”Tuberkulos kan bli lika dödlig i Sverige som i tredje världen”

Summary: Smittsjukdomsexperter: Blott ett par decennier innan vi står utan vapen mot tuberkulos och andra bakteriella infektioner. För första gången på flera decennier har antalet fall av tuberkulos plötsligt börjat skjuta fart igen. Tbc ökar globalt bland annat på grund av hiv- och aidsepidemin och den ökande läkemedelsresistensen. Men också i Sverige insjuknar allt fler i tbc till följd av invandringen av människor från krigs- och atastrofdrabbade länder – före detta Jugoslavien, det forna Sovjetunionen och Irak. Allvarligaste problemet är att vi inte har något effektivt vaccin mot nya, extremt multiresistenta former av tbc och att ingen vill finasiera utvecklingen av ett sådant vaccin. Det skriver professorerna Anders Björkman, Gunnar Boman, Göran Tomson, Hans Wigzell samt generaldirektören vid Smittskyddsinstitutet Ragnar Norrby.

Tuberkulos är en av världens värsta farsoter. En tredjedel av jordens befolkning bär på bakterien. Varje år insjuknar nio miljoner människor och närmare två miljoner dör. Vi som lever i Sverige är än så länge relativt förskonade från sjukdomen, men så har det inte alltid varit. De flesta svenskar behöver inte gå mer än en eller två generationer tillbaka för att hitta tbc i släkten, men tack vare vaccin (i Sverige sedan 1927), den 1939 lagstadgade pastöriseringen av mjölk, men framför allt nya läkemedel, sociala, hygieniska och ekonomiska framsteg har tuberkulosen successivt minskat i betydelse. Fram till häromåret. Då, för första gången på flera decennier, började antalet tuberkulosfall plötsligt öka igen. Denna utveckling är både tragisk och oroande, men knappast något att förundras över. Tbc ökar globalt bland annat på grund av hiv/aids-epidemin – tbc och hiv går hand i hand – och den ökande läkemedelsresistensen. (EU:s hälsokommissionär Markos Kypriano utnämnde häromdagen läkemedelsresistent tbc till ett av EU:s allvarligaste hälsoproblem.) Dessutom har globaliseringen gett upphov till fler och snabbare smittvägar samtidigt som nya läkemedel och vacciner lyser med sin frånvaro. Prognosen för Sverige är dock knappast alarmerande, inte ännu. Som så ofta annars när det gäller infektionssjukdomar är det världens fattiga som drabbas mest, 98 procent av alla dödsfall i tbc inträffar i fattiga länder. Emellertid visar de senaste årens fall, varav Bromma, Tensta och nu senast Norsborg hör till de mer uppmärksammade, att tuberkulosen aldrig har försvunnit. Och risken för att liknande fall ska inträffa blir knappast mindre. Visserligen är antalet insjuknade personer födda i Sverige fortsatt lågt och rent av sjunkande, men denna minskning har hela tiden balanserats av en ökning hos utlandsfödda personer. Sverige har alltjämt en tillströmning av människor från platser som drabbats av krig och där de sociala strukturerna trasats sönder – sådant som ofelbart leder till att tbc börjar frodas. (Före detta Jugoslavien, forna Sovjetunionen och Irak är några exempel.) Att tuberkulosen, som en gång smittkopporna, skulle kunna utrotas är föga sannolikt. Däremot skulle smittspridningen kunna kontrolleras så att sjukdomen så småningom blir en tämligen marginell, rent av sällsynt företeelse. Vi skulle kunna komma en bra bit på den vägen redan med befintlig kunskap och teknologi, även om såväl behandling som vaccin lämnar mycket övrigt att önska: Det enda vaccinet, BCG, är med sina över 80 år det äldsta vaccin som fortfarande är i bruk. I Sverige vaccinerades alla spädbarn till och med 1975 då man bedömde att biverkningarna utgjorde ett större problem än den alltmer sällsynta tuberkulosen. Nu när tuberkulosfallen ökar i Sverige för första gången på flera decennier är ett återinförande av BCG inget alternativ; skyddseffekten är mycket begränsad och vad gäller lungtuberkulos rent av obefintlig. Ett nytt och effektivt vaccin vore således synnerligen önskvärt. Den i dag förhärskande behandlingsmodellen, directly observed treatment, short-course (Dots), är bevisat effektiv. Den bygger på billiga, beprövade läkemedel och är jämförelsevis enkel att ge, men den kräver stora resurser då den ska ske under direkt observation av vårdpersonal. Dessutom tar en vanlig Dots-kur minst sex månader, vilket kan vara svårt att genomföra i fattiga länder där närmaste vårdinrättning kan ligga på flera mils avstånd och ”vägarna” ofta är oframkomliga Föga förvånande leder detta inte sällan till att behandlingar avbryts i förtid. Resultatet blir att läkemedelsresistenta bakterier kan ta över och föröka sig. ”Det som inte dödar härdar” är ett högst relevant talesätt tillämpat på smittämnen. Redan i dag är multiresistent tuberkulos, som är okänslig för de vanligaste läkemedlen, ett stort och växande problem på flera håll i världen. Som om inte det vore nog illa har XDR-TB (extremely eller extensively drug resistant TB) nu också börjat spridas, bland annat på andra sidan Östersjön i Baltikum och Ryssland. På XDR-TB biter inte heller andra linjens läkemedel – i vissa fall hjälper ingen behandling alls. De läkemedel som används inom ramen för Dots kostar någon hundralapp för hela behandlingen, men om dessa förlorar sin effekt till följd av resistensutveckling måste de bytas ut mot nya, ofta hundra gånger dyrare mediciner. I teorin skulle nog tbc kunna strykas från listan över globala folkhälsoproblem, men utan ett effektivt vaccin är det knappast möjligt. Men vem ska ta fram ett sådant? Vacciner är med några få undantag (till exempel influensavaccin som måste förnyas varje år och kan säljas om och om igen) tämligen olönsamma produkter som står för mindre än två procent av läkemedelsförsäljningen. Att utveckla ett nytt vaccin är svårt och dyrt, men flera forskargrupper, däribland en svensk, har redan kommit långt. Problemet är att finansiera det fortsatta arbetet. Lösningen kanske är inom räckhåll, men det lär vi aldrig få reda på så länge det är omöjligt att få fram de (i sammanhanget) ynka 3–5 miljonerna som det skulle kosta att testa den svenska kandidaten i inledande kliniska studier. I Sverige är läget fortfarande under kontroll; vi har kunskapen och resurserna att utöva effektiv smittspårning och andelen fall av resistent tbc är fortsatt låg. Socialstyrelsen utfärdade i januari i år en rekommendation om att nyanställd personal inom barnomsorg och skola ska lämna in en särskild hälsodeklaration och vid behov även göra ett så kallat tuberkulintest. Barn och vissa vuxna i riskgrupper erbjuds än i dag det begränsade skydd som BCG-vaccinet ger. Emellertid torde det faktum att förskolläraren i Bromma som fick tbc både var testad och vaccinerad kunna tjäna som exempel på svagheter som finns också hos våra verktyg och strategier. Vi har på senare år blivit smärtsamt medvetna om läkemedlens, inte minst olika antibiotikas, begränsade livslängd. Det kan vara fråga om ett par decennier innan vi återigen står utan vapen mot flera bakteriella infektioner. Då är vi tillbaka på den ruta vi befann oss på innan den brittiske bakteriologen Alexander Fleming 1928 tog fram penicillinet. Och då kan tuberkulosen bli lika dödlig här som i Afrika eller Asien. Eller för all del, i Sverige vid förra sekelskiftet. Vi i Världsinfektionsfonden menar att vi inte kan vänta med att sätta in forskningsresurser i kampen mot fattigdomens sjukdomar. Av samma skäl som det är mindre begåvat att vänta och se om radhusbranden verkligen kommer att nå just mitt radhus, är det ansvarslöst och politiskt kortsynt att passivt hoppas på det bästa i fråga om tuberkulos. Även om man bor i ett än så länge välmående Sverige. Tuberkelbakterier – också extremt resistenta – känner inga geografiska gränser och behöver inga pass. ANDERS BJÖRKMAN Professor Karolinska universitetssjukhuset GUNNAR BOMAN Professor Uppsala universitet RAGNAR NORRBY Generaldirektör Smittskyddsinstitutet GÖRAN TOMSON Professor Karolinska institutet HANS WIGZELL Professor Karolinska institutet


"Saab frångick egen policy mot mutor i Jas-affären"

Summary: Delägaren Folksam kräver besked av Saab: Ledningen måste nu lägga alla fakta på bordet för att visa att korruption inte under någon omständighet accepteras. Saab beslutade medvetet att brittiska BAE:s marknadsföring av det svenska stridsflygplanet Jas 39 Gripen inte skulle omfattas av Saabs policy mot mutor. Ett uppseväckande beslut med tanke på att BAE enligt brittisk polis är misstänkt för mutbrott i en lång rad länder. Teveprogrammet "Uppdrag granskning" har hävdat att grova mutor erbjöds vid BAE:s försök att sälja Gripen till Tjeckien. Nu kräver Folksam som delägare i Saab att Saabledningen genast redovisar alla handlingar som gäller ersättning till agenter vid marknadsföring av Gripen utomlands, skriver Folksams chef för extern bolagsstyrning Carina Lundberg.

