Polisforskaren: Hårdare tag kan få helt motsatta effekter

Summary: Polisen har inte fått lära sig tillräckligt om konflikthantering. I stället har det under flera år funnits en förväntan på att man ska sätta hårt mot hårt. Det kan ha bidragit till det ökande antalet situationer där människor dött av polisers skott, menar polisprofessorn Stefan Holgersson.

Polisens dödsskjutningar har ökat i Sverige på senare år. De senaste sex åren har i snitt tre personer dödats av polisens skott. Rekordåret var 2018 med sex personer. Innan dess var det under mer än tio år antingen ingen eller en person som dödades av polis varje år. Polisen och forskaren Stefan Holgersson ville veta om utvecklingen har något att göra med polisers attityder och bristande fortbildning. I rapporten ”Sätta hårt mot hårt” konstaterar han att det finns en stark koppling till båda områdena. Stefan Holgersson lyfter framför allt fram att poliser får alldeles för lite utbildning i konflikthantering – både i grundutbildningen och i fortbildningen. – Många situationer övar man inte alls på. Konflikthantering är mycket eftersatt, trots att det finns ett stort behov av just det. Läs mer: Polisens taktik för att hantera folksamlingar Stefan Holgersson beskriver sig som ”visselblåsare” på hemsidan på Linköpings universitet. Hans forskning om polisens arbete har fått stor uppmärksamhet och många rubriker, och han har tidigare berättat om hur han känt sig motarbetad av personer högt upp i polishierarkin för sina kritiska rapporter. Polis är ett yrke där man utsätts för stora utmaningar kontinuerligt, framhåller Stefan Holgersson. Polisen som kallas till olika typer av ingripanden måste kunna prata med alltifrån barn till yrkeskriminella, psykotiska personer eller människor i extremistmiljöer. De möter rädda, ledsna, aggressiva eller narkotikapåverkade människor som de måste ha en förmåga att bemöta på ett bra sätt. Om det uppstår en hotfull situation måste de under stark stress kunna ställa om blixtsnabbt. Polisen måste ständigt ha en beredskap och förmåga att bruka våld. – Det är ett väldigt komplext yrke. Man kastas in i så många olika situationer. Det svåra är att göra saker på ett bra sätt, att snabbt kunna växla tempo, att kunna vara mjuk och sätta gränser på samma gång, säger Stefan Holgersson. I sin senaste rapport har polisprofessorn studerat polisens användning av våld och förmåga att hantera konflikter. Stefan Holgerson menar att det finns stora strukturella brister i polisens kommunikation med omgivningen. En stor del av problemet har att göra med de slentrianmässiga kraven både externt och på vissa håll inom polisen att ”sätta hårt mot hårt” för att möta ett tuffare klimat, anser Stefan Holgersson. I rapporten har han ett exempel där en lokalpolisområdeschef använder sig av krigsmetaforer som ”utplåna”, ”bekämpa”, ”neutraliserad” eller ”anfall” i kommunikationen om polisens arbete. Detta har lyfts fram positivt både inom sociala medier och av högt uppsatta politiker. Vad är risken med ”hårdare tag”? – Det kan få helt motsatta effekter än dem man hoppats på. Att vara polis är ett svårt jobb och det är lätt att göra misstag, men när polisen inte ser sin egen del eller erkänner att den gjort fel finns risken att förtroendet för och tilliten till polisen minskar i vissa grupper. I förlängningen kan de skapa ett hat i samhället, säger han. Vad är orsaken till att polisens attityder kan ha hårdnat? – Yttre omständigheter kan vara den ökande användningen av skjutvapen i den kriminella miljön och hoten om terrorbrott. Att så pass många chefstjänster på nationell operativ nivå tillsatts av personer inom den nationella insatsstyrkan kan också spela in, säger han. Stefan Holgersson tror också att en fokusering på extrema situationer inom utbildningen har betydelse. Terrorbekämpning har varit ett prioriterat område inom polisen. Men den tid som läggs att träna på detta tas från fortbildningen i konflikthantering. Han menar att vare sig den grundläggande polisutbildningen eller den kompletterande fortbildningen gett poliser rätt förutsättningar för att hantera svåra konflikter utan att behöva tillgripa våld. – Kommunikationsförmåga övas väldigt lite både på grund- och fortbildning. Den kompetens man har på området beror enbart på hur man är som person från början. Som tur är så har vi många poliser som i sig själva är lyssnande och förstående personer. – Men man måste få en professionell utbildning i att hantera kommunikation. I dag finns nästan inga praktiska moment i att öva kommunikation. Läs mer: Så utbildas polisen för att minska risken för konflikter Han säger att det ganska nya konceptet Polkon, polisiär konflikthantering, är ett stort steg i rätt riktning. Problemet är att viktigt innehåll i Polkon fått stryka på foten till förmån för träning inför terrorangrepp. Just satsningen på extrema situationer i utbildningen kan göra att unga nyutbildade poliser med bristande erfarenhet övertolkar sannolikheten för att ett ingripande ska övergå i ett angrepp. – Det kan göra att poliser använder vapen i situationer som kunde ha lösts på ett annat sätt. Det i sin tur kan vara en av förklaringarna till att antalet skjutningar av poliser med dödlig utgång ökat, menar Stefan Holgersson. Samtidigt understryker Stefan Holgersson att poliser ibland måste ha en förmåga att agera offensivt. Det finns inte alltid tid eller möjlighet att förklara eller prata sig ur en hotfull situation. – Ett utryck som jag gillar som förklaring är att man ska vara mjuk som en lejontass. Mjuk och skarp på samma gång. Ett stort problem är att polisen som organisation har så svårt att ta till sig konstruktiv kritik och reflektera över situationer som gått fel, anser Stefan Holgersson. En juridisk process får avgöra om poliserna begått något fel. – Eftersom det är ovanligt att poliser fälls för tjänstefel i rätten så kan organisationen luta sig tillbaka och hävda att inget fel begåtts. Det gör att polisen inte blir en lärande organisation och inte ser sig som en medaktör i det som sker, menar Stefan Holgersson. Stefan Holgersson har arbetat som polis i 26 år och samtidigt som forskare i drygt 20 år. I dag har han en halvtidstjänst som patrullerande polis i Botkyrka söder om Stockholm. Den andra halva ägnar han åt forskning – om polisen. Varför blev du själv polis? – Min far var polis och jag har velat det så länge jag kan minnas, antagligen längre än så. När jag ser tillbaka på det i dag så har det nog handlat om att kunna hjälpa till i det lilla. Det kan handla om en familj som får en lite drägligare tillvaro efter polisens insatser. Och om att på kort eller lång sikt lösa olika typer av problem, säger Stefan Holgersson. – Pappa sa att jag borde bli lite äldre och förståndigare innan jag blir polis. Därför utbildade jag mig först till systemvetare. Där lärde han sig att systematiskt leta efter fel för att förbättra verksamheten. I flera år arbetade han med denna typ av verksamhetsutveckling innan han sökte Polishögskolan. Redan under de första kontakterna med polisyrket reagerade han på att det fanns saker som borde utvecklas, berättar han. Men han blev också varse att där fanns ett helt annan kultur, där problemen skulle döljas i stället för att lyftas upp till ytan, säger han. – Det kan vara en tilltalande lösning i ett kort perspektiv. Men i ett längre perspektiv är det mycket olyckligt. Då utvecklas ju inte verksamheten. Ganska snart insåg Stefan Holgersson också att det inte alltid är populärt att lyfta frågor om sådant som kan förbättras, säger han. Osäkra chefer läser gärna in i kritik mot sin egen arbetsinsats i stället för att se att utveckling är en naturlig del i organisationer, menar han. Efter en intern rapport om hur polisen tolkar gällande lagar, och än mer efter doktorsavhandlingen ”Yrke: polis” 2005, om vilka förutsättningar som personalen får att göra ett bra jobb, har han känt sig marginaliserad. – Officiellt finns det nämligen inga problem inom polisen, säger han. Hur har du setts av närmaste kollegor när det gäller din forskning? – Kollegorna på universitetet har nog sett mer föraktfullt på min roll som polis jämfört med hur polisen sett mig rollen som akademiker. Det har aldrig varit något problem för dem jag har jobbat med, de kan skoja och säga att de inte ser mig som forskare. Enligt dig har polisen svårt att reflektera och ta till sig kritik. Vad tror du då att det beror på? – Jag har inget enkelt svar på det. På ledningsnivå kan det vara viktigt att måla upp en positiv bild, säger Stefan Holgersson. Men många poliser har hört av sig och visat positivt intresse för hans senaste rapport, berättar han. Stefan Holgersson tror att det finns två strömningar på olika nivåer inom polisen. En sida som står för hårdare tag. Och en annan, mer modern, som verkar för ett mer reflekterande arbetssätt. Läs mer: Det hände natten då Eric Torell dödades av polisen.  Stefan Holgersson Ålder: 51 år. Bor: Östergötland. Gör. Är patrullerande polis i Botkyrka söder om Stockholm på halvtid, polisforskare på halvtid. Professor i polisvetenskap vid polishögskolan i Oslo. Bakgrund: Har varit polis i 26 år. Blev doktorand 1998. Fick 2013 Civilkuragepriset, instiftat av tre av Polisförbundets chefsföreningar, för sin forskning. Har arbetat med utvecklingsfrågor för Rikspolisstyrelsen. I samband med polisens omorganisation 2015 sökte han en rad tjänster på olika nivåer inom Polismyndigheten, men fick ingen av dem utan placerades som patrullerande i Botkyrka. Aktuell: Har skrivit rapporten ”Sätta hårt mot hårt” – en studie av polisens användning av våld och förmåga att hantera konflikter. Arbetar just nu som samtalspartner för arbetsgivare, fack och skyddsorganisation i polisregion nord i ett projekt för att utveckla arbetsmiljön och verksamheten.  Polisen och vi. Del 2 Under senare år har i snitt tre personer dödats polisens skott. Handlar det om ett tuffare klimat med hårdare kriminalitet? Vilken roll spelar spelar polisens attityder och utbildning? Del 1: Polisens taktik för att hantera folksamlingar


Summary: Statens kulturråd gör fel som drar in stora delar av stödet till den svenska jazzmusiken. Om vi ska ge ungdomar en chans att lyssna på levande musik behövs jazzklubbar som nu riskerar nedläggning, skriver läsaren Andreas Ulanowsky.

Det är tråkigt att läsa om att Statens kulturråd tänker minska stöd till jazzverksamheten. Hur man definierar vad som är kultur eller inte kan man diskutera. Jag tycker att jazz är kultur eftersom denna form av musik haft stor betydelse för hur musiken utvecklas i modern tid. I Sverige har jazzen har utvecklats, inte minst genom folkmusiken. Jan Johanssons musik hade stor betydelse när han kombinerade svensk folkmusik med jazz. Dessutom har vi många andra skickliga jazzmusiker. Kulturrådet borde tänka om. Jazzen är på väg tillbaka tack vare artister som Lady Gaga och Tony Bennett. Lady Gaga är aktuellt med en show i Las Vegas där hon sjunger jazz. Om vi ska ge ungdomar en chans att lyssna på levande musik behövs jazzklubbar. Man bör satsa mera pengar på jazzkonserter, i synnerhet vid det årliga arrangemanget ”Musik vid Siljan”. DN Åsikt 15 februari 2019 kl 16 Insändare Andreas Ulanowsky: ”Fel att minska det statliga stödet till jazzmusiken” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Små barn som placeras i förskola visar symtom på posttraumatisk stress. Samhället borde ge ekonomiskt bidrag till föräldrar, så att de kan vara hemma med sina barn åtminstone upp till två, två och ett halvt års ålder, skriver psykologen Lars Folcke.

Tänk dig att man för en människa till en lokal där hon inte vill vara. Hon är rädd för den där lokalen och vill absolut inte vara där. Hon stretar mot, gråter förtvivlat, men placeras där ändå. Efter ett tag kanske hon slutar gråta, sätter sig i ett hörn och känner sig rädd och övergiven. Men ingen vän kommer och tröstar henne. Hon får sitta där i hela sex timmar. När hon kommer ut är hon chockad, men lättad att få komma hem. Till hennes förskräckelse upprepas proceduren nästa dag, trots hennes hjälplösa protester. Och nästa dag, och nästa. Om det handlar om en vuxen person är detta givetvis oacceptabelt och olagligt. Men är det ett litet barn, kanske en ettåring, är det helt accepterat i vårt samhälle. Forskning har visat att små barn som placeras i förskola får förhöjt kortisol, stresshormon, och att de hemma visar symtom på posttraumatisk stress: oro, klängighet, sömnsvårigheter, aggressivitet. Många barnläkare och barnpsykologer avråder också från alltför tidig separation från föräldrarna. Vem för barnens talan? Samhället borde ge ekonomiskt bidrag till småbarnföräldrar, så att de kan vara hemma hos sina barn åtminstone upp till två, två och ett halvt års ålder. DN Åsikt 12 februari 1019 kl 05 Insändare Lars Folcke: ”Små barn far illa av att vara på förskola” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Lisa Magnusson: Barn mår inte bättre av långa dagar på förskolan

Summary: Barnomsorgen uppfanns för att föräldrar skulle kunna yrkesarbeta. Och det är inte för de små man talar när man vill göra långa förskoledagar obligatoriska.

