”Barnet har ett budskap med vreden”

Summary: Ignorera aldrig ett barn som tjatar och beter sig illa, och överge inte barnet om det trotsar eller slåss – han eller hon säger något viktigt med sin vrede, och det gäller att lyssna! Så säger psykologerna som kritiserar de nya föräldrakurserna.

I Insidans artikelserie ”Föräldrar på kurs” riktade barnläkaren Lars H Gustafsson och flera psykologer och psykoterapeuter hård kritik mot föräldrakurserna Komet, Cope och De otroliga åren. Sedan dess har flera föräldrar hört av sig till Insidans redaktion med följande fråga: Om man inte ska ignorera ett tjatande och skrikande barn, och inte heller avbryta konflikterna genom att sätta barnet på en stol eller i ett avskilt rum tills vreden och vrålen upphör – hur ska man då göra? Det är bra att föräldrakurserna understryker vikten av beröm och kärleksfullt umgänge med barnen, anser Marie Mandel, skolpsykolog och psykoanalytiker. – Men att vara i samma rum och medvetet vända ryggen till och låta bli att svara ett barn som vill ha kontakt – det är en direkt skadlig uppfostringsmetod. Visst, man kan inte argumentera hur länge som helst. Men detta är utfrysning. Ett ignorerat eller förvisat barn kan lätt tro att de svåra känslorna som rasar i kroppen är farliga och djupt skamliga – föräldrarna står ju uppenbarligen inte ut med dem, förklarar Marie Mandel. – Risken är stor att barnet känner sig halvt. Föräldrarna accepterar ju inte barnets hela jag. Familjer med barn som har adhd eller något annat speciellt problem kan behöva särskild behandling, påpekar Marie Mandel. Men alla bråkiga barn har ett dolt budskap med sitt beteende: ”Du stressar för mycket, mamma!” eller ”Jag orkar inte, pappa!” eller ”Gör inte så där, jag känner mig kränkt!” – Om man ignorerar barnet eller förvisar det enligt metoden Time out missar man lätt chansen att förstå, och detta leder i sin tur till att barnet förstår sig själv sämre. Hur ska man göra, då? – Sätt dig på huk, använd din snällaste och mjukaste röst, bekräfta barnets känslor samtidigt som du säger ifrån och håller på det du tidigare har sagt – utan att ignorera eller förvisa barnet. Sätt stopp för skrik och våld, men visa förståelse och öppna för ett äkta samtal om orsaken till barnets vrede när allt har lugnat ner sig. Men om barnet är utom sig och skriker och slåss? – Sitt med barnet i famnen och håll om det tills allt lugnar ner sig. Eller ta barnet i handen och säg: ”Kom, nu går vi ut ett slag och lugnar ner oss.” Men överge det inte! Numera när barn får frågan vad de vill bli när de blir stora svarar ganska få ”brandman” eller ”sjuksköterska” – många säger att de vill bli ”kända”. Barnpsykologen Elisabeth Cleve på Ericastiftelsen har funderat på det där: – Jag tror att barnen menar att de vill bli erkända, alltså sedda på riktigt av sina föräldrar. Och en mamma som ignorerar sin son eller avvisar honom gör ju tvärtom. Bakgrunden till många bråk är att föräldrarna har varit otydliga, tror Elisabeth Cleve; barn som inte känner att mamma och pappa står fast och tar ansvar blir otrygga. – Det gäller att vara väldigt tydlig. Barn måste veta vad föräldrarna står för. Om det ändå blir bråk, godkänn då barnets känslor, men säg ifrån med skärpa: ”Jag ser att du är arg, och det är okej. Men nu är det mamma som bestämmer och har ansvaret!” Och så snart det går: prata med barnet och försök på allvar förstå hur han eller hon egentligen har det. Ett barn är ett subjekt, en medmänniska att lyssna på och utbyta tankar med – inte ett objekt som ska åtgärdas, säger Mario Morrone, psykoterapeut på Rädda Barnens centrum för barn i kris. – Man samtalar med barnet! säger han. ”Hur är det? Vad hände? Vad kan vi göra?” Visst, ett barn behöver ledas och måste stoppas ibland. Men med de här föräldraprogrammen riskerar man att inte lyssna och ta barnet på allvar, och då kan det bli svårt att utveckla en nära och kärleksfull relation. Det allra viktigaste är att man försöker förstå varför barnet bråkar, understryker psykologen Guhn Godani på Rädda Barnen: – Försök att avleda, och om inte det fungerar – säg ifrån. Höj rösten om det behövs. Var inte hotfull men mycket tydlig och bestämd, det fungerar faktiskt – såvida inte barnet har neuropsykiatriska problem och behöver särskild hjälp. Under alla förhållanden gäller det att ta reda på varför han eller hon var så upprörd. Det kan ju till exempel ha med ditt eget beteende att göra. Att fråga och lyssna och lirka sig fram till en äkta förståelse av barnets inre värld kan ta lång tid. – Men det är oerhört viktigt, säger Guhn Godani. Först när du vet vad barnet försöker säga till dig kan du komma åt orsakerna till konflikterna. Varje barn måste få känna att det är okej att vara arg, och föräldrarna ska visa hur man gör för att bli sams igen. Hon anser att en mamma eller en pappa som systematiskt belönar sitt barn med förmåner när barnet beter sig korrekt kan skada sitt förhållande till barnet. – En förälder ska inte vara en pedagog, utan en medmänniska.Och uppskattning fungerar: en kram, ett vänligt ord. Men belöningar som delas ut på ett beräknande sätt kan kännas falska: ”Jag får beröm när jag gör rätt, inte därför att mamma tycker om mig ...” Ständig positiv förstärkning bortsett från barnets beteende, det är vad barnläkaren och författaren Lars H Gustafsson ordinerar: ”Nu är du en riktigt trasselgubbe, men jag älskar dig lika mycket ändå!” – och samtidigt ett tydligt budskap om vad som gäller. Det var han som drog i gång debatten om föräldrakurserna genom att tala om ”mobbning” och ”skamvråns återkomst”. Hans grundregel är att aldrig överge ett barn i en kaotisk konflikt. – Lyft upp barnet och gå i väg med det till en lugnare plats. Vissa barn känner sig trygga om man håller fast dem i famnen. Andra hatar att bli fasthållna, och då är det bäst att bara sitta bredvid – men hindra honom eller henne från att rusa i väg och bråka. Och där sitter du sedan kvar tills allt är lugnt igen, och så pratar ni en stund. Det finns alltid en orsak till barnets beteende, påpekar Lars H Gustafsson: – Om han eller hon känner att du verkligen försöker förstå – då ökar tilltron och den känslomässiga närheten, då har ni kommit ett steg närmare problemets lösning. Gert Svensson gert.svensson@dn.se 08-738 21 63


Upp med pulsen, kvinnor, för hjärtats skull

Summary: Jogga, simma och promenera – driver vi upp pulsen över 100 två gånger om dagen minskar risken för hjärtinfarkt.

Varje dag dör 59 kvinnor i hjärt- och kärlsjukdomar. 17 500 kvinnor i Sverige får hjärtinfarkt varje år. I dag är det tio gånger vanligare att kvinnor dör i hjärtinfarkt än i bröstcancer. Det faktum att kvinnliga hjärtinfarkter har andra symtom än mäns och att kvinnor med bland annat kranskärlsbesvär nonchalerats och felbehandlats i vården är temat för den uppmärksammade teveserien ”Om ett hjärta” – vars sista del går i morgon kväll. Det är också temat för kampanjen ”Go red – stöd kvinnohjärtat” som drar i gång nu i mars. Vad kan man då själv göra för att skydda sitt hjärta? Ja, råden är enkla – rök inte, ät mycket frukt och grönt och fet fisk, håll koll på kolesterolvärdena, ta en rask promenad varje dag och se till att få upp pulsen över 100 ett par gånger om dagen. – Om vi alla kunde följa de råden skulle dödligheten i hjärt-kärlsjukdom kunna minska med åtminstone en tredjedel. Det säger Cecilia Linde, professor i kardiologi och chef vid hjärtkliniken på Karolinska universitetssjukhuset i Solna. Under ett vanligt dygn ligger vanligtvis bara 5 till 10 procent av hjärtslagen över 100. Ska motionen ha effekt på hjärtat räcker det inte med styrketräning. Vi måste få upp pulsen. – Konditionsträning är det som stärker hjärtat. Men det behöver inte vara våldsamma saker. Man kan promenera, simma eller jogga. Det räcker att få upp pulsen över 100, åtminstone en men gärna ett par gånger om dagen. Springpuls brukar ligga på 130–140. Längdskidåkning och stavgång är också bra för hjärtat. Hittills har sjukvården inte varit särskilt bra på att fånga upp människor i riskzonen och hjälpa dem att ändra livsstil. – I dag lägger vården stora belopp på akuta insatser som hjärtklaffsoperationer och kranskärlsvidgning, säger Cecilia Linde. – Men om vi levde på ett bättre sätt skulle många av de här behandlingarna inte behövas. Allt fler av oss inser att vi inte kan fortsätta att bara lägga pengar på dyra behandlingar, vi läkare måste satsa på att förebygga sjukdom. Och framför allt är det vår skyldighet att se till att människor inte återinsjuknar i hjärt-kärlsjukdom. Varför har det tagit så lång tid för läkarna att börja intressera sig för att förebygga hjärtsjukdom? – En förklaring är att kardiologin har utvecklats så snabbt. Vi har blivit väldigt duktiga på att åtgärda svåra sjukdomar med operationer och läkemedel. Och det har haft högsta prioritet. En annan förklaring är att läkare vill ha vetenskapliga bevis för det de påstår, vi vill inte bara säga det vi tror. Att fysisk träning är bra för hjärtat, till exempel, har vi ju alltid trott. Men det har inte bevisats, förrän nu. – Kunskapen om hur viktig kosten är för hjärtat har ju också exploderat på senare tid. Tidigare visste vi faktiskt inte att frukt och grönt i stora mängder var så oerhört viktigt. De omtalade fiskoljorna, som är så bra för hjärnan, är också bra för hjärtat. De nyttiga fisksyrorna håller kärlväggarna elastiska, de kan minska proppbildningen och fungera anti-inflammatoriskt. Dessutom verkar det som om de kan minska risken för hjärtflimmer. – Tre portioner fet fisk, till exempel lax, makrill eller sill, i veckan, har visat sig kunna minska risken för återfall i hjärtflimmer. säger Cecilia Linde. Det kan tänkas att fiskoljan har betydelse också för att förhindra uppkomsten av hjärtflimmer och andra störningar. Kvinnor har fler symtom än män på hjärtflimmer och svarar inte lika bra på behandlingen. Återfallsrisken är större för kvinnor, liksom risken för biverkningar av de rytmreglerande läkemedlen. När det gäller alkohol är det viktiga ordet: lagom. – Att ett litet glas vin om dagen har en skyddande effekt på hjärtat är helt klart. Men jag vill understryka att det handlar om små mängder, 1,5 dl ungefär. Problemet är att inte bara våra matportioner utan också våra vinglas har vuxit, i dag rymmer många glas uppåt 3 dl och det är för mycket att dricka varje dag. Större mängder alkohol kan orsaka hypertoni (högt blodtryck). Överkonsumtion kan också orsaka alkohol-kardiomyopati (en särskild form av hjärtmuskelsvaghet, eller hjärtsvikt, som kan gå över när man slutar dricka). Också långvarig stress ökar risken för hjärtinfarkt och blodpropp. Den som är under 50 och har ett stressigt arbete ökar risken att drabbas av hjärt-kärlsjukdom med nästan 70 procent jämfört med den som har ett lugnare jobb, visar en ny studie. – Den som stressar tar sig inte tid att motionera och slarvar med sin mat. Allt sammantaget ger det mer stresshormoner i blodet vilket leder till hjärt-kärlsjukdom. För kvinnor är det särskilt viktigt att få en bra balans mellan arbets- och familjeliv, betonar Cecilia Linde. Samt att se till att få tillräckligt med sömn på nätterna. – Många kvinnor lider av trötthet. Samtidigt stressar kvinnor mer än män och de sover ofta sämre, med fler uppvaknanden. Därför kan kvinnor behöva sova längre tid. Vid allvarliga sömnproblem under klimakteriet kan man överväga östrogenbehandling, kanske som alternativ till sömntabletter, tycker Cecilia Linde. Visserligen har östrogentillskott i flera stora studier inte visat sig kunna förebygga hjärt-kärlsjukdom. – Men kanske kan östrogenet ha viss effekt på de hjärtrusningar som många kvinnor upplever från 45-årsåldern. Vi tror att de kan ha att göra med minskad östrogenproduktion. Att förmedla kunskap är en sak, att få människor att ändra sina vanor är något helt annat – och mycket svårare, konstaterar Cecilia Linde. – Att bara upplysa räcker inte, vi behöver ny kunskap i hur man motiverar människor att ändra beteende. Den tiden är förbi när läkare och sköterskor bara kunde säga ”ta det här pillret”, ”gör si och så” och så gjorde folk det. I dag kräver människor mer detaljerad information, de vill ha dialog och svar på sina frågor. Och det är bra. Men det ställer nya krav på oss. På den livsstilsmottagning i hjärtklinikens regi, som nyligen öppnat på Karolinska, ska nu patienter från både öppenvården och sjukhusets hjärtklinik på ett nytt sätt få hjälp att förändra sin livsstil. Verksamheten ska bedrivas i form av halvårslånga föreläsningsserier, träffar i grupp kring fem ämnen: motion, matvanor, stress, rökning och alkohol. Astrid johansson DN Söndags hälsoreporter och din guide genom Kom i form 2008. astrid.johansson@dn.se


"Låt tvångshämta elever som skolkar från skolan"

Summary: Stockholms skolborgarråd Lotta Edholm (fp) och socialborgarrådet Ulf Kristersson (m) eniga om hårdare tag: Oacceptabelt att var sjätte niondeklassare i Stockholm regelbundet skolkar. Det ökar kriminaliteten. Vid upprepad ogiltig frånvaro ska elevens föräldrar kallas till skolan. Fortsätter problemet ska skolan eller socialtjänsten få rätt att åka hem och hämta eleven. Socialtjänsten måste få bättre verktyg för att hjälpa ungdomar med destruktivt eller brottsligt beteende. Socialtjänstlagen måste ändras. Om föräldrarna inte kan hålla sina barn hemma på kvällar och nätter ska polisen kunna köra hem dem. Skolkare är mer kriminella än genomsnittet, röker och dricker och har sämre betyg samt fuskar på proven, skriver de båda borgarråden.

