Summary: Experter på sjörätt: Den nya gränsen för sjöfylleri är inte sakligt motiverad utan leder till felprioriterade bevakningsresurser och kriminalisering av vardagslivet.Förra året ändrades gränserna för sjöfylleri i Sjölagen. Nu är gränsen satt till 0,2 promille precis som i vägtrafiken. Kustbevakningen har också fått möjlighet att göra rutinmässiga nykterhetskontroller utan misstanke om brott och antalet båtförare som har anmälts för onykterhet har ökat kraftigt sedan förra året. Lagändringen är inte sakligt motiverad och underbyggd utan speglar politikers klåfingrighet på ett område de knappast känner till. Den nya lagen förnedrar ansvarstagande båtförare, skriver professorerna Hugo Tiberg och Mats Edenius.

Våren 2010 ändrades Sjölagens fylleriregel. Den nya regeln omfattar båtar och fartyg om minst 10 meter eller med en fart av minst 15 knop. För dessa har lagstiftarna fullt ut likställt sjötrafik med vägtrafik och därför satt en ny gräns för ”sjöfylla” till 0,2 promille samt tillåtit rutinmässiga kontroller utan misstanke om brott. Vi är kritiska till förändringen. Vi menar att säkerhet ska balanseras mot hur människor vill leva sina liv såväl till vardags som på fritid och att lag ska vara sakligt motiverad och väl underbyggd. Så är inte fallet här. Ändringen speglar politikers klåfingrighet på ett område de knappast känner till. Den har lett till felprioritering av bevakningsresurser, utsatt människor för kontroll utan saklig grund och medfört opåkallad kriminalisering av vardaglig livsföring. Motivet som med emfas framhållits från ansvariga politiker är trafiksäkerhet. Men riskerna till sjöss handlar inte mycket om trafik, och det saknas påvisat samband mellan sjösäkerhet och de låga promillegränser som nu införts. I ett undersökt material om 350 sjöfylleridomar (1994–2010, kommer våren 2011 på Jure Förlag) har sjutton fall av död eller allvarlig kroppsskada befunnits orsakade av berusning över 1 promille, medan ett enda sådant förekommer med lägre påverkan, som enligt domstolen inte behöver ha orsakat olyckan. Propositionens likställande av båt- och biltrafik är missriktad. Det är knappast ”körning” som är det svåra eller viktiga vid båtfart, utan bedömningar och beaktande av sjö och väder. Även den rena körningen – som närmast berör motorbåtar – har en annan karaktär. Marginalerna är mycket större än på väg, och i trängre passager är hastigheten ofta begränsad. Inte heller är faciliteterna som på land. Den som druckit en öl kan inte ta bussen eller för rimligt pris kalla på taxi. För hemfärden med egen båt har hittills gällt att ingen får dricka sig oförmögen att säkert fylla sin funktion. Den regeln har fyllt behoven. Propositionens tal om trafik ger intrycket att den nya regeln ska gälla bara för den som ”kör”. Så är dock inte fallet. Lagstiftaren har infört sin ”trafikbestämda” promillegräns i ett gällande regelverk för sjösäkerhet som omfattar även den som ”i övrigt fullgör en uppgift av väsentligt betydelse för säkerheten till sjöss”. Det innebär att alla möjliga funktioner som är väsentliga för sjösäkerheten omfattas av 0,2-regeln – befälhavarskap, navigering, utkik och maskinarbete – inklusive uppgifter som många gånger utförs i hamn. För alla föreskrivs 0,2-gränsen som en fast regel utan appell, även för den som skött och kan sköta sin funktion utan anmärkning. Frågan blir inte längre om var och en är nykter nog för sin syssla utan om någon har 0,2 promille! Det blir legitimt – formellt faktiskt ett åliggande – att kontrollen utsträcks till snart sagt envar som kan ha en roll för säkerheten ombord. Ska lagen tillämpas som den är skriven får vi alla räkna med påhälsning och blåsning ombord. Sommarens facit är en våg av prickningar, i många fall i gränslandet kring 0,2 promille – mest strafförelägganden, men en påtagligt ökad ström av rättsfall har också börjat nå domstolarna. Kustbevakningen kommenterar sin insats som en framgång och talar om uppdagade ”mörkertal”. Egentligen handlar det om att personer haffats som man tidigare inte haft anledning att stoppa eftersom de fört sina båtar utan anmärkning och utan fara för andra. Vad som skett är en nykriminalisering – förbud på områden som alltid varit fria. Denna nyskapade brottslighet sker med hjälp av rutinmässiga kontroller och belastar rättsväsendet med otaliga utredningar. Domstolarna har hakat på. I höstas fällde Uddevalla tingsrätt en båtägare med 0,2 promille fastän han bara släppt förtöjningen och ännu inte satt i gång motorn, något som under tidigare gällande lag ansågs principiellt straffritt. Nyligen har Svea hovrätt knäsatt principen att man ska dömas efter alkoholhalt oavsett påvisade risker. En båtförare som exempelvis kört med måttlig hastighet på en öppen fjärd kan dömas till höga böter oavsett om risken för en olycka varit obefintlig. Det är inte något fylleri som stoppas med den nya regeln, utan vanligt måltidsdrickande. De som berörs är närmast båtfolk som valt båten som sommarstuga och skärgårdsbor som behöver den för allehanda ärenden. De har alla rimligt krav på saklig grund för ingrepp i sitt vardagsliv. Sjösäkerhetsrådet har redovisat stadigt sjunkande siffror på båtolyckor under senare år, och sjöpolisen finner alkoholrelaterade båtolyckor ligga kvar på en konstant låg nivå, trots fler och snabbare båtar. Det måste vara något fel med en lag som utan anförd statistikgrund förbjuder skärgårdsbon att ta en öl på grund av möjligheten att behöva korsa fjärden i något ärende, och hindrar den ankrade båtsemestraren att ta ett glas vin till laxen för att en möjlig trängsel i viken eller störande sjögång kan ge anledning till byte av ankarplats. Därtill påtvingar lagen besökande från utlandet ett förmyndarskap som saknar motstycke i varje annat land. Ingen seriös bedömare förespråkar berusning på sjön. Vi förespråkar över huvud taget inte berusning. Men en lag får inte stiftas utifrån populistiska sloganer om att alkohol och båtkörning ”inte hör ihop”. Den nya regeln är förnedrande för båtfolket och ett uttryck för styrning som går stick i stäv mot politikernas allmänna intentioner att inte använda den makt de fått till att dirigera väljarnas liv i detalj. Regleringar som påverkar folks valda livsföring ska grundas i påvisade behov och utformas på ett kunnigt och rationellt sätt. För att bli efterlevda måste lagarna vara förankrade i vårt rättsmedvetande. Motreaktionen är tydlig. Bland båtfolk myntas nu begreppet ”pilsnerfylla”, inte värre ansett än att få en parkeringsbot. Om lagar även i framtiden stiftas på samma bristfälliga sätt som denna sjölagsändring finns skäl för ökad oro. Vem står bakom en pilsnerlag? Låt oss få lagen snarast övervägd igen, med verkligt beaktande av sådana synpunkter som lagstiftare skall ta hänsyn till, med rimliga, kloka gränsdragningar både ifråga om de båtar och de funktioner som ska omfattas av regeln och en sakligt motiverad promillegräns. För alla politiker som vill lyssna och förstå så borde detta vara en självklarhet. I annat fall kommer lagen få ett ytterligare löjets skimmer över sig och, dessvärre, epitetet ”sjöfyllerist” att mista sin allvarliga och rättmätiga innebörd. Hugo Tiberg Professor i sjörätt Stockholms universitet Mats Edenius Professor i informationssystem Uppsala universitet


”Sveket mot friskolorna skadar svensk utbildning”

Summary: Timbros vd: Den snart 20 år gamla friskolereformen har varit framgångsrik. Trots det sviker nu Alliansen både elever, föräldrar och sin egen samhällssyn. Bland elever, föräldrar och lärare är friskolorna en succé. Ändå står inte Alliansen upp för grundtanken med reformen: att skolan blir bättre om elever och föräldrar får bestämma i stället för politiker och skolbyråkrater. Vissa friskolor får kritik för att de gör vinst. Men varför presterar de kommunala skolorna så mycket sämre? Kommunala skolor borde lära sig av, och inte skyddas från, friskolorna. De skolor som inte håller måttet borde stängas, oberoende av om de är kommunala eller fristående, skriver Markus Uvell.

Nästa år är det 20 år sedan friskolereformen genomfördes. Reformen har varit enormt framgångsrik. Enligt Skolverkets sammanställning presterar friskolor bättre resultat, såväl i nationella prov som i betygs- och meritvärde, än kommunala skolor. Undersökningar visar att föräldrar med barn i friskolor är mer nöjda med skolan än föräldrar med barn i kommunala skolor, detsamma gäller lärare som arbetar i friskolor jämfört med kommunanställda lärare. Tidningen Dagens Samhälle gjorde nyligen en genomgång som visar att friskolorna når bättre resultat per krona än de kommunala skolorna. En färsk studie från brittiska tankesmedjan Institute of economic affairs (IEA) visar dessutom att svenska vinstdrivande friskolor är särskilt bra på att förbättra studieresultaten för barn med sämre sociala förutsättningar. Det är knappast förvånande att friskolesystemet väcker betydande internationell uppmärksamhet. I både Europa och USA har den svenska innovationen med konkurrens och valfrihet inom ramen för gemensam finansiering blivit en förebild i kampen mot kvalitetsproblem, segregation och ineffektivitet i skolan. Mot denna bakgrund kunde man tro att friskolorna skulle vara en högt värderad företeelse i Sverige. Så är tyvärr långt ifrån fallet. Bland elever, föräldrar och lärare är friskolorna visserligen en stor succé. Var tionde grundskoleelev och var femte gymnasieelev går i friskola, i storstäderna betydligt fler. Andelen växer också stadigt, allt fler väljer fristående i stället för kommunal skola. Men i den politiska debatten är friskolornas främsta roll att vara slagpåse. Kritiken gäller dels det faktum att vissa friskolor gör vinst. Kanske är det ganska väntat. För somliga sticker vinster alltid i ögonen, varför skulle friskolorna vara ett undantag? Men exemplet friskolor är mycket illa valt. Friskolorna presterar bättre resultat än de kommunala, med mindre resurser, och ändå lyckas de lägga undan lite pengar i vinst. Den fråga som borde ställas är: varför presterar de kommunala skolorna så mycket sämre? Man måste inte älska vinsterna i friskolesektorn, men den ideologiska indignationen får inte skymma bristerna hos många kommunala skolor. Något gör friskolorna uppenbarligen rätt och många kommunala skolor fel. Vad? Utöver vinsterna lyfts missförhållanden och oegentligheter i enskilda friskolor fram, och beskrivs ibland som en konsekvens av friskolesystemet. Dessa missförhållandenär förstås oacceptabla. Det finns skäl att skärpa kontrollen av både kommunala och fristående skolor. Men att använda enskilda missförhållanden som argument mot friskolesystemet som sådant är inte seriöst. Det mest tragiska är att misstänkliggörandet av friskolorna inte är begränsat till vänstern. De borgerliga partier som en gång genomdrev friskolereformen har lagt sig platt för en osaklig och ideologiskt motiverad kampanj mot människors rätt att själva välja skola. För kritiken handlar inte om enskildheter eller skönhetsfläckar, den är fundamental. I praktiken ifrågasätts huruvida fritt skolval över huvud taget har ett värde. De partier som öppnade möjligheten att välja skola oberoende av föräldrarnas plånbok har i dag lämnat walk-over i friskoledebatten. De låter stillatigande valfrihetens fiender misskreditera grundtanken med reformen: att skolan blir bättre om elever och föräldrar får bestämma i stället för politiker och skolbyråkrater. Allianspartierna har ett ansvar att stå upp för reformens kärna. Den svenska skolan har tveklöst problem. Resultaten är på det hela taget för dåliga, många elever går ut skolan utan fullständiga betyg och alltför många skolor har svårt att upprätthålla grundläggande ordning och reda. Men detta har inget med friskolorna att göra. Tvärtom är det stora problemet att alltför många elever fortfarande går i underpresterande, vanskötta kommunala skolor. I många fall därför att lokala politiker för att skydda den ”egna” verksamheten motverkar etablering av friskolor. Denna utmaning borde Allianspartierna ta tag i. I stället för att acceptera, eller rentav själva delta i, misstänkliggörandet av friskolor. Alliansens svek mot friskolorna är ett svek på flera plan. Det är ett svek mot dagens friskoleelever, mot alla de familjer som gjort ett aktivt val av skola som en investering i engagemang och tid för en bättre framtid för sina barn. I stället för uppmuntran möts de nu av misstänksamhet och ifrågasättande. Det är också ett svek mot de barn, inte sällan med invandrarbakgrund, vars liv kommer att få en alltför dålig start på grund av en dålig kommunal skola och brist på valmöjligheter på hemorten. Alla vet att barn som hamnar snett tidigt i livet får svårt att komma igen, här kan friskolor erbjuda en väg till en bättre framtid. Ökad möjlighet att välja skola motverkar segregation, brist på valfrihet låser i stället fast den som haft otur i livets lotteri. Alliansens undfallenhet mot friskolemotståndarna är också ett svek mot kärnan i en borgerlig samhällssyn: att enskilda människor måste ges makten över sina egna liv, och själva ta ansvar för att forma sin framtid. För en borgerlig regering borde försvaret av friskolorna, och arbetet för att de ska bli fler, sitta i ryggmärgen. En borgerlig skolpolitik måste ta avstamp i elevers och föräldrars egenmakt. Ju fler elever och föräldrar som engagerar sig i valet av skola, desto bättre. För dem, men också för oss alla. Sverige blir ett bättre, mer demokratiskt robust samhälle, ju fler som engagerar sig i sina barns val av skola. Makten över utbildningen ska ligga hos medborgarna, inte politikerna. För snart 20 år sedan öppnade friskolereformen för ett enormt viktigt perspektivskifte. Den öppningen måste Alliansen ta till vara betydligt bättre än i dag. Exakt vilken politik som krävs kan man ha olika uppfattning om. Men två principer borde vara självklara: För det första att ta till vara de lärdomar som nästan två decenniers mångfald i skolan gett oss. Vad kännetecknar de skolor som lyckas allra bäst, och hur kan andra skolor lära sig av deras exempel? Den viktigaste politiska uppgiften här handlar om politikernas ansvar som huvudmän för den kommunala skolan. Kommunal verksamhet behöver lära sig av, och inte skyddas från, friskolorna. För det andra att sätta stopp för skolor som inte håller måttet. Att skolan i Sverige finansieras med skattepengar ställer särskilda krav på politikerna. De resurser som läggs på skolan, oberoende av om det gäller friskolor eller kommunala skolor, tillhör medborgarna och måste därför brukas med omdöme. Det borde vara en självklarhet att skolor som inte håller tillräcklig kvalitet ska stängas, oberoende av om de är kommunala eller fristående. Det är bra för den svenska skolan att Sverige har en borgerlig regering, det vore ännu bättre om det även fördes en borgerlig skolpolitik. Markus Uvell vd Timbro Så många går i friskola Antalet elever som går i friskolor ökar. Läsåret 2009–2010 gick 11 procent av grundskolans elever i friskola. Tillsammans var de 96 000 elever och 6 500 – eller drygt 7 procent – fler än föregående läsår. Samtidigt minskar antalet elever i grundskolan totalt sett. Andelen elever med utländsk bakgrund är större i friskolor än i kommunala skolor – 20 respektive 18 procent. I 32 kommuner går inga elever i friskolor. Källa: Skolverket