Den svenska flygplanstillverkaren Saab och brittiska BAE inledde i mitten av 1990-talet ett samarbete för export av Gripen. BAE anlitades på grund av företagets stora erfarenhet av exportaffärer. Av Saabs egen policy mot mutor framgår att policyn också omfattar Gripen International, som samägdes av Saab och BAE, men med ett avgörande undantag: "Skulle Gripen International uppdra åt BAE Systems att utnämna och hantera agenter å dess vägnar ska sådana utnämningar göras i enlighet med BAE Systems policy" (översättning till svenska). Saab beslutade alltså medvetet att BAE:s marknadsföring av svenska Gripen inte skulle omfattas av Saabs policy mot mutor, trots att BAE hade huvudansvaret för försäljningskampanjer och trots att Saab, enligt Sveriges Televisions dokument, skulle betala hälften av BAE:s kostnader för att anlita agenter. Dokumentet är daterat den 24 oktober 2003 och uppdaterades med exakt samma skrivning den 31 januari 2006. Beslutet är mycket uppseendeväckande, inte minst med tanke på att BAE enligt den brittiska polisen är misstänkt för mutbrott i en lång rad länder, däribland Saudiarabien, Tanzania, Tjeckien och Rumänien. Folksam vill veta av Saabs ledning: 1. Varför beslutade Saab att BAE:s försök att sälja Gripen inte skulle omfattas av Saabs egen policy mot mutor? Mutor undergräver inte bara demokratin, utan också marknadsekonomin. Ändå anger fyra av fem företagschefer i en undersökning utförd av Transparency International 2005 att korruption i affärsrelationer ger en komparativ fördel och bara hälften av de tillfrågade menar att en korruptionsskandal skadar ett företags rykte. Sveriges Televisions "Uppdrag granskning" har i två program fokuserat på försäljningen av Gripen i Tjeckien. Detta har fått överåklagaren att inleda en förundersökning om misstänkt mutbrott. Dessutom pågår polisutredningar i både Tjeckien och Storbritannien. I ett första skede skulle Gripen säljas direkt till Tjeckien. Marknadsföringen styrdes av BAE. USA anklagade upphandlingen för att vara riggad till Gripens fördel och det framfördes anklagelser om mutor. I december 2001 beslutade den tjeckiska regeringen att köpa 24 stycken Gripen av Saab/BAE, men regeringen mötte motstånd i parlamentet. Enligt Sveriges Television använde BAE tre olika agenter vid försöket att sälja Gripen till Tjeckien. En agent, österrikaren Alfons Mensdorff-Pouilly, hade ett avtal med BAE daterat den 5 november 1999, om att marknadsföra Gripen i Tjeckien. Det anges att Mensdorff, om affären gick i lås, skulle få fyra procent i provision. Det beräknade kontraktsvärdet var "upp till 1 miljard pund" - vilket skulle ha inneburit motsvarande 540 miljoner kronor i provision. Avtalet var, å Saabs vägnar, undertecknat av marknadschefen Lars-Göran Fasth. "Allt jag gjorde var sanktionerat uppifrån", säger han till "Uppdrag granskning". En annan agent, Richard Hava, hade dels en öppen överenskommelse med BAE om att stötta Gripenkampanjen, dels ett hemligt avtal som skulle ha gett honom två procent i provision. I avtalet uppskattas det sannolika värdet av vapenkontraktet till 1,5 miljarder pund, vilket skulle ha inneburit cirka 400 miljoner kronor i provision. Den tredje agenten, Otto Jelinek, bekräftar att han arbetade åt BAE och enligt Sveriges Television har "Gripenkampanjen och Jelinek använt sig av en rad så kallade offshorebolag för att föra över pengar från BAE till Jelineks konton eller företag". Johan Lehander, vd på Gripen International, sade först att provisionen till rådgivare kan uppgå till en eller några miljoner, men inte så mycket som tio miljoner. Men när han konfronterades med avtalen om provisioner i storleksordningen en halv miljard sade han att "så har man väl gjort bedömningen att det här var rimligt för den affären". 2. Kan Saabs vd Åke Svensson eller styrelseordförande Marcus Wallenberg garantera att det varken förekommit mutor eller mutförsök i samband med försöket att sälja Gripen till Tjeckien? 3. Vilka i Saabs ledning, utöver marknadschefen för Gripen, kände till BAE:s provisionsavtal och deras omfattning? 4. Är Saab berett att öppet redovisa för aktieägarna och allmänheten vad som hände i den här specifika affären och hur man hanterar frågor som rör korruption? 5. Är Saab berett att offentliggöra samtliga provisionsavtal och utbetalningar till agenter i försöken att sälja Gripen till Tjeckien? I reportaget vittnade personer om att de dagarna inför den avgörande omröstningen i senaten, i slutet av maj 2002, erbjöds mutor för att säga ja till köpet av Gripen. Senator Jitka Sietlova: "Jag blev kontaktad av en bekant, som meddelade mig att det skulle bli möjligt att få vissa fördelar om jag röstade för köpet av Gripen." Presidenten i senaten, Premysl Sobotka: "Det var ett kort möte när jag var tilltalad av okända människor på gatan som sa att om jag röstade för, så är de villiga realisera vissa investeringar i min valregion." En tredje viktig senator, Michael Zantovsky, fick ett erbjudande per telefon om cirka tio miljoner kronor till partikassan om det parti som han var gruppledare för inte röstade emot Gripen. Uppgifterna om mutor bekräftades också av Tjeckiens dåvarande utrikesminister Jan Kavan, som sade till reportern att "det faktum att pengarna bytte ägare var, åtminstone i parlamentet, en hemlighet som många kände till". Kavan sade också att han,genom sina kontakter, skulle kunna påverka och förhala en eventuell polisutredning av Gripen-kampanjen i Tjeckien. Den första Gripenaffären med Tjeckien stupade på mållinjen, då Tjeckien 2002 beslutade att inte köpa något stridsflygplan. Några år senare tecknade Sverige och Tjeckien ett leasingavtal avseende 14 Gripenplan ur det svenska flygvapnet. Det är gällande denna affär överåklagare Christer van der Kwast nyligen inlett en förundersökning. "Uppdrag granskning" hänvisar till en rad dokument, "avtal, fakturor och utbetalningar", som visar att Alfons Mensdorff-Pouilly, genom företaget Valurex, var rådgivare åt BAE också i leasingaffären. Saabs representant Anders Frisén, kommersiellt ansvarig på Gripen International, ansåg enligt en promemoria från BAE att provisionen på fyra procent till Valurex var för hög. Förhandlingen följdes, enligt "Uppdrag granskning", av att det i stället tecknades ett avtal om en fast ersättning som berättigade Valurex till 81 miljoner kronor. 6. Hur förklarar Saab att man godkände ett avtal med en agent om utbetalning av 81 miljoner kronor i en affär där det enligt FMV "absolut inte" får förekomma några agenter. 7. Har BAE/Gripen International tecknat provisionsavtal också vid export av Gripen till Sydafrika, Ungern eller andra möjliga exportmarknader och vilka utbetalningar har i så fall skett i enlighet med dessa avtal? 8. Är Saab berett att uppmana samtliga personer som varit inblandade i Gripenkampanjerna att berätta hela sanningen inom ramen för den pågående polisutredningen? "Vi betalar inte mutor", sade Saabs vd Åke Svensson till "Uppdrag granskning" och på frågan om det använts mutor i försäljning av Gripen svarade Erik Belfrage, styrelseledamot i Saab och rådgivare åt Peter Wallenberg, kategoriskt "nej, nej". Efter det att Sveriges Televisions granskning sänts tystnade Saab. Det duger inte. Nu måste företaget ta sitt ansvar för både demokratin och marknadsekonomin och skyndsamt lägga alla fakta på bordet. Detta är viktigt inte bara för företagets goda rykte och framtida affärsmöjligheter, utan också för att visa att korruption är något som inte accepteras under några omständigheter. CARINA LUNDBERG


Konstborgen

Summary: I kväll öppnar Natalia Goldin Lundhs nya galleri på Hudiksvallsgatan. Därmed fördubblas antalet gallerier i ”Stockholms eget Chelsea”. Och fler är på gång.

Text: Bo Madestrand foto: Hannah Modigh Det är mer än två år sedan Andreas Brändström och Jan Stene öppnade sitt nya galleri i den gamla industribyggnaden på Hudiksvallsgatan. Ända sedan den dagen har snacket gått – här ska Stockholms motsvarighet till New Yorks gallerikvarter ligga. Sedan dess har vi väntat. Och väntat. Modeföretagen Whyred och Hope flyttade visserligen hit tämligen omgående, men tankarna om ett nytt Chelsea i Vasastan verkade mest vara tomma önskedrömmar. Men nu har proppen äntligen flugit ur ketchupflaskan. I kväll öppnar Natalia Goldin sina nya lokaler i kvarteret, och senare i år står ytterligare tre gallerier på tur: Galerie Nordenhake slår upp portarna någon gång före sommaren, medan Andréhn-Schiptjenko och Christian Larsen båda planerar att öppna i augusti. Natalia Goldin Lundh sprudlar av glädje när hon tar emot bland flyttlådor och bubbelplastade målningar i sina nya lokaler, snett över gården från Brändström & Stene. – Det här är ett fantastiskt rum, säger hon. Mitt tidigare galleri på Kungsholmen var mer som en trampolin, det här är ett riktigt galleri. Här kommer jag att stanna ett bra tag. Natalia Goldin Lundhs galleri invigs i kväll med en performance av konstnären Anastasia Ax, som ska uppträda inför en liten, specialinbjuden publik. Men från klockan halv sju och framåt är allmänheten välkommen att se det fysiska resultatet av performancen – och de nya lokalerna. – Jag är så lycklig att det äntligen har blivit verklighet, säger Natalia Goldin Lundh. Jag blev glad när jag fick veta att Andréhn-Schiptjenko ska flytta hit också, det är bra för oss alla – särskilt för publiken. Nu hoppas jag bara att Ben blir klar före sommaren. Ben, ja. Om det är någon som har väntat på att gallerikomplexet på Hudiksvallsgatan ska bli verklighet så är det Ben Loveless – ända sedan sommaren 2005, för att vara exakt. Det var då galleristen Claes Nordenhake ringde. Han hade lämnat Stockholm något år tidigare för att bygga upp en ny verksamhet i Berlin, och nu undrade han om Ben möjligen ville hjälpa honom att starta ett nytt galleri i Stockholm? Det ville Ben, som tidigare hade drivit galleri Zinc tillsammans med Aldy Milliken. Han sa upp sig från sitt dåvarande jobb som bar- och konstchef på restaurang Riche, och började leta efter en lämplig lokal. Sedan dess har han letat. Och letat. Men nu står han där, i byggdammet på Hudiksvallsgatan 8, omgiven av spackelburkar, lysrör och byggställningar. På dörren mot gatan kan man fortfarande läsa orden ”Hifi Kit”, men om ett par månader ska den nuvarande entrén vara ersatt av en lång och dyr glasvägg med galleriets namn. – Det var absurt att ta ett jobb och sedan inte kunna göra det jobbet, säger Ben Loveless i dag. Det enda jag har gjort är att jaga lokaler – men nu får jag äntligen göra utställningar. Det är en sådan lättnad. Nya Galerie Nordenhake ska invigas i slutet av april, med en sedan länge utlovad utställning med Magnus Wallin. Ben Loveless, luttrad av erfarenheten, verkar inte helt övertygad om att allt hinner komma på plats innan dess. – Ja, vad tror du? frågar han och ser sig omkring. Men vi kommer i alla fall att öppna före sommaren. Vem sätter programmet – du eller Claes Nordenhake? – Det gör vi tillsammans. Jag vill inte arbeta med en separat grupp konstnärer utan koppling till Berlingalleriet. Vi kommer att arbeta med samma kärngrupp på 23 konstnärer, men med ett delvis annorlunda fokus. Byggnaden på Hudiksvallsgatan består av tre sammanbyggda huskroppar, som omringar en stor innergård. Hela kvarteret ritades och uppfördes på 30-talet av Ragnar Östberg, som annars är mest känd för att ha ritat Stockholms stadshus. Arkitekten John Robert Nilsson, som ritat både Natalia Goldins och Christian Larsens lokaler och just nu skissar på Andréhn-Schiptjenkos nya galleri, säger att byggnaden är fint strukturerad, med rytmiskt placerade fönster och pelare. – Vad jag tycker om är att det finns en värme i den, som spröjsade fönster och tegelfasader – det finns en romantik i den sortens industribyggnader. Att arbeta i de här lokalerna är lite som att möta en kollega som inte lever längre, det är oerhört spännande att gå in i en dialog med en sådan person. Hur har du förhållit dig till de befintliga rummen? – Vissa saker får vara kvar, som bjälklaget i taket. Jag tycker att man ska känna att man är i en gammal industrilokal. Spacklar man igen alla ojämnheter så känns det som att vara i en låda, man känner inte av tiden, åldern, platsen. Då kan man lika gärna bygga nytt. Om man blundar och föreställer sig en gallerilokal ser man framför sig ett tomt rum med vita väggar, höga smala dörrar och ljusgrå betonggolv. Natalia Goldin Lundhs och Christian Larsens nya gallerier skiljer sig inte från den vita kubens ideal. – Min ambition är att skapa så bra förutsättningar för att visa konst som möjligt, säger John Robert Nilsson. Att rummen uppfattas som vita och fyrkantiga är inget problem så länge de fungerar för sitt syfte. Om man arbetar med utställningsrum är det svårt att göra ut en för stark idé, det kan leda till en konkurrens med konsten. Vill man uttrycka sig själv som arkitekt är det nog fel forum. Att Natalia Goldin Lundh är nöjd med resultatet råder det ingen tvekan om. – Det här är den sortens rum som passar bäst för konst, med stora industrifönster som ger massor av ljus från ett håll och sedan vägg, vägg, vägg. Det är som klippt och skuret för utställningar, inga butikslokaler eller lägenheter kan vara lika bra. Det är ingen slump att konsten söker sig till sådana lokaler. Säkert inte. Men det finns ännu en anledning till att gallerierna söker sig till nya jaktmarker: pengar. Hyrorna på industrilokaler i stadens utkant är avsevärt lägre än för de butikslokaler på Östermalm som varit standard i gallerivärlden de senaste tio femton åren. Christian Larsen, som drev ett galleri på Karlavägen i slutet av 90-talet, ser fram mot att börja på ny kula i Vasastans utkanter. – Jag gillar tanken på att folk får söka sig till konsten, säger han. Tidigare låg alla gallerier på Östermalm för att det var där kunderna fanns. Det var i och för sig en riktig analys, men det är roligare att konsten visas på sina villkor – och så får de som är intresserade ta sig till den platsen. Sedan flera år arbetar Christian Larsen som konsthandlare, samtidigt som han byggt upp en imponerande samling samtidskonst. Men när han fick se lokalerna på Hudiksvallsgatan väcktes lusten att öppna ett eget galleri igen. – Man kan säga att jag sugits in i det, säger han, det är en kombination av att det är så bra lokaler och att det håller på att skapas ett nytt, dynamiskt område för samtidskonst i Stockholm. Från början hade jag bara tänkt bygga kontor och showroom, eftersom det är så jag har jobbat tidigare. På längre sikt vill jag visa min samling, det vore kul att göra den offentlig, men just nu känns det roligt att öppna dörrarna och göra utställningar igen. Till sin hjälp har Christian Larsen anlitat Linus Elmes, som för närvarande driver den minimala Ersta konsthall i en skrubb på baren El Mundo. Nu får han ansvaret för ett galleri på 260 kvadratmeter. – Vi kommer dessutom att ha ett projektrum, där Linus ska göra utställningar som inte nödvändigtvis är av kommersiell karaktär, säger Christian Larsen. Vi bygger upp verksamheten efter hand och kommer att visa både svenska och internationella konstnärer – det känns spännande och mer utmanande att starta utan en färdig lista med konstnärer som vi representerar. Ser du galleriet som en långsiktig satsning? – Absolut. Brändström & Stene välkomnar de nya grannarna. Redan när de flyttade in hösten 2004 fanns det planer på att försöka locka kolleger till området. – Så fort vi kommit på plats började vi sprida budskapet, säger Jan Stene. Det är mer rationellt, både för kunder, medier och alla andra besökare. Så vi är naturligtvis jätteglada nu, vi hade aldrig vågat hoppas på att bli så många. I början av 2000-talet gjorde Brändström & Stene en liknande manöver när de öppnade sitt första gemensamma galleri ute i Liljeholmen – men den gången fick de inga efterföljare. – Med facit i hand var det nog lite naivt att tro det, säger Jan Stene. Då var det flera som snackade om att det var ett intressant område. Det var en massa stora satsningar som rann ut i sanden, och sedan gick luften ur det hela. Vi insåg att vi blev bakbundna där ute. Den här gången kan man konstatera att det gått betydligt bättre – mycket tack vare en konstintresserad fastighetsägare. – De flesta i byggbranschen har ingen relation till konst, säger John Robert Nilsson, de ser inte de positiva effekterna. I det här fallet har det funnits ett intresse från fastighetsägarens sida att få in gallerier i området. I dag tänker fastighetsägare över huvud taget mer inklusivt, de begriper att det måste finnas både bostäder, kommersiella lokaler, bra restauranger och kultur i ett område för att det ska bli attraktivt. Så var det inte för tio år sedan. När man talar med Lena Billing, vd på fastighetsägaren Industricentralen, förstår man att det inte direkt handlar om någon välgörenhet från deras sida. – Vi har ju inte tänkt att det bara ska vara gallerier i huset. Men våra lokaler attraherar den typen av hyresgäster, inom konst, mode, IT och arkitektur – oberoende av vad vi önskar. Nackdelen är att gallerier är mer lättrörliga än exempelvis tryckerier, som ofta stannar länge. Men vi håller på och försöker få loss en lokal till mot gatan, och det finns ett par gallerier som är intresserade. Det brukar ju sägas att konstnärer höjer statusen på förfallna områden, som i New York. Gäller det även i Stockholm? – Nej, det stämmer nog inte riktigt här. Det är lite skillnad mot exempelvis Meatpacking district i New York, det var ju väldigt ruffiga kvarter förut, och så har det aldrig varit här. Men visst är det positivt att gallerierna flyttar in. Jan Stene säger att det inte har varit några problem att locka besökare till Hudiksvallsgatan under den tid de varit ensamma på plats, men hoppas samtidigt på synergieffekter när fler gallerier kommer till området. – Jag tror att vi alla mer eller mindre har samma publik, men varje galleri har en liten klick egna besökare. Det borde innebära att det blir en större publik för oss alla. Jag märkte efter senaste vernissagen att det kom människor som jag aldrig sett förut, det måste vara en effekt av de skriverier som varit. Det finns helt klart en dragningskraft i begreppet ”Stockholms Chelsea”. Ben Loveless tror att läget i Vasastan kan attrahera en ny typ av konstsamlare. – Man ser en ny generation samlare växa fram nu, säger han. Det är folk i min egen ålder som har börjat bli intresserade av konst, samtidigt som de är modeintresserade. Troligen beror det på att det finns många magasin som skriver om konst, det har blivit en livsstil. John Robert Nilsson håller med. – Absolut, det tror jag också. Den traditionella konstköparen är förknippad med Östermalm, men nu finns det yngre kunder som inte har samlat i flera generationer, människor inom reklam och IT. Men jag tror inte att gallerierna har valt att flytta till Vasastan för att publiken finns där, utan för att det finns bra lokaler till en vettig kostnad. Vad innebär det för gallerierna som är kvar på Östermalm? – Det är en minst lika intressant fråga. Som det verkar nu är det väldigt få som blir kvar. Det är en dränering av Östermalm, speciellt med tanke på att det är där de köpstarka kunderna finns. Men jag tycker att det är positivt att Stockholm blir lite större. Inom en snar framtid kommer man att kunna beta av en stor del av Stockholms konstutbud under en kort promenad i Vasastan – från Bonniers konsthall på Torsgatan till Galleri Loyal vid Karlbergsvägen och vidare till Konstrådet och det nya galleriklustret vid Vanadisplan. Men en sak saknas fortfarande i den här avlägsna delen av innerstan: vettiga restauranger och kaféer. Ben Loveless, med sina kopplingar till krogbranschen, berättar att han försökt övertala folk som Pege Nilsson och Pelle Lydmar att välsigna området med en ny restaurang – hittills utan framgång. – En liten, raffinerad restaurang hade passat in i bilden, säger Jan Stene. Folk vill ju ha sin macchiato. Det snackas om att det skulle vara någonting på gång, men det är ännu så länge obekräftat. En sak är säker: det blir inte i Industricentralens fastighet. – Nej, säger Lena Billing, vi vill inte ha några restauranger i våra lokaler. Men gärna runt omkring. Jämfört med för fem år sedan tycker jag att ändå att det finns mycket att välja på i området. Kanske, men då får man gå en bra bit. Runt Vanadisplan finns ett par hyggliga lunchsyltor, men inget vettigt kafé och definitivt ingen bra, kvällsöppen krog. Bara en stor järnhandel. Praktiskt, men kanske inte så glamoröst? – Tja, för oss gallerister och konstnärerna är det helt perfekt, ler Ben Loveless. Bo Madestrand pastan@dn.se (text) hannah modigh pastan@dn.se (foto) Nya Galleri Natalia Goldininvigs i kväll. Öppet för allmänheten från 18.30. Utställningen pågår till och med 31/3, därefter visas Christoffer Paues.