Vem tillhör barnen, egentligen? Sig själva, i första hand. Sina föräldrar i andra hand. Somliga försöker också få det till att de är till för samhället. För på något annat sätt kan man inte förstå det när miljöpartisten och det tidigare kommunalrådet Nils Karlsson föreslår att förskolan ska vara obligatorisk för alla barn från två års ålder (Dagens samhälle 1/2). Han talar om tvååringarnas ”rätt” till minst 30 timmar i veckan på förskola. Och han motiverar det med att vi på så sätt kan förhindra skadliga hederskulturnormer från att äta sig in i dessa barns liv. Nog kan man förledas att tro att det därför handlar om motsatsen: om att samhället ska försöka vara till för barnen, särskilt då vissa barn. Men detta faller just på det obligatoriska. Barn är olika. En del älskar nog långa dagar på förskolan. Ytterligare en del mår säkerligen bättre där än hos sin familj, därför att deras familj på ett eller annat sätt är skadlig för dem. För majoriteten är det emellertid inte så. De allra flesta tvååringar vill inte vara borta från sina föräldrar under större delen av sin vakna tid. Låt oss vara ärliga med detta. Och låt oss vara ärliga om vad förskolan är: Barnomsorgen uppfanns för att föräldrar skulle kunna yrkesarbeta. Först senare gick denna institution från att vara ren förvaring till att fyllas med innehåll, med mening, med pedagogiska ansatser. Barnen blev individer i sin egen rätt, och på förskolan skulle de utvecklas och lära sig om livet. Om tvåårsåldern vet vi att det är en påfrestande period för både barnen själva och deras anhöriga. De små har just börjat upptäcka omvärlden, och pendlar mellan att vara självständiga och sturska och små och ynkliga. Därför behöver de extra mycket lugn och trygghet omkring sig. Deras behov av de fasta punkterna i tillvaron, av föräldrarna och syskonen, är särskilt stort. Barn i denna ålder har inte behov av att tillbringa sex timmar om dagen på förskolan, borta från hemmet och föräldrarna. Det kan behöva bli så ändå, för att livet ser ut så, för att det finns andra saker att ta hänsyn till: De stora behöver jobba och dra in pengar. Men det är inte i barnens intresse man talar när man förespråkar detta. Det bör vi ha klart för oss. Det är inte tu tal om annat än att mer behöver göras för utsatta barn redan från späd ålder, och även för dem som kommit upp i skolåldern och som uppenbarligen hinner förtryckas fastän de tillbringar aldrig så mycket tid utanför hemmet. Men obligatoriska långa förskoledagar för tvååringar, för att samhället riktigt ska få inympa sina förmodat sundare värderingar i dessa små medborgare? Nej, tack.


Till minne: Isabelle Ekström

Summary: Tidigare läraren i Franska skolan, Isabelle Ekström, född Brossé, Stockholm har avlidit i en ålder av 96 år. Närmast anhöriga är barnen Eva, Ivar, Jan och Anne med familjer.

När Marie-Louise Reuter, tidigare rektor i Franska skolan i Stockholm, avled 2016 vid 96 års ålder så miste Isabelle sin kanske bästa vän. De två franska änkorna hade under flera år varit oskiljaktiga. Isabelle hade kommit till Sverige just efter andra världskriget, dotter till en general och en kalvinistisk mamma. Hon hade funnit kärleken i Paris, i form av ekonomen John Ekström från Malmö. De blev ett par i Stockholm och barnen Eva, Ivar, Jan och Anne föddes i snabb takt. Efter några år i Bryssel kom Isabelle efter ett mellanspel i Schartau till Franska skolan där hon blev en mycket uppskattad och varmt kännande lärare. Många av hennes nära vänner fanns i kretsen från skolan, däribland Francoise Sule och Véronique Lönnerblad. Isabelle var mcyket stolt över sin pappa, generalen Julian Brossé. Han hade sårats vid slaget i Verdun under första världskriget. Krigen och förhållandet till vän och fiende påverkade Isabelle mycket. När hennes barndomsvän Claires bror Olivier avrättades av Gestapo och hennes bror skadades i kriget fick hon ett komplicerat förhållande till Tyskland som hon ”botade” sent i livet genom en resa till Tyskland. Fosterlandet Frankrike betydde mycket för Isabelle och hon saknade det men samtidigt lärde hon sig att älska Sverige. Som senator för fransmännen i Sverige höll hon broarna öppna mellan sina landsmän i Sverige och Frankrike. Hon belönades för sina kulturella insatser med l´Ordre des Palmes Académiques av Frankrike. Isabelle var mycket aktiv i Franska reformerta kyrkan med sin nära vän Paulette Morin. Hon deltog även i diakoniprojekt i Kongo för kyrkan. Isabelle var genom sin intellektuella och kulturellt orienterade läggning en person man hade roliga och tankeväckande samtal med. Hennes människointresse och önskan att se många omkring sig gjorde att man sällan var med henne på tumanhand. Ett glas vin och ett intressant ämne var en given utgångspunkt för en bra kväll. Hennes familj älskade henne liksom lärare och elever i Franska skolan, hennes andra familj. Vid julmiddagen 2018 för personalen i skolan var de unga lärarna djupt imponerade av denna inspirerande lärare som gav råd under skratt och glada infall. Vi minns med glädje och tacksamhet Isabelles närvaro och hennes varma och nyfikna blick.


Fler fullföljer gymnasiet – men en fjärdedel får ingen examen

Summary: Allt fler elever tar gymnasieexamen inom tre år. Det är en trend som hållit i sig fem år i rad, visar statistik från Skolverket. Samtidigt är det en fortfarande en fjärdedel som inte gör det. Och få av dem som missar sin examen tar den senare på Komvux.

Läs fler artiklar om gymnasievalet ”Många var oroliga för att deras poäng inte skulle räcka för gymnasiet” Studievägledare: Gymnasievalet det första och största valet som de gör Så påverkar skolkompisarna elevernas gymnasieval Våren 2018 slutförde cirka 80.670 elever gymnasieskolan. Det är 800 fler än året innan. Det är femte året i rad som andelen elever som tar gymnasieexamen inom tre år på nationella program ökar. Under 2018 ökade andelen med examen till 76,1 procent, mot 75,2 procent året innan. – Det tycker vi är otroligt roligt. Nu vågar vi säga att det är en stadigt uppåtgående trend, säger Anna Westerholm, avdelningschef på Skolverket. Hon pekar på att det finns tydlig statistik som visar att de som inte slutför sin gymnasieutbildning klarar sig sämre i arbetslivet. Det är framför allt på de högskoleförberedande programmen som andelen med examen blir större. Där ökar andelen med examen på samtliga program. Största ökningen har ekonomiprogrammet. Kvinnor tar examen inom tre år i högre utsträckning än män. Särskilt stor var skillnaden i högskoleförberedande program. Där tog 80,6 procent av kvinnorna mot 74,8 procent av männen examen inom tre år. Att kvinnor i högre utsträckning än män tar examen inom tre år gäller på samtliga högskoleförberedande program. – Vad det beror på kan jag inte svara på. Generellt har flickor haft högre betyg. Många har grunnat på varför pojkar lyckas sämre i skolan. På yrkesprogrammen tar något fler män än kvinnor examen inom tre år (72,4 jämfört med 71,5 procent) men det varierar stort mellan de olika yrkesprogrammen. Sedan gymnasiereformen 2011 är det fem årskullar som lämnat gymnasieskolan. Andelen elever som tagit examen har ökat från 71,4 procent år 2014 till 76,1 procent 2018. Det är en ökning med cirka 4.000 elever – eller 4,7 procentenheter – på fem år. En förklaring till att allt fler elever slutför sina gymnasiestudier kan enligt Skolverkets analys vara att färre elever byter program på gymnasiet. Programbyten kan ofta leda till att elever behöver längre tid än tre år för att slutföra studierna. En annan förklaring kan vara att det genomsnittliga meritvärdet från grundskolan ökat för varje elevkull som börjat gymnasiet sedan 2011. – Båda dessa faktorer tyder på att eleverna kommer allt bättre förberedda från grundskolan, vilket i sin tur gör att fler tar examen inom utsatt tid, säger Anna Westerholm. Detta sker trots att det i många år förts fram kritik mot hur studievägledningen fungerar i den svenska skolan. Senast för ett par veckor sedan visade regeringens utredning ”Framtidsval” på stora brister när det gäller tillgång till studie- och yrkesvägledning – och även stora variationer i den vägledning som erbjuds. – Goda exempel finns naturligtvis, men generellt är studievägledningen i dag en marginaliserad företeelse där studie- och yrkesvägledaren ofta känner sig väldigt ensam på skolan. Detta trots att läroplan och skollagen säger att vägledning ska genomsyra utbildningen i stort, säger Marie-Hélène Ahnborg, regeringens särskilda utredare. – Ett annat stort problem är att det råder en skriande brist på utbildade studie- och yrkesvägledare. Vi måste se till att snabbt få ut fler. Utredningen lägger fram flera förslag för att stärka studie- och yrkesvägledningen. Bland annat att förtydliga alla elevers rätt till både generell och individuell vägledning. Den generella vägledningen ska föras in i undervisningen och ge eleverna kunskaper om arbetslivet. – Vi föreslår också ett nytt obligatoriskt inslag som vi kallar för framtidsval där eleverna får kunskap om hur en arbetsmarknad fungerar, hur det går till på en arbetsplats, vilka yrken det finns och där de rustas med kompetenser i att hantera val och omställningar i stort, säger Marie-Hélène Ahnborg. Den individuella vägledningen är den enskilda elevens möte öga mot öga med vägledaren. Där eleven pratar om sig själv, vad man vill och vad man är intresserad av. Även här föreslår utredningen en förstärkning. Om i snitt tre av fyra gymnasieelever tar sin gymnasieexamen inom tre år så är det ändå en fjärdedel som inte gör det. Det är ett välkänt faktum att den som inte har någon gymnasieexamen i dag har svårare att få arbete. Cirka 7.000 elever missar varje år gymnasieexamen med en hårsmån. Det kan handla om att de fått betyget F, det vill säga underkänt, i endast någon eller några kurser. För den gruppen kan man tycka att det skulle vara ganska lätt att komplettera sina gymnasiestudier på komvux för att få en examen, men få gör det. Skolverket har i en studie som presenterades i november följt upp de drygt 7.300 elever som våren 2015 lämnade gymnasieskolan på ett nationellt program med underkänt i endast någon eller några få kurser. Det gjorde att de fick ett studiebevis i stället för examen. Endast en fjärdedel av dessa elever valde att komplettera sina missade resultat på komvux inom ett och ett halvt år efter att de lämnade gymnasiet. Och endast var tjugonde av eleverna tog ut en gymnasieexamen i komvux. – Över tid har vi sett att det är ungefär samma andel som precis missar gymnasieexamen. Så länge dessa elever finns inom gymnasieskolan är det skolans ansvar att se till att de får det stöd de behöver för att nå sin examen. Man måste ha ett systematiskt kvalitetsarbete så att man i god tid ser vilka elever som riskerar att inte nå examen, säger Marcello Marrone, chef för vuxenutbildningsenheten på Skolverket. – Om en elev till exempel fått F på den första mattekursen måste den få det stöd den behöver för att klara av den i tid. Sedan är det för sent, säger han. Klarar skolan trots dessa insatser inte målet menar Marcello Marrone att skolans rektor ska informera eleven om de alternativ som finns för att nå en gymnasieexamen inom komvux. Detta ligger inom ramen för det allmänna studievägledningsuppdraget. – Det är även viktigt att informera om att alla elever sedan ett par år tillbaka har rätt att komplettera med behörighetsgivande kurser på komvux, säger han. Av den grupp som gick vidare till komvux från högskoleförberedande program kvalificerade sig hälften för en examen, men endast 29 procent tog ut den. För eleverna på yrkesförberedande program som fortsatte på komvux var siffrorna lägre. Cirka 40 procent kvalificerade sig för examen men enbart 10 procent tog ut den. – Vi skulle behöva djupintervjua elever för att veta vad det beror på. Vi vill inte spekulera och det finns säkert massor med förklaringar. Till exempel att elever på komvux inte alltid känner till att de måste kontakta kommunen för att få ut sin examen. Så är det inte på gymnasiet. – Målet för komvuxelever är inte heller alltid att få ut en examen. Det kanske mer handlar om att ta de kurser man behöver för att komma ut i jobb. Vissa vill kanske inte ta ut examen av strategiska skäl, man vill hålla dörren öppen för att läsa ytterligare kurser, säger Marcello Marrone. De elever som går vidare till komvux läser framför allt matematik, svenska och engelska. Matematik är det ämne som störst andel har problem med på gymnasiet, men även på komvux. Gymnasieskolan 2018 Våren 2018 slutförde omkring 80.670 elever gymnasieskolan. Det är femte elevkullen efter gymnasiereformen 2011. Det finns två typer av examen: högskoleförberedande examen och yrkesexamen. De elever som får en examen från ett högskoleförberedande program har uppnått grundläggande högskolebehörighet. Det gäller inte för elever med yrkesexamen, men yrkeselever har möjlighet att läsa in en grundläggande behörighet inom programmens 2.500 poäng eller som utökat program. Källa: Skolverket  Läs in gymnasiet på komvux eller folkhögskola Den som vill komplettera sin gymnasieutbildning på kommunala vuxenskolan, komvux, kontaktar sin hemkommun. Komvux finns också på en del folkhögskolor och drivs då på uppdrag av kommunen. På alla folkhögskolor finns Allmän kurs, som är folkhögskolans egen motsvarighet till Komvux. Folkhögskolans allmänna kurs kan ge grundläggande behörighet till högskolan. När du är klar får du ett studieomdöme som gör att du kan söka till högskolan genom folkhögskolans urvalsgrupp. Källa: folkhogskola.nu  Så ska studievägledningen bli bättre Utredningen ”Framtidsval – karriärvägledning för individ och samhälle” föreslår regeringen fem åtgärder för att stärka studie- och yrkesvägledningen: 1. Ett förtydligande av vad vägledning är, att den kan vara både individuell och generell och ska benämnas karriärvägledning. 2. Ett förtydligande av elevers tillgång till individuell karriärvägledning. 3. Tydligare krav på att individuell karriärvägledning ska erbjudas vid vissa tillfällen. 4. Förstärkning av det generella karriärvägledningsperspektivet i olika ämnen. 5. Ett nytt obligatoriskt inslag med tilldelad tid, benämnt framtidsval, ska införas i grundskolan, grundsärskolan och specialskolan. Källa: Utredningen SOU 2019:4


