påverkar hela världsopinionen och har makt att ge oliktänkande repressalier, menar Raheb. Att stå emot imperiet har ett pris, för Jesus var det korsfästelsen. Mitri Rahebs teologiska och extrema politiska uppfattningar har väckt kritik när han reser runt i världen och missionerar för sin sak. Då han för några år sedan mottog ett mediepris i Tyskland protesterade bland många andra Simon Wiesenthal center mot utnämningen. Så sent som förra året protesterade såväl kristna som judiska företrädare när Raheb skulle föreläsa i Boston. Den Evangeliska tyska kyrkan (EKD) har kritiserat liknande teologiska och politiska uppfattningar i ett dokument Raheb är medförfattare till, det så kallade Kairosdokumentet. ?Dokumentet är skrivet av palestinska kyrkoledare för att lyfta palestiniernas svåra situation, men innehåller politiska och ersättningsteologiska ställningstaganden som starkt ifrågasatts. Kairosdokumentet har givits legitimitet och spridits i Svenska kyrkan genom ett kyrkomötesbeslut 2012. Trots att diskussioner senare förts, bland annat i kyrkomötet, om att göra upp med de tankegångar Kairosdokumentet ger uttryck för, har ingenting hänt. Svenska kyrkans ledning fortsätter i stället att prångla ut ett synsätt som strider mot vad man själv förbundit sig till: att försvara det judiska folkets rätt till sin historia och tradition. Vi anser att Svenska kyrkans aggressiva propalestinska aktivism nu nått sin topp, eller sin bottennotering, och kan inte som medlemmar i kyrkan och som ämbetsbärare längre acceptera att hatpropagandan mot Israel får fortsätta och att den farliga ersättningsteologin tar fart och får spridning. Kan man inte se skillnaden på kritik av Israels politik och hatpropaganda, känner man inte igen demonisering och kan man inte teologiskt avgöra när det är ersättningsteologi som blossar, har man ett stort upplysnings- och utbildningsarbete att göra från Svenska kyrkans sida. Om inte den kyrkoledning som driver fram och genom sitt agerande legitimerar dessa uppfattningar förstår allvaret är det alarmerande. Vi anser att Svenska kyrkans aggressiva propalestinska aktivism nu nått sin topp, eller sin bottennotering.


Magi bakom mixerbordet

Summary: När han första gången steg in i en musikstudio blev han frälst: ”Här vill jag vara”. Nu fyller ljudteknikern och musikproducenten Christian Edgren 50 år och har hunnit arbeta med både Lars Winnerbäck och Veronica Maggio.

– Det kommer verkligen att koka här, säger Christian Edgren när han berättar om de helt nya inspelningsstudior och mixstudior han har byggt i huset på Södermalm där han har arbetat med musik sedan början av 90-talet. Medan jag sitter och pratar med Christian anländer artisterna och framgångsrika låtskrivarduon Vincent Pontare och Salem Al Fakir, som i somras jobbade med Madonna, till dagens arbetspass i studion. Det är kring Christian Edgren, låtmixare och producent, mycket av musikproduktionen i huset snurrar och surrar. En utveckling han inte trodde på för några år sedan. – Utvecklingen hade gått mot att göra musik hemma i sitt eget kök med modern utrustning i stället för att komma till en studio, säger han. 1994, när han byggde sin studio i det här 1800-talshuset nära Slussen i Stockholm, hade den nya inspelningstekniken ännu inte slagit igenom. Traxton, som Christians studio heter, mixade skivor med artister som Bob hund, Lars Winnerbäck, Olle Ljungström och Caroline af Ugglas. Hans egen väg in i musikbranschen började med punken. Skivan ”London Calling” med engelska The Clash 1979 fick 14-åringen från Viggbyholm i Täby att överge trumpeten och ishockeyn för elgitarren. – Sen började jag lyssna på Ebba Grön och KSMB och efter det var det bara punk som gällde. Jag var med i bandet Walter Ego, som sedan blev Krapotkin. Men första gången jag klev in i en musikstudio kände jag att det var där jag helst ville vara. Efter att bland annat ha arbetat som vaktmästare/elevassistent i en skola i Täby i flera år och med några kompisar drivit replokal, konsertlokal och kafé i en trevåningskåk i Roslags Näsby, byggde Christian sin första musikstudio i Kraftcentrum i Täby 1989. – Kraftcentrum var verksamheten vid nedlagda flygflottiljen i Hägernäs där många band hade sina replokaler. Jag tog ett stort lån och byggde om en replokal till studio och började göra demotejper med banden i Kraftcentrum. Det var en grym skola för mig. Så blev det en singel, och så rullade det bara på. Nästa studiobygge låg i källaren till en villa som bekanta till Christians föräldrar hade. – Den studion var både min arbetsplats och min bostad, säger Christian och skrattar. I den källaren producerades mycket av den tidiga 90-talspunken med band som Dia Psalma och De lyckliga kompisarna. Men sedan 1994 har huset på Söder Mälarstrand varit hans centralpunkt. Så när som på ett och halvt år då han bland annat var pappaledig. – Jag tröttnade på att arbeta ensam här och sitta och skicka filer fram och tillbaka. Jag gillar att ha folk omkring mig när jag jobbar. Han släppte ifrån sig lokalen till Vincent Pontare och Magnus Lidehäll, men när de producerade Veronica Maggios senaste platta bad de Christian vara studiotekniker. – Och sedan dess är jag tillbaka här igen och har byggt mig en helt ny mixstudio. I dag, med en fyraåring hemma, är han mer av en 8–16-människa. – Man lär sig med åren, säger han. När jag arbetade som mest förut kom jag nio och gick hem vid midnatt. Nästan varje dag i veckan. Men han har ändå hunnit med en hel del det senaste året, trots allt. – Jag har mixat mycket av det Seinabo Sey gjort, jag håller på med hennes grejer just nu. Jag har även mixat Mapei. I höstas gjorde jag en mix på Divine Sorrow med Wyclef Jean och Avicii, en låt av Pontare, Al Fakir och Magnus Lidhäll. Och fortsättning lär följa. När jag arbetade som mest förut kom jag nio och gick hem vid midnatt. Christian Edgren Gratuleras till: Fyller 50 den 8 februari. Gör: Ljudtekniker, producent. Bor: Bredäng, Stockholm. Familj: Sambo Åsa Cederqvist, konstnär, ett gemensamt barn samt två från tidigare förhållande. Intressen: Fjällvandring, alpin skidåkning (utbildad skidlärare), klättring. Så firas födelsedagen: Fest på lokal med kompisar.


”Barn till missbrukare tvingas hjälpa sina föräldrar”

Summary: Nya studier. 8 procent av svenska barn har en förälder som fått vård på grund av missbruk eller psykisk sjukdom och 3 procent skolkar minst en dag i veckan för att ta hand om någon i familjen. Barn till missbrukare måste få stöd mycket tidigare, skriver forskare, Socialstyrelsen och anhörigorganisationer.