”Saab frångick egen policy mot mutor i Jas-affären”

Summary: Delägaren Folksam kräver besked av Saab: Ledningen måste nu lägga alla fakta på bordet för att visa att korruption inte under någon omständighet accepteras. Saab beslutade medvetet att brittiska BAE:s marknadsföring av det svenska stridsflygplanet Jas 39 Gripen inte skulle omfattas av Saabs policy mot mutor. Ett uppseväckande beslut med tanke på att BAE enligt brittisk polis är misstänkt för mutbrott i en lång rad länder. Teveprogrammet ”Uppdrag granskning” har hävdat att grova mutor erbjöds vid BAE:s försök att sälja Gripen till Tjeckien. Nu kräver Folksam som delägare i Saab att Saabledningen genast redovisar alla andlingar som gäller ersättning till agenter vid marknadsföring av Gripen utomlands, skriver Folksams chef för extern bolagsstyrning Carina Lundberg.

Den svenska flygplanstillverkaren Saab och brittiska BAE inledde i mitten av 1990-talet ett samarbete för export av Gripen. BAE anlitades på grund av företagets stora erfarenhet av exportaffärer. Av Saabs egen policy mot mutor framgår att policyn också omfattar Gripen International, som samägdes av Saab och BAE, men med ett avgörande undantag: ”Skulle Gripen International uppdra åt BAE Systems att utnämna och hantera agenter å dess vägnar ska sådana utnämningar göras i enlighet med BAE Systems policy” (översättning till svenska). Saab beslutade alltså medvetet att BAE:s marknadsföring av svenska Gripen inte skulle omfattas av Saabs policy mot mutor, trots att BAE hade huvudansvaret för försäljningskampanjer och trots att Saab, enligt Sveriges Televisions dokument, skulle betala hälften av BAE:s kostnader för att anlita agenter. Dokumentet är daterat den 24 oktober 2003 och uppdaterades med exakt samma skrivning den 31 januari 2006. Beslutet är mycket uppseendeväckande, inte minst med tanke på att BAE enligt den brittiska polisen är misstänkt för mutbrott i en lång rad länder, däribland Saudiarabien, Tanzania, Tjeckien och Rumänien. Folksam vill veta av Saabs ledning: 1.Varför beslutade Saab att BAE:s försök att sälja Gripen inte skulle omfattas av Saabs egen policy mot mutor? Mutor undergräver inte bara demokratin, utan också marknadsekonomin. Ändå anger fyra av fem företagschefer i en undersökning utförd av Transparency International 2005 att korruption i affärsrelationer ger en komparativ fördel och bara hälften av de tillfrågade menar att en korruptionsskandal skadar ett företags rykte. Sveriges Televisions ”Uppdrag granskning” har i två program fokuserat på försäljningen av Gripen i Tjeckien. Detta har fått överåklagaren att inleda en förundersökning om misstänkt mutbrott. Dessutom pågår polisutredningar i både Tjeckien och Storbritannien. I ett första skede skulle Gripen säljas direkt till Tjeckien. Marknadsföringen styrdes av BAE. USA anklagade upphandlingen för att vara riggad till Gripens fördel och det framfördes anklagelser om mutor. I december 2001 beslutade den tjeckiska regeringen att köpa 24 stycken Gripen av Saab/BAE, men regeringen mötte motstånd i parlamentet. Enligt Sveriges Television använde BAE tre olika agenter vid försöket att sälja Gripen till Tjeckien. En agent, österrikaren Alfons Mensdorff-Pouilly, hade ett avtal med BAE daterat den 5 november 1999, om att marknadsföra Gripen i Tjeckien. Det anges att Mensdorff, om affären gick i lås, skulle få fyra procent i provision. Det beräknade kontraktsvärdet var ”upp till 1 miljard pund” – vilket skulle ha inneburit motsvarande 540 miljoner kronor i provision. Avtalet var, å Saabs vägnar, undertecknat av marknadschefen Lars-Göran Fasth. ”Allt jag gjorde var sanktionerat uppifrån”, säger han till ”Uppdrag granskning”. En annan agent, Richard Hava, hade dels en öppen överenskommelse med BAE om att stötta Gripenkampanjen, dels ett hemligt avtal som skulle ha gett honom två procent i provision. I avtalet uppskattas det sannolika värdet av vapenkontraktet till 1,5 miljarder pund, vilket skulle ha inneburit cirka 400 miljoner kronor i provision. Den tredje agenten, Otto Jelinek, bekräftar att han arbetade åt BAE och enligt Sveriges Television har ”Gripenkampanjen och Jelinek använt sig av en rad så kallade offshorebolag för att föra över pengar från BAE till Jelineks konton eller företag”. Johan Lehander, vd på Gripen International, sade först att provisionen till rådgivare kan uppgå till en eller några miljoner, men inte så mycket som tio miljoner. Men när han konfronterades med avtalen om provisioner i storleksordningen en halv miljard sade han att ”så har man väl gjort bedömningen att det här var rimligt för den affären”. 2.Kan Saabs vd Åke Svensson eller styrelseordförande Marcus Wallenberg garantera att det varken förekommit mutor eller mutförsök i samband med försöket att sälja Gripen till Tjeckien? 3.Vilka i Saabs ledning, utöver marknadschefen för Gripen, kände till BAE:s provisionsavtal och deras omfattning? 4.Är Saab berett att öppet redovisa för aktieägarna och allmänheten vad som hände i den här specifika affären och hur man hanterar frågor som rör korruption? 5.Är Saab berett att offentliggöra samtliga provisionsavtal och utbetalningar till agenter i försöken att sälja Gripen till Tjeckien? I reportaget vittnade personer om att de dagarna inför den avgörande omröstningen i senaten, i slutet av maj 2002, erbjöds mutor för att säga ja till köpet av Gripen. Senator Jitka Sietlova: ”Jag blev kontaktad av en bekant, som meddelade mig att det skulle bli möjligt att få vissa fördelar om jag röstade för köpet av Gripen.” Presidenten i senaten, Premysl Sobotka: ”Det var ett kort möte när jag var tilltalad av okända människor på gatan som sa att om jag röstade för, så är de villiga realisera vissa investeringar i min valregion.” En tredje viktig senator, Michael Zantovsky, fick ett erbjudande per telefon om cirka tio miljoner kronor till partikassan om det parti som han var gruppledare för inte röstade emot Gripen. Uppgifterna om mutor bekräftades också av Tjeckiens dåvarande utrikesminister Jan Kavan, som sade till reportern att ”det faktum att pengarna bytte ägare var, åtminstone i parlamentet, en hemlighet som många kände till”. Kavan sade också att han,genom sina kontakter, skulle kunna påverka och förhala en eventuell polisutredning av Gripen-kampanjen i Tjeckien. Den första Gripenaffären med Tjeckien stupade på mållinjen, då Tjeckien 2002 beslutade att inte köpa något stridsflygplan. Några år senare tecknade Sverige och Tjeckien ett leasingavtal avseende 14 Gripenplan ur det svenska flygvapnet. Det är gällande denna affär överåklagare Christer van der Kwast nyligen inlett en förundersökning. ”Uppdrag granskning” hänvisar till en rad dokument, ”avtal, fakturor och utbetalningar”, som visar att Alfons Mensdorff-Pouilly, genom företaget Valurex, var rådgivare åt BAE också i leasingaffären. Saabs representant Anders Frisén, kommersiellt ansvarig på Gripen International, ansåg enligt en promemoria från BAE att provisionen på fyra procent till Valurex var för hög. Förhandlingen följdes, enligt ”Uppdrag granskning”, av att det i stället tecknades ett avtal om en fast ersättning som berättigade Valurex till 81 miljoner kronor. 6.Hur förklarar Saab att man godkände ett avtal med en agent om utbetalning av 81 miljoner kronor i en affär där det enligt FMV ”absolut inte” får förekomma några agenter. 7.Har BAE/Gripen International tecknat provisionsavtal också vid export av Gripen till Sydafrika, Ungern eller andra möjliga exportmarknader och vilka utbetalningar har i så fall skett i enlighet med dessa avtal? 8.Är Saab berett att uppmana samtliga personer som varit inblandade i Gripenkampanjerna att berätta hela sanningen inom ramen för den pågående polisutredningen? ”Vi betalar inte mutor”, sade Saabs vd Åke Svensson till ”Uppdrag granskning” och på frågan om det använts mutor i försäljning av Gripen svarade Erik Belfrage, styrelseledamot i Saab och rådgivare åt Peter Wallenberg, kategoriskt ”nej, nej”. Efter det att Sveriges Televisions granskning sänts tystnade Saab. Det duger inte. Nu måste företaget ta sitt ansvar för både demokratin och marknadsekonomin och skyndsamt lägga alla fakta på bordet. Detta är viktigt inte bara för företagets goda rykte och framtida affärsmöjligheter, utan också för att visa att korruption är något som inte accepteras under några omständigheter. CARINA LUNDBERG


