Resan från barndomens till nutidens Polen

Summary: Esther Ziv-Wierzbicki var tio år när hon lämnade Polen och flyttade till Israel. När hon i vuxen ålder återvände till barn-domens land och språk var mötet chockartat. Plötsligt kände hon igen det landskap som alltid funnits i drömmarna, men som hon inte kunnat identifiera.

När Esther Ziv-Wierzbicki lämnade Polen för snart femtio år sedan hade hon inte en tanke på att återvända. Hon var tio år gammal när hennes familj fick chansen att lämna landet och flytta till Israel. Det var 1957 under det kortvariga tövädret i Polen efter Stalins död. Familjen hamnade först i ett barackläger för nykomna immigranter utanför Tiberias i norra Israel. Där bodde ett tjugotal familjer från Polen och Marocko. – Den rådande atmosfären i Israel då var att man skulle lämna sitt förflutna bakom sig och glömma sitt ursprung – vi skulle alla bli fullvärdiga israeler, med ett nytt språk och en ny identitet. Jag lärde mig snabbt att tala hebreiska, men för mina föräldrar var det svårare, så vi fortsatte tala polska hemma. Mamma lärde sig aldrig prata hebreiska på riktigt, berättar Esther som de senaste tjugo åren bott i Jerusalem. Hon beskriver stämningen i sitt hem under den första tiden som ”underjordisk”: – Det kändes som om det var något fel på oss, att vi inte riktigt hörde till fast vi så gärna ville. Jag förbjöd mina föräldrar att tala polska när andra barn kom på besök, jag var livrädd för att någon skulle höra vårt konstiga språk. Mellan oss barn fanns en oskriven regel att aldrig tala om varifrån vi kom. Min dröm var att bli som en riktig sabra, en infödd israel. Tiden i lägret var förvirrande, framför allt för Esthers föräldrar, som hade svårt att förstå sig på sina nya landsmän från Marocko. Deras livsstil var helt annorlunda, och de talade arabiska sinsemellan. – Jag tror att mina föräldrar, precis som många andra europeiska judar, inte hade en aning om att det fanns sefardiska judar, präglade av den orientaliska kulturen. Mittemot oss bodde en man som hade två hustrur. Kvinnornas färggranna klädsel, deras mat och musik – allt var totalt främmande och obegripligt, det kändes inte som om vi hade något gemensamt med dem. Esthers båda föräldrar hade flytt till Sovjetunionen när tyskarna gick in i Polen i början av andra världskriget. När de återvände efter krigsslutet fann de att alla deras släktingar utom två av faderns bröder hade dödats av nazisterna. Deras gamla hem, pappans i Warszawa och mammans i Galicien, hade övertagits av andra familjer. De hamnade i stället, precis som de flesta av återvändarna från Sovjet, i staden Legnica vid tyska gränsen. Den tyska befolkning som tidigare bodde där hade flytt eller fördrivits under kriget. – Huset vi bodde i hade tidigare tillhört en tysk familj. Alla saker som fanns där – möbler, husgeråd, inredning – hade tidigare tillhört en annan, okänd familj. För mig spelade det inte så stor roll, men jag tror det var svårt för min mamma att finna sig tillrätta med det. Esther växte upp bland ruinerna i Legnica, som till stora delar hade förstörts under kriget. Familjens liv präglades även på den tiden av utanförskap och hemlighetsmakeri. – Mina föräldrar var övertygade antikommunister och levde hela tiden i rädsla för att bli avslöjade. Jag minns hur de brukade lyssna på Radio Free Europe bakom fördragna gardiner. De vuxna talade om Stalin som när som helst kunde skicka dem i fängelse. Familjens försörjning var också en källa till ständig oro. Esthers far, som förestod ett varuhus, ägnade en stor del av sin tid åt svartabörshandel. I Legnica fanns en av Röda arméns största baser i Polen, och där fanns ett överflöd av billiga varor som genom mellanhänder slussades ut till den polska svarta marknaden. Pappan var en av dessa mellanhänder, som genom sina kontakter med ryssarna förmedlade eftertraktade varor till polska kunder. Esther blev medveten om denna farliga hemlighet redan vid sex års ålder: – Jag hittade en dag en massa armbandsur i en låda och ropade förtjust till min mamma att jag hittat en skatt. Hon blev mycket arg och rädd och sade att jag fick aldrig berätta det för någon, för då skulle pappa bli skickad till Sibirien. När de polska judarna under general Wladyslaw Gomulkas tid fick möjlighet att lämna Polen valde familjen att starta ett nytt liv i Israel. Och för Esther begravdes barndomens Polen i glömska. Familjen flyttade så småningom till Tel Aviv, och när föräldrarna gick bort på 1970-talet slutade hon helt att tala polska. Hebreiskan blev inte bara hennes nya språk utan också hennes levebröd när hon på 1980-talet började arbeta på tidningen Maariv. När Polen och Israel inledde diplomatiska förbindelser i början av 1980-talet fick israeliska medborgare för första gången möjlighet att besöka Polen. Esther följde med den allra första israeliska delegationen 1983 – det var ett tjugotal journalister, författare och skådespelare. – När jag kom till Polen hände något fullständigt oväntat. Jag kände plötsligt igen det landskap som alltid funnits i mina drömmar, men som jag inte hade kunnat identifiera. Jag har alltid varit medveten om mina drömmar, och jag funderade mycket över varför de utspelade sig i en så speciell miljö. Det var som en chock att inse att Polen hela tiden hade funnits där i mitt undermedvetna, fast jag så omsorgsfullt hade förträngt det. Mötet med språket blev nästa chock: – När jag gick omkring i Warszawa och hörde alla tala polska var det som om något föddes på nytt inom mig. Både språkets ljud och orden träffade mig djupt, det öppnade någonting inom mig som varit inneslutet och undertryck. Jag insåg för första gången att polskan är mitt känslospråk. Jag, som både talar, skriver och undervisar på hebreiska, jag anser mig verkligen behärska det språket, förstod plötsligt att jag inte känner på hebreiska. Jag hade i alla år varit ett slags språklig zombie, utan att inse det. Detta möte med en bortglömd identitet ledde till ett utbrott av kreativitet, berättar Esther: – Jag skrev en bok direkt när jag kom hem, en samling galna noveller. Och sedan flera olika artiklar och berättelser – jag hade ett enormt behov av att formulera denna omvälvande upplevelse. Jag hade plötsligt upptäckt en hemkänsla och tillhörighet som jag aldrig känt i Israel, trots att jag hela mitt vuxna liv har ansett mig höra hemma där till hundra procent. – Men denna återfunna identitet var inte helt smärtfri – min polska är mycket begränsad, en tioårig flickas språk, inte särskilt utvecklat och sofistikerat. Och mitt förhållande till Polen är naturligtvis också präglat av starkt negativa känslor – det var där hela min släkt utplånades utom mina föräldrar som hann fly därifrån. Under detta första besök tog Esther tåget till Legnica, trots reskamraternas enträgna varningar – situationen i Polen var fortfarande osäker. Hon tillbringade två dagar i sin barndoms stad: – Det var också en sorts chock, för ingenting såg ut som jag hade väntat mig. Huset där vi bodde var som ett absurt skämt – vanskött och fult, och mycket mindre än jag mindes det. Och palatset mittemot – det var verkligen inget palats. Det besöket blev en dödsstöt mot min längtan till den barndomsmiljö jag hade föreställt mig i mina drömmar. Esther har varit tillbaka i Legnica ett par gånger till, men nu tänker hon inte åka dit mer: – Senaste gången kände jag – vad gör jag här? Den här platsen berör mig inte längre, den tillhör inte mitt liv. Jag behöver inte verklighetens Legnica, jag vill hellre behålla drömmarna och mina idealiserade minnen därifrån. Min konstiga barndom är egentligen inget att längta tillbaka till – och ändå längtar jag – det är så många motstridiga känslor, min personlighet är som ett pussel av många olika bitar. I mitten av 1990-talet ansökte Esther om polskt medborgarskap. Det var ganska ovanligt på den tiden, men nu är det många israeler som skaffar dubbelt medborgarskap. – I praktiken behöver jag det inte, men jag har ett känslomässigt behov av att få min polska tillhörighet bekräftad. När mina föräldrar lämnade Polen fråntogs de sitt medborgarskap. Jag var inte tillfrågad och hade naturligtvis inget val, och därför kändes det viktigt att få göra det valet nu. Mina förfäder var därifrån. de talade språket och hörde hemma där sedan generationer. Nu har Esther knutit nya band med Polen, genom nya vänner. Hon arbetar tillsammans med sin bror som är silversmed, och sköter hans affärsverksamhet. Hon ordnade förra året en utställning av hans verk, främst judiska rituella föremål i modern utformning, i Krakow. Hon har också börjat importera och sälja en polsk silversmeds arbeten i Jerusalem. – Polen är en del av mitt liv nu, jag älskar att resa runt där på semester och njuta av språket och kulturen. Men nu är det inte barndomens utan nutidens Polen jag längtar till. Hennes bror har inte förrän det senaste året återvänt till Polen – nu är han där för fjärde gången på en rundresa med sin hustru. – Han var bara fyra år när vi flyttade därifrån, så han har inte haft så starka minnen som jag av livet där. Han var från början helt ointresserad och förstod inte vad jag skulle där att göra. Men mina upplevelser har tydligen väckt hans nyfikenhet. Medan vi bläddrar i Esthers fotoalbum med svartvita bilder från hennes barndom kommer hennes son på besök. Han rycker på axlarna när jag frågar om hans relation till Polen – han har aldrig varit där. – Kanske åker jag dit någon gång i framtiden, som turist, eller för att göra affärer. Men det känns inte särskilt viktigt just nu, säger han. Lotta Schüllerqvist lotta.schullerqvist@dn.se


"Att bo utomlands ger en känsla av frihet"

Summary: Johanna Larsons tre barn är mer skotska än svenska, men hennes egen identitet är svensk, säger hon. Ibland längtar hon hem till Sverige, men att bo utomlands fascinerar henne. Johanna känner sig hemma, men ser samtidigt omgivningen med en viss distans.

