”Svenska Spel avskärmar sig från demokratiskt förankrad spelpolitik”

Summary: Att påstå att de folkvalda inte skulle ha debatterat skyddshänsyn och andra socialpolitiska aspekter i spelfrågan reser frågan om vilken omvärldsbevakning Svenska Spel har. I de politiska partierna är det den socialpolitiska frågan som lyfts främst, skriver riksdagsledamoten Gustaf Hoffstedt (M) i en replik.

När det fanns skäl att tro Svenska Spel äntligen tagit till sig av riksdagspartiernas ställningstaganden i spelpolitiken reagerar bolagets ordförande Anitra Steen och vd Lennart Käll med att försvara monopolet. På DN Debatt 2/11 påstår de att monopolet är det enda sättet att ta sociala hänsyn. Därutöver hävdar Steen och Käll att de riksdagsledamöter som på senare tid uttalat sig i spelfrågan har näringspolitik snarare än folkhälsopolitik för ögonen. Båda dessa uttalanden är obegripliga. Det är fyra riksdagsledamöter som under det senaste året profilerat sig i spelfrågan. De båda socialdemokraterna Tommy Waidelich och Berit Högman har på ett förtjänstfullt sätt pekat på att monopolet paradoxalt nog leder till att allt fler spel sker på den oreglerade marknaden, med de risker som därmed följer. Även kristdemokraternas spelpolitiska talesperson Andreas Carlsson har uppmärksammat detta. Den fjärde riksdagsledamoten är jag själv. Att påstå att de folkvalda inte skulle ha debatterat skyddshänsyn och andra socialpolitiska aspekter i spelfrågan reser frågan om vilken omvärldsbevakning Svenska Spel har. I samtliga uttalanden från de politiska partierna är det den socialpolitiska frågan som lyfts främst, och oftast endast. Som mina riksdagskolleger har påpekat leder dagens förlegade system till att alltmer av svenskarnas spel äger rum på en oreglerad marknad utomlands. Spelkonsumenterna själva upplever knappt att det råder något monopol när de spelar på svenska bolag som Betsson och Unibet, som emellertid är baserade på Malta. Vi lagstiftare förlorar dock möjligheten att reglera dessa spel enligt svenska villkor. Dessutom går Sverige miste om betydande skatteintäkter. Alliansen och Socialdemokraterna verkar för att licensiera seriösa spelbolag. Det är endast Vänsterpartiet som hittills uttalat sitt försvar för spelmonopolet. Här ryms ett demokratiskt underskott att hantera för Svenska Spels styrelse och vd, alltså på vilket mandat bolaget agerar i monopolfrågan. Med betydligt tuffare villkor för licenser än dagens på förhand givna monopoltillstånd kan vi förhoppningsvis undvika några av dagens avarter på spelmarknaden. Värst av dem alla är Vegas-automaterna som placeras ut i alkoholmiljöer i huvudsakligen socioekonomiskt svaga områden. Dessa drar Anitra Steen och Lennart Käll en lans för i sin debattartikel. Att det då är särintresset som talar är uppenbart för alla som känner till att Svenska Spel har monopol på dessa maskiner. ”Vi tycker att avvägningen mellan ansvar och intäkter är tydlig”, menar Steen och Käll. Det håller jag med om. Intäkter går före ansvar för Svenska Spel. Inte minst gäller det vd:s egen intäkt med en månadslön på 300.000 kr, alltså en lön väl i nivå med de privata spelbolagschefernas och mer än dubbelt så mycket som Sveriges statsministers. Svenska Spels anklagelser om att de privata bolagen endast bryr sig om pengar skulle öka i trovärdighet med en något dämpad aptit avseende egen vinningslystnad. Gustaf Hoffstedt, riksdagsledamot (M)


”Dags att vaccinera alla spädbarn mot hepatit B”

Summary: Skrumplever och levercancer. Trots att WHO redan 1991 krävde att alla länder skulle införa allmän barnvaccination mot hepatit B dröjer Sverige med beslutet. I dag vaccineras bara individer i så kallade riskgrupper samt barn med minst en utomeuropeisk förälder. Enskilda landsting har dock fattat beslut om allmän vaccination. För folkhälsans och en jämställd vårds skull är det nu hög tid alla spädbarn i Sverige vaccineras, skriver sex infektions- och smittskyddsläkare.

400 miljoner människor världen över uppskattas vara kroniskt infekterade av hepatit B. Risken för att de utvecklar skrumplever samt levercancer, med behov av livräddande levertransplantation, är på sikt betydande. Eftersom det finns ett säkert och effektivt vaccin, krävde FN:s världshälsoorganisation WHO redan 1991 att samtliga länder skulle införa allmän barnvaccination. Sverige är i dag ett av få länder där allmänvaccination ännu inte införts. I stället inriktar vi oss fortfarande på att vaccinera individer i så kallade riskgrupper, som sexualpartner och nära anhöriga till hepatit B-infekterade, samt injektionsmissbrukare. Effekten av vaccineringen av riskgrupperna kan mätas i antalet fall per år av akut hepatit B. Detta antal har under de senaste decennierna legat oförändrat på 200 fall per år i Sverige, det vill säga trots insatserna mot riskgrupperna minskar inte antalet fall. Problemet är att individerna i riskgrupperna är svåra att nå, att man ofta kommer in för sent när riskbeteendet pågått en längre tid och därmed inte når de personer som borde vaccineras, samt att vaccinationsserien om tre doser ofta inte fullföljs. I de länder där man redan i början av 1990-talet införde allmän barnvaccination, som Taiwan och Italien, ser man däremot en kraftig minskning av såväl totalantalet akuta fall som antalet dödsfall och antalet levercancerfall orsakade av hepatit B. Sålunda skyddar vaccinet även mot av hepatit B orsakad levercancer, vilket är tydligast i länder med hög förekomst av infektionen. Att Sverige inte haft allmän barnvaccination under perioden 1991–2011 innebär – med ett årligt födelsetal på 100 000 – att en hel generation på uppemot två miljoner saknar skydd mot hepatit B. Detta innebär en oförändrad risk att från tonårsåldern och uppåt smittas, framför allt genom sexuella kontakter eller intravenöst missbruk. Frågan om införande av spädbarnsvaccination mot hepatit B har utretts flera gånger i Sverige. På uppdrag av Socialstyrelsen lade en expertgrupp fram den senaste utredningen 2007. Det dröjde dock förvånansvärt länge, till våren 2011, innan utredningen offentliggjordes (www.socialstyrelsen.se/publikationer) och skickades på remiss från Socialstyrelsen. Något beslut i frågan föreligger veterligen inte. Utredningen innehöll en kunskapsgenomgång samt sammanfattande slutsatser. Det som ansågs tala för allmän spädbarnsvaccination var att: • Det är det mest effektiva sättet att få en god vaccinationstäckning. • Man omgående och utan behov av ytterligare personal eller injektioner för barnet kan integrera allmän vaccination mot hepatit B i det ordinarie barnvaccinationsschemat på BVC. Detta eftersom hepatit B-delen kan ges i samma spruta som de vacciner som redan ges till spädbarn i dag. • Extrakostnaden per år för tillägg av hepatit B-delen uppskattas till cirka 12 miljoner kr, vilket jämfört med andra i dag aktuella nya vacciner är en låg kostnad. Den hälsoekonomiska analysen visade att den årliga kostnaden i ett långtidsperspektiv uppvägs av minskade samhällskostnader som en följd av färre hepatit B-infekterade. • Spädbarn svarar utomordentligt väl på vaccination. Så småningom uppnås också vinster i form av så kallad flockimmunitet. • Daghemsplacering av hepatit B-smittat barn i nuläget kräver att alla andra barn och personal informeras och erbjuds vaccination. Allmän spädbarnsvaccination skulle minska risken för stigmatisering av hepatit B-infekterade småbarn och deras familjer. • Det följer WHO-rekommendationen, vilket dittills 164 länder gjort. • Risken för smittoöverföring ökar på grund av ett tilltagande resande och en föränderlig befolkning med inflöde av personer från områden medhögre förekomst av hepatit B. 2005 utvidgades riskgruppsvaccinationen i Sverige till att omfatta alla spädbarn med minst en utomeuropeisk förälder. Detta medför att 15–20 procent av alla svenskfödda spädbarn redan får vaccinet. I Norge, där förekomsten av infektionen snarast är lägre än här, har man beslutat att införa allmän vaccinering av spädbarn. Vidare har Norrbottens läns landsting nyligen tagit ett eget initiativ och inför nu samma sak. I andra landsting däremot, såsom Jönköpings läns landsting, erbjuds hepatit B-vaccination till barnen, men då mot en kostnad för föräldrarna. Sistnämnda förfarande kan leda till att barn till föräldrar med god inkomst blir vaccinerade medan andra barn på grund av kostnaden inte får skyddet. Förutom alla ovan nämnda medicinska argument för allmän barnvaccination finns således även de etiska, det vill säga allas rätt till jämställd vård oavsett bakgrund eller inkomst, samt praktiska argument. Om en stor minoritet ska skiljas ut såsom riskgrupp är detta tidsödande, svårgenomförbart och möjligen stigmatiserande. Vi som dagligen tar hand om barn, ungdomar och vuxna med hepatit B, samt hanterar smittskyddsfrågor och som deltog i ovan nämnda expertutredning, tycker att det är hög tid att myndigheterna fattar beslut i frågan om allmän barnvaccination. Björn Fischler, docent, överläkare, Astrid Lindgrens barnsjukhus, Karolinska universitetssjukhuset, Huddinge. Johan Struwe, docent, infektionsläkare, Stockholm. Ann Söderström, Hälso och sjukvårdsdirektör, tidigare smittskyddsläkare, Västra Götalandsregionen. Ola Weiland, professor, överläkare, infektionskliniken, Karolinska universitetssjukhuset, Huddinge. Anders Widell, docent, överläkare, Laboratoriemedicin Skåne, Malmö. Johan Wiström, docent, ställföreträdande smittskyddsläkare, Västerbottens läns landsting.