Minst 60 000 barn i landet har en förälder med allvarliga missbruksproblem. I dag presenterar vi nya svenska studier som pekar på mycket stora konsekvenser för deras hälsa, skolgång och arbetsliv. Forskare vid Stockholms universitet och Karolinska institutet har följt utvecklingen i livet för totalt över en halv miljon barn upp i dryga 30-årsåldern. Omkring 8 procent av dem hade en förälder som vårdats på sjukhus på grund av missbruk eller psykisk sjukdom. Registerstudien omfattar alla som föddes mellan 1973 och 1978. I jämförelse med andra jämnåriga var risken för en våldsam död till följd av självmord, olyckor, våld eller eget missbruk nära tre gånger så stor för dem som hade föräldrar med missbruk och fördubblad för barn till psykiskt sjuka. Särskilt missbruk i familjen visade sig ge allvarligt försämrade förutsättningar i livet. Det gav även en ökad risk för kriminalitet, beroende av försörjningsstöd och eget missbruk. Det finns ett stort antal barn som på grund av missbruk eller psykisk ohälsa i familjen lever med en ständigt gnagande oro för allt som kan inträffa: att pappa eller mamma ska dö, bli inlagd på sjukhus eller att familjen inte ska kunna bo kvar hemma. Många i den här situationen sätter sina egna behov åt sidan och tar också ett stort ansvar för föräldrar och syskon. Dessa barns behov av insatser är uppenbart, liksom sambandet mellan de svårigheter de växer upp med och de förhöjda risker de löper på en mängd områden senare i livet. Detta manar till stora ansträngningar från ett flertal samhällsaktörer, inte minst socialtjänstens olika verksamheter men även landstingens missbruks- och beroendevård samt psykiatri. Det finns starka skäl att rikta mer resurser till förebyggande insatser Trots att föräldrar med missbruk ofta har kontakt med socialtjänsten eller hälso- och sjukvården så är det i dag vanligt att barnens behov av hjälp inte uppmärksammas förrän de har fastnat i ett eget missbruk. Den risken, att utveckla ett eget missbruk, visade sig enligt registerstudien vara sju gånger högre om man vuxit upp i en familj med missbruk. Vi vet också att nästan dubbelt så många barn med föräldrar med missbruk går ut grundskolan med ofullständiga betyg och att de i lägre utsträckning fullföljer en eftergymnasial utbildning än andra med jämförbara betyg. Vi ser därför ett behov av att tidigt rikta stöd till dessa barn och deras familjer. I missbruks- och beroendeverksamheterna fokuserar man ofta på den vuxna individen. Därför får barnen till föräldrar med missbruk stöd i alltför låg utsträckning. Det behövs även mer förebyggande insatser riktade till hela familjen. Barn till föräldrar med missbruk eller psykisk sjukdom överlappar den grupp som i forskningen kallas unga omsorgsgivare, barn som regelbundet utför uppgifter som normalt vilar på vuxna. ?Anledningar till att barn utövar omsorg kan bland annat vara en förälders missbruksproblem, psykiska eller fysiska sjukdom. För att få en bild av i vilken omfattning svenska barn tar ansvar för sina anhöriga har Göteborgs universitet genomfört en kartläggning bland niondeklassare i slumpvis utvalda skolor. Den nya studien med drygt 2 400 svarande visar att omkring 7 procent av 15-åringarna ägnade sig åt omfattande omsorgsarbete i familjen. Resultatet avslöjar också att 3 procent av barnen stannar hemma från skolan för att ta hand om någon i familjen minst en gång i veckan. Barn som tar ett stort ansvar hemma håller ofta ett öga på föräldrarna för att se till att de mår bra. För en mindre grupp unga har omsorgsansvaret gått så långt att de tvättar och klär på en förälder dagligen. De ber inte lika ofta om stöd hemma när de har problem, eller om hjälp med läxor och skolarbete. Deras möjligheter att utveckla egna sociala nätverk och delta i fritidsaktiviteter är färre och det kan vara svårt för dem att lämna hemmet för att till exempel söka arbete och utbildning på annan ort. Forskning visar att det viktigaste för ett barns välbefinnande är vilket stöd det sociala nätverket ger. Att nå sina mål, ha bra relationer och klara sig i skolan är annat som inverkar positivt och ger en känsla av att situationen är hanterbar. Socialstyrelsen leder och samordnar på regeringens uppdrag ett flerårigt nationellt utvecklingsarbete där Nationellt kompetenscentrum anhöriga och ett antal andra aktörer verkar för att stimulera utvecklingen av stöd till barn och unga i familjer där det förekommer missbruk, psykisk ohälsa och våld. De två nämnda studierna är beställda och finansierade inom ramen för detta utvecklingsarbete. En av slutsatserna av arbetet så här långt är att ökade förebyggande insatser kan bidra till en mer gynnsam utveckling i livet. Det kan till exempel röra sig om hjälp med läxläsning och stödsamtal för att barnet ska kunna förstå och bearbeta olika situationer, men relationerna kan också stärkas med familjebehandling eller föräldrastöd. Studier visar att föräldrar med missbruk inte är ovilliga att tala om barnens behov, men patientens roll som förälder förbigås ofta i behandlingssamtal. För att stärka barn- och familjeperspektivet pågår kompetenshöjande satsningar inom ramen för det nationella utvecklingsprojektet, bland annat har 4 000 anställda i missbruks- och beroendevården utbildats om missbruk och föräldraskap. Samarbetet har bland annat lett till att beroendeenheter i flera landsting har tagit fram rutiner för att barns behov av information, råd och stöd ska uppmärksammas. Senare i år publicerar vi ett kunskapsstöd som syftar till att främja ett familjeorienterat arbetssätt i socialtjänstens missbruks- och beroendeverksamheter. Ett 40-tal kommuner har börjat införa mer samordnade insatser till familjer med missbruk. För att barn med missbruk i familjen inte ska fara illa när de tar ett orimligt stort ansvar för sina anhöriga behöver de stöd. Dessvärre är det i dag inte en självklarhet att de får det. Deras behov behöver därför uppmärksammas – och det mycket tidigare. För en mindre grupp unga har omsorgsansvaret gått så långt att de tvättar och klär på en förälder dagligen.


Kievs rätt att försvara sig

Summary: Separatisterna i östra Ukraina fortsätter offensiven, understödda av Putin. Sanktionerna mot Ryssland behöver utökas. Men i USA debatteras också vapenleveranser.

Separatisternas offensiv fortsätter på flera frontavsnitt i östra Ukraina. Ryssland har förstärkt ”rebellerna” med egna reguljära trupper och dessutom låtit tung krigsmateriel flöda över gränsen. Januari var en av de blodigaste månaderna hittills under striderna. President Vladimir Putins strategiska mål förblir diffust, men han upprepar den officiella lögnen att inga ryska trupper finns i Ukraina. Varken han eller separatisterna är intresserade av kompromisser. Att veckoslutets fredssamtal ställdes in var logiskt. Ukrainas armé tvingade i somras separatisterna till reträtt. Putin svarade med en massiv upptrappning av sin direkta inblandning. Den ukrainske presidenten Petro Porosjenko drog slutsatsen att Kreml inte skulle låta sina bulvaner besegras, och gick i september med på en vapenvila. Motståndarna har struntat i alla centrala punkter i avtalet. I dag har Ukraina åter svårt att hålla emot. Utrustningen är gammal, armén föga professionell. Svår brist råder på pansarvärnsmissiler, liksom system som kan spåra fientligt artilleri. När separatisterna i juli sköt ned ett malaysiskt passagerarplan med en rysk luftvärnsmissil innebar det en vändpunkt för EU och USA; långtgående sanktioner infördes mot ryska statliga företag och banker. Tillsammans med oljeprisraset sätter det hård press på landets ekonomi, men det har inte räckt för att få Putin att ta reson. Ett nytt svårt vägval väntar. I USA har debatten intensifierats om vapenleveranser till Ukraina. I måndags presenterades en rapport skriven av Ivo Daalder, Barack Obamas förre Natoambassadör, och flera andra tungviktare som står nära det demokratiska partiet. Bland förslagen finns 3 miljarder dollar i militärt bistånd på tre år och att rusta Ukraina med defensiva vapen som pansarbrytande robotar. Andra inom Obamaadministrationen är fortfarande emot, och frågan är inte avgjord. Förbundskansler Angela Merkel har uteslutit att leverera tyska vapen, men hon antas inte motsätta sig ett amerikanskt beslut. Ett par andra Natoländer, som Storbritannien, skulle kunna tänkas följa efter USA. Ukraina går inte att jämställa med Syrien. Att skicka vapen till stöd för upproret mot al-Assadregimen har fallit på att det är svårt att veta att de inte hamnar hos islamistiska extremister. I Ukraina finns en legitim regering som har full kontroll över sitt territorium utom Krim och de östra provinserna. Det finns en risk för att Putins svar skulle bli ytterligare eskalering. Men provokatören i dramat är den ryske presidenten. Det är han som har brutit mot den ordning som gällt i Europa efter andra världskriget, genom att överfalla ett grannland och med våld ändra gränser. Oavsett Putins paranoida tirader är skurken inte USA eller Nato. Ingen tror att Ukraina kan besegra Ryssland militärt. Vad det skulle handla om är att höja priset och öka riskerna för Moskva. Kriget skulle bli ännu dyrare, och större ryska förluster gör det svårare för Putin att lura den egna befolkningen. Skärpta sanktioner vore att föredra. Det finns fortfarande möjlighet att sätta åt den ryska ekonomin betydligt hårdare, genom att helt stänga av den från det internationella finanssystemet. Men inom EU har valet i Grekland ändrat förutsättningarna för den nödvändiga enigheten. Vänsterpopulisterna i den nya regeringen är emot Rysslandssanktionerna, och ingen vet om de tänker sabotera både förlängningar och vidare steg. Ett antal andra EU-medlemmar kan också sätta sig till motvärn. Redan finns en tydlig resignation inför Putins annektering av Krim. Men oavsett hur man ser på chanserna att Ukraina återfår halvön är folkrättsbrottet av sådan art att det inte bara får glömmas bort. Förhandlingar är förvisso alltid att föredra framför konflikt. Erbjudandet om regionalt självstyre måste kvarstå, både för Krim och östra Ukraina. Problemet är att varken Putin eller separatisterna vill föra seriösa samtal. Ryssland måste fås att ändra sitt beteende. Men hur? Efter Georgienkriget 2008 normaliserade väst raskt förbindelserna. Ukraina har visat att det var ett allvarligt misstag, att Putin inte är en partner som det går att samarbeta med. EU:s och USA:s sanktioner bör ligga kvar och utökas. Men Ukraina har också rätt att försvara sig. För det kan amerikanska vapen behövas.