Strid om utsläppsnivåer

Summary: Nya bilar i Sverige släpper i genomsnitt ut 165 gram koldioxid per kilometer. Det hävdar Bil Sweden, som menar att man måste ta hänsyn till den kraftigt ökade andelen miljöbilar när man redovisar utsläppen.

Det har blåst upp till strid mellan branschföreningen Bil Sweden och Vägverket. Vägverkets årliga rapport till Naturvårdsverket och EU om vägtrafikens samlade utsläpp anger 189 gram i genomsnitt för nysålda bilar i Sverige 2006. Bil Sweden menar att siffran är grovt vilseledande eftersom den inte justerats för miljöbilarna, som går på alternativa bränslen. De svarade för drygt tio procent av nyregistreringarna i fjol, eller 29 000 bilar. Bil Swedens beräkningar har justerats för detta. Förutsättningarna är att gasbilarna till 54 procent drivs med biogas och att alla E85-bilar tankas med etanol. Då blir den verkliga siffran 165 gram per kilometer, vilket är i nivå med genomsnittet för hela Europa. Inget annat land kan heller visa sådan dramatisk förbättring, enligt Bil Sweden. – Nu är Sverige på ungefär samma nivå som den genomsnittliga noteringen inom EU och det är den svenska satsningen på bilar som drivs med alternativa bränslen tillsammans med en ökad dieselbilsförsäljning som ligger bakom framgången, säger Bertil Moldén vd för Bil Sweden. – Sverige bör agera kraftfullt för att EU ska ändra sina beräkningsnormer för koldioxidutsläpp så att hänsyn tas till alternativa drivmedel, menar han. Vägverket invänder att man bara följer de redovisningsregler som gäller. Frågan kompliceras av att etanol inte är ett certifierat bränsle. Det finns helt enkelt inga utsläppsvärden att utgå ifrån. Bil Sweden räknar etanol som ett förnybart bränsle, som inte ger någon nettoökning av koldioxid i atmosfären. I den officiella statistiken beräknas E85-bilar på samma sätt som de bensindrivna motsvarigheterna. Ytterligare en knepig faktor är att försäljningen av etanol inte följt med nyförsäljningen av E85-bilar sedan oktober i fjol. Slutsatsen SPI drar – Svenska Petroleuminstitutet – är att E85-bilisterna i högre grad tankat med bensin eftersom bensinpriset varit förhållandevis lågt under hösten och vintern. – Ja, det kan ligga en poäng i den invändningen. Justerar man för det och räknar med att tio procent av etanolbilarna tankats med bensin blir snittsiffran 166 gram. Räknar man högt, med 50 procent bensin, hamnar vi på 171 gram. Men det är fortfarande en låg siffra, långt ifrån den som Vägverket redovisar, säger Bertil Moldén. Lasse Swärd lasse.sward@dn.se 08-738 12 46


"Centerns nya nyliberalism är en fara för Alliansen"

Summary: Fp:s partisekreterare: Centerpartiets utveckling har gjort att nya konfliktytor har skapats mellan centern och folkpartiet som kan leda till problem för fyrpartisamarbetet. Även om Maud Olofsson gärna använder benämningen socialliberal är det snarare en nyliberal utveckling vi ser i centerpartiet. Ledande företrädare talar om platt skatt och förespråkar mycket stora skattesänkningar. Förslag reses om marknadshyror och centern är en skarp kritiker av svensk arbetsrätt. Man tycks också vilja avskaffa principen om inkomstbortfall i socialförsäkringarna och talar i stället om grundtrygghet, vilket skulle drabba de svagaste. Om centerpartiet i alltför hög grad anammar det nyliberala tankegods som moderaterna lämnat bakom sig finns en risk för att fyrpartialliansens förtroende som helhet skulle skadas, skriver folkpartiets partisekreterare Erik Ullenhag. Då riskerar centerpartiet att beskyllas för att vara Alliansens högerspöke.

På senare år har flera ledande centerpartister rört sig i liberal riktning. Självklart är det för oss liberaler positivt att fler bekänner sig till vår ideologi. Ur folkpartiets partipolitiska perspektiv är det glädjande att andra partier sneglar på vår historia och vår ideologi när de vill förnya sig. I flera frågor har utvecklingen också inneburit att folkpartiet och centern står på samma barrikader. Centerpartiet har bland annat lämnat sin tidigare restriktiva migrationspolitik och tillsammans står vi nu upp för en solidarisk flyktingpolitik och en öppning för arbetskraftsinvandring. Vi har också ett gemensamt ansvar att se till att statens makt inte växer sig alltför stor och att värna den enskildes integritet. Samtidigt finns det frågor där de klassiska konflikterna mellan våra partier finns kvar. Centerns förespråkande av kraftiga stöd till jordbruket och den frihandelsskepsis som följer av jordbruksregleringar samt den utbredda EU-kritiken är snarare sammankopplade med den gamla bonderörelsens intressepolitik än med liberalismen. Förhoppningsvis fortsätter förnyelsen av centern i dessa frågor. Vi behöver bli fler som står upp för EU-samarbetets möjligheter att lösa gemensamma problem som klimathotet. Och för att fattiga länder ska kunna sälja sina jordbruksprodukter till den rika världen och därmed göra det möjligt för människor att lyfta sig ur fattigdom. Men även om centerpartiets utveckling gjort att folkpartiet och centern ligger närmare varandra i vissa frågor än tidigare skapas också nya konfliktytor mellan våra respektive partier. I värsta fall kommer delar av förnyelsen av centern även leda till problem för fyrpartialliansen. För även om Maud Olofsson gärna använder benämningen socialliberal är det snarare en nyliberal utveckling vi ser i centerpartiet. Ledande företrädare talar om platt skatt och förespråkar mycket kraftiga skattesänkningar. Förslag reses om marknadshyror och partiet är en skarp kritiker av svensk arbetsrätt och har återknutit till en gammal centertradition om att tala om grundtrygghet i stället för inkomstbortfall i socialförsäkringarna. För alla dessa ståndpunkter går det att hitta nyliberala argument men åsikterna hämtar knappast sin näring ur en socialliberal tradition. En alltför ensidig betoning av den ekonomiska liberalismen leder till en blindhet för de människor som har minst frihet i samhället - de människor som lever i det som folkpartiet traditionellt kallat "Det glömda Sverige". Människor som sviks av psykiatrin, som står i kö till ett äldreboende eller på annat sätt faller utanför behöver ett socialt skyddsnät för att kunna få verklig frihet. Vad gäller konkreta förslag om marknadshyror riskerar dessa att leda till att personer som i dag bor i hyresrätter inte har råd att bo kvar. Arbetsrätten kan visserligen behöva moderniseras, men en del av en socialliberal tradition har handlat om att se till att arbetstagaren har trygga anställningar och goda arbetsvillkor. Flera av de första fackföreningarna bildades av liberaler, och socialliberaler i Sverige har varit med och byggt upp den arbetsrätt vi har i vårt land. Och när det gäller centerns nygamla tankar om grundtrygghet kan de utgöra ett hot mot Alliansens förtroende hos svenska folket. Grundtrygghet låter visserligen bra. Det handlar om att alla de som blir sjuka eller arbetslösa ska få samma ersättning - inte som i dag att den sjuke får ett visst procenttal av sin tidigare lön. Tankegången för många nyliberaler är att den enskilde ska ha en viss grundläggande trygghet men att hon själv ska ordna ytterligare försäkringsskydd på en fri marknad. Problemet med ett system med grundtrygghet är att det finns människor som inte kommer ha råd eller möjlighet att teckna de olika försäkringarna. Exempelvis en astmatiker eller kronisk sjuk person kommer knappast få teckna en privat sjukförsäkring. Hon eller han kommer att vara hänvisad till en låg ersättning på grundtrygghetsnivå. Den riskspridning som dagens socialförsäkringar medför är bakgrunden till att folkpartiet under lång tid argumenterat för att principen om inkomstbortfall är det bästa sättet att skapa en trygghet som omfattar alla. Det är vitaliserande för svensk politik att liberala, främst nyliberala tankar, vinner insteg i centerpartiet. Förhoppningsvis fortsätter den utvecklingen. För en liberal är det positivt att olika liberala idétraditioner får större utrymme i Alliansen. För Alliansens framgång i valet 2010 är det också avgörande att samtliga partier i Alliansen fortsätter ett idéarbete. Det räcker inte med att vi förvaltar det förtroende vi fått av väljarna och regerar Sverige på ett kompetent sätt. Vi måste också ha svar på väljarnas frågor om framtiden - vi måste klara av att fortsätta vara samhällskritiska och visa att vi fortfarande är hungriga på att regera. Men samtidigt är det självklart inte ointressant vilken förnyelse som sker i sak. Det finns en risk för Alliansens förtroende som helhet om centern i alltför hög grad anammar det nyliberala tankegods som moderaterna lämnat bakom sig. Sanningen är ju att moderaternas omvandling gjorde att det var mycket svårt för socialdemokraterna att med trovärdighet tala om Fredrik Reinfeldt som ett högerspöke. För Alliansens trovärdighet är det centralt att det är en socialliberal snarare än en nyliberal vision som människor ser att vi strävar efter. ERIK ULLENHAG


”Centerns nya nyliberalism är en fara för Alliansen”

Summary: Fp:s partisekreterare: Centerpartiets utveckling har gjort att nya konfliktytor har skapats mellan centern och folkpartiet som kan leda till problem för fyrpartisamarbetet.Även om Maud Olofsson gärna använder benämningen socialliberal är det snarare en nyliberal utveckling vi ser i centerpartiet. Ledande företrädare talar om platt skatt och förespråkar mycket stora skattesänkningar. Förslag reses om marknadshyror och centern är en skarp kritiker av svensk arbetsrätt. Man tycks också vilja avskaffa principen om inkomstbortfall i socialförsäkringarna och talar i stället om grundtrygghet, vilket skulle drabba de svagaste. Om centerpartiet i alltför hög grad anammar det nyliberala tankegods som moderaterna lämnat bakom sig finns en risk för att fyrpartialliansens förtroende som helhet skulle skadas, skriver folkpartiets partisekreterare Erik Ullenhag. Då riskerar centerpartiet att beskyllas för att vara Alliansens högerspöke.