Flygplanet började tappa höjd inför landningen i Glasgow. Johanna Larson och hennes döttrar Nina och Astrid kunde se det skotska landskapet breda ut sig långt där nedanför. - Flickorna blev ivriga, "titta, åh, vad fint det är!", berättar Johanna. Deras hjärtan klappade, de var hemma igen. Jag satt där och kände som jag brukade, att jag lite motvilligt var på väg till mitt främmande land - men deras glädje tröstade mig. Sedan tretton år tillbaka bor Johanna i Glasgow med maken Jimmy, som är uppvuxen där. Äldsta dottern Nina är 16 år, Astrid är 13 och sonen Patrick är 9. Så gott som varje sommar är hela familjen hemma i Sverige på besök, och ibland åker Johanna dit ensam, eller med någon av familjemedlemmarna. I flera år grät hon varenda gång hon lämnade Sverige för att åka tillbaka. - När jag såg Skottland där nere under molnen, då var jag inte glad. "Visst är det fint, men varför är jag här egentligen?" Jag hade alltid en liten depression den första tiden när jag var tillbaka i Glasgow. Men den där hemresan med flickorna blev lite av en känslomässig vändpunkt. Johanna kände också igen sig i döttrarnas reaktion. - Nina och Astrid kände precis som jag gör när jag kommer till Sverige. Man tycker allt är vackert, man ser en ful, sprängd bergvägg och tänker "åh, den fina, svenska berggrunden". Johanna, som är 45 år, växte upp i Gustavsberg utanför Stockholm. För henne var det hemma, det är där hon har sina rötter, säger hon. Men båda hennes föräldrar hade brutit upp från sina, de kom från andra platser i Sverige. Dessutom var båda konstnärer vilket innebar att de hade friare jobb och en lite annan livsstil än med Johannas kompisars föräldrar. - Jag kände mig hemma, men mina föräldrar hörde inte riktigt hemma i den kulturen. Jag kunde känna mig besviken för att de inte älskade Gustavsberg lika mycket som jag. Det är precis så som det är med mig och mina barn nu. När Johanna, hennes man och barnen åker till Sverige på somrarna är det alltid till Österlen i Skåne, en plats som också är "hemma" för Johanna. Under uppväxten tillbringade hon alla sommarlov i familjens sommarhus där. Nu brukar hon och hennes egen familj vara på sommarstället någon månad varje sommar. Där umgås de med Johannas föräldrar och syskon, och med gamla sommarkompisar som också återvänder till barndomens Österlen på semestrarna. Även gamla vänner från Stockholm brukar komma och hälsa på. - Det är ett riktigt sommargäng, säger Johanna. Det känns så bra att mina barn är med i det där också, att deras band till Sverige hålls kvar och att de får en chans att hålla igång sitt svenska språk. Även om Johanna ibland längtar efter Sverige är det något med att bo utomlands som fascinerar henne, säger hon. Så har hon känt ända sedan hon bodde ett år i Kanada som au-pair direkt efter gymnasiet. Det ger en speciell känsla av frihet, menar hon. Man blir inte bedömd av andra lika mycket, och man behöver inte själv bedöma andra, man är lite kulturellt fristående. Man behöver inte heller reta sig på företeelser i samhället på samma sätt som hemma, man har så att säga mindre med saken att göra. Hon kan känna sig hemma i Glasgow nu, men ser fortfarande på allt där med en viss distans. - Man kan känna sig som på resa, fast samtidigt utan resans nackdelar. Man slipper vara osäker för att man inte vet hur saker fungerar, som hur man gör när man ska betala, eller hur mycket ett kvarts pund skinka är, eller hur man uttalar gatunamnet Sauchiehall Street (en känd gata i Glasgow). Man kan känna sig hemma, och samtidigt som på resande fot. "Mount Florida" heter stadsdelen i södra Glasgow där Johanna och hennes familj bor, i ett så kallat townhouse, ett på brittiskt vis högt och smalt radhus med många skrymslen och prång. Jimmy jobbar som lärare, Johanna är grafisk designer och har sedan tio år en designbyrå tillsammans med två kompanjoner. - Ja, här är lite av Sverige, säger Johanna när vi stiger in i hennes vardagsrum. Ikea finns i Glasgow numera, förut fick man åka till Newcastle i England. Första gången vi gjorde det var det som att komma till ett slags svenskt tempel, allt kändes precis som i Sverige. Medan Johanna bodde i Sverige retade hon sig på patriotism och nationalromantik. Hon är förvånad över hur "patriotisk" hon kan känna sig nu, även den töntigaste reklambild från Stockholm kan sätta känslorna i gungning, och när hon själv kommer dit är varje gata världens vackraste gata. - Men det är klart att jag har en känslomässig bindning till Sverige, den försvinner nog aldrig, även om jag hör hemma mest här nu. Min identitet är ändå svensk. Jag skulle aldrig ha mage att kalla mig skotte - och jag har inte heller någon önskan om att vara mer "skotsk" än jag är. Det är skillnad när man är född, eller har växt upp här. Mina barn är skottar, deras identitet är mer skotsk än svensk. Jimmy och Johanna var unga när de träffades i USA, där båda befann sig på långresa. Jimmy hade då redan flyttat ifrån Glasgow och bott en tid i Holland. På nyåret 1982 såg Johanna Glasgow för första gången, på besök hos Jimmys föräldrar. - Jag tyckte det var så trist och fult, det kändes som att jag absolut inte skulle kunna bo här. Det var snöstorm, kallt och deprimerande, hela stan luktade kol och alla hus var svarta. Stålverket höll på att stänga, de ekonomiska problemen var stora. Det har hänt väldigt mycket sedan dess. Jimmy bestämde sig så småningom för att flytta till Stockholm för en tid. Där blev han erbjuden en kockutbildning och fick sedan snabbt jobb. Johanna gick på Konstfack. och 1989 föddes äldsta dottern Nina. - Vi hade ett bra liv som småbarnsfamilj i Stockholm, säger Johanna. Vi fick lägenhet via bostadsförmedlingen, det var som att vinna på lotteri, och vi fick dagisplats. Ändå kändes allt tillfälligt, i bakhuvudet fanns flyttplanerna, vi skulle inte stanna. Framför allt berodde det på att Jimmy inte trivdes, han längtade efter att bo i ett engelskspråkigt land. Han kände sig också begränsad i Sverige, han tyckte att det var opersonligt och svårare att umgås på ett naturligt sätt ute, som på pubar. Jag var lite mer kluven och hade inte så bråttom, men var också inställd på att vi skulle i väg. Vart de skulle flytta var osäkert. Jimmy var bland annat inne på Australien, men Johanna tyckte det var för långt från familj och vänner. När Ninas lillasyster Astrid var två månader lämnade de Sverige och slog sig ned i den lilla staden Largs på Skottlands västkust, där Jimmy jobbade dubbla skift på en restaurang. Där var vackert men isolerat, och ett halvår senare flyttade de dit ingen av dem egentligen hade tänkt sig - till Glasgow. - Då, när vi kom dit, älskade jag Glasgow, säger Johanna. Jag hade känt mig så ensam i Largs. Här fanns liv, affärer, restauranger, och vänliga, intresserade människor som gärna börjar prata med en på gatan. Folk i Glasgow är otroligt toleranta och välkomnande mot främlingar, i alla fall på individplanet - men jag inser att det finns främlingsfientlighet även här, särskilt mot en del större invandrargrupper, fast ändå i mindre utsträckning än i Sverige. Johanna har hållit kontakten med sina nära svenska vänner, även om de inte kan ses så ofta. Med åren har hon också fått riktigt nära vänner i Skottland, bland annat genom barnens lekkamrater i grannskapet. Synen på barn och barnuppfostran skiljer sig ganska mycket mellan Skottland och Sverige. Kraven på barnen är större i Skottland. - Det är tufft att skicka i väg dem till sex timmars skoldag, i skjorta slips och kavaj, när de bara är fyra år, säger Johanna. Disciplinen är ganska hård, de får bara gå på toaletten på rasten och så vidare. Men jag tror inte våra barn har tagit skada. Som jag upplevt det har det ändå funnits kärlek och värme hos de vuxna i skolan. Också i familjerna är disciplinen ofta hård, och man hör många gånger föräldrar skrika på sina barn, "shut up" och annat. - Det är obehagligt, säger Johanna. Men numera blir Jimmy och jag också irriterade över att svenska föräldrar inte säger till sina barn alls. Det finns absolut dåliga sidor i synen på barn här, men det finns även positiva sidor. Jag kan känna att man är rakare mot barnen här, man har mer klara regler som barnen mår bra av. Kommunikationssystemen är lite olika, folk i Sverige tyckte nog ofta att vi var för stränga mot våra barn när de var mindre. Det som varit svårast att acceptera i vardagen har kanske varit den ohälsosamma livsstilen, speciellt när det gäller barnen, säger Johanna. Det är skräpigt lite överallt, både barn och vuxna slänger matrester och tomma förpackningar var som helst. Och det är mycket godis, chips och läsk, även i skolan, barnen har med fickpengar för att köpa godis och i utflyktsmatsäckarna finns mest chips och cola. - I början var jag väldigt irriterad, jag ville inte låta mina barn växa upp med en livsstil som jag inte gillar. Det var svårt att ta rollen som ett slags hälsofantast, att vara den präktiga mamman som gav barnen morötter i stället för chips och pratade om hur "vi gör i Sverige". Man får bli lite mer tolerant själv, kompromissa. Utåt har Johanna legat lågt. Det är känsligt att kritisera andra föräldrar, fast en gång gjorde hon det. Hon såg en en ung, rar familj med en liten chipsätande dotter i vagn. När flickan ätit upp fick hon bestämda instruktioner om att slänga den tomma påsen - på marken, förstås, berättar Johanna. - Jag gick där bakom dem med Nina och Astrid, och kunde inte tro mina ögon. "Varför lär ni inte ert barn att slänga påsen i en papperskorg?" frågade jag. Svaret var ett hatiskt "din jävla kossa" med mera. I dag skulle jag inte göra likadant, jag var mer naiv då. Johanna kan längta jättemycket efter Sverige, efter familjen och de svenska vännerna, men det betyder inte att hon helst skulle vilja flytta tillbaka. Hela familjen brukar leka med tanken, berättar hon. Men för barnen skulle det innebära att flytta utomlands, och för Johanna själv att hon måste börja om från början och bygga upp sitt företag. Särskilt Jimmy längtar ibland efter att flytta i väg igen, någon annanstans - och själv få vara den som bor utomlands. De har diskuterat Malmö, med närhet både till Skåne och Köpenhamn. - Jag älskar Stockholm, och efter fem minuter där känns det som att jag bara skulle kunna flytta in igen, som att jag aldrig varit borta. Men om jag verkligen skulle flytta dit, då skulle jag missa den starka känslan jag får när jag kommer dit nu. Varje gång Johanna pratar med någon i Sverige så längtar hon hem dit, berättar hon. Men i våras, när hon varit där, kände hon - kanske för första gången - att hon faktiskt var glad att komma hem till Glasgow. - Då hade vi också röjt bort en massa grejer som vi haft liggande på vinden hos min bror sedan vi flyttade från Stockholm. Det kändes befriande, som att klippa ett band, som att göra upp med tanken att vi ändå ska återvända dit. Fast man vet ju aldrig hur det blir, vi kanske gör det i alla fall en dag.


”Flyktingamnesti ger det nya systemet en chans att fungera”

Summary: Nu måste vi se till att lagtiftningen blir mer generös så att fler människor som söker skydd får stanna i Sverige, skriver avgående SSU-ordföranden Ardalan Shekarabi.För mig som socialdemokrat handlar den här frågan i grund och botten om humanism och solidaritet. Inget mer, inget mindre. Därför förväntar jag mig att Barbro Holmberg ändrar åsikt och att alla socialdemokratiska riksdagsledamöter tar sitt ansvar och röstar för humanism, för solidaritet och för flyktingamnesti den 14 september!

Den 14 september kommer riksdagen att fatta ett ödesbeslut som avgör framtiden för tusentals människor i Sverige. Det handlar om flyktingamnesti. Men inom socialdemokratin finns fortfarande ett motstånd mot att ge amnesti åt gömda flyktingar. Migrationsminister Barbro Holmberg är en av de socialdemokrater som är motståndare till flyktingamnesti. Därför vill jag nu i en sista ansträngning innan jag avgår som SSU-ordförande försöka att skapa opinion inom det socialdemokratiska partiet så att motståndet mot flyktingamnesti vittrar bort. För mig är det helt uppenbart att motståndet mot flyktingamnesti grundar sig i föreställningar som ligger långt ifrån det som socialdemokratin står för. Grovt räknat finns i Sverige cirka 10 000 människor som håller sig undan från myndigheterna för att slippa skickas tillbaka från de länder som de har flytt ifrån. Cirka 3 000 av dessa är barn. Dessa människor har alla gått igenom den svenska asylprocessen och sedan fått beskedet om att deras skäl till att ha flytt inte håller. Jag tänker inte här uttala mig om enskilda fall, men besluten har tagits av ett system som en riksdagsmajoritet ansett vara så dåligt att man har beslutat att skrota det. Det handlar om att asylsökande inte har kunnat få en riktig juridisk prövning, i stället har enskilda tjänstemän fattat beslut utifrån luddiga regler och ofta baserat sina beslut på en praxis som de senaste åren har blivit allt hårdare. Det är just därför som Utlänningsnämnden läggs ner och läns- och kammarrätt tar över som högre instanser för dessa ärenden. Själva datumet för denna övergång är den 31 mars nästa år. Frågan som kvarstår är hur vi ska se på alla de människ-or som har fått ett negativt besked i det gamla systemet men som fortfarande håller sig kvar i Sverige. Och hur vi ska se på alla de flyktingar som just nu väntar på besked från det gamla systemet. För mig är svaret enkelt: låt dem stanna och ge det nya systemet en chans att fungera. Att skjuta över alla dessa människor på det nya systemet skulle innebära en enorm arbetsbelastning för domstolarna. Ett av de allra största problemen med den svenska asylprocessen har varit att handläggningstiderna varit extremt långa. Det är också därför många människor har hunnit rota sig i Sverige och därmed grips av panik när beskedet om avvisning till slut kommer. Den desperation som då föds leder ofta till tragedier. Att från början bygga in dessa problem i det nya systemet vore en skam. Alla problem med den svenska asyl- och flyktingpolitiken kommer dock inte att lösas när man nu skapar en mer rättssäker asylprocess. Fortfarande kvarstår problemen med den mycket löst hållna och luddiga lagstiftning som ligger till grund för alla prövningar som görs, både i första hand inom Migrationsverket och nu i framtiden i domstolarna. Denna lagstiftning är på väg att förändras. Nu måste vi se till att den blir både tydligare och mer generös så att fler människor som söker skydd får stanna i Sverige. Den kritik som har riktats mot handläggare och enskilda tjänstemän inom bland annat Migrationverket är både okonstruktiv och missar också sitt mål. Dagens lagstiftning lämnar nämligen ett oerhört stort utrymme för tolkningar. Till exempel konstaterade Lagrådet i en översyn att lagstiftningen på detta område var mycket löst hållen och tämligen förvirrande. Bland annat skriver man så här: ”En mångfald av tämligen ospecifika uttryck – såsom synnerliga skäl, särskilda skäl, vägledande skäl, tillräckliga skäl och starka skäl – används på skilda håll i lagen när förutsättningar för en åtgärd eller ett undantag ska anges.” Därför måste lagen skrivas om och den politiska viljan måste vara tydlig i själva lagtexten. På så vis kan vi få en asylprocess som inte får leva ett eget liv utan styrs av klarare riktlinjer. Dessa riktlinjer måste förändra asylprocessen från vad den är i dag. För mig som socialdemokrat kommer det aldrig att vara okej att man skickar tillbaka homosexuella till ett Iran där homosexualitet är belagt med dödsstraff. Det kan heller aldrig vara acceptabelt att helt gå emot UNHCR:s rekommendationer och till exempel skicka tillbaka flyktingar till Bosnien. Något som Sverige har gjort under de senaste åren. För mig som socialdemokrat handlar den här frågan i grund och botten om humanism och solidaritet. Inget mer, inget mindre. Därför förväntar jag mig att Barbro Holmberg ändrar åsikt och att alla socialdemokratiska riksdagsledamöter tar sitt ansvar och röstar för humanism, för solidaritet och för flyktingamnesti den 14 september! Ardalan Shekarabi, förbundsordförande SSU