Världens mest besökta städer

Summary: Hongkong, Singapore och Bangkok. De är världens mest besökta städer.

Asien är den stora vinnaren i Euromonitor Internationals nya rankning. Över en tredjedel av de mest besökta städerna ligger nämligen i världsdelen, som även tar hem alla tre platserna på prispallen. Mest besökta städerna är Hongkong följt av Singapore och Bangkok. London hamnar på fjärde plats och Paris på tredje, medan svenskfavoriten New York får nöja sig med sjundeplatsen. Se tio-i-topplistan i faktarutan. Tio-i-topplistan 1. Hongkong, 25,6 miljoner besökare 2. Singapore, 22,4 miljoner besökare 3. Bangkok, 17,5 miljoner besökare 4. London, 16,8 miljoner besökare 5. Paris, 15,2 miljoner besökare 6. Macau, 14,3 miljoner besökare 7. New York, 11,9 miljoner besökare 8. Shenzhen, 11,7 miljoner besökare 9. Kuala Lumpur, 11,2 miljoner besökare 10. Antalya, 11,1 miljoner besökare Fotnot: Euromonitor Internationals rankning är baserad på antalet besökare 2013


”Staten måste sluta avverka sin egen skyddsvärda skog”

Summary: Rädda mångfalden. Sveriges skogar rymmer 1.800 hotade arter – trots det avverkar statens skogsbolag Sveaskog arealer som nyss ansågs vara skyddsvärda. Regeringen måste se till att statens skog används för att skydda den biologiska mångfalden, skriver fem naturskyddsorganisationer.

Sveriges nya regering verkar glädjande nog vilja ta ansvar för att bevara skogens mångfald. Vi miljöorganisationer vill nu påminna om två viktiga pusselbitar: ökade anslag och kostnadseffektiva lösningar för skydd av skog. Regeringen bör återkomma redan i vårbudgeten med en avisering om att den uteblivna förstärkningen för naturvård om en miljard genomförs 2016 i stället. Redan nu kan dock riktningen styras genom andra politiska beslut, som regleringsbrev och instruktioner. Nu måste vi använda vår gemensamma skog för att rädda mångfalden och på ett enkelt och kostnadseffektivt sätt närma oss miljömålen. Detta kräver bland annat ändringar av de ägardirektiv som den förra regeringen införde. Såväl den nya som tidigare regeringen har tydligt deklarerat att skyddsvärda skogar inte ska avverkas. Sittande regering har dessutom gått längre genom att uttala att den vill skydda alla de artrika naturskogar som finns kvar i Sverige. Budgetförslaget för 2015 med en förstärkning om en miljard till skydd och skötsel av värdefull natur var ett mycket viktigt steg i rätt riktning, även om det inte hade räckt för att nå vare sig nationella mål eller internationella åtaganden. Vid sidan av budget och anslag bör regeringen fatta politiska beslut, till exempel genom en ny skogspolitik, för att bromsa utarmningen av skogen och nå de miljömål som rör skog och skogsbruk. Och det är bråttom! Svenska skogens mångfald är hotad. Nästan 1 800 skogslevande arter är upptagna på den nationella rödlistan över arter vars framtid är osäker. Dessutom är statusen för en majoritet av landets skogliga naturtyper oroväckande dålig. Skogens värde för friluftslivet urholkas i takt med att kalhyggen, produktionsskogar och plantager breder ut sig. Förstörelsen av livsmiljöer, kulturvärden och möjligheterna för turism är väl dokumenterad och fortsätter. I dag kalhuggs fortfarande många av de skyddsvärda skogar som regeringen sagt att den vill skydda. Trots lagstiftning, miljömål och internationella överenskommelser fortsätter utarmningen av landets skogsekosystem. Riksdagens miljömål som rör skog nås inte. Hotet utgörs främst av dagens skogsbruk med kalhyggen som i princip den enda skogsbruksmetoden, samt dagens skogspolitik uppbyggd på devisen ”frihet under ansvar”. För att miljömålen ska kunna uppnås krävs dessutom att skogsbruket tar ett större ansvar än vad lagen kräver. Myndigheternas uppföljningar visar dock med all tydlighet att så inte sker. Regeringen har en möjlighet att ta ett krafttag för att vända trenden. Som en viktig dellösning föreslår vi att statens egna skogsinnehav används för att uppnå de politiska målen för skogen. Statlig skogsmark ska förvaltas som ett föredöme och med höga naturvårdsambitioner. Det statliga skogsbolaget Sveaskog har jämförelsevis höga naturvårdsambitioner i sin miljöpolicy. Dock är det uppenbart att denna miljöpolicy, tillsammans med Sveaskogs nuvarande uppdrag, inte räcker för att säkerställa de skyddsvärda skogar som regeringen har uttalat att den vill skydda. Som en del av sin policy och miljöcertifiering avsätter Sveaskog frivilligt skyddsvärd skog för naturvård. Dock har bolaget en begränsning av hur stor areal skog som ska avsättas, vilket är en anledning till att Sveaskog nedklassar och avverkar tidigare avsatta, skyddsvärda skogar. Att ett statligt bolag avverkar skyddsvärd skog är en skandal i sig. Att dessutom ständigt ändra vilka skogar som är avsatta försvårar för regering och riksdag att uppnå miljömålen. Detta eftersom det är omöjligt att värdera avsättningarnas nytta för måluppfyllelse om det råder oklarhet kring om de blir kvar eller kommer att avverkas inom något decennium. Det är därför högst rimligt att Sveaskog, folkets eget skogsbolag, tar ett betydligt större miljöansvar än i dag och att de skogar staten själv kan styra över används för att nå miljömålen. Vi föreslår därför att: 1 Regeringens direktiv för statens skogar och framför allt Sveaskog omformuleras för att skydda mångfald och gynna mångbruk. Dagens vinstkrav måste sänkas och fokus i direktiven bör ligga på att skapa ett varierat naturnära/miljöanpassat brukande och en grön infrastruktur som bland annat säkerställer spridningsmöjligheter för arter. Sveaskog har en ambitionsnivå om 20 procent naturvård om man räknar in hyggeshänsyn, avsatta skogar och de reservat som Sveaskog tillgodoräknar sig inom sin ambitionsnivå. Därför bör naturvårdsambitionen höjas, till en början till 30 procent naturvård. Det finns goda förutsättningar för detta om man ser till Sveaskogs skogar och ekonomi. 2 Samtliga statligt ägda skogar med höga naturvärden eller med höga värden för rekreation och friluftsliv ska ges långsiktigt, transparent och kvalitetssäkrat skydd. När statligt ägda skogar skyddas genom avsättning ska pengarna inte tas från anslaget för skydd av skog. 3 Regeringen beslutar om ett omfattande bytespaket som innebär att skogsmark från Sveaskog med låga naturvärden kan bytas mot skogar med höga naturvärden som i dag ägs av privata bolag och markägare. Tidigare erfarenheter av sådana byten visar att de rejält underlättar reservatsbildandet. Byten med flera markägare inblandade ska vara möjliga att genomföra. 4 Statens skog ska användas för att skapa grön infrastruktur. Restaurering och återuppbyggnad av värden på den statligt ägda skogsmarken skulle ge en ökad möjlighet till att uppnå målet i det internationella Nagoyaåtagandet som Sverige har skrivit under. Åtagandet innebär, bland annat, att fragmenteringen av de skogliga naturtyperna ska minska. 5 Regeringen beställer en ny inventering av naturvårdsvärdefulla skogar på statens mark. En sådan genomfördes framgångsrikt i början av 00-talet, och fick stor betydelse, i form av förbättrad information om sådana skogar. Tiden är nu mogen att göra detta igen, i syfte att förbättra kunskapsunderlaget genom att identifiera fler skyddsvärda skogar på statens mark. 6 Mångbruk, inklusive ekoturism, renskötsel och rekreation ska gynnas. I statens skogar måste betydligt större hänsyn tas till sociala värden, turism, urfolk och lokalbefolkning. Det är beklämmande att urfolket i Sverige år 2015 måste ta FN till hjälp för att få sin mark fredad från skogsförstörelse och gruvbrytning. Majoriteten av svenskarna anser att den statliga skogen främst ska användas för bevarande av biologisk mångfald, rekreation, folkhälsa och mångbruk. Det är dags att regering och riksdag lyssnar på det.