Summary: Timbros vd: Den snart 20 år gamla friskolereformen har varit framgångsrik. Trots det sviker nu Alliansen både elever, föräldrar och sin egen samhällssyn.Bland elever, föräldrar och lärare är friskolorna en succé. Ändå står inte Alliansenupp för grundtanken med reformen: att skolan blir bättre om elever och föräldrarfår bestämma i stället för politiker och skolbyråkrater. Vissa friskolor får kritik föratt de gör vinst. Men varför presterar de kommunala skolorna så mycket sämre? Kommunala skolor borde lära sig av, och inte skyddas från, friskolorna. De skolor som inte håller måttet borde stängas, oberoende av om de är kommunala ellerfristående, skriver Markus Uvell.

Nästa år är det 20 år sedan friskolereformen genomfördes. Reformen har varit enormt framgångsrik. Enligt Skolverkets sammanställning presterar friskolor bättre resultat, såväl i nationella prov som i betygs- och meritvärde, än kommunala skolor. Undersökningar visar att föräldrar med barn i friskolor är mer nöjda med skolan än föräldrar med barn i kommunala skolor, detsamma gäller lärare som arbetar i friskolor jämfört med kommunanställda lärare. Tidningen Dagens Samhälle gjorde nyligen en genomgång som visar att friskolorna når bättre resultat per krona än de kommunala skolorna. En färsk studie från brittiska tankesmedjan Institute of economic affairs (IEA) visar dessutom att svenska vinstdrivande friskolor är särskilt bra på att förbättra studieresultaten för barn med sämre sociala förutsättningar. Det är knappast förvånande att friskolesystemet väcker betydande internationell uppmärksamhet. I både Europa och USA har den svenska innovationen med konkurrens och valfrihet inom ramen för gemensam finansiering blivit en förebild i kampen mot kvalitetsproblem, segregation och ineffektivitet i skolan. Mot denna bakgrund kunde man tro att friskolorna skulle vara en högt värderad företeelse i Sverige. Så är tyvärr långt ifrån fallet. Bland elever, föräldrar och lärare är friskolorna visserligen en stor succé. Var tionde grundskoleelev och var femte gymnasieelev går i friskola, i storstäderna betydligt fler. Andelen växer också stadigt, allt fler väljer fristående i stället för kommunal skola. Men i den politiska debatten är friskolornas främsta roll att vara slagpåse. Kritiken gäller dels det faktum att vissa friskolor gör vinst. Kanske är det ganska väntat. För somliga sticker vinster alltid i ögonen, varför skulle friskolorna vara ett undantag? Men exemplet friskolor är mycket illa valt. Friskolorna presterar bättre resultat än de kommunala, med mindre resurser, och ändå lyckas de lägga undan lite pengar i vinst. Den fråga som borde ställas är: varför presterar de kommunala skolorna så mycket sämre? Man måste inte älska vinsterna i friskolesektorn, men den ideologiska indignationen får inte skymma bristerna hos många kommunala skolor. Något gör friskolorna uppenbarligen rätt och många kommunala skolor fel. Vad? Utöver vinsterna lyfts missförhållanden och oegentligheter i enskilda friskolor fram, och beskrivs ibland som en konsekvens av friskolesystemet. Dessa missförhållandenär förstås oacceptabla. Det finns skäl att skärpa kontrollen av både kommunala och fristående skolor. Men att använda enskilda missförhållanden som argument mot friskolesystemet som sådant är inte seriöst. Det mest tragiska är att misstänkliggörandet av friskolorna inte är begränsat till vänstern. De borgerliga partier som en gång genomdrev friskolereformen har lagt sig platt för en osaklig och ideologiskt motiverad kampanj mot människors rätt att själva välja skola. För kritiken handlar inte om enskildheter eller skönhetsfläckar, den är fundamental. I praktiken ifrågasätts huruvida fritt skolval över huvud taget har ett värde. De partier som öppnade möjligheten att välja skola oberoende av föräldrarnas plånbok har i dag lämnat walk-over i friskoledebatten. De låter stillatigande valfrihetens fiender misskreditera grundtanken med reformen: att skolan blir bättre om elever och föräldrar får bestämma i stället för politiker och skolbyråkrater. Allianspartierna har ett ansvar att stå upp för reformens kärna. Den svenska skolan har tveklöst problem. Resultaten är på det hela taget för dåliga, många elever går ut skolan utan fullständiga betyg och alltför många skolor har svårt att upprätthålla grundläggande ordning och reda. Men detta har inget med friskolorna att göra. Tvärtom är det stora problemet att alltför många elever fortfarande går i underpresterande, vanskötta kommunala skolor. I många fall därför att lokala politiker för att skydda den ”egna” verksamheten motverkar etablering av friskolor. Denna utmaning borde Allianspartierna ta tag i. I stället för att acceptera, eller rentav själva delta i, misstänkliggörandet av friskolor. Alliansens svek mot friskolorna är ett svek på flera plan. Det är ett svek mot dagens friskoleelever, mot alla de familjer som gjort ett aktivt val av skola som en investering i engagemang och tid för en bättre framtid för sina barn. I stället för uppmuntran möts de nu av misstänksamhet och ifrågasättande. Det är också ett svek mot de barn, inte sällan med invandrarbakgrund, vars liv kommer att få en alltför dålig start på grund av en dålig kommunal skola och brist på valmöjligheter på hemorten. Alla vet att barn som hamnar snett tidigt i livet får svårt att komma igen, här kan friskolor erbjuda en väg till en bättre framtid. Ökad möjlighet att välja skola motverkar segregation, brist på valfrihet låser i stället fast den som haft otur i livets lotteri. Alliansens undfallenhet mot friskolemotståndarna är också ett svek mot kärnan i en borgerlig samhällssyn: att enskilda människor måste ges makten över sina egna liv, och själva ta ansvar för att forma sin framtid. För en borgerlig regering borde försvaret av friskolorna, och arbetet för att de ska bli fler, sitta i ryggmärgen. En borgerlig skolpolitik måste ta avstamp i elevers och föräldrars egenmakt. Ju fler elever och föräldrar som engagerar sig i valet av skola, desto bättre. För dem, men också för oss alla. Sverige blir ett bättre, mer demokratiskt robust samhälle, ju fler som engagerar sig i sina barns val av skola. Makten över utbildningen ska ligga hos medborgarna, inte politikerna. För snart 20 år sedan öppnade friskolereformen för ett enormt viktigt perspektivskifte. Den öppningen måste Alliansen ta till vara betydligt bättre än i dag. Exakt vilken politik som krävs kan man ha olika uppfattning om. Men två principer borde vara självklara: För det första att ta till vara de lärdomar som nästan två decenniers mångfald i skolan gett oss. Vad kännetecknar de skolor som lyckas allra bäst, och hur kan andra skolor lära sig av deras exempel? Den viktigaste politiska uppgiften här handlar om politikernas ansvar som huvudmän för den kommunala skolan. Kommunal verksamhet behöver lära sig av, och inte skyddas från, friskolorna. För det andra att sätta stopp för skolor som inte håller måttet. Att skolan i Sverige finansieras med skattepengar ställer särskilda krav på politikerna. De resurser som läggs på skolan, oberoende av om det gäller friskolor eller kommunala skolor, tillhör medborgarna och måste därför brukas med omdöme. Det borde vara en självklarhet att skolor som inte håller tillräcklig kvalitet ska stängas, oberoende av om de är kommunala eller fristående. Det är bra för den svenska skolan att Sverige har en borgerlig regering, det vore ännu bättre om det även fördes en borgerlig skolpolitik. Markus Uvell vd Timbro


”Det råder samsyn om jordbrukspolitiken”

Summary: Vi kan inte se att det råder skilda uppfattningar i Sverige om hur jordbrukspolitiken ska bedrivas. Att regeringens linje alltså sammanfaller med socialdemokraternas linje är ingen slump. Få frågor i Sveriges riksdag har det genom åren funnits en sådan tydlig samsyn kring som EU:s jordbrukspolitik, skriver landsbygdsminister Eskil Erlandsson och EU-minister Birgitta Ohlsson i en replik.

På DN Debatt 2/3 uppmanar ett antal socialdemokratiska företrädare regeringen att byta spår i jordbrukspolitiken. Vi kan inte se att det råder skilda uppfattningar i Sverige om hur jordbrukspolitiken ska bedrivas. Tvärtom har denna kritiska hållning till EU:s jordbrukspolitik alltid varit något som riksdagspartier från höger till vänster slutit upp bakom under många år. Samma linje drevs av den socialdemokratiska regeringen i förhandlingarna om den nuvarande EU-budgeten. En tydlig politisk linje som kraftfullt tar ställning för frihandel, marknadsanpassning och miljönytta samt förmår Europa att skapa en modern budget som gör oss konkurrenskraftiga i en tid av globalisering. Den svenska linjen är konsekvent, såväl i jordbruksförhandlingarna som i diskussionen kring den framtida EU-budgeten i stort. Regeringen främsta fokus är att skrota marknadsstörande och osolidariska stöd, där exportstöden är det allra värsta exemplet. Vi vill fasa ut inkomststöden till jordbruket, en åtgärd som uppgår till 400 miljarder kronor om året. Stöd, som i dag inte bara går till jordbrukare, utan också i vissa fall till flygplatser och golfbanor, vilket är helt orimligt. I stället vill vi öka fokus på miljöinsatser och ökad konkurrenskraft på landsbygden. Däremot är vi ointresserade av att bara döpa om samma gamla politik utan reell politisk förändring. Att regeringen dessutom prioriterar utvecklingsländernas behov genom att EU:s politik inte ska påverka världsmarknadspriset råder det ingen tvekan om. I fråga om jordbruksstödens fördelning delar regeringen synen att det är helt orimligt att en holländsk bonde får fyra gånger så mycket stöd som en baltisk kollega för samma mark. Stödnivåerna måste utjämnas genom att de höga stöden minskas först. Att regeringens linje sammanfaller med socialdemokraternas linje är ingen slump. Få frågor i Sveriges riksdag har det genom åren funnits en sådan tydlig samsyn kring som EU:s jordbrukspolitik. Eskil Erlandsson, landsbygdsminister (C) Birgitta Ohlsson, EU-minister (FP)


”Dags för Sverige att byta spår i jordbrukspolitiken”

Summary: Socialdemokraterna: Kravet på en nedmontering av jordbruksstödet måste överges om Sverige ska kunna vara med och påverka jordbrukspolitiken i EU. När EU nu gör sig redo för ännu en jordbruksreform står Sverige ganska ensamt om att vilja avskaffa jordbruksstödet. Denna extremposition har gjort att vi hamnat utanför förhandlingsbordet. I en ny rapport presenterar vi, Socialdemokraterna i Europaparlamentet och riksdagen, i dag ett förslag på hur den svenska jordbrukspolitiken kan moderniseras: Dirigera om jordbruksstödet till klimat- och miljöåtgärder, stärk europeisk konkurrenskraft med hjälp av relevanta gemensamma investeringar, arbeta för att jordbrukspolitiken ska vara förenlig med utvecklingspolitiken och fördela jordbruksstödet mer rättvist mellan medlemsländerna.