Som ansvariga för skolan och socialtjänsten i Stockholm får vi ständiga signaler om att samarbetet inte fungerar. Både socialtjänstlag och skollag är tandlösa när det gäller att värna de barn och ungdomar som har allra störst problem. Detta är oacceptabelt. Barn och ungdomar i utsatta situationer är de som behöver vuxenvärldens stöd bäst. Inga unga människor ska behöva missa sin skolgång på grund av otydliga regler och byråkrati. Stockholms egna undersökningar visar att en av sex elever i Stockholms niondeklasser skolkar regelbundet. Han eller hon har ofta huvudvärk och ont i magen, vantrivs i skolan och använder oftare droger. De flesta skolkare har en mängd olika problem: De är mer kriminella än genomsnittet, de röker och dricker oftare och de har sämre kontakt med sina föräldrar och lärare. Deras betyg är sämre och de fuskar oftare på proven. Forskningen visar även att skolk är den enskilt viktigaste förklaringen till att ungdomar hoppar av skolan i förtid, vilket i sin tur leder till sämre utbildning, arbetslöshet och andra sociala problem. Ingenting talar för att skolk kan betraktas som en konstruktiv, sund protest. Med all denna kunskap är det dags att agera tydligare kring skolk. Stockholm är en storstad som på många sätt erbjuder ungdomar fler möjligheter än någon annan stad i Sverige. Men Stockholm har även ett tuffare klimat, något som i hög grad påverkar våra unga. Det blir också allt mer uppenbart att varken kommunernas agerande eller lagstiftningen räcker till. Den omtalade dödsmisshandeln på Kungsholmen i höstas har blivit symbol för det meningslösa våldet där både offer och förövare fortfarande bara är barn. Men fallet är inte det enda, och med all sannolikhet inte heller det sista. Ska vi undvika att fler unga faller offer för det meningslösa våldet krävs politisk handling. Därför tillsätter vi nu en utredning inom skolan och socialtjänsten i Stockholm med fokus på det enskilda barnets rättigheter. Utgångspunkten är att skola och socialtjänst så långt det över huvud taget är möjligt ska samverka för att öka barnets möjligheter att få stöd och hjälp i ett tidigt skede. Socialtjänsten ska regelmässigt be föräldrarna om att få bryta sekretessen för att kunna informera skolan om de insatser som görs. Det är helt orimligt att rektorer inte garanteras rätt till information kring en elevs svåra sociala situation, eller rent av brottslighet. För att på allvar kunna komma till rätta med de brister i samverkan som i dag finns räcker dock inte enbart kommunala initiativ. Därför riktar vi i dag krav på regeringen kring en rad lagändringar inom skolans och socialtjänstens områden. För det första vill vi ha en översyn av sekretesslagen för att skola och socialtjänst på ett bättre och effektivare sätt ska kunna samlas kring de utsatta ungdomarna och utbyta information för att skapa sig en helhetsbild och kunna erbjuda rätt hjälp och stöd. Sekretess och respekt för personlig integritet är viktigt, men vår utgångspunkt är att det i de allra flesta fall är bättre för barnet att skolan har kunskaper om elevens kontakter med socialtjänsten än att man svävar i ovisshet. För det andra måste socialtjänstlagen ses över för att stärka barnets rätt. Det finns i dag fall där en utredning inom socialtjänsten visserligen kunnat påbörjas, men där föräldrarna sedan lyckats fördröja insatser i flera år. Genom att inte dyka upp på möten, inte ringa tillbaka, tacka ja till en insats men sedan inte ta emot stöd sätts barnens framtid på spel. Självfallet ska inte alla ungdomar med en social problematik placeras på institution. Socialtjänstlagen borde i stället medge att man betydligt tidigare än i dag kan ingripa för att avbryta ett destruktivt beteende. Vi anser att socialtjänstlagen bör ändras så att den på ett bättre sätt möjliggör en åtgärdstrappa när ungdomar håller på att halka snett. Socialtjänsten måste få bättre verktyg för att hjälpa ungdomar som har ett destruktivt eller brottsligt beteende. Om inte föräldrarna kan hålla sina barn hemma på kvällar och nätter så bör polisen kunna köra hem dem. Det är inte rimligt att ungdomar som straffats för brott sedan tidigare ges full möjlighet att riskera att återigen hamna i problem genom att befinna sig i riskmiljöer vid fel tillfällen på dygnet. Denna metod har prövats i bland annat Stockholmsförorten Skärholmen, men vid en rättslig prövning har den stoppats. Lagen medger inte att polisen agerar preventivt, även om föräldrarna har givit sitt godkännande. För det tredje efterlyser vi en skärpning av skollagen när det gäller möjligheterna att tvinga en elev att fullgöra skolplikten. Kommunen har i dag en skyldighet att se till att alla barn går i skolan och får den utbildning de har rätt till. Ansvaret för att eleverna kommer till skolan är delat mellan skolan och föräldrarna eller vårdnadshavaren. Föräldrarna ska se till att barnen går i skolan. I vissa fall, till exempel då föräldrarna håller barnen hemma, kan föräldrarna tvingas betala böter. I dag tillåter inte lagstiftningen någon annan påföljd. För att kommunen ska kunna uppfylla sitt ansvar måste skolan och socialtjänsten få tillgång till skarpare medel. Vi vill få till stånd en lagändring som innebär att skolan eller socialtjänsten får rätt att åka hem till en skolkande elev och hämta denne till skolan. För någon vecka sedan presenterade Skolverket en larmrapport kring olovlig frånvaro i grundskolan. Trots skolplikten, som är mer tvingande än i många andra länder, är flera tusen elever i Sverige långvarigt frånvarande. Stockholms del av Skolverkets statistik var bristfällig, men sannolikt rör det sig om hundratals barn som helt enkelt stannar hemma från skolan utan att skolan eller socialtjänsten har möjlighet att hämta tillbaka dem till skolan. I Stockholm har vi infört en handlingsplan med en tydlig åtgärdstrappa för att komma åt skolket. Vid ogiltig frånvaro finns tydliga riktlinjer att agera efter: 1. Förälder informeras om att eleven uteblir från skolan vid frånvaro. 2. Vid upprepad ogiltig frånvaro kallas föräldrarna till skolan. Ett åtgärdsprogram upprättas för att komma till rätta med elevens frånvaro. 3. Fortsätter eleven att utebli från skolan kallas föräldrarna/vårdnadshavarna tillsammans med sitt barn till elevvårdskonferens, EVK, med skolledning och ansvariga lärare. Ett nytt åtgärdsprogram upprättas. 4. Blir elevens situation ohållbar måste andra individuella lösningar hittas, annan form av skolgång, kontakter med resursteam, BUP (barn-och ungdomspsykiatrin). Vi har alla ett stort ansvar att öka tryggheten för våra barn och unga. För detta krävs en samlad struktur för ett bättre samarbete mellan skola och socialtjänst. I Stockholm försöker vi nu hitta bättre verktyg för att få fungerande lösningar på en komplicerad problematik. Men det räcker inte. Vi anser att de förslag till lagändringar som anförts ovan är nödvändiga för att på sikt skapa förutsättningar för skolan och socialtjänsten att på allvar lösa de ungas problem. LOTTA EDHOLM ULF KRISTERSSON


Hotad allians

Summary: Nato har anpassat sig till den nya verkligheten, men operationen i Afghanistan sätter enigheten på svåra prov.

När Natos försvarsministrar möttes i Vilnius var det representanter för en ambitiös organisation som samlades. Inom alliansen funderas det över energisäkerhet, över beredskapen att hantera epidemier och över vattensituationen. Det uttalade målet är att vara en global aktör. Allt detta är gott och väl. För att behålla sin relevans måste Nato utvecklas med samtiden. Men över allt nytänkande svävar ett dystert moln som stavas Afghanistan. Där står Natos framtid på spel, det är precis den typen av operation som det nya Nato måste klara av. Afghanistan är ett test på alliansens existensberättigande. Och om det var nytänkande och anpassningsförmåga som krävdes för att Nato skulle överleva det kalla krigets slut så är det denna gång något både enklare och svårare som krävs - enighet, beslutsamhet, politisk vilja och stridsduglighet. Hittills har det sett allt annat än ljust ut. "Afghanistan är frontlinjen i kampen mot den internationella terrorismen", framhåller Natos generalsekreterare Jaap de Hoop Scheffer. Det hade varit bra om Bushadministrationen insett det från början och verkligen kraftsamlat i Afghanistan i stället för att förskjuta fokus till Irak, något som allmänt anses ha bidragit till att talibanerna inte slagits tillbaka. Men att skylla allt på USA är att förenkla bilden. På ytan finns en stark och uttalad vilja från statssamfundets sida att inte ännu en gång lämna Afghanistan i sticket. En sådan politisk viljeyttring är förvisso betydelsefull, men när den ska omsättas i politisk handling dyker problemen upp. Nu pågår exempelvis en strid om truppförstärkningar. Fler soldater behövs, främst till de oroliga södra delarna av landet, men många stater tvekar eller kommer med kompromissförslag. Oenigheten har lett till att USA:s försvarsminister Robert Gates varnar för ett Nato med två hastigheter och för att alliansens framtid är hotad. Uppenbart är att truppförstärkningar krävs. Visst går det att peka på framgångar som att allt fler barn går i skola, att vägar byggs och att de ledande politikerna är folkvalda, men varningar duggar allt tätare om att Afghanistan är på väg att kollapsa och bli en "failed state". "Ett instabilt Afghanistan där extremisterna fått fäste skulle återigen utgöra ett allvarligt hot mot global säkerhet", varnar International Crisis Group. Talibanerna är starka. De kontrollerar delar av landet och genomförde över 100 självmordsattacker förra året, bland annat i Kabul. Den gamla sanningen att regeringen Karzai enbart har kontroll över huvudstaden gäller således inte längre - den har inte ens det. Något har gått fel. Det känns i dag långt till de dagar då varningar hördes om att omvärlden spände bågen för hårt, om att ambitionerna var för höga och att en rimlig målsättning var att få grundläggande funktioner på plats. Även till det målet är det numera långt. Afghanistan är utfattigt, krigshärjat och farligt. Tre fjärdedelar av befolkningen är analfabeter, och inte ens i Kabul går det att lita på att få ström mer än några timmar per dag. Den politiska viljan att hjälpa må finnas där, men när Natos befälhavare på plats har svårt att få gehör för sina krav på truppförstärkningar är det alltför lätt att instämma i alla varningar om Natos framtid.


Pillvärme

Summary: Känslor är ytligt, tycker isländska artisten Benni Hemm Hemm som hellre snöar in på de musikaliska detaljerna. Nu är han här med sitt kaotiska band.