Summary: Rädda mångfalden. Sveriges skogar rymmer 1 800 hotade arter – trots det avverkar statens skogsbolag Sveaskog arealer som nyss ansågs vara skyddsvärda. Regeringen måste se till att statens skog används för att skydda den biologiska mångfalden, skriver fem naturskyddsorganisationer.

Sveriges nya regering verkar glädjande nog vilja ta ansvar för att bevara skogens mångfald. Vi miljöorganisationer vill nu påminna om två viktiga pusselbitar: ökade anslag och kostnadseffektiva lösningar för skydd av skog. Regeringen bör återkomma redan i vårbudgeten med en avisering om att den uteblivna förstärkningen för naturvård om en miljard genomförs 2016 i stället. Redan nu kan dock riktningen styras genom andra politiska beslut, som regleringsbrev och instruktioner. Nu måste vi använda vår gemensamma skog för att rädda mångfalden och på ett enkelt och kostnadseffektivt sätt närma oss miljömålen. Detta kräver bland annat ändringar av de ägardirektiv som den förra regeringen införde. Såväl den nya som tidigare regeringen har tydligt deklarerat att skyddsvärda skogar inte ska avverkas. Sittande regering har dessutom gått längre genom att uttala att den vill skydda alla de artrika naturskogar som finns kvar i Sverige. Budgetförslaget för 2015 med en förstärkning om en miljard till skydd och skötsel av värdefull natur var ett mycket viktigt steg i rätt riktning, även om det inte hade räckt för att nå vare sig nationella mål eller internationella åtaganden. Vid sidan av budget och anslag bör regeringen fatta politiska beslut, till exempel genom en ny skogspolitik, för att bromsa utarmningen av skogen och nå de miljömål som rör skog och skogsbruk. Och det är bråttom! Svenska skogens mångfald är hotad. Nästan 1 800 skogslevande arter är upptagna på den nationella rödlistan över arter vars framtid är osäker. Dessutom är statusen för en majoritet av landets skogliga naturtyper oroväckande dålig. Skogens värde för friluftslivet urholkas i takt med att kalhyggen, produktionsskogar och plantager breder ut sig. Förstörelsen av livsmiljöer, kulturvärden och möjligheterna för turism är väl dokumenterad och fortsätter. I dag kalhuggs fortfarande många av de skyddsvärda skogar som regeringen sagt att den vill skydda. Trots lagstiftning, miljömål och internationella överenskommelser fortsätter utarmningen av landets skogsekosystem. Riksdagens miljömål som rör skog nås inte. Hotet utgörs främst av dagens skogsbruk med kalhyggen som i princip den enda skogsbruksmetoden, samt dagens skogspolitik uppbyggd på devisen ”frihet under ansvar”. För att miljömålen ska kunna uppnås krävs dessutom att skogsbruket tar ett större ansvar än vad lagen kräver. Myndigheternas uppföljningar visar dock med all tydlighet att så inte sker. Regeringen har en möjlighet att ta ett krafttag för att vända trenden. Som en viktig dellösning föreslår vi att statens egna skogsinnehav används för att uppnå de politiska målen för skogen. Statlig skogsmark ska förvaltas som ett föredöme och med höga naturvårdsambitioner. Det statliga skogsbolaget Sveaskog har jämförelsevis höga naturvårdsambitioner i sin miljöpolicy. Dock är det uppenbart att denna miljöpolicy, tillsammans med Sveaskogs nuvarande uppdrag, inte räcker för att säkerställa de skyddsvärda skogar som regeringen har uttalat att den vill skydda. Som en del av sin policy och miljöcertifiering avsätter Sveaskog frivilligt skyddsvärd skog för naturvård. Dock har bolaget en begränsning av hur stor areal skog som ska avsättas, vilket är en anledning till att Sveaskog nedklassar och avverkar tidigare avsatta, skyddsvärda skogar. Att ett statligt bolag avverkar skyddsvärd skog är en skandal i sig. Att dessutom ständigt ändra vilka skogar som är avsatta försvårar för regering och riksdag att uppnå miljömålen. Detta eftersom det är omöjligt att värdera avsättningarnas nytta för måluppfyllelse om det råder oklarhet kring om de blir kvar eller kommer att avverkas inom något decennium. Det är därför högst rimligt att Sveaskog, folkets eget skogsbolag, tar ett betydligt större miljöansvar än i dag och att de skogar staten själv kan styra över används för att nå miljömålen. Vi föreslår därför att: 1 Regeringens direktiv för statens skogar och framför allt Sveaskog omformuleras för att skydda mångfald och gynna mångbruk. Dagens vinstkrav måste sänkas och fokus i direktiven bör ligga på att skapa ett varierat naturnära/miljöanpassat brukande och en grön infrastruktur som bland annat säkerställer spridningsmöjligheter för arter. Sveaskog har en ambitionsnivå om 20 procent naturvård om man räknar in hyggeshänsyn, avsatta skogar och de reservat som Sveaskog tillgodoräknar sig inom sin ambitionsnivå. Därför bör naturvårdsambitionen höjas, till en början till 30 procent naturvård. Det finns goda förutsättningar för detta om man ser till Sveaskogs skogar och ekonomi. 2 Samtliga statligt ägda skogar med höga naturvärden eller med höga värden för rekreation och friluftsliv ska ges långsiktigt, transparent och kvalitetssäkrat skydd. När statligt ägda skogar skyddas genom avsättning ska pengarna inte tas från anslaget för skydd av skog. 3 Regeringen beslutar om ett omfattande bytespaket som innebär att skogsmark från Sveaskog med låga naturvärden kan bytas mot skogar med höga naturvärden som i dag ägs av privata bolag och markägare. Tidigare erfarenheter av sådana byten visar att de rejält underlättar reservatsbildandet. Byten med flera markägare inblandade ska vara möjliga att genomföra. 4 Statens skog ska användas för att skapa grön infrastruktur. Restaurering och återuppbyggnad av värden på den statligt ägda skogsmarken skulle ge en ökad möjlighet till att uppnå målet i det internationella Nagoyaåtagandet som Sverige har skrivit under. Åtagandet innebär, bland annat, att fragmenteringen av de skogliga naturtyperna ska minska. 5 Regeringen beställer en ny inventering av naturvårdsvärdefulla skogar på statens mark. En sådan genomfördes framgångsrikt i början av 00-talet, och fick stor betydelse, i form av förbättrad information om sådana skogar. Tiden är nu mogen att göra detta igen, i syfte att förbättra kunskapsunderlaget genom att identifiera fler skyddsvärda skogar på statens mark. 6 Mångbruk, inklusive ekoturism, renskötsel och rekreation ska gynnas. I statens skogar måste betydligt större hänsyn tas till sociala värden, turism, urfolk och lokalbefolkning. Det är beklämmande att urfolket i Sverige år 2015 måste ta FN till hjälp för att få sin mark fredad från skogsförstörelse och gruvbrytning. Majoriteten av svenskarna anser att den statliga skogen främst ska användas för bevarande av biologisk mångfald, rekreation, folkhälsa och mångbruk. Det är dags att regering och riksdag lyssnar på det. Majoriteten av svenskarna anser att den statliga skogen främst ska användas för bevarande av biologisk mångfald, rekreation, folkhälsa och mångbruk. Det är dags att regering och riksdag lyssnar på det.