Summary: Ungdomardrabbas om de föds i fel stadsdelar och av fel föräldrar. Det finns skolor där nästan inte en enda elev har svenska som modersmål. Skolsegregationen bryter mot lagen, skriver läsaren Per Sundgren.

Återigen uppmärksammas skolsegregationen. Det finns grundskolor där bara hälften av eleverna blir behöriga till gymnasiet och där nästan inte en enda elev har svenska som modersmål. Hur kan det tillåtas och fortgå år efter år utan att något händer? At lösa den växande segregationen i vårt samhälle är inte enkelt. Den grundläggande orsaken är de ekonomiska klyftor som stadigt växt under flera decennier. De leder till en stenhård boendesegregation som tar lång tid att åtgärda. Men det är nu ungdomardrabbas om de föds i fel stadsdelar och av fel föräldrar. Det handlar i grunden om att vi måste ta talet om alla människors lika värde på allvar. Då kan vi inte acceptera den nuvarande segregerade ordning som uppenbart missgynnar många barn och ungdomar. Att det trots denna segregation finns lokala exempel på skolor som når goda resultat ändrar inte på den grundläggande orättvisan. Något måste göras nu och lösningen är helt enkelt att vi tar våra grundlagar och skollagar på allvar. Enligt skollagen ska hänsyn tas ”till barns och elevers olika behov. Barn och elever ska ges stöd och stimulans så att de utvecklas så långt möjligt”. Sker det med den nuvarande ordningen och uppvägs ”skillnader i barnens och elevernas förutsättningar att tillgodogöra sig utbildningen”? Nej, alla är nog överens om att dagens skolverklighet dåligt stämmer överens med grundlagens intentioner. Även läroplanen förgrundskolan (Lgr 11) slår fast den etiska grunden om alla människors lika värde. I skolan ska ingen elev ”utsättas för diskriminering” och alla ska kunna ”leva sig in i andras villkor och värderingar”. Men i ett Sverige med skolor där nästan inga elever har svenska som modersmål kan jag inte finna annat än att någon form av diskriminering är för handen. Det är ju inget fritt val som lett fram till denna situation. Vi har fått en skola där ungdomar med olika social bakgrund effektivt separeras från varandra. Detta strider uppenbart mot läroplanens önskan om att skolan ska vara en ”social och kulturell mötesplats” för våra ungdomar. Mitt förslag är nu att vi följer lagen. Det är helt enkelt i fortsättningen olagligt att driva skolor som inte lever upp till vad våra lagar stipulerar. I alla kommuner och utbildningsförvaltningar måste en självklar utgångspunkt vara att se till att alla skolor och klasser är blandade, kommunala skolor och friskolor, vilket är en förutsättning för en likvärdig skola. Detta kan lösas på flera olika sätt. Holstebro i Danmark och Nyköping i Sverige är två intressanta exempel. Båda kommunernahar haft det gemensamt att skolornas elevsammansättning varit mycket segregerad. Rektorer, politiker och föräldrar kom efter viss diskussion fram till det självklara, kan man tycka, att alla elever skulle gynnas av att skolor och klasser blandades. I Holstebro togs beslut att lägga ned två av skolorna, men de tre som var kvar skulle blandas och i ingen skola skulle andelen invandrarelever överstiga 20 procent. I Nyköping beslutades att slå samman fyra högstadier till en stor skola i två byggnader, men där alla klasser skulle blandas utifrån social bakgrund, härkomst och kön. Ett avgörande problem kvarstår dock så länge det finns friskolor som lever på att locka till sig resursstarka elever med inhemsk bakgrund och det problemet är större i Sverige än i Danmark. DN Åsikt 13 februari 2019 kl 05 Insändare Per Sundgren: ”Segregationen i skolan bryter mot lagen” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: DN DEBATT 13/2. Utredningen om Sverige bör underteckna och ratificera konventionen om kärnvapenförbud innehåller många oklarheter. Bäst för Sverige är att säga ja till konventionen, och sedan verka för dess förbättring. Det vore ytterst egendomligt om nära 60 års insatser av svensk diplomati mot massförstörelsevapen inte skulle fullföljas, skriver fyra forskare.

Den 18 januari överlämnades utredningen om huruvida Sverige borde gå vidare, underteckna och ratificera konventionen om kärnvapenförbud som antogs av 122 av FN:s medlemsstater 2017. Enmansutredaren Lars-Erik Lundin rekommenderar att ”Sverige varken bör tillträda eller underteckna konventionen i dess nuvarande form”. Men utredningen har inte bidragit till den större klarhet som är nödvändig för Sveriges ställningstagande. Konventionen om kärnvapenförbud som antogs av FN:s generalförsamling 2017 syftar till att påverka hur stater tänker, agerar och samarbetar i kärnvapenfrågor. Tanken på ett lagfäst totalförbud har vuxit fram som en reaktion mot att kärnvapenstaterna i många år har vägrat att leva upp till artikel 6 i icke-spridningsavtalet NPT (Non-proliferation treaty). Denna stipulerar att kärnvapenstaterna skall förhandla om kärnvapnens avskaffande. Detta har kärnvapenstaterna inte gjort och planerar inte att göra. Ingen realistisk bedömare tror att en kärnvapenfri värld kommer att uppstå inom en snar framtid. Det handlar därför om att ständigt påminna om kärnvapnens risker och utsätta kärnvapenstaterna för sådan press att de visar allvar med att rusta ned. Nobelprisbelönade Ican och ett stort antal folkliga och professionella organisationer har bidragit till denna nya öppning i arbetet för kärnvapennedrustning. De målkonflikter som uppenbart finns mellan de positiva avsikterna och de juridiska, tekniska och säkerhetsmässiga komplikationerna kommer i utredningen i skymundan för den långa listan av invändningar, svagheter och problem kring konventionen. Undertecknade har i en rapport sammanställt åtminstone 32 sådana. Rapporten visar att alldeles för många punkter är svagt underbyggda. Fyra av dem finns redan i Sveriges röstförklaring och flertalet av de övriga är kända i samband med förhandlingen 2017. På (minst) fyra punkter görs klart verklighetsfrämmande anspråk på vad en konvention skulle kunna åstadkomma. Nedan tar vi upp dessa som för oss, liksom för utredaren, framstår som centrala. 1 ”Konventionen har en icke-inkluderande ansats vilket förhindrar internationella nedrustningsförhandlingar.” Att kärnvapenmakterna inom överskådlig tid inte kommer att ansluta sig till konventionen är känt och förutsett sedan länge. Men skulle Sverige vid eventuellt tillträde (som ”en liten minoritet”) minska sina möjligheter att bidra till det internationella nedrustningsarbetet? Erfarenheten av svenskt deltagande i nedrustningsförhandlingar pekar snarast på motsatsen. Respekten för svensk kunskap och integritet även när vi är i ”minoritet” har varit avgörande. Ett exempel: När Sverige och en rad stater krävde ett provstoppsavtal i början av 1960-talet hävdade USA och Sovjetunionen att detta var omöjligt att åstadkomma. Verifikationsinstrumenten saknades: supermakterna hävdade att det var omöjligt att förhandla fram ett verkningsfullt avtal. Sverige argumenterade framgångsrikt för att sådan teknik redan fanns och därmed kunde användas (FOA var här till stor hjälp). Vi är övertygade om att Sverige även i fortsättningen kan få en brobyggande roll som ”västland”, medlem av EU och samarbetspart med Nato – och samtidigt konventionspart. 2 Konventionens relation till NPT. Utredaren anger att icke-spridningsfördraget NPT skulle undermineras av konventionen. Men det finns inget i själva konventionen som strider mot NPT. NPT behandlar visserligen mer utförligt ickespridningsmålet och genom det så kallade tilläggsprotokollet finns verifikationsbestämmelser som konventionen inte har. Konventionen går å andra sidan längre än vad NPT gör avseende förbud mot kärnvapen och ett sådant krav bör diskuteras vid kommande översynskonferenser. Internationell expertis pekar på att konventionen blir ett medel att stärka NPT (men inte nödvändigtvis kärnvapenstaternas ställning). De två konventionerna kan ömsesidigt stärka varandra. 3 Kärnvapenparaplyer. Om dessa skriver utredaren: ”Ett svenskt tillträde skulle inte minst på grund av ’paraplyförbudet’, uppfattas som en grundläggande kritik av den säkerhetspolitiska doktrin som omfattas av nästan alla Sveriges grannar och samarbetspartners i Europa och Nordamerika i Nato.” Att konventionen innebär att avtalsparterna tar avstånd från Natos kärnvapendoktrin och att stater ska befinna sig under kärnvapenmakters kärnvapenparaplyer är en av utgångspunkterna. Sverige är redan motståndare till att långsiktig säkerhet kan skapas genom denna avskräckning och bör inte ändra sig på den punkten. 4 Frågan om Nato och Sverige. Utredaren skriver att konsekvenserna av ett svenskt tillträde skulle bli ”mycket negativa” vad gäller svenska försvarspolitiska samarbeten med Nato, Natoländer och Finland. Men till stöd för den ståndpunkten åberopas endast ”signaler” från USA, vissa andra kärnvapenstater och några Natomedlemmar. Här hade en egen grundlig analys varit i högsta grad påkallad. En sådan skulle möjligen kunnat förklara det paradoxala förhållandet att Natoländer, särskilt USA, i skarpa ordalag avrått Sverige från tillträde till konventionen, samtidigt som man lika eftertryckligt hävdat att denna saknar all realpolitisk betydelse. Både Sverige och Nato har betonat den ömsesidiga nyttan av samarbete. Det är osannolikt att alliansen eller dess medlemmar skulle äventyra denna samverkan om Sverige tillträder konventionen. Övningar och annan samverkan ska ju inte innefatta kärnvapen. Utredningen bidrar inte till den större klarhet som efterfrågades i oktober 2017 då den tillsattes. Vi menar också i likhet med utredningen att det finns svagheter i konventionstexten och den bör stärkas på flera punkter. Men det finns goda möjligheter att påverka konventionen i positiv riktning. Den lösning som vi finner bäst för vårt land är att underteckna och ratificera konventionen, och sedan som statspart energiskt verka för dess förbättring och för att andra länder gradvis ska ansluta sig. Det vore ytterst egendomligt om nära 60 år av svensk diplomatis stoltaste insatser mot massförstörelsevapen inte skulle fullföljas. Om parter inom regering och riksdag behöver ytterligare belysning av frågorna ska detta naturligtvis respekteras. I båda fallen ser vi det som nödvändigt att arbetet och analyserna sker i full öppenhet, i samverkan med ”likasinnade” länder och med anlitande av bästa möjliga svenska och utländska expertis. 13 februari 2019 Debattartikel Lars Ingelstam, Thomas Jonter, Peter Wallensteen och Gunnar Westberg: ”Verklighetsfrämmande om förbud mot kärnvapen”


Summary: REPLIK DN DEBATT 11/2. Artikeln är i sig själv är ett gott belägg för att de sju forskarna inte verkar bedriva god forskning och de förefaller sakna den ”intellektuella redlighet” som de hävdar att de genom sin religionsutövning är i besittning av, skriver Bo Rothstein.