"Flytta ansvaret för ungas straff till kriminalvården"

Summary: Vi frågar oss hur det är möjligt att femtonåringar redan kan ha inlett en brottskarriär utan att vuxenvärlden gripit in, skriver den borgerliga alliansen. Samhällets reaktioner på ungdomsbrott måste vara tidiga, tydliga och tuffa när barn och ungdomar begår brott. Vi måste ytterligare markera föräldrarnas ansvar. Polisen ska genomföra fler förhör i hemmen och föräldrarna ska vara skyldiga att närvara i domstolen när barn är med i en rättsprocess. Vårdnadshavare kan också göras ekonomiskt ansvariga för skador som ungdomar orsakar, skriver arbetsgruppens Johan Pehrson, Beatrice Ask, Peter Althin och Johan Linander. Arbetsgruppen vill också att man överväger att koppla bort socialtjänsten från den straffande rollen när någon döms till ungdomstjänst. Kriminalvårdens frivård kan ta över det verkställande straffet. I framtiden ska också alla brott utförda av ungdomar under 15 år utredas för att markera allvaret i kriminaliteten.

Vi är djupt bekymrade över att insatserna mot ungdomars brottslighet präglas av uppgivenhet från den socialdemokratiska regeringen. Gång på gång frågar vi oss hur det är möjligt att femtonåringar redan kan ha inlett en brottskarriär utan att vuxenvärlden gripit in. Socialtjänst och polis saknar både verktyg, resurser och inte minst politiskt ledarskap. S-regeringen har i åratal begravt frågan om unga lagöverträdare i utredningar. Den senaste som kom innehöll med några undantag än mer av fel inställningar i form av till exempel ökat användande av åtalsunderlåtelse vid brott. Att ta itu med kriminaliteten bland barn och ungdomar är för oss en högprioriterad fråga. I grund och botten handlar det om att vi vill skapa en attitydförändring. Vi vill se ett större engagemang för barn och ungdomar där varje signal om att något är på väg att gå snett skall tas på allvar. När en tolvåring skolkar måste skolpersonalen reagera direkt. När en trettonåring påträffas berusad på stan måste föräldrar och socialtjänst agera omedelbart. När en fjortonåring misshandlar och stjäl från sin kamrat ska brottet utredas av polis. Samhällets reaktioner på ungdomsbrott måste vara rättssäkra och inriktade på att stoppa det kriminella beteendet. Det måste, enkelt uttryckt, komma tidiga, tydliga och tuffa åtgärder när barn och ungdomar begår brott. Vi kommer senare presentera en rapport med en rad konkreta förslag som vi vill genomföra om vi får väljarnas förtroende efter valet nästa år. Det är i första hand föräldrars ansvar att unga inte begår brott. Under småbarnsåren grundläggs förmågan att fungera som vuxen individ. En kärleksfull och trygg uppväxtmiljö är det viktigaste vi som föräldrar kan ge våra barn. Föräldrars delaktighet spelar stor roll. Redan i dag är polisen skyldig att underrätta vårdnadshavare när ungdomar under 18 år misstänks för brott. Polisen behöver skärpa rutinerna och exempelvis genomföra fler förhör i hemmen så att föräldrarna både får veta vad som pågår, men också får en verklig möjlighet att stötta sina barn. Föräldrar skall vara skyldiga att närvara i domstolen när barn är med i en rättsprocess, oavsett om det är som tilltalad, målsägande eller vittne. Det finns starka skäl till att ytterligare markera föräldrarnas ansvar. Ett sätt skulle kunna vara att vårdnadshavare görs ekonomiskt ansvariga upp till ett visst maxbelopp för skador som ungdomar orsakar. På så sätt blir det än mer tydligt att föräldrar har ansvar för vad barnen gör och var de befinner sig. Kostnaderna för till exempel skadegörelse skulle då inte enbart belasta brottsoffer, näringsidkare och försäkringsbolag. En sådan lagstiftning finns i Norge. Skolans viktigaste uppgift förblir att förmedla kunskap. Utbildning spelar en nyckelroll för att bryta sociala mönster. Därför är det extra viktigt att skolan håller hög kvalitet i socialt utsatta områden där det finns ökad risk för att ungdomar dras in i kriminalitet. Den svenska skolan brister när det gäller arbetsro. Elever med låg studiemotivation är de största förlorarna när skolan inte fungerar. Allvarliga brott som begås i skolan måste polisanmälas. Ett bra samarbete mellan föräldrar, skola och polis förebygger brott. Alla skolor bör därför ha en kontaktperson hos polisen. Påföljderna för ungdomar måste vara rättssäkra och effektiva. År 1999 infördes påföljden ungdomstjänst. Det innebär att domstolarna får förena överlämnande till vård inom socialtjänsten med en föreskrift om att den unga skall utföra exempelvis oavlönat arbete, eller delta i särskild programverksamhet. Detta ligger helt i linje med vårt synsätt att brottet skall resultera i en tydlig reaktion från samhällets sida, samtidigt som den unge måste få möjlighet att ta till sig konsekvenserna av brottet. Under våren 2005 gjorde riksdagens utredningstjänst på uppdrag av oss en kartläggning över kommunernas ungdomstjänst. På frågan om kommunen kan erbjuda både oavlönat arbete och programverksamhet svarade nästan hälften (44 procent) av kommunerna nej. Det är ett oacceptabelt resultat. Tanken med ungdomstjänst, att den unge skall utföra ett arbete som påföljd för ett brott han eller hon begått, är helt riktig. Vi menar att ungdomstjänsten skall vara en självständig påföljd som bör utdömas i kombination med obligatorisk programverksamhet. Det innebär att den dömde både får utföra ett arbete och delta i ett konsekvensprogram som kan innehålla besök på akutmottagning på sjukhus, häkten och fängelser, brottsofferjourer, och andra platser där brottslighetens konsekvenser blir konkreta och verkliga. Efter avslutad ungdomstjänst bör den unges insatser utvärderas tillsammans med föräldrarna. Påföljden överlämnande till vård inom socialtjänsten innebär antingen att vården genomförs på frivillig väg eller genomförs med tvång. Det kan i praktiken innebära en enstaka kontakt med en socialsekreterare eller placering på institution. De utvärderingar som gjorts av Brottsförebyggande rådet tyder på mycket allvarliga brister i genomförandet. Politiken när det gäller unga lagöverträdare präglas av en missriktad välvilja då sociala insatser har blivit lika med nästan inga insatser. Ett problem som länge diskuterats är socialtjänstens dubbla roller som både "vårdande" och "straffande". I praktiken förstår varken socialtjänsten eller den unge skillnaden mellan dessa roller. Det kan därför vara nödvändigt att socialtjänsten kopplas bort från den straffande rollen. Vi kommer överväga att överföra ansvaret för verkställandet av straffet till kriminalvården inom ramen för frivården. Dess erfarenheter kan innebära bättre förutsättning att lyckas med bland annat programverksamhet och genomförande av ungdomstjänst. Det sociala arbetet skall dock självklart ligga kvar hos socialtjänsten, men behöver nå en avsevärt högre kvalitet. Alla brott bör utredas. Redan i dag finns möjlighet för polis att utreda brott när gärningsmannen är under 15 år, och i framtiden bör det vara huvudregeln och inte undantaget. På detta sätt markeras allvaret i kriminaliteten, ansvarsfrågorna klarläggs och kraftfulla sociala insatser kan sättas in i tid. Även ur ett brottsofferperspektiv är det viktigt att brott klaras upp. Kriminalitet och drogmissbruk har ett tydligt samband. Det måste därför bli tillåtet att ta urin- och blodprov på ungdomar under 15 år vid allvarlig misstanke om narkotikabruk. I dag är det svårt att ge någon under 15 år tidig hjälp när det finns misstanke om narkotikamissbruk. Upptäckt av missbruk och påföljande stödinsats försvåras av de gällande reglerna om förbud mot så kallad kroppsbesiktning i form av att till exempel lysa med ficklampa i den förmodade missbrukande unges öga. Till sist vill vi peka på det viktiga sambandet att barn och ungdomar som blivit utsatta för brott löper mycket stor risk att själva bli förövare. Därför är det angeläget att unga brottsoffer får stöd och att brotten klaras upp. Det minskar risken för att "rättvisa" skipas på stan. Medling, det vill säga att gärningsmannen skall möta sitt offer och konfronteras med det lidande han orsakat i närvaro av en neutral person, kan vara en bra modell som kan användas även när gärningsmannen är under 15 år och inte är straffmyndig. Alla kommuner bör bli skyldiga att erbjuda medling. På flera håll i landet finns särskilda stödcentra för unga brottsoffer, i praktiken finns socialsekreterare placerade hos polisen med uppgift att arbeta med just detta. Vi ser gärna att socialsekreterare placeras på polisstationerna för att konkret arbeta med stöd till barn och ungdomar som blivit utsatta för brott. På så sätt kan onda cirklar brytas. Kampen mot ungas kriminalitet måste bygga på en kristallklar koppling mellan handling och samhällets reaktion. Nuvarande tillkortakommanden hos föräldrar, skola och socialtjänst får inte vara en ursäkt för att inte heller rättsväsendet skall reagera med tydlighet. Passivitet och strutsmentalitet förlorar alla på inte minst den unge på glid in i kriminalitet. Alliansens arbetsgrupp för rättsfrågor Johan Pehrson, fp, ordförande Beatrice Ask, m Peter Althin, kd Johan Linander, c


De älskar dödenmer än livet

Summary: Två veckor efter den 7 juli slog terrorister återigen till mot London. Men gärningsmännen tycks än en gång ha misslyckats i sina mordiska uppsåt.

Terroristerna som angrep London den 7 juli uppnådde inte samma förödelse som deras själsfränder i Madrid och New York. Efter attacken mot kollektivtrafiken i den brittiska huvudstaden för två veckor sedan insåg många londonbor att det hade kunnat sluta mycket värre. Fyra samordnade attacker, tre av dem nere i tunnelbanan, tusentals människor på väg till sina arbeten. Så såg förutsättningarna för katastrofen ut. Gårdagens attack mot tre av Londons tunnelbanestationer, Oval, Shepherd’s Bush och Warren Street, samt en buss i Hackneyområdet förde omedelbart tankarna till den 7 juli. Men återigen tycks gärningsmännen ha misslyckats i sina uppsåt. De tidiga rapporterna talade om att blott en person hade skadats. Att de värsta farhågorna inte besannats vid det första juliattentatet – och inte heller nu i det andra – har förklarats med att terroristernas möjligheter att finansiera, planera och utföra sina dåd kraftigt beskurits sedan den 11 september. I den meningen har kampen mot Usama bin Laden och hans följeslagare varit framgångsrik – bara i Storbritannien har polisen och säkerhetstjänsten under de senaste åren lyckats förhindra flera dåd. Detta arbete har fått mindre uppmärksamhet än de utförda terrorhandlingarna. Men det har varit avgörande för att människor ska kunna fortsätta att leva sina liv som vanligt. Samtidigt kan ingen polis, hur effektiv den än är, stoppa varje fanatiker som är beredd att offra sig eget liv för att spränga ett fullsatt tunnelbanetåg eller en dubbeldäckare i luften. Vi vet ännu inte vilka som låg bakom torsdagens försök att döda och lemlästa, men de radikala islamisterna har med sina gärningar och öppet deklarerade ambitioner visat att de är i stånd att utföra sådana attacker. Till skillnad från traditionella terrorgrupper som hemsökt Europa under senare decennier, har jihadisterna inga mål som är politiskt förhandlingsbara. Deras strävan är att göra slut på den västerländska demokratins form och livsstil. Visionen är apokalyptisk, metoderna är mordiska. Mot liberalismen står blodbadets politik. Det är inte en konfrontation mellan den västliga världen och den islamiska. Usama bin Laden och hans anhängare har visserligen muslimska och lokala rötter, men påfallande många av de senaste årens mördare har också en identitet som västerlänningar. Männen från den 11 september levde i Hamburg. Richard Reid, som försökte spränga ett Atlantflyg med en skobomb, föddes som kristen i England. Ahmed Omar Sheikh, som var med och organiserade mordet på Wall Street Journal-reportern Daniel Pearl, är brittiskfödd men har pakistanskt ursprung. Som Paul Berman påpekar i boken ”Terror and Liberalism” studerade Omar vid London School of Economics, skolan där många unga trotskister, maoister och andra vänsterextremister rörde sig i kårkorridorerna för inte så länge sedan. 7 juli-mördarna tycks också ha varit någorlunda välutbildade britter med pakistansk bakgrund. Inte heller de kan göra anspråk på att vara fattiga och förtrycka som i desperation bestämmer sig för att massakrera oskyldiga medborgare. Det är i stället fanatiska idéer som drivit dessa individer mot dödskulten och bomberna. Och deras intentioner begränsar sig inte till civila kristna och judar. Hotet riktas i hög grad mot majoriteten moderata muslimer som inte delar deras förvridna världsbild. Ett hoppingivande tecken är att stödet för självmordsterror och andra våldsdåd i islams namn just nu tycks falla i den muslimska världen. I alla fall om man ska tro en stor Pewmätning som presenterades häromveckan. I Libanon ansåg exempelvis 73 procent av de tillfrågade år 2002 att terror ibland kan vara motiverat. I dag är motsvarande andel 39 procent. Det påminner om att kampen mot terrorn i stor utsträckning är en kamp inom islam. Ytterst är det bara muslimer som kan förhindra att deras religion kidnappas och tas över av män som älskar döden mer än livet. DN 22/7 2005