Femtio miljarder euro (500 miljarder kronor) är ungefär 2/3 av den svenska statsbudgeten – men också den årliga prislappen på EU:s jordbruks- och landsbygdspolitik. Det finns en bred enighet i Sverige om att detta slöseri med skattebetalarnas pengar måste stoppas. Problemet uppenbarar sig dock snabbt när svenska politiker och tjänstemän tar flyget till Bryssel. Sverige är ganska ensamt om att vilja avskaffa jordbruksstödet. Den EU-politiker som viskar om att minska på subventionerna kan räkna med att arga bönder på kontinenten snart sitter i traktorn med körriktning Bryssel. I Europaparlamentets jordbruksutskott finns många barska försvarare av jordbruksbudgeten – och läget är detsamma i ministerrådet. Flera av jordbruksministrarna är lantbrukare själva och vill ogärna hugga av den gren de själva sitter på. Den franskutbildade rumänske jordbrukskommissionären Dacian Ciolo – vars utnämning sågs som en stor seger för president Sarkozy – är inte heller mycket att hoppas på. EU gör sig nu redo för ännu en jordbruksreform – senaste gången det begav sig var 2003. Precis som då kommer processen att präglas av heta känslor, nationella intressen och brutala nattmanglingar. Hur det går är det ingen som vet, men en sak är säker: någon storstilad nedmontering finns inte på kartan. De som normalt är Sveriges allierade: Danmark, Nederländerna och Storbritannien har alla accepterat detta faktum och i stället börjat förhandla om politikens innehåll. Sverige står ensamt kvar på perrongen med starka principer, men utan någon som vill lyssna. Sveriges alltmer påtagliga marginalisering i jordbrukspolitiken måste brytas. I morgon träffar Socialdemokraterna i riksdagen jordbruksminister Eskil Erlandsson för överläggningar om den svenska positionen inför jordbruksreformen. Inför detta möte lanserar Socialdemokraterna i Europaparlamentet och riksdagen i dag en rapport med förslag till en modern inriktning av den svenska jordbrukspolitiken. Rapportens huvudbudskap är att målet är glasklart – jordbrukssubventioner och marknadsinterventioner bör avskaffas på sikt. Men målet kan nås effektivare med mer pragmatism. Den borgerliga regeringen måste släppa det som i EU-sammanhang blivit en svensk extremposition som försatt Sverige utanför förhandlingsbordet. För att kunna påverka reformprocessen krävs en självständig strategi om den framtida jordbrukspolitiken med utgångspunkt i vad som är politiskt möjligt för att nå målet. Vi ska inte principlöst anpassa oss till vad andra länder tycker, men vi måste bestämma våra prioriteringar och göra Sverige spelbart i förhandlingarna. Inget annat än ett fullt svenskt engagemang är försvarbart – saken gäller ju trots allt 500 miljarder kronor per år. Vår utgångspunkt är en genuin oro för Sveriges oförmåga att hävda sina nationella intressen i det som kommer att vara den största striden i Bryssel på länge. Trots att det börjar hetta till har regeringen inte kunnat ena sig och splittringen gör att Sverige saknar styrfart. Vårt intryck är att centerpartiet driver på för att regeringen ska ta konstruktiva initiativ – medan moderaterna har bestämt sig för att principen om total marknadsanpassning är viktigare än faktiska resultat, och folkpartiet är splittrat. Medan frågan snurrar runt i regeringens samordningskansli minskar Sveriges chanser till inflytande. För att vara tydliga: vi vill avreglera och banta jordbruksstödet. Men vi gör bedömningen att Sverige också måste bedriva en pragmatiskt reforminriktad politik, som bryter vår nuvarande marginalisering. Rapporten drar upp följande riktlinjer för en svensk jordbrukspolitisk reformstrategi: Vi ska arbeta för att stöden ska avskaffas. Men så länge stöden finns kvar, kommer vi att driva att dessa ska följa nedanstående fyra principer. Vår första reformprincip är att jordbruksstöden ska omdirigeras till det som kallas kollektiva nyttigheter i form av klimat- och miljöåtgärder. Stöd till jordbruket kan endast rättfärdigas om det genererar ett mervärde för samhället i stort, och riktar stödet till viktiga insatser som marknaden inte klarar av. Vi tänker närmast på åtgärder för att värna den biologiska mångfalden, höja vatten- och luftkvaliteten och insatser för att hantera klimatförändringarna. Vår andra reformprincip handlar om att jordbruksreformen ska bidra till EU2020-strategin om stärkt europeisk konkurrenskraft och tillväxt. För att få fram resurser för tillväxtskapande investeringar och för att uppnå klimatmålen måste vi göra allt för att banta jordbruksbudgeten. I övrigt ska jordbrukspolitiken användas för relevanta gemensamma investeringar, till exempel i forskning och utveckling. Vi är också övertygade om att det behövs ett fortsatt stöd till landsbygdsutveckling, med sikte på en mer diversifierad ekonomi på landsbygden. Slutmålet är en blomstrande jordbrukssektor som står på egna ben. Vår tredje princip kräver att jordbrukspolitiken ska vara fullt förenlig med utvecklingspolitiken. I Sverige pratar vi ofta om att jordbrukspolitiken inte får motarbeta fattigdomsbekämpning eller stå i konflikt med biståndet. I andra länder är frågan inte lika central. Det ger oss ett särskilt ansvar att arbeta för att utvecklingsdimensionen finns med när jordbrukspolitiken diskuteras. Sverige ska utarbeta ett särskilt mål för att det internationella ansvaret förs in formellt i jordbrukspolitiken. Här ingår ett omedelbart avskaffande av exportsubventionerna. Vår fjärde reformprincip är rättvisa. Den nuvarande skeva fördelningen av jordbruksstöd mellan medlemsländerna måste jämnas ut, ett tak bör sättas för stöd till stora jordbrukare och stödet omdirigeras från jordägare till aktiva bönder. Dessutom vill vi att jordbruksstödet ska dras in för jordbruksföretag som utnyttjar säsongsarbetare och inte följer nationella arbetsrättsliga regler. EU-pengar ska inte gå till oseriös verksamhet. Våra förslag är inte revolutionära. Förutsättningarna för enighet i sakfrågorna är goda, men de pekar ut områden där Sverige kan påverka. Det är dags att gå från ord till handling. Det tog regeringen 92 dagar från och med publiceringen av EU-kommissionens meddelande om jordbruksreformen 18 november 2010 att presentera riksdagen ett dokument med en svensk officiell position. Om detta är ledtiderna för svenskt agerande är vi dömda att misslyckas. När vi träffar Eskil Erlandsson i morgon hoppas vi att han har mer att komma med än ett lönlöst svenskt nej. Göran Färm, Europaparlamentariker (S) Marita Ulvskog, Europaparlamentariker (S) Åsa Westlund, Europaparlamentariker (S) Matilda Ernkrans, ordförande i riksdagens miljö- och jordbruksutskott (S) Helén Pettersson, riksdagsledamot (S) Pyry Niemi, riksdagsledamot (S) Jordbruksstödet Den gemensamma jordbrukspolitiken i EU kallas CAP (Common Agricultural Policy). 75 procent av EU:s budget för jordbrukspolitiken utgörs av direktstöd som betalas ut direkt till lantbrukarna. År 2010 kostade direktstöden 43,1 miljarder euro. År 2008 var Frankrike det EU-land som fick mest jordbruksstöd medan Sverige hamnade på delad trettondeplats. Den nya beslutade jordbruksreformen ska vara redo att genomföras senast i slutet av 2013. Källa: EU


Summary: Socialdemokraterna: Kravet på en nedmontering av jordbruksstödet måste överges om Sverige ska kunna vara med och påverka jordbrukspolitiken i EU.När EU nu gör sig redo för ännu en jordbruksreform står Sverige ganska ensamt om att vilja avskaffa jordbruksstödet. Denna extremposition har gjort att vi hamnat utanför förhandlingsbordet. I en ny rapport presenterar vi, Socialdemokraterna i Europaparlamentet och riksdagen, i dag ett förslag på hur den svenska jordbrukspolitiken kan moderniseras: Dirigera om jordbruksstödet till klimat- och miljöåtgärder, stärk europeisk konkurrenskraft med hjälp av relevanta gemensamma investeringar, arbeta för att jordbrukspolitiken ska vara förenlig med utvecklingspolitiken och fördela jordbruksstödet mer rättvist mellan medlemsländerna.