Benedikt Hermann Hermannsson svarar i telefonen samtidigt som han slänger in en plåt med bullar i ugnen. Han fyller år och stressbakar det sista innan vännerna ska dyka upp på eftermiddagsfika i hans lägenhet i Reykjavik. Hans tio månader gamla son skriker i bakgrunden och Benedikt, eller Benni som han kallas, konsulterar då och då sin fru som hjälper honom med bullbaket. – Vad heter bullar på engelska, frågar han henne innan vi pratar vidare om kalaset. Kommer Björk och Siur Rós över på kaffe? – Nej, men det är sant att musikscenen är väldigt liten här, alla känner faktiskt alla. Hur påverkar det musiken? – Vår största inspirationskälla är varand-ra, några börjar vara ambitiösa – spelar, släpper skivor – det eldar upp de andra. Vi får utrymme att vara kreativa och utbyta idéer här eftersom det knappt finns någon musikindustri, och inga pengar som kommer i vägen. Folk tycker bara att marknadsföring och sånt är löjligt. När jag lyssnar på Benni Hemm Hemms senaste skiva ”Kajak”, så är visserligen inte bullbak det första jag tänker på, men ändå känns det rätt naturligt att frontfiguren är en hemtam ung man i förkläde. Det jag hör är en isländsk myspappa som lockat med ett stort gäng kompisar och spelat in musik precis som han vill att den ska låta, med 70-talsinspirerat skivomslag och en ”ju fler desto bättre”-attityd i studion (i stil med svenska I’m From Barcelona). Fast utan den där sprudlande kalasglädjen. En musikjournalist på Rolling Stone förklarade musiken som ”om Sufjan Stevens flyttade till Island och blev medlem i Sigur Rós”. Själv tänker jag mycket på Loney, dear och Arcade Fire efter bara några minuters lyssning. Jag frågar Benni hur det hela började, hur och när han blev vän med musiken? – Jag minns inte att jag någonsin inte har spelat, svarar han och förklarar hur ingen i familjen har smittat honom med intresset, efter en tid av släktforskning har Benni insett att det inte finns några genetiska förklaringar till hans musikaliska talang. Bennis kufiga komponerande har han alltid föredragit att knåpa med i sin ensamhet. Men när han för några år sedan blev ombedd att uppträda live insåg han att scenen behövde fyllas upp av fler musiker. – Jag ringde säkert hundra vänner, tio procent av dem dök upp på ett rep, och bandet formades som en ren tillfällighet, berättar Benni. – Nu är det en ganska kaotisk sammansättning. Flera av medlemmarna bor inte ens på Island, vi kan vara femton på scenen under en spelning, nio på nästa, det finns så många versioner av bandet att musiken varierar från konsert till konsert. Jag är faktiskt glad att vi har den dimensionen i bandet. Jag säger att jag sällan lyckas avgöra om Benni Hemm Hemms musik är glad eller ledsen. – Det gläder mig att höra, svarar Benni och fortsätter: – Jag vill hellre att musiken ska pendla mellan olika tonlägen och inte bli för bekväm i en särskild avdelning. Vilka känslor får ta störst plats? – Det är svårt för mig att diskutera känslorna i min musik, jag tycker att känslor i musik bara är ytligt, för mig är struktur, rytmer och melodier viktigare. Hindrar du dig själv, medvetet, från att släppa ut känslor i låtarna? – Kanske, jag är inte bekväm med att vara känslig, jag tycker inte det är intressant. Jag vill i stället jobba länge med en låt – att hitta ett särskilt rytmmönster och jobba med de musikaliska detaljerna är betydligt mer spännande än att leta känslor. Sen jobbar jag hårt för att mina låtar i slutändan ska låta som om de är skrivna på fem minuter, det ska ändå höras att de är poplåtar. Johan Åkesson pastan@dn.se Benni Hemm Hemm spelar live med sitt niomannaband på Debaser Slussen, på fredag kl 22. Förband är svenska punkpoplöftet Boris och the Jeltsins.


Pris till bästa hemsidan

Summary: I Sveriges största undersökning av webbplatser, Web Service Award, vann Svensk Fastighetsförmedlings hemsida.

Undersökningen baseras på besökarnas åsikter om användarvänlighet och servicekvalitet. Svensk Fastighetsförmedlings hemsida är inte bara en av Sveriges mest besökta sidor utan även en av de bästa enligt besökarnas åsikter om hemsidans användarvänlighet, kontaktmöjligheter och servicekvalitet. Vi har tänkt om gällande hur man söker efter bostäder på nätet. Tidigare var man tvungen att i detalj beskriva hur man vill bo. Det kändes ologiskt och vi utgick istället från var man vill bo. Detta nya sätt att tänka har legat till grund för hela vår nyutvecklade sökmotor och hemsida. Uppenbarligen är vi på rätt väg i och med utmärkelsen, säger Gunilla Mattsson, som är ansvarig för digitala medier på Svensk Fastighetsförmedling. Priset Web Service Award är Sveriges största undersökning av webbplatser och genomfördes för åttonde året i rad. Det är webbplatser som har fått högst andel nöjda besökare under året som nomineras av juryn. Kriterierna för att delta är besökarna gett höga betyg kring användarvänlighet, kontaktmöjligheter och information. 150 webbplatser har deltagit i undersökningen. Endast 12 företag blev nominerade till tre olika klasser. Svensk Fastighetsförmedling vann i kategorin Information & Service. De övriga vinnarna var Polisen och Malmö Aviation i klasserna Samhällsinformation och E-handel.


Upp till bevis

Summary: Thomas Östros blir socialdemokraternas ekonomiske talesman. Under åren i regeringen gjorde han sig inte känd för tunga propositioner eller avgörande beslut.

Pär Nuder går som ekonomisk talesman för socialdemokraterna och Thomas Östros kommer in i stället. Det ligger nära till hands att citera förre statsministern Göran Persson och med avdramatiserande ton kalla rockaden för "business as usual". Politiskt är skillnaden mellan Nuder och Östros liten. Båda tillhör socialdemokraternas liberala grupperingar. De tror på en fri ekonomi och EU-samarbete. De bejakar privata alternativ i offentlig sektor och säger välvilliga saker om småföretagare. De har lite gemensamt med socialdemokratins statssocialister och kollektivister. Även på ett personligt plan finns likheter. Båda är analytiskt lagda och har en lätt arrogant framtoning, vilket knappast gynnat dem. Pär Nuder har ända sedan SSU-åren befunnit sig nära maktens centrum. Han ger ofta intryck av att förstå allt bättre än alla andra. Thomas Östros saknar Nuders erfarenhet, men bygger i stället sin självsäkerhet på formella akademiska meriter - Östros är licentiat i nationalekonomi. Eventuella skillnader mellan de två ligger på en annan nivå. Pär Nuder har dels stått Göran Persson närmare, dels uträttat mer i Rosenbad. Under åren som gått har han hunnit skaffa sig många fiender. Thomas Östros har varit mer anpasslig. När han som 31-årig akademiker blev skatteminister 1996 trodde många att han skulle skynda på en politisk förnyelse av socialdemokratin. Men några bestående avtryck har Östros inte gjort, trots att han varit statsråd i mer än ett decennium. Hans namn förknippas inte med tunga propositioner eller avgörande beslut. Åren som ansvarig för skatter, skola, högre utbildning och näringsliv har snabbt passerat förbi. Om man bortser från det interna programarbetet i partiet är det påfallande hur lite han har bidragit med till Sveriges politiska utveckling. En jämförelse med finansminister Anders Borg - Östros huvudmotståndare - framstår som ofördelaktig. Båda är skolade nationalekonomer, men Borg kan till skillnad från Östros uppvisa en omfattande reformkatalog under sin korta tid i finansdepartementet. Man ha invändningar mot Borgs teknokratiska läggning, liksom inriktningen av regeringens ekonomiska politik. Men ingen ifrågasätter finansministerns handlingskraft. Thomas Östros har mycket att bevisa. Hans sympatiska intellektuella framtoning har på senare tid ersatts av en mer sluggerartad profil. Attacker på svenskt näringsliv har kombinerats med en slentrianmässig och stundtals populistisk kritik av regeringens privatiseringar. Förra veckan angrep Östros alliansen för att den försvarar Sveriges nationella intressen i EU:s klimatförhandlingar, som om detta inte var en svensk regerings självklara uppgift. Retoriken stärker kanske Thomas Östros ställning i det socialdemokratiska partiet, men de inger inte respekt för honom som ansvarig för det största oppositionspartiets ekonomiska politik. Ett skäl till att Nuder blev impopulär efter valförlusten var att han precis som under finansministeråren ville hålla ordning på kostnaderna i statsbudgeten. Om Thomas Östros vill skapa respekt för sitt namn i bredare kretsar måste han tidigt markera mot dem som vill förvandla s-politiken till en utgiftsfest. Han borde också vara pådrivande i arbetet med att utveckla partiets ekonomiska politik i en mer dynamisk riktning. En socialdemokrati som bejakar innovationer och entreprenörskap har förutsättningar att locka åtskilliga borgerliga väljare, som är besvikna på moderaternas ointresse för företagare.


På skidluff i fjällen

Summary: Följ med på en härlig skidluff genom Vinter-Sverige. Vi har tagit tåget till Järvsö, Undersåker, Duved och Enafors för att galoppera i snö, glida fram på spark, mysa på pensionat och åka skidor, förstås!