"Gillberg upprörs inte av illdåd"

Göteborgsprofessorn Christopher Gillberg gör sig till en hjälte som försvarar sekretessbelagt material - i stället för att försvara sig mot misstankarna om forskningsfusk, skriver förre professorn Bengt Börjeson. Christopher Gillberg har blivit dömd till dagsböter och villkorlig dom för sin vägran att från ett psykiatriskt projekt lämna ut journalmaterial om barn med damp/adhd och deras familjer. Han tecknar bilden av sig själv (DN Debatt 13/7) som den som heroiskt försvarar familjernas intresse ända därhän att han själv fälls av domstolen. "Det inträffade visar att rättssäkerheten inte existerar." Det är en sällsynt ohederlig berättelse som Gillberg försöker lura DN-läsarna att tro på. Flera viktiga omständigheter glöms bort. Det är naturligtvis inte vilka privatpersoner som helst som var intresserade av Gillbergs material, utan forskare som misstänkte att Gillberg fifflat med sitt material. Detta är en oerhört stark anklagelse och jag vet mig aldrig ha sett ett övertygande försvar från Gillbergs sida i denna sak. Han omvandlar frågan om forskningsfusk till att vara en fråga om att inte lämna ut sekretessbelagt material. I denna berättelse gör han sig till hjälte. Den andra orimligheten gäller Gillbergs utfästelse att inte lämna ut material till någon annan under några som helst förhållanden. Vad ger honom rätt att ge sådana löften? En grundläggande regel i allt forskningsarbete är att forskarens arbete skall kunna kontrolleras och granskas av andra forskare. Inga utfästelser i världen till medverkande i kliniska studier kan upphäva detta grundläggande villkor. Däremot är givetvis de granskande forskarna underkastade sekretessbestämmelser. Materialet kan aldrig hamna utanför kretsen av forskare och granskande forskare. Till sist: Gillberg utelämnar fantastiskt nog i sin artikel att hela det psykiatriska materialet förstördes av hans medarbetare! Om jag läst tidningarna rätt så hävdade Gillberg att det var under hans utlandsresor som illdådet begicks. Ingen kan nu någonsin kontrollera anklagelserna mot Gillberg. Om jag vore i hans kläder och oskyldig så skulle jag vara oerhört upprörd över medarbetarnas tilltag. De har ju definitivt eliminerat möjligheten för Gillberg att någonsin bevisa sin oskuld. Någon sådan reaktion från hans sida har inte märkts. Något fördömande av medarbetarnas handlande har han inte uttalat. Gillbergs handlande är ett lågvattenmärke för svensk forskning.


"Ställ högre miljökrav på dieselbilarna i Sverige"

Summary: Sverige ställer alltför låga miljökrav på dieselbilarna och riskerar därför att misslyckas med klimatpolitiken, varnar Naturskyddsföreningen. . Dieselbilar går i princip att göra lika rena som bensinbilar. Men utan tvingande lagstiftning och effektiva skattepremier kommer tekniken inte ut på marknaden. Den hejdlösa expansionen av illa renade dieselbilar i Europa är oroande, skriver generalsekreteraren Svante Axelsson och trafikexperten Magnus Nilsson i Svenska naturskyddsföreningen. Både i Sverige och inom EU är man på väg att införa regler om skatterabatt för dieselbilar som släpper ut högst 5 milligram partiklar per kilometer, trots att det finns bilar som klarar sig med ett milligram. Men om Sverige driver fram en modern dieselteknik på hemmamarknaden har regeringen ett trumfkort i förhandlingarna om nya avgasregler inom EU.

Hur koldioxidutsläppen från den svenska transportsektorn utvecklas avgör om vi kan klara klimatpolitiken. Eftersom en personbil med dieselmotor släpper ut cirka 30 procent mindre koldioxid per kilometer än motsvarande bensinbil skulle en högre andel dieselbilar i den svenska bilparken göra det lättare att nå målen. Problemet är att dieselbilarna orsakar betydligt högre utsläpp av främst partiklar och kväveoxider än bensinbilarna. Priset för en radikal övergång till diesel skulle därför bli ökade hälsorisker och en större belastning på haven, skogarna och andra naturliga ekosystem. Den hejdlösa expansion av illa renade dieselbilar som just nu pågår på kontinenten är mot denna bakgrund mycket oroande. Dieselbilar går i princip att göra lika rena som bensinbilar. Partikelfiltren blir allt mer effektiva. Flera stora biltillverkare, bland annat DaimlerChrysler, har presenterat nya så kallade Nox-katalysatorer som radikalt kan minska utsläppen av kväveoxider utan att dieselns energieffektivitet försämras nämnvärt. Men modern reningsutrustning gör bilarna dyrare, och utan en tvingande lagstiftning eller effektiva skattepremier kommer den moderna tekniken inte ut på marknaden. Det viktigaste hindret för att fullt ut utnyttja dieselteknikens klimatfördelar är paradoxalt nog de alltför svaga avgasreglerna för dieselbilar. Att öka dieselandelen är viktigt för klimatpolitiken, men för detta krävs att avgaskraven för dieselbilar skärps till minst samma nivå som för bensinbilar. Med teknikneutrala avgasregler skulle det dessutom vara möjligt att städa upp i den komplicerade och från miljösynpunkt mycket inkonsekventa beskattningen av personbilar och drivmedel. Till helt nyligen var det nästan omöjligt att köpa en ny dieselbil med partikelfilter. De avgaskrav som trädde i kraft inom EU så sent som den 1 januari 2005 ställer märkligt nog inga sådana krav. I och med att de nya reglerna trädde i kraft blev det dock samtidigt möjligt för enskilda EU-länder att på egen hand införa ekonomiska stimulanser på avgasområdet. Ett antal EU-länder signalerade därför att de ville införa skatteförmåner för dieselbilar med partikelfilter. För att skapa ordning i klassen utfärdade EU-kommissionen i januari en rekommendation att skatterabatterna borde knytas till ett partikelutsläpp på högst 5 milligram/kilometer. I Sverige fick Vägverket i uppdrag att föreslå hur man via en sänkt fordonsskatt för dieselbilar med partikelutsläpp under 5 milligram/kilometer skulle kunna öka dieselandelen. Dessa bilar säljs redan. Under januari och februari 2005 hade cirka 20 procent eller knappt 800 av de dieselpersonbilar som nyregistrerades enligt tillverkarens uppgifter partikelutsläpp under 5 milligram/kilometer. Men för drygt hälften av dessa, över 400, angavs partikelutsläppen till bara 1 milligram/kilometer. Uppgiften visar att nivån 5 milligram/kilometer är en bra bit högre än vad man med befintlig teknik klarar av. På motsvarande sätt finns som nämnts dieselmotorer med radikalt lägre kväveoxidutsläpp. Inför de kommande EU-förhandlingarna om nästa generations avgasregler har den svenska regeringen, bland annat i den miljömålsproposition regeringen lämnade till riksdagen i maj, entydigt ställt sig bakom kravet om teknikneutrala avgasregler. Konkret betyder det främst att partikel- och kväveoxidutsläppen från dieselbilar måste sänkas radikalt, men också att det införs gränsvärden för bensinbilarnas partikelutsläpp. Bilregistrets statistik, kopplad till den utveckling som pågår inom bilindustrin, katalysatortillverkarna med flera, visar att en tuff, teknikneutral avgaslagstiftning är en klart realistisk målsättning för EU-förhandlingarna. Tyvärr sänder både den svenska regeringen och olika myndigheter ut signaler som riskerar att försvaga den svenska förhandlingspositionen. I de förberedande diskussionerna har Naturvårdsverket redovisat förslag som närmar sig teknikneutralitet när det gäller partiklar. När det gäller kväveoxider vill man dock behålla olika krav på bensin- och dieselbilar. En annan statlig myndighet, Vägverket, har på det inhemska planet lanserat förslag som snarast skulle motverka både teknikutvecklingen och arbetet för teknikneutrala regler. Det blir i varje fall resultatet av de bägge förslag om dels skatterabatter för nya dieselbilar med partikelfilter, dels om kriterier för statens upphandling av "miljöbilar" som verket de senaste månaderna presenterat. Verket är inte ensamt skyldigt. I det förslag till svensk skatterabatt för bilar med partikelfilter som man lämnat till regeringen lägger man sig således på den nivå på 5 milligram/kilometer som EU-kommissionen rekommenderat, det vill säga på en nivå som redan är på väg att etablera sig på marknaden. Tyvärr begärde regeringen inte förslag vid någon annan, lägre nivå. På kort sikt kan detta motiveras, men för att driva marknaden och den tekniska utvecklingen av dieselbilar till lika låga nivåer som från bensinbilar borde skatterabatten förstärkas för bilar med utsläpp på bara till exempel 2,5 eller 1 milligram/kilometer. På motsvarande sätt borde man föra in en stimulans för dieselbilar som ger lägre kväveutsläpp än vad som är obligatoriskt. I sitt förslag till regler för den statliga upphandlingen av så kallade miljöbilar fullföljer Vägverket den teknikkonserverande linjen. För partikelutsläpp sätts kravet för dieselbilar vid 5 milligram/kilometer. För kväveoxider krävs ingenting utöver EU-normen för att bilen ska definieras som "miljöbil"! Det rimliga vore att gifta samman den principiella svenska hållningen av avgasfrågor med de konkreta åtgärderna på hemmaplan. Definitionen av miljöbil och skattestimulansen för renare bilar bör självfallet anknyta till den svenska förhandlingspositionen och stärka den. Genom att på hemmamarknaden etablera den nya tidens dieselteknik kan regeringen skaffa sig ett oöverträffat trumfkort inför förhandlingarna om de nya avgasreglerna. Behovet av en sådan samlad strategi förefaller akut. I förra veckan offentliggjorde EU-kommissionen det utkast till nya avgasregler som de fortsatta förhandlingarna kommer att baseras på. Kommissionens förslag är tyvärr mycket defensivt. När det gäller dieselbilarnas partikelutsläpp rekommenderar kommissionen den nivå som redan är på väg att etableras på marknaden, 5 milligram/kilometer, det vill säga i praktiken ingen skärpning alls. På kvävesidan är förslaget om möjligt ännu svagare - skärpningen från 0,25 gram/kilometer till 0,20 gram/kilometer är kosmetisk och ska jämföras med den norm på 0,08 gram/kilometer som redan gäller för bensinbilar. Om EU-kommissionens förslag går igenom blir det inte möjligt att på många år utnyttja dieseltekniken för att få ned personbilarnas koldioxidutsläpp. Dieseltekniken behöver ett tuffare regelverk för att kunna bli tillgänglig. I vårt land finns både kunskapen och engagemanget att ta ledningen i processen. Men då krävs en sammanhållen, offensiv strategi där myndigheter och regeringen drar i samma riktning så att vi som ett led i förhandlingsstrategin på hemmaplan visar vad som kan uppnås. I det arbetet finns allierade i andra länder och inom industrin. Våra möjligheter att agera försvagas om regeringen följer Vägverkets rekommendationer när det gäller skatterabatter och miljöbilar men också om Naturvårdsverkets preliminära ståndpunkt blir officiell svensk politik. SVANTE AXELSSON MAGNUS NILSSON


”Terroristerna blottlägger världsledarnas maktlöshet”

Summary: Freds- och konfliktforskaren Wilhelm Agrell: London den 7 juli 2005 är en stor seger för terrorismen. Terrorattackerna syftar inte till att tvinga fram politiska förändringar. Det finns därför ingen brygga som leder från våldet till förhandlingsbordet. Terroristerna i London må ha vunnit en stor seger, men segern att styra världen borde de inte få vinna. Men terroristerna blottlade samhällets slutliga skyddslöshet och hur maktlösa världens ledare är. Inga ord, hur välformulerade de än är, kan täcka över dessa gapande hål, skriver freds- och konfliktforskaren Wilhelm Agrell.