Nu ska vi göra allt för att förhindra att äldre far illa

Summary: Vården av våra äldre är en prioriterad fråga. Nu behöver vi arbeta hårt för att trygghet ska ersätta den oro som råder, skriver Joakim Larsson, äldreborgarråd i Stockholms stad. När vi talar om brister är det viktigt att se till varje enskild enhet, och varför det brister just där. Hur är ledarskapet? Är bemanningen tillräckligt hög? Uppfyller aktören det som har utlovats? Den sistnämnda frågan är central.

Den senaste tidens rapportering om hur äldre far illa på ett antal äldreboenden lämnar få människor oberörda. Människor ska känna sig trygga med att de får högkvalitativ vård och omsorg när de behöver den. Den oro som äldre och anhöriga gett uttryck för visar att situationen måste tas på stort allvar. Vi politiker, och även aktörerna inom äldreomsorgen, såväl kommunala som privata, behöver nu växla upp arbetet för att återupprätta förtroendet där det brister. Äldreomsorgen i Stockholm har utvecklats oerhört de senaste åren. Sedan staden öppnade upp för ökad mångfald inom äldreomsorgen med även privata aktörer kan de äldre få ta del av tjänster som staden inte alltid haft möjlighet att erbjuda. Vi har numera särskilda boenden för människor med samma etniska ursprung eller boenden där man har förhöjd kompetens inom en särskild sjukdom. Boenden där äldre har stort inflytande över sin vardag och den mångfald som nu erbjuds i staden är central eftersom att ålderdom givetvis inte innebär att vår individualitet minskar. Förra mandatperioden infördes ett nytt sätt att upphandla inom äldreomsorgen, där man i stället för att låta lägsta priset vinna, lyfter fram den leverantör som kan erbjuda högsta kvalitet. Priset är redan fastställt på förhand och påverkar därmed inte utgången. De konkurrerande anbuden får beskriva hur de ska leverera kvalitet för de äldre inom områden som värdegrund, ledning av verksamheten, medarbetarnas kompetens och antal, omsorg och dokumentation samt ytterligare kvalitetsgivande kriterier. Det är ett noggrant utfört arbete som ligger bakom de upphandlingar som Stockholms stad gör i dag och även professionen är högst delaktig i att ta fram det bästa anbudet. Sedan vi införde kvalitetsupphandlingar inom äldreomsorgen har vi sett att flera mindre aktörer återigen är tillbaka. Detta är ofta aktörer med ett brinnande engagemang för äldre, men inte alltid med lika starka finanser som de större företagen. Detta är glädjande, och det visar att kvalitetsupphandlingarna får effekt för en mångfald av aktörer som kan erbjuda högkvalitativ vård och omsorg. Med detta inte sagt att de större företagen inte kan bedriva lika god vård och omsorg som de mindre. Stadens senaste upphandling har släppt in både stora och små utförare. När vi talar om brister inom äldreomsorgen är det viktigt att se till varje enskild enhet, och varför det brister just där. Hur är ledarskapet på verksamheten? Arbetar man med bemötande och värdegrundsfrågor? Är medarbetarna rätt personer att arbeta med äldre? Bedrivs trygg och säker vård med tillräckligt hög bemanning? Uppfyller aktören det som har utlovats? Den sistnämnda frågan är central i detta sammanhang. Staden har redan i dag ett omfattande arbete för uppföljning och tillsyn. Sedan 2006 finns en stadsgemensam uppföljningsmodell för äldreomsorgens verksamheter. Det innebär bland annat att alla verksamheter, oavsett regiform, ska följas upp årligen. Ansvaret för att genomföra dessa uppföljningar är fördelat på stadsdelsförvaltningarna och i slutet av 2011 ska 468 uppföljningar ha genomförts. Alla genomförda uppföljningar sammanställs av äldreförvaltningen och rapporteras till äldrenämnden och kommunfullmäktige. Resultaten presenteras också i Jämför Service på stadens hemsida. Utöver denna form av uppföljning görs även andra typer av uppföljningar såsom brukarundersökningar, individuppföljning utifrån biståndsbeslut, uppföljning av synpunkter och klagomål, uppföljning av hälso- och sjukvårdsinsatser (MAS), inspektörsgranskning, administrativ och ekonomisk uppföljning, specifika avtalsuppföljningar och vid behov. För att förbättra och utveckla detta tillsyns- och uppföljningsarbete behöver vi öppna upp för dialog med såväl äldre som anhöriga, verksamhetschefer och medarbetare. Ju tidigare vi kan identifiera problem i en verksamhet desto större är chansen att vi kan åtgärda de brister som kan uppstå. Vi ska göra allt vi kan för att inte fler verksamheter ska brista i den utsträckning som det har rapporterats om den senaste tiden. Vården och omsorgen av våra äldre är en prioriterad fråga för Stockholms stad. Vi behöver nu arbeta hårt för att trygghet ska ersätta den oro som råder. Alla ska känna sig trygga med den vård och omsorg som erbjuds. Joakim Larsson (M), äldreborgarråd, Stockholms stad


”Problemet är ett helt annat än vad Mörtvik och Zettergren tar upp”

Summary: Någon problematisk avvägning mellan inflation och realekonomi finns inte. Problemet är i stället Riksbankens dåliga prognoser och bedömningar. Det har de varit under hela den tid Sverige fört en inflationsmålspolitik, sedan omkring 1995, skriver nationalekonomen Bengt Assarsson i en replik.

Roger Mörtvik och Göran Zettergren föreslår på DN Debatt 29/10 att Riksbanken ska ta ett ökat ansvar för sysselsättningen i ekonomin. Jag har tidigare på DN Debatt 2/5 och Ekonomisk Debatt 3/2011 föreslagit att riksbankslagen ändras så att det blir tydligare att Riksbanken bör föra en flexibel inflationsmålspolitik som tar hänsyn till både inflation och realekonomi. I praktiken för dock Riksbanken redan en sådan politik. Problemet i dag är dock ett helt annat än det som Mörtvik och Zettergren anger. Det är enbart vid så kallade utbudschocker som avvägningen mellan inflation och realekonomi blir aktuell, till exempel vid en oljeprischock när inflationen ökar samtidigt som sysselsättningen viker. Just nu är dock ekonomin drabbad av en efterfrågechock, de finansiella obalanserna i världsekonomin. Det innebär att både inflation och sysselsättning ökar, som man vill, om Riksbanken sänker räntan och att någon problematisk avvägning mellan inflation och realekonomi alltså inte finns. Problemet är i stället Riksbankens dåliga prognoser och bedömningar. Det har de varit under hela den tid Sverige fört en inflationsmålspolitik, sedan omkring 1995. Räntan har i genomsnitt varit cirka 0,8 procentenheter för hög, vilket gjort att inflationen i genomsnitt blivit 1,3 procent under denna period. Med en lägre ränta hade inflationen kunnat hamna på målet, det vill säga 2 procent. Då hade sysselsättningen i genomsnitt under hela denna period blivit cirka 50.000 personer högre. Jag har jämfört penningpolitiken i Sverige med sju jämförbara länder (Australien, Kanada, Norge, Nya Zeeland, Storbritannien, Euro-området och Sydkorea), som alla har inflationsmål. Samtliga länder, med undantag av Norge, har lyckats förankra inflationen kring målet, vad målet än varit. Riksbankens politik är sämst (se http://www.snee.org/filer/papers/618.pdf ). Men man kan väl begära att vi ska klara detta lika bra som i andra länder? Hade vi gjort det hade vi alltså fått den utveckling jag nämnde ovan. De dåliga utfallen av penningpolitiken kan bero på systematiska fel i prognoserna och/eller på dåliga bedömningar. Att prognoserna haft en slagsida mot att överskatta inflationen visades i en utvärdering för åren 2000-2006 av Riksbankens egna utredare (se http://riksbank.se/upload/Dokument_riksbank/Kat_publicerat/PoV_sve/sv/andersson_karlsson_svensson2007_3svny.pdf ). Inflationen överskattades med i genomsnitt 0,6 procentenheter under denna period. Samtidigt har inflationsförväntningarna legat nära Riksbankens mål på 2 procent. Det innebär att de reala effekterna av bankens misslyckanden blivit särskilt stora. Underlaget för penningpolitiska beslut är prognoser för ekonomins utveckling de närmaste åren. Synpunkter på de aktuella räntebesluten måste därför antingen utgå från att Riksbanken inte kan tolka sina egna prognoser på ett bra sätt eller på att man har en egen och förmodat bättre prognos själv. 2009 ansåg jag att de svenska prognoserna för BNP-tillväxten (materialiserade hos Konjunkturinstitutet och Riksbanken) för 2010 var alldeles för pessimistiska. Jag skrev om detta på DN Debatt 3/9 2009. Det skilde cirka 3 procentenheter mellan min och deras prognoser. Den 1/3 i år var jag inbjuden till Riksbanken för att förklara varför jag gjorde bättre prognoser än ”alla andra” för 2010. Ett skäl kan vara att jag i min modell inkluderar tillgångsmarknader, det vill säga priser på aktie- och bostadsmarknad. Förutom att dessa variabler är relevanta för den makroekonomiska utvecklingen innehåller de framåtblickande information som dessutom är mer aktuell än annan makroekonomisk information. Under 2009 kunde jag generera de överdrivet pessimistiska prognoserna hos Konjunkturinstitutet och Riksbanken genom att helt enkelt ta bort tillgångsmarknaderna från min modell. I dagsläget är jag rädd för att andras prognoser tvärtom är för optimistiska och att Riksbanken åter har en för hög ränta (räntebana). Den senaste tidens utveckling på tillgångsmarknaderna är en av anledningarna till det och BNP-tillväxten nästa år kommer att hamna strax under nollstrecket, förutsatt att problemen i Euro-zonen får en på kort sikt bra lösning. Det är intressant att minoriteten i Riksbankens direktion, Lars E O Svensson och Karolina Ekholm, reserverat sig mot beslutet den 27/10 att låta räntan vara oförändrad och pekat på en alternativ räntebana. Den banan är i allt väsentligt lik den bana jag genererar i min modell. Svensson och Ekholm ville sänka räntan med 0,25 procentenheter och med ytterligare lika mycket första kvartalet nästa år så att räntan blir 1,5 procent fram till och med första kvartalet 2013. Denna profil är densamma som i min modell med skillnaden att i mitt fall räntan borde sänkas med dubbelt så mycket, till 1,0 procent. Även vid en så stor sänkning kommer inflationsmålet inte att kunna uppnås under nästa år utan inflationen kommer åter att hamna långt under målet 2012 och knappt över målet 2013. Givetvis skulle räntesänkningarna stimulera sysselsättningen och på så sätt i alla avseenden medverka till en bättre makroekonomisk utveckling. Riksbankens direktion domineras av euro-optimister. Min prognos är också präglad av det, av tekniska skäl. Med mindre optimism i det avseendet kan även noll visa sig vara en för hög ränta. Bengt Assarsson, docent och lärare i nationalekonomi vid Uppsala universitet, konsult, bl a för Europaparlamentet Tidigare anställd i Finansdepartementet och Riksbanken