På senare år har flera ledande centerpartister rört sig i liberal riktning. Självklart är det för oss liberaler positivt att fler bekänner sig till vår ideologi. Ur folkpartiets partipolitiska perspektiv är det glädjande att andra partier sneglar på vår historia och vår ideologi när de vill förnya sig. I flera frågor har utvecklingen också inneburit att folkpartiet och centern står på samma barrikader. Centerpartiet har bland annat lämnat sin tidigare restriktiva migrationspolitik och tillsammans står vi nu upp för en solidarisk flyktingpolitik och en öppning för arbetskraftsinvandring. Vi har också ett gemensamt ansvar att se till att statens makt inte växer sig alltför stor och att värna den enskildes integritet. Samtidigt finns det frågor där de klassiska konflikterna mellan våra partier finns kvar. Centerns förespråkande av kraftiga stöd till jordbruket och den frihandelsskepsis som följer av jordbruksregleringar samt den utbredda EU-kritiken är snarare sammankopplade med den gamla bonderörelsens intressepolitik än med liberalismen. Förhoppningsvis fortsätter förnyelsen av centern i dessa frågor. Vi behöver bli fler som står upp för EU-samarbetets möjligheter att lösa gemensamma problem som klimathotet. Och för att fattiga länder ska kunna sälja sina jordbruksprodukter till den rika världen och därmed göra det möjligt för människor att lyfta sig ur fattigdom. Men även om centerpartiets utveckling gjort att folkpartiet och centern ligger närmare varandra i vissa frågor än tidigare skapas också nya konfliktytor mellan våra respektive partier. I värsta fall kommer delar av förnyelsen av centern även leda till problem för fyrpartialliansen. För även om Maud Olofsson gärna använder benämningen socialliberal är det snarare en nyliberal utveckling vi ser i centerpartiet. Ledande företrädare talar om platt skatt och förespråkar mycket kraftiga skattesänkningar. Förslag reses om marknadshyror och partiet är en skarp kritiker av svensk arbetsrätt och har återknutit till en gammal centertradition om att tala om grundtrygghet i stället för inkomstbortfall i socialförsäkringarna. För alla dessa ståndpunkter går det att hitta nyliberala argument men åsikterna hämtar knappast sin näring ur en socialliberal tradition. En alltför ensidig betoning av den ekonomiska liberalismen leder till en blindhet för de människor som har minst frihet i samhället – de människor som lever i det som folkpartiet traditionellt kallat ”Det glömda Sverige”. Människor som sviks av psykiatrin, som står i kö till ett äldreboende eller på annat sätt faller utanför behöver ett socialt skyddsnät för att kunna få verklig frihet. Vad gäller konkreta förslag om marknadshyror riskerar dessa att leda till att personer som i dag bor i hyresrätter inte har råd att bo kvar. Arbetsrätten kan visserligen behöva moderniseras, men en del av en socialliberal tradition har handlat om att se till att arbetstagaren har trygga anställningar och goda arbetsvillkor. Flera av de första fackföreningarna bildades av liberaler, och socialliberaler i Sverige har varit med och byggt upp den arbetsrätt vi har i vårt land. Och när det gäller centerns nygamla tankar om grundtrygghet kan de utgöra ett hot mot Alliansens förtroende hos svenska folket. Grundtrygghet låter visserligen bra. Det handlar om att alla de som blir sjuka eller arbetslösa ska få samma ersättning – inte som i dag att den sjuke får ett visst procenttal av sin tidigare lön. Tankegången för många nyliberaler är att den enskilde ska ha en viss grundläggande trygghet men att hon själv ska ordna ytterligare försäkringsskydd på en fri marknad. Problemet med ett system med grundtrygghet är att det finns människor som inte kommer ha råd eller möjlighet att teckna de olika försäkringarna. Exempelvis en astmatiker eller kronisk sjuk person kommer knappast få teckna en privat sjukförsäkring. Hon eller han kommer att vara hänvisad till en låg ersättning på grundtrygghetsnivå. Den riskspridning som dagens socialförsäkringar medför är bakgrunden till att folkpartiet under lång tid argumenterat för att principen om inkomstbortfall är det bästa sättet att skapa en trygghet som omfattar alla. Det är vitaliserande för svensk politik att liberala, främst nyliberala tankar, vinner insteg i centerpartiet. Förhoppningsvis fortsätter den utvecklingen. För en liberal är det positivt att olika liberala idétraditioner får större utrymme i Alliansen. För Alliansens framgång i valet 2010 är det också avgörande att samtliga partier i Alliansen fortsätter ett idéarbete. Det räcker inte med att vi förvaltar det förtroende vi fått av väljarna och regerar Sverige på ett kompetent sätt. Vi måste också ha svar på väljarnas frågor om framtiden – vi måste klara av att fortsätta vara samhällskritiska och visa att vi fortfarande är hungriga på att regera. Men samtidigt är det självklart inte ointressant vilken förnyelse som sker i sak. Det finns en risk för Alliansens förtroende som helhet om centern i alltför hög grad anammar det nyliberala tankegods som moderaterna lämnat bakom sig. Sanningen är ju att moderaternas omvandling gjorde att det var mycket svårt för socialdemokraterna att med trovärdighet tala om Fredrik Reinfeldt som ett högerspöke. För Alliansens trovärdighet är det centralt att det är en socialliberal snarare än en nyliberal vision som människor ser att vi strävar efter. ERIK ULLENHAG


Invandrad akademiker får stöd

Summary: Etablerade akademiker hjälper kolleger med utländsk erfarenhet som ännu inte kommit in på den svenska arbetsmarknaden. Det är tanken bakom projektet ”Professionskolleger” . Inna Coppex är mentor åt Elena Jevring och har varit ett stöd på hennes väg till jobbet som apotekare i Sverige.

Elena Jevring har tio års erfarenhet av apotekaryrket från Ryssland. Innan hon flyttade till Sverige för två år sedan hade hon avancerat till apotekschef. I Sverige läste hon först svenska och sedan en kompletterande utbildning för att kunna arbeta som apotekare. Nu har hon en vecka kvar på sin praktik på apotek Lejonet mitt i Stockholm. – Det har varit väldigt jobbigt bitvis, men nu har jag blivit lovad jobb direkt efter praktiken, berättar hon. Hennes mentor, Inna Coppex, har jobbat som apotekare i Sverige i åtta år. Deras erfarenheter är mycket likartade. De kommer från samma stad i Ryssland och har läst på samma universitet, men kände inte varandra innan de träffades i projektet. – Det är en väldig fördel att jag gjort exakt samma resa som Elena, alla steg hon tar har jag tagit tidigare, säger Inna Coppex. Elena Jevring håller med: – Även om min handledare på apoteket är jätteduktig så finns det saker som jag hellre ringer till Inna om. Hon förstår ju allt som jag går igenom för hon har själv varit där. ” Professionskolleger” är alltså ett projekt som drivs av Saco med pengar de fått från förra regeringen. Tanken är att de som redan är etablerade på den svenska arbetsmarknaden ska hjälpa sina kolleger som kommit senare till Sverige men ännu inte fått jobb inom sitt yrke. – Det är ett otroligt resursslöseri att dessa högutbildade och välmeriterade människor inte får jobb när de kommer hit, menar Aulikki Lundgren som är utbildningsansvarig för projektet. Hon talar entusiastiskt om solskenshistorier, som hon själv uttrycker det. – Det är så roligt att följa de här människorna. Jag får mejl där de berättar att de fått jobb eller praktikplats. Projektet har pågått sedan september då det var startträffar i Stockholm, Göteborg och Malmö. I januari hade grupperna uppföljningsträffar och i maj är det avslutning. Mellan de organiserade sammankomsterna träffar mentorerna sina adepter, eller kolleger, ungefär en gång i månaden. När det gäller Inna Coppex och Elena Jevring har de inte hunnit träffas fullt så ofta. – Jag har pluggat så mycket och jobbat samtidigt, men vi ringer varandra ofta, säger Elena Jevring. Båda är mycket nöjda med projektet. Elena Jevring har fått stöd och råd och Inna Coppex tycker att hon har utvecklats både personligt och professionellt. – Det jag har lärt mig genom att vara mentor har jag stor nytta av i mitt arbete eftersom det handlar mycket om att ta hand om männi-skor, säger hon. Hon fortsätter gärna som mentor för nya adepter när projektet är över. Något även hennes adept gärna skulle bli i framtiden. – Jag har fått så mycket stöd att jag nu skulle vilja ge tillbaka och hjälpa någon annan, säger Elena Jevring. Även projektledaren Ossian Wennström på Saco är mycket nöjd så här långt. – Det ger väldigt mycket att lyssna på allas erfarenheter. Och huvudsyftet har varit den personliga utvecklingen – inte att skaffa jobb, men att flera ändå fått det är bara en bonus. Mattias Dahlgren ekonomi@dn.se


"20 procent av energin ska vara förnyelsebar år 2020"

Summary: Sveriges och Danmarks statsministrar: Vi vill ha bindande beslut om att en femtedel av EU:s totala energiförbrukning år 2020 ska komma från förnybara källor. Minst 10 procent av bensin- och dieselförbrukningen inom EU ska bestå av biobränslen år 2020. Vid samma tidpunkt ska 20 procent av EU:s totala energiförbrukning komma från förnybara källor. Dessa bindande åtaganden är ambitiösa men nödvändiga om EU ska lyckas i strävan att bli världens mest energieffektiva ekonomi. Därför tänker vi verka för att EU:s stats- och regeringschefer enar sig kring dessa mål när vi i dag samlas för vårtoppmöte i Bryssel, skriver statsministrarna Anders Fough Rasmussen och Fredrik Reinfeldt.