När de första tyska bomberna föll mot London 1940 flockades nyfikna kring bränder och kratrar. ”Blitzen” blev, åtminstone i efterhandsperspektivet, en tid av enighet, hjälpsamhet och krigshumor. Hög som låg trängde ihop sig i skyddsrum och tunnelbanestationer. Inte heller när IRA flyttade över sin terrorism från Nordirland till London och andra brittiska storstäder upphörde det dagliga livet; många britter satte en ära i att inte låta sig bekommas. Vad Hitler inte klarat av skulle inte irländska terrorister kunna uppnå. I jämförelse med detta framstod det amerikanska samhällets ständiga fruktan för nya terrorattacker efter World Trade Center som överreaktioner. Men detta var före den 7 juli 2005. Den terrorns ”Blitz” som drabbat London, bokstavligt talat som en bombmatta, förvandlade abstraktioner till obeskrivlig och motbjudande verklighet. Vad alla politiker, experter och media varnat för och beskrivit har inträffat. Kunskapen om att denna typ av angrepp mot en storstads mest sårbara punkter kunde inträffa var till ingen som helst nytta. Gentemot motståndare som är beredda till vilka handlingar som helst, som har privilegiet att kunna välja tid och plats för sina angrepp, ligger London lika öppet som Bagdad. Det effektiva skyddet är en omöjlighet och förvarningen reduceras till en ständigt blinkande röd lampa. För terroristerna är London den 7 juli 2005 i denna mening en stor seger, större än tågattentaten i Madrid 2004. London har ända sedan 11 september 2001 framhållits som nästa troliga terrormål. Sambandet med det pågående G 8-mötet i Skottland förstärker attackernas symboliska effekter. Alla säkerhets- och skyddsåtgärder är verkningslösa också då beredskapen borde vara som högst. Terroristerna blottlägger samhällets slutliga skyddslöshet och världsledarnas maktlöshet. Inga ord, hur välformulerade de än är, kan täcka över dessa gapande hål. Kriget mot terrorismen, den krigsförklaring som 2001 markerade början på ett frontlöst och ändlöst världskrig, har inte varit en framgångsrik strategi. Tvärtom har den på ett förödande sätt spelat hänsynslösa motståndare i händerna. Det världssamfund som efter den 11 september 2001 slöt upp bakom USA står i dag splittrat efter den amerikanska invasionen av Irak 2003, en invasion och ockupation som förmodligen mer än någon annan enskild händelse underlättat rekrytering till islamistiska terrorgrupper och öppnat nya arenor för terrorattacker. Ockupationen av Irak är knappast orsaken till dåden i London, möjligen en förevändning och en del av ett ideologiskt utanverk. Men kriget mot terrorismen, och speciellt den illa planerade Irakoperationen med dess drag av klassiskt kolonialkrig och vietnamisering, har på ett fatalt sätt kommit att spela motståndarna i händerna. Terrorism som stridsmetod är inte sårbar för fysisk bekämpning i militära termer. Man är varken beroende av baser, underhållslinjer eller komplexa tekniska system, inte heller av förband som blir obrukbara om en tillräckligt stor del försatts ur stridbart skick. Självmordsattacker kan aldrig hejdas så länge det finns en rekryteringsbas och ett tillräckligt tydligt överordnat mål. Fler militära eller paramilitära operationer, mer avlyssning och hårdare metoder i förhörscellerna kommer inte att lösa några problem. Tvärtom riskerar världen att sjunka djupare ner i fruktan inför den globala konfrontationens följder, i en förödande växelverkan mellan terrorism och kontraterrorism, en process där terrorns företrädare har visat sig ha alla trumf på hand. ”Blitzen” 1940, den tyska terrorbombningen av London och andra brittiska städer sommaren 1940, markerade övergången till ett totalt krig som fem år senare slutade med Nazityskland fullständiga nederlag och kapitulation. IRA:s terrorkampanjer, som kulminerade i London med sprängningen av en dubbeldäckad buss 1996, kunde inte bekämpas genom att motståndaren krossades militärt. Men det provisoriska IRA var trots allt en politisk separatistorganisation som använde våldet som ett instrument för att främja mål som också kunde uppnås med andra medel. IRA:s terror kunde till sist bekämpas effektivast vid förhandlingsbordet. De skyldiga bakom attackerna mot London tillhör sannolikt inte denna kategori. Terrorattackerna syftar inte till att framtvinga politiska förändringar, det må sedan gälla Israel–Palestina, Saudiarabien eller Irak. Det finns ingen möjlighet att transformera konflikten på traditionellt sätt, ingen brygga över från våldet till förhandlingsbordet. Världen riskerar därför att låsas fast i en förödande konflikt som leder till splittring, konsumerar ofantliga resurser och dränerar det internationella samfundet på kraft att hantera andra och i grunden mer vitala frågor. Terroristerna i London må ha vunnit en seger över terroristbekämpningen, men segern att styra världen borde de inte få vinna. Wilhelm Agrell


DEBATT: "Terroristerna blottlägger världsledarnas maktlöshet"

Summary: Freds- och konfliktforskaren Wilhelm Agrell: London den 7 juli 2005 är en stor seger för terrorismen. . Terrorattackerna syftar inte till att tvinga fram politiska förändringar. Det finns därför ingen brygga som leder från våldet till förhandlingsbordet. Terroristerna i London må ha vunnit en stor seger, men segern att styra världen borde de inte få vinna. Men terroristerna blottlade samhällets slutliga skyddslöshet och hur maktlösa världens ledare är. Inga ord, hur välformulerade de än är, kan täcka över dessa gapande hål, skriver freds- och konfliktforskaren Wilhelm Agrell.

När de första tyska bomberna föll mot London 1940 flockades nyfikna kring bränder och kratrar. "Blitzen" blev, åtminstone i efterhandsperspektivet, en tid av enighet, hjälpsamhet och krigshumor. Hög som låg trängde ihop sig i skyddsrum och tunnelbanestationer. Inte heller när IRA flyttade över sin terrorism från Nordirland till London och andra brittiska storstäder upphörde det dagliga livet; många britter satte en ära i att inte låta sig bekommas. Vad Hitler inte klarat av skulle inte irländska terrorister kunna uppnå. I jämförelse med detta framstod det amerikanska samhällets ständiga fruktan för nya terrorattacker efter World Trade Center som överreaktioner. Men detta var före den 7 juli 2005. Den terrorns "Blitz" som drabbat London, bokstavligt talat som en bombmatta, förvandlade abstraktioner till obeskrivlig och motbjudande verklighet. Vad alla politiker, experter och media varnat för och beskrivit har inträffat. Kunskapen om att denna typ av angrepp mot en storstads mest sårbara punkter kunde inträffa var till ingen som helst nytta. Gentemot motståndare som är beredda till vilka handlingar som helst, som har privilegiet att kunna välja tid och plats för sina angrepp, ligger London lika öppet som Bagdad. Det effektiva skyddet är en omöjlighet och förvarningen reduceras till en ständigt blinkande röd lampa. För terroristerna är London den 7 juli 2005 i denna mening en stor seger, större än tågattentaten i Madrid 2004. London har ända sedan 11 september 2001 framhållits som nästa troliga terrormål. Sambandet med det pågående G 8-mötet i Skottland förstärker attackernas symboliska effekter. Alla säkerhets- och skyddsåtgärder är verkningslösa också då beredskapen borde vara som högst. Terroristerna blottlägger samhällets slutliga skyddslöshet och världsledarnas maktlöshet. Inga ord, hur välformulerade de än är, kan täcka över dessa gapande hål. Kriget mot terrorismen, den krigsförklaring som 2001 markerade början på ett frontlöst och ändlöst världskrig, har inte varit en framgångsrik strategi. Tvärtom har den på ett förödande sätt spelat hänsynslösa motståndare i händerna. Det världssamfund som efter den 11 september 2001 slöt upp bakom USA står i dag splittrat efter den amerikanska invasionen av Irak 2003, en invasion och ockupation som förmodligen mer än någon annan enskild händelse underlättat rekrytering till islamistiska terrorgrupper och öppnat nya arenor för terrorattacker. Ockupationen av Irak är knappast orsaken till dåden i London, möjligen en förevändning och en del av ett ideologiskt utanverk. Men kriget mot terrorismen, och speciellt den illa planerade Irakoperationen med dess drag av klassiskt kolonialkrig och vietnamisering, har på ett fatalt sätt kommit att spela motståndarna i händerna. Terrorism som stridsmetod är inte sårbar för fysisk bekämpning i militära termer. Man är varken beroende av baser, underhållslinjer eller komplexa tekniska system, inte heller av förband som blir obrukbara om en tillräckligt stor del försatts ur stridbart skick. Självmordsattacker kan aldrig hejdas så länge det finns en rekryteringsbas och ett tillräckligt tydligt överordnat mål. Fler militära eller paramilitära operationer, mer avlyssning och hårdare metoder i förhörscellerna kommer inte att lösa några problem. Tvärtom riskerar världen att sjunka djupare ner i fruktan inför den globala konfrontationens följder, i en förödande växelverkan mellan terrorism och kontraterrorism, en process där terrorns företrädare har visat sig ha alla trumf på hand. "Blitzen" 1940, den tyska terrorbombningen av London och andra brittiska städer sommaren 1940, markerade övergången till ett totalt krig som fem år senare slutade med Nazityskland fullständiga nederlag och kapitulation. IRA:s terrorkampanjer, som kulminerade i London med sprängningen av en dubbeldäckad buss 1996, kunde inte bekämpas genom att motståndaren krossades militärt. Men det provisoriska IRA var trots allt en politisk separatistorganisation som använde våldet som ett instrument för att främja mål som också kunde uppnås med andra medel. IRA:s terror kunde till sist bekämpas effektivast vid förhandlingsbordet. De skyldiga bakom attackerna mot London tillhör sannolikt inte denna kategori. Terrorattackerna syftar inte till att framtvinga politiska förändringar, det må sedan gälla Israel-Palestina, Saudiarabien eller Irak. Det finns ingen möjlighet att transformera konflikten på traditionellt sätt, ingen brygga över från våldet till förhandlingsbordet. Världen riskerar därför att låsas fast i en förödande konflikt som leder till splittring, konsumerar ofantliga resurser och dränerar det internationella samfundet på kraft att hantera andra och i grunden mer vitala frågor. Terroristerna i London må ha vunnit en seger över terroristbekämpningen, men segern att styra världen borde de inte få vinna. Wilhelm Agrell


”Svensk sjukvård klart sämst på att ta hand om patienterna”

Summary: Stor enkäntundersökning i åtta västländer avslöjar brister i välfärden.I en intervjuenkät av Demoskop med 8 000 tillfrågade i åtta länder med ungefär samma välfärdsnivå hamnar svensk sjukvård sist på samtliga undersökta områden. I Sverige måste 27 procent av patienterna vänta mer än en vecka på att få träffa en läkare. I Danmark är motsvarande siffra 11 procent. Andelen patienter som inte fått tillfredsställande vård är i Sverige 12 procent mot bara 2 procent i Tyskland. Omräknat i antal vårdsökande blev 500 000 svenskar utan bot eller lindring jämfört med 85 000 i Tyskland. Utredningen presenteras av den borgerliga alliansens välfärdsgrupp.