“Med studieavgifter ställer studenterna högre krav”

Summary: En undersökning bland utländska studenter i Sverige pekar på att kvalitetsproblem är skälet till att utländska studenter inte vill betala för att studera på våra universitet. Studieavgifter kan vara ett sätt att synliggöra vad en högre utbildning kostar, och leda till att studenterna ställer högre krav på vad utbildningen ger, skriver dokumentärfilmaren Martin Borgs i en replik.

Så länge det var gratis att studera på svenska universitet kom många utomeuropeiska studenter hit. När vi började ta betalt försvann de allra flesta. Vad säger det om kvaliteten på svensk högre utbildning? Börje Ekholm och Carl Bennet konstaterar på DN Debatt 1/11 att den utländska studentflykten riskerar att leda till akut brist på kompetent arbetskraft och minskad konkurrenskraft. Det har de sannolikt rätt i. Men det är ett är ett marginellt problem jämfört med att 440 000 svenska studenter studerar vidare på samma universitet och högskolor som ratats av de utländska studenterna. En undersökning av United Minds för Högskoleverket bland utländska studenter i Sverige pekar på att kvalitetsproblem är skälet till att de inte vill betala för att studera på våra universitet. I min dokumentär ”Utbildningsfabriken” har jag granskat kvaliteten på universitet och högskolor. Det finns många brister. Svenska studenter är i genomsnitt 29 år när de tar examen, vilket är tre år äldre än snittet inom OECD. En fyraårig utbildning tar i genomsnitt sex år att genomföra. Bara sex av tio får ett kvalificerat jobb efter examen. I dag får universiteten betalt för varje student som börjar en utbildning, och därefter för varje elev som examineras. Redan 2003 påpekade Riksrevisionen att systemet uppmuntrar högskolorna att arrangera populära kurser och sedan godkänna många elever. En konsekvens är att flera kurser snarare tycks höra hemma hos studieförbunden, eller på gymnasiet. Man kan till exempel lära sig att odla orkidéer, plocka svamp, träna Pilates eller få svar på varför smörgåsen alltid landar med smöret nedåt. Sådana kurser kan verka harmlösa, men de är symptom på ett systemfel som gäller hela högskolan. Det finns inget sådant som en gratis högskoleutbildning, varken för studenterna eller skattebetalarna. Men när kostnaden är osynlig är det lätt att agera som om den inte finns. Konsekvensen blir att högre utbildning ses som konsumtion, i stället för investering. Det förklarar inte bara så kallade hobbykurser, utan också problem med genomströmning och akademikerarbetslöshet. Jag tror att lösningen är att flytta makt från producenterna till studenterna. Studieavgifter kan vara ett sätt att synliggöra vad en högre utbildning kostar, och leda till att studenterna ställer högre krav på vad utbildningen ger. Huvudargumentet mot studieavgifter är att tillgången till högre utbildning blir en plånboksfråga. Därför är Ingenjörsvetenskapsakademins alternativ som nyligen lanserades i programmet ”Innovation för tillväxt” intressant. IVA föreslår ett system med så kallade studiecheckar, där en del av anslaget till lärosätena förs över till studiemedelssystemet. Högskolorna kan ta betalt av studenterna, oavsett storlek på deras plånböcker. Det skulle ge incitament för studenten att se sin utbildning som en investering, men också för högskolorna att skapa högre kvalitet. Det måste vara värt att investera i en svensk högskoleutbildning, både för studenten och skattebetalaren. Martin Borgs, dokumentärfilmare


”Vi måste värna om kärnan i den svenska spelpolitiken”

Summary: Bra ordning i dag. Många har under senare tid efterlyst en ny svensk spelpolitik. Olika spelaktörer hävdar att en omreglering av spelmarknaden skapar nya jobb och tillväxt. Men det talas väldigt lite om kärnan i svensk spelpolitik – att sociala skyddsintressen ska stå i förgrunden. Vi i Svenska Spel ställer oss frågande till behovet av en ny spelpolitik. Vad som behövs är en större omsorg om de spelpolitiska mål som riksdagen slagit fast och effektivare sanktioner mot regelbrott, skriver Anitra Steen och Lennart Käll.