Striden gäller inte bara pengar

Summary: Det är de europeiska skattebetalarna som får ta notan när Grekland varken kan eller vill betala. Om landet inte legat på ”rätt” sida av järnridån hade ett systemskifte skett långt tidigare.

Låt oss börja med det viktigaste: Grekland är bankrutt. Landet måste be om de pengar som man inte har. Utan stöd från omvärlden skulle man snart hamna i kaos, som stat sannolikt raskt bryta samman. Hade Grekland varit en privatperson och inte en stat, hade den personliga konkursen redan varit ett faktum. Och Grekland sannolikt indraget i ett rättsligt efterspel med åtalspunkter som urkundsförfalskning, förskingring och trolöshet mot huvudman. Tursamt nog för Grekland gäller inte samma regler för stater som för privatpersoner. Men paradoxalt nog gör det situationen ännu värre. I den har Grekland försatt sig självt efter att under längre tid och med stor konsekvens levt över sina tillgångar. Detta gäller för stat, alltså den politiska klassen, som för medborgare: åtminstone för dem som i en av klientelism uppblåst statsapparat fått jobb som inte behövts eller löner och pensioner som i denna storleksordning aldrig någonsin skulle ha betalats ut. Fast inte betalade av grekerna, utan av folk som aldrig var tillfrågade, kanske inte ens varit i Grekland på semester. På denna väg har det varit åtminstone alltsedan 2001 då euron infördes. För första gången i modern tid fick grekerna ”riktiga” pengar, billiga var de också, men i stället för att använda dem till investeringar för att bygga om en ekonomi och ett samhälle som inte kommer att ha en chans i en globaliserad värld, användes pengarna till konsumtion. Mänskligt kanske, men oansvarigt och dumt. Och inte vilken konsumtion som helst: Greklands statsskuld utgör i dag, efter att privata skulder redan avskrivits, cirka 320 miljarder euro. Det är mer än 175 procent av BNP (i Sverige kring 40 procent). I den skuldligan spelar inget annat land i Europa. Men sedan några år har denna konsumtion tvärt tagit slut eftersom ingen i Europa längre vill betala för det grekiska kalaset. Det upprör grekerna. Men det rör sig inte om en tillfällig olycka, en knipa som vem som helst kan hamna i, då det blir både nödvändigt och naturligt att sträcka ut en hjälpande hand. Krisen i Grekland har med struktur, inte konjunktur, att göra. Och därtill – detta sagt med all respekt – är den överdriven. Ty nästan alla siffror talar för att de östeuropeiska stater som efter kommunismens fall blev medlemmar av EU lever på en nivå som ligger långt under den i krisens Grekland. Lettland – ett långt fattigare land – har dessutom visat hur man med stora uppoffringar kan genomföra ett radikalt spar- och reformprogram av det slag som Alexis Tsipras regering säger nej till. Inte oväntat är det därför omöjligt att sälja den grekiska krisen som snyfthistoria till Baltikum eller EU-medlemmar som Slovakien, Rumänien eller Bulgarien. Och ännu omöjligare bland grannarna på Balkan: Zagreb, Sarajevo eller Belgrad är städer långt mer slitna och nergångna än Aten. Min kroatiska svärmor skulle ha varit överlycklig med en grekisk krispension. Men det hör till den grekiska provinsialismen att sådana jämförelser inte ens faller någon in. Många hävdar att det handlar om en ren skuldkris. Varför då inte avskriva skulderna? Alla vet ju att de aldrig kommer att kunna betalas, det vill säga aldrig av Grekland. Men att ”avskriva” skulder är ett aisopiskt-terapeutiskt språkbruk som döljer den fundamentala ekonomiska lag som säger att all konsumtion i slutändan måste betalas av någon. Att smita från notan går inte. Däremot att skicka den vidare. Därför är det mest teater när Europa pockar på att Grekland måste betala tillbaka; snarare oroar man sig för att det grekiska exemplet kan smitta av sig på andra. Men återbetalningen måste upprätthållas som fiktion. Aten förses därför med pengar för att kunna spela sin roll. Avsikten är att skulderna ska ”trollas bort” medelst förlängda återbetalningstider och symboliska räntekostnader, allt i förhoppningen att européerna inte upptäcker vad som sker. Ty det är de europeiska skattebetalarna som ska betala det Grekland varken kan eller vill betala. Och klarar våra politiker inte av den skivan lär vi snart få vänja oss vid nya politikeransikten, långt mindre försonligt godmodiga än dagens. På ytan kan alltsammans se ut som ett bråk om pengar. Men den i Grekland förhatliga trojkan (EU, ECB och IMF) är i Aten för att hjälpa till att bygga om det grekiska samhället. När kommunismen föll skedde just detta i hela Östeuropa; vi kallade det systemskifte, vi talade om övergångssamhällen, om en på många sätt smärtsam fredlig revolution som ännu inte är helt avslutad. Men Europas klintelistiska stater kom undan därför att de befann sig på ”rätt” sida av järnridån. De glömdes bort och först den grekiska krisen har visat vilket misstag det var. Ytterst handlar detta inte om pengar utan om en värdegemenskap. Den finns manifesterad i EU:s lagar och regelverk som måste gälla för alla. Annat borde vara så självklart att det inte ens behöver påpekas. Ingångna avtal måste hållas, ansvar kunna utkrävas, skulder återbetalas, solidaritet inte missbrukas. Annars står hela det europeiska projektet på spel. Men detta är alltså vad Alexis Tsipras hotar att säga nej till. Krisen i Grekland har med struktur, inte konjunktur, att göra. Och därtill är den överdriven. Richard Swartz är journalist, författare och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.


”Ingen ska kunna köpa sig till bättre offentlig vård”

Summary: Ny rapport. Patientens behov av sjukvård, inte hennes möjligheter att betala, ska avgöra vilken insats den offentliga vården ska erbjuda. Annars finns det en risk för att vi överger tanken om en vård av hög kvalitet till alla. Det skriver Statens medicinsk-etiska råd som har granskat möjligheten att betala för bättre hälso- och sjukvård.