Femtio miljarder euro (500 miljarder kronor) är ungefär 2/3 av den svenska statsbudgeten – men också den årliga prislappen på EU:s jordbruks- och landsbygdspolitik. Det finns en bred enighet i Sverige om att detta slöseri med skattebetalarnas pengar måste stoppas. Problemet uppenbarar sig dock snabbt när svenska politiker och tjänstemän tar flyget till Bryssel. Sverige är ganska ensamt om att vilja avskaffa jordbruksstödet. Den EU-politiker som viskar om att minska på subventionerna kan räkna med att arga bönder på kontinenten snart sitter i traktorn med körriktning Bryssel. I Europaparlamentets jordbruksutskott finns många barska försvarare av jordbruksbudgeten – och läget är detsamma i ministerrådet. Flera av jordbruksministrarna är lantbrukare själva och vill ogärna hugga av den gren de själva sitter på. Den franskutbildade rumänske jordbrukskommissionären Dacian Ciolo – vars utnämning sågs som en stor seger för president Sarkozy – är inte heller mycket att hoppas på. EU gör sig nu redo för ännu en jordbruksreform – senaste gången det begav sig var 2003. Precis som då kommer processen att präglas av heta känslor, nationella intressen och brutala nattmanglingar. Hur det går är det ingen som vet, men en sak är säker: någon storstilad nedmontering finns inte på kartan. De som normalt är Sveriges allierade: Danmark, Nederländerna och Storbritannien har alla accepterat detta faktum och i stället börjat förhandla om politikens innehåll. Sverige står ensamt kvar på perrongen med starka principer, men utan någon som vill lyssna. Sveriges alltmer påtagliga marginalisering i jordbrukspolitiken måste brytas. I morgon träffar Socialdemokraterna i riksdagen jordbruksminister Eskil Erlandsson för överläggningar om den svenska positionen inför jordbruksreformen. Inför detta möte lanserar Socialdemokraterna i Europaparlamentet och riksdagen i dag en rapport med förslag till en modern inriktning av den svenska jordbrukspolitiken. Rapportens huvudbudskap är att målet är glasklart – jordbrukssubventioner och marknadsinterventioner bör avskaffas på sikt. Men målet kan nås effektivare med mer pragmatism. Den borgerliga regeringen måste släppa det som i EU-sammanhang blivit en svensk extremposition som försatt Sverige utanför förhandlingsbordet. För att kunna påverka reformprocessen krävs en självständig strategi om den framtida jordbrukspolitiken med utgångspunkt i vad som är politiskt möjligt för att nå målet. Vi ska inte principlöst anpassa oss till vad andra länder tycker, men vi måste bestämma våra prioriteringar och göra Sverige spelbart i förhandlingarna. Inget annat än ett fullt svenskt engagemang är försvarbart – saken gäller ju trots allt 500 miljarder kronor per år. Vår utgångspunkt är en genuin oro för Sveriges oförmåga att hävda sina nationella intressen i det som kommer att vara den största striden i Bryssel på länge. Trots att det börjar hetta till har regeringen inte kunnat ena sig och splittringen gör att Sverige saknar styrfart. Vårt intryck är att centerpartiet driver på för att regeringen ska ta konstruktiva initiativ – medan moderaterna har bestämt sig för att principen om total marknadsanpassning är viktigare än faktiska resultat, och folkpartiet är splittrat. Medan frågan snurrar runt i regeringens samordningskansli minskar Sveriges chanser till inflytande. För att vara tydliga: vi vill avreglera och banta jordbruksstödet. Men vi gör bedömningen att Sverige också måste bedriva en pragmatiskt reforminriktad politik, som bryter vår nuvarande marginalisering. Rapporten drar upp följande riktlinjer för en svensk jordbrukspolitisk reformstrategi: Vi ska arbeta för att stöden ska avskaffas. Men så länge stöden finns kvar, kommer vi att driva att dessa ska följa nedanstående fyra principer. Vår första reformprincipär att jordbruksstöden ska omdirigeras till det som kallas kollektiva nyttigheter i form av klimat- och miljöåtgärder. Stöd till jordbruket kan endast rättfärdigas om det genererar ett mervärde för samhället i stort, och riktar stödet till viktiga insatser som marknaden inte klarar av. Vi tänker närmast på åtgärder för att värna den biologiska mångfalden, höja vatten- och luftkvaliteten och insatser för att hantera klimatförändringarna. Vår andra reformprinciphandlar om att jordbruksreformen ska bidra till EU2020-strategin om stärkt europeisk konkurrenskraft och tillväxt. För att få fram resurser för tillväxtskapande investeringar och för att uppnå klimatmålen måste vi göra allt för att banta jordbruksbudgeten. I övrigt ska jordbrukspolitiken användas för relevanta gemensamma investeringar, till exempel i forskning och utveckling. Vi är också övertygade om att det behövs ett fortsatt stöd till landsbygdsutveckling, med sikte på en mer diversifierad ekonomi på landsbygden. Slutmålet är en blomstrande jordbrukssektor som står på egna ben. Vår tredje principkräver att jordbrukspolitiken ska vara fullt förenlig med utvecklingspolitiken. I Sverige pratar vi ofta om att jordbrukspolitiken inte får motarbeta fattigdomsbekämpning eller stå i konflikt med biståndet. I andra länder är frågan inte lika central. Det ger oss ett särskilt ansvar att arbeta för att utvecklingsdimensionen finns med när jordbrukspolitiken diskuteras. Sverige ska utarbeta ett särskilt mål för att det internationella ansvaret förs in formellt i jordbrukspolitiken. Här ingår ett omedelbart avskaffande av exportsubventionerna. Vår fjärde reformprincipär rättvisa. Den nuvarande skeva fördelningen av jordbruksstöd mellan medlemsländerna måste jämnas ut, ett tak bör sättas för stöd till stora jordbrukare och stödet omdirigeras från jordägare till aktiva bönder. Dessutom vill vi att jordbruksstödet ska dras in för jordbruksföretag som utnyttjar säsongsarbetare och inte följer nationella arbetsrättsliga regler. EU-pengar ska inte gå till oseriös verksamhet. Våra förslag är inte revolutionära. Förutsättningarna för enighet i sakfrågorna är goda, men de pekar ut områden där Sverige kan påverka. Det är dags att gå från ord till handling. Det tog regeringen 92 dagar från och med publiceringen av EU-kommissionens meddelande om jordbruksreformen 18 november 2010 att presentera riksdagen ett dokument med en svensk officiell position. Om detta är ledtiderna för svenskt agerande är vi dömda att misslyckas. När vi träffar Eskil Erlandsson i morgon hoppas vi att han har mer att komma med än ett lönlöst svenskt nej. Göran Färm, Europaparlamentariker (S) Marita Ulvskog, Europaparlamentariker (S) Åsa Westlund, Europaparlamentariker (S) Matilda Ernkrans, ordförande i riksdagens miljö- och jordbruksutskott (S) Helén Pettersson, riksdagsledamot (S) Pyry Niemi, riksdagsledamot (S)


”Jag vägrar bli hopklumpad med Mugabe och Khaddafi”

Summary: Fred, demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och ekonomisk utveckling är grundläggande faktorer som påverkar hur Afrikas länder utvecklas. Utifrån dessa tankar arbetade vi Socialdemokrater fram det Afrikaprogram som Bengt Nilsson, på DN Debatt 25/2, lägger ned så stor möda på att förvränga, skriver Carina Hägg, ansvarig för Socialdemokraternas Afrikapolitik, i en replik.

Journalisten Bengt Nilsson, knuten till Timbro, riktar på DN Debatt 25/2 stark kritik mot Socialdemokraternas Afrikapolitik. Han säger sig ha har läst Socialdemokraternas Afrikaprogram och menar att det är ”en förfärande läsning”. Socialdemokraterna stöder de afrikanska diktaturerna, är hans budskap. Syftet är förstås att skjuta i sank Socialdemokraternas kritik av Carl Bildt för hans bristande engagemang för demokrati i Nordafrika. Artikeln är också starkt vilseledande. Vi socialdemokrater har sedan flera år varit starkt engagerade i kampen för demokratiska fri- och rättigheter i Afrika. Jag är personligen starkt engagerad i kampen för frihet för den etiopiska oppositionsledaren Birtukan Mideksa och för Dawit Isaaks frigivande. Jag var som en av få svenska parlamentariker på Tahrir-torget i Kairo när demonstrationerna för demokrati var som intensivast. Afrika i dag är ingen kontinent av offer utan en stolt och rik del av världen som kan och vill utveckla hela sin potential. Afrika består av 54 länder, sinsemellan mycket olika. Varje land har unika förutsättningar och en politik för Afrika måste bygga på kunskap om vart och ett av dem. Fred, demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och ekonomisk utveckling är grundläggande faktorer som påverkar hur länderna utvecklas. Utifrån dessa tankar arbetade vi Socialdemokrater fram det Afrikaprogram Bengt Nilsson lägger ned så stor möda på att förvränga. Det tar sin utgångspunkt i kampen mot fattigdom och där är demokrati, mänskliga rättigheter och fred nödvändiga förutsättningar för framgång. Programmet syftar till att fördjupa bilden av Afrika och öka förståelsen och engagemanget för kontinenten. Biståndet till afrikanska länder går till diktaturer, utropar Bengt Nilsson upprört. Men är det inte genom kontakter vi kan påverka - handel, bistånd, utbyte och möten? Isolering leder sällan framåt. Dessutom – det svenska biståndet i Afrika är i huvudsak inriktat på fattigdomsbekämpning och jordbruksutveckling. Ska försöken att förbättra villkoren för de allra fattigaste upphöra? Är inte det att svika dessa människor? Kan det dessutom vara så att bättre levnadsvillkor kan vara en byggsten för demokrati? Självklart finns gränser för möjliga samarbeten och tillfällen när tydliga markeringar måste göras. Därför protesterade vi socialdemokrater mot att Mugabe bjöds in till EU-toppmötet i Lissabon. Därför kritiserade vi handelsministern som för bara ett år sedan ville hjälpa Rymdbolaget att sälja övervakningsutrustning till Libyen. Därför sa vi nej när UD planerade att bjuda in Khaddafi när Sverige var ordförandeland i EU. Och nu, när människorna i Nordafrika reser sig, kritiserar vi Carl Bildt när han inte vill ställa sig på demonstranternas sida och kräva Mubaraks avgång i Egypten och inte vill ta ställning mot Khaddafi. Långt fler socialdemokrater än jag har engagerat sig för frisläppandet av Dawit Isaak i Eritrea och Birtukan Mideksa i Etiopien. Socialdemokrater har i flera år talat om den välståndsklyfta som finns mellan det europeiska välståndet och fattigdomen i Nordafrika. EU måste främja ekonomisk, social och demokratisk utveckling i denna region. Det kunde Nilsson höra Urban Ahlin tala om i den utrikespolitiska debatt han själv refererar till. I vår socialdemokratiska utrikesdeklaration anger vi att EU:s samarbetsavtal med länderna i Nordafrika måste innebära en tydlig koppling till demokrati och mänskliga rättigheter. Brister partnerländerna i dessa åtaganden måste EU agera. Bengt Nilsson tycks mena att det ligger ett motsatsförhållande mellan samarbete genom organ som Afrikanska unionen, AU, och stöd till demokratiska gräsrotsrörelser. Vi menar att den Afrikanska unionen fyller en viktig uppgift som samordnare av det regionala samarbetet i Afrika. Sverige måste därför både kunna och orka göra både och – samarbeta med Afrikanska unionen och stödja gräsrotsdemokrati. Därför bedriver arbetarrörelsen en mängd samarbetsprojekt med partier och organisationer i afrikanska länder för att främja demokrati. Därför bör bistånd gå till demokratifrämjande verksamhet och därför bör en regional organisation som EU samarbeta med en regional organisation som AU. Jag tar gärna en debatt om socialdemokratisk politik. Men jag undanber mig att bli hopklumpad med Mugabe, Museveni och Khaddafi. Det är grovt. Mycket grovt. Carina Hägg, ledamot (S) av riksdagens utrikesutskott och ansvarig för Socialdemokraternas Afrikapolitik


Vän, fiende eller redo för sex?

Summary: Hundar nosar varandra i baken. Elefanter har doftkörtlar på huvudet. Även vi människor luktar på varandra när vi hälsar, säger zoologen Sverre Sjölander.

Två hästar som putsar och kliar varandra visar att de är vänner. Kroppskontakten verkar lugnande. En häst som hälsar lyfter upp öronen, visar tänderna och frustar. Men om frustandet blir kraftigt kan det signalera fara. När djur hälsar går det ut på att avgöra om den ”andra” är vän eller fiende – eller kanske någon som är lämplig att para sig med. Sverre Sjölander är professor i zoologi och expert på djurs beteende, eller etologi som det kallas. – Människors hälsande har samma funktion som hos djuren. Vi kollar av om den vi möter är aggressiv eller vänskapligt sinnad. Och även om vi oftast inte är medvetna om det luktar vi också på den som står framför oss, berättar han. Sverre Sjölander säger att hälsandet är viktigt för nästan alla djur. När till exempel två hundar möts tittar de varandra i ögonen för att avgöra vem som står högst i rang av dem, det vill säga vem som är mest betydelsefull och viktig. – Sedan nosar de varandra i baken för att se om det är en hona eller hane de mött – särskilt viktigt för hanen är att ta reda på om honan har ägglossning och är beredd till parning. På kattens tinningar och på underkäkens kanter sitter doftkörtlar. Och när en katt vill hälsa stryker den ofta just huvudet – pannan och käken – mot dina ben. Det är ett sätt att dela doftämnen med vänskapligt sinnade individer och med ”familjen”. Från doftkörtlarna sprids kattens dofter till dig – även om du som människa inte kan känna dem. Och efter att katten hälsat färdigt slickar den ofta pälsen på sidorna av sin kropp. Det är för att läsa av de doftsignaler som den samlat i pälsen när den strök sig mot dig. Både för djur och människor är det viktigt att kunna avgöra om den man möter är arg eller glad – och i värsta fall är beredd på strid. När till exempel elefanter hälsar på varandra rör de vid varandras tinningar för avslöja hurmörläget. Där sitter en stor doftkörtel. Djur som lever i flock och lätt blir aggressiva använder ofta blidkande beteendemönster som hälsningsritualer varje gång olika individer möts. Även i den mänskliga vardagen spelar sådana ceremonier en stor roll, såväl för att knyta gruppförbindelser som för att bevara dem. Tidigare i historien, bland annat på medeltiden, var en vägran att hälsa liktydigt med en utmaning till strid. Och fortfarande uppfattar de flesta en sådan vägran ungefär på samma sätt – Människan har på olika sätt ritualiserat hälsandet – men dess betydelse är ändå densamma som hos djuren, fortsätter Sverre Sjölander. Det vill säga att exempelvis avgöra vem som är i överläge respektive underläge. Han berättar att när vi människor sägar ”tjenare” betyder det ju egentligen att vi är den andres tjänare. Det klassiska bugandet är också ett tecken på underläge, och seden att ta av hatten eller mössan kan spåras till romartiden. Då ställde man vapnet åt sidan och tog av hjälmen för att visa att man kom med fredliga avsikter. Sverre Sjölander pekar på att en chef sällan hälsar på sina medarbetare innan de hälsat på honom eller henne. Det skulle vara att ge fel signal. Och när någon flyttar in i grannhuset kan det uppstå problem. – Vem ska hälsa först och visa att han eller hon faktiskt är mindre viktig än den man hälsar på? Bland djur, insekter, fiskar och fåglar finns olika hälsningsceremonier. Spindlar till exempel viftar med ”armarna”, kräftor och humrar gör likadant med klorna. – De vill visa att ”jag är inte farlig och tänker inte anfalla dig. Jag vill snarare vara din kompis – och kanske ha lite sex.” Vårt hälsningsbeteende bygger på samma grundmekanismer: Känner jag dig? Har vi en spänd relation? Finns det någon attraktion mellan oss? När människor utan fientliga avsikter möts brukar de hälsa redan på långt håll, ofta genom att vifta tydligt med armarna. Ute i naturen sker detta på ett större avstånd än inne i bebyggelse. När ansiktsuttrycken går att urskilja hälsar man också med att röra på huvudet. Därefter följer ofta också en hälsning som innebär en kroppslig beröring enligt en noga fastlagd ritual. Trots kulturella skillnader återfinns likartade beteenden runt om i världen – till exempel den öppna handen som visar att man inte är beväpnad. Hur hälsar du själv? – Jag tar ett kraftigt tag i den andres hand, svarar Sverre Sjölander. Sedan säger jag ett ”Hej” med stark stämma och stirrar stint in i ögonen. Så jag blåser upp mig lite. Det gör alla män som hälsar. De rätar på ryggen och vill göra sig så stora som möjligt, svarar Sverre Sjölander. Någon särskild hälsningsceremoni i naturen som du vill nämna? – En hanspindel av en viss art fångar en insekt och spinner in den i en boll. Så söker han upp en hona, hälsar och räcker över sin gåva. När honan börjar äta försöker han para sig med henne.