När finansminister Anders Borg och dåvarande folkhälsoministern Maria Larsson i juni 2007 presenterade direktiven för spelutredningen uttryckte de sig så här: De överordnade målen för regeringens spelpolitik är att förhindra att enskilda hamnar i spelberoende, att göra det svårare för bedrägerier och att stoppa kriminalitet i branschen. Ambitionen är att hålla spelandet i samhället på en acceptabel nivå. Borgs och Larssons uttalande understryker kärnan i svensk spelpolitik – att sociala skyddsintressen ska stå i förgrunden. Det är ett tydligt politiskt mål som styrt och utvecklat Svenska Spels verksamhet och inriktning över tid. Det är alltjämt de utgångspunkter som betonas i vårt uppdrag. Flera politiker och debattörer har under senare tid efterlyst en ny svensk spelpolitik. Vi på Svenska Spel tycker det är positivt att det nu verkar finnas ett brett parlamentariskt underlag för diskussion och förtydliganden i spelfrågan. Men i den pågående debatten pratas det väldigt lite om spelansvar, spelproblem och sociala skyddsintressen. Företrädare för olika spelaktörer framhåller i stället att en omreglering av den svenska spelmarknaden skulle skapa nya arbetstillfällen och bli Sveriges nästa tillväxtbransch. Debatten i andra europeiska länder som nyligen omreglerat marknaden har gått i samma ton. För svenskt vidkommande är Danmark särskilt intressant. Även där har kommersiella intressen och avväganden till stor del präglat den nya spelregleringen. 43 bolag har sökt 68 spellicenser i vårt grannland och man räknar med att både spelande och spelproblem kommer att öka. Det är en utveckling som, om den blir verklighet, går tvärt emot de spelpolitiska målen i Sverige och de direktiv regeringen gav utredaren Jan Nyrén inför spelutredningen. Vi vill fortfarande värna de spelpolitiska målen. Vi tycker att samhället bör ha större ambitioner än att göra regleringen till enbart en finansiell fråga. Det finns andra gemensamma intressen och värden att skydda. Vi tycker det är bra att staten å ena sidan får in pengar från spel till allmännyttan, å andra sidan styr spelmarknaden så att den omfattas av särskilda krav på sociala skyddshänsyn. För oss på Svenska Spel är dessa intressen fullt förenliga. Vi tycker att avvägningen mellan ansvar och intäkter är tydlig. Vi ska tillmötesgå kunden med roliga, spännande spel men samtidigt erbjuda ett starkt spelansvar. Vi ska inte leda utvecklingen av spelformer med hög risk. Vi har tydliga etiska riktlinjer för marknadsföring och erbjuder till exempel inte insättningsbonusar och lojalitetsprogram. För oss handlar det om att alltid väga in ansvaret i utvecklingen, marknadsföringen och försäljningen av spel. Vi är ett vinstdrivande företag och ska självklart uppnå god lönsamhet och kostnadseffektivitet i verksamheten. Men vi fattar också beslut där vi avstår från intäkter till förmån för ansvar. Det överskott som vi genererar används till att finansiera gemensamma åtaganden och samhällsintressen. Det tycker vi är en bra ordning. Spel på värdeautomater har länge ifrågasatts eftersom det finns en relativt högre risk för att utveckla ett problemspelande. Men det är också en populär spelform. Det var på riksdagens initiativ som spel på värdeautomater introducerades. Svenska Spel fick uppdraget att tillhandahålla spelformen, men med tydliga restriktioner avseende bland annat placering, omsättning, antal automater på spelstället, vinst- och insatsbegräsningar. Lotterilagen slår fast att automaterna endast får placeras på restauranger med serveringstillstånd och i bingohallar. Detta för att spelet endast ska ske i redan ålderskontrollerade miljöer. Det är serveringstillståndet och efterfrågan från våra kunder och affärspartner som styr var automaterna ställs ut. Vi ska enligt vårt uppdrag också vara ”ett trovärdigt alternativ till illegal spelverksamhet”. Det innebär att vi ska finnas där förekomsten av illegala automater är stor. Etableringsstrategin är med andra ord en konsekvens av politiskt fattade beslut och det uppdrag vi fått av regeringen. Av ovanstående skäl tycker vi också att vi som statligt bolag är bäst lämpade för att erbjuda spel på värdeautomater. Nu höjs röster för en utredning av spelet på värdeautomater och särskilt kopplingen till serveringstillståndet. Det finns även förespråkare för ett totalförbud. Att förbjuda denna spelform utan att ha belyst dess popularitet, den omfattande illegala marknad som uppstått och utan att fundera på vart spelandet tar vägen är sannolikt att göra samhället och de spelberoende en björntjänst. Vi välkomnar en eventuell utredning så att vi även kan diskutera balansen mellan ansvar och kommersiella intressen och om det i ett vidare ansvarsperspektiv kan finnas andra lämpliga miljöer för spelet. Men vi förväntar oss också en tydlig uppfattning om hur samhället ska hantera spel på illegala automater och vilka mandat och sanktionsmöjligheter Lotteriinspektionen, polis och åklagare ska ha i detta arbete. I sammanhanget kan det vara av intresse att göra en jämförelse med andra nordiska länder. Svenska Spels tillstånd omfattar 7.500 automater. I Norge finns tillstånd för 10.000 automater, i Finland är 18.000 automater ute på marknaden och i Danmark 27.000. Vi ställer oss frågande till behovet av en ny spelpolitik. Det som behövs är en större omsorg om de spelpolitiska mål som riksdagen slagit fast. Det behövs större handlingskraft och vilja att ta itu med kraven på förändring och överträdelser av regelverket. Eftersom regelbrott inte prioriteras och effektiva sanktionsmedel saknas, har regleringen försvagats och målen blivit svårare att nå. Vi på Svenska Spel vill ha en ansvarsfull inriktning av spelpolitiken och en långsiktigt hållbar reglering av marknaden. Vi vill att regelverket blir tydligt, att samtliga aktörer på marknaden omfattas av samma villkor och att otillåtna aktörer utestängs. Anitra Steen, styrelseordförande Svenska Spel Lennart Käll, vd Svenska Spel Ny spellag i Danmark 1 januari 2012 inför den danska staten en ny spellag som innebär att spelbolagen måste ansöka om licens för att få bedriva verksamhet. I och med licensen ställs krav på aktörerna när det gäller bland annat skatter, avgifter, marknadsföring och ekonomiskt understöd till behandling av spelberoende. Förhoppningen är att samtliga aktörer på marknaden ska få samma villkor och att regelverket ska skydda spelarna. Tanken med den danska lagen är också att den ska bidra till att bekämpa illegalt spel. Alla kan söka licens, men Danske Spil (motsvarigheten till Svenska Spel) behåller exklusiv rätt på vissa direktspel och Lottospel.


Det var en gång två bröder som hatade varandra

Summary: Carmine och Aldo Ingrosso skildes åt som barn. För Carmine gick det bra, men Aldo blev kriminell. Nu har bröderna äntligen mötts igen – i systerdotterns film om deras liv.