Är religion en bra grund för god forskning och vetenskap? Detta hävdas av sju forskare på denna sida (DN-debatt 11/2). Bland annat skriver de att forskarsamhället bör ”dra nytta av religionens unika förmåga att legitimera och förankra kunskapssökandet och att upprätta etiska ramar som förpliktigar till sanningsenlighet och intellektuell redlighet.” Problemet är att man inte presenterar ett uns av belägg för sin tes, så forskare man är. Den numera rätt så omfattande forskningen om vad religiös aktivitet resulterar i när det gäller de utövandes förmåga till etiskt agerande ger nämligen en helt motsatt bild. Jämför man länder finner man att där religion spelar en stor roll i människors liv där er korruptionen också mycket mer omfattande och tilliten mellan människor betydligt lägre. Forskningsresultat visar också att barn som växer upp i religiösa hem löper större risk att bli mindre toleranta och mindre benägna till solidariskt samarbete än barn som växer upp i sekulära familjer. I USA uppvisar religiösa människor en större benägenhet för att hysa rasistiska åsikter än icke-religiösa. I experiment med studenter där de kunnat välja att vara sanningsenliga eller ljuga uppvisar religiösa studenter en större benägenhet att använda lögn för att gynna sig själva. En genomgång av den omfattande experimentella forskningen om sambandet mellan religiositet och moraliskt/etiskt/solidariskt handlande som gjordes för några år sedan visade att man inte kunde finna några robusta empiriska resultat som styrkte ett sådant samband. De sju forskarna som hävdar att religion är ett gott stöd för vetenskaplig forskning bryter därmed själva i sin artikel mot två av kraven för vad som skall räknas som god vetenskap. För det första ger de inte några belägg för sitt påstående och för det andra väljer de att ignorera den omfattande forskning som visar att deras tankegång inte har något stöd. Man kan säga att deras artikel därmed är i sig själv är ett gott belägg för att de inte verkar bedriva god forskning och de förefaller sakna den ”intellektuella redlighet” som de hävdar att de genom sin religionsutövning är i besittning av. 11 februari 2019 Debattartikel Sju forskare från olika discipliner: ”En rationell religiös tro ger vetenskapen en fast grund” Repliker Bo Rothstein: ”Forskningen visar inget samband mellan religiositet och moraliskt handlande” Bengt Sahlberg, professor emeritus i kulturgeografi: ”Vetenskapen kan aldrig bevisa att det finns en övernaturlig värld” Anna Bergström, Ulf Gustafsson och Patrik Lindenfors, Humanisterna: ”Ovetenskapliga läror dålig grund för vetenskapen” Emma Frans, forskare i medicinsk epidemiologi vid Karolinska institutet, författare: ”Nej, jag är inte religionskritiker” Slutreplik från sju forskare: ”Vetenskapen vilar på det utomvetenskapliga”


När hon var liten sågs teckenspråk som ”primitivt”

Summary: Under hennes första år i dövskolan var det förbjudet att teckna teckenspråk. Nu, 50 år senare, har Johanna Mesch blivit Sveriges och Nordens första döva professor.

Hennes ögon glittrar och med bestämda rörelser berättar hon med sina händer och tydlig mimik. Tillsammans med en teckenspråkstolk sitter jag på Johanna Meschs arbetsrum på tredje våningen i slutet av en korridor i ett långsmalt hus med ljust blå-grön lackerad glasfasad på Stockholms universitet. – Att vara Nordens första döva professor, och Europas första kvinnliga döva professor är svårt att ta in. Jag har fått mängder med gratulationer från utlandet och jag förstår att detta har ett starkt symbolvärde. Att man blir en förebild för döva akademiker. Ur det perspektivet känns det stort, säger Johanna Mesch, nybliven professor i teckenspråk vid Stockholms universitet. Johanna föddes döv och växte upp i finska Jyväskylä. Då för 50 år sedan var allt annorlunda. När hon som sexåring började i dövskolan 1969 var det i många länder förbjudet att använda teckenspråk i undervisning. Förbudet hade antagits av forskare på en internationell dövlärarkongress i Milano 1880, där de döva lärarna inte hade rösträtt. Teckenspråket ansågs primitivt. Barnen skulle i stället försöka lära sig tala och läsa på läppar. Men tack vare en diakonissa hade Johanna börjat lära sig teckenspråk och hennes äldre klasskompisar tecknade i smyg, på lektioner och på raster. – Jag minns det första skolåret väldigt starkt när lärarna inte använde teckenspråk utan bara talade. Jag var väldigt liten men minns det fortfarande. Använde man teckenspråket var det som om man inte kunde tänka fullt ut. Det kändes skamligt med teckenspråk och det påverkade självförtroendet, säger Johanna. Efter hennes första skolår kom vändningen. Förbudet mot teckenspråk i klassrummet togs bort i Finland. Liknande hände i Sverige och senare i andra länder. I och med att skolan fokuserat på tal- och hörselträning hade andra ämnen försummats, vilket bidrog till en låg utbildningsnivå för döva. Men nu förändrades allt. Johanna studerade vidare; pluggade medier med hjälp av tolk och fick jobb på finsk tv för döva. Men intresset för lingvistik tog över. Hon träffade en svensk pojkvän, flyttade till Sverige 1987 och läste svenskt teckenspråk i Stockholm. Hon fortsatte med att undervisa i teckenspråk på olika högskolor och blev anställd vid Stockholms universitet 2003. Johanna har forskat i teckenspråk för döva, dövblinda och hörande, har bidragit till att förbättra det svenska teckenspråkslexikonet och var 2013 med och startade tolkutbildningen vid Stockholms universitet. – Jag hade aldrig ens kunnat tänka mig att jag skulle kunna bli professor. Att bara ta studenten var ett jättestort steg. Och sedan, att ta kandidatexamen var något jag kände mig jättenöjd med. Min doktorandexamen var ytterligare ett steg som var helt fantastiskt. Jag har gått en väldigt lång väg inser jag, men den har varit rätt krokig. Till skillnad från när Johanna var liten får många döva barn i dag kokleaimplantat. Det opereras in i innerörat, vilket kan få tidigare helt döva att mer eller mindre uppfatta och förstå ljud. – Men jag är så van vid min dövhet så jag känner inget behov av det. Det kanske skulle vara roligt att testa men skulle samtidigt ta oerhört mycket energi som jag kan lägga på annat. De visuella intrycken är viktigast för mig, säger Johanna. Hennes mål är att öka kunskapen kring teckenspråk. Det är inte alla som exempelvis vet att det är ett eget språk, skilt från svenskan. Andra tror att teckenspråk är ett internationellt språk, men ungefär 160 olika teckenspråk existerar i dag. Det finns dock internationella tecken, som är inspirerade av teckenspråk från olika länder. Men de räknas inte som ett eget språk. Svenskt teckenspråk behärskas av omkring 30.000 människor. – En del ser dövhet som en funktionsnedsättning. Men det är viktigt att se teckenspråket som ett eget språk. Det perspektivet leder till mindre fördomar och mer öppenhet. Fördomarna har minskat ganska rejält mot förut. Det finns en helt annan förståelse i dag. Johanna Mesch Gratuleras till: Sveriges och Nordens första döva professor. Tillträdde i januari som professor i teckenspråk vid institutionen för lingvistik på Stockholms universitet. Hennes företrädare, Brita Bergman, var hörande och blev 1991 världens första professor i teckenspråk. Gör: Undervisar och forskar i olika teckenspråk. Ålder: 55 år. Bor: I Stockholm. Familj: Maken Urban, också döv, två hörande barn: Tobias, 27, och Robert, 25. Har två systrar. ”Min äldsta syster är också professor, i global education vid Uleåborg universitet”. Intressen: ”Jag åker gärna långfärdsskridskor och längdskidor. På sommaren blir det kajakpaddling och golf”. Framtidsdrömmar: ”Att vara ute mer i naturen, öka mitt miljöengagemang och stärka teckenspråkets ställning”. Existentiellt: ”Jag tror nog på att någonting finns men jag är inte starkt troende”.


Summary: Stockholms stad måste sluta prioritera cyklister framför gångare och kollektivresenärer. Trafikborgarrådet Daniel Helldén (MP) har förbrukat sitt förtroende, skriver läsaren Ewa Larsson.

Om det är städdag, varför snöröjs då inte denna gata? Det miljöpartistiska trafikborgarrådet Daniel Helldéns hatobjekt är ju bilen, men faktum är att jag som pensionär inte kan och vill inte utsätta mig för att cykla till Kärrtorp från Älta en vinterdag. Jag är ofta i Kärrtorp för att hämta barnbarn på dagis. Snöröjningen är urusel där och förmodligen också i andra förorter. Skärpning, tack! Sluta prioritera cykelbanor där irriterade lycracyklister tävlar om att komma fram snabbast till sitt arbete! Alla andra, då, som vill komma till sitt arbete via kommunala färdmedel? Det går knappt att ta sig fram till tunnelbanan på grund av ishalka och när man väl är där så är det kaos i tågtrafiken. Skäms på er ansvariga i Stockholms stadshus och även en släng av sleven till SL:s misskötsel. Avsätt Daniel Helldén som trafikborgarråd! Han tar inte sin uppgift på allvar gentemot medborgarna i staden. DN Åsikt 6 februari 2019 kl 10 Insändare Carsten Olsson: ”Efter alla snökaos måste Daniel Helldén lämna sin post” Svar Ewa Larsson: ”Sluta prioritera cyklister som pendlar till jobbet” Hans Jorild: ”Även på cykelbanorna är snöröjningen ofta usel” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Sociala medier som Facebook behövs i Sveriges Radios dialog med lyssnarna. Ett public service-bolag måste finnas där lyssnarna finns, skriver programdirektören Björn Löfdahl.

I en insändare på DN Åsikt ställer Lennart Philipsson frågan varför vi på Sveriges Radio hänvisar lyssnare till sociala medier kanaler som Facebook. Svaret är att Facebook och andra sociala medier ger oss bra verktyg för dialog och är en plattform där många av våra lyssnare finns. Enligt undersökningen ”Svenskarna och internet” använder 83 procent av befolkningen sociala medier. Mer än hälften av dessa användare, 63 procent, gör det dagligen. För oss är det viktigt för vår relevans att finnas där lyssnarna själva väljer att vara. Sociala medier är ett effektivt sätt att nå oss. Vi kan lätt nå lyssnare för att fortsätta en diskussion från ett program, tipsa oss om nya saker att ta upp eller att bara höra av sig med ris eller ros. Det finns inga ekonomiska skäl eller samarbeten bakom detta. Sveriges Radio är politiskt och ekonomisk oberoende. För oss är det också viktigt att alltid vara tydliga med vem som är avsändare av inlägg eller sidor på till exempel Facebook. Det ska alltid vara tydligt när man tar del av Sveriges Radios journalistik. Men likväl som vi hänvisar till olika Sveriges Radio konton på sociala medier hänvisar vi också till mer material via vår hemsida. Där finns också möjligheten att ta kontakt med oss för att framföra sina åsikter i andra kanaler. Dock erbjuder inte vår hemsida samma möjlighet till direktdialog som en del av sociala medierna. Vi är förstås medvetna om den kritik som Facebook varit föremål för. Vi har själva i många program granskat de frågor som berört företaget. Det är naturligtvis helt frivilligt om någon vill använda Facebook. Inte alla vill det, vilket vi har förståelse för. Men om man väljer att vara med i Facebook, eller andra plattformar för sociala medier erbjuder det en väg för dig som lyssnare att nå oss. Väljer man att inte vara aktiv i dessa medier finns det fler sätt att nå oss. DN Åsikt 25 januari 2019 kl 16 Insändare Lennart Philipson: ”Orimligt att SR hänvisar lyssnare till Facebook” Svar Björn Löfdahl: ”Sociala medier behövs i SR:s dialog med lyssnarna” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Så kan du prata med barnen om oro för klimatet

Summary: Larmrapporterna om klimatkrisen blir allt fler och effekterna kan påverka generationer framöver. Det har fått tusentals unga världen över, med 16-åriga Greta Thunberg i spetsen, att höja rösten i klimatdebatten. Men hur kan barn påverkas av rapporteringen om klimatförändringar, och hur hanterar man deras oro över framtiden?