Hälso- och sjukvården hör till de områden inom välfärden där medborgarna med rätta förväntar sig hög kvalitet och service. Tyvärr har regeringsunderlaget, s, v och mp, tappat fokus på den kanske viktigaste uppgiften, nämligen att skapa en god tillgänglighet och förbättra mötet mellan patient och vårdgivare. I dag, måndag, presenterar Allians för Sveriges välfärdsgrupp, m, fp, kd, c, en rapport, ”Ge patienten makt”. För att sätta vårdens tillgänglighet i internationellt perspektiv har vi låtit opinionsinstitutet Demoskop intervjua 8 000 personer i åtta europeiska länder, däribland våra nordiska grannländer, om deras erfarenheter av sjukvården. Undersökningen påvisar stora skillnader. Sverige placerar sig sist på samtliga undersökta områden. Andelen patienter som tvingas vänta i mer än en vecka på att träffa läkare varierar från 11 procent i Danmark till 27 procent i Sverige. Även när det gäller patienternas uppfattning om innehållet i vården skiljer sig svaren markant. Andelen som besökt läkare det senaste året, men som ändå inte fått besked om orsaken till sina symptom/besvär, varierar från knappt 1 procent i Frankrike till drygt 8 procent i Sverige. Andelen som inte har fått vård som botat eller lindrat besvären varierar från 2 procenti Tyskland till drygt 12 procent i Sverige. I reella tal handlar det om att 500 000 svenskar söker vård utan att få bot eller lindring av besvären. Motsvarande siffra skulle, om Sverige uppnått samma resultat som Tyskland, ha varit 85 000. Om sjukvården fungerat lika bra som i Norge hade antalet uppgått till 170 000. Hur kommer det sig att Sverige sammantaget placerar sig sist bland åtta europeiska länder med ungefär samma välfärdsnivå? Hur går detta ihop med att svensk sjukvård i många andra undersökningar uppvisar goda resultat? Svaret är, enligt vår uppfattning, att svensk sjukvård varit inriktad på att åstadkomma goda resultat medicinskt och tekniskt, men politiken har saknat det patientfokus som finns i många andra länder. I Storbritannien har man exempelvis en särskild tillgänglighetsdirektör på departementsnivå. I Norge, Danmark och flera andra europeiska länder kan man välja en fast läkarkontakt som ansvarar för att lotsa patienten genom vårdkedjan. Står valet verkligen mellan å ena sidan teknisk effektivitet och goda behandlingsresultat och å andra sidan god tillgänglighet och patientnöjdhet? Partierna i Allians för Sverige tror inte att vi måste göra ett sådant val. Med större patientfokus, en starkt förbättrad kvalitetsuppföljning och effektivare ersättningssystem kan sjukvården bli mer patientorienterad utan att detta går ut över den medicinska kvaliteten. Hälso- och sjukvården behöver starkare drivkrafter för att öka tillgängligheten och den patientupplevda kvalitén. Sjukvården måste öppnas för nytänkande och omvandling. De utmaningar som politiken ställs inför när det gäller hälso- och sjukvården kan inte lösas genom ett Alexanderhugg. 1. Patienten ska vara i centrum. Det förs-ta steget är att vidta flera åtgärder som tar sikte på att stärka patientens inflytande, självbestämmande och ställning. Ett stort antal lagar, förordningar och myndighetsregler inverkar på patienträttigheterna i Sverige. Vi föreslår därför att all lagstiftning som rör patienträttigheter samlas i en lag. Syftet är att tillskapa en mer överskådlig, rättssäker och patientfokuserad lagstiftning. Hit förs också nya förslag som rätten till ett verkligt fritt vårdval, vilket innebär rätt att välja vårdgivare och rätt att välja tidpunkt för behandling. Det första läkarbesöket ska vara enkelt att boka och det ska finnas skyldighet för vården att sedan informera om valmöjligheterna vid behandling eller operation, samt väntetider på olika enheter. Ny tid bokas direkt och patienten behöver inte åka hem till en ändlös väntan på remiss. Tiden för behandling kan påverkas utifrån patientens egna önskemål. Det betyder att man aldrig behöver vänta längre än kortaste vårdtiden i landet. Pengarna följer patienten till den vårdgivare han väljer, i egna landstinget, i annat landsting eller hos privat, ideell eller kooperativ entreprenör. Resan dit får patienten bekosta själv. Ett fritt vårdval innebär att sjukvården kan ta ledig kapacitet i anspråk och därmed korta väntetiderna. Det fria vårdvalet innebär att patienten ges verkliga valmöjligheter – dels av vårdgivare, dels av tidpunkten för behandling. På sikt bör det fria vårdvalet även gälla inom Norden och övriga EU. I dagens Sverige är väntetiderna långa. Att skjuta vårdinsatser på framtiden minskar möjligheterna till goda behandlings-resultat och det ökar kostnaderna. Köernas största kostnader syns inte i landstingens ekonomi. Det handlar om det pris som enskilda människor tvingas betala i form av sänkt livskvalitet, sjukskrivning med försämrad privatekonomi och risk för att halka efter i utvecklingen på arbetet. 2. Välkomna en mångfald av vårdgivare. Det andra steget är att riva upp beslutet om regeringens stopplag. Inför i stället en startlag för att stimulera framväxten av ideella, kooperativa och privata utförare av offentligt finansierad hälso- och sjukvård. Sjukvården ska vara offentligt finansierad och ges efter behov. Med en mångfald bland vårdens utförare ges större utrymme för valfrihet och patientmakt. Några av startlagens beståndsdelar är att så kallad intraprenadverksamhet ska stimuleras. Vi vill ge laglig möjlighet till så kallad avknoppning för den vårdpersonal som vill ta över driften av en verksamhet och inrätta ett ”Avknoppningsstöd” som kan användas för kunskapsstöd till personalgrupper som vill ta över en verksamhet. Det behövs en översyn av lagstiftning, regelverk och institutioner så att konkurrensneutralitet skapas mellan vårdens olika aktörer. Låt all den kompetens som finns bland vårdens utövare också få blomma i form av olika verksamhetsidéer och entreprenörskap. 3. Driv på en kvalitets- och effektivitetsutveckling. Det tredje steget är att på ett mer systematiskt sätt ta till vara det goda som finns inom hälso- och sjukvården genom att jämföra relevanta kvalitetsindikatorer på sjukhusnivå och på vårdcentralsnivå. Offentliga kvalitetsjämförelser och rankning av vårdgivare har stor betydelse för att utveckla såväl kvalitet som effektivitet. I dag finns inte för patienten lättillgänglig information om väntetider, om nöjdhet med bemötandet och så vidare. Ett register med sådana uppgifter ska upprättas på nationell basis och vårdgivare ska vara skyldiga att rapportera resultat enligt kriterier som fastställs i överenskommelser mellan beslutsfattare, profession och patienter. Då kan alla jämföra den vård som ges. Därmed kan kvalitetsutvecklingen påverkas av vårdgivarna. Systemet bör göras enkelt också ur rapporteringssynpunkt, så att administrationen inte blir betungande. Vi föreslår att en oberoende enhet vid Socialstyrelsen inrättas med uppgift att bland annat jämföra och ranka vårdens prestationer. Denna enhet ska ha en fristående roll och kunna göra fördjupade analyser på vård-enhetsnivå som också ska offentliggöras. Ersättningssystemen behöver utvecklas och tillämpas på ett sätt som innebär att vårdgivare i större utsträckning får ersättning för faktiskt utförda åtgärder, liksom uppnådda resultat. På så sätt kan bättre kvalitet, högre effektivitet och mer sammanhållna vårdkedjor åstadkommas. 4. Stärk och bygg ut närsjukvården. Antalet allmänläkare och annan specialistkompetens i närsjukvården måste öka. Jämfört med många andra länder är en stor andel av de svenska läkarna verksamma på sjukhusen. Bara drygt 30 procent av läkarna finns utanför sjukhusen. Det är uppenbart att andelen läkare i närsjukvården behöver öka, samt tillföras annan specialistkompetens än allmänläkarens, till exempel geriatriker, psykiatriker och specialister i hjärtkärlsjukdomar. Det teamarbete som har påbörjats på en del håll i landet, där olika professioners kompetens tas tillvara på ett utvecklande sätt, är positivt. Ett stort problem i dagens sjukvård är avsaknaden av ett samlat patientansvar. Människor saknar i praktiken möjlighet att välja en fast läkarkontakt, enligt sin rätt i hälso- och sjukvårdslagen. Rätten att själva välja vårdgivare måste garanteras. Valet av vårdgivare kan ske genom att patienten väljer en fast vårdkontakt som sedan ansvarar för att lotsa patienten genom vårdkedjan. Särskilt för så kallade multisjuka äldre personer kan en lotsfunktion spela en avgörande roll för tillgänglighet och kontinuitet. Men patienten ska också kunna välja vårdgivare i direkt anslutning till själva vårdtillfället. Vid ett maktskifte 2006 är målsättningen för Allians för Sverige att öka tillgängligheten och den patientupplevda kvaliteten. Sverige kan bättre. Vi vill se till att svenska patienter kan nå vården lika enkelt och fort som vårdsöakande i länder i vår närhet kan göra. Genom de reformer vi beskrivit ovan kan patienter se fram emot att lättare och snabbare få vård när de behöver den. Maria Larsson Riksdagsledamot, kd Kristina Axén olin Oppositionsborgarråd, m Birgitta Rydberg Oppositionslandstingsråd, fp Kenneth Johansson Riksdagsledamot, c


"Svensk sjukvård klart sämst på att ta hand om patienterna"

Summary: Stor enkäntundersökning i åtta västländer avslöjar brister i välfärden.. I en intervjuenkät av Demoskop med 8 000 tillfrågade i åtta länder med ungefär samma välfärdsnivå hamnar svensk sjukvård sist på samtliga undersökta områden. I Sverige måste 27 procent av patienterna vänta mer än en vecka på att få träffa en läkare. I Danmark är motsvarande siffra 11 procent. Andelen patienter som inte fått tillfredsställande vård är i Sverige 12 procent mot bara 2 procent i Tyskland. Omräknat i antal vårdsökande blev 500 000 svenskar utan bot eller lindring jämfört med 85 000 i Tyskland. Utredningen presenteras av den borgerliga alliansens välfärdsgrupp.