text och foto: cenneth sparby Klockan är elva på förmiddagen när vi kliver av i Järvsö, efter en behaglig tre timmar kort tågresa från Stockholm. Det är en klar och kall vinterdag, den första på vår fem dagar långa skidluff med tåg, där vi även tänker besöka Trillevallen, Duved och Storulvån i Jämtlandsfjällen för att njuta av skidåkning både utför och på längden. Vi färdas miljövänligt med lite packning, hyr utrustning på plats och har bokat boende med själ och känsla. Järvsöbadens anrika pensionat erbjuder till och med hämtning vid stationen för den knappt kilometerlånga färden till den faluröda gården. Vi får redan nu checka in på våra rum och byter hastigt om till skidkläder för vidare transport upp till Järvsöbacken. Här gäller det att utnyttja tiden väl. Järvsö alpin är en familjär anläggning med klart godkända backar, även för den mer avancerade åkaren. Det är fullt tryck i backarna så här års, med en hel del barnfamiljer i pisterna. Här har turister och ortsbor åkt utför i 70 år. 1937 invigdes den första backen och fyra år senare var det dags för den första SM-tävlingen på orten. År 1956 var den första liften på plats, med endast två byglar som fyra skidåkare åt gången kunde hänga efter. Nu har anläggningen växt och här finns i dag sex liftar och femton nerfarter, från grönt till svart. Det är lugnt och stilla i skiduthyrningen och på några minuter har vi fått det vi önskar. Vi fortsätter att glida i pisterna till långt in på eftermiddagen, med ett kort avbrott för varmkorv och kaffe på Alphyddan mitt i skidsystemet. Vi blir sedan hämtade på avtalad tid, vilket känns riktigt lyxigt. Och väl tillbaka på Järvsöbaden njuter vi av både bastu och en tupplur på rummet före den klassiska pensionatsmiddagen. För här råder verkligen en gammal svunnen pensionatsanda. Järvsöbaden startade som kuranstalt 1905 av förfadern till dagens ägare, tredje och fjärde generationen i familjen Pehrson. 1935 upphörde kurverksamheten och Järvsöbaden blev en ren pensionatsrörelse. Den drivs på samma sätt i dag, med systrarna Gunborg och Margit fortfarande aktiva. – Ja, jag är ju en bra bit över 80 och borde ha lagt av för länge sedan, skrattar Margit. Men det är svårt med ett sådant här ställe. Gunborg betonar att det är pensionatsandan som gjort att de överlevt alla trender. – Nu har det ju blivit riktigt inne att bo på pensionat. Titta bara på våra gäster, säger hon med en gest mot matsalen. Den är fylld av barnfamiljer samt yngre och äldre par, i full färd med att njuta av aftonens rätter. I kväll vankas det gravad lax, hjortstek med kantareller och enbärssås samt glass med hjortronsylt till dessert. Kaffet tar vi i en av salongerna, med klar sekelskifteskänsla. Kristallkrona i taket, mjuka sammetsfåtöljer och kandelabrar. Tidigt nästa morgon lånar vi var sin spark och tar en tur längs en av småvägarna genom det gnistrande, klara landskapet. Avsaknaden av både grusbil och vägsalt gör att glidet är perfekt på det isiga underlaget. Solen är så sakta på väg upp i öster och kylan biter i kinderna där vi sparkar oss fram. Bufféfrukosten timmen senare har väl aldrig smakat så gott. Havregrynsgröt med rårörda lingon, kokt ägg, rostat bröd med marmelad och rykande hett kaffe. Utan stress kliver vi sedan på elvatåget som tar oss vidare mot Östersund och Undersåker, där vi ska kliva av. En drygt tre timmar lång resa, lagom nog för att försjunka med en god bok samt då och då njuta av de soliga vintervyerna i ständig förändring utanför tågfönstret. Undersåker är hållplatsen före Åre. Vi som kliver av ska i stort sett alla vidare in i fjällvärlden, mot Trillevallen, Ottsjö och Vålådalen. Taxin upp till fjällhotellet delar vi med fyra andra, som ska till Vålådalens turiststation för en tur mellan Svenska Turistföreningens fjällstugor i området. Trillevallen, som ligger drygt en mil söderut från Undersåker är en skidanläggning lite i skuggan av det mer mäktiga Åre. Hotellet, som byggdes i slutet av 30-talet, andas gammal fjällstation i visst behov av upprustning. Men det är charmigt. Det får bli en tur i längdspåren innan det mörknar. Hyrskidorna har vi förbokat i sportshopen uppe vid liftarna. Här i området finns ett utmärkt system av väl preparerade skidspår. Allt från ett par kilometer till milslånga varianter i fjällbjörkskogen längs med bergssluttningarna. Vi tar sikte på Yttertsvallens fäbod, knappa halvmilen från de alpina backarna. De vallningsfria skidorna glider lätt i spåren och efter hand övergår björkskogen till riktig storskog med både gammelgran och tall. I en glänta med vida vyer ligger fäbodvallen. Det ryker ur en av skorstenarna och när vi öppnar dörren till den stocktimrade stugan möts vi av våffeldoft och brasvärme. Annika, vars farmor och farfar en gång drev sommarlantbruk här, är i full färd med att grädda frasiga våfflor tillsammans med kompisen Emil. – Det är faktiskt farmors gamla våffeljärn som vi använder, säger hon och skrattar. Hungern ger sig till känna och vi beställer två våfflor vardera, med hjortronsylt förstås, och blir serverade kokkaffe ur en sliten kopparpanna. Det är skymning när vi åker tillbaka, guidade av de snirkligt handtextade skyltarna längs med spåret. Nästa morgon är vi först ut i backarna, med inköpt liftkort och plastficka på armen. Det har snöat lätt under natten och ett decimetertjockt lager av nysnö gör åkningen till en fröjd. Vi har backarna i stort sett för oss själva under hela förmiddagen och från Renfjällets topp ser vi stora delar av Jämtlandsfjällen, med Åreskutan som närmsta större granne. Med tio liftar och 22 nedfarter att välja mellan blir en dag i Trillevallen högst intensiv. För pisterna är mestadels röda, med några riktigt roliga svarta inslag. Under lunchen på det lilla värdshuset vid dalstationen stöter vi på Sven-Olof Hedin, driftsansvarig för liftarna i området. – Det här är ett kanonområde för familjen som vill kombinera längdskidor med god utförsåkning. För här är tempot betydligt lugnare än i Åre – och backarna nog så bra, menar han. – Dessutom har vi sparat två gamla pendelliftar, som skidlegendaren Torsten Boberg själv byggde på 60-talet. De har en klar kultkänsla! Klockan fem på eftermiddagen är vi åter i Undersåker för att färdas vidare till Duved. Den här gången åker vi med lokaltåget, som går mellan Östersund och Trondheim. På en kvart är vi i Åre, där halva tåget töms på resenärer med många och långa skidfodral. Eftersom vi hoppar över de stora skidorterna väljer vi bort Åre. Vi tar oss i stället till Duved där det är promenadavstånd till Duvedsgården, ortens äldsta pensionat från 1878. Ett boende med anor. Ännu en god kvällsritual väntar, med bastu, bubbelpool och en kall pilsner i vilfåtölj före middagen. Vi njuter av halstrade pilgrimsmusslor med torkat renkött och älgwallenbergare med skirat smör. Kvällen avslutar vi med ett parti curling på den nyanlagda isbanan bakom huset. Skidåkningen i Duved får vara för den här gången. Vi tar en ridtur nästa dag i stället. Det är Mattias och Lena Olgård som erbjuder skidtrötta turister vild ridning. Efter en kort introduktion i konsten att rida ”västern” får vi själv hämta våra hästar i den vintriga hagen, sadla på och sakta ge oss i väg. Färden går till en början längs med Åresjöns norra strand och efter bara 500 meter får vi testa vår första galopp. Och vilken fart vi får! Nysnön gör att luften fylls med moln av små iskristaller från hästarnas hovar och glädjen är total. Vi viker sedan av in i skogen, där vi ett par timmar senare rastar i solen. Mattias gör upp eld för att steka suovas – torkat, rökt renkött – i vid panna, medan hästarna får mumsa på kraftfoder. Klockan är närmare halv sex, när vi skönt trötta i kroppen tar plats på eftermiddagståget vidare till Enafors, för vår slutdestination – Storulvåns fjällstation. Svenska Turistföreningen har egen transport, om man beställer i förväg, och det tar knappa 45 minuter att ta sig upp till vägs ände. I Storulvån är det klassiskt friluftsliv som gäller, främst turåkning mellan fjällstationerna i Sylarnaområdet. Men hit kommer också många äventyrslystna för att gå på kurs och lära sig mer om telemarksskidåkning, isklättring och snowkite (skärmflyg). Dessutom finns här en av fjällvärldens mer prisbelönta restauranger, med idel jämtländska förtecken. Det lovar gott, för vi har hela två dagar på oss att upptäcka de allra västligaste delarna av den jämtländska fjällvärlden. Sedan är det dags att ta nattåget tillbaka till huvudstaden. CENNETH SPARBY resebilagan@dn.se


"Presstödet har inte löst problemen för tidningar"

Summary: Ny studie av svensk mediepolitik: Inte ens socialdemokratins ledning trodde att presstödet skulle fungera som det var tänkt när det infördes. Svensk mediepolitik är - oavsett regering och parti - ett sorgligt försummat politikområde där möjligheterna till kreativa lösningar schabblats bort. Det är en myt att den mediepolitiska utvecklingen i Sverige är resultat av en långsiktig målmedveten liberal medieideologi. Tvärtom handlar det om ständiga brandkårsutryckningar från både höger och vänster under stark tidspress. Den mediepolitiska debatten förfaller och är alltjämt djupt försjunken i snäva grubblerier om tv-avgiftskontroll och papperstidningsstöd, ett stöd som aldrig har fungerat och som inte ens s-ledningen trodde på när det infördes. Det skriver Lars Nord, professor i medie- och kommunikationsvetenskap vid Mittuniversitetet i Sundsvall som i dag utger boken "Medier utan politik".

För svensk mediepolitik är 2008 ett avgörande år på många sätt. Aldrig förr har svenskarna omgetts av ett så stort medieutbud som nu, och aldrig tidigare har deras medieanvändning varit så individualiserad. För första gången tar fler del av nyheter på Internet än i de traditionella massmedierna press, radio och teve. Samtidigt domineras den svenska mediemarknaden allt mer av ett fåtal stora kommersiella aktörer. Mitt i denna turbulenta tid har den borgerliga alliansregeringen en rad viktiga mediepolitiska frågor att ta ställning till. Det är spännande mot bakgrund av att regeringen hittills inte haft någon samlad mediepolitik. Ett första utmaning blir att förhålla sig till den public service-utredning som är klar i sommar. 2009 finns en god chans - eller klar risk om man så vill - att regeringen gör sin egen tolkning av public service-begreppet i ett nytt sändningstillstånd. Det vore önskvärt om detta och andra framtida mediepolitiska beslut kom att präglas av en helhetssyn på medierna i en tid då mediernas roll i våra liv är viktigare än någonsin. Den svenska mediepolitiken från 1970 och fram till i dag har dock i stort präglats av snabbt tillkomna lösningar på akuta problem utan inbördes samstämmighet. Mediepolitiken har blivit ett hafsverk, framför allt styrd av kortsiktiga egenintressen och bristande insikter på medieområdet. I stället har ad hoc-politiken aningslöst upphöjts till norm. Flera exempel på detta redovisas i en ny bok som utkommer i dag, "Medier utan politik - en studie av de svenska riksdagspartiernas syn på press, radio och TV". Det florerar flera myter om den svenska mediepolitiken som det är hög tid att punktera. Den första myten är att mediepolitiska ställningstaganden baseras på grundläggande uppfattningar om hur relationerna mellan medier, marknad, teknologi och politik ska se ut. I själva verket är dock svensk mediepolitik detaljernas fånge. Det vimlar av utredningar och debatter om enskilda medietyper, om en viss sorts redaktionellt material eller om en viss bestämd stödform men det saknas i princip alltid en sammanhållen syn på hur hela mediesystemet bör se ut och hur olika enskilda politiska insatser kan påverka helheten. Företeelserna presstöd och public service utreds exempelvis alltid i Sverige, gång på gång, av regering efter regering. Det var möjligen logiskt för ett kvarts sekel sedan, men är det knappast i dag. Mediekonvergensen, digitaliseringen och tillkomsten av helt nya medier förändrar den mediepolitiska spelplanen i grunden. Men den mediepolitiska debatten förefaller, också 2008, djupt försjunken i väl avgränsade grubblerier om papperstidningsstöd och teve-avgiftskontroll. En andra myt är att svensk mediepolitik baseras på ett antal centrala beslut från fornstora dagar som fattats i så stor allmän vishet att mediepolitiken numera bara handlar om att på bästa sätt förvalta det ärofulla mediepolitiska arvet. Det innebär en hopplös förtjusning över gamla mediepolitiska lösningar som i stället blir till låsningar i en tid som präglas av helt andra förutsättningar för medierna, och nya villkor för politisk styrning av dessa medier. Ett exempel är det selektiva presstödet från 1971 som oftast beskrivs som en stor framgång för mångfalden i pressen. Visst har stödet räddat flera socialdemokratiska tidningar, men i dag är det avgörande skälet till deras överlevnad att presstödet möjliggjort en affär där borgerliga konkurrenter kunnat köpa dessa tidningar. Andratidningar har blivit andras tidningar. Presstödet löste inte några långsiktiga strukturproblem i svensk dagspress. Presstödet var ingen snabb bytesaffär mellan Gunnar Sträng och Gunnar Hedlund som myten förtäljer, utan konstruerades målmedvetet och systematiskt av den socialdemokratiska A-pressen vars direktörer till och med flyttade in i Kanslihuset när propositionen skulle skrivas. I själva verket släppte socialdemokraterna presspolitiken till de egna närstående tidningarna, som fick forma förslaget efter eget huvud. Protokollen från den socialdemokratiska partistyrelsens möten visar att partiledningen inte trodde att stödet skulle fungera som det var tänkt ens när det infördes. Det politiskt klokare alternativet att överväga tidsbegränsade villkorade stöd eller etableringsstöd för nya aktörer, och vara öppen för nya medieformer övervägdes därför knappast. Visst har en viss mångfald i pressen bevarats, men det har skett till priset av en cementerad presstruktur där det gamla blivit kvar, där det nya inte stimulerats och där "medieskuggan" lagt sig tung över de betydande delar av landet som står helt utan lokal dagspress. Den tredje myten - och måhända den mest omhuldade - är att den mediepolitiska utvecklingen i Sverige kärnfullt kan beskrivas som en långsiktig målmedveten arbetsseger för en liberal medieideologi präglad av ökad konkurrens, avregleringar och etableringsfrihet. Den sanna bilden handlar dock mer om ständiga brandkårsutryckningar från både höger och vänster, gjorda under stark tidspress och av få inblandade personer. Snarare har mediepolitiken en korporativistisk prägel eftersom ledande medieföretag och medieintressenter haft ett stort inflytande över beslutens utformning. Det handlar här inte bara om den socialdemokratiska A-pressen. Sveriges Radio fick ett stort inflytande över innehållet i den socialdemokratiska regeringens beslut om den nya lokalradion och den privata lokalradions tillkomst 1993 kom i hög grad att färgas att ett intensivt lobbyarbete av näringslivsorganisationer som var mer intresserade av lokala reklammarknader och skvalradio än av det mediepolitiskt mer intressanta alternativet med en nationell kommersiell konkurrent till Sveriges Radio. Mycket talar för att medieintressenterna faktiskt haft goda skäl att utgå från att mediepolitiken präglats av stor hörsamhet inför branschens krav och önskemål. I de invecklade turerna kring den tredje marksända teve-kanalen 1991 gick Wallenbergsfärens TV 4 in i förhandlingarna med ett betydande utländskt ägande helt i strid med koncessionsvillkoren. Samtidigt visar interna dokument att den socialdemokratiska regeringen in i det sista försökte förmå de båda konkurrenterna Stenbeck och Wallenberg att gå samman om koncessionen före valet. Sammanfattningsvis kan svensk mediepolitik, oavsett regering och parti, generellt betraktas som ett sorgligt försummat politikområde där möjligheterna till kreativa insatser schabblats bort. Denna tradition blir särskilt beklaglig i vår tid då medieutvecklingen ställer stora krav på innovativa och nyskapande mediepolitiska insatser. Kanske finns det fortfarande hopp. Kanske utmynnar den borgerliga regeringens hittills så anonyma mediepolitik - mot alla historiska odds - i slutsatsen att det är viktigare att alla människor kan ta del av ett rikt och varierat medieutbud i framtiden än att vissa enskilda medier till varje pris ska se ut som de hittills alltid har gjort. Medie-Sverige väntar med spänning på en ny mediepolitik. lars nord


”Presstödet har inte löst problemen för tidningar”

Summary: Ny studie av svensk mediepolitik: Inte ens socialdemokratins ledning trodde att presstödet skulle fungera som det var tänkt när det infördes.Svensk mediepolitik är – oavsett regering och parti – ett sorgligt försummat politikområde där möjligheterna till kreativa lösningar schabblats bort. Det är en myt att den mediepolitiska utvecklingen i Sverige är resultat av en långsiktig målmedveten liberal medieideologi. Tvärtom handlar det om ständiga brandkårsutryckningar från både höger och vänster under stark tidspress. Den mediepolitiska debatten förfaller och är alltjämt djupt försjunken i snäva grubblerier om tv-avgiftskontroll och papperstidningsstöd, ett stöd som aldrig har fungerat och som inte ens s-ledningen trodde på när det infördes. Det skriver Lars Nord, professor i medie- och kommunikationsvetenskap vid Mittuniversitetet i Sundsvall som i dag utger boken ”Medier utan politik”.