– Jag är här för att berätta att huset står i brand. Nyss fyllda 16 år stod Greta Thunberg framför världsledare och levererade sitt tal om klimatkrisen vid det ekonomiska forumet i Davos i januari. Under de senaste månaderna har den klimatstrejkande tjejen med flätor, ”Eko-Pippi” som hon kallats i Tyskland, blivit förstasidesmaterial i många länder för sin klimataktivism. Hennes budskap? Att vi alla måste göra någonting för att förändra vårt beteende och motverka en kommande klimatkatastrof. Greta Thunbergs engagemang, som började med en skolstrejk utanför riksdagen och sedan inspirerat tusentals unga över hela världen att engagera sig för klimatet, är ett exempel på hur rapporteringen om klimatkrisen kan påverka barn och ungdomar. Maria Ojala är docent i psykologi vid Örebro universitet och har forskat kring barn och ungdomars förståelse av klimatförändringarna. Hon säger att information om klimatförändringarna kan påverka barn att förstå att de har potential att skapa engagemang. Något som kan skapa en vilja att påverka. Men rapporter om en förestående kris kan också leda till ångest – och en rädsla för jordens förestående undergång som kan påverka framtidstron. I en studie som Maria Ojala gjorde 2010, med 300 barn i elva- till tolvårsåldern, uppgav 34 procent att de kände ”ganska stor” eller ”mycket stor” oro över klimatförändringarna. Mest oroade de sig för att djur och natur skulle drabbas negativt, medan det var få som var oroliga för sin egen del. Fyra procent oroade sig så mycket att de mådde dåligt av det. – Studierna har visat att det finns en viss oro för framtiden och framtidens generationer, men att det annars mest handlar om empatisk oro över djur och natur, eller människor som bor i andra delar av världen. Men under det senaste året har det hänt mycket i Sverige, till exempel den varma sommaren och skogsbränderna. Så då kanske det kommer mer personlig oro, säger Maria Ojala. Läs mer: Guide: Så blir du mer klimatsmart När Unicef i november 2018 gjorde en enkätundersökning bland 14.000 barn och ungdomar från tio år i EU svarade 41 procent att de oroade sig för klimatförändringarna. I USA gjorde Gallup en undersökning 2018 och såg då att unga verkar oroa sig mer än äldre över klimatförändringarna. Undersökningen, som innefattade strax över 4.000 personer från 18 år, visade att 51 procent av deltagarna mellan 18 och 26 år trodde att klimatförändringarna skulle bli ett allvarligt hot under deras livstid. I en mindre kvalitativ studie av forskare på Colorado-universitetet 2011 djupintervjuade man 50 barn mellan 10 och 12 år för att få reda på mer om hur de uttryckte sina känslor kring klimatförändringar. Enligt studien uttryckte 82 procent av deltagarna sorg, rädsla och ilska när de pratade om sina känslor kring miljöproblemen. Maria Ojala säger att det är viktigt att komma ihåg att även barn och unga har strategier för att hantera sin oro. Vissa distanserar sig från den genom att tänka på andra saker. – En flicka berättade att hon brukar äta en glass när hon blir orolig. En pojke berättade att han blev orolig av att se bilar som spred ut avgaser, så då flyttade han sig från fönstret när han såg bilar. Men medan vissa distanserar sig hanterar andra oron genom att aktivera sig. De demonstrerar tillsammans, eller engagerar sig på ett individuellt plan till exempel genom att äta mindre kött eller sluta be sina föräldrar om skjuts. En strategi som är särskilt positiv, men som man ofta lär sig vid en senare ålder, är den meningsfokuserade så kallade copingstrategin. – Där ser man att hopp och oro inte behöver vara motsatser. Det bygger på att man vänder på perspektiven, och ser att det som är ett problem också har lösningar – som att flera unga engagerar sig, eller att vi lyckats lösa liknande problem tidigare. För att klara av denna strategi behöver man också ha en tilltro till andra aktörer, och se att det kommer teknisk utveckling och att det finns vuxna som engagerar sig i frågan. – De dimensionerna kan leda till något konstruktivt, säger Maria Ojala. Läs mer: Fakta i frågan: Vilken förändring i vardagen gör bäst nytta för klimatet? Så hur ska man prata med sina barn om klimatet? Malin Bergström är barnpsykolog och docent vid Karolinska institutet. Hon säger att det kan vara svårt att prata med barn om klimatfrågan, särskilt om man själv är väldigt engagerad i frågan. – Det är viktigt att lyssna in vad barnet undrar över eller oroar sig för. Om man lyssnar på var barnet befinner sig kan man låta samtalet utgå från barnet, och få en känsla av hur barnet känner. Om de är väldigt oroliga och inte kan sova får man prata på ett sätt, och om de inte är så oroliga kan man prata värderingar, moral och ansvar, säger hon. Malin Bergström säger att en sund oro kan vara en katalysator för förändring, och därför är det inte farligt att känna en viss oro. Men om oron över klimatet tar över, och i stället går över till ångest, är det något man som förälder behöver hantera. – Då behöver man ge barnet hopp. Och det kan vara utmanande, särskilt om man själv känner sig rädd. Men dels kan man skaffa sig kunskap själv, och dels dela med sig av en vuxens erfarenhet av att saker i livet är utmanande och hotande, men att man måste lära sig leva med det. En grundkomponent i ångest är känslan av att världen är hotfull och skrämmande. Och inom barnpsykiatrin har man sett att antalet barn med ångest ökar när det sker terrordåd eller katastrofer. En annan komponent är en känsla av maktlöshet. – Och känslan av maktlöshet kan man ändra på, genom att visa att man kan hjälpa och lyssna på barnet. Läs mer: Greta Thunberg: Jag har träffat politiker som börjat gråta Malin Bergström säger att Greta Thunberg är ett bra exempel på en förebild för att visa att det finns saker som barnen själv kan göra för att påverka situationen. Samtidigt tycker hon att man ska hjälpa barnet att vara nyanserad kring klimatpåverkan, och vad andra gör. – Barn kan bli väldigt svartvita i sina tankesätt, och det är en del av att de utvecklar sin moral och känsla för rätt och fel. Där kan barn bli ganska rättrådiga och se ner på andra som inte är lika medvetna, eller som gör ”fel”. Och där kan man verkligen också behöva hjälpa till för att mildra, så att inte barnen bara känner ilska – eller så att de kanaliserar den känslan till något som är mer positivt, säger hon. I en digitaliserad värld tror Malin Bergström inte på att ”skydda” barnen från information om klimathotet, eftersom det är omöjligt att göra att de inte ser information som sprids digitalt. – Det man i stället kan göra är att skapa ett samtalsklimat med tillit där man får barnets förtroende och kan hjälpa till med det som de funderar på. Barn kan inte värdera information och kunskap på samma sätt som vuxna, så där behöver de vårt stöd. Hur får man barnets förtroende? – Man kan sätta sig och fika tillsammans eller sitta på sängkanten med en kopp te, snarare än att peppra dem med frågor om vad som oroar dem. Om det verkar som att det är just klimatoro som spökar så kan man öppna upp för vad barnet vill att man ska göra för att förändra sitt beteende. – Samtidigt måste man hitta en balans där det inte blir en tillvaro styrd av ångest. Det är viktigt att hjälpa barnen att hitta sitt välbefinnande, säger Malin Bergström. Om ens barn i stället blir arga på hur föräldrarna lever är det viktigt att prata även om det. – Jag tycker man ska välkomna barnens samtal, även om de bjuder in med armbågen, eftersom det är en chans att prata. Barns klimatoro är en utgångspunkt för att lägga om familjens levnadsvanor. Men berätta hur du resonerar, och om du till exempel ibland måste flyga för att försörja familjen. Man får hjälpa barnen att förstå livets komplexitet, vilket också kan hjälpa barnen att bli mindre fördömande mot andra, säger Malin Bergström. Men hon återkommer till att det viktigaste är att våga ta barnens oro på allvar. – Barnen kommer att veta om vilket hot klimatförändringarna är mot samhället även om föräldrarna inte pratar om det: därför är det viktigt att de känner att de har någon att vända sig till för att prata om sina känslor, säger hon. Maria Ojala säger att ett sätt att hjälpa sitt barn att hantera oron är att visa vilka vägar som finns till faktiskt engagemang. Det kan vara att äta mindre kött, spara energi hemma eller sluta flyga. – Man kan också påverka företag att ta in klimatvänliga produkter eller mejla lokalpolitiker. Och för att få ett långsiktigt engagemang är det viktigt att vara en förebild själv: att göra saker och inte bara prata. Tänk på det här när du pratar om klimatoro med barn Låt samtalet utgå från barnet. Känn in om barnet är väldigt oroligt och anpassa diskussionen utifrån barnets oro. Är barnet inte så oroligt kan det vara ett bättre tillfälle att prata om värderingar och ansvar. Ge barnet hopp. Visa att det finns saker som barnen själv kan göra för att påverka situationen. Välkomna samtal. Även om ditt barn är arg på vissa val du gör är det en bra inbjudan till samtal om vad ni tillsammans kan göra för att lindra oron och hjälpa klimatet. Ta oron på allvar. I dag är det svårt att censurera verkligheten. Skapa därför ett öppet samtalsklimat där barnet vågar komma med frågor och oro om saker det hört. Hitta en balans. Kom fram till vilka livsval ni kan göra som familj, men se till att inte skapa en tillvaro driven av ångest och fördömande. Källa: Maria Ojala och Malin Bergström


”Efter alla snökaos måste Daniel Helldén avgå”

Summary: Daniel Helldén (MP), trafikborgarråd i Stockholm, borde lämna sin post. Han har inte klarat av att hantera snöröjningen. Nu får det vara nog, skriver läsaren Carsten Olsson.

Ta Sveavägen, en av Stockholms huvudgator. Snön ligger i vallar, dels i mitten av vägbanan, dels utmed trottoarerna. Förutom att trottoarerna har skottats och sandats dåligt flyter vid töväder smältvatten ut på och bildar stora ”bottenlösa” sjöar som fotgängarna måste försöka hoppa över från ett redan glashalt underlag. Med den skiftande temperatursituation vi haft och kommer att ha enligt väderprognoserna, så kommer det bara att bli värre. Enligt Stockholms stads trafikborgarråd går det inte att göra något det hela förrän vid nästa upphandlingstillfälle. Och ändå var det han som ansvarade för den gjorda upphandlingen. Alla minns vi november 2016 då Stockholms i princip var helt oframkomligt, varvid Daniel Helldén passade på att åka till Tokyo i studiesyfte. Varför i hela fridens namn forslar man inte bort den uppskottade snön som man gjorde förr? Då skulle åtminstone en del av problematiken försvinna. Det kan ju inte vara brist på pengar, som är hindret – jag tänker på pengarullningen i samband med toalettbyggena och den nya, helt onödig, cykelbanan på Värtavägen, där redan en bra existerande cykelbana fanns på en parallellgata. Ett trafikborgarråd som i stället för att tjäna sina väljare, tycks använda sin tid till att intrigera bort dugliga tjänstemän borde lämna sin post. DN Åsikt-redaktionen har sökt trafikborgarrådet Daniel Helldén för att få ett svar på insändaren, men han har inte återkommit. DN Åsikt 6 februari 2019 kl 10 Insändare Carsten Olsson: ”Efter alla snökaos måste Daniel Helldén lämna sin post” Svar Ewa Larsson: ”Sluta prioritera cyklister som pendlar till jobbet” Hans Jorild: ”Även på cykelbanorna är snöröjningen ofta usel” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: DN DEBATT 6/2. Fler statliga skogar måste skyddas och Sveaskogs avkastningskrav måste sänkas. En hållbar förvaltning av skogen är förutsättningen för ekosystemtjänster som alla är beroende av. Sveriges befolkning har rätt att vara med och bestämma om statens skog. Vi lanserar därför uppropet ”Vår skog”, skriver företrädare för 23 miljö- och naturorganisationer.