”Hemlösa EU-medborgare ny utsatt grupp i Stockholm”

Summary: Jag har arbetat med hemlösa i Stockholm i snart tio år. Det senaste året har jag sett en ny tydlig grupp framträda - EU-medborgarna. Det rör sig om fattiga människor från det forna östblocket. De väljer att komma hit - för i hemländerna är det ännu värre. Det är dags för att en fin svensk exportgren kommer till heders igen – exporten av socialt ansvar, skriver läkaren Rolf Byström.

Vi har alla sett dem, ”EU-medborgarna” som de kallas inom sjukvård och socialtjänst. På Stockholms T-banestationer, på Centralen, på iskalla och blåsiga busshållplatser, i pendeltåg och på nattbussar. En del spelar musik, andra tigger i tysthet. De tillhör den snabbast växande gruppen av Stockholms hemlösa. En del är mycket sjuka, några har tunga missbruk. Ändå har de inte rätt till annat än akut sjukvård. Och möjligen också biljett till hemlandet. Tak över huvudet och socialhjälp kan det mycket sällan bli tal om. Just nu sover ett antal EU-medborgare i tunnelsystemen under Slussen. Förra veckan var det åtskilliga minusgrader. Jag har arbetat med hemlösa i Stockholm i snart tio år. Journalister frågar mig ofta hur många de hemlösa är, om det sker någon förändring, om det tillkommer nya grupper. Frågorna har tidigare varit svåra att svara på – det saknas forskning - men senaste året har jag sett en tydlig grupp framträda - EU-medborgarna. Det rör sig om fattiga människor från det forna östblocket, ofta Rumänien, Polen och Baltikum. Deras situation är unik. De har rätt att vistas här – om de kan försörja sig - men har i övrigt inte rätt till vare sig sjuk- eller socialvård om de saknar försökringskydd från sina hemländer. Och det gör de flesta. De lever ett utsatt liv i samhällets verkliga ytterkant – ofta försvårat av sjukdom, ibland missbruk. Några sover i överbefolkade lägenheter i förorterna, men många når till slut den ofrånkomliga hemlösheten. Och då finns varken socialhjälp eller härbärgen. Många blir uteliggare. Räddningen för några – men för alltför få - är kyrkornas härbärge i Klara Kyrka och stadsmissionens nattkafé. På Pelarbacken arbetar vi med sjukvård för hemlösa, både genom vår mottagning, och genom vår uppsökande verksamhet. Inför ett kvällspass nyligen talade jag med några av mina närmaste medarbetare. Vi diskuterade hur vi skulle hjälpa en kvinna vars man är inlagd på sjukhus för allvarlig, smittsam sjukdom. Hon, liksom maken, kommer från ett EU-land, har ett tungt missbruk, sover ute i smällkalla vintern, och har i princip inte rätt till annat än akuta vårdinsatser. Jag har många gånger frågat paret varför de inte återvänder till sitt hemland, men jag får alltid samma svar: ” Dr Byström, hemma har vi det ännu värre. Här får vi alla fall medicin, mat och kläder av Frälsningsarmén och Stadsmissionen. Förra helgen frös flera hemlösa ihjäl i vår hemstad.” Mina medarbetare kände sig mycket frustrerade. Visst skall vi leta reda på din patient, men vad skall vi säga henne? Vi har inget boende att erbjuda. Kommunens härbärgen tar inte emot. Och kommunens samt frivilligorganisationernas ordinarie härbärgen, är inte tillgängliga för EU-medborgare. Det är just problemet. Trots att vi tycker att dessa EU-medborgare lever ovärdiga och miserabla liv hos oss, upplever – i alla fall några av dem - att det har de bättre här. Det är ett skrämmande mått obalans mellan rika och fattiga – nationer och individer - inom EU. Det rör sig egentligen om förflyttning av ett stort socialt problem. Cyniskt uttryckt; export av fattigdom. Ett ljus i mörkret finns det i alla fall – den 1 mars öppnar Stadsmissionen ett EU-center för dessa människor, finansierat med pengar från EU:s sociala fond, kommunen och Stadsmissionen. Ytterst är naturligtvis detta ett politiskt problem. Hur skall unionens välstånd fördelas bland de allra fattigaste medborgarna? Just dem som rör sig över gränserna i hopp om få leva ett bättre liv. Bara för att acceptansen för gravt armod är större i andra länder, behöver vi inte acceptera detta. Kanske kan – för att tala i ekonomistiska termer - export av socialt ansvar för de allra mest utsatta medborgarna vara en värdig svensk exportvara till andra delar av EU. En fin gammal svensk exportgren kan kanske åter komma till heders. Rolf Byström läkare på Pelarbacken, Erstas mottagning för hemlösa


”Låt inte utredningen om Palmemordet dö sotdöden”

Summary: Nyhetsreportern Anders Hellberg och författaren Gunnar Wall: Satsa förbehållslöst på att gå igenom de uppslag om mordet på Olof Palme som inte följts upp.I dag är det 25 år sedan Olof Palme mördades och polisutredningen är tillbaka på närmast ruta noll. Men ska utredningen av efterkrigstidens mest spektakulära brott, 1900-talets kanske viktigaste enskilda inrikes händelse, behöva sluta så här? Nej. Det finns exempel på seriösa teorier och uppslag som polisen inte följt upp och där det fortfarande finns saker att göra. Antingen går man till botten med alla spår, eller också lägger man ned förundersökningen. Att som i dag låta Palmeutredningen dö sotdöden är ovärdigt en rättsstat, skriver Anders Hellberg och Gunnar Wall.

Efter 25 år är Palmeutredningen tillbaka på närmast ruta noll. Att som i dag låta utredningen dö sotdöden är ovärdigt en rättsstat. När preskriptionstiden på 25 år för mord upphävdes av riksdagen för ett år sedan, förklarade Palmeutredningens chef Stig Edqvist för oss att ”mordet i princip inte går att lösa”. Man kan förstå Edqvists inställning. Huvudvittnet Lisbeth Palme är förbrukat eftersom hon så starkt pekat ut Christer Pettersson. Hon kan inte med trovärdighet plötsligt peka ut en ny person som gärningsman. Och några lätta andra vägar till ett nytt åtal går inte att skönja, utredningen är lika långt från ett mordvapen som tidigare. Kanske är det därför som spaningarna i dag går på sparlåga; det mesta som görs är att registrera de tips som fortfarande kommer in, hantera önskemål om att få ut handlingar och rent allmänt administrera den egna verksamheten. Men ska utredningen av efterkrigstidens mest spektakulära brott, 1900-talets kanske viktigaste enskilda inrikeshändelse, behöva sluta så här? Finns det verkligen inget alternativ till det långsamma försjunkandet i glömskan? Jo, faktiskt. Om man på polisiära och juridiska grunder är ense om att mordet inte går att lösa så bör ju utredningen läggas ner, preskription eller icke. Men det finns seriösa teorier och uppslag som polisen inte följt upp och där det fortfarande finns saker att göra. Visserligen är det inte säkert att det kommer att leda till en fällande dom. Men någon sådan säkerhet finns aldrig och även ett delresultat, ett klargörande av en del av omständigheterna kring mordet, skulle vara ett viktigt framsteg jämfört med den nuvarande fullständiga ovissheten. Låt oss ta ett exempel.Det finns ett spaningstips som utredarna fick in i november förra året. Det skulle kunna klargöra ett av de tidiga mysterierna i utredningen – vad som låg bakom de anonyma tipsen från ”Skelleftehamnsmannen”. Det handlar om en person som skrev flera brev till spaningsledningen och berättade om sina iakttagelser nära brottsplatsen. Det första av dessa brev kom till polisen en vecka efter mordet och var stämplat i Skelleftehamn. Brevskrivaren berättar att han varit på tillfälligt besök i Stockholm under mordkvällen och att han vid tidpunkten för mordet befunnit sig i korsningen av Olofsgatan och dåvarande Tunnelgatan, numera Olof Palmes gata. Där stod en man med walkie-talkie. Mannen såg svensk ut men talade något som lät som holländska eller schweizertyska. Bland annat sa han: ”Das Auto! Das Auto!”, (Bilen, bilen!) Innan Christer Pettersson lanserades som ensam gärningsman lade mordutredare ner stor omsorg på att få kontakt med brevskrivaren, dock utan att lyckas. I höstas blev vi kontaktade av ett socialdemokratiskt kommunalråd från Norrland. Kommunalrådet hade starka skäl att tro att han skulle kunna berätta vem som var brevskrivaren: en trovärdig bekant som numera var avliden. Denne hade varit i Stockholm under mordnatten – och i Skelleftehamn när det första brevet skickades. Kommunalrådet hade tipsat Palmeutredarna om saken redan under 90-talet då mannen fortfarande levde, men utredarna hade inte visat något intresse för att följa upp saken. Kanske var det inte för sent än, menade kommunalrådet. Han hade sett i Walls bok att en kriminalinspektör i Palmegruppen hade lyssnat till en inspelning av ett samtal som verkade vara från den mystiske brevskrivaren. Om kommunalrådet nu kunde få lyssna till rösten på inspelningen skulle det vara lätt för honom att avgöra om det var den person han hade känt. Är det här viktig information? Ja, det skulle det kunna vara. Det finns en lång rad vittnesmål om personer med walkie-talkies som uppehållit sig kring mordplatsen, vittnesmål som kanske skulle föra mordgåtan närmare en lösning om de är riktiga. Men Palmeutredarna har visat ett mycket svalt intresse för dessa uppgifter, trots att det inte gått att avfärda dem eller förklara dem på rimligt sätt. Och det har fortsatt på samma sätt: nu är det tre månader sedan Palmegruppen fick uppgifterna om kommunalrådet. Men man har hittills inte kontaktat honom och först nu lyckats hitta inspelningeni arkiven. Ett annat exempel är det som i mediekretsar länge varit känt, men som ingen egentligen vågat skriva om: det som kallas för ”Mötesscenariot” eller ”Mötet vid annonspelaren”. Det utgår från iakttagelserna av en taxichaufför som stod på Sveavägen och väntade på grönt ögonblicken före skotten. Tvärs över gatan i hörnet Tunnelgatan-Sveavägen ser han tre personer som står och pratar med varandra. Han hör ett skott och ser gärningsmannen skjuta det andra skottet. Taxichaufförens vittnesmål ska läggas till två andra som antingen sett tre personer gå från annonspelaren tio meter norrut på Sveavägen ner mot platsen där mordet skedde, eller på annat sätt berättar om en kontakt mellan mördaren och Olof Palme sekunderna före skotten. Detta scenario, att paret Palme stått och pratat med mördaren kort före mordet, bygger dock på förutsättningen att Lisbeth Palme inte berättat allt om vad som hände. Detta skulle kunna förklaras med vad som kallas för posttraumatiskt stressyndrom, PTSD. Det bygger på att en person som utsatts för en våldsam och chockartad händelse kan som skyddsmekanism undertrycka centrala delar av vad man varit med om. Men dessa vittnesmål från mordnatten försvinner helt från utredningen och taxichauffören får i tingsrätten inga frågor om detta. Såväl den förre spaningsledaren Hans Ölvebro som den nuvarande Stig Edqvist har slagit ifrån sig när de ett fåtal gånger fått frågor om ”mötesscenariot”. Det här är några exempel på lösa trådar som polisen genast skulle kunna börja nysta i. Vore det inte ett bättre alternativ till att låta utredningen mer eller mindre dö sotdöden, att just nu, efter 25 år, verkligen satsa på att förbehållslöst gå igenom ett antal av dessa teorier som framförts eller antytts genom åren? Inte bara för den rättsliga bedömningens skull utan också för att vår förståelse för vår nutidshistoria ska bli så allsidig som möjligt? Vi kanske förlorar ytterligare ett antal miljoner i kostnader, men nationen skulle möjligen kunna vinna ett i sak uppklarat statsministermord. Anders Hellberg tidigare nyhetsreporter på Dagens Nyheter Gunnar Wall författare till den nyutkomna boken ”Mordgåtan Olof Palme”, Semic


”Sverige måste sluta stötta Afrikas diktatorer”

Summary: Journalist och Afrikaexpert: Det är dags att Sverige stöder Afrikas demokratirörelser i stället för diktatorerna. Socialdemokraterna som nu kritiserar Sveriges indirekta stöd till arabvärldens despoter propagerade för bara ett år sedan för att gynna Afrikanska unionen, med Libyens ledare Muammar Khaddafi i spetsen. Vårt miljonbistånd till diktaturer har aldrig lyckats öka de mänskliga rättigheterna där. I stället måste vi fråga oss om biståndet stärker diktatorernas makt och gör det svårare för oppositionen, skriver Bengt Nilsson.