För svensk mediepolitik är 2008 ett avgörande år på många sätt. Aldrig förr har svenskarna omgetts av ett så stort medieutbud som nu, och aldrig tidigare har deras medieanvändning varit så individualiserad. För första gången tar fler del av nyheter på Internet än i de traditionella massmedierna press, radio och teve. Samtidigt domineras den svenska mediemarknaden allt mer av ett fåtal stora kommersiella aktörer. Mitt i denna turbulenta tid har den borgerliga alliansregeringen en rad viktiga mediepolitiska frågor att ta ställning till. Det är spännande mot bakgrund av att regeringen hittills inte haft någon samlad mediepolitik. Ett första utmaning blir att förhålla sig till den public service-utredning som är klar i sommar. 2009 finns en god chans – eller klar risk om man så vill – att regeringen gör sin egen tolkning av public service-begreppet i ett nytt sändningstillstånd. Det vore önskvärt om detta och andra framtida mediepolitiska beslut kom att präglas av en helhetssyn på medierna i en tid då mediernas roll i våra liv är viktigare än någonsin. Den svenska mediepolitiken från 1970 och fram till i dag har dock i stort präglats av snabbt tillkomna lösningar på akuta problem utan inbördes samstämmighet. Mediepolitiken har blivit ett hafsverk, framför allt styrd av kortsiktiga egenintressen och bristande insikter på medieområdet. I stället har ad hoc-politiken aningslöst upphöjts till norm. Flera exempel på detta redovisas i en ny bok som utkommer i dag, ”Medier utan politik – en studie av de svenska riksdagspartiernas syn på press, radio och TV”. Det florerar flera myter om den svenska mediepolitiken som det är hög tid att punktera. Den första myten är att mediepolitiska ställningstaganden baseras på grundläggande uppfattningar om hur relationerna mellan medier, marknad, teknologi och politik ska se ut. I själva verket är dock svensk mediepolitik detaljernas fånge. Det vimlar av utredningar och debatter om enskilda medietyper, om en viss sorts redaktionellt material eller om en viss bestämd stödform men det saknas i princip alltid en sammanhållen syn på hur hela mediesystemet bör se ut och hur olika enskilda politiska insatser kan påverka helheten. Företeelserna presstöd och public service utreds exempelvis alltid i Sverige, gång på gång, av regering efter regering. Det var möjligen logiskt för ett kvarts sekel sedan, men är det knappast i dag. Mediekonvergensen, digitaliseringen och tillkomsten av helt nya medier förändrar den mediepolitiska spelplanen i grunden. Men den mediepolitiska debatten förefaller, också 2008, djupt försjunken i väl avgränsade grubblerier om papperstidningsstöd och teve-avgiftskontroll. En andra myt är att svensk mediepolitik baseras på ett antal centrala beslut från fornstora dagar som fattats i så stor allmän vishet att mediepolitiken numera bara handlar om att på bästa sätt förvalta det ärofulla mediepolitiska arvet. Det innebär en hopplös förtjusning över gamla mediepolitiska lösningar som i stället blir till låsningar i en tid som präglas av helt andra förutsättningar för medierna, och nya villkor för politisk styrning av dessa medier. Ett exempel är det selektiva presstödet från 1971 som oftast beskrivs som en stor framgång för mångfalden i pressen. Visst har stödet räddat flera socialdemokratiska tidningar, men i dag är det avgörande skälet till deras överlevnad att presstödet möjliggjort en affär där borgerliga konkurrenter kunnat köpa dessa tidningar. Andratidningar har blivit andras tidningar. Presstödet löste inte några långsiktiga strukturproblem i svensk dagspress. Presstödet var ingen snabb bytesaffär mellan Gunnar Sträng och Gunnar Hedlund som myten förtäljer, utan konstruerades målmedvetet och systematiskt av den socialdemokratiska A-pressen vars direktörer till och med flyttade in i Kanslihuset när propositionen skulle skrivas. I själva verket släppte socialdemokraterna presspolitiken till de egna närstående tidningarna, som fick forma förslaget efter eget huvud. Protokollen från den socialdemokratiska partistyrelsens möten visar att partiledningen inte trodde att stödet skulle fungera som det var tänkt ens när det infördes. Det politiskt klokare alternativet att överväga tidsbegränsade villkorade stöd eller etableringsstöd för nya aktörer, och vara öppen för nya medieformer övervägdes därför knappast. Visst har en viss mångfald i pressen bevarats, men det har skett till priset av en cementerad presstruktur där det gamla blivit kvar, där det nya inte stimulerats och där ”medieskuggan” lagt sig tung över de betydande delar av landet som står helt utan lokal dagspress. Den tredje myten – och måhända den mest omhuldade – är att den mediepolitiska utvecklingen i Sverige kärnfullt kan beskrivas som en långsiktig målmedveten arbetsseger för en liberal medieideologi präglad av ökad konkurrens, avregleringar och etableringsfrihet. Den sanna bilden handlar dock mer om ständiga brandkårsutryckningar från både höger och vänster, gjorda under stark tidspress och av få inblandade personer. Snarare har mediepolitiken en korporativistisk prägel eftersom ledande medieföretag och medieintressenter haft ett stort inflytande över beslutens utformning. Det handlar här inte bara om den socialdemokratiska A-pressen. Sveriges Radio fick ett stort inflytande över innehållet i den socialdemokratiska regeringens beslut om den nya lokalradion och den privata lokalradions tillkomst 1993 kom i hög grad att färgas att ett intensivt lobbyarbete av näringslivsorganisationer som var mer intresserade av lokala reklammarknader och skvalradio än av det mediepolitiskt mer intressanta alternativet med en nationell kommersiell konkurrent till Sveriges Radio. Mycket talar för att medieintressenterna faktiskt haft goda skäl att utgå från att mediepolitiken präglats av stor hörsamhet inför branschens krav och önskemål. I de invecklade turerna kring den tredje marksända teve-kanalen 1991 gick Wallenbergsfärens TV 4 in i förhandlingarna med ett betydande utländskt ägande helt i strid med koncessionsvillkoren. Samtidigt visar interna dokument att den socialdemokratiska regeringen in i det sista försökte förmå de båda konkurrenterna Stenbeck och Wallenberg att gå samman om koncessionen före valet. Sammanfattningsvis kan svensk mediepolitik, oavsett regering och parti, generellt betraktas som ett sorgligt försummat politikområde där möjligheterna till kreativa insatser schabblats bort. Denna tradition blir särskilt beklaglig i vår tid då medieutvecklingen ställer stora krav på innovativa och nyskapande mediepolitiska insatser. Kanske finns det fortfarande hopp. Kanske utmynnar den borgerliga regeringens hittills så anonyma mediepolitik – mot alla historiska odds – i slutsatsen att det är viktigare att alla människor kan ta del av ett rikt och varierat medieutbud i framtiden än att vissa enskilda medier till varje pris ska se ut som de hittills alltid har gjort. Medie-Sverige väntar med spänning på en ny mediepolitik. LARS NORD


Elisabeth ger liv åt våra förfäder

Summary: I sin ateljé i Paris väcker skulptören Elisabeth Daynès liv i människans förfäder. Från förhistoriska fossil återskapar hon figurer som är märkvärdigt levande. Snart intar de Naturhistoriska riksmuseet i Stockholm.

Text: Miki Agerberg Foto: Philippe Plailly Det viktigaste av allt är blicken, förklarar Elisabeth Daynès. – En ny rekonstruktion är inte klar förrän jag får blicken att leva, säger hon. Det spelar ingen roll hur lång tid det tar. Det är bara om blicken lever som det kan uppstå ett möte med åskådaren. Elisabeth Daynès ateljé ligger vid en bakgård med det poetiska namnet Cour de la Grace de Dieu – Guds nåds gård – i Belleville, en av de sista folkliga och mångkulturella stadsdelarna i Paris. Ute på gatan är det buller och trängsel mellan halalslakterier, kinesiska speceriaffärer och slitna kaféer, men inne på gården är det lugnt och tyst. När jag går in i ateljén är det som att kliva in i en tidsmaskin. Strax innanför dörren jobbar två medarbetare med finishen på en neandertalman till ett nytt museum i Kroatien; hans hy är blek, och de två kvinnorna fäster hårstrå för hårstrå på hans bröst. Längre in i lokalerna står eller sitter andra figurer ur Elisabeth Daynès produktion. Här kommer Lucy, som hon såg ut när hon vandrade genom det afrikanska landskapet för över tre miljoner år sedan. Bredvid henne en 1,7 miljoner år gammal Homo erectus, en tonårstjej från nuvarande Georgien, i färd med att kasta en sten. På en hög pall sitter ett litet neandertalbarn och ser så troskyldigt ut att man vill ta upp det i famnen. Alla har blicken. Det ser ut som de betraktar mig. En dag på våren 2005 kom Lars Werdelin hit till ateljén tillsammans med några kolleger från Naturhistoriska riksmuseet i Stockholm. De hade hört talas om Elisabeth Daynès rekonstruktioner, och funderade på att köpa in ett par av hennes figurer för att rusta upp den del av museet som behandlade människans ursprung. Men så fort de kom in i ateljén tänkte de om, berättar Lars Werdelin i dag. – Det var så uppenbart när vi såg figurerna, säger han. Här räckte inga halvmesyrer, utan detta måste vi göra något riktigt stort av. Vi bestämde oss för att bygga en hel utställning runt hennes rekonstruktioner. Resultatet blev ”Den mänskliga resan”, en ny utställning om människans ursprung som öppnar på Riksmuseet i februari. Elisabeth Daynès figurer representerar sju olika arter och spänner över sju miljoner år. Det är första gången så många av hennes olika rekonstruktioner ställs ut tillsammans. Lars Werdelin är vetenskapligt ansvarig för utställningen. Världseliten när det gäller sådana här rekonstruktioner består av tre fyra personer, säger han. Själv sätter han i många avseenden Elisabeth Daynès allra högst: – Hon utgår alltid från specifika fossil, och avbildar just de individer som kranierna tillhörde – inte något slags genomsnittsfigurer för varje art. Därför blir de så levande. Med hennes figurer får vi en utställning i världsklass. Elisabeth Daynès är 47 år och utbildad målare och skulptör. År 1984 startade hon sin ateljé i Belleville, och arbetade till en början med masker och specialeffekter för film och teater. I slutet av 1980-talet fick hon en beställning från ett museum på en grupp stenåldersmänniskor. – Det var första gången jag arbetade utifrån fossil, berättar hon. Innan dess visste jag inget om vår förhistoria, men jag föll direkt. När jag arbetade för film och teater handlade det mest om teknisk perfektion – men här handlar det om att söka vårt eget ursprung. Det är fascinerande. – När jag ser ett fossilt kranium kan jag inte se hur ansiktet såg ut. Men jag får omedelbart lust att sätta i gång med att rekonstruera det; att ta reda på vem det var. Jag vill se ansiktet för att försöka förstå personligheten. I dag finns hennes rekonstruktioner av olika människoarter representerade på mer än tjugo museer över hela världen, och de har varit omslagsbilder till prestigefyllda tidskrifter som National Geographic, Nature och Science. Kunskapen om människans ursprung är ett forskningsområde som utvecklas mycket snabbt. Så sent som under 2000-talet har forskare hittat fossil av flera tidigare okända arter, och nya analysmetoder avlockar allt mer information ur de fossil som hittats tidigare. För att få tillgång till den senaste kunskapen har Elisabeth Daynès byggt upp ett internationellt kontaktnät av ledande forskare inom olika specialiteter. Eftersom hon i sina rekonstruktioner utgår från individuella kranier, gäller det att veta var hon kan få tag på avgjutningar av de mest intressanta och bäst bevarade kranier som hittats. I de fall där man bara hittat bitar av ett kranium tar hon hjälp av en forskargrupp i Zürich, som pusslar ihop en tredimensionell bild av kraniet med hjälp av ett specialutvecklat dataprogram; denna bild förvandlas sedan till en avgjutning i plast. Men hennes kanske viktigaste samarbetspartner är en kriminaltekniker. I mitten av 1990-talet fick hon kontakt med Jean-Noël Vignal, antropolog vid det franska gendarmeriets kriminaltekniska laboratorium utanför Paris. Hans jobb är att identifiera brottsoffer utifrån illa tilltygade kvarlevor, och han har utvecklat ett dataprogram som utifrån ett kranium kan rekonstruera hur ansiktet bör ha sett ut. Med sin långa erfarenhet kan han, genom att studera kranium, tänder och skelettdelar, dra en rad andra slutsatser om den individ som kvarlevorna tillhört: kön, ålder, kroppsbyggnad, kanske också matvanor, sjukdomar och skador. Utifrån dessa vetenskapliga fakta bygger Elisabeth Daynès på kranieavgjutningen med muskler av lera, sedan fettvävnad och ytterst huden. När allt detta är på plats, börjar hon det långa arbetet med att få figuren att leva; med hållningen, uttrycket, blicken. När originalet till en hel figur är klart gör hon en avgjutning i silikon, innan det är dags att arbeta med hår, hudfärg, ögonfärg och så vidare. Elisabeth Daynès är extremt noga med att hennes rekonstruktioner står på stabil vetenskaplig grund; hon reser runt till museer och fyndplatser, läser artiklar och ställer frågor till forskarna för att förstå. De hårda vetenskapliga kraven känns inte som en tvångströja, säger hon. Tvärtom är de en utmaning för hennes konstnärliga förmåga: – Jag är inte intresserad av att göra fantasifigurer. Mitt arbete är att förmedla de senaste vetenskapliga upptäckterna om människans ursprung. Men ska jag kunna fånga en vanlig publik, utan specialintresse för förhistorien, måste mina figurer väcka känslor. – Varje detalj är viktig: hudfläckar, rynkor, fukt i ögonvrån. Jag ger mig inte förrän jag fått en figur så levande att jag får lust att ge den ett förnamn. Blir åskådaren lika berörd, kan det få honom eller henne att börja reflektera över vårt ursprung. Elisabeth Daynès är eftersökt. Hennes ateljé har fullt upp med jobb, och hennes planer på att ta ledigt för att göra något annat – gå på konstutställningar, till exempel – skjuts hela tiden på framtiden. Just nu arbetar hon med en jättebeställning på 18 figurer till ett nytt neandertalmuseum i Krapina i norra Kroatien, där man hittat många välbevarade kranier och skelett från en sen neandertalbosättning. Nyligen blev hon klar med den allra första helkroppsrekonstruktionen av den meterhöga Floresmänniskan, vars första lämningar hittades för fyra år sedan på ön Flores i Indonesien; enligt den dominerande uppfattningen var denna en egen, primitiv art, men samexisterade länge med den moderna människan. Hennes Floresmänniska – en kvinna som håller en bambustav – premiärvisades på Musée de l’Homme i Paris i december, och en kopia kommer till Stockholm om ett år. Innan de tio figurerna till Riksmuseet skeppades i väg var det trångt i ateljén. Där trängdes nästan tjugo figurer från olika arter, kontinenter och tidsepoker med varann i en brokig mångfald. Elisabeth Daynès märkte att alla besökare blev starkt berörda, och fick en idé. – Jag drömmer om att göra en utställning som är uppbyggd på det sättet, säger hon, med ett tjugotal olika figurer blandade om varann. Det ska naturligtvis finnas kataloger som förklarar saker. Men själva blandningen och mångfalden blir en visuell chock, som kan få publiken att ställa frågor på ett annat sätt än på en mer konventionell utställning. Vem var han, och vem var hon? Vad åt de? Hur levde de? – Jag tänker mig att de alla ska komma gående mot oss på ett sluttande jordgolv, i gryningsljus. Det ser lite ut som ett demonstrationståg. MIKI AGERBERG är frilansjournalist. PHILIPPE PLAILLY är frilansfotograf i Paris. sondag@dn.se