När EU:s stats- och regeringschefer i dag inleder sitt vårtoppmöte står den globala uppvärmningen högst på dagordningen. Siktet är inställt på att uppställa mer ambitiösa gemensamma mål, dels när det gäller utsläpp av växthusgaser, dels i fråga om förnybar energi och energieffektivitet. Den globala uppvärmningen höjer temperaturen i luften och i haven. Man kan inte längre bortse från vetenskapliga fakta och inte heller från att alla nationella ledare bär sitt ansvar för att undvika de potentiellt katastrofala konsekvenserna. Högre globala temperaturer förorsakade av människornas miljöförstöring kan med tiden smälta Grönlandsisen, höja havsvattenytan, förvärra översvämningar och vålla förödande stormar. På den europeiska kontinenten har temperaturen stigit snabbare än världsgenomsnittet. De fattigaste länderna är emellertid de mest utsatta för dessa effekter, eftersom de har sämst råd att betala priset för anpassning till klimatförändring. Vid Europeiska rådets vårtoppmöte måste vi fatta beslut om en energipolitik för Europa som skall motverka klimatförändringen och förbättra EU:s säkerhet och konkurrenskraft på energiområdet. Vi måste också visa att ekonomisk tillväxt och ett minskat beroende av fossila bränslen är förenligt. För att gå i spetsen måste EU fastställa ett ambitiöst mål för sina utsläpp. Vi vill därför att EU:s övergripande strategiska klimatmål formuleras som ett ambitiöst mål för minskning av växthusgaser. Vi har föreslagit 30 procents minskning av utsläpp av växthusgaser senast till år 2020 med sikte på en multilateral uppgörelse. Ett sådant beslut skulle bli startskottet för internationella förhandlingar och driva på en tillräckligt ambitiös global uppgörelse som börjar gälla när den första åtagandeperioden i Kyotoprotokollet löper ut år 2012. Europas kamp mot klimatförändringen är också nära länkad till åtgärderna på energiområdet. För att lyckas måste vi minska EU:s beroende av fossila bränslen. I dag går trenden i motsatt riktning, nämligen att EU:s beroende av import av gas väntas öka från 57 procent till 84 procent till utgången av år 2030 och av oljeimport från 82 procent till 93 procent. Samtidigt minskar reserverna av konventionella energitillgångar och koncentreras till ett fåtal länder, av vilka somliga ligger i instabila delar av världen. Att ställa upp klara och ambitiösa EU-mål för energieffektivitet och förnybar energi är viktiga steg i bekämpningen av klimatförändringen. EU bör sträva efter att bli världens mest energieffektiva ekonomi. Det finns ett trängande behov av nya investeringar i Europa både när det gäller sammankoppling och ny och renare produktionskapacitet. Men investeringarna bromsas inte minst av bristerna i den interna EU-energimarknadens sätt att fungera. Målen måste vara tillräckligt långsiktiga för att medge investeringssäkerhet. De bör vidare sättas på en övergripande nivå för att medge flexibilitet och kostnadseffektiva nationella åtgärder som tar hänsyn till de mycket olika förhållanden som råder inom medlemsstaterna. Vi stöder ett bindande åtagande om att 20 procent av EU:s totala energiförbrukning till utgången av år 2020 ska komma från förnybara källor och ett mål på att 10 procent av bensin- och dieselförbrukningen ska bestå av biobränslen. Detta skulle bidra till att främja en mycket behövlig investering för att bryta det nästan fullständiga beroendet av fossila bränslen i transportsektorn. Likaledes är ett energieffektivitetsmål på 20 procent år 2020 mycket behövligt. Vi anser dessa mål vara ambitiösa men ändå ligga inom räckhåll för EU, och vi uppmuntrar därför kollegerna att stödja dem. För att bemöta utmaningarna på energi- och klimatområdena fordras samordnat handlande i fråga om forskning och utveckling inom gemenskapen. Vid Europeiska rådets vårtoppmöte nästa år ser vi fram mot att anta en strategisk energiteknologiplan för EU som är inriktad på förnybar energi och energieffektivitet. Framtagande av en andra generation av biobränslen är redan i gång, men detta fordrar avsevärda ansträngningar för att framgångsrikt kunna kommersialiseras. Väteteknologin är redan på plats, men den måste förbättras ytterligare. Vi kan fatta de beslut som ska förändra den rådande trenden i klimatförändringen. Erfarenheterna i både Danmark och Sverige visar att det går att kombinera ekonomisk tillväxt och minskning av utsläpp av växthusgaser. Vi har uppnått detta genom en mix av åtgärder som tar hänsyn till våra olika nationella förhållanden. I detta ingår att använda biomassa för uppvärmning och marknadsbaserade instrument för klimatförändring samt vindkraft och övergång från kol till gas. Vi är övertygade om att kampen mot klimatförändringen kan gå hand i hand med ökad sysselsättning, tillväxt och välstånd. Tiden är nu inne för EU att gå i spetsen för klimatförändringspolitiken. Detta är av avgörande betydelse för att trygga en hållbar framtid för kommande generationer. ANDERS FOUGH RASMUSSEN FREDRIK REINFELDT


Moderns sjukdom fick man aldrig tala om

Summary: När Ullabritt var fyra år insjuknade hennes mor i schizofreni. Sjukdomen präglade familjelivet under alla år men ingen pratade någonsin om den. Tystnaden och hemlighetsmakeriet var det värsta, säger hon i dag.

Ullabritt Zoannos skötte om sin cancersjuka mamma under hennes sista tid i livet. Även om det var tungt, var det en fantastisk period, säger hon. – Den var guld värd för mig. Jag kom mamma nära på ett nytt sätt. Hennes psykiska sjukdom hade legat mellan oss hela livet. Ullabritts mamma hade schizofreni och Ullabritt var över trettio år innan hon började prata öppet om det. Och trots att hon alltid bodde nära sin mamma, umgicks med henne och hjälpte henne, så höll hon ett slags omedvetet inre avstånd, säger hon. – Det var som att sjukdomen tog så stor plats. När jag tog hand om mamma på slutet blev det annorlunda. Då började jag också förstå så mycket mer om henne, om hur hon känt det och haft det. Det kändes som att jag återupprättade hennes moderskap under den tiden. Ullabritt var fyra år när hennes mamma blev intagen på mentalsjukhus första gången. Hon minns det inte själv, men hennes syster har berättat hur barnen stod vid fönstret en trappa upp i torpet och såg hur poliserna jagade deras mamma runt huset. Som vuxen har Ullabritt läst i sin mammas journaler om hur det började: Mamman hade haft huvudvärk och konstiga idéer, hade pappan berättat för läkaren. Hon sprang ut lättklädd mitt i vintern och gjorde andra tokiga saker. Till sist blev pappan tvungen att ringa till polisen. Familjen bodde i ett torp ute på landet i Uppland. När mamman hamnade på sjukhus placerades Ullabritt och hennes tre syskon hos släktingar på olika håll. – Jag blev själv svårt sjuk direkt efteråt och fick läggas in akut på sjukhus. Jag hade smärtor i benen och hjärtproblem, läkarna trodde att det var något reumatiskt men de hittade inget. Antagligen var jag bara så fruktansvärt sorgsen. Ullabritts pappa måste jobba. Han reste mycket i sitt arbete och fick samtidigt åka runt för att få träffa sina barn och hinna hälsa på sin fru på Ulleråkers sjukhus. – Han var otroligt pressad. Det var de sociala myndigheterna som sa att vi måste placeras ut, pappa lyckades ordna så att vi kom till släktingar. Men tänk om vi kunnat få en hemvårdare i stället, så att familjen hållits ihop. Vi barn var förstås rädda och oroliga, på den tiden förstod man inte att barn behöver få veta vad det är som händer. Ullabritts mamma blev utskriven och familjen flyttade till en lägenhet i det närbelägna samhället. – Sedan var hon frisk ett bra tag. Jag minns henne som en glad person då. När jag var tio elva år blev hon sjuk igen, det är den första gången som jag själv har minnen av. Ullabritt kommer ihåg att hennes mamma en dag inte kom hem efter jobbet. Pappan blev väldigt orolig och Ullabritt förstod inte varför. Hennes storasyster berättade att polisen varit efter deras mamma. Nästa morgon berättade pappan att han fått åka in till sjukhuset med henne. Det här kom att upprepas många gånger under syskonens uppväxt. – Jag minns att hon insjuknade tre eller fyra gånger, i verkligheten var det nog tretton eller fjorton gånger, säger Ullabritt. Perioderna då hon var hemifrån minns jag bara diffust. Pappa fanns alltid där, och det var ju bra. Men vi pratade i princip aldrig om mammas sjukdom, inte vi syskon heller som små. Fast vi hade nog ett bra stöd av varandra ändå, att vara endabarn hade säkert varit mycket värre. När Ullabritts mamm insjuknat för andra gången frågade Ullabritt sin pappa vad det var för sjukdom som mamman hade. ”Schizofreni”, svarade han, men sa inte så mycket mer. – Jag sökte själv information i böcker. Jag ville hitta en enkel förklaring, som att det berodde på att hon ramlat och slagit i huvudet. Jag ville också hitta något som skulle försäkra mig om att hon skulle kunna bli frisk igen. Ullabritts mamma kämpade för att orka med vardagslivet när hon var hemma. Hon var påverkad av sin sjukdom och hade svåra biverkningar av medicinerna, som motoriska störningar. – Ibland gick hon bara fram och tillbaka, fram och tillbaka, och hon grimaserade. Hon var väldigt trött. Vi hade nog inte så stor förståelse för det där, och vi var inte särskilt hjälpsamma. Jag läste i journalerna att hon berättat att hennes barn blev så trötta på henne. Jag har haft så dåligt samvete för att jag ofta irriterade mig på henne. Hon var verkligen en lidande människa, men det förstod vi inte då. Huset var ofta fullt av barn, och senare av tonåringar, berättar Ullabritt. Kompisarna kom gärna hem till dem, där lade de vuxna sig inte i allting. – Våra föräldrar var trötta och slitna, de orkade inte, det var lite av ett abdikerat föräldraskap hemma hos oss. Men våra föräldrar var också, båda två, mycket vänliga personer. Stämningen var lugn, vi var ingen bråkig familj. – Jag tror att det var bra både för oss barn och för våra föräldrar att vi hade våra vänner hemma så mycket och skötte oss själva. Det blev mer som ett vanligt liv, och det blev mer av lugn för mamma, trycket på henne blev mindre. Hon var väldigt stresskänslig och blev lätt upprörd och ångestfylld. Ullabritt minns inte att hon var rädd för att kompisarna skulle fråga om hennes mammas sjukdom. – Jag tror att jag trängde undan alla sådana tankar. En gång var mamma på väg att bli psykotisk när några kompisar var där, och de blev besvärade, generade, men de vågade nog inte fråga och jag minns inte om det kändes obehagligt. Det var över huvud taget ingen som talade om sjukdomen. Runt den fanns en kompakt tystnad, säger Ullabritt. – I själva verket visste ju alla – grannar, bekanta, kompisar och deras föräldrar, alla omkring oss i samhället. Men ingen sa någonsin något. Som Ullabritt kommer ihåg det kände hon inte att hon levde med något slags skam över sin mammas sjukdom. Samtidigt tror hon att det är svårt att minnas hur det var, eftersom den verklighet hon levde i var så självklar för henne. Skammen byggdes kanske in i henne. – Jag lärde mig säkert tidigt att det här var något man helt enkelt inte pratade om. Jag tror att jag avskärmade hela vetskapen om hennes sjukdom väldigt länge, jag försökte förminska den i mitt liv. När syskonen började bli vuxna skingrades familjen igen. Ullabritts syskon lämnade det lilla samhället för att jobba eller plugga, och föräldrarna skildes. Ullabritt gifte sig och fick barn, men bodde kvar på orten, nära sin mamma. – När hon bodde ensam blev det som att pressen på henne lättade. Hon hade sin pension och började vänja sig vid att klara sin ekonomi själv. Jag tyckte att hon hade det bra, efter omständigheterna. Vi sågs ofta, hon passade barnbarnen så gott hon kunde, de hade jättebra kontakt med mormor och gick gärna dit. Ullabritts mamma blev tystare och tystare, men det gick 23 år innan hon fick ett nytt återfall, år 1995. Hon insjuknade långsamt, beskriver Ullabritt. – Ingen hade berättat det för mig, men hon hade slutat med sin medicin. Först verkade det som att hon blev friskare och friskare, vartefter som biverkningarna försvann. Sedan började hon gradvis bli alltmer påstridig och aggressiv, hon bråkade med hantverkare och alla möjliga människor. Mina barn märkte det tidigt, och frågade mig hur mormor mådde. Att få psykiatrin att ingripa var nästan omöjligt. – De frågade mig om hon var en fara för sitt eget liv. Annars kunde de inget göra. Jag fattade ingenting, hon var ju så uppenbart sjuk, och så utsatt. Hon blev mer och mer misstänksam, hon barrikaderade sig i lägenheten och till sist ringde grannarna till polisen i samråd med mig. Ullabritts mamma blev inlagd igen och fick medicin. Efter det blev hon aldrig mer sig lik, säger Ullabritt. Kanske minskades aldrig de höga medicindoser hon fick när hon var akut sjuk och inlagd. Under alla år, från 1950-talet fram till 1995, var det aldrig någon som erbjöd psykologiskt stöd till familjemedlemmarna. – I dag kan jag se att vi hade behövt både stöd och kunskaper från början. Våra föräldrar hade behövt stöd i sitt föräldraskap, vi barn hade behövt få prata med någon kunnig person och få svar på alla frågor. Jag tror att det som jag led mest av som liten var just tystnaden, spelet och hemlighetsmakeriet som man tvingades in i utan att ens vara medveten om det. Ullabritt levde i ett slags dubbla världar, och hon fick tidigt ett lite dubbelt förhållande till sin mamma, säger hon. Hon skapade sig ett avstånd till henne genom att tänka ”hon är bara en sjuk människa”. Som vuxen kämpade hon för att inte känna så, för att visa sin mamma respekt, för att inte tro att hon själv visste bättre utan fråga efter mammans vilja och åsikter. Hennes mamma var 71 år när hon fick sin dödliga cancersjukdom. – Det hade alltid varit svårt att prata med mamma om hennes schizofreni. Hon var så skör, så känslig. Men när jag tog hand om henne på slutet satt vi och pratade om förr, om åren på torpet. Då sa mamma själv ”… och sen blev jag ju sjuk, och när jag tänker på hur ni barn måste ha haft det mår jag så fruktansvärt dåligt, jag orkar inte tänka på det.” – Det var som att det gick upp ett ljus för mig. Först då förstod jag hur mycket skuld- och skamkänslor hon haft, och hur hon lidit av dem. Och jag kunde se hela hennes personlighet, med den humor och livsglädje hon hade, den som jag också minns från barndomen. Det händer att folk säger ”å, vilken jobbig barndom du måste ha haft”. Men det är inte medlidande hon vill ha, säger Ullabritt, snarare vill hon ha ett erkännande, en vilja att se hennes egen upplevelse av det som varit. – Det är mitt liv det handlar om och mitt liv har inte varit förfärligt. Däremot vore det förfärligt om jag skulle börja se min uppväxt som en enda stor förlust. Jag mår dåligt när människor lägger in sina egna värderingar och uppfattningar i det som är andras liv. – Någon sa en gång att det kanske hade varit bättre om vi blivit fosterhemsplacerade. Det allra värsta för mig var när mamma försvann in på sjukhus, hur skulle det då ha varit om hon försvunnit för mig för alltid? Visst hade vi behövt mycket mer stöd, men det finns också mycket av det speciella i min uppväxt som jag tycker om. Min mamma var min mamma, och hon har lärt mig så otroligt mycket. Malin Nordgren malin.nordgren@dn.se 08-738 10 00