Hatet mellan två bröder har legat som ett tungt, svart moln över familjen Ingrosso i Stockholm. Ett hat som gjort livet tungt för deras närstående. Den ena brodern heter Carmine, är i dag 67 år, pensionerad arbetare med ett liv som bland annat klubbordförande och facklig förhandlare bakom sig. Den andre heter Aldo, är 64 år, gammal missbrukare som just nu avslutar ett långt fängelsestraff för grovt narkotikabrott. Han har sett livet vända till det bättre på senare tid, av skäl som vi ska återkomma till. En av dem som inte stått ut är deras lillasyster Teresa som varit bådas vän. En annan är hennes dotter Maria Kuhlberg. Maria bestämde sig för att försöka förena de två fientliga bröderna. Det skulle hon göra på ett ovanligt sätt: vid nyåret 2006 började hon filma dem. Hennes uttalade syfte med ansträngningarna är att bryta den tradition av våld och missbruk som hennes familj bär på. Resultatet blev dokumentärfilmen ”Han tror han är bäst” som hade premiär nyligen. Den skildrar de båda brödernas livslånga fejd och dess bakgrund, och inte minst hennes egna försök att få de två att åter bli sams. Hon hade ett mål till – att belysa det sociala arvet, hur mänskliga problem går i arv mellan generationerna. Familjens öde griper också in i en aktuell samhällsfråga: den om samhällets övergrepp mot omhändertagna barn. Carmine, Aldo och Teresa är tre av de drabbade. Vad som hände när de som små barn flyttade till Sverige för snart 60 år sedan präglar deras liv än i dag. Om namnet Ingrosso är bekant så beror det på att Carmines barn och barnbarn blivit berömda: bland andra sönerna Emilio (dansare och krögare, tidigare gift med artisten Pernilla Wahlgren), Nicola (tidigare gift med sångerskan Charlotte Perrelli), Vito, tidigare dansare också han, Luciano, skivproducent, och sonsonen Sebastian som nu har internationella framgångar med dj-gruppen Swedish House Mafia. En marsmorgon 1952 kom tåget in på Stockholms centralstation. Ner på perrongen steg Lucia Ingrosso med sina tre barn: pojkarna Carmine, 8, och Aldo, 5 år, samt 3-åriga lillflickan Teresa. I tre dagar hade de rest från staden Taranto i södra Italien där det aldrig blir kallt. De var klädda i sandaler och sommarkläder. I Stockholm var det åtta minusgrader och snön låg i drivor. De kom för att förena sig med pappa Vito, som fem år tidigare flyttat till Sverige för att arbeta. Han tillhörde den första våg av gästarbetare som importerades till ett Efterkrigs-Sverige i stort behov av arbetskraft. I oktober 1947 hade han åkt tåg genom Europa för att nå fram till Asea i Västerås. På vägen fick han ett första matpaket i norditalienska Milano från Aseas folk där. Nästa matpaket fick han i Köpenhamn. När de italienska arbetarna reste genom det sönderslagna Tyskland gav de bort en del av maten till hungrande, tiggande tyskar, har han senare berättat för sina barn. Någon gång hade han varit hemma i Italien och hälsat på sin familj. Carmine minns: – En gång när jag vaknade mitt i natten och skulle gå in till mamma så låg det en främmande karl där. Jag blev helt ställd. ”Vem är det där?” frågade jag. ”Det är din pappa”, svarade mamma. Men nu skulle familjen återförenas i det kalla Sverige. Pappa Vito hade slutat på Asea och arbetade nu i Stockholm, på Atlas Copco. Han tog emot på Centralen och gick med hustrun och barnen till en affär på Vasagatan där de köpte varmare kläder. Det var sista gången på länge som familjen skulle vara tillsammans. De utländska gästarbetarna bestods inte med lägenheter. I stället bodde Vito i en barack. När han nu fick hela familjen till Stockholm vände han sig till barnavårdsnämnden för att be om hjälp. Det ledde till att alla de tre barnen omhändertogs samma dag som de kommit till Sverige. I en taxi kördes de till Nybodahemmet, ett barnhem i Stockholmsförorten Liljeholmen. Teresa, som då var tre år, har inga minnesbilder alls från denna dag. Inte heller den då femårige Aldo. Han tror att han förträngt det, på samma sätt som flyktingbarn kan förtränga traumatiska upplevelser. Men Carmine minns allting tydligt. Han var åtta år den gången. – Dom särade på oss direkt. Aldo och Teresa fick bo i ett hus. Mig satte dom i ett annat, med de äldre barnen. Jag kunde inte ett ord svenska. Det var hemskt. Varje morgon sprang han till Aldo och Teresa för att trösta dem. Så en dag var de borta, efter nästan ett år på hemmet. – På söndagen när pappa kom så frågade jag honom var mina syskon var. ”De har flyttat på dem”, sa han. De två små placerades i var sitt fosterhem i den lilla östgötaorten Kalbo, mellan Norrköping och Katrineholm. Teresa berättar: – På ett sätt drog vi vinstlotterna. Hos mina fosterföräldrar fick jag trygghet. De blev min familj. De hade två egna barn och två fosterbarn, och ingen blev behandlad orättvist. Det var millimeterrättvisa. Aldo bodde i gården bredvid – hans fosterpappa är bror till Teresas fostermamma. ”Vi växte upp som kusiner”, säger han i dag. Byn präglades av skötsamhet och nykterhet, ortens samlingsplats var Missionskyrkan. Den ljushylte Aldo smälte naturligt in i omgivningen. För mörka, brunögda Teresa var det lite annorlunda. – Det var jobbigt att vara udda, berättar hon. En gång när jag var kanske 5–6 år fick jag följa med min fosterfar som skulle göra affärer i Norrköping. En av männen där tittade på mig och sa: ”Var har du fått tag på den här lilla svartingen då?” Det var jobbigt att höra sånt. Det var nog inte elakt menat, men det sitter kvar. På den tiden fanns inte så många mörka utlänningar i Sverige. Allra helst ville hon vara blond och blåögd och heta Lena. De båda barnen lärde sig snabbt svenska och glömde helt bort sin italienska. De uppfattade fosterfamiljerna som sina riktiga familjer. De få gånger varje år då pappa Vito och mamma Lucia kom på besök kände barnen sig obekväma. Men på livets långa resa var vinsten kortsiktig. Carmine å sin sida flyttades runt på olika barnhem och pojkhem. Några fosterhemsplaceringar gick inget vidare: där fanns ingen som visste hur man skulle ta hand om barn med trauman. Grabben skulle jobba och göra rätt för sig. Det blev krascher och konflikter. Det tog fem år innan deras föräldrar fick en riktig lägenhet. Fem år med bara sporadiska kontakter, fem år som kom att prägla barnen för resten av deras liv. Nu ville Vito och Lucia ha tillbaka sina barn, till det nya hemmet i Hökarängen, en då nybyggd förort söder om stan. Först skulle de två pojkarna återförenas. Det blev en katastrof. Båda minns de Carmines första ord till lillebror Aldo vid återseendet: ”Du låter som en jävla bonnläpp.” Det hem de kom till liknade inget de var vana vid. Pappa Vito beskrivs som en levnadsglad festare. Alltid hade han vänner där, andra italienare i stan som han skulle hjälpa med arbete och bostad. Hade de ingen annanstans att ta vägen fick de bo hemma hos familjen Ingrosso. Det dracks och sjöngs, barnens sängar upptogs ofta av pappas kompisar så själva fick de sova i köket. – Pappa var en diktator, säger Carmine. Han var vår egen Mussolini. Fick han inte som han ville så slog han. Han slog både oss barn och mamma. Nu inleddes det livslånga kriget mellan de två bröderna. Aldo: – I stället för att svetsas samman blev vi konkurrenter om föräldrarnas kärlek. En mur byggdes upp mellan oss som gjorde att vi inte kunde kommunicera. Jag tyckte att jag hade ett helvete, han tyckte att han hade ett helvete. Båda grabbarna blev svåra att hantera för föräldrarna. Saken blev inte bättre av pappans våld. Hans sätt att lösa konflikter var enkelt: en snyting. Aldo bestämde sig för att jävlas så mycket att barnavårdsnämnden skulle gripa in och ta honom tillbaka till fosterfamiljen i Kalbo. När han skulle börja femte klass i Hökarängsskolan på höstterminen gick han aldrig dit utan började skolka. – Jag sökte mig till de andra killarna som var lite utanför, berättar Aldo. Vi började snatta och begå småbrott. Det slutade med att jag blev intagen på Eolshälls pojkhem i Mälarhöjden. Sommaren 1959 nådde Aldo sitt mål. Han tvångsomhändertogs och fick komma tillbaka till fosterfamiljen i Kalbo. När lillasyster Teresa blev tolv ville föräldrarna ha hem henne också. De hade fått två barn till, som då var åtta och två år. – Jag fick inte gå ut och ha kompisar. Jag skulle ta hand om mina småsyskon och hjälpa mamma i hushållet. Jag skulle inte bli ”en svensk hora”, utan en ärbar italiensk kvinna med oskulden kvar till bröllopsnatten. Jag ville så gärna göra mamma och pappa till lags, men de var sällan nöjda med mig. Jag fick mina snytingar jag med, nästan dagligen. Också hon reagerade, men inte som Aldo med att vara bråkig. Hon smidde sin egen plan. Tidigt på våren efter ett och ett halvt år började hon bearbeta föräldrarna för att få åka till Kalbo på sommarlovet. – Först var det bara nej, för de var väldigt svartsjuka på mina fosterföräldrar. Men jag fortsatte att tjata. Till slut gav de med sig. Då var jag säker: ”Nu åker jag, och jag kommer inte tillbaka.” Planen lyckades. – Pappa hotade med att kidnappa mig och skicka mig till Italien. Men tack vare stödet från mina fosterföräldrar och barnavårdsnämnden blev jag kvar där tills jag blev vuxen. Efter ett par år tog jag kontakt med dem igen, för jag saknade dem ju. Då accepterade de situationen. För hennes bror Aldo blev det annorlunda. Den kille som flyttade tillbaka till Kalbo hade förändrats. Nu var han en tuffing som börjat röka. På den tiden var det bara obligatorisk skolgång till sjunde klass. – Jag gick ut när jag var 14 och flyttade till Stockholm igen, berättar Aldo. Jag började som kockelev men hade svårt att anpassa mig. I december satte jag och några kompisar i gång med bilstölder. Fram till april hade jag stulit sådär en 60–70 bilar. Vi sålde dem inte, utan åkte bara omkring i dem. Jag skulle fylla 15 och blev intagen på Gräskärrs ungdomsvårdsskola i Uddevalla. Carmine drog inte jämnt med föräldrarna. – Jag fick jämt höra att Aldo var bättre, säger han i dag, inte utan en portion bitterhet. Mamma pratade om att han skulle bli förskollärare. Samtidigt som han satt på ungdomsvårdsskola! Aldo: – Jag svarade aldrig emot, men gjorde ändå som jag ville. Jag sa aldrig ”satkärring” till mamma, som Carmine kunde vräka ur sig. Jag förstod ganska snabbt att vara som fisken i vattnet och ändå göra som jag själv ville. De hade en övervakare, barnavårdsnämnden drogs in. Carmine placerades av och till på olika hem för att uppfostras. När han var 18 år sa hans pappa till honom att åka till Italien för att hitta en ärbar italiensk kvinna att gifta sig med. Så då gjorde han det.Han hittade Melina, kusinen som han känt som barn. Nästa år kan de fira guldbröllop efter femtio års äktenskap. Carmine blev på en punkt Aldos motsats. Han började aldrig missbruka utan jobbade hårt och hederligt och var fackligt aktiv. Han berättar gärna om fackliga segrar, som den gången en arbetskamrat blivit felaktigt omplacerad och han på rekordkort tid lyckades få ut ett rejält skadestånd. – Killen sa till mig: ”Jag ska köpa en flaska fin whisky till dig!” Jag svarade: ”Nej du, jag är inte korrumperad. Jag har bara gjort mitt jobb.” I oktober 2011 följer vi med Carmine och hans hustru Melina till platsen där allting började – den syditalienska staden Taranto. De ska hälsa på släktingar, vilket de gör ett par gånger om året. När mamma Lucia och hennes barn åkte till Sverige med tåg 1953, tog det tre dygn. Nu går det på drygt tre timmar med lågprisflyg från Skavsta till Brindisi, sedan en timme till med bil. Taranto, med knappt 200 000 invånare, är en för många svenskar okänd stad. Den ligger långt ned i söder, på klacken av den italienska stöveln, i distriktet Apulien (Puglia på italienska). Få utländska turister hittar hit, trots det varma klimatet, de långa sandstränderna och den fantastiska maten; här finns ”världens godaste musslor” intygar alla tarantinare stolt. Orsaken till att nästan inga utlänningar strosar i de pittoreska medeltidsgränderna i Gamla stan, Taranto Vecchia, är främst denna: förfallet. Taranto tillhör Italiens fattigaste städer och det syns. Den gamla stadsdelen ligger på en ö, precis som i Stockholm. Där växte Carmine Ingrosso upp. – Här finns min barndom, min historia. Här döptes jag. Här sprang jag på gatorna. Och hit åkte jag när jag blivit 18 år för att hitta mig en fru. När han klev av tåget kunde han inte tala italienska, även om han förstod. Han hade inte varit i Italien en enda gång sedan den dag då han som åttaåring lämnade staden för att tillsammans med mor och syskon förenas med sin pappa. Nu skulle han bo hos sin älskade farmor, ”nonna”. Trots att hon inte hade sett sitt barnbarn på tio år kände hon igen honom direkt när han dök upp vid huset efter att ha fått hästskjuts från stationen. – Jag kom till Italien den 19 augusti, gifte mig den 23 november, och kom tillbaka till Sverige den 3 december, minns han när vi vandrar genom de trånga gränderna. Här och var står små grupper av unga män och tittar misstänksamt på oss. Gamla stan är känd för att dra till sig knarkhandlare. Vi går nedför trappgränden Via Nuova. Långt nere på gatan ligger ett övergivet hus. Fönstren är sedan länge borta och hålen efter dem gapar svarta. – Det här huset ägde familjen Ingrosso, berättar han. Men det konfiskerades av fascisterna eftersom familjen var socialister. Efter kriget försökte de få tillbaka huset, men misslyckades. Det var rent och snyggt här då, minns Carmine. På somrarna när det var varmt i huset tog man ut bord och stolar på gatan och alla satt och åt och drack. Den smala gränden söker sig nedåt, mot kyrkan San Giuseppe där Carmine, Aldo och Teresa döptes på 40-talet. Längre ned ligger fiskehamnen med sina båtar. Förr badade man här, minns Carmine. Det var här han lärde sig simma. Nu pryder modern graffiti de sönderfallande medeltida husen, och Carmine säger att han blir arg och ledsen när han ser eländet. – Det gör ont i kroppen att se hur allt förstörs. Men även om hans barndomsminnen i mycket är ljusa, så levde människorna här ett hårt liv efter kriget. – Vi fick bröd doppat i vatten med kaffesump och socker. Så fattigt var det. Pappa arbetade i främmande land, mamma tappade tålamodet, och mer än en gång visar han ett ärr i pannan som han fick sedan hans mor slagit en flaska i huvudet på honom. Som tur var fanns nonna, farmor, som flyttade in hos dem när pappa var borta. Carmine har tagit tillbaka den italienska han glömde som barn. Några perioder har de bott här i Taranto. Nu räcker det med några korta besök varje år. Vi går till en restaurang där han och Melina blir välkomnade som gamla vänner. Antipasti bärs in, över 20 tallrikar med gratinerade musslor, friterade sardeller, mozarella av olika slag, parmaskinka, auberginer och zucchini, bläckfisk och räkor, allt himmelskt gott. Fisk och skaldjur är traktens specialiteter, vilket också syns på den pasta med musslor som sedan bärs in till redan mätta matgäster, strax före den hemgjorda glassen. Senare samma vecka, tillbaka i Sverige, hälsar vi på hos Aldo i hans tvåa i Blackeberg. Han har inte varit i Italien på många år, och sörjer att han som barn förlorade sitt kulturella arv. – Jag känner mig bestulen på min identitet. Jag blev av med språket. Jag kan inte italienska, och jag är fortfarande italiensk medborgare, så det är jättejobbigt när jag kommer till italienska ambassaden. Men som så ofta vänder han det till ett skämt: – Jag är nog ingen riktig italienare. Jag gillar inte fotboll, inte vin och inte pasta. Han har permis från det utslussningshem där han nu bor i väntan på sin villkorliga frigivning. Aldo tar ned ett foto från bokhyllan hemma i Blackeberg. På det ser vi ett bleknat fotografi av ett medelålders par framför en villa. Det är Erik och Dagny, fosterföräldrarna i östgötska Kalbo. De lever inte längre. Ett annat inramat foto visar tre unga kvinnor – hans tre fostersystrar. De är nu alla över 70. – De här, säger Aldo, är de enda människor jag verkligen känner skam inför. Och så berättar han om sitt liv, om turerna mellan olika anstalter, om 70-talets amfetaminmissbruk som asfalterade vägen in i kriminalitet och droghandel. Det längsta han har varit ute i sträck är elva år. Även om han är noga med att påpeka detta: han har nästan alltid jobbat också. Han har varit kock och smed och svetsare. Nu har han jobb som formsnickare på ett bygge. På en annan plats i hans lägenhet, för sig, som på ett litet altare, står ett annat fotografi. Det är på en ung man och är omgivet av två brinnande ljus. – Jag har fått sju barn, säger Aldo. Sex som ännu lever. Och så Johan. Han är i mina tankar varje dag. Johan som var så intelligent, som kunde läsa när han var fem år, som kunde läsa på engelska när han gick i ettan. Men som gick i pappas fotspår, tog över en del av hans haschhandel, började med kokain, och dog dagen före julafton 2005, bara 25 år gammal. Inte långt därefter greps Aldo för narkotikaförsäljning och dömdes till sju år och fem månaders fängelse. Under tiden i fängelset anmälde han sig till ett projekt på Norrtäljefängelset om ADHD hos kriminella. – Jag har alltid sagt att det varit nåt fel i huvet på mig, säger han och ler. Även om jag ibland har lyckats etablera mig så har jag sabbat det. Jag hade en lunchrestaurang vid Bällsta bro. Jag hade en stor våning i stan. Men varje gång jag har sett ut att lyckas så har min oro satt stopp för det. På Norrtäljefängelset fick han sin diagnos: ADHD och lätt Asperger. Symtom som förklarade mycket för honom. Personer med Aspergers syndrom kan ha som starka sidor att vara bra på att ta in information och minnas detaljer. Och Aldo är ett levande uppslagsverk när det gäller bland annat historia, hans favoritämne. Han visar stolt sina böcker, många rariteter om historia, inte minst om den italienska, och han nämner utan svårighet flera årtal i de puniska krigen. Diagnosen kom som en stor befrielse, säger han nu. – Men när jag började medicineringen kom jag in i en depression. Jag fick kontakt med mig själv. Jag började förstå att jag har svikit mina barn precis som vår pappa svek oss. Jag måste börja bearbeta sorgen efter Johans död. Det var också då han började förstå sin bror, att Carmine haft det lika svårt som han själv under deras uppväxt. Länken fanns där: Maria, som outtröttligt fortsatte med sina samtal och sitt filmande. När hon började med sitt projekt för att ena de två krigande bröderna reagerade de olika. Carmine var skeptisk. Han ville aldrig mer se ”den där jäveln”, Aldo. Det var lönlöst. En av de sista gångerna de mötts var när deras mamma dött flera år tidigare. Då rök de ihop och började slåss inne på begravningsbyrån. Så varför ställde han upp på filmandet? – Hon var ju så söt, säger han och ler mot henne när vi ses hemma hos Maria på Söder i Stockholm. Aldo, å sin sida, berättar att han tänkte: ”Det kanske kan komma något gott ur detta.” Det blev en lång resa. Maria talade med dem intensivt i flera år. Aldo beskriver det så här: – Det är den bästa terapi jag fått. Och jag har fått många. De två brödernas återförening blir i filmen ett djupt känslosamt ögonblick. Men jag har inte kunnat låta bli att fundera över om denna nya vänskap verkligen ska hålla – eller om Carmine, som har ett hett temperament, åter ska kliva in i sin gamla roll som Aldos fiende. Jag tror jag får svaret plötsligt, när vi vandrar i Tarantos gamla stad. Carmine sänker rösten (vilket inte är så vanligt) och säger till mig: – En sak vill jag att du får fram. Hur glad jag är över att ha fått min bror tillbaka. Filmen Maria Kuhlbergs film ”Han tror han är bäst” hade premiär den 5 oktober. Filmen fick strålande kritik, med bland annat högsta betyg i Dagens Nyheter. Under hösten visas den på biografer över hela landet i samarbete med Våra gårdar, Svenska Bio och Doc Lounge, en förening för dokumentärfilm. Personerna Carmine Ingrosso, född 1944. Aldo Ingrosso, född 1947. Teresa Ingrosso, född 1949. (De har dessutom tre yngre syskon som alla är födda i Sverige och som inte separerades från sina föräldrar.) Maria Kuhlberg, systerdotter, född 1970, Teresas dotter och filmaren bakom ”Han tror han är bäst”. DN:s filmrecension "Han tror han är bäst"