De följer Buddha till häst

Summary: Den Gyllene Hästens tempel är ett ovanligt kloster i Thailand. Munkarna föder upp ponnyer och håller mässor till häst. De bekämpar också opiumhandeln.

Den Gyllene Hästens tempel ligger högst uppe på några kalkstenklippor, i bergstrakterna där Thailand möter Burma. Uppe på toppen av klippan har människor samlats i väntan på munkarna. Två gyllene hästar vaktar ingången till klostret, där innanför strömmar thaipop ur flera högtalare. Vi väntar på Thailands ridande munkar, som i stället för att gå till fots på sin dagliga allmosevandring varje morgon sitter upp på hästryggen och rider runt bland bergsbyarna. Och det är ett ovanligt kloster i flera avseenden. Dess abbot Phra Khru Ba är en flerfaldigchampion i thaiboxningsom valt att engagera sig för fattiga människor i sin hembygd. Klostret fungerar även som ett hem för föräldralösa pojkar, och på sitt eget sätt deltar munkarna i kampen mot narkotikahandeln. Plötsligt tystnar musiken och sorlet avtar. Så kommer de. De rider på rad, munkarna först och sedan de små noviserna. Deras mörkröda ochsaffransfärgade dräkterlyser i det mjuka morgonljuset. Klostrets hundar springer dem till mötes och följet hälsas av alla med leenden och wai-hälsningar – med händerna ihopförda framför ansiktet. Inne på klostergården står människor i kö för att ge gåvor: mat, filtar, täcken, jackor och foder till hästarna. De unga noviserna ser trötta ut men väntar tåligt på sin tur. När den kommer ser de längtansfullt på den mat allmoseskålarna fylls med. Klockan är snart halv nio, och de har varit uppe sedan fem, men har ännu inte fått någon frukost. Så ställer de upp hästarna och morgonmässan börjar. Den högste munken talar, sedan tar sången vid. Noviserna sjunger bönerna med ljusa stämmor, vissa mer entusiastiskt än andra. Runt omkring sitter människor på huk med händerna iwai-ställning, många djupt försjunkna i bön. Solen klättrar allt högre på himlen och temperaturen stiger. Inne i mörkret idhammasalen, där Buddhas lära undervisas, sitter noviserna och tittar på tv, ett program om buddhism på en av kanalerna. Den munk som hållit mässa sitter med korslagda ben på en liten upphöjning invid väggen. Plötsligt frågar han var jag kommer ifrån, och så pass mycket thai förstår jag att jag kan svara ”Sawe-den”. – Men nu är du här, så varför kommer du inte in? säger han med ett stort leende. Vi kryper fram på alla fyra, noga med att inte ha våra huvuden högre än hans, offrar till Buddha och sätter oss på golvet nedanför Phra Khru Suwimon, abbotens sekreterare. Khru Ba själv har dragit sig undan i bergen efter att ha blivit omåttligt populär sedan thailändsk tv sände en dokumentär om klostret. Det började för snart femton år sedan, när thaiboxaren Somerchai blivit munken Khru Ba och satt i en grotta och mediterade. Där fick han en vision, att han skulle bege sig hit för att leda det kloster som sägs ha legat här sedan Buddhas tid. Det var då förfallet och de kringboende ansåg att platsen var hemsökt av onda andar – många av stamfolken är animister och de anser att naturen och platser är besjälade. Vid samma tid blomstrade opiumhandeln här iDen Gyllene Triangelni gränslandet mellan Thailand, Burma och Laos, och den thailändska militären försökte engagera munkar i kampen mot narkotikan. Inom buddhismen anses det ge mycket dålig karma att skada en munk, något man hoppades skulle freda munkarna från angrepp. Khru Ba började resa runt i byarna för att med Buddhas lära ta upp kampen mot drogerna. Han tog med sig pojkar från bergsbyarna till klostret för att försöka ge dem ett bättre liv. I dag bor ett trettiotal noviser här. Klostret planerar att bygga en ny skola och föder också upp thaiponnyer,Maa Glab, för att bevara hästrasen. Nu har de ett hundratal hästar och många föl. När de ridits in skänks de till bergsbyarna eller lånas ut som packhästar. Förutom att meditera och studera buddhism lär sig pojkarna att läsa och skriva thai och även lite engelska. De tränar thaiboxning som självförsvar – uppdragen de följer med på är inte sällan riskfyllda och de måste kunna ta sig ur hotfulla situationer snabbt. Berättelsen är fascinerande, men det hårda betonggolvet gör att benen domnar. Phra Khru Suwimon måste se hur jag skruvar på mig och frågar om jag mediterar. – Nej, svarar jag. – Det borde du, det är som att rida. Man måste vara koncentrerad i nuet, säger han. ANNA WICKSTRÖM är frilansjournalist. resebilagan@dn.se


CIA ville värva den unge Olof Palme

Summary: Olof Palme lämnade namn på svenska vänsteraktivister till USA 1950. DN kan i dag avslöja tidigare hemligstämplade dokument som visar Palmes nära samarbete med USA. Amerikanerna ville till och med försöka värva honom som CIA-agent.