Teori och terapi

Summary: Psykologprogrammet. Ska man hjälpa andra måste man först känna sig själv. Därför får psykologistudenterna i Umeå gratis terapi. Fredrik Sandin har fått många aha-upplevelser under utbildningen.

– Det är spännande att läsa på psykologprogrammet. För ju mer man läser, desto mer förstår man om sig själv och andra, tycker Fredrik Sandin som pluggar vid Umeå universitet. I ett av de stora kasernhusen på nedlagda I 20 i Umeå ligger en gymnasiefriskola. Där gör Fredrik Sandin, som går sjätte terminen på psykologprogrammet vid Umeå universitet, sin praktik. – Det ska bli jätteintressant, säger han medan vi vandrar alla trappor upp till rätt våning. Fredrik Sandin kommer från Linköping. Men att plugga där var inget alternativ – han ville prova en ny stad och det blev Umeå. – Psykologutbildningarna har olika profiler och jag tycker att Umeå universitets profil är jättebra, säger han. De fem första terminerna ligger fokus på teori. Kurserna spänner över allt från kognitiv psykologi, utvecklingsspykologi och socialpsykologi till neuropsykologi. – Visst är det tufft med så mycket teori i början. Men det har gått jättebra, säger Fredrik Sandin och fortsätter: Under tiden man läser om olika psykologiska ”grejer” lär man sig att se dem i vardagen. Jag har fått aha-upplevelser flera gånger under utbildningen. Han berättar om när han läste socialpsykologi, att han började lägga märke till både hur han själv och andra fungerar i grupp. Den sjätte terminen är det praktik. Fredrik Sandin ska tillbringa hela terminen med att arbeta med ett par av klasserna på friskolan där eleverna har samarbetsproblem. Under termin sju är studenterna på en psykologmottagning plus att de har en eller två samtalskontakter med ”patienter” . Det är först från och med termin åtta som psykologstudenterna får ha egna terapiklienter. Under de tre sista terminerna varvas föreläsningar med terapisamtal, med både klienter och studenternas egen terapi. Alla psykologstuderande måste gå i egen terapi. – Vi som läser i Umeå får hela vår terapi betald av universitetet och det är verkligen kanon! säger Fredrik Sandin och fortsätter: – Jag tror att egenterapin är en av de viktigaste inslagen i utbildningen. Ska man jobba med människor måste man jobba med sig själv först. Den enda nackdelen med utbildningen är att det kan vara svårt att bedöma vad som krävs för att få godkänt. – För det finns ju inga rätta svar – psykologi är inte som matematik, säger han. I framtiden vill Fredrik Sandin arbeta med grupper och organisationer, gärna idrottslag. – Det finns en oerhörd potential i människors samspel med varandra. Det vill jag jobba med, säger han. Annika Rydman annika.rydman@vindeln.net


Pressad av kurskraven

Summary: När Lisa Wingård läste till arkitekt undrade hon ofta varför så många kurskamrater led av prestationsångest och vacklande självförtroende. Då skrev hon en bok för att hjälpa nya studenter inom kreativa utbildningar.

Under de fyra och ett halvt år som Lisa Wingård utbildade sig till arkitekt på Chalmers i Göteborg talade lärarna om yrkets ”enorma frihet” . Samtidigt fick hon och hennes klasskamrater allt sämre självförtroende – och många av dem mådde inte psykiskt bra. – Från början var vi en brokig samling människor med olika bakgrund. Men ju längre vi gick på utbildningen, desto mer lika blev vi. Kläderna var likadana, och vi fick samma intressen och värderingar. Hur kunde det blir så Lisa Wingård försökte hitta svaret, eller snarare svaren. För det finns inte en enda förklaring till att en utbildning som ska stimulera ett fritt tänkande i stället leder till att studenternas särdrag suddas ut. När Lisa Wingård skulle göra sitt examensarbete valde hon att skriva en bok om de ramar som styrde hennes och kamraternas inslussning i yrkeslivet. Tanken är att den ska hjälpa nya studenter att vara lite bättre förberedda på vad som väntar dem. – Arkitekter är både praktiker och teoretiker, konstnärer och tekniker. Utbildningen borde stimulera studenterna att utveckla det som de redan har, inte stöpa alla i samma form. De som i dag börjar läsa arkitektur på Chalmers får alla ett exemplar av boken, som har titeln ”Om att bli arkitekt” . Även verksamma i yrket samt lärare på andra universitet och skolor har velat ta del av Lisa Wingårds tankar. – Varje yrke har sin jargong och sin mytbildning. En arkitekt förutsätts sitta med lampan tänd långt in på natten och ösa ur sig en massa kreativa idéer. På skolan fick jag höra att all stor arkitektur föds ur ångest. Enligt Lisa Wingård leder denna mytbildning, som sällan motarbetades av lärarna, till att de flesta studenter drabbas av en enorm prestationsångest. För många rasade självförtroendet i botten när de inte kunde leva upp till schablonbilden av hur en arkitekt ska vara. Deras kreativa förmåga förlamades. Redan några månader in på det första studieåret satt Lisa Wingård och pratade med fyra kurskamrater om hur de upplevde utbildningen. – När vi såg oss omkring och tittade på varandra upptäckte vi likriktningen jag talade om tidigare. Få lärare ville bygga vidare på vår särart och stötta den individuella utvecklingen. Kanske lider de också av ett dåligt självförtroende som hindrar dem att vara fria i tanken. Lisa Wingård tror att alla konstnärliga och ”fria” utbildningar har liknande problem. Där finns sällan några rätt och fel, få givna sanningar. Så mycket handlar om personligt tyckande hos lärare och redan verksamma inom yrket. Men du och de andra på arkitektutbildningen var ju vuxna människor, kunde ni ha valt en egen väg, vågat vara mer individuella – Som ung student är man ganska sårbar och känslig för vad andra tycker. Visst går det att sticka ut och våga om man har stark självkänsla. Men den som bryter mot normen kan lika gärna bli en udda enstöring som ingen räknar med. I stället efterlyser hon en utbildning som låter alla elever växa och finna sin egen identitet – oavsett om de utbildar sig till arkitekter, konstnärer eller till något annat yrke som kräver extra mycket eget tänkande och eget skapande. Lisa Wingård föddes och växte upp i Göteborg. Efter gymnasiet funderade hon på att utbilda sig till industridesigner, men backade när hon fick reda på att de flesta som valde den banan redan hade ett par års konststudier bakom sig. När så hennes mamma föreslog att hon skulle läsa till arkitekt på Chalmers tänkte Lisa att det kanske skulle passa henne. Hon har alltid varit road av form och att arbeta med händerna, men visste inte särskilt mycket om yrket. Nej, hon är inte släkt med den kände arkitekten Gert Wingårdh. – Jag kände i alla fall till att arkitekter ritar hus, men mitt drömyrke som liten var annars fiskare. I dag arbetar Lisa på ett arkitektkontor i Göteborg. Hon har varit med om att rita en läkemedelsfabrik, flera kontor samt några privatvillor. – Ångesten jag kände under utbildningen har minskat. Jag kan vara mer mig själv och försöka skapa utifrån min vision om vad som är bra arkitektur. Thomas Lerner thomas.lerner@dn.se


”Gymnasieskolan måste anpassa rmatteämnet till verkligheten”

Summary: Gymnasiekritiker: Om skolminister Jan Björklund (fp) vill ha en gymnasieskola i världsklass måste undervisningen i yrkesämnen bli verklighetsförankrad. Särskilt allvarlig är situationen inom matematikundervisningen. 60–70 procent av eleverna på yrkesförberedande program visar dålig tro på sin egen förmåga inom matematiken. De förstår inte hur de ska kunna använda kunskaperna i det framtida jobbet. Den klassiska matematikläraren har akademisk bakgrund där matematiken har ett egenvärde. De flesta av dem saknar kunskap om yrkesämnena de undervisar i. Nu behövs nytänkande och riktat stöd till både matematik- och yrkeslärare, skriver fyra utbildningsexperter med olika bakgrund.