I riksdagens utrikespolitiska debatt nyligen kritiserade Socialdemokraterna det indirekta stödet till despoterna i arabvärlden. I sin alternativa utrikesdeklaration skrev man bland annat: ”USA och EU har låtit kortsiktiga intressen om stabilitet överskugga behoven av demokrati och mänskliga rättigheter i främst Nordafrika. Vi vill se ett slut på denna kontraproduktiva politik för att i stället främja demokratisering och mänskliga rättigheter. På det viset uppnås verklig stabilitet.” Det var ju ett ord i rättan tid, kan man tycka. Men för bara ett år sedan lät det annorlunda. Då laddade Socialdemokraterna inför valrörelsen och lanserade idéskriften ”Afrika – en rättvis värld är möjlig”. Den var till stor del förfärande läsning. Det verkade som om Socialdemokraterna inte hade lärt sig någonting av de senaste decenniernas politiska skeenden i Afrika. I dokumentet framhölls betydelsen av ”god samhällsstyrning och gott ledarskap”. ”Det bör därför vara en prioritet för en svensk Afrikapolitik att stödja Afrikanska unionens (AU) initiativ och arbete för demokrati och gott samhällsskick”, menade författarna. Afrikanska unionen hade då nyligen valt Libyens ledare Muammar Khaddafi till ordförande. Han slog genast fast att han ville bli titulerad ”kung över afrikanska kungar”. Khaddafi – som de svenska Socialdemokraterna alltså ansåg vara rätt man att leda Afrika mot demokrati och gott samhällsskick – hade då under flera decennier stöttat inbördeskrig och internationell terrorism och i dag mördar hans soldater obeväpnade demonstranter på Libyens gator. Att svenska socialdemokrater med kunskap om Khaddafis brutala maktutövning hade som främsta prioritet att stödja Afrikanska unionen kunde uppfattas som förbryllande. Men det följer en lång socialdemokratisk tradition. I programförklaringen om Afrika som presenterades för ett år sedan slogs det fast att ”Anna Lindhs initiativ med en politisk ledarskapsdialog mellan nordiska och afrikanska ledare ska utvecklas”. Vilka är då dessa afrikanska ledare som Socialdemokraterna vill ha en ”ledarskapsdialog” med? Jo, till allra största del män som har erövrat makten med vapen i hand, eller genom riggade val och genom att förtrycka den politiska oppositionen. Det är sådana män som Ugandas president Museveni, Etiopiens premiärminister Zenawi och Sudans president Omar Bashir. Sveriges politik gentemot Afrika handlar om bistånd, ofta om rena kontantöverföringar. Reda pengar som går rakt ner i mottagarlandets statskassa. Där kan de användas för en mängd olika ändamål. Enligt regelboken ska de användas för det som kallas fattigdomsbekämpning. Men i praktiken kan de lika gärna användas till att förstärka presidentens säkerhetsstyrkor, eller till att köpa vapen eller muta väljare. Det sistnämnda – röstköp – anges som en stor del i förklaringen till att Ugandas president Yoweri Museveni nu helt nyligen vann valet och därmed kan fira 25 år vid makten. Sverige har under årtionden pumpat in miljoner och åter miljoner i Ugandas statskassa. Att det kan bli så beror på att biståndspolitiken genomsyras av ett ekonomistiskt synsätt som sällan tar hänsyn till politiska variabler. De som administrerar biståndet gör inga konsekvensanalyser av den förda politiken. Men den fråga som alltid måste ställas när Sverige överför resurser till ett mottagarland i Afrika är: vad får denna gåva för politiska konsekvenser i landet i fråga? Kommer den att stärka diktatorns makt? Göra det svårare för den politiska oppositionen? Sverige har en lång och grundmurad tradition av att stötta despotier i Afrika och tydligast manifesterar sig detta i vår biståndspolitik. Denna politik skapades och drevs tidigare av socialdemokrater och förvaltas i dag av en borgerlig regering. Trots flagranta brott mot mänskliga rättigheter, trots valfusk och fängslande av politiskt oppositionella fortgår Sveriges ekonomiska stöd till regeringar som ägnar sig åt sådant. De afrikaner som vid förra årets presentation av den socialdemokratiska idéskriften ”Afrika – en rättvis värld är möjlig” ställde frågor om det fick det standardsvar man alltid får. ”Biståndet gör det möjligt för oss att upprätthålla en dialog med mottagarlandet.” Så svarar Socialdemokraterna, och så svarar även biståndsminister Gunilla Carlsson. Enligt resonemanget måste alltså Sverige överföra hundratals miljoner kronor i bistånd för att kunna ”upprätthålla en dialog” med en afrikansk diktator. Om pengarna uteblir vägrar diktatorn prata. Dessa ”dialoger”– om de ens förekommer – har aldrig lyckats åstadkomma några förbättringar av mänskliga rättigheter i någon afrikansk diktatur. Hur är det möjligt att alla dessa experter på Sida och inom utrikesförvaltningen av allt att döma prioriterar fel i valet av samarbetspartner i Afrika? Jag tror det handlar om en politisk tondövhet som yttrar sig i ett ihärdigt makthavarperspektiv. Svenska makthavare talar helst med andra makthavare. Även om de heter Khaddafi eller Museveni. Folket är inte intressant. Och nu när folket gör revolution står diplomaterna och tittar på med sina urdruckna cocktailglas i händerna och förstår inte vad som pågår. Sverige måste tänka fram nya former för att stödja de genuina demokratiska reformrörelser som i dag kämpar under oerhört svåra förhållanden i Afrika. Vi måste sluta backa upp de rika och mäktiga, bland annat i skepnad av kamratklubben Afrikanska unionen och i stället hjälpa de fattiga och maktlösa. Det är där vår solidaritet ska finnas. Bengt Nilsson Journalist och författare, bland annat till boken ”Sveriges afrikanska krig”, Timbro förlag


Summary: Journalist och Afrikaexpert: Det är dags att Sverige stöder Afrikas demokratirörelser i stället för diktatorerna.Socialdemokraterna som nu kritiserar Sveriges indirekta stöd till arabvärldens despoter propagerade för bara ett år sedan för att gynna Afrikanska unionen, med Libyens ledare Muammar Khaddafi i spetsen. Vårt miljonbistånd till diktaturer har aldrig lyckats öka de mänskliga rättigheterna där. I stället måste vi fråga oss om biståndet stärker diktatorernas makt och gör det svårare för oppositionen, skriver Bengt Nilsson.

I riksdagens utrikespolitiska debatt nyligen kritiserade Socialdemokraterna det indirekta stödet till despoterna i arabvärlden. I sin alternativa utrikesdeklaration skrev man bland annat: ”USA och EU har låtit kortsiktiga intressen om stabilitet överskugga behoven av demokrati och mänskliga rättigheter i främst Nordafrika. Vi vill se ett slut på denna kontraproduktiva politik för att i stället främja demokratisering och mänskliga rättigheter. På det viset uppnås verklig stabilitet.” Det var ju ett ord i rättan tid, kan man tycka. Men för bara ett år sedan lät det annorlunda. Då laddade Socialdemokraterna inför valrörelsen och lanserade idéskriften ”Afrika – en rättvis värld är möjlig”. Den var till stor del förfärande läsning. Det verkade som om Socialdemokraterna inte hade lärt sig någonting av de senaste decenniernas politiska skeenden i Afrika. I dokumentet framhölls betydelsen av ”god samhällsstyrning och gott ledarskap”. ”Det bör därför vara en prioritet för en svensk Afrikapolitik att stödja Afrikanska unionens (AU) initiativ och arbete för demokrati och gott samhällsskick”, menade författarna. Afrikanska unionen hade då nyligen valt Libyens ledare Muammar Khaddafi till ordförande. Han slog genast fast att han ville bli titulerad ”kung över afrikanska kungar”. Khaddafi – som de svenska Socialdemokraterna alltså ansåg vara rätt man att leda Afrika mot demokrati och gott samhällsskick – hade då under flera decennier stöttat inbördeskrig och internationell terrorism och i dag mördar hans soldater obeväpnade demonstranter på Libyens gator. Att svenska socialdemokrater med kunskap om Khaddafis brutala maktutövning hade som främsta prioritet att stödja Afrikanska unionen kunde uppfattas som förbryllande. Men det följer en lång socialdemokratisk tradition. I programförklaringen om Afrika som presenterades för ett år sedan slogs det fast att ”Anna Lindhs initiativ med en politisk ledarskapsdialog mellan nordiska och afrikanska ledare ska utvecklas”. Vilka är då dessa afrikanska ledare som Socialdemokraterna vill ha en ”ledarskapsdialog” med? Jo, till allra största del män som har erövrat makten med vapen i hand, eller genom riggade val och genom att förtrycka den politiska oppositionen. Det är sådana män som Ugandas president Museveni, Etiopiens premiärminister Zenawi och Sudans president Omar Bashir. Sveriges politik gentemot Afrika handlar om bistånd, ofta om rena kontantöverföringar. Reda pengar som går rakt ner i mottagarlandets statskassa. Där kan de användas för en mängd olika ändamål. Enligt regelboken ska de användas för det som kallas fattigdomsbekämpning. Men i praktiken kan de lika gärna användas till att förstärka presidentens säkerhetsstyrkor, eller till att köpa vapen eller muta väljare. Det sistnämnda – röstköp – anges som en stor del i förklaringen till att Ugandas president Yoweri Museveni nu helt nyligen vann valet och därmed kan fira 25 år vid makten. Sverige har under årtionden pumpat in miljoner och åter miljoner i Ugandas statskassa. Att det kan bli så beror på att biståndspolitiken genomsyras av ett ekonomistiskt synsätt som sällan tar hänsyn till politiska variabler. De som administrerar biståndet gör inga konsekvensanalyser av den förda politiken. Men den fråga som alltid måste ställas när Sverige överför resurser till ett mottagarland i Afrika är: vad får denna gåva för politiska konsekvenser i landet i fråga? Kommer den att stärka diktatorns makt? Göra det svårare för den politiska oppositionen? Sverige har en lång och grundmurad tradition av att stötta despotier i Afrika och tydligast manifesterar sig detta i vår biståndspolitik. Denna politik skapades och drevs tidigare av socialdemokrater och förvaltas i dag av en borgerlig regering. Trots flagranta brott mot mänskliga rättigheter, trots valfusk och fängslande av politiskt oppositionella fortgår Sveriges ekonomiska stöd till regeringar som ägnar sig åt sådant. De afrikaner som vid förra årets presentation av den socialdemokratiska idéskriften ”Afrika – en rättvis värld är möjlig” ställde frågor om det fick det standardsvar man alltid får. ”Biståndet gör det möjligt för oss att upprätthålla en dialog med mottagarlandet.” Så svarar Socialdemokraterna, och så svarar även biståndsminister Gunilla Carlsson. Enligt resonemanget måste alltså Sverige överföra hundratals miljoner kronor i bistånd för att kunna ”upprätthålla en dialog” med en afrikansk diktator. Om pengarna uteblir vägrar diktatorn prata. Dessa ”dialoger”– om de ens förekommer – har aldrig lyckats åstadkomma några förbättringar av mänskliga rättigheter i någon afrikansk diktatur. Hur är det möjligt att alla dessa experter på Sida och inom utrikesförvaltningen av allt att döma prioriterar fel i valet av samarbetspartner i Afrika? Jag tror det handlar om en politisk tondövhet som yttrar sig i ett ihärdigt makthavarperspektiv. Svenska makthavare talar helst med andra makthavare. Även om de heter Khaddafi eller Museveni. Folket är inte intressant. Och nu när folket gör revolution står diplomaterna och tittar på med sina urdruckna cocktailglas i händerna och förstår inte vad som pågår. Sverige måste tänka fram nya former för att stödja de genuina demokratiska reformrörelser som i dag kämpar under oerhört svåra förhållanden i Afrika. Vi måste sluta backa upp de rika och mäktiga, bland annat i skepnad av kamratklubben Afrikanska unionen och i stället hjälpa de fattiga och maktlösa. Det är där vår solidaritet ska finnas. Bengt Nilsson Journalist och författare, bland annat till boken ”Sveriges afrikanska krig”, Ethno Press 2008 Artikeln är rättad den 26 februari 2011 Bengt Nilssons bok ”Sveriges afrikanska krig”, omnämnd på gårdagens DN Debatt, ges ut av Timbro förlag, ingenting annat.