En snöig och mörk onsdagskväll i februari 1968 tågar Olof Palme tillsammans med Nordvietnams ambassadör i Moskva i spetsen för ett demonstrationståg. Den dåvarande svenske utbildningsministern har en fackla i sin högra hand och ett USA-kritiskt tal under vänster arm. Protesten mot USA:s pågående krig i Vietnam gav bilden av Palme som antiimperialist och USA-kritiker, både i Sverige och i USA. Fackeltåget ledde till den värsta diplomatiska krisen mellan Sverige och USA någonsin, ambassadören åkte till exempel hem i protest och Pentagon stoppade exporten av en ny luftvärnsrobot till Sverige. Men blickar man tillbaka i tiden finns en annan, hittills okänd bild av Olof Palmes relationer till USA. Det är tidig höst i Stockholm 1950. Den amerikanska rådgivaren på ambassaden Robert F Woodward träffar Olof Palme, en 23-årig studentpolitiker på uppåtgående. Den unge svensken har deltagit i en stor, internationell, kommunistdominerad studentkonferens i Prag och nu berättar han för amerikanen om de svenska radikalerna som var delegater på konferensen. Efter mötet sammanställer Woodward en rapport och sänder över den till Washington: ”Intervjuad av denna ambassad vid hans återkomst kommer Herr Palme bara ihåg tre av namnen på de ’sju eller åtta’ kommunistiska observatörerna, de återstående fyra eller fem var, med hans ord, fullständigt okända och obetydliga personer.” (Se dokumentet här intill.) De svenskar Olof Palme namngav för att användas av den amerikanska underrättelsetjänsten var alla medlemmar i Clarté, en liten, radikal förening och tidskrift som enligt den egna verksamhetsberättelsen för denna period byggde på några tiotal medlemmars arbetsinsatser. De tre namnen amerikanerna fick var Gunnar Claesson, Gunnar Svantesson och Hans Göran Franck. Franck blev senare advokat, socialdemokratisk riksdagsman och ordförande i den svenska avdelningen av Amnesty International. År 1968 spekulerades det i att han skulle utses till socialdemokratisk justitieminister. Men 1950 i Prag hade han kommunistiska sympatier och hade inte gått med i det socialdemokratiska partiet ännu. Olof Palme blev medlem i socialdemokratiska studentklubben i Stockholm samma år. Gunnar Claesson var då sekreterare i Clarté och skrev för Ny dag vid sidan av juridikstudierna. Den amerikanska ambassaden ger ett exempel på en artikel han skrivit: ”Lär av bolsjevikernas erfarenheter.” Gunnar Svantesson var läkare och tillhörde Clarté i Uppsala. Han beskrivs ingående av den amerikanska ambassaden, var han bor, hans hustrus nationalitet, hans resväg och att han samlat in pengar till det kommunistiska partiets tidning Ny Dag. Gunnar Svantesson är död sedan länge, men Helena Zymler-Svantesson, som var gift med honom, omnämns kort i amerikanska ambassadens rapport. Hon blir mycket upprörd när hon hör att Olof Palme lämnat Gunnar Svantessons namn till amerikanska ambassaden. –  Gunnar ägnade sig framför allt åt att samla namn mot atombomben, det är en hederssak i dag. Jag är stolt över att han var så framsynt. När den amerikanska ambassaden skriver att han var gift med en polska och att han åkte via Polen uppfattar jag det som en antydan om något slags spioneri. Men jag är polsk judinna som kom från Auschwitz, det är helt absurt att göra mig till en del av kalla kriget, säger Helena Zymler-Svantesson. Olof Palme uppger bara tre av de sju svenska deltagarna för den amerikanske rådgivaren Woodward, men i själva verket kände han till namnen på alla sju. Beskrivningen av deltagarna ingår i en fyrtiofemsidig rapport till Sveriges förenade studentkårer (SFS). Läkaren Gunnar Svantesson beskrivs som den avgjort moderataste av dem alla, som reagerade mot provokationer och kränkta procedurregler. Hans Göran Francks hustru Ingjerd Lindgaard-Franck var också aktiv i Clarté och med på Pragkonferensen, men henne nämnde Olof Palme inte för amerikanerna. – Jag minns Palme från Prag. Han gjorde starkt intryck. Jag tyckte han var en trovärdig person, en god människa. När han mördades långt senare var det den största chocken jag fått sedan min far, som var norsk motståndsman, avrättades under kriget. Det är svårt att veta hur hans kontakter med den amerikanska ambassaden egentligen såg ut vid den tiden. De kan ha varit både ytliga och djupa, säger Ingjerd Lindgaard-Franck i dag. Kjell Östberg är professor i samtidshistoria vid Södertörns universitet och kommer om en månad ut med första delen i en biografi över Olof Palme. Han har oberoende av DN tagit del av dokumenten till och från den amerikanska ambassaden om Palme och tycker att det är intressant att Palme bara nämner tre av namnen. – Jag har inget svar på varför, men en teori är att han inte var bekväm med situationen, säger han. –  Att Olof Palme lämnade namn på svenskar till den amerikanska ambassaden måste ses mot bakgrund av tidsandan under kalla kriget, det sågs nog som en del i renhållningen mot kommunister. Det var under samma tid som socialdemokraterna byggde upp det register som senare blev IB. Det skapades också som en del i att tillfredsställa amerikanska intressen, säger Kjell Östberg. De svenskar som registrerades av USA kunde få problem med att få visum till landet. Men registreringarna hade kunnat leda till betydligt allvarligare konsekvenser. – I ett skärpt politiskt läge som en krigssituation skulle det kunna få stora konsekvenser. Under andra världskriget internerades ju svenska kommunister, säger Östberg. De internationella studentorganisationer som bildades efter andra världskriget blev snabbt ett slagfält mellan öst och väst. Olof Palme, hemkommen hösten 1948 från ett studieår i USA, blev snart engagerad i Sveriges förenade studentkårer (SFS) och arbetade med internationella frågor. Hans kontakt med amerikanska ambassaden hösten 1950 var ingen tillfällighet. Redan sommaren 1949 hade han en väl etablerad kontakt med CIA-chefen på ambassaden i Stockholm. CIA-chefen hade bestämt sig för att engagera Palme som agent. Det berättade den förre CIA-agenten Tom Farmer i en intervju för den amerikanske statsvetaren Karen Paget, som publicerades 2003. Paget har forskat i CIA:s roll inom den amerikanska och internationella studentrörelsen. – Olof Palme och Tom Farmer jobbade tillsammans med studentfrågor i Tyskland 1949. De hade ett nära samarbete, men det är oklart hur relationen såg ut, säger hon till DN. Det var när Farmer snabbt måste lämna över ett konfidentiellt meddelande till Palme som han tog vägen över CIA-chefen i Stockholm. Då fick han veta om värvningsplanerna. ”Javisst, den här killen ska vi rekrytera”, som CIA-chefen uttryckte det. Farmer reagerade starkt, ett värvningsförsök skulle bara förnärma svensken, ansåg han. ”Han var en svensk patriot och jag var en amerikansk patriot, varför börja nysta i vem som styrde vem?” För Palme var underrättelseverksamhet inget ungdomsäventyr, utan ett starkt intresse. Under sina studentresor bakom järnridån lämnade han underrättelser till den svenska militära underrättelsetjänsten. Sin första repmånad fullgjorde han på Försvarsstabens underrättelsebyrå 1951 och två år senare tillträdde han en tjänst som analytiker på byråns utrikesavdelning. Han var en av dem som byggde upp Stay behind, en topphemlig svensk motståndsrörelse avsedd att aktiveras under en sovjetisk ockupation. – Inom den militära underrättelsetjänsten kände man väl till Palmes samarbete med amerikanerna och CIA, framför allt genom Birger Elmér. Det ansågs positivt, det var ytterligare en hemlig kanal till amerikanerna, säger Ingemar Engman. Forts. på nästa uppslag Forts. från förra sidan Han var tidigare verksam inom IB och departementsråd på försvarsdepartementet under 1970-talet. – Men Palme var ingen CIA-agent. Snarare sammanföll hans egna intressen och övertygelse med amerikanernas underrättelsestrategi under de här åren, säger han. Det var i bildandet av en ny anti-kommunistisk studentorganisation som Olof Palme gjorde sina första uppmärksammade politiska insatser. I det skeendet var konferensen i Prag 1950 en milstolpe. Konferensen arrangerades av International Union of Students, IUS, och hade freden som tema. I Olof Palmes beskrivningar av konferensen talar han om ”fredshetsen”, för honom var konferensen en kommunistisk propagandauppvisning, ett exempel på masspsykos. I rapporten till Sveriges förenade studentkårer 1950 beskriver han alla talkörer och demonstrationer som skanderar ”Stalin”, ”Stalin”. Vid ett tillfälle blev Palme riktigt rädd. Han satt tillsammans med ickekommunistiska studenter från andra västländer och såg sig plötsligt omringad av 700 arga studenter vilkas hatiska extas Palme beskrev som så stor att många av dem tuggade fradga. De dansade runt bordet i allt snävare cirklar och skrek ”Ut ur Korea” och ”Ned med imperialismen”. Enligt Olof Palme var de ursinniga för att han och de andra inte ställde sig upp varje gång Stalins namn nämndes. Kort efter hemkomsten skrev Olof Palme en artikel om händelserna i Svenska Dagbladet: ”Den förste talaren var överstelöjtnant Kan Buk, Nordkorea. Han var iklädd uniform och medförde en bazooka och två gevär till talarstolen. Hans anförande var fruktansvärt hätskt och kulminerade i ropet: ’Död åt de amerikanska inkräktarna i Korea’.” Palmes fräna artikel slog an. Den lästes upp i sin helhet i den amerikanska regeringens propagandasändare Voice of America och sändes ut över hela östblocket. Fortsättning på nästa sida Hans Göran Francks rapporter i svenska tidningar framhåller helt andra saker. Han skrev om fredsdeklarationer och Stockholmsappellen, en namninsamling mot atomvapen. För SFS och Olof Palme, liksom för USA, stod det klart att en ny, västorienterad studentrörelse måste bildas – och det snabbt. Annars skulle intelligentian i kolonialländerna helt glida över i kommunistlägret. En ny organisation skulle vara helt obunden, såväl ekonomiskt som politiskt i motsats till IUS som kritiserades hårt för att vara Sovjetkontrollerat. De tre nordiska studentorganisationerna bjöd in till konferens i Stockholm i december 1950. Olof Palme var Stockholmskonferensens ledande organisatör. Bakom kulisserna agerade CIA. – I det tysta agerade amerikanerna, Tom Farmer exempelvis, taktiskt smart. Man ville ha svenskar i ledningen för att kunna attrahera tredje världens studenter, säger Karen Paget. Svenska företag som LM Ericsson, Asea och Holmens Bruk stod för merparten av konferenskostnaderna. I brev till företagen beskrev Palme nödvändigheten av att ge kolonialländernas studenter ett alternativ till kommunismen och bad om pengar. ”Det sker helt i det tysta och naturligtvis ’no strings’”, skrev han till en dansk studentkollega. Samarbetet med amerikanska ambassadtjänstemän i samband med konferensen hölls också hemligt. Konferensen blev en stor framgång, inte minst för Palme personligen. International Students Conference, ISC, blev den nya organisationens namn. Det blev snabbt nödvändigt att inrätta ett sekretariat. USA ansåg att Olof Palme var en bra frontfigur, bland annat tack vare att han inte kom från en kolonialmakt. Palme delade inte deras entusiasm. Han hänvisade till att han övervägde att satsa på en svensk UD-karriär. Att få Olof Palme på andra tankar blev nu en angelägenhet ända upp på regeringsnivå i USA. DN:s dokument visar hur den amerikanske utrikesministern Dean Acheson instruerade ambassadpersonalen i Stockholm att via svenska UD övertala Palme. Han beskrev Palme som ”outstanding”. Både svenska UD-tjänstemän och amerikansk ambassadpersonal försökte få Palme att ställa upp. CIA hölls underrättat om läget. – Det är uppseendeväckande att man från amerikanskt håll såg sekretariatet som en förlängning av den amerikanska regeringen – och därför kunde utse dess ledare, säger Karen Paget. Till sist fick ambassadpersonalen i klartext förklara för UD vad Palmes roll skulle innebära för svenska regeringen. Amerikanerna ansåg att svenskarna framför allt borde tänka på vilken informationskälla Palme skulle utgöra. Olof Palme antog aldrig uppdraget. Han satt däremot som sammankallande ledamot i ISC:s ledningsgrupp under organisationens första år. CIA finansierade sekretariatet till största delen, ett avslöjande som vållade politisk skandal i USA när det avslöjades av den amerikanska tidningen Rampart 1967. CIA grundade olika fonder för att pengarna inte skulle kunna spåras. Etablerandet av ISC betecknades som en stor framgång för CIA. ”ISC kontrolleras genom en av våra agenter i en nyckelposition ... och genom en fond finansierad av CIA som gör det möjligt för oss att kontrollera dess ekonomi”, löd en intern CIA-rapport 1953. Men uppgifterna om hur CIA infiltrerat och finansierat studentrörelsen klingade svagt i Sverige. Olof Palme försvarade sig med att ingen kunnat ana fondens kopplingar till CIA, att fonden verkade trovärdig. Bertil Östergren, den gamle samarbetspartnern från Sveriges förenade studentkårer, hävdade dock i sin bok ”Vem är Olof Palme?” att Palme kände till kopplingen men aldrig berättade det offentligt. Olof Palmes son Mårten Palme minns att hans far berättade om sin tid i USA och också om sin besvikelse över CIA:s inblandning i ISC. – Man kan nog säga att Olof tidigt inspirerades av amerikanska ideal. Inte minst gällde det hans politiska stil. Men han berättade inget om egna eventuella amerikanska kontakter under 50-talet. Däremot att CIA infiltrerade ISC och att han var besviken över det. Han berättade också att han uppvaktats av en av sina tidigare collegelärare med CIA-anknytning under 60-talet. Han avvisade inviten, och personen bad om ursäkt, säger Mårten Palme. Parallellt med sin verksamhet inom studentrörelsen hade Palme påbörjat sin politiska karriär. Först inom partiet, senare genom en anställning som statsminister Tage Erlanders personlige sekreterare hösten 1953. Och där tar historien om politikern Palme sin början. – Olof Palme hade en speciell förmåga att läsa tiden. Under 40- och 50-talet slog det amerikanska idealet igenom kulturellt, politiskt och ekonomiskt och Olof Palme var proamerikansk och antikommunist. Han inspirerades av den amerikanska liberalismen och byggde vidare på den, också när han radikaliserades. Det finns i dag en förenklad bild av Olof Palme som grundas på hur han var under de radikala 60- och 70-talen, säger Kjell Östberg. Thomas pettersson Ewa stenberg ewa.stenberg@dn.se 08-738 24 25


”Vi skapar budgetutrymme för flera stora vägprojekt”

Summary: Regeringen aviserar storsatsning på transportsektorn: Vägprojektet Hjulsta–Kista i Stockholm, E 22 i Skåne samt Ådalsbanan och andra järnvägsprojekt ska ges förtur.I Sverige går över 90 procent av transporterna på väg. Därför går det inte att sätta stopp för större vägbyggen, vilket somliga vill. I stället måste vi bygga ut och förbättra vägnätet. I det syftet avser regeringen att öka de ekonomiska ramarna för transportsatsningar under perioden fram till 2015. Bland annat ska några av de grövsta bristerna rättas till – exempelvis vägprojektet Hjulsta–Kista i Stockholm, delar av E 22 i Skåne samt järnvägsprojekt som Ådalsbanan i norr. Regeringen arbetar också med att skapa en effektivare myndighetsstruktur inom transportområdet. Vi måste helt enkelt kunna få mer resor och transporter för pengarna. Det skriver finansminister Anders Borg och infrastrukturminister Åsa Torstensson.