De ”glömda barnen” måste få bättre stöd

Summary: I Stockholms län finns cirka 4.200 barn som lever under mycket svåra missförhållanden med missbruk i familjen och cirka 82.000 barn som lever med ett riskabelt alkoholbruk, skriver Stefan Nilsson och Bo Blåvarg. En mycket liten del av dessa barn får stöd.

Framtidens svenska missbruks- och beroendevård måste omfatta alla som drabbas av missbruk. Vi som arbetar vid Ersta diakoni möter dagligen barn i Stockholm som lever i familjer med missbruk eller beroende, barn som måste få en tydlig plats. Folkhälsoinstitutet beräknar att det i dag finns 20.000 barn som lever i en familj där missförhållandena är så svåra att en eller båda föräldrarna vårdats i slutenvård för narkotika- eller alkoholdiagnos. Utöver detta lever 385.000 barn i en familj där minst en av föräldrarna har ett riskabelt bruk av alkohol. Det betyder att det i Stockholms län finns cirka 4.200 barn som lever under de svåraste förhållandena, och cirka 82.000 som lever med ett riskabelt alkoholbruk. Endast 247 av dessa barn erbjöds stöd första halvåret 2011, enligt siffror från IOGT-NTO:s ungdomsförbund Junis. Än i dag får med andra ord bara en mycket liten del av alla de barn i Stockholms län som lever i missbruksfamiljer stöd. Det är oerhört angeläget att vi når de här barnen. Under 25 år har Ersta diakoni drivit verksamheten Vändpunkten i Stockholm, som erbjuder stödgrupper till skolbarn, tonåringar och vuxna. Vi menar att vi måste se barnet som en egen person drabbad av missbruk eller beroende, med rätt till stöd och behandling utifrån missbruket oavsett hur det påverkar missbrukaren eller om missbrukaren själv accepterar eller deltar i någon behandling. I januari 2008 gav regeringen Gerhard Larsson i uppdrag att se över de lagar som är aktuella för svensk missbruksvård och lämna förslag till förändringar för att anpassa lagstiftningen. Målet är att Sverige ska få en kunskapsbaserad missbruks- och beroendevård utifrån den enskildes behov. Utredaren presenterade sitt förslag i april och den 15 oktober lämnades remissvaren in. Barnen som lever i missbruksfamiljer kallas ibland för de glömda barnen, och tyvärr gäller det även för Missbruksutredningens förslag. Mot bakgrund av vår erfarenhet inom området föreslår vi: 1. Införande av en vårdgaranti för barn till missbrukare och beroende. Vårdgarantin ska innebära en skyldighet för landstingen att tvärprofessionellt utreda och inleda eventuell behandling i planerad, specialiserad vård inom senast 30 dagar och en skyldighet för kommunen att upprätta individuell plan för barnet inom senast 30 dagar. 2. Nationell forskarskola. Skapa en nationell forskarskola med uppdrag att forska kring barn och andra som lever i nära relation till missbrukare och beroende av droger. 3. Nationellt kompetenscentrum. Bilda ett nationellt kompetenscentrum för barn och andra som lever i nära relation till missbrukare och beroende av droger Dessa förslag är inga nyheter utan ligger i linje med direktivet som utredaren fått från regeringen. I direktiven står bland annat: ”missbruk är ett folkhälsoproblem som inte bara drabbar den missbrukande personen utan i hög grad även hans eller hennes familj. Barnen är särskilt utsatta. Att inte bara fokusera på den missbrukande personen, utan även se och möta hans eller hennes barns och andra närståendes behov har stor betydelse för att skapa en helhetssyn på missbrukets konsekvenser.” Regeringen har också i sin alkohol-, narkotika-, dopnings- och tobakspolitik skrivit fram barn i missbruksfamiljer som ett prioriterat mål. I de ursprungliga direktiven och intentionerna fanns barnen och vård för dem med. Men någonstans på vägen från intention till färdiga förslag försvann barnen som lever i missbruksfamiljer och deras behov. Det är dags att de osynliga barnen får ta plats i missbruksvården. Stefan Nilsson, direktor för Ersta diakoni. Bo Blåvarg, chef för Ersta Vändpunkten.


”250.000 svenskar ska ta fram Miljöpartiets politik”

Summary: Nytt politiskt grepp. Att medlemstalen rasat i partierna beror inte på ointresse för samhällsfrågor. Snarare handlar det om en kris för partipolitiken som inte lyckas ge utrymme för det engagemang som människor bär på. De närmaste åren vill vi samarbeta med dem som står utanför politiken. Vi sätter därför i dag upp målet att 250.000 människor i Sverige ska ha varit med och tagit fram de politiska program som Miljöpartiet går till val på 2014, skriver Gustav Fridolin, Anders Wallner och Helene Öberg.

Människor i Sverige har aldrig varit så utbildade, haft tillgång till så mycket information och fått del av så mycket erfarenheter från hela världen som i dag. Ändå väljer allt färre att bli medlemmar i ett politiskt parti. Medlemstalen i de svenska politiska partierna har rasat så snabbt att en fortsatt utveckling innebär att de äldre partierna är tömda på medlemmar inom ett drygt årtionde. Det här är inte resultatet av människors ointresse. Människor engagerar sig i miljönätverk och föräldraföreningar, ordnar läxhjälpsgrupper och volontärarbetar i större utsträckning än kanske någonsin tidigare. Det som ibland beskrivs som en kris för demokratin är snarare en kris för partipolitiken. Partierna lyckas inte ge utrymme för det engagemang människor bär på. I stället för att bygga moderna folkrörelser för dagens engagerade medborgare har de politiska partierna valt att försöka fånga människors sympatier genom snabba budskap i några utslätade korta ord på en valaffisch. Partier utan gräsrötter har varit bekväma för partiledningar som velat styra om sina program utifrån kortsiktiga analyser av väljarströmmar, och det är lätt att misstänka att det varit strategiskt intressantare att skaffa anonyma bidragsgivare och höjda partistöd än nya medlemmar. En politisk debatt där väljarna tvingas förhålla sig till kompromisser framförhandlade i rum dit de själva inte har tillträde, placerar medborgarna på läktaren. Människor vill inte förhålla sig till alternativ utformade av andra, man förstår att kräva att få vara med och utforma politiken. Mycket av den politiska diskussionen har kommit att handla om vilket parti man kan tänka sig att samarbeta med. De närmaste åren vill vi i stället fokusera på att samarbeta med människor som i dag står utanför politiken. När Sverige går till val nästa gång ska det på varje arbetsplats, på varje högskola och i varje förening sitta någon som varit med och formulerat det gröna alternativet. Vi sätter därför i dag upp målet att 250.000 människor i Sverige ska ha varit med och arbetat fram de politiska program som vi går till val på 2014. Det kräver att vi är beredda att bygga nya utrymmen för politiskt engagemang. Det finns anledning till självkritik. Den politiska traditionen med sena kvällsmöten passar långt ifrån alla. Också i Miljöpartiet har det varit svårt att vara småbarnsförälder och politiker. Även om vi försöker tillämpa rotationsprincip på politiska uppdrag brister vi i representativitet av bland annat äldre. Även vi har haft svårt för att ta politiken till människors vardag. Tror vi på att alla någon gång i sitt liv ska ha möjligheten att ta ett politiskt uppdrag ska ingen behöva välja bort politiken för att man har svårt att få barnpassning eller jobbar på oregelbundna tider. Vi måste upp ur källarlokalerna och in på lunchfiket. Mötet över nätet som man planerar in själv ska vara lika naturligt som kvällsmötet. Och när vi väl träffas ska lekhörnan vara ett lika naturligt inslag i mötesmiljön som talarlistan. Det måste gå att förverkliga sina idéer i politiken, även om man just för stunden inte vill eller har möjlighet att ta ett politiskt förtroendeuppdrag. När vi människor engagerar oss förväntar vi oss att de särskilda erfarenheter vi bär på ska kunna diskuteras med andra som är insatta, och läggas till grund för politiken. När Miljöpartiets kommun- och landstingsdagar i Västerås avslutas i dag har det i helgen bildats nätverk både för gröna lärare och gröna företagare. Tidigare i år startade vi vår första avdelning i utlandet. I stället för att politiker talar om företagares villkor, om hur det är i skolan eller kopplingen mellan välfärd och våra utlandssvenskar, ska den som själva driver ett företag, arbetar i skolan eller bor utomlands kunna engagera sig politiskt – på sina villkor. Även utanför demokrativågen som sveper över den arabiska världen ser vi att det är de politiska rörelser som klarar att bjuda in människor att vara del av byggandet av politiska alternativ som växer. Två och en halv miljon fransmän deltog nu i oktober i valet av en motkandidat till Nicolas Sarkozy i presidentvalet. I Tyskland och Frankrike har gröna nått framgång genom att bygga allianser med civilsamhället. Det ungerska gröna partiet Lehet Más a Politika (Politik kan bli annorlunda) blev 2010 års valskräll efter att ha bjudit in Ungerns sociala rörelser att ta plats i landets beslutande församlingar. I denna kontext framstår svenska politikers vilja att ikläda sig etiketten ”statsbärande” som märklig. Politiska val kan inte reduceras till att välja administratörer av staten. De måste få handla om människors drömmar och vilja till förändring. De gröna gör anspråk på mer än att bära staten, vår roll är att ge utrymme för samhällsförändring. Enligt en Sifo-undersökning som vi beställt känner fyra av tio svenskar någon som definierar sig som miljöpartist. Ännu fler känner någon som röstar på Miljöpartiet. En miljon svenskar har efter det senaste valet träffat någon av Sveriges tusentals förtroendevalda miljöpartister. Dessa möten mellan människor ska nu få lägga grund för en ny politik. Målet att 250.000 människor i Sverige ska ha varit med och utforma den gröna politiken är högt satt. Det handlar om 23.000 stockholmare, 7.700 västmanlänningar, 3.500 hälsingar och 45 Vittsjöbor som ska ha deltagit i politiska processer fram till 2014. Alla kommer inte att vara gröna partimedlemmar, men alla ska i något sammanhang ha fått sätta sin prägel på partiprogram, valmanifest eller kommunala handlingsprogram. Det är ett arbete som redan har börjat. När vi nu, till exempel, utformar en politik för att stärka människors makt över sin arbetstid så görs det i ett rådslag där alla engagerade ur fackföreningar, nätverk mot ungdomsarbetslöshet och miljörörelsen bjuds in att delta. På det sättet får vi del av erfarenheter från hela arbetsmarknaden: från unga som sover med telefonen bredvid sängen för att kunna hoppa in och jobba några timmar när tillfälle ges, från busschaufförer som fått delade arbetsdagar och från mellanchefen som förväntas alltid vara nåbar på mobilen och arbeta också på semestern. De senaste åren har Miljöpartiet gått mot strömmen och växt när andra partier har tappat medlemmar. De människor som kommit till oss har burit på erfarenheter ur vilka politiska idéer har växt. Det har varit pendlaren som stått och frusit på perrongen, innovatören som inte vill att idén ska hindras av regelkrångel, krögaren som driver slow food-restaurang eller föräldern som protesterat mot nedskärningarna på sin skola. De har rätt att bli behandlade som något annat än supportrar som tryckt på gilla-knappen. Sverige har möjlighet att ta täten i den modernisering som nu är nödvändig, om vi vågar ta människors erfarenheter på allvar och ger utrymme för idéer att förverkligas. Vi vill ha medlemmar som ställer krav och utövar makt över politiken, och vi vill möta alla de människor som är beredda att dela med sig av sina erfarenheter och ge av sina idéer om hur Sverige kan bli ett bättre land. Gustav Fridolin, språkrör (MP) Anders Wallner, partisekreterare (MP) Helene Öberg, sammankallande partistyrelsen (MP) Partiernas medlemssiffror Riksdagspartiernas medlemstal år 2010/11 efter storlek, jämfört med 2009: Socialdemokraterna: 105.626 (+2.599), Moderaterna: 59.981 (+4.665), Centerpartiet: 49.322 (-2.985), Kristdemokraterna: 22.382 (+62), Folkpartiet: 18.100 (+225), Miljöpartiet: 15.544 (+4.909), Vänsterpartiet: 11.030 (+2.495), Sverigedemokraterna: 5.846 (+1.752). År 1991/92 var medlemstalen: Socialdemokraterna 260.346, Centerpartiet 163.105, Moderaterna 116.497, Folkpartiet 37.869, Kristdemokraterna 28.768, Vänsterpartiet 11.821. Miljöpartiet 6.900. År 2003/04 var Sverigedemokraternas medlemstal 1.400.