”Forskare måste samverka mer med näringslivet”

Summary: Att stelbenta viseringsregler försvårar för doktorander från länder utanför EU att komma hit är bara ett problem. Den dåliga matchningen mellan forskarutbildningen och näringslivets behov av spetskompetens är ett annat. Det riskerar att urholka Sveriges konkurrenskraft, skriver Svensk Näringsliv.

I en artikel på DN Debatt 22/2 varnar Universitetslärarförbundet och Sveriges doktorander för att Sverige går miste om spetskompetens på grund av att stelbenta viseringsregler försvårar för doktorander från länder utanför EU. Vi tycker att det är bra att viseringsdilemmat lyfts fram och vi vill fånga tillfället att peka på att det bara är ett av många problem som vi måste komma till rätta med - och det brådskar. Den dåliga matchningen mellan svensk forskarutbildning och näringslivets behov av spetskompetens riskerar att urholka Sveriges konkurrenskraft. Eftersom den officiella svenska statistiken är bristfällig har Svenskt Näringsliv gjort en unik intervjuundersökning med 4 383 forskarexaminerade. Den visar att bara 8 procent går vidare till forskning i den privata sektorn, trots att företagen lider stor brist på högkvalificerad arbetskraft. Det är orimligt lågt med tanke på att det privata näringslivet står för två tredjedelar av de investeringar som görs i forskning och utbildning, FoU. Undersökningen visar på ett tydligt samband. De forskare som under sina doktorandstudier samverkat med företag och näringsliv har väsentligt större möjligheter att få kvalificerade jobb, få patent beviljade eller skapa kommersialiserbara varor eller tjänster. Det är uppenbart att den svenska akademin behöver öppnas för omvärlden. Det krävs betydligt starkare incitament än vad som finns i dag för att stimulera ökad samverkan med näringslivet. Precis som Universitetslärarförbundet och Sveriges doktorander vill vi öka närvaron av forskarutbildade på vår kunskapsintensiva arbetsmarknad. Det är en förutsättning för vår framtida konkurrenskraft. Emil Görnerup ansvarig forskningsfrågor Svenskt Näringsliv


Nödrop från lusthuset

Summary: Frigörelse genom insikt. Jane Bowles 50-talsdrama ”I lusthuset” är en absurd pjäs om mor–dotter-relationer. Regissören Sofia Jupither sätter upp pjäsen på Dramaten med Marie Richardson i en av modersrollerna.

En stor rosaprickig plasthäst inköpt på Blocket har säckat ihop efter alla repetitioner och hänger med nosen i scengolvet. Luften har gått ur den men inte hos Sofia Jupither och Marie Richardson som i kväll har premiär på pjäsen ”I lusthuset” på Dramaten. - Jag har tagit fasta på frodigheten och vridit till det lite och bestämt mig för att inte backa. Nu jävlar! säger regissören Sofia Jupither. Hon syftar på scenografin där ett myller av prylar och färger trängs: En lutande trevåningstårta, en tallrik med blekfeta prinskorvar, hängande kulörta lyktor, gigantiska palmer, ett lusthus klätt i blommande röd kaprifol, illgröna kaktusar och ett anfrätt tvåvåningshus. - Jag brukar använda en minimalistisk scenografi, kalt och enkelt, men nu har jag bestämt mig för det här frodiga och i den miljön gräva i svarta rädslor, säger Sofia Jupither. Det är tre dagar före premiären och vi träffas för en pratstund tillsammans med skådespelerskan Marie Richardson som har en av de bärande rollerna i föreställningen. Pjäsen ”I lusthuset” handlar om mor-dotterrelationer, om oförmågan att våga prata med varandra om erfarenheter och tillkortakommanden, om det som smärtar och skrämmer. Berättelsen utspelar sig i 50-talets USA där änkan Gertrude (Marie Richardson) bor med sin tonårsdotter Molly. Gertrude är dominant och styr och ställer med den alltmer slutna Molly som ofta tar sin tillflykt till lusthuset. Balansen mellan dem rubbas när en inneboende, Vivian, anländer tillsammans med sin mamma, Mrs Constable. I den mor-dotterrelationen är rollerna ombytta; där är Vivian den utagerande och Mrs Constable den åsidosatta, osäkra. Runt dem finns ett glatt och högljutt mexikanskt gäng som lagar mat och sjunger, en bjärt kontrast till slutenheten hos de andra. Dialogen är ömsom absurd och roligt för att i nästa sekund falla ner i ett svart bråddjup. - Det som lockat mig i den här historien, och som alltid fascinerar mig, är vad människor gör med varandra för att slippa se sig själva i vitögat, säger Sofia Jupither. De här två mödrarna - Gertrude och Mrs Constable - överför väldigt mycket på sina döttrar men det finns ingen ondska eller illvilja i det. Men även med de ädlaste avsikter så går det åt helvete. Marie Richardson nickar och håller med: - Jag tycker det är intressant att göra Gertrude, en mamma som är så omedveten om sig själv, som projicerar så mycket och har så många fruktansvärt obearbetade känslor. Ja, hon är ett paket av obearbetad frustration, konstaterar Marie med ett skratt och fortsätter: - Jag hade själv en väldigt komplicerad mammarelation. Halva mitt vuxna liv gick åt till att vara arg på min mamma - men hon är inte lik Gertrude. Alla mammor är mammor på sitt eget vis. Jag och mina väninnor har pratat mycket om våra mammor. Nu har jag själv en dotter och jag undrar ibland hur hon ser på mig. Hur mycket för jag över till henne utan att veta om det? Jane Bowles pjäs om projiceringar, erfarenhetsarv och oförmågan att nå varandra, tycks lika aktuell idag som när berättelsen skrev i mitten på förra seklet. - Tyvärr, tyvärr, tyvärr är det så, säger Sofia Jupither, även om det tar sig olika uttryck. Det är bara att se sig omkring i samhället: det är ett jätteproblem att man inte vågar möta varandra och sig själv. Och fast vi numera går i terapi, pratar med varandra och sätter upp pjäser om ämnet, så kvarstår fenomenet.. I höstas satte hon upp Lars Noréns ”Skalv” på Folkteatern i Göteborg. Den handlar också om oförmågan att kommunicera. I den blir två föräldrar så rädda när deras dotter mår psykiskt dåligt att de inte ens vågar prata om det, vare sig med henne eller varandra. Och i Bowles pjäs ”I lusthuset” kan man fråga sig vem av rollkaraktärerna som är räddast. - Den som kan verka stark är inte alls så stark och så svänger det. Styrkeförhållandena förskjuts. Gertrude bygger en bild av sig själv och hur allting är och det gör hon för att hon är väldigt rädd. Det är då man behöver göra det, säger Marie Richardson. År 1988 regisserade Suzanne Osten ”I lusthuset” på Unga Klara, en föreställning som få glömmer som såg den. Annorlunda, experimentell och i rollerna som änkan Gertrude Etienne Glaser, som Mrs Constable Rikard Wolff och i en av de få manliga rollerna, Mr Solares, Malin Ek. - Jag var 14 år då och praoade på Unga Klara. Jag såg pjäsen två gånger och tyckte den var fantastisk. Den gjorde ett enormt intryck på mig. Sedan kom jag över den av en slump för fyra år sedan då jag var handledare åt några studenter på Dramatiska Institutet. Det här är ju en pjäs! tänkte jag då. Den handlar om någonting, inte bara män i kvinnokläder och allt det där experimentella. Jag fastnade för själva manuset, säger Sofia Jupither. - Sedan tog det tid innan jag vågade göra den. Det är att sticka ut huvudet så det står härliga till. Marie Richardson såg också Unga Klaras uppsättning, och på scenen fanns flera av hennes närmaste vänner som Pia Johansson, Gunilla Röör och Rikard Wolff. - Hela teaterstockholm, alla, såg pjäsen! Det hörde till, man måste se den. Och det tog lite tid att frigöra sig från den. I början av våra repetitioner kände jag mig tråkig och färglös och önskade att jag var av ett annat kön och fick spela i andra kläder, som Malin Ek. - Vi har gått mer på relationerna och innehållet. Och det är precis lika spännande som att leta efter något annorlunda. Nu tycker jag det känns som två olika processer, säger Marie Richardson. Två helt olika pjäser. De går inte att jämföra med varandra. Jane Bowles berättelse är en historia om oförmågan att nå varandra, men det är också en pjäs om att till slut nå någon slags frigörelse. - Frigörelse som bygger på insikt om sin egen belägenhet. För mig hänger insikt och frigörelse ihop. Ja...frigörelse genom insikt kanske är temat, säger Sofia Jupither. Fakta/ Jane Bowles Levde: 1917-1973 Född: I New York Yrke: Författare och dramatiker. Familj: Gift med författaren och kompositören Paul Bowles. Paret bodde under flera år i Tanger i Marocko. Umgicks med Truman Capote och Tennessee Williams och festade gärna och ofta med bohemerna på gaybarerna i Greenwich Village. Verk: Skrev endast två verk: Romanen ”Two serious ladies” (”Två allvarligt sinnade damer”) och pjäsen ”In the summer house” (”I lusthuset”). Karaktärsdrag: Briljant och självdestruktiv (alkohol).”En av de finaste men också mest underskattade författarna” (John Ashbery). Drabbades av en stroke vid 40 års ålder. Aktuell: Hennes pjäs ”I lusthuset” har premiär på Dramaten på ikväll, 25/2 i regi av Sofia Jupither. I rollerna bland annat Marie Richardson, Tove Edfeldt, Kristina Törnqvist, Hanna Alström, Martin Wallström och Basia Frydman.


”Stora reformer behövs för att stärka Sveriges ekonomi”

Summary: Svenskt Näringsliv: Sverige hamnar på efterkälken om inte regeringen växlar upp sina reformambitioner för att säkra en starkare ekonomi. Vi har granskat framtidsutsikterna för svensk ekonomi och ser problem för landets utvecklingskraft. De högkvalificerade jobben ökar inte lika fort i Sverige som i Europa. På många marknader tappar Sverige exportandelar. Få av Sveriges största företag är entreprenörsdrivna tillväxtföretag. Inte ett enda utländskt läkemedelsföretag har nyinvesterat här på över 20 år, trots att Sverige satsar en större andel av BNP på forskning än något annat land i Europa. Tack vare att vi kom lindrigt undan finanskrisen borde vi kunna sänka marginal- och kapitalskatterna. Men vi kan inte längre trona på minnen från fornstora dagar, skriver Svenskt Näringsliv.