Ska man i den offentliga hälso- och sjukvården kunna betala extra för att få vård av bättre kvalitet? I vissa landsting kan man numera få en mer sofistikerad hörapparat om man själv står för extrakostnaden. Vid starroperation betalar landstingen för vanliga linser. Men vill man som patient passa på att sätta in en speciallins får man stå för mellanskillnaden. Detta är exempel på medfinansiering, en finansieringsform som de senaste åren vunnit insteg i den offentliga vården. Andra exempel som diskuterats men ännu inte tillämpats i svensk offentlig vård är eget rum på sjukhuset eller bättre mat mot att man betalar för sig. Statens medicinsk-etiska råd (Smer) har granskat om medfinansiering är godtagbar ur etisk synpunkt. I en rapport som offentliggörs i dag finner vi att de etiska problemen kring medfinansiering är stora. Vi uppmanar landstingen att göra en ingående etisk analys av varje insats där man överväger att införa medfinansiering. Det viktigaste etiska dilemmat vid medfinansiering är: • Å ena sidan kan patienter som har råd att köpa vissa hälso- och sjukvårdsinsatser höja sin vårdkvalitet. • Å andra sidan finns risk för en utveckling mot vård på ojämlika villkor. Det främsta argumentet för att införa medfinansiering är att patientens valmöjligheter ökar. Hen får möjlighet att välja produkter och tjänster som ligger utanför det som erbjuds inom den offentligt finansierade vården, även om hen då själv får bekosta mellanskillnaden. Detta skulle ligga i linje med den etiska principen om rätten till självbestämmande. När Smer nu ändå ställer sig avvisande mot medfinansiering, så har hälso- och sjukvårdslagens portalparagraf varit en viktig utgångspunkt. Den säger att hälso- och sjukvårdens mål är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Den som har största behovet av hälso- och sjukvård skall ges företräde. Det är alltså patientens behov av vård, inte hennes möjligheter att betala, som ska avgöra vilken insats den offentliga vården ska erbjuda. Smer menar att medfinansiering kan komma att påverka värdegrunden för hälso- och sjukvården – vård ska ges på lika villkor efter behov. På sikt skulle medfinansiering kunna leda till en offentlig hälso- och sjukvård där basnivån blir lägre än i dag – det finns en uppenbar risk att vi gradvis överger tanken om en vård av hög kvalitet till alla. Förtroendet för den offentliga hälso- och sjukvården skulle äventyras. Även om etiska överväganden talar mot medfinansiering i offentlig vård, inser vi att det kan finnas andra bevekelsegrunder för att införa medfinansiering. Vi ger i vår rapport en handfast vägledning till landstingen hur man bör analysera de etiska aspekterna kring varje insats för sig när man överväger införa medfinansiering. I och med att vissa landsting nu infört medfinansiering för några av de insatser man erbjuder medan andra ställt sig avvisande eller inte tagit ställning, har olikheterna över landet ökat. Exempel kan hämtas från hörselvården. I Stockholm sker utprovning av hörapparater i privat vård. Patienten får en ”hörselcheck” från landstinget och kan välja en apparat ur landstingets basutbud. Vill hon ha en annan hörapparat betalar hon extrakostnaden själv. Kritiker menar att de som provar ut apparaterna har alltför starka incitament för att marknadsföra dyrare, men inte alltid bättre, alternativ. Det finns landsting som infört hörselvård där patienten kan välja privata utprovare men bara kan välja ur ett basutbud av hörapparater – någon medfinansiering finns inte. I de flesta landsting ligger hörselvården helt kvar inom landstinget. Stora skillnader mellan landstingens inställning till medfinansiering finns också när det gäller speciallinser vid starroperation och för vissa hjälpmedel vid funktionsnedsättning. Smers uppfattning är att stora skillnader i om man måste betala eller inte för hälso- och sjukvårdsinsatserna strider mot lagens intentioner om vård på lika villkor för hela befolkningen. Om Smer nu ställer sig avvisande till medfinansiering, hur är det då med egenfinansiering? Det finns redan i dag många medicinska insatser där patienten själv står för hela kostnaden. Det kan röra sig om allt från åderbråcksoperationer av kosmetiska skäl till vaccinationer inför utlandsresor och psykoterapi för personlig utveckling. Dessa insatser utförs i regel i privatvård. Egenfinansieringen innebär att rätten till självbestämmande tillgodoses. Vi anser att det av praktiska skäl, till exempel långa avstånd till privata vårdgivare, kan vara motiverat att enklare insatser utförs också i offentlig vård mot egenfinansiering. Var ska gränsen dras mellan offentligt finansierad vård och egenfinansiering? Det rör den stora frågan om det offentliga åtagandet i vårt samhälle. Smer finner att etiska skäl talar för att det offentliga bör betala för insatser med tydligt gynnsamma medicinska effekter om kostnaden är rimlig i förhållande till effekterna. Patienter som efterfrågar insatser med inga eller bara små medicinska effekter kan hänvisas till privatvård och får då själva stå för hela kostnaden. Med detta balanseras rättvisa och självbestämmande på ett acceptabelt sätt. Det är uppenbart att det hittills saknats samsyn bland landstingen när frågor om med- och egenfinansiering blivit aktuella. Smers rapport ger nu etisk ledning när landstingen ska ta ställning. Vi manar till eftertanke och återhållsamhet. Eftersom med- och egenfinansiering i så hög grad handlar om de grundläggande värderingarna i den offentliga hälso- och sjukvården, välkomnar vi en bred samhällsdebatt i dessa svåra frågor. Statens medicinsk-etiska råd Statens medicinsk-etiska råd (Smer) består av en ledamot från varje riksdagsparti, en politiskt oberoende ordförande samt tio sakkunniga. I rådets uppgifter ingår att ge råd till riksdag och regering och stimulera till bred samhällsdebatt i medicinsk-etiska frågor. Medfinansiering: Landstinget betalar för ett basutbud av vårdinsatser medan patienten själv står för extrakostnaden för ett dyrare alternativ eller tilläggstjänst. Egenfinansiering: Patienten står för hela kostnaden direkt i anslutning till vårdtillfället eller via privat försäkring.


Gulddraken hyllar unga kroglöften

Summary: På måndagen är det dags: DN:s krogpris Gulddraken delas ut. I år instiftar DN också stipendiet Framtidsdraken. Det går till elever på restaurangskolor – och gör att de faktiskt ska ha möjlighet att besöka stjärnkrogarna som de siktar mot.

Årets Gulddrakenyhet är stipendiet Framtidsdraken, ett stipendium som ges till restaurangskoleelever för att ge dem en möjlighet att uppleva gastronomi på hög nivå som gäst. Daniella Illerbrand, med många års erfarenhet av restaurangbranschen, är initiativtagare till stipendiet som är ett samarbete mellan Dagens Nyheter, ett antal krogar och tre restaurangskolor. – Många av studenterna har aldrig ätit på en riktigt bra restaurang. Men hur ska man kunna bli riktigt duktig om man aldrig har upplevt mat, miljö och service på den nivån? Det är inte bara tråkigt för dem, det blir dessutom ett problem för branschen på sikt om de som går ut skolan inte har realistiska förväntningar och relevant kunskap, säger Daniella Illerbrand. Stipendiet, som har döpts till Framtidsdraken, är i två delar. Två elever i årskurs tre får Gulddrakens speciella stipendium: Middagar på alla de tre restauranger som tilldelas årets Gulddrakar i kategorierna budget, mellan och lyx – vilka restauranger det blir avslöjas först på galan ikväll. Dessutom får fem elever vardera från de medverkande skolorna en middag på någon av de tre krogarna som medverkar i projektet: Gastrologik, Mathias Dahlgren Matbaren och Fotografiskas restaurang. I samband med besöket får de en möjlighet att träffa krögaren och ta en titt in i köket, och sedan ska de redovisa sina upplevelser för sina klasskamrater. Paul Svensson på Fotografiska är en av de medverkande krögarna: – Det är viktigt att man får rätt uppfattning av hur det är på en restaurang, både från in- och utsidan, om man vill arbeta med mat. Därför är det här stipendiet ett jättebra initiativ. – Gastronomi kan se så olika ut beroende på var man arbetar, och det gäller att hitta rätt plats oavsett om det är på kafé, stjärnkrog eller en bistro. Vi som krögare måste ge de unga som kommer till oss en realistisk – men samtidigt positiv – bild av alla delar av yrket. Visst, städning är en viktig del, men det finns ju en stor glädje i att laga mat också. Och det måste vi förmedla till de studenter som kommer till oss, att få möta människor som lever och är gastronomi är jätteviktigt, säger han. – Vi hoppas så klart att ännu fler skolor och krögare ska vilja delta nästa år, säger Daniella Illerbrand. För alla oss som älskar mat och krogliv är det självklart att mat måste upplevas för att man på riktigt ska förstå den – det räcker inte med att kolla klipp på Youtube, läsa kokböcker och kolla på bilder i sociala medier. Fakta. De får Gulddrakens stipendium: Penda Thomsson och Jonathan Gille Motivering: De första mottagarna av Gulddrakens stipendium är två elever med en tydlig idé om vart de vill nå med sina studier. De har på ett bra och inspirerande sätt formulerat hur de vill gå vidare efter examen – och varför. De verkar inom olika inriktningar, kök respektive servis, och har olika bakgrund men gemensamt för dem båda är nyfikenhet, ambition och en stor önskan att utvecklas. Vi tror att detta stipendium kommer att innebära nya insikter och stora möjligheter att växa i yrket. Övriga nominerade till stipendiet: Fabian Olli Johansson, Visbygymnasiet Elias Agerhem, Stockholms internationella restaurangskola Kristoffer Jansson, Stockholms hotell- & restaurangskola Josefin Brolund, Stockholms hotell- & restaurangskola Mottagare av Framtidsdraken: Stockholms hotell- & restaurangskola: Emma Johansson, Denise Estlind, Joakim Olofsson, Nelly Romero, Gordon Zetterlund Fälldin. Visbygymnasiet: Angelica Österberg, Rasmus Frännesjö, Sally Wiesand, Sofia Adler, Zenita Dunstrand. Stockholms internationella restaurangskola: Dzeneta Vocisa, Moa Åkebring, Pontus Dunström, Ludvig Lilliebjelke Wikström, Shalmy Cairo. De som får Framtidsdraken har valts ut av lärarna på respektive skolor, baserat på bland annat skolresultat och utvecklingskurva. Mottagarna av Gulddrakens stipendium har dessutom utsetts genom intervjuer. Direktsändning med start klockan Direktsändning med start klockan 17 på DN.se – vinnarna av gulddrakarna och hederspriserna presenteras, liksom mottagarna av Framtidsdrakarna. Film med vinnarnas bästa tips på hur du själv lyckas i köket och i baren. Följ försöket att bygga Sveriges största champagnetorn genom tiderna. Blir det succé – eller rasar det ihop?