I dag lanserar vi, 23 organisationer, ett gemensamt upprop, ”Vår skog”. Vi anser att hela Sveriges befolkning har rätt att göra sin röst hörd och få vara med och bestämma hur statens skog ska förvaltas. Nu och i framtiden. Statliga Sveaskog förvaltar 14 procent av landets produktiva skogar. Skogar som ägs gemensamt av svenska folket via staten. Vi kräver att regering och riksdag tar ansvar för vår skog – innan det är för sent. I Januariavtalet omnämns ett nytt Sveaskogsprogram under rubriken ”Säkra resurser för skydd av värdefull natur”. Det behövs om Sverige ska kunna uppnå sina nationella och internationella mål om att bevara biologisk mångfald. Vi ger här förslag på hur det ska genomföras. Den svenska skogen är värdefull och har en särskild plats i de flesta människors liv. Den främjar vår hälsa och vårt välbefinnande, skapar nya jobb och landsbygdsföretagande också inom naturturism och är viktig för friluftslivet. Samerna är beroende av skogen för sin renskötsel. En levande natur och hållbar förvaltning av skogen är förutsättningen för en rad ekosystemtjänster som vi alla är beroende av. Bevarandet av biologisk mångfald är en av mänsklighetens stora ödesfrågor, men mer än 1 800 skogslevande arter är upptagna på den nationella rödlistan över arter vars framtid är osäker. Flera undersökningar har genom åren visat att allmänheten värderar skogens naturvärden allra högst. Ändå fortsätter skogen att utarmas på mångfald. Samtidigt hårdnar kampen om skogens råvara. Timmer och trä förväntas ersätta betong, fossila bränslen och en rad oljebaserade produkter. Sveaskogs verksamhet gav 2018 staten 1 100 miljoner kronor i utdelning. Men någon måste också ta ansvar för att skydda skogens andra värden, de som inte alltid enkelt kan mätas i kronor. I dag avverkar Sveaskog inte sällan skogar med viktiga livsmiljöer för hotade arter. Bolagets ekonomiska intressen går också ofta före såväl landsbygdsutveckling som renskötselns behov och det rörliga friluftslivet. Vi menar att Sveaskog, som statligt bolag, ska stå för en hållbar skogsförvaltning. I överenskommelsen mellan regeringen, C och L står att ”staten ska vara en föregångare i hållbart skogsbruk och visa stor naturhänsyn”. Det är hoppingivande. Vi ser också positivt på att överenskommelsen klargör att anslagen för områdesskydd ska räcka så att privata markägare får ekonomisk kompensation när skogar med höga naturvärden behöver skyddas. Skötseln av Sveaskogs marker har hittills inte levt upp till nationella och internationella miljömål, till stor del på grund av högt satta avkastningskrav. Eftersom för stor andel av Sveaskogs produktionsskogar är för unga att avverkas, har Sveaskogs avverkningar – och anmälningar om avverkning – i skyddsvärda skogar blivit fler och fler. Här är några exempel: Melakträskliden i Arvidsjaur, Ore skogsrike i Rättvik, Abmoberget i Sorsele, Grövelnäset i Idre, Hietarova i Pajala och Njuöniesvarrie i Sorsele. Det är dags att tänka om och höja miljöambitionerna för vår gemensamma skog. Större arealer av den produktiva skogen behöver skydd, skogsbruket behöver bli mer variationsrikt och alla skogens ekosystemtjänster måste säkerställas. En viktig dellösning är att statens eget skogsinnehav används för att nå de politiska målen för skogen. Det nuvarande ägardirektivet räcker inte till för att säkerställa att statens egna skyddsvärda skogar inte avverkas. Regeringen och minister Ibrahim Baylan kan vända trenden och bidra till att Sveaskog spelar en nyckelroll vid omställningen till ett hållbart skogsbruk och skyddet av våra skogar. Vi uppmanar därför regeringen att se till att Sveaskogs ägardirektiv ändras så att bolagets miljö- och naturvårdsambitioner kan höjas. Våra 23 organisationer ställer fyra krav till regeringen: 1. Skydda alla statliga skogar med höga naturvärden som Sveaskog förvaltar. Ge alla statliga produktiva skogar med höga naturvärden som Sveaskog förvaltar ett långsiktigt, kvalitetssäkrat och transparent skydd. Minst 20 procent produktiv skog i varje skogsregion nedan den fjällnära gränsen ska bevaras långsiktigt som naturreservat och likvärdiga naturvårdsområden. Urvalet av skogar ska styras av naturvärden. I regioner där höga naturvärden saknas bör områden med goda förutsättningar att återskapa naturvärden prioriteras. Staten ska inte behöva betala ersättning till statligt ägda Sveaskog för detta. Länsstyrelserna bör ges i uppdrag att peka ut områden som är lämpliga att skydda. 2. Använd statliga skogar med låga naturvärden för att byta in privatägd skog med höga naturvärden för att ge dessa skogar ett skydd. Besluta om ett nytt omfattande ersättningsmarkspaket där statlig skog med låga naturvärden kan användas för att bytas mot privat skog med höga värden. Dagens anslag till skydd av värdefull skogsmark är långt ifrån tillräckliga för att nå riksdagens miljömål, och ersättningsmarker är ett kostnadseffektivt verktyg för att uppfylla målen. 3. Staten och Sveaskog ska vara en förebild och ligga i framkant när det gäller utvecklandet av ett ekosystembaserat, hyggesfritt skogsbruk. Sveaskog ska vara ett föredöme med ett hållbart och ekosystembaserat naturnära skogsbruk i skogar utan höga naturvärden. Det statliga skogsbruket måste också ligga i framkant för att öka användandet av hyggesfria metoder och vara en förebild för andra skogsbrukare i landet. 4. Sveaskogs avkastningskrav måste sänkas så att punkterna ovan kan genomföras. De statliga ägardirektiven ska användas för att styra mot en mer hållbar utveckling och hållbart brukande av skogen. Via ägardirektiven måste avkastningskravet på Sveaskog sänkas så att punkterna ovan kan realiseras. I regeringsförklaringen beskrev statsministern magin i den svenska gammelskogen och att det är regeringens uppgift att bevara den svenska naturen för kommande generationer. Vi håller med. Vi har också under lång tid påtalat detta, men inte hörsammats av staten. Vi anser därför att hela Sveriges befolkning har rätt att få göra sin röst hörd och vara med och bestämma hur vår gemensamma skog ska förvaltas. Därför uppmanar vi alla som delar den åsikten att skriva på vårt upprop: www.varskog.nu. 6 februari 2019 Debattartikel Företrädare för 23 miljö- och naturorganisationer: ”Ändra Sveaskogs direktiv – mer skog måste få skydd” Repliker Magnus Nilsson, miljökonsult: ”Dags för helrenovering av skogspolitiken” Representanter för Sveaskog: ”Sveaskog avverkar inte skogar med höga naturvärden” Slutreplik från företrädare för 23 miljö- och naturorganisationer: ”Sveaskog fortsätter avverka naturskogar”


”Det är dags att införa nolltaxa i t-banan”

Summary: En modern storstad som Stockholm har råd att ha ett fungerande trafiksystem som bekostas av skattebetalarna. Då kan biljettkontrollanterna omskolas till trafikvärdar och göra Stockholmstrafiken trevligare, skriver läsaren Stefan Hjelm.

Efter den senaste incidenten i t-banan med den brutala avvisningen av en gravid kvinna – som visade sig ha giltig biljett – är det väl dags att ändra betalningssystem i Stockholms allmänna trafik. Inför nolltaxa! En modern storstad som Stockholm har väl råd att ha ett fungerande trafiksystem som bekostas av skattebetalarna. Så mycket annat bekostas ju med skattemedel, så varför inte en så viktig sak som T-bana, spårvagn och bussar? De miljoner biljettkontroller som man nu måste göra behövs i så fall inte alls. Kontrollanterna kan omskolas till trafikvärdar och hjälpa folk tillrätta, ge upplysningar och vara allmänt trevliga och utgöra ett positivt inslag i den stressiga Stockholmstrafiken. DN Åsikt 4 februari 2019 kl 17 Insändare Stefan Hjelm: ”Dags att införa nolltaxa i t-banan” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: REPLIK DN Debatt 2/2. Det pågår just nu ett intensivt arbete med att se till att Europas läkemedel blir märkta på korrekt sätt inför att det nya EU-direktivet för säkrare läkemedelsförsörjning börjar gälla den 9 februari. För svensk del innebär det att ett redan säkert system blir ännu säkrare, skriver företrädare för läkemedelsbranschen och Sveriges apotek.

Sverige har under många år varit ett av de pådrivande länderna inom EU för införandet av utökad säkerhetsmärkning av läkemedel. Inte för att vi har problem utan för att förhindra att vi ska få. Susanne Lundin, professor i etnologi, Lunds universitet, skriver med anledning av att det nya EU-direktivet, Falsified Medicines Directive, träder i kraft den 9 februari ett inlägg i DN Debatt om riskerna med förfalskade läkemedel. Artikeln spänner över såväl legal som illegal handel och om såväl den svenska som internationella marknader. Debattörerna belyser en viktig fråga, att förfalskade läkemedel är ett hot mot folkhälsan, men rubriken ”Förfalskade läkemedel blir allt vanligare i Sverige” slår väl brett och riskerar att oroa både patienter och anhöriga i onödan. Vi har redan i dag i Sverige en av Europas säkraste system för läkemedelsdistribution, oavsett om du handlar ditt läkemedel på ett lokalt apotek eller beställer det från ett godkänt internetapotek. Och liksom inom andra branscher kan vi se att e-handeln ökar. Det nya EU-direktivet är ett regelverk där förpackningar märks och registreras så att inte förfalskade läkemedel ska kunna ta sig in i de legala distributionskedjorna och nå apotekshyllorna, oavsett om det är ett fysiskt apotek eller ett godkänt internetapotek. Men den som väljer att köpa läkemedel från alternativa illegala försäljningskanaler tar fortsatt en risk att få förfalskade läkemedel, läkemedel som inte innehåller rätt aktiv substans eller till och med - i värsta fall - rent av skadliga ämnen. Debattören och hennes forskargrupp studerar varför en del personer är beredda att ta stora risker vid köp av läkemedel och resultatet är oroande. Ett tydligt exempel på riskbeteende är att människor trots vetskap om att läkemedlet kräver recept väljer att köpa det där recept inte behövs. Fortsatt forskning kan ge oss bättre insikt i hur vi kan intensifiera arbetet med att kommunicera riskerna med falska och illegala läkemedel. Det är bland annat viktigt med kunskap om hur man känner igen en legal aktör. Sedan omregleringen av apoteksmarknaden i Sverige 2009 visar symbolen ”Gröna korset” att apoteket har Läkemedelsverkets tillstånd att sälja läkemedel. Det finns också en EU-gemensam symbol som visar vilka som får sälja läkemedel på internet. Dessa apotek ingår också i den kedja av aktörer, utöver läkemedelstillverkare, läkemedelsdistributörer och sjukvårdsinrättningar som nu inför den nya säkerhetsmärkning som från den 9 februari ska göra det ännu svårare för förfalskade läkemedel att ta sig in i den legala distributionskedjan och nå patienterna. Sammanfattningsvis så är det redan i dag säkert att köpa eller hämta ut läkemedel på svenska apotek och med det nya systemet så kommer det att fortsätta vara så. De stora investeringar som görs handlar om att genom ny märkning säkerställa att den legala läkemedelsförsörjningen i framtiden ska vara lika säker som i dag, oaktat att oseriösa aktörer utmanar systemet. En av nyckelfaktorerna för att lyckas är att vi inom branschen gör detta tillsammans så att den nya lagstiftningen och den nya databasen täpper till alla delar av systemet så som lagstiftaren avsett. Men, som debattören så riktigt påpekar, om fler väljer illegala icke-godkända och granskade handelsplatser ökar risken för att förfalskade läkemedel sprids även i det svenska samhället. Och här är det kanske dags för en ny informationskampanj? Sverige har myndigheter som är ansvariga för såväl läkemedel som folkhälsa. Vi samverkar gärna med dessa för att informera mer om säker läkemedelshantering. e-VIS För att implementera den nya EU-lagstiftningen har den icke-kommersiella föreningen e-Verifikation i Sverige (e-VIS) bildats. e-VIS ansvarar för den svenska delen av den europeiska databasen i infrastrukturen som ska användas för att kontrollera äktheten på läkemedelsförpackningarna och göra den legala läkemedelsdistributionen än mer säker. E-verifikationssystemet i Sverige gör det möjligt att kontrollera äktheten av läkemedel vid försäljningstillfället och genom hela försörjningskedjan. Det svenska systemet, samt systemen i resten av EU, är sammanlänkade med en central EU-hubb. Infrastrukturen och databasen bekostas av läkemedelstillverkarna. Medlemmar i föreningen är Läkemedelsindustriföreningen Service AB (LIF), Föreningen för Generiska Läkemedel och biosimilarer, Läkemedelshandlarna och Läkemedelsdistributörsföreningen.  Sveriges Apotekförening Sveriges Apoteksförening företräder i stort sett alla apotek i Sverige. Apoteksbranschen är den del av den svenska hälso- och sjukvården och ansvarar för en trygg och säker läkemedelsförsörjning i hela landet. I branschen arbetar människor med stor kunskap om läkemedel, läkemedelshantering, läkemedelsanvändning och hälsofrågor. 2 februari 2019 Debattartikel Susanne Lundin, professor i etnologi, Lunds universitet: ”Förfalskade läkemedel blir allt vanligare i Sverige” Repliker Företrädare för läkemedelsbranschen och Sveriges apotek ”På svenska apotek kan du handla läkemedel tryggt”


Summary: REPLIK DN Debatt 4/2. "Reformisternas" inlägg är i grunden bra, men deras tankar riskerar att dra i fel riktning. Idéerna präglas av en vänsterradikalitet som skulle riskera att marginalisera Socialdemokraterna, skriver Daniel Färm, chef för tankesmedjan Tiden.