Hälso- och sjukvården hör till de områden inom välfärden där medborgarna med rätta förväntar sig hög kvalitet och service. Tyvärr har regeringsunderlaget, s, v och mp, tappat fokus på den kanske viktigaste uppgiften, nämligen att skapa en god tillgänglighet och förbättra mötet mellan patient och vårdgivare. I dag, måndag, presenterar Allians för Sveriges välfärdsgrupp, m, fp, kd, c, en rapport, "Ge patienten makt". För att sätta vårdens tillgänglighet i internationellt perspektiv har vi låtit opinionsinstitutet Demoskop intervjua 8 000 personer i åtta europeiska länder, däribland våra nordiska grannländer, om deras erfarenheter av sjukvården. Undersökningen påvisar stora skillnader. Sverige placerar sig sist på samtliga undersökta områden. Andelen patienter som tvingas vänta i mer än en vecka på att träffa läkare varierar från 11 procent i Danmark till 27 procent i Sverige. Även när det gäller patienternas uppfattning om innehållet i vården skiljer sig svaren markant. Andelen som besökt läkare det senaste året, men som ändå inte fått besked om orsaken till sina symptom/besvär, varierar från knappt 1 procent i Frankrike till drygt 8 procent i Sverige. Andelen som inte har fått vård som botat eller lindrat besvären varierar från 2 procenti Tyskland till drygt 12 procent i Sverige. I reella tal handlar det om att 500 000 svenskar söker vård utan att få bot eller lindring av besvären. Motsvarande siffra skulle, om Sverige uppnått samma resultat som Tyskland, ha varit 85 000. Om sjukvården fungerat lika bra som i Norge hade antalet uppgått till 170 000. Hur kommer det sig att Sverige sammantaget placerar sig sist bland åtta europeiska länder med ungefär samma välfärdsnivå? Hur går detta ihop med att svensk sjukvård i många andra undersökningar uppvisar goda resultat? Svaret är, enligt vår uppfattning, att svensk sjukvård varit inriktad på att åstadkomma goda resultat medicinskt och tekniskt, men politiken har saknat det patientfokus som finns i många andra länder. I Storbritannien har man exempelvis en särskild tillgänglighetsdirektör på departementsnivå. I Norge, Danmark och flera andra europeiska länder kan man välja en fast läkarkontakt som ansvarar för att lotsa patienten genom vårdkedjan. Står valet verkligen mellan å ena sidan teknisk effektivitet och goda behandlingsresultat och å andra sidan god tillgänglighet och patientnöjdhet? Partierna i Allians för Sverige tror inte att vi måste göra ett sådant val. Med större patientfokus, en starkt förbättrad kvalitetsuppföljning och effektivare ersättningssystem kan sjukvården bli mer patientorienterad utan att detta går ut över den medicinska kvaliteten. Hälso- och sjukvården behöver starkare drivkrafter för att öka tillgängligheten och den patientupplevda kvalitén. Sjukvården måste öppnas för nytänkande och omvandling. De utmaningar som politiken ställs inför när det gäller hälso- och sjukvården kan inte lösas genom ett Alexanderhugg. 1. Patienten ska vara i centrum. Det förs-ta steget är att vidta flera åtgärder som tar sikte på att stärka patientens inflytande, självbestämmande och ställning. Ett stort antal lagar, förordningar och myndighetsregler inverkar på patienträttigheterna i Sverige. Vi föreslår därför att all lagstiftning som rör patienträttigheter samlas i en lag. Syftet är att tillskapa en mer överskådlig, rättssäker och patientfokuserad lagstiftning. Hit förs också nya förslag som rätten till ett verkligt fritt vårdval, vilket innebär rätt att välja vårdgivare och rätt att välja tidpunkt för behandling. Det första läkarbesöket ska vara enkelt att boka och det ska finnas skyldighet för vården att sedan informera om valmöjligheterna vid behandling eller operation, samt väntetider på olika enheter. Ny tid bokas direkt och patienten behöver inte åka hem till en ändlös väntan på remiss. Tiden för behandling kan påverkas utifrån patientens egna önskemål. Det betyder att man aldrig behöver vänta längre än kortaste vårdtiden i landet. Pengarna följer patienten till den vårdgivare han väljer, i egna landstinget, i annat landsting eller hos privat, ideell eller kooperativ entreprenör. Resan dit får patienten bekosta själv. Ett fritt vårdval innebär att sjukvården kan ta ledig kapacitet i anspråk och därmed korta väntetiderna. Det fria vårdvalet innebär att patienten ges verkliga valmöjligheter - dels av vårdgivare, dels av tidpunkten för behandling. På sikt bör det fria vårdvalet även gälla inom Norden och övriga EU. I dagens Sverige är väntetiderna långa. Att skjuta vårdinsatser på framtiden minskar möjligheterna till goda behandlings-resultat och det ökar kostnaderna. Köernas största kostnader syns inte i landstingens ekonomi. Det handlar om det pris som enskilda människor tvingas betala i form av sänkt livskvalitet, sjukskrivning med försämrad privatekonomi och risk för att halka efter i utvecklingen på arbetet. 2. Välkomna en mångfald av vårdgivare. Det andra steget är att riva upp beslutet om regeringens stopplag. Inför i stället en startlag för att stimulera framväxten av ideella, kooperativa och privata utförare av offentligt finansierad hälso- och sjukvård. Sjukvården ska vara offentligt finansierad och ges efter behov. Med en mångfald bland vårdens utförare ges större utrymme för valfrihet och patientmakt. Några av startlagens beståndsdelar är att så kallad intraprenadverksamhet ska stimuleras. Vi vill ge laglig möjlighet till så kallad avknoppning för den vårdpersonal som vill ta över driften av en verksamhet och inrätta ett "Avknoppningsstöd" som kan användas för kunskapsstöd till personalgrupper som vill ta över en verksamhet. Det behövs en översyn av lagstiftning, regelverk och institutioner så att konkurrensneutralitet skapas mellan vårdens olika aktörer. Låt all den kompetens som finns bland vårdens utövare också få blomma i form av olika verksamhetsidéer och entreprenörskap. 3. Driv på en kvalitets- och effektivitetsutveckling. Det tredje steget är att på ett mer systematiskt sätt ta till vara det goda som finns inom hälso- och sjukvården genom att jämföra relevanta kvalitetsindikatorer på sjukhusnivå och på vårdcentralsnivå. Offentliga kvalitetsjämförelser och rankning av vårdgivare har stor betydelse för att utveckla såväl kvalitet som effektivitet. I dag finns inte för patienten lättillgänglig information om väntetider, om nöjdhet med bemötandet och så vidare. Ett register med sådana uppgifter ska upprättas på nationell basis och vårdgivare ska vara skyldiga att rapportera resultat enligt kriterier som fastställs i överenskommelser mellan beslutsfattare, profession och patienter. Då kan alla jämföra den vård som ges. Därmed kan kvalitetsutvecklingen påverkas av vårdgivarna. Systemet bör göras enkelt också ur rapporteringssynpunkt, så att administrationen inte blir betungande. Vi föreslår att en oberoende enhet vid Socialstyrelsen inrättas med uppgift att bland annat jämföra och ranka vårdens prestationer. Denna enhet ska ha en fristående roll och kunna göra fördjupade analyser på vård-enhetsnivå som också ska offentliggöras. Ersättningssystemen behöver utvecklas och tillämpas på ett sätt som innebär att vårdgivare i större utsträckning får ersättning för faktiskt utförda åtgärder, liksom uppnådda resultat. På så sätt kan bättre kvalitet, högre effektivitet och mer sammanhållna vårdkedjor åstadkommas. 4. Stärk och bygg ut närsjukvården. Antalet allmänläkare och annan specialistkompetens i närsjukvården måste öka. Jämfört med många andra länder är en stor andel av de svenska läkarna verksamma på sjukhusen. Bara drygt 30 procent av läkarna finns utanför sjukhusen. Det är uppenbart att andelen läkare i närsjukvården behöver öka, samt tillföras annan specialistkompetens än allmänläkarens, till exempel geriatriker, psykiatriker och specialister i hjärtkärlsjukdomar. Det teamarbete som har påbörjats på en del håll i landet, där olika professioners kompetens tas tillvara på ett utvecklande sätt, är positivt. Ett stort problem i dagens sjukvård är avsaknaden av ett samlat patientansvar. Människor saknar i praktiken möjlighet att välja en fast läkarkontakt, enligt sin rätt i hälso- och sjukvårdslagen. Rätten att själva välja vårdgivare måste garanteras. Valet av vårdgivare kan ske genom att patienten väljer en fast vårdkontakt som sedan ansvarar för att lotsa patienten genom vårdkedjan. Särskilt för så kallade multisjuka äldre personer kan en lotsfunktion spela en avgörande roll för tillgänglighet och kontinuitet. Men patienten ska också kunna välja vårdgivare i direkt anslutning till själva vårdtillfället. Vid ett maktskifte 2006 är målsättningen för Allians för Sverige att öka tillgängligheten och den patientupplevda kvaliteten. Sverige kan bättre. Vi vill se till att svenska patienter kan nå vården lika enkelt och fort som vårdsöakande i länder i vår närhet kan göra. Genom de reformer vi beskrivit ovan kan patienter se fram emot att lättare och snabbare få vård när de behöver den. Maria Larsson Riksdagsledamot, kd Kristina Axén Olin Oppositionsborgarråd, m Birgitta Rydberg Oppositionslandstingsråd, fp Kenneth Johansson Riksdagsledamot, c


”Psykiska ohälsan förvärras mycket bland svenska barn”

Summary: Stor ökning på varannan mottagning i barnpsykiatrin, visar ny rapport från barnombudsmannen.Minskade resurser till skolhälsovård, socialtjänst och primärvård har förvärrat den psykiska ohälsan hos barn och ungdomar. Varannan mottagning inom barn- och ungdomspsykiatrin svarar att ohälsan ökat mycket och var tredje uppger att ohälsan ökat något. I ett internationellt perspektiv visar allt fler rapporter att den psykiska ohälsan ökar oroväckande mycket, skriver barnombudsmannen Lena Nyberg. Bland annat har försäljningen av antidepressiva medel till 15-19-åringar fördubblats på tre år. Upp till 15 procent av alla barn söker hjälp. 28 procent av flickorna säger att de mår dåligt.

Den psykiska ohälsan har ökat mycket bland barn och ungdomar de senaste åren. Det anser varannan mottagning inom BUP, barn- och ungdomspsykiatrin, i rapporten ”Satsa tidigt” från Barnombudsmannen. Ytterligare nästan var tredje säger att den psykiska ohälsan har ökat något. Enligt FN:s konvention om barnets rättigheter, barnkonventionen, har alla barn och unga rätt till bästa möjliga hälsa, samt rätt till relevant sjukvård och rehabilitering. Vi är oroade över de senaste årens utveckling med ökande psykisk ohälsa bland barn och unga. En av de viktigaste aktörerna för att motverka och behandla ohälsan är landets BUP-mottagningar. 2002 visade vi i en rapport att antalet sökande till BUP hade fördubblats på tio år och att väntetiderna för att få stöd och hjälp kunde vara upp till två år. Den uppföljande rapport som nu presenteras bygger på en enkätundersökning som gjorts till landets BUP-enheter vintern 2004. Syftet var att få en ny lägesrapport och en fördjupad kunskap om hur de ser på sitt uppdrag och möjlighet att leva upp till detta. I ett internationellt perspektiv har barn och unga i Sverige god fysisk hälsa, medan allt fler rapporter visar att den psykiska ohälsan ökar oroväckande mycket. Mellan 10 och 15 procent av alla barn söker barnpsykiatrisk konsultation under uppväxten. Oro, ångest, depressioner och självdestruktiva beteenden har fortsatt att öka. I vår skrift ”Upp till 18”, som kom 2004, framkom att 10-18-åringar ofta kände sig ledsna. Bland 16-18-åringarna höll 28 procent av flickorna och 11 procent av pojkarna med om påståendet ”Jag känner mig ofta ledsen och nere”. Försäljningen av antidepressiva medel till 15-19-åringar fördubblades mellan 1999 och 2003. Under 2003 såldes så mycket att det skulle räcka till daglig behandling av 0,7 procent av alla män och 1,7 procent av alla kvinnor i åldern 15-19 år. När barn och ungdomar kommer i kontakt med barn-och ungdomspsykiatrin är det oftast föräldrarna som tar initiativ till att söka hjälp. Relationen och anknytningen till föräldrarna eller andra vårdnadshavare är det allra viktigaste för ett barn. Men det behövs också ett stödsystem runt barn och unga som kan träda in och ge relevant stöd och hjälp, såväl förebyggande som akut. Kötiderna till BUP tycks ha minskat något sedan 2002. Under de senaste åren har det gjorts en rad satsningar på psykiatrin och många har arbetat med att minska väntetiderna. 55 procent av mottagningarna anser nu att väntetiderna är godtagbara, medan 45 procent anser att de inte är det. Av 113 mottagningar uppger 90 att de har en väntetid på upp till tre månader för ett första bedömningssamtal. Budskapet från barn- och ungdomspsykiatrin är entydigt. Det är minskade resurser till skolhälsovård, socialtjänst och primärvård som har lett till att den psykiska ohälsan fortsatt att öka. Problem som inte fångas upp på ett tidigt stadium riskerar att förvärras. På frågan om mottagningarna anser att den psykiska ohälsan har ökat de senaste tre åren svarar hälften att den ökat mycket. Dessutom svarar 30 procent att den ökat, men inte så mycket, och 2 procent svarar att den inte har ökat medan 19 procent svarar att de inte vet om den har ökat. Nästan fyra av fem BUP-mottagningar svarar att de behöver mer resurser för att möta behovet. Enligt rapporten skulle barn- och ungdomspsykiatrin gärna arbeta mer med förebyggande arbete, men att det inte finns tillräckligt med resurser till detta i dagsläget. En viktig aktör för att minska och förebygga psykisk ohälsa är skolan. Skolan ska vara en plats som främjar barns utveckling i sin helhet. Skolan behöver ta större samlat ansvar för detta än vad som sker i dag. Vi har tidigare visat på hur viktigt det är med en väl fungerande elevhälsovård för att förebygga psykisk ohälsa och stödja de barn och ungdomar som har psykiska problem. I den nya skollag som är på väg bör det skrivas in att ”elevhälsan” ska bestå av skolsköterska, skolläkare, skolkurator och skolpsykolog. Det behövs nationella riktlinjer med kvalitetskriterier för elevhälsans uppgifter och omfattning. Det får inte vara alltför stora skillnader i hälsovård beroende på var man bor i Sverige. Det behövs en riksnorm för skolhälsovården för att motverka en fortsatt ökning av den psykiska ohälsan. Barn- och ungdomspsykiatrin har uppmärksammats mycket de senaste åren. På den nationella nivån har politiker och myndigheter på olika sätt arbetat för att frigöra pengar för att minska den psykiska ohälsan. Landstingen har bland annat fått pengar för att korta väntetiderna till behandling och riksdagen har antagit en nationell handlingsplan för att utveckla hälso- och sjukvården. Det positiva är att mycket kreativt tänkande och planerande förs fram och att ambitionerna för att stärka barn- och ungdomspsykiatrin är höga. Hur ser då BUP på sitt uppdrag? 67 procent anser att de har rätt funktion och uppdrag för att arbeta med att minska den psykiska ohälsan. En av fem anser att de inte har rätt roll och funktion. Det finns däremot ett antal gemensamma faktorer som ligger bakom om arbetet ska bli framgångsrikt: Väl förankrade politiska beslut, ledningens entydiga stöd, tydliga, mätbara mål, som följs upp och utvärderas, ekonomiska resurser och ekonomiskt handlingsutrymme, långsiktighet och kontinuitet. BUP anser att andra myndigheter inte i tillräcklig omfattning bidrar till att minska den psykiska ohälsan. 86 procent av dem anser att andra aktörer saknar resurser för arbetet, 56 procent uppger att verksamheter och huvudmän prioriterar olika, 42 procent anser också att de andra aktörerna saknar tydlig styrning för att arbeta med psykisk ohälsa. En lagstiftning som klart och tydligt visar vem som har ansvaret för att motverka den psykiska ohälsan skulle avhjälpa många problem som idag uppstår när kommun och landsting ska samverka. På frågan om de ekonomiska resurserna har ökat eller minskat sedan 2002 uppger nästan hälften av mottagningarna att resurserna är oförändrade, 27 procent att de har fått mer pengar och 24 procent att resurserna har minskat. Rapporten visar att samverkan är viktigt för att nå framgång. I princip alla svarar att de samverkar med socialtjänst, förskola, skola och vuxenpsykiatri. Många anser att det vore bra om man kunde samarbeta ännu mer. Här är föräldrarna en mycket viktig grupp för att behandlingen ska ge resultat. En mottagning formulerar det såhär: ”Bra att familjen själv kontaktar då är de beredda att ta emot hjälp från BUP” och ”Vi eftersträvar att familjerna söker själva eftersom frivillighet och egen motivation har betydelse för arbetsallians och behandlingsresultat”. Alla anser att det är viktigt att behandlingen sker i samråd med barnen och ungdomarna. De flesta uppger glädjande nog att barn och unga kan påverka sin behandling. Det tyder på att de flesta mottagningar till viss del lever upp till de rättigheter som barn och unga har enligt barnkonventionen. En liten andel, 5 procent, uppger att barn och unga själva tar kontakt med BUP. Här vore det viktigt att satsa på mer information till unga om var de kan få hjälp om de mår psykiskt dåligt. Psykiatrisk vård har under många år varit lägre prioriterad än den somatiska vården. Inom psykiatrin har dessutom barn och unga hamnat långt ned på listan över satsningar. BUP-mottagningarna säger att alla inblandade måste bli bättre på att tänka efter före. Särskilt en rejäl satsning på socialtjänst och skolhälsovård kan vända utvecklingen. Barn och ungdomar måste få lika tidig och adekvat hjälp när de mår psykiskt dåligt som när de gör sig fysiskt illa. Det får inte fortsätta vara så stora geografiska skillnader i hur och när man får adekvat hjälp som det fortfarande är. Barn och ungdomar kommer fortfarande i kläm när det är oklart om det är kommunen eller landstingen som bär ansvaret. Lagstiftningen ska tydligt visa vem som har ansvaret för att motverka den psykiska ohälsan. Mer resurser behöver avsättas till skolhälsovård och primärvård för barn. Det behövs resurser till föräldrastöd under barnets hela uppväxttid för att förebygga psykisk ohälsa. En ökad satsning på elevhälsovården. I skollagen bör skrivas in att samtliga yrkesgrupper som skolläkare, skolsköterskor, skolkuratorer och skolpsykologer ska finnas i alla skolenheter. Det behövs kvalitetskriterier på elevhälsans uppgifter och omfattning. En översyn av skolans fysiska och psykosociala arbetsmiljö behöver göras. Samarbete mellan de olika aktörerna är väsentlig för att motverka den psykiska ohälsan. Här måste det satsas pengar på att göra arbetet möjligt. Uppföljningar behövs för att se om de statliga satsningarna har använts för att motverka psykiska ohälsan och om de har minskat väntetiderna inom BUP. Vi måste bryta utvecklingen nu och verkligen satsa pengarna på förebyggande hälsoarbete. Det sparar mänskligt lidande och blir en besparing för hela samhället. Lena Nyberg