Anpassar vi maten för mycket efter vår dotters ätstörningar?

Summary: Den unga, vuxna dottern har ett ätstört beteende. Hur kan föräldrarna bäst stötta henne? Hjälper de henne när de anpassar sig efter henne när det gäller matinköp och matlagning, eller innebär det att de är medberoende? Psykolog Martin Forster kommenterar.

Fråga: Min fråga gäller hur vi bäst kan hjälpa vår dotter att hantera sina ätstörningar. Hon bor kvar hemma trots att hon är över 20 år. Anledningen är att hon pluggar och vill undvika studielån, och att vi som föräldrar har möjlighet att ge henne denna goda start i livet. Det som komplicerar tillvaron, utöver det att vi är tre vuxna som ska försöka få ihop tillvaron till allas bästa, är att vår dotter har ett ätstört beteende. Det hela kan ha sin upprinnelse i att hon som barn var överviktig precis som hennes pappa var som barn. Pappa är sedan sena tonåren normalviktig. Jag själv skulle kunna väga några kilo mindre men prioriterar inte det framför god mat och lite extra gott till helgen. Vi remitterades till läkare och fick hjälp av dietist när hon var barn. Jag vet inte om den hjälpen hjälpte vare sig henne eller oss. Jag tycker nog att vi redan hade, och har, både sunda matvanor och är en familj med en aktiv fritid. Jag definierar vår dotter som en typiskt ”duktig flicka”. I gymnasiet började hon kämpa med sin vikt mer målinriktat, och på sina egna premisser. Det ledde till en viktminskning till något underviktig som hon är i dag. Nu till min fråga, hur hjälper vi henne bäst att hantera detta med mat och ätande? Vår dotter är ”boss” i köket, och vi låter henne hållas. Hon styr med järnhand över matinköp och matlagning. Visst, vi hennes föräldrar äter ju annat än keso och tonfisk i vatten, men allt som lagas är baserat på lightprodukter. Det är ju något gott med detta för det är bra med nyttig mat, men ack så trist i längden. När det kommer till sötsaker som godis och kaffebröd så är det bannlyst hemma. Det får vi oftast smyga med om hon inte själv köper för att hon vill ha, för det vill hon ibland. Det är väl nu vi närmar oss min kärnfråga egentligen. Hjälper vi henne genom att anpassa oss? När vi plockar undan eller låter bli att köpa frestelser för att hon inte ska hetsäta? Eller agerar vi medberoende? Jag kan tillägga att hon i dagsläget är något underviktig och att hon också är insiktsfull. Hon säger själv att det handlar om att hålla sitt inre kaos stången. Hon kämpar mot sina demoner, att inte vara tillräckligt smal och inte duga. Jag kan nog säga att både jag och hennes pappa har gjort vårt yttersta för att sätta hennes behov i centrum, gett all den kärlek och stöd vi någonsin kunnat. Hon går sedan ett år tillbaka hos en bra psykolog som hon tycker jättebra om. Men hur hjälper vi bäst? Svar: Tack för ditt brev, där du tar upp en flera svåra och viktiga frågor. Jag vet inte hur allvarligt det du kallar för ätstört beteende har varit eller är, men det är välkänt att ätstörningar generellt innebär en stor belastning för familjen som helhet. Föräldrar och andra närstående riskerar att bli indragna och på olika sätt bidra till problemen, vilket är en farhåga du tar upp. Jag vill samtidigt understryka att inget i ditt brev tyder på att ni skulle ha gjort några allvarliga misstag eller fel, vilket jag återkommer till senare i svaret. Mitt första råd till er är att fråga dottern om ni kan ta kontakt med hennes psykolog för att få svar på era frågor. En möjlighet är att ni träffar psykologen tillsammans med dottern för att diskutera hur ni ska förhålla er till problemet. Då har ni chans att få mycket bättre svar än vad jag kan ge. Du tar upp frågan om medberoende, vilket innebär att närstående anpassar sig på ett sätt som i längden underlättar och förstärker en beroendeproblematik. Man vet att det förekommer i samband med ätstörningar och det är något man brukar ta upp i behandling och terapi. Det generella rådet är förstås att omgivningen ska sluta anpassa sig och därmed skapa förutsättningar för den drabbade att ta itu med problemen. Ska ni alltså ställa fram chipsskålar och tvinga er dotter att hälla grädde i såsen? Nja, det gäller så klart att göra det på ett balanserat sätt, som kan liknas vid behandling av missbruk. Om någon exempelvis lider av alkoholmissbruk måste personen å ena sidan lära sig att motstå frestelser, som att hantera sina känslor och impulser i sammanhang där det förekommer alkohol. Å andra sidan bör personen på längre sikt inte utsätta sig för överdrivna frestelser, som att ständigt umgås med vänner som dricker mycket. I ert fall kanske ni ska låta dottern styra över sitt eget ätande, samtidigt som ni utan att smyga tar fram den mat och de godsaker ni vill äta. I vilken mån ni ska rensa hemmet från frestelser beror också på var er dotter befinner sig i terapin. Återigen är det därför bra att få information från hennes psykolog. Kanske hon just nu behöver träna på att ta del av frestelser utan att hetsäta? Kanske är hon inte där än? Sedan är frågan om er dotters matvanor är det stora problemet, eller om det snarare handlar om vilka krav hon rent allmänt ställer på sig själv? Höga krav, kontrollbehov och missnöje med utseende hänger ofta ihop med ätstörningar. I de flesta behandlingar ingår det därför i regel även arbete med dessa områden, vid sidan av att normalisera själva ätandet. När det gäller barn och ungdomar är behandlingen ofta familjeterapi, där man jobbar mycket med just det du frågar om – hur kan föräldrar stötta barn på bästa sätt? Utgångspunkten i dessa terapier är bland annat att förändra det destruktiva samspel som kan uppstå i familjen. Som sagt är överdriven anpassning till barnets ätstörning ett exempel på detta, men det finns fler och kanske viktigare exempel. Ett typiskt mönster är att föräldrar till barn med ätstörningar börjar utöva för mycket kontroll. Det gäller inte bara hur barnet äter utan brukar även omfatta andra områden, som skola, kamrater och fritid. Det hindrar barnet från att utveckla självständighet och tilltro till förmågan att leva sitt liv. Man har i forskning särskilt uppmärksammat de negativa effekterna av att föräldrar utövar indirekt kontroll, till exempel genom att uttrycka saker mellan raderna med skuld och skam som medel. Inget av detta framgår i ditt brev, men en möjlig koppling till rak kommunikation skulle kunna vara att ställa samma frågor direkt till er dotter som du tar upp i brevet. Vill hon att ni ska gömma godsaker? Ett annat samspelsmönster som brukar lyftas fram är den känslomässiga kommunikationen. Det finns en tydlig koppling mellan ätstörningar hos barn och ett fientligt, kritiskt och överdrivet känslomässigt klimat i familjen. Ingen förälder vill förstås vara på det sättet, men den belastning en allvarlig ätstörning innebär gör att många kan hamna där ändå. Det är förstås också negativt om föräldrar själva har ett osunt förhållande till mat, vikt och utseende, i synnerhet om de uttrycker detta till barnet. Ni verkar inte alls vara i riskzonen för det, med tanke på hur du beskriver er attityd. En sak som kanske är mer relevant för er är självkänsla. Du skriver om dotterns demoner och känslor av att inte duga. Det är vanligt att personer med ätstörningar klandrar och ogillar sig själva, i synnerhet kroppen och utseendet. Den naturliga impulsen som förälder är förstås att försöka övertyga sitt barn om motsatsen. Mitt råd brukar vara att minska de ansträngningarna – att argumentera mindre. Givetvis ska man säga att man inte håller med när barnet klandrar sig självt, men mer än att med ord övertyga barnet om dess värde måste man visa det i handling. Genom att finnas där. Genom att ge stöd. Genom att visa naturlig uppskattning och bekräftelse i vardagen. Genom att bekräfta både negativa och positiva känslor hos barnet. Genom att ta den plats man förtjänar och agera på ett sätt som visar att man själv har ett värde. Och genom att förlåta sig själv och andra för misstag och tillkortakommanden. Även detta skriver du om i ditt brev – om hur ni stöttat er dotter genom åren. Kanske följer ni redan alla råd jag gett, men det är väl i så fall gott. Fråga dottern om ni kan ta kontakt med hennes psykolog för att få svar på era frågor. Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Martin Forster, legitimerad psykolog och forskare, svarar på frågor om barn och familjerelationer. På www.forster.se/referenser150126 finns referenser till forskning om ätstörningar.