Den senaste månaden har den svenska Pippi Långstrump-ekonomin blivit ett begrepp. Efter att OECD:s generaldirektör José Angel Gurria myntade den fyndiga metaforen under sitt Stockholmsbesök i slutet av januari, har Sverige fått stor internationell uppmärksamhet för sin starka tillväxt och stabila ekonomi. Och vi befinner oss onekligen i en finansiell situation som många har anledning att avundas, när stora delar av västvärlden brottas med växande underskott, skakig tillväxt och smärtsamma besparingar. Men en träffsäkrare liknelse för den svenska ekonomin än Pippi Långstrump är en helt annan men lika ursvensk figur från barnböckernas värld – Bamse. Just nu världens starkaste, men det kommer att gå över. Svenskt Näringsliv presenterar i dag en omfattande granskning av den svenska ekonomins långsiktiga framtidsutsikter i boken ”Framtiden väntar inte” (Ekerlids). I den pekar vi på en rad tecken på att Sverige har problem vad gäller tillväxt- och utvecklingskraft. Och om vi inte gör något åt dem riskerar vi att snart förlora vår plats på den globala ekonomins höga berg. Det finns sedan länge en bred politisk acceptans för att Sverige ska möta globaliseringen genom att ”klättra i värdekedjan”. Vi ska inte konkurrera med låga löner, utan med kunskap och mer avancerade varor och tjänster. Denna ambition delas dock av de flesta länders regeringar och tillväxten av avancerade jobb sker i hela världen. Inget land vill vara ett låglöneland, alla strävar uppåt. Frågan är hur många av de nya, avancerade jobben som faktiskt hamnar i Sverige. Vår analys visar att dagens goda konjunktur till viss del skymmer den underliggande utvecklingen av Sveriges attraktionskraft för företag som erbjuder avancerade arbetstillfällen och produktion. Under 2000-talet har antalet högkvalificerade arbeten ökat med 20 procent i Sverige. I Europa som helhet har dock den genomsnittliga ökningen varit 23 procent. Ökningen av högkvalificerade jobb har alltså skett 15 procent snabbare i Europa som helhet än i Sverige under det gångna decenniet. Ett ytterligare tecken på detta är att den långsiktiga produktivitetsutvecklingen väcker frågor. Under 2010 utvecklades produktiviteten – det ekonomiska värdet av en arbetad timme – starkt i samband med återhämtningen av ekonomin. Men åren dessförinnan hade den svenska produktivitetstillväxten legat betydligt under omvärldens. Det går bra för svensk ekonomi nu, och många människor har kommit i arbete de senaste åren. Dagens ekonomi är dock till stor del en följd av kloka ekonomiska reformer som gjordes under 90-talet och vars effekter sakta klingar av. Vår ekonomi har förvisso blivit mer avancerad, men andra länders ekonomier har visat än större förmåga att attrahera högkvalificerade arbetstillfällen. Åtskilliga av de nya jobben är dock mindre avancerade och sämre betalda än tidigare. Företagens investeringar i avancerad teknik har minskat. På många marknader i världen tappar Sverige exportandelar, bland annat inom varuexport. Vår analys visar att den svenska ekonomin är för dålig på det som ekonomen Joseph Schumpeter med ett dramatiskt begrepp kallade ”kreativ förstörelse”. I stället för att konkurreras ut av nya och mer produktiva företag blir de gamla företagen i Sverige ofta kvar. Få av Sveriges största företag är entreprenörsdrivna tillväxtföretag. Det finns inte tillräckligt många nya och högproduktiva företag för människor att byta jobb till och där de kan utveckla sin kompetens. Det borde inte behöva vara så. Det finns till exempel inget annat land i EU som satsar mer än Sverige på forskning och utveckling som andel av BNP. Ändå är utfallet av satsningarna dåligt. Trots ett kluster med starka läkemedelsföretag och högskolor från Uppsala i norr till Södertälje i söder har exempelvis inte ett enda utländskt läkemedelsföretag genomfört någon nyinvestering i Sverige på över 20 år, enligt Invest in Sweden agency (ISA). Sverige är också ett av de länder som satsar mest i världen på utbildning. Trots det har företagen svårt att hitta arbetskraft även i lågkonjunktur och ungdomsarbetslösheten är betydligt högre än genomsnittet i EU. Det beror bland annat på att svenskarna inte utbildar sig till de yrken som efterfrågas. Medan det finns stora överskott på vissa yrkesgrupper saknas kompetent personal i andra. Samtidigt trivs ett stort antal svenskar inte på sina arbetsplatser, men avstår ändå från att söka andra jobb med bättre lön och karriärmöjligheter. Tillgången på kapital – en förutsättning för att utveckla innovativa verksamheter – är också god i Sverige. Men kapitalet är inte utspritt på många olika aktörer utan koncentrerat till framför allt den offentliga sektorn och pensionsbolag. Därmed har små innovativa företag svårt att hitta finansiering till sina verksamheter. Att komma tillrätta med dessa grundläggande problem kräver stora och genomgripande reformer. Och tack vare att vi kom så lindrigt undan finanskrisen har vi en unik möjlighet att genomföra dem nu. Statsfinanserna tillåter ordentliga tillväxtreformer under kommande år, inom såväl utbildningsväsende och forskning som arbetsmarknad. Marginalskatterna och kapitalskatterna skulle kunna sänkas för att underlätta tillväxten av mer kvalificerade arbeten och öka tillgången på investeringskapital. Företagsskatteutredningen är ett initiativ åt rätt håll. Förhoppningsvis kommer det att ge företagen – forskande och andra – konkurrenskraftiga villkor i Sverige. Det finns alltså oroande teckeni den svenska ekonomin. Om vi inte gör något åt dem nu riskerar Sverige att hamna på efterkälken. Vi kan inte i längden trona på minnen från fornstora dagar. Vid World economic forums toppmöte i Davos använde Fredrik Reinfeldt sin stund i världspolitikens strålkastarljus till att framhålla betydelsen av strukturella reformer för en stark ekonomi. I praktiken har inledningen av regeringens andra mandatperiod präglats av ett lägre reformtempo. Regeringen har nu möjlighet att steg för steg växla upp sina reformambitioner och bädda för en starkare ekonomi under kommande år. Om takten i reformarbetet inte ökar riskerar dock Sveriges ekonomiska styrkeuppvisning att bli lika kortvarig som Bamses. För någon annan dunderhonung än förändring finns inte. Steinar Höeg ordförande AstraZeneca Norden, ledamot i Svenskt Näringslivs styrelse Olof Faxander vd Sandvik AB, ledamot i Svenskt Näringslivs styrelse Carola Lemne vd Praktikertjänst, ledamot i Svenskt Näringslivs styrelse Annika Lundius vice vd Svenskt Näringsliv Forskningspengar Satsningarna på forskning och utveckling (FoU) i statsbudgeten fortsätter att öka, visade SCB:s prognos för 2010. Det var universitet och högskolor samt Vetenskapsrådet som fick de största ökningarna. Totalt uppgick anslagen med medel för forskning och utveckling till 29,5 miljarder kronor, en ökning med cirka 950 miljoner jämfört med 2009. Medel till FoU utgjorde 3,6 procent av hela statsbudgeten. Källa: SCB


Summary: Svenskt Näringsliv: Sverige hamnar på efterkälken om inte regeringen växlar uppsina reformambitioner för att säkra en starkare ekonomi.Vi har granskat framtidsutsikterna för svensk ekonomi och ser problem för landets utvecklingskraft. De högkvalificerade jobben ökar inte lika fort i Sverige som i Europa. På många marknader tappar Sverige exportandelar. Få av Sveriges största företag är entreprenörsdrivna tillväxtföretag. Inte ett enda utländskt läkemedelsföretag har nyinvesterat här på över 20 år, trotsatt Sverige satsar en större andel av BNP på forskning än något annat land i Europa. Tack vare att vi kom lindrigt undan finanskrisen borde vi kunna sänka marginal- och kapitalskatterna. Men vi kan inte längre trona på minnen från fornstora dagar, skriver Svenskt Näringsliv.

Den senaste månaden har den svenska Pippi Långstrump-ekonomin blivit ett begrepp. Efter att OECD:s generaldirektör José Angel Gurria myntade den fyndiga metaforen under sitt Stockholmsbesök i slutet avjanuari, har Sverige fått stor internationell uppmärksamhet för sin starka tillväxt och stabila ekonomi. Och vi befinner oss onekligen i en finansiell situation som många har anledning att avundas, när stora delar av västvärlden brottas med växande underskott, skakig tillväxt och smärtsamma besparingar. Men en träffsäkrare liknelse för den svenska ekonomin än Pippi Långstrump är en helt annan men lika ursvensk figur från barnböckernas värld – Bamse. Just nu världens starkaste, men det kommer att gå över. Svenskt Näringsliv presenterar i dag en omfattande granskning av den svenska ekonomins långsiktiga framtidsutsikter i boken ”Framtiden väntar inte” (Ekerlids). I den pekar vi på en rad tecken på att Sverige har problem vad gäller tillväxt- och utvecklingskraft. Och om vi inte gör något åt dem riskerar vi att snart förlora vår plats på den globala ekonomins höga berg. Det finns sedan länge en bred politisk acceptans för att Sverige ska möta globaliseringen genom att ”klättra i värdekedjan”. Vi ska inte konkurrera med låga löner, utan med kunskap och mer avancerade varor och tjänster. Denna ambition delas dock av de flesta länders regeringar och tillväxten av avancerade jobb sker i hela världen. Inget land vill vara ett låglöneland, alla strävar uppåt. Frågan är hur många av de nya, avancerade jobben som faktiskt hamnar i Sverige. Vår analys visar att dagens goda konjunktur till viss del skymmer den underliggande utvecklingen av Sveriges attraktionskraft för företag som erbjuder avancerade arbetstillfällen och produktion. Under 2000-talet har antalet högkvalificerade arbeten ökat med 20 procent i Sverige. I Europa som helhet har dock den genomsnittliga ökningen varit 23 procent. Ökningen av högkvalificerade jobb har alltså skett 15 procent snabbare i Europa som helhet än i Sverige under det gångna decenniet. Ett ytterligare tecken på detta är att den långsiktiga produktivitetsutvecklingen väcker frågor. Under 2010 utvecklades produktiviteten – det ekonomiska värdet av en arbetad timme – starkt i samband med återhämtningen av ekonomin. Men åren dessförinnan hade den svenska produktivitetstillväxten legat betydligt under omvärldens. Det går bra för svensk ekonomi nu, och många människor har kommit i arbete de senaste åren. Dagens ekonomi är dock till stor del en följd av kloka ekonomiska reformer som gjordes under 90-talet och vars effekter sakta klingar av. Vår ekonomi har förvisso blivit mer avancerad, men andra länders ekonomier har visat än större förmåga att attrahera högkvalificerade arbetstillfällen. Åtskilliga av de nya jobben är dock mindre avancerade och sämre betalda än tidigare. Företagens investeringar i avancerad teknik har minskat. På många marknader i världen tappar Sverige exportandelar, bland annat inom varuexport. Vår analys visar att den svenska ekonomin är för dålig på det som ekonomen Joseph Schumpeter med ett dramatiskt begrepp kallade ”kreativ förstörelse”.I stället för att konkurreras ut av nya och mer produktiva företag blir de gamla företagen i Sverige ofta kvar. Få av Sveriges största företag är entreprenörsdrivna tillväxtföretag. Det finns inte tillräckligt många nya och högproduktiva företag för människor att byta jobb till och där de kan utveckla sin kompetens. Det borde inte behöva vara så. Det finns till exempel inget annat land i EU som satsar mer än Sverige på forskning och utveckling som andel av BNP. Ändå är utfallet av satsningarna dåligt. Trots ett kluster med starka läkemedelsföretag och högskolor från Uppsala i norr till Södertälje i söder har exempelvis inte ett enda utländskt läkemedelsföretag genomfört någon nyinvestering i Sverige på över 20 år, enligt Invest in Sweden agency (ISA). Sverige är också ett av de länder som satsar mest i världen på utbildning. Trots det har företagen svårt att hitta arbetskraft även i lågkonjunktur och ungdomsarbetslösheten är betydligt högre än genomsnittet i EU. Det beror bland annat på att svenskarna inte utbildar sig till de yrken som efterfrågas. Medan det finns stora överskott på vissa yrkesgrupper saknas kompetent personal i andra. Samtidigt trivs ett stort antal svenskar inte på sina arbetsplatser, men avstår ändå från att söka andra jobb med bättre lön och karriärmöjligheter. Tillgången på kapital – en förutsättning för att utveckla innovativa verksamheter – är också god i Sverige. Men kapitalet är inte utspritt på många olika aktörer utan koncentrerat till framför allt den offentliga sektorn och pensionsbolag. Därmed har små innovativa företag svårt att hitta finansiering till sina verksamheter. Att komma tillrätta med dessa grundläggande problem kräver stora och genomgripande reformer. Och tack vare att vi kom så lindrigt undan finanskrisen har vi en unik möjlighet att genomföra dem nu. Statsfinanserna tillåter ordentliga tillväxtreformer under kommande år, inom såväl utbildningsväsende och forskning som arbetsmarknad. Marginalskatterna och kapitalskatterna skulle kunna sänkas för att underlätta tillväxten av mer kvalificerade arbeten och öka tillgången på investeringskapital. Företagsskatteutredningen är ett initiativ åt rätt håll.Förhoppningsvis kommer det att ge företagen – forskande och andra – konkurrenskraftiga villkor i Sverige. Det finns alltså oroande teckeni den svenska ekonomin. Om vi inte gör något åt dem nu riskerar Sverige att hamna på efterkälken. Vi kan inte i längden trona på minnen från fornstora dagar. Vid World economic forums toppmötei Davos använde Fredrik Reinfeldt sin stund i världspolitikens strålkastarljus till att framhålla betydelsen av strukturella reformer för en stark ekonomi. I praktiken har inledningen av regeringens andra mandatperiod präglats av ett lägre reform-tempo. Regeringen har nu möjlighet att steg för steg växla upp sina reformambitioner och bädda för en starkare ekonomi under kommande år. Om takten i reformarbetet inte ökar riskerar dock Sveriges ekonomiska styrkeuppvisning att bli lika kortvarig som Bamses. För någon annan dunderhonung än förändring finns inte. Steinar Höeg ordförande AstraZeneca Norden,ledamot i Svenskt Näringslivs styrelse Olof Faxander vd Sandvik AB,ledamot i Svenskt Näringslivs styrelse Carola Lemne vd Praktikertjänst,ledamot i Svenskt Näringslivs styrelse Annika Lundius vice vd Svenskt Näringsliv