"Psykiska ohälsan förvärras mycket bland svenska barn"

Summary: Stor ökning på varannan mottagning i barnpsykiatrin, visar ny rapport från barnombudsmannen. Minskade resurser till skolhälsovård, socialtjänst och primärvård har förvärrat den psykiska ohälsan hos barn och ungdomar. Varannan mottagning inom barn- och ungdomspsykiatrin svarar att ohälsan ökat mycket och var tredje uppger att ohälsan ökat något. I ett internationellt perspektiv visar allt fler rapporter att den psykiska ohälsan ökar oroväckande mycket, skriver barnombudsmannen Lena Nyberg. Bland annat har försäljningen av antidepressiva medel till 15-19-åringar fördubblats på tre år. Upp till 15 procent av alla barn söker hjälp. 28 procent av flickorna säger att de mår dåligt.

Den psykiska ohälsan har ökat mycket bland barn och ungdomar de senaste åren. Det anser varannan mottagning inom BUP, barn- och ungdomspsykiatrin, i rapporten "Satsa tidigt" från Barnombudsmannen. Ytterligare nästan var tredje säger att den psykiska ohälsan har ökat något. Enligt FN:s konvention om barnets rättigheter, barnkonventionen, har alla barn och unga rätt till bästa möjliga hälsa, samt rätt till relevant sjukvård och rehabilitering. Vi är oroade över de senaste årens utveckling med ökande psykisk ohälsa bland barn och unga. En av de viktigaste aktörerna för att motverka och behandla ohälsan är landets BUP-mottagningar. 2002 visade vi i en rapport att antalet sökande till BUP hade fördubblats på tio år och att väntetiderna för att få stöd och hjälp kunde vara upp till två år. Den uppföljande rapport som nu presenteras bygger på en enkätundersökning som gjorts till landets BUP-enheter vintern 2004. Syftet var att få en ny lägesrapport och en fördjupad kunskap om hur de ser på sitt uppdrag och möjlighet att leva upp till detta. I ett internationellt perspektiv har barn och unga i Sverige god fysisk hälsa, medan allt fler rapporter visar att den psykiska ohälsan ökar oroväckande mycket. Mellan 10 och 15 procent av alla barn söker barnpsykiatrisk konsultation under uppväxten. Oro, ångest, depressioner och självdestruktiva beteenden har fortsatt att öka. I vår skrift "Upp till 18", som kom 2004, framkom att 10-18-åringar ofta kände sig ledsna. Bland 16-18-åringarna höll 28 procent av flickorna och 11 procent av pojkarna med om påståendet "Jag känner mig ofta ledsen och nere". Försäljningen av antidepressiva medel till 15-19-åringar fördubblades mellan 1999 och 2003. Under 2003 såldes så mycket att det skulle räcka till daglig behandling av 0,7 procent av alla män och 1,7 procent av alla kvinnor i åldern 15-19 år. När barn och ungdomar kommer i kontakt med barn-och ungdomspsykiatrin är det oftast föräldrarna som tar initiativ till att söka hjälp. Relationen och anknytningen till föräldrarna eller andra vårdnadshavare är det allra viktigaste för ett barn. Men det behövs också ett stödsystem runt barn och unga som kan träda in och ge relevant stöd och hjälp, såväl förebyggande som akut. Kötiderna till BUP tycks ha minskat något sedan 2002. Under de senaste åren har det gjorts en rad satsningar på psykiatrin och många har arbetat med att minska väntetiderna. 55 procent av mottagningarna anser nu att väntetiderna är godtagbara, medan 45 procent anser att de inte är det. Av 113 mottagningar uppger 90 att de har en väntetid på upp till tre månader för ett första bedömningssamtal. Budskapet från barn- och ungdomspsykiatrin är entydigt. Det är minskade resurser till skolhälsovård, socialtjänst och primärvård som har lett till att den psykiska ohälsan fortsatt att öka. Problem som inte fångas upp på ett tidigt stadium riskerar att förvärras. På frågan om mottagningarna anser att den psykiska ohälsan har ökat de senaste tre åren svarar hälften att den ökat mycket. Dessutom svarar 30 procent att den ökat, men inte så mycket, och 2 procent svarar att den inte har ökat medan 19 procent svarar att de inte vet om den har ökat. Nästan fyra av fem BUP-mottagningar svarar att de behöver mer resurser för att möta behovet. Enligt rapporten skulle barn- och ungdomspsykiatrin gärna arbeta mer med förebyggande arbete, men att det inte finns tillräckligt med resurser till detta i dagsläget. En viktig aktör för att minska och förebygga psykisk ohälsa är skolan. Skolan ska vara en plats som främjar barns utveckling i sin helhet. Skolan behöver ta större samlat ansvar för detta än vad som sker i dag. Vi har tidigare visat på hur viktigt det är med en väl fungerande elevhälsovård för att förebygga psykisk ohälsa och stödja de barn och ungdomar som har psykiska problem. I den nya skollag som är på väg bör det skrivas in att "elevhälsan" ska bestå av skolsköterska, skolläkare, skolkurator och skolpsykolog. Det behövs nationella riktlinjer med kvalitetskriterier för elevhälsans uppgifter och omfattning. Det får inte vara alltför stora skillnader i hälsovård beroende på var man bor i Sverige. Det behövs en riksnorm för skolhälsovården för att motverka en fortsatt ökning av den psykiska ohälsan. Barn- och ungdomspsykiatrin har uppmärksammats mycket de senaste åren. På den nationella nivån har politiker och myndigheter på olika sätt arbetat för att frigöra pengar för att minska den psykiska ohälsan. Landstingen har bland annat fått pengar för att korta väntetiderna till behandling och riksdagen har antagit en nationell handlingsplan för att utveckla hälso- och sjukvården. Det positiva är att mycket kreativt tänkande och planerande förs fram och att ambitionerna för att stärka barn- och ungdomspsykiatrin är höga. Hur ser då BUP på sitt uppdrag? 67 procent anser att de har rätt funktion och uppdrag för att arbeta med att minska den psykiska ohälsan. En av fem anser att de inte har rätt roll och funktion. Det finns däremot ett antal gemensamma faktorer som ligger bakom om arbetet ska bli framgångsrikt: Väl förankrade politiska beslut, ledningens entydiga stöd, tydliga, mätbara mål, som följs upp och utvärderas, ekonomiska resurser och ekonomiskt handlingsutrymme, långsiktighet och kontinuitet. BUP anser att andra myndigheter inte i tillräcklig omfattning bidrar till att minska den psykiska ohälsan. 86 procent av dem anser att andra aktörer saknar resurser för arbetet, 56 procent uppger att verksamheter och huvudmän prioriterar olika, 42 procent anser också att de andra aktörerna saknar tydlig styrning för att arbeta med psykisk ohälsa. En lagstiftning som klart och tydligt visar vem som har ansvaret för att motverka den psykiska ohälsan skulle avhjälpa många problem som idag uppstår när kommun och landsting ska samverka. På frågan om de ekonomiska resurserna har ökat eller minskat sedan 2002 uppger nästan hälften av mottagningarna att resurserna är oförändrade, 27 procent att de har fått mer pengar och 24 procent att resurserna har minskat. Rapporten visar att samverkan är viktigt för att nå framgång. I princip alla svarar att de samverkar med socialtjänst, förskola, skola och vuxenpsykiatri. Många anser att det vore bra om man kunde samarbeta ännu mer. Här är föräldrarna en mycket viktig grupp för att behandlingen ska ge resultat. En mottagning formulerar det såhär: "Bra att familjen själv kontaktar då är de beredda att ta emot hjälp från BUP" och "Vi eftersträvar att familjerna söker själva eftersom frivillighet och egen motivation har betydelse för arbetsallians och behandlingsresultat". Alla anser att det är viktigt att behandlingen sker i samråd med barnen och ungdomarna. De flesta uppger glädjande nog att barn och unga kan påverka sin behandling. Det tyder på att de flesta mottagningar till viss del lever upp till de rättigheter som barn och unga har enligt barnkonventionen. En liten andel, 5 procent, uppger att barn och unga själva tar kontakt med BUP. Här vore det viktigt att satsa på mer information till unga om var de kan få hjälp om de mår psykiskt dåligt. Psykiatrisk vård har under många år varit lägre prioriterad än den somatiska vården. Inom psykiatrin har dessutom barn och unga hamnat långt ned på listan över satsningar. BUP-mottagningarna säger att alla inblandade måste bli bättre på att tänka efter före. Särskilt en rejäl satsning på socialtjänst och skolhälsovård kan vända utvecklingen. Barn och ungdomar måste få lika tidig och adekvat hjälp när de mår psykiskt dåligt som när de gör sig fysiskt illa. Det får inte fortsätta vara så stora geografiska skillnader i hur och när man får adekvat hjälp som det fortfarande är. Barn och ungdomar kommer fortfarande i kläm när det är oklart om det är kommunen eller landstingen som bär ansvaret. Lagstiftningen ska tydligt visa vem som har ansvaret för att motverka den psykiska ohälsan. Mer resurser behöver avsättas till skolhälsovård och primärvård för barn. Det behövs resurser till föräldrastöd under barnets hela uppväxttid för att förebygga psykisk ohälsa. En ökad satsning på elevhälsovården. I skollagen bör skrivas in att samtliga yrkesgrupper som skolläkare, skolsköterskor, skolkuratorer och skolpsykologer ska finnas i alla skolenheter. Det behövs kvalitetskriterier på elevhälsans uppgifter och omfattning. En översyn av skolans fysiska och psykosociala arbetsmiljö behöver göras. Samarbete mellan de olika aktörerna är väsentlig för att motverka den psykiska ohälsan. Här måste det satsas pengar på att göra arbetet möjligt. Uppföljningar behövs för att se om de statliga satsningarna har använts för att motverka psykiska ohälsan och om de har minskat väntetiderna inom BUP. Vi måste bryta utvecklingen nu och verkligen satsa pengarna på förebyggande hälsoarbete. Det sparar mänskligt lidande och blir en besparing för hela samhället. LENA NYBERG