När skolminister Jan Björklund nyligen presenterade direktiven för utformning och inriktning av den nya svenska gymnasieskolan pekade han på att ingen skolform brottas med så många akuta problem som gymnasiet. Inom de yrkesinriktade programmen, som står för uppemot hälften av gymnasieskolans elever, pekar han på elevavhopp, många underkända elever och utbildningar med låg kvalitet. Skolministern menar att införandet av en yrkesexamen och en lärlingsexamen med högskolebehörighet som frivilliga tillval ska kunna vara en lösning. Det utgår från synsättet att teoretiska ämnen går att plocka bort eller i alla fall kraftigt reducera utan att kvaliteten på olika yrkesinriktningar blir lidande. Problemet är emellertid inte att kärnämnen saknar relevans i utbildningen. Problemet är snarare att dagens undervisning i teoretiska ämnen saknar relevans i yrkesutbildningen. Bristande motivation och kunskaper i kärnämnena hänger intimt samman med att undervisningen inte är kopplad till hur de teoretiska kunskaperna kan tillämpas inom respektive yrkesområde. Situationen är särskilt allvarlig inom matematikämnet. Undersökningar visar att sextio till sjuttio procent av eleverna på de yrkesförberedande programmen visar dålig tillit till sin förmåga. De förstår varken värdet av matematikkunskaper eller hur de kan använda sig av matematik i sitt blivande yrke. Vid utformningen av dagens gymnasieskola var tanken att även de yrkesstuderande skulle få lära sig en utvecklingsbar matematikm, men man glömde att ge lärarna det stöd de behövde genom att yrkesanpassa matematikens innehåll och matematiska modeller till yrkenas behov och elevernas nivå. Försök har visat på att det finns framkomliga vägar som förbereder eleverna för arbetslivets krav, höjer kvaliteten på yrkesutbildningen och samtidigt öppnar för vidare studier i matematik för dem som vill. I dag läser alla elever på gymnasiet enligt samma kursplan i matematik, kurser som i realiteten har fokus på en akademisk karriär och som saknar koppling till karaktärsämnenas innehåll. Man har inte tagit i beaktande att den traditionella gymnasiematematiken och en för karaktärsämnena (yrkesämnena) funktionell matematik skiljer sig åt i vilken typ av matematik som skall ställas i centrum trots att drygt en tredjedel av all undervisning i den grundläggande matematikkursen på gymnasiet sker på de yrkesinriktade programmen. Den klassiska matematikläraren kommer från en akademisk tradition där kunskap i matematik har ett egenvärde. De flesta av dem saknar kunskaper om yrkets matematik och om innehållet i yrkesämnena på de program de undervisar i.Karaktärsämneslärarna är å andra sidan ursprungligen skolade i en industri- och verkstadsanda där de också arbetat en tid. Man betraktar sina kunskaper som ett hantverk där kunskapsbildningen är tyst och praktisk. Det finns ett instrumentellt förhållande till kunskap som inte har ett egenvärde utan bör kunna användas till något tydligt och konkret. Här används matematiken som ett redskap och lösningarna är alltid praktiskt tillämpbara. De flesta karaktärsämneslärare saknar dock kunskap om hur man bygger upp den matematik som är nödvändig för att utveckla och förnya deras yrkeskunskaper. Samtidigt saknar båda lärargrupperna undervisningsmaterial som kan stödja dem i att bygga upp en funktionell yrkesmatematik. En följd har blivit att den gamla yrkesräkningen trängts undan av en akademisk matematik som inte fungerar optimalt i yrkesmiljön och att yrkesräkningen inte getts möjlighet att utvecklats så att den kan stödja dagens behov av beräkningar inom yrkesutbildningen. Inställningen tycks vara att eleverna ska läsa matematik för att kunna gå vidare mot mer teoretiska kurser på högskolan i stället för att bli duktiga yrkesmän och -kvinnor. Inom ett utvecklingsprojekt kallat( KAM-projektet har matematik och karaktärsämneskurser anpassats till varandra så att de bildar en förståelig helhet för eleven, och lärarna har kompetensutvecklats i att arbeta ämnesövergripande. Arbetet resulterade i att eleverna nådde en djupare förståelse i både matematik och karaktärsämnena samt fick högre motivation för sina studier. Yrkesmoment som tagits bort från utbildningen för att de av eleverna upplevdes vara alltför svåra kunde genom användandet av relevanta matematiska modeller åter tas med i undervisningen. Vi är övertygade om att goda matematikkunskaper är nödvändiga för att klara sig på morgondagens arbetsmarknad. För detta krävs ett nytänkande inom matematikundervisningen, utveckling av nya matematiska verktyg, omarbetning av kursplaner och riktat stöd till såväl matematiklärare som yrkeslärare. Men framför allt krävs en tydlig signal från regering och berörda myndigheter att matematikundervisningen, yrkeskurserna och det arbetsplatsförlagda lärandet på yrkesprogrammen måste utvecklas i samverkan. Inom andra kärnämnen har man kommit längre, men även där är det angeläget att kopplingen mellan teori och praktik stärks betydligt. Om inget görs är risken stor att intresset för kärnämnena ytterligare försvagas med allvarliga följder för såväl efterfrågan och genomströmning som kvalitet på yrkesprogrammen. På sikt hotas den kompetens som Sverige ska konkurrera med i framtiden. Om skolministern menar allvar med en gymnasieskola i världsklass måste yrkeslinjernas kärnämnesundersvisning bli mer verklighetsanpassad. Och det är hög tid att börja med matematiken. JONAS BERGGREN, Svenskt Näringsliv LARS ÅKE HENRIKSSON, Policyutvecklare, LO LEIF MAERKER, Matematiklärare, Göteborg WIGGO KILBORN, fd Universitetslektor, Göteborg


"Sverige måste hjälpa u-länder att hejda fågelinfluensan"

Summary: Experter: Vi måste hjälpa till utomlands att rusta upp djurhälsan - annars hotas på sikt även människors hälsa i Sverige. En globaliserad värld kräver att djurhälsofrågorna fungerar i alla länder. Glöm inte att alla stora farsoter som satt skräck i västvärlden de senaste årtiondena - hiv, sars och fågelinfluensa - har sitt upphov i djurriket. Stämningen var ödesmättad när man förra året letade döda viggar utanför Oskarshamn. Men risken är stor att vi glömmer bort fågelinfluensan när den inte längre upplevs som ett hot mot människor i den rika världen. Fortfarande hotar sjukdomen fattiga människors försörjning särskilt i Afrika. Sverige bör vara förutseende och hjälpa till att bygga upp en djurhälsovård i afrikanska länder. I längden är det avgörande också för hälsoläget i Sverige, skriver forskarna Ulf Magnusson, Lantbruksuniversitetet, och Inge Gerremo, Sida.

Den gångna veckan var det ett år sedan det första fallet av den farliga varianten av fågelinfluensa diagnostiserades i Sverige. I tv såg vi hur smittskyddsutrustade svenska veterinärer letade efter döda viggar i Oskarshamnstrakten och på svarta löpsedlar kunde vi läsa om hur dödsbringande gäss skulle nå Öland inom 24 timmar. Vi kände den ödesmättade stämningen. Ett effektivt och resursstarkt maskineri med välutbildade experter från Jordbruksverket i spetsen tog sig dock an denna viktiga uppgift. Det fanns både kompetens och beredskap för ett utbrott i Sverige. Samtidigt passerade livet i stort sett som vanligt i många afrikanska länder. De medicinska myndigheterna och deras motsvarighet på djurhälsoområdet hade fått information från Världshälsoorganisationen (WHO) och FN:s jordbruks- och livsmedelsorganisation (FAO) om de risker som förelåg med fågelinfluensan, men den aktuella beredskapen förblev låg. Skälet till det var och är att resurserna är synnerligen begränsade, ibland obefintliga. Man förlitade sig i stor omfattning på den expertis som skulle kunna flygas in i händelse av ett sjukdomsutbrott. Under året som gått har vi hört om utbrott i ett antal afrikanska länder, med några dödsfall bland människor. Nyligen uppmanade FAO Nigeria att öka kontrollåtgärderna på gårdar där fjäderfä föds upp och på marknader, i syfte att förhindra spridningen av fågelinfluensan och minska risken att människor blir smittade. FAO konstaterar att viruset fortfarande är i omlopp bland grupper av fjäderfä i landet. Viruset sprids med stor sannolikhet längs de stora handelsvägarna inom Nigeria. Spridningen av viruset försätter grannländerna i fara. En ökad kontroll skulle se till att länder upptäcker spridning av viruset snabbare. Sjukdomen verkar alltså nu vara etablerad i Afrika. Riskerna för större spridning och utbrott i denna världsdel är överhängande. Motsvarande risker finns i flera asiatiska länder, som Vietnam, Thailand och Indonesien, där vi redan sett ett antal utbrott. Emellertid är beredskapen och förmågan att hantera situationen där generellt betydligt högre än i de flesta afrikanska länder där fågelinfluensan finns. WHO rapporterar om 274 fall hos människor sedan den farliga varianten av fågelinfluensan började spridas 2003, 167 av dessa har lett till döden. Samtidigt rapporterar den internationella djurhälsoorganisationen OIE att sjukdomen diagnostiserats hos fåglar i ett 60-tal länder. Åren 2003-2004 avlivades eller dog 44 miljoner höns och kycklingar i Vietnam, motsvarande 17,5 procent av landets fjäderfäbestånd. Världsbanken beräknar att detta kostade cirka 1,5 procent av Vietnams BNP. Vi skall då betänka att majoriteten av hönsen i Vietnam, liksom i många andra asiatiska och afrikanska länder, föds upp på bakgården hos fattiga familjer. Sjukdomen är alltså ett stort djurhälsoproblem med betydande och alarmerande konsekvenser för människor som lever i fattigdom. Självklart finns fortfarande risken att viruset förändras och sprids från människa till människa. Hittills finns dock inga sådana fall rapporterade, och risken för en influensapandemi bland människor är inte direkt överhängande. FN och dess underorganisationer betraktar således fågelinfluensan i nuläget främst som ett djurhälsoproblem med åtföljande problem för människors matförsörjning och ekonomi. Det är dock inte bara de små men viktiga inkomsterna från ägg- och fjäderfäförsäljning på lokala marknader som försvinner. Även regional och internationell handel drabbas. Vi ser tydliga paralleller med attityden till hiv/aids-frågan: När sjukdomen först upptäcktes framstod den som ett kolsvart hot mot vår (västerländska) civilisation och vårt sätt att leva - engagemanget från medier och politiker var stort. När vi sedan lärde oss att bättre skydda oss mot och behandla sjukdomen har engagemanget minskat. Samtidigt fortsätter en mänsklig hiv-katastrof i stora delar av Afrika och i andra delar av världen. Detsamma gäller fågelinfluensan. När det "bara" är försörjningen för människor i fattiga områden som hotas svalnar engagemanget. Fågelinfluensan kan ses som ett av många fattigdomsproblem som är knutna till smittsamma sjukdomar hos djur. En gemensam nyttighet som en nationell djurhälsovård är avgörande för fattigdomsbekämpningen i ett flertal av de afrikanska länderna. För detta krävs ett långsiktigt arbete med att bygga upp de institutioner vi själva har och tar för givna. Med risk för att framstå som cyniska, menar vi att de senaste årens utbrott av den farliga varianten av fågelinfluensan trots allt också kan ha fört med sig något positivt för världens fattiga: Fler och fler av oss i det rika Europa inser att sjukdomar i de fattiga länderna också kan spridas genom resor, handel med djur och djurprodukter eller med flyttfåglar. Även den egennyttige tvingas inse att hon eller han bör engagera sig i hälsoläget i de fattigaste länderna. Djurhälsoproblemet fågelinfluensa sätter ljuset på att majoriteten av världens fattiga lever på landsbygden och är beroende av produkter från husdjur och växter för sitt uppehälle och möjligheten att ta sig ur fattigdomen. Denna insikt når nu allt fler bland allmänheten, politiker och beslutsfattare i Sverige. Sverige var den tredje största givaren, efter USA och Japan, till FAO:s arbete med att bekämpa fågelinfluensan förra året. I år räknar vi med att Sverige satsar ytterligare 50 miljoner kronor på FAO:s arbete. Pengarna utgör endast en del av vad som behövs. Minst lika viktigt är att bistå med teknisk expertis såväl vid akuta situationer när utbrott befaras som till långsiktigt arbete med uppbyggnaden av resurser i våra samarbetsländer. Sida har tillsammans med Sveriges lantbruksuniversitet, SLU, Statens veterinärmedicinska anstalt, SVA, Jordbruksverket, SJV, och Livsmedelsverket, SLV, en referensgrupp just för att samverka kring de här frågorna. Vi står inför utmaningar som kommer att kräva arbete utanför Sveriges gränser under lång tid framöver. Det kommer att behövas expertis som på olika sätt kan se till att inte minst länderna i Afrika får nödvändig egen kompetens. Detta kräver utbildning och kapacitet i Sverige som också tar hänsyn till dessa globala behov. En alltmer globaliserad värld med en ökande gränsöverskridande verksamhet kräver att djurhälsofrågorna fungerar i alla länder. Vi skall komma ihåg att samtliga stora farsoter som satt skräck i västvärlden under de senaste decennierna - hiv, sars och just fågelinfluensan - har sitt ursprung i djurriket. Ett år med fågelinfluensan får inte bli en flykt från verkligheten. Låt oss i stället vara förutseende och bidra till kapacitetsuppbyggnaden inom det globala djurhälsoområdet. Då kommer vi att kunna medverka i kunskapsutbyten med kolleger i Afrika och Asien. Det kommer att vara till ömsesidig nytta och är i längden avgörande även för hälsoläget i Sverige. ULF MAGNUSSON INGE GERREMO