Grunden för välfärd och Sveriges förmåga att klara framtidens utmaningar är att människor har ett jobb att gå till och att företag startas. Vi ser nu att allt fler människor kommer i arbete och fler företag växer fram. Under 2007 års första hälft startades närmare 30 000 nya företag och under regeringens första år vid makten minskade utanförskapet med 164 000 personer. Inte sedan mätningarna började 1963 har antalet sysselsatta varit så högt som nu. Och många av dem som befunnit sig långt ifrån arbetsmarknaden, till exempel unga och personer med utländsk bakgrund, börjar nu se en tydlig ljusning på arbetsmarknaden. Sverige har återigen slagit in på arbetslinjen med full sysselsättning som mål. Det är så vi skapar ett samhälle som håller ihop och ser till att vi har resurser att satsa på viktiga områden. Fler i arbete och fler och växande företag bidrar till ett ökat tryck på landets infrastruktur. Alla som kört på illa skötta vägar eller fastnat i långa köer runt landets storstäder eller upplevt stopp i tågtrafiken har sett tydliga exempel på följderna av en undermålig politik för tillväxt och infrastruktur. Den bristfälliga infrastrukturens negativa konsekvenser för miljön och trafiksäkerheten är också uppenbara. En väl fungerade infrastruktur är en grundpelare för framtidens tillväxt. Sverige är ett starkt handelsberoende land med en utrikeshandel på drygt 90 procent av BNP. Sveriges geografiska läge och vårt avlånga land gör att transporter och infrastruktur både inom och utanför Sverige har stor betydelse för vår konkurrenskraft. Svensk varuexport ökar kontinuerligt liksom behovet av transporter och kraven på infrastrukturen. En politik för fler jobb och företag kräver modern infrastruktur som svarar mot framtidens krav. Den väg- och järnvägsplan som den tidigare regeringen har beslutat om och som gäller från år 2004 fram till 2015 präglas av bland annat orealistiska kostnadsbedömningar och ofinansierade projekt. Det är svårt att värja sig för intrycket att planen till viss del har karaktären av ett luftslott. Pengarna förefaller i många fall inte räcka till mer än ”första spadtagsceremonin”. Den förra regeringen eftersatte underhåll av både väg och järnväg. Det sammantagna resursbehovet för eftersatt underhåll av järnväg och väg uppgår i dag till betydande miljardbelopp. Effektiva transporter är avgörande för att svenska företag och jobb fortsatt ska vara vinnare i en global värld. Alliansregeringen har hittills sammantaget ökat resurserna till infrastrukturområdet med över 12 miljarder kronor. Pengar som bland annat gått till vägar, drift och underhåll under den nuvarande planperioden. Regeringen knyter ihop Sverige och lägger grund för effektiva transportkedjor. För att bland annat svara upp mot de nya resemönster som växer fram och för att tillgodose de miljösmarta och säkra transporter som efterfrågas så ser vi behov av ytterligare satsningar på våra vägar och järnvägar. I Sverige går till exempel över 90 procent av transporterna på väg och det går därför inte att som miljöpartiet kräva stopp för större vägbyggen. Ett sådant beslut skulle inte minst drabba kollektivtrafiken hårt. Det vore också förödande för trafiksäkerheten. Vägverket konstaterade i förra veckan att utbyggnaden av mötesfria vägar nu räddar nära 50 liv per år. Alliansen vill i stället öka resurserna till vägtransporter, samtidigt som vi ska undvika att utsläppen ökar. Alliansregeringen vill lägga en gedigen grund för en fortsatt god utveckling med ett Sverige som växer och en välfärd som kommer alla till del. Väl avvägda infrastruktursatsningar gagnar tillväxt och sysselsättning i Sverige. Därför kommer regeringen de kommande åren att genomföra betydande och offensiva satsningar för att stärka den för landet så viktiga infrastrukturen. Därmed kan arvet efter socialdemokraterna, med ett kraftigt eftersatt underhåll och otillräckliga nyinvesteringar, stegvis betas av och förutsättningar för ökat välstånd skapas. I höst kommer infrastrukturen att vara ett prioriterat område. De nu gällande planerna för de kommande åren behöver revideras. Därtill behöver planeringsförutsättningar för perioden fram till 2020 läggas fast. Regeringen avser att i höstens budgetarbete presentera en närtidssatsning för de kommande åren samt ökade ekonomiska ramar för perioden 2010–2015. Satsningarna kommer att göra det möjligt att rätta till några av de grövsta bristerna, exempelvis vägprojekt som Hjulsta–Kista i Stockholm, och delar av E 22 i Skåne samt järnvägsobjekt som Ådalsbanan i norr. Dessutom avser vi att förbättra förutsättningar för mer effektiva plan- och produktionsprocesser. Vi anser att vi måste kunna få mer resor och transporter och väg och järnväg för pengarna. Därför är det angeläget att öka drivkrafterna för nytänkande så att produktiviteten kan stärkas. I det gemensamma utvecklingsarbete som bedrivs med anläggningsbranschen finns betydande effektivitetsvinster att hämta. Ökad effektivitet kan även uppnås genom förändrade entreprenadupphandlingar (till exempel funktionsentreprenader) och nya arbetsmetoder och materialval. Regeringen arbetar också vidare med en myndighetsöversyn inom transportområdet för att uppnå en effektivare och mer ändamålsenlig struktur. Under senhösten kommer trafikverken att få i uppdrag att tillsammans med regionerna fylla ramarna med förslag på investeringar som kan förbättra infrastrukturen i respektive region. Regeringen kommer sedan att besluta om en ny långsiktig detaljerad åtgärdsplan för perioden fram till 2020. Förslagen ska vara realistiska, genomförbara och framräknade med rimliga antaganden. Dessutom ska de vara finansierade. Vi kommer inte, som förra regeringen, att försöka bygga ”på krita” eller på andra sätt urholka budgetdisciplinen. Vi ska se till att svensk infrastruktur både klarar dagens behov och framtidens utmaningar och att finansieringen sker på ett ansvarsfullt sätt. Det är så vi bygger en infrastruktur för jobb, företagande och boende i hela Sverige. ANDERS BORG ÅSA TORSTENSSON


"Ge mindre pengar till de sämre universiteten"

Summary: Professor kräver: Forskningsanslagen bör omfördelas så att de bättre universiteten får mer och de sämre mindre. Det statliga forskningsstödet måste premiera de lärosäten som utmärker sig internationellt med sin forskning om Sverige ska kunna hävda sig i den internationella konkurrensen och förstärka sin position som ledande kunskapsnation. Men en betydande del av forskningspengarna går som fakultetsanslag till lärosätena utan hänsyn till vilket internationellt genomslag deras forskning har. Mittuniversitetet har till exempel en av de högsta tilldelningarna trots att det är svagt när det gäller det viktigaste kriteriet på framgångsrik forskning: citeringar i vetenskapliga publikationer. Det skriver professor Pontus Braunerhjelm, huvudsekreterare i Globaliseringsrådet.

Den globala konkurrensen om talang och spetskompetens tilltar. Det gäller företagsledare och experter men också forskare, lärare och studenter till våra universitet. Ett aktuellt exempel är Sveriges ansträngningar att få den internationella forskningsanläggningen ESS (European spallation source) förlagd till Lund. Helt centralt i den kampanjen är att en av världens mest kända och respekterade forskare på det området, Colin Carlile, kunnat förmås att flytta till Sverige och knytas till projektet. Europa redovisar ett nettoutflöde av akademiker till USA samtidigt som nya ländernas inträde i den globala ekonomin driver på konkurrensen än mer. Länder som Kina, Indien och Taiwan arbetar aktivt för att förmå medborgare som utbildats och nu är bosatta i väst att återvända. I Sydkorea och Singapore, för att nämna ytterligare exempel, har politiken inriktats på att skapa mycket attraktiva arbetsvillkor för att attrahera toppforskare från Europa och USA. Även många industrialiserade länder har tydliga strategier för att attrahera välutbildad arbetskraft: Australien, Kanada och Nya Zeeland är några exempel. Men också flera EU-länder är väl medvetna om problematiken kring den hårdnande konkurrensen om "hjärnor". Globala rankningar av universitet blir allt viktigare för att locka till sig högt kvalificerade studenter, lärare och forskare. Internationellt är den så kallade "Shanghai-listan" mest känd. Sverige har visserligen fyra universitet bland de 100 högst rankade, men inget återfinns längre bland de 50 bästa. Inget av de befintliga rankningssystemen är helt rättvisande men de ger en övergripande bild av hur de svenska universiteten står sig i den globala konkurrensen. I Sverige genomför Vetenskapsrådet en rankning som baseras på så kallad fältnormaliserade citeringsstatistik. Det är en metod som gör det möjligt att jämföra - internationellt och nationellt - hur framgångsrik forskningen är på olika universitet när man samtidigt tar hänsyn till att olika ämnesområden har olika citeringstraditioner. Exempelvis har universitet som är specialiserade på medicinsk forskning i regel fler internationella publiceringar och citeringar än universitet där samhällsvetenskap och humaniora är dominerande. Övergripande kan en svagt neråtgående trend noteras för svenska citeringar. Hur ska Sverige kunna hävda sig i den internationella konkurrensen och förstärka sin position som en ledande kunskapsnation? Ett första steg är att titta på de kriterier som styr fördelningen av statliga forskningsmedel. För att bygga starka forskningsmiljöer bör internationellt konkurrenskraftig forskning få genomslag i tilldelning av forskningsanslag. Vetenskapliga publikationer och citeringar är de viktigaste kriterierna på hur väl svensk forskning hävdar sig globalt. Det synsättet tillämpas vid de olika forskningsrådens utdelning av forskningsanslag. Men en ungefär lika stor del av det statliga forskningsstödet går som basstöd direkt till universiteten (fakultetsanslag). Där görs av tradition inte någon åtskillnad beroende på hur respektive lärosäte lyckats. Tilldelning sker närmast av historiska skäl - universitet som haft mycket tidigare får mycket också nu. Baserat på statistik från Högskoleverket och Vetenskapsrådet framgår att sambandet mellan forskningsframgång och tilldelning av statliga forskningsmedel i princip är obefintligt vad gäller fakultetsmedel. Denna enkla sambandsanalys är naturligtvis inte tillräcklig för att dra några mer genomgripande slutsatser. Bilden påverkas av ämnesprofiler och professorstäthet som av olika skäl varierar mellan lärosätena. Samtliga indikatorer pekar dock i en riktning: svenska universitet/högskolor som uppvisar en internationellt framgångsrik forskning tilldelas inte en större andel av fakultetsanslagen. Snarare styrs systemet av en fördelning som baseras på andra principer än forskningens kvalitet. Som exempel kan nämnas Mittuniversitetet som har bland den högsta tilldelningen av fakultetsanslag per professor men uppvisar en svag citeringstatistik. Generellt har de nyare universiteten en generösare tilldelningen än etablerade och vetenskapligt mer framgångsrika universitet som till exempel Uppsala, Umeå, KTH och Karolinska institutet. Det handlar naturligtvis om politiska överväganden där en rad olika aspekter vägs in. Frågan är om detta är en hållbar strategi för att bygga upp starka forskningsmiljöer i en globaliserad värld. De universitet som är framgångsrika i sin forskning är dock i regel framgångsrika på att få in konkurrensutsatta forskningsmedel från andra aktörer, både offentliga och privata. Resultaten är inte helt överraskande. Tidigare forskning har visat att den högre utbildningens kvalitet skiljer sig mellan svenska universitet och högskolor vilket påverkar karriärmöjligheter och framtida löneutveckling. Forskningen och den högre utbildningen är strategiskt viktig av flera skäl. Den tillför spetskompens till svenskt näringsliv och påverkar vår attraktivitet internationellt både när det gäller Sverige som investeringsland och som forskningsnation. En slutsats är att fakultetsanslag, precis som andra anslag, i högre utsträckning bör vara utsatta för konkurrens. I dag utgör icke konkurrensutsatta fakultetsanslag cirka 45 procent av den totala statliga forskningsfinansieringen. Det kan jämföras med Finland där motsvarande andel (enligt Vinnova) är betydligt lägre, cirka 27 procent. Det är positivt att regeringens utredare Dan Brändström nyligen vågat föra fram idén att också fakultetsanslagen ska underkastas kvalitetsprövning. För att internationellt starka forskningsmiljöer ska kunna växa fram och förstärkas i Sverige bör fördelningen av statliga forskningsmedel i mycket högre grad baseras på kvalitet. En viktig indikator är forskarnas förmåga att publicera sig i välrenommerade internationella vetenskapliga tidskrifter. Måttstocken måste i en globaliserad värld vara hur väl svenska lärosäten hävdar sig i en global jämförelse. Detta är en nödvändig men långt ifrån tillräcklig förutsättning. Varje lärosäte måste i sin tur skapa en arbetsmiljö och en kultur som belönar internationellt framgångsrik forskning. Förstärkningar behövs också i de statliga forskningsanslagen. Globaliseringsrådet har i rapporten "Kunskapsdriven" tillväxt anfört ett antal argument för det. En ny forskningspolitik baserad på dessa riktlinjer bör skapa en god grogrund för en fortsatt utveckling av Sverige som en ledande kunskapsnation. Pontus Braunerhjelm