Den socialdemokratiska framtidsdebatten har sedan valet pågått runt om i landet. Det är bra att Sara Karlsson, Markus Kallifatides och Daniel Suhonen nu bidrar med sina tankar. Men den socialdemokratiska förnyelsen bör inte ha som utgångspunkt att partiet i alla frågor ska vare sig vänsterradikaliseras eller mittenanpassa sig. Det är i stället en seriös och hållbar frihets- och jämlikhetsanalys av samhällsproblemen som bör styra förnyelsen. ”Reformisternas” inlägg är i grunden bra, även om de lyfter flera frågor som många inom socialdemokratin redan diskuterar. Men vissa av deras tankar riskerar att dra i fel riktning. Regeringsöverenskommelsen innehåller ett 20-tal problematiska förslag, som dock ofta går att hantera. Men 131 av de sammanlagt 172 förslagen har god potential att bidra till en progressiv samhällsutveckling. Dessutom kan en regering styra mycket annat. Och högerpartierna har satts offside. Ändå kommer överenskommelsen inte att räcka. Socialdemokraterna behöver utveckla sin politik själva, så att partiet både kan mobilisera ett ökat väljarstöd och bädda för att kunna styra genom samarbeten även efter nästa val. Man måste både ha rätt och få rätt. Det är tveksamt om Reformisternas förslag bidrar till båda. Socialdemokraterna bör ha höga ambitioner för välfärden och sysselsättningen. Men till skillnad från en vänsterradikal ekonomisk politik får en socialdemokratisk aldrig riskera ordning och reda i de offentliga finanserna. Socialdemokraterna har redan öppnat för ökad kapitalbeskattning och agerat för att stoppa skatteflykt. Återinförd fastighetsskatt och slopade ränteavdrag är inte fel i sak. Men att genomföra båda samtidigt skulle slå orimligt hårt mot miljontals hushålls ekonomi, i ett läge som redan präglas av höjda amorteringskrav och stigande boräntor. Pensionerna höjs nu skarpt. Men att riva upp hela pensionssystemet skulle riskera den stabila grund som pensionerna vilar på. Det går däremot att höja pensionerna inom ramen för systemet, genom att höja pensionsinbetalningarna under de yrkesverksamma åren. Kortad normalarbetstid utan sänkt lön är en av de stora framtidsmöjligheterna. Men sådana förändringar bör bygga på en fördjupad analys av hur digitalisering, automatisering, robotisering och AI kan bidra till höjd produktivitet utan krav på fler arbetade timmar. Vi behöver vända den långtgående marknadsstyrningen inom välfärden. Men för att skapa en jämlik skola vore det bättre med statlig finansiering, än att statligt fastställa vilken skatt som kommunerna ska ta ut. Även på klimatområdet innehåller regeringsöverenskommelsen ett ambitiöst reformprogram som inte kan viftas bort. Reformisternas lista innehåller många förslag på hur resurser kan fördelas, men saknar tankar kring hur dessa resurser ska skapas och växa. En socialdemokratisk politik behöver bygga på såväl tillväxt som fördelning. Reformisterna lyfter flera angelägna frågor, även om flera redan diskuteras inom Socialdemokraterna. Samtidigt präglas inläggen av en vänsterradikalitet som – liksom en långtgående mittenanpassning av partiets egna ställningstaganden – skulle riskera att marginalisera partiet. Men det viktiga är ändå att bejaka en öppen idédebatt om hur partiet kan ta sig an de stora samhällsutmaningarna framöver. 4 februari 2019 Debattartikel Markus Kallifatides (S), Sara Karlsson (S) och Daniel Suhonen (S): ”Reformisterna ska driva på för mer progressiv S-politik” Repliker Daniel Färm, chef för tankesmedjan Tiden: ”Flera angelägna frågor skyms av vänsterradikala ambitioner” Niels Paarup-Petersen (C), riksdagsledamot: ”Reformisterna är de sanna reaktionära” Slutreplik från Markus Kallifatides (S): ”Med grön reformism kan tillväxtpolitik också vara hållbar”


Summary: DN DEBATT 4/2. Vi lanserar nu den nya socialdemokratiska föreningen Reformisterna. Alla som vill gå med för att skapa en stark, mer progressiv socialdemokrati är välkomna. Vi presenterar här ett sammanhållet program, där det viktigaste är att jämlikheten mellan människor ökar, skriver Markus Kallifatides (S), Sara Karlsson (S) och Daniel Suhonen (S).

Många människor vi möter önskar sig en stark socialdemokrati, men allt fler frågar sig vad socialdemokratin står för. Samtidigt som IMF och OECD visar att växande ekonomiska klyftor är negativa för den ekonomiska tillväxten och skapar instabila demokratier kan vi konstatera att klyftorna ökat även när Socialdemokraterna har suttit vid makten. Nu leder Socialdemokraterna en regering som bygger på ett mittensamarbete där många förslag som ska genomföras inte ligger i linje med vad socialdemokratin vill. Risken är betydande att utvecklingen fortsätter åt helt fel håll, vilket bland andra LO-ekonomerna lyft fram. Den nu uppkomna politiska situationen gör det mer angeläget än på decennier för socialdemokratin att värna en egen idé- och politikutveckling. Vi lanserar därför den nya socialdemokratiska föreningen Reformisterna med syftet att stimulera till utveckling av och opinionsbildning för en progressiv ekonomisk politik. Vi är övertygade om att det är i den ekonomiska politiken som ramarna sätts för allt annat som vi brinner för: en trygg och bra skola för alla barn, en vård som räcker till, en anständig och hållbar migrationspolitik, ett samhälle präglat av frihet för alla och med blicken riktad mot världen. Reformisterna presenterar i dag ett helt program för en ny ekonomisk politik, en starkare socialdemokrati och ett bättre Sverige. Programmet har sju punkter: 1 Ny ekonomisk politik: ett reformerat ekonomisk-politiskt ramverk för full sysselsättning, offentliga investeringar och stärkt välfärdsstat. Arbetslösheten är permanent med nuvarande ramverk och förmågan att hantera snabba samhällsförändringar beroende på klimatet eller migrationsströmmar är svag. Möjligheterna att investera i nödvändig infrastruktur är starkt hämmad av nuvarande ordning. Finanssystemets dominans är monumental. Det offentliga bör få ett ökat handlingsutrymme, för att öka jämlikheten, säkra den svenska ekonomin och den nationella säkerheten. Investeringar skiljs i vårt program från löpande kostnader i statens budget, överskottsmålet för statens finanser skrotas och inledande kostnader för nyanlända medborgare behandlas som investeringar. Vi föreslår också inrättandet av en statlig investeringsbank för de investeringar motsvarande ett års BNP som Sverige behöver göra det närmaste decenniet i nya bostäder, grön infrastruktur och starkare välfärd över hela landet. Riksbanken bör införa ett sysselsättningsmål i penningpolitiken samt införa en elektronisk krona för att vrida makt ur händerna på ett banksystem som numera är direkt samhällsskadligt. 2 Nytt skattesystem: en skattereform för ökad jämlikhet och utbyggd offentlig sektor. Utgångspunkten är att arbetar- och medelklassen betalar en för stor del av kakan i förhållande till aktieägare och den ekonomiska eliten. För att säkra en långsiktigt stabil och stärkt finansiering för offentlig verksamhet samt ökad utjämning av disponibla inkomster föreslår vi höjda och enhetliga kapitalskatter, införandet av en fastighetsskatt, en arvs- och gåvoskatt, enhetlig mervärdesskatt, borttagande av ränteavdrag för bolån och en intensifierad kamp mot skatteundandragande. Statens intäkter skulle med våra förslag öka med omkring 3 procent av bruttonationalprodukten per år. 3 Nytt pensionssystem: högre inkomster och stärkt trygghet för pensionärerna. Sverige har alltför många fattiga äldre, varav två tredjedelar är kvinnor. Vi föreslår ett pensionslyft på 5 000 kronor per månad för dem med lägst inkomster. I vårt förslag får en och en halv miljon pensionärer rejält höjd inkomstpension. 4 Ny social bostadspolitik: statligt ansvarstagande för bostadsförsörjningen. Den närmast obefintliga konkurrensen i bank-, fastighets- och byggsektorerna, i kombination med kommuners och statens agerande i markanvändnings- och samhällsplaneringsfrågor, skapar permanent bostadsbrist i vårt land. För att nå det självklara målet om ändamålsenliga bostäder för alla krävs omkring 800.000 nya bostäder till år 2030. Vi föreslår nya former för statlig, regional och kommunal samverkan i bygg- och markanvändningsfrågor. Vi föreslår att den statliga investeringsbanken ger ut obligationer för finansiering av grönt industriellt byggande. Vi föreslår etablering av ett statligt bygg- och fastighetsbolag som bygger i första hand på mark som staten redan äger. 5 Nytt demokratiserat arbetsliv: kortare arbetstid och stärkt inflytande för löntagarna. Arbetslivet är otryggt och farligt för många i Sverige och makten över ekonomin allt mer koncentrerad till ett fåtal. Grunden till ett tryggt och säkert arbete för alla och mer demokratiskt inflytande över ekonomin ligger i att skapa full sysselsättning. Vi föreslår en arbetstidsförkortning stegvis ned till 35 timmar per vecka samtidigt som vi värnar kompetensförsörjningen. Vi föreslår också stärkt löntagarinflytande och personalägande. 6 Ny välfärds- och regionalpolitik: utjämnade livsvillkor och jämlik välfärd över hela landet. Den svenska statens möjligheter att upprätthålla likvärdighet och jämlikhet i hela landet är kringskuren av bristande resurser, privatiseringar, kvasimarknader och ibland direkt stötande styr- och managementmetoder i den offentliga sektorn. För att staten ska kunna genomdriva likvärdiga villkor för medborgare över hela landet föreslår vi att vinstdrift i offentligt finansierad välfärdsverksamhet stoppas, att det kommunala utjämningssystemet görs om med sikte på en enhetlig kommunalskatt och att all samhällsbärande infrastruktur ska ägas av det offentliga. 7 Ny grön reformism: statligt driven klimatomställning och grön industriell utveckling. Den globala uppvärmningen och kollapsande biologisk mångfald utgör tillsammans existentiella hot. Att ställa om till ett hållbart samhälle kräver ett omställningsråd direkt under statsministern och massiva offentliga investeringar i ny teknologi, transporter, byggande, jordbruk och kolinfångning. Det kräver skärpt lagstiftning och respekt för vetenskapen. Men det helt avgörande är att omställningen går hand i hand med ett jämlikare samhälle. Vi presenterar ett sammanhållet program som förmodligen är det mest progressiva sedan Arbetarrörelsens efterkrigsprogram 1944. Det är formulerat i enlighet med europeisk lagstiftning och direktiv. Det går ihop på sista raden. Men viktigast för oss socialdemokratiska reformister är att det ökar jämlikheten mellan människor. Bara så vi blir fria tillsammans. Reformisterna har på kort tid samlat ett drygt hundratal medlemmar kring det program som vi presenterar här. Vi är alla socialdemokrater som engagerar oss i att utveckla idéerna och de konkreta reformerna för ett jämlikare samhälle som utmanar både den extrema marknadsliberalismen och den växande högerextremismen. Partiledningen måste och får ta ansvar för regeringsöverenskommelsen under mandatperioden. Vi tänker arbeta aktivt för att partiet ska förmå sig att utveckla en självständig politik som på riktigt förbättrar vanliga människors liv och vardag. Vi välkomnar alla som vill gå med och skapa en starkare socialdemokrati som återigen vinner val och bygger en progressiv framtid för Sverige. Reformisterna En S-förening för ekonomiskpolitisk reform- och idéutveckling lanseras i dag under namnet Reformisterna. Hela programmet finns på www.reformisterna.se. 4 februari 2019 Debattartikel Markus Kallifatides (S), Sara Karlsson (S) och Daniel Suhonen (S): ”Reformisterna ska driva på för mer progressiv S-politik” Repliker Daniel Färm, chef för tankesmedjan Tiden: ”Flera angelägna frågor skyms av vänsterradikala ambitioner” Niels Paarup-Petersen (C), riksdagsledamot: ”Reformisterna är de sanna reaktionära” Slutreplik från Markus Kallifatides (S): ”Med grön reformism kan tillväxtpolitik också vara hållbar”


”Skattesmitande Ikea borde betala förbättrad järnväg”

Summary: Skattesmitande Ikea borde bidra till den satsning på järnvägen som företaget tycker att skattebetalarna ska stå för. Svenska politiker måste ställa hårdare krav på multinationella företagsjättar, skriver läsarna Gunilla Andersson och Lars Pålsson Syll.