Putin behöver inget Gulag

Summary: I Ryssland ses presidenten som ”Årets man”. Det finns en oro för att Putin har slut på idéer. Men rädslan för vad som händer den som börjar bråka är starkare.

Alla nationer får den regering de förtjänar, sade Kungariket Sardiniens sändebud i det ryska tsardömet, Joseph de Maistre, för 200 år sedan. Han syftade på ryssarnas djupt rotade politiska apati, som finns kvar än i dag. Ryssland är inte längre en enväldig monarki som på de Maistres tid. Inte heller är det en kommunistisk diktatur, med Stalins gelikar som hotar med Gulag för att stoppa politiska meningsyttringar. Men president Putin har lärt sig mycket av sina föregångares självhärskartaktik. Folket tycks inte ha lärt sig något alls. I en opinionsmätning i slutet av 2014 svarade 68 procent att Putin borde utses till ”Årets man”. Att han ryckte loss Krim från Ukraina i mars och vägrade att böja sig för västs protester gjorde honom till folkhjälte. Genom att återta territorium som förr var ryskt har han blandat bort korten så att det inte ska märkas att han kuvar frivilligorganisationer, kväser självständiga medier och tystar oppositionella röster. Medan Rysslands ekonomi faller sönder – rubeln har tappat över halva värdet mot dollarn sedan juni, räntorna är uppe i 17 procent och inflationen är tvåsiffrig – ligger Putins opinionssiffror kvar på 85 procent. Ryssarna borde kräva ett slut på sitt lands ekonomiska bekymmer, inte hylla ledaren som har vållat dem. Men som den KGB-officer Putin varit besitter han en diktators slughet. Han vet att ryssar är lydiga efter århundraden av hård statlig kontroll. Staten är farlig, men att behöva reda sig på egen hand är än mer skrämmande. I mitten av december gav Putin sin årliga middag för oligarkerna, ett gästabud i pestens tid. Fyrtio ledande personer i näringslivet och finansvärlden (de flesta driver Kremlanslutna företag) var med för att få – och avge – försäkringar om att de och regeringen gemensamt skulle klara av krisen. Vid middagen upprepade Putin sitt löfte att skydda oligarkernas rikedomar undan amerikanska och europeiska sanktioner. Han utfäste sig särskilt att tillämpa Rotenberglagen, uppkallad efter finansmannen Arkadij Rotenberg som i september fick lämna ifrån sig 40 miljoner dollar till den italienska staten. Lagen förpliktar Kreml att kompensera oligarkerna för alla tillgångar i utlandet som de mister på grund av västs sanktioner. I december lovade Putin också att de ryska affärsmännens finansiella övertramp blir glömda och förlåtna om de tar hem sina utländska tillgodohavanden. Att lita på sådana löften är finansiellt självmord. Bara för några månader sedan försäkrade Putin alla och envar att Rysslands ekonomi utan besvär skulle överleva de europeiska och amerikanska sanktionerna. I den finansiella härdsmältan 1998 förlorade de ryska oligarkerna också väldiga belopp, och de flesta kom aldrig på fötter igen. Regeringen kan uppenbarligen inte garantera någons förmögenhet, eventuellt med undantag av sina egna medlemmars. Men att tacka nej till Kremls generösa erbjudande är lika förödande. Politiskt oliktänkande medför ekonomisk ruin. År 2003 fängslades Rysslands rikaste oligark, Michail Chodorkovskij – som envist förordar demokratisering och outtröttligt kritiserar Putin – på falska anklagelser för förskingring och skatteflykt och hans oljebolag Jukos drevs i konkurs och såldes till Kremls många stövelslickare. Tio år senare är budskapet detsamma: lyder man regeringen får man förlåtelse för sina dumheter. Den som inte fogar sig störtas i avgrunden, hur rik eller välkänd han än är. Magnaterna tar förstås inte den ekonomiska krisens tyngsta stöt. Putin måste ju ha deras stöd, hur kortlivat det än är, för att behålla makten. Vanliga ryssar har långt mindre att säga till om och får lida långt mer. Men det kanske de förtjänar. Kärva åtstramningar som beslutats nyligen – sänkta pensioner och löner och minskad samhällsservice (hundratals sjukhus ska stängas och tusentals i vården avskedas) – har knappt väckt någon kritik alls. I slutet av december demonstrerade några tusen personer på Manegetorget mitt i Moskva till stöd för Alexej Navalnyj och hans yngre bror Oleg. Bröderna hade just dömts till tre och ett halvt års fängelse för bedrägeri mot ett kosmetikaföretag. Alexej, som opponerar sig mot Putin lika skarpt som Chodorkovskij och leder en tynande motrörelse, fick villkorlig dom. Oleg, anställd vid posten och inte politiskt engagerad, får sitta av hela tiden. Stalin tillgrep ofta och gärna denna taktik, att ”förlåta” sina fiender och lägga straffet på deras anhöriga. ”Fienderna” tog raskt sitt förnuft till fånga och allmänheten, som inte kände till de dömda, tappade snart intresset. Det gör de alltjämt. Dagens ryssar hoppas att Putin, som överrumplade sina motståndare med att annektera Krim, kan ha ett annat kort i ärmen, som stabiliserar finansmarknaderna och sätter fart på oljepriset som Rysslands ekonomi är beroende av. Ryssarna är oroliga för att Putin saknar nya idéer. Men den oron är ingenting mot deras rädsla för vad som kan hända om de börjar bråka. Och Putin vet att han inte behöver något Gulag för att ha kvar makten. Nina Chrusjtjova I mitten av december gav Putin sin årliga middag för oligarkerna, ett gästabud i pestens tid.