Ikea Älmhults vd Pernilla Jonsson kräver att regeringen ska göra en mångmiljardsatsning på tågtrafiken, eftersom ”järnvägens brister hotar Ikeas fortsatta expansion” (DN Debatt 19 januari). Det är ett bra förslag, men vem ska betala? Det blir väl du och jag, för skatt är en utgift som Ikea ogillar. Möbelföretagets grundare Ingvar Kamprad valde att lämna Sverige för att leva i skatteexil i Schweiz i 40 år. Den franska tidningen Le Monde har utnämnt Ikea till världsmästare i skatteflykt, eftersom koncernen är pionjär i konsten att snickra skatteupplägg med hjälp av en fingerad handel mellan dotterföretag i olika skatteparadis. I slutändan hamnar vinsten hos stiftelsen Interogo i Lichtenstein. Där är utdelningar från utländska dotterbolag skattefria. EU-kommissionen har därför beslutat att granska Ikeas skatteupplägg. Koncernen bedöms ha undanhållit 10 miljarder kronor i skatt under en sexårsperiod. Ikea bjuder nu in politiker till ”ett nationellt krismöte” om järnvägen. Vi föreslår ett tillägg till dagordningen: Hur kan Ikea bidra till att snickra ihop ett hållbart skattesystem? På den punkten behöver även landets politiker leverera. Inspireras gärna av Frankrikes regering som är i färd med att införa en ny skatt på de digitala jättar som gått i Ikeas fotspår vad gäller aggressiv skatteplanering. Pressade av de gula västarna som har ett starkt stöd av allmänheten vill president Emmanuel Macron och hans regering leverera. Ett förslag om en GAFA-skatt ska presenteras i parlamentet inom kort. Förkortningen står för Google, Apple, Facebook och Amazon. Eftersom dessa koncerner effektivt trollar bort den beskattningsbara vinsten vill Macron införa en skatt på jättarnas omsättning i Frankrike. Skatten beräknas inbringa ungefär 5 miljarder kronor årligen. Oron för en krackelerande välfärd och irritationen över politikernas oförmåga att leverera är påtaglig i alla EU:s medlemsländer. Vi efterlyser svenska politiker som är intresserade av något annat än skattesänkningar. Finns det politiker som kan stava till ordet skatterättvisa? Var är ni? Vad vill ni? Vad gör ni? Det minsta ni kan göra är att påbörja en mental omställning i synen på skatter, för det enda vi kan vara säkra på är att det kommer att krävas stora samhälleliga resurser för att tackla de utmaningar vi står inför. Ikea och de andra globala jättarna är lika beroende av ett fungerande samhälle som vi medborgare. Därför ska de också betala en rättvis skatt. DN Åsikt 3 februari 2019 kl 05 Insändare Gunilla Andersson och Lars Pålsson Syll: ”Skattesmitande Ikea ska betala för bättre järnväg” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”Är det fel att umgås med sonens exfru?”

Summary: Makens son har skilt sig och bor med en ny partner. Men hon själv och hennes man har fortfarande god kontakt med exfrun – vilket sonen inte gillar. Är det fel av dem att fortsätta umgås med henne? Psykologen ger råd.

Ställ frågor till Insidans experter – mejla till fragainsidan@dn.se Läs fler frågor här Fråga: Hej, skulle behöva ett råd. Min mans son har skilt sig och bor med en ny partner, de ska gifta sig i sommar. Jag och min man har mycket god kontakt med sonens ex. Sonen är mycket irriterad över det. Tycker ni att det är fel av oss att umgås med henne? Sonen och exet har två barn tillsammans, min mans barnbarn. Svar: Hej! Nej, jag tycker inte att ni gör fel som fortsätter att träffa er före detta svärdotter. Men er situation innebär en del överväganden som jag tror att ni bör göra. För en skilsmässa berör inte bara det par som skiljer sig utan många andra omkring, och den kan göra umgänge som tidigare var enkelt och självklart till något komplicerat – ibland under lång tid efteråt. Vilket också frågan i ditt brev visar på. Ditt brev är kort, men på många sätt fullt tillräckligt för att svara på din fråga som jag har gjort ovan, tycker jag Men jag vill ändå berätta att jag har vägt in ytterligare en del saker som jag tycker mig kunna läsa mellan raderna i ditt brev. Jag har en bild av att sonens skilsmässa ligger något tillbaka i tiden, med tanke på att han nu är på väg att gifta om sig. Jag har också utgått ifrån att det troliga är att han och hans före detta hustru har gemensam vårdnad om din mans barnbarn, och att barnbarnen därför ganska ofta och under längre perioder bor hemma hos henne. Varför tycker jag då att det är rätt av er att fortsätta att umgås med er före detta svärdotter? Det är främst av två skäl. Det ena handlar om den goda kontakt som ni har med er före detta svärdotter. Det verkar som om ni helt enkelt har blivit vänner, och som om hon i sin egen rätt upplevs som en viktig och uppskattad person i ert liv. Och det framstår för mig som helt rimligt att det får förbli så. Läs mer: Så gör ni skilsmässan smidigast för barnen – psykologen ger råd Det är ju trots allt så att det är din mans son som valde att skilja sig från henne, inte ni. Vilket inte utesluter att ni kan förstå och respektera hans skäl för skilsmässan. Det ni vill göra är ganska enkelt egentligen, som jag uppfattar det, ni vill värna om er vänskap och visa lojalitet mot en uppskattad person, trots att det kostar på. Samtidigt som utmaningen är att kunna förena detta med att samtidigt lyssna på din man son, och visa lojalitet även mot honom. Först skulle jag vilja sätta det som pågår i er familj i ett vidare perspektiv. En skilsmässa kan för många omkring paret innebära att man förlorar personer som man lärt känna och tycker om; svägerskor, svärföräldrar, barnens kusiner, vänner och grannar. Plötsligt är man i ett läge när man inte längre är med och delaktig i personernas liv, personer som funnits där i åratal och som betytt mycket för en. Det vill säga, en skilsmässa kan medföra stora känslomässiga förluster för en ganska stor krets av människor. Många gånger går det trots allt att fortsätta hålla kontakten med en del av de här personerna. Andra gånger är skilsmässan så infekterad att det inte blir möjligt. Man tvingas ibland att välja sida, och förlorar på så vis kontakten med människor som betytt mycket för en. Du skriver att din mans son är ”irriterad” på ert fortsatta umgänge med hans före detta hustru. Ett problem som uppstår ofta i familjer vid en pågående konflikt är att det svårt att göra tydligt vad det är som man egentligen vill och tvistar om. De flesta av oss är helt enkelt ganska dåliga på att kommunicera när starka känslor är inblandade. Kanske ni har hamnat här. Jag vill därför ge dig ett tips om några sätt att kunna få igång ett öppnare och mer problemlösande sätt att samtala på i sådana här lägen. Börja gärna med att du och din man gör ännu tydligare för er varför ni vill kunna fortsätta att träffa er före detta svärdotter. Sätt ord på det, och skriv gärna en lista över vad som talar emot och vad som talar för. Idén med detta är att hjälpa er att bli ännu mer förankrade och trygga i det ni vill. Och att ni i nästa steg kan bli bättre på att förklara er hållning kring detta för din mans son. Läs mer: Psykologens råd för att klara en skilsmässa Ni ska även lyssna på hans skäl till sin ”irritation” som på många sätt kan vara ganska rimlig. Ett sätt att underlätta ett samtal om detta kan vara att ni använder er av det som kallas för att ha en lyssnande hållning. Det kan ibland göra att man för första gången på allvar hör den andres sätt att se på saken trots att man pratat om saken otaliga gånger tidigare. Hur går det då till? På ett sätt är det ganska enkelt. Se till att vara i en lugn miljö under samtalet, i ert fall så att det bara är ni tre som finns i rummet och att ni kommer att vara ostörda så länge som krävs. Säg att ni vill lyssna förutsättningslöst på sonens syn på ert umgänge med er före detta svärdotter. Och ge honom all plats för detta. Avbryt inte. Kommentera inte. Håll tillbaka er impuls att rätta till eller ifrågasätta. Lyssna ”bara”. Och visa att ni lyssnar och vill förstå med korta inpass då och då när ni säger något i stil med ”Så du säger att…” eller ”Så du menar att… ”. Vad är det då som kanske kan bli tydligare om ni låter honom berätta på detta sätt om det som irriterar honom? Kanske kommer han att prata om en oro för att ni ska berätta om vad som händer i hans nya äktenskap, när ni träffar er före detta svärdotter. Eller att ni ska ha synpunkter på hur hans barn uppfostras hos honom kontra hos henne, eller något annat. Just detta är mycket vanliga förklaringar till att man som skild inte vill att familj och vänner ska träffa den person som man skilt sig ifrån. Det upplevs som ett sätt att skydda sin integritet i en ganska sårbar situation. Kanske ni också får höra att han uppfattar er önskan att fortsätta träffa henne som att ni väljer henne före honom. Utifrån sett kan det förvåna, och betraktas som en helt orimlig slutsats – men en känsla av att vara bortvald i familjen är vanlig och kan trassla till relationer på det mest oväntade sätt. Ni bör ha förberett er på att kunna samtala om sådana saker, och på att kunna ge en del löften. Som att det som händer i hans nya familj är något som ni under inga omständigheter berättar om när ni träffar hans före detta hustru. Ni kanske också hittar ett bra sätt att göra tydligt att det är er vänskap med henne, och inget annat, som gör att ni gärna vill fortsätta att träffa henne på egen hand. Och att det i detta inte finns något underliggande budskap om vem som har gjort rätt eller fel, eller betyder mest. Utan att det handlar om att ni är angelägna om att få behålla en vän, något som hon så här en tid efter skilsmässan har övergått till att bli. Det andra skälet som jag tycker talar för att ni ska fortsätta att träffa er före detta svärdotter är att ni är barnens farföräldrar, och att ni vill ha möjlighet att träffa dem som ofta som det går, och under så naturliga omständigheter som möjligt. Återigen, jag vet ju inte exakt hur det ser ut, men om mitt antagande om att de har gemensam vårdnad om barnen stämmer, så framstår det som ganska rimligt och praktiskt, inte minst för att ni får fortsätta att träffa era barnbarn hemma hos henne, i deras hem. Och hos barnen skulle det nog ställa till med en del undran och oro om ni slutade att träffa deras mamma. Läs gärna boken ”Vägen genom skilsmässan. Att hantera en förlorad kärleksrelation” av psykologen Anna Bennich Karlstedt och boken ”Hjälp, vi har fått barnbarn. Allt som mor-och farföräldrar ska göra – och akta sig för att göra” av journalisten Erik Sidenbladh. Liria Läs mer: Så kan du tänka kring ekonomin vid en skilsmässa Fråga Insidans experter Legitimerade psykologen, författaren och youtubaren Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Legitimerade psykologen och forskaren Martin Forster, Karolinska Institutet, svarar på frågor om familjeliv, barn och ungdomars utveckling, föräldraskap, skola och förskola. Du kan vara anonym. Utvalda frågor och svar publiceras här och eventuellt i papperstidningen. Mejla till: fragainsidan@dn.se Läs fler frågor här


Summary: Ha alltid en värmefilt i bilen. Den tar nästan ingen plats och kan rädda liv vid en olycka. En chock gör att man börjar frysa och vid minusgrader blir det än värre, skriver Christina Lindqvist.

En ung släkting till mig blev påkörd bakifrån av en tung lastbil strax söder om Piteå för ett par dagar sedan. Av en ödets ironi hade hon själv stannat på grund av en annan bilolycka. Räddningspersonalen tvingades såga upp biltaket för att dra ut henne. Under väntan kunde två personer krypa in och värma henne. Alla vet att av chock börjar man frysa, i minusgrader än värre. Tack och lov klarade hon sig med svullnader och blåmärken över hela kroppen, inget brutet. Mitt tips till alla er som är ute på kalla vintervägar: Ha alltid en värmefilt i bilen! Hopvikta är aluminiumfiltar de inte större än ett C5-kuvert, får lätt plats i handskfacket eller i sidfickorna i bilen. Finns att köpa i sportaffärer. Det är en billig livförsäkring om du eller någon annan drabbas av en olycka. Jag har två, en i bilen och en i ryggsäcken på fjällvandringarna. DN Åsikt 31 januari 2019 kl 17 Insändare Christina Lindqvist: ”Ha alltid en värmefilt i bilen när ni kör på vintervägar” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.