”250 000 svenskar ska ta fram Miljöpartiets politik”

Summary: Nytt politiskt grepp. Att medlemstalen rasat i partierna beror inte på ointresse för samhällsfrågor. Snarare handlar det om en kris för partipolitiken som inte lyckas ge utrymme för det engagemang som människor bär på. De närmaste åren vill vi samarbeta med dem som står utanför politiken. Vi sätter därför i dag upp målet att 250 000 människor i Sverige ska ha varit med och tagit fram de politiska program som Miljöpartiet går till val på 2014, skriver Gustav Fridolin, Anders Wallner och Helene Öberg.

Människor i Sverige har aldrig varit så utbildade, haft tillgång till så mycket information och fått del av så mycket erfarenheter från hela världen som i dag. Ändå väljer allt färre att bli medlemmar i ett politiskt parti. Medlemstalen i de svenska politiska partierna har rasat så snabbt att en fortsatt utveckling innebär att de äldre partierna är tömda på medlemmar inom ett drygt årtionde. Det här är inte resultatet av människors ointresse. Människor engagerar sig i miljönätverk och föräldraföreningar, ordnar läxhjälpsgrupper och volontärarbetar i större utsträckning än kanske någonsin tidigare. Det som ibland beskrivs som en kris för demokratin är snarare en kris för partipolitiken. Partierna lyckas inte ge utrymme för det engagemang människor bär på. I stället för att bygga moderna folkrörelser för dagens engagerade medborgare har de politiska partierna valt att försöka fånga människors sympatier genom snabba budskap i några utslätade korta ord på en valaffisch. Partier utan gräsrötter har varit bekväma för partiledningar som velat styra om sina program utifrån kortsiktiga analyser av väljarströmmar, och det är lätt att misstänka att det varit strategiskt intressantare att skaffa anonyma bidragsgivare och höjda partistöd än nya medlemmar. En politisk debatt där väljarna tvingas förhålla sig till kompromisser framförhandlade i rum dit de själva inte har tillträde, placerar medborgarna på läktaren. Människor vill inte förhålla sig till alternativ utformade av andra, man förstår att kräva att få vara med och utforma politiken. Mycket av den politiska diskussionen har kommit att handla om vilket parti man kan tänka sig att samarbeta med. De närmaste åren vill vi i stället fokusera på att samarbeta med människor som i dag står utanför politiken. När Sverige går till val nästa gång ska det på varje arbetsplats, på varje högskola och i varje förening sitta någon som varit med och formulerat det gröna alternativet. Vi sätter därför i dag upp målet att 250 000 människor i Sverige ska ha varit med och arbetat fram de politiska program som vi går till val på 2014. Det kräver att vi är beredda att bygga nya utrymmen för politiskt engagemang. Det finns anledning till självkritik. Den politiska traditionen med sena kvällsmöten passar långt ifrån alla. Också i Miljöpartiet har det varit svårt att vara småbarnsförälder och politiker. Även om vi försöker tillämpa rotationsprincip på politiska uppdrag brister vi i representativitet av bland annat äldre. Även vi har haft svårt för att ta politiken till människors vardag. Tror vi på att alla någon gång i sitt liv ska ha möjligheten att ta ett politiskt uppdrag ska ingen behöva välja bort politiken för att man har svårt att få barnpassning eller jobbar på oregelbundna tider. Vi måste upp ur källarlokalerna och in på lunchfiket. Mötet över nätet som man planerar in själv ska vara lika naturligt som kvällsmötet. Och när vi väl träffas ska lekhörnan vara ett lika naturligt inslag i mötesmiljön som talarlistan. Det måste gå att förverkliga sina idéer i politiken, även om man just för stunden inte vill eller har möjlighet att ta ett politiskt förtroendeuppdrag. När vi människor engagerar oss förväntar vi oss att de särskilda erfarenheter vi bär på ska kunna diskuteras med andra som är insatta, och läggas till grund för politiken. När Miljöpartiets kommun- och landstingsdagar i Västerås avslutas i dag har det i helgen bildats nätverk både för gröna lärare och gröna företagare. Tidigare i år startade vi vår första avdelning i utlandet. I stället för att politiker talar om företagares villkor, om hur det är i skolan eller kopplingen mellan välfärd och våra utlandssvenskar, ska den som själva driver ett företag, arbetar i skolan eller bor utomlands kunna engagera sig politiskt – på sina villkor. Även utanför demokrativågen som sveper över den arabiska världen ser vi att det är de politiska rörelser som klarar att bjuda in människor att vara del av byggandet av politiska alternativ som växer. Två och en halv miljon fransmän deltog nu i oktober i valet av en motkandidat till Nicolas Sarkozy i presidentvalet. I Tyskland och Frankrike har gröna nått framgång genom att bygga allianser med civilsamhället. Det ungerska gröna partiet Lehet Más a Politika (Politik kan bli annorlunda) blev 2010 års valskräll efter att ha bjudit in Ungerns sociala rörelser att ta plats i landets beslutande församlingar. I denna kontext framstår svenska politikers vilja att ikläda sig etiketten ”statsbärande” som märklig. Politiska val kan inte reduceras till att välja administratörer av staten. De måste få handla om människors drömmar och vilja till förändring. De gröna gör anspråk på mer än att bära staten, vår roll är att ge utrymme för samhällsförändring. Enligt en Sifo-undersökning som vi beställt känner fyra av tio svenskar någon som definierar sig som miljöpartist. Ännu fler känner någon som röstar på Miljöpartiet. En miljon svenskar har efter det senaste valet träffat någon av Sveriges tusentals förtroendevalda miljöpartister. Dessa möten mellan människor ska nu få lägga grund för en ny politik. Målet att 250 000 människor i Sverige ska ha varit med och utforma den gröna politiken är högt satt. Det handlar om 23 000 stockholmare, 7 700 västmanlänningar, 3 500 hälsingar och 45 Vittsjöbor som ska ha deltagit i politiska processer fram till 2014. Alla kommer inte att vara gröna partimedlemmar, men alla ska i något sammanhang ha fått sätta sin prägel på partiprogram, valmanifest eller kommunala handlingsprogram. Det är ett arbete som redan har börjat. När vi nu, till exempel, utformar en politik för att stärka människors makt över sin arbetstid så görs det i ett rådslag där alla engagerade ur fackföreningar, nätverk mot ungdomsarbetslöshet och miljörörelsen bjuds in att delta. På det sättet får vi del av erfarenheter från hela arbetsmarknaden: från unga som sover med telefonen bredvid sängen för att kunna hoppa in och jobba några timmar när tillfälle ges, från busschaufförer som fått delade arbetsdagar och från mellanchefen som förväntas alltid vara nåbar på mobilen och arbeta också på semestern. De senaste åren har Miljöpartiet gått mot strömmen och växt när andra partier har tappat medlemmar. De människor som kommit till oss har burit på erfarenheter ur vilka politiska idéer har växt. Det har varit pendlaren som stått och frusit på perrongen, innovatören som inte vill att idén ska hindras av regelkrångel, krögaren som driver slow food-restaurang eller föräldern som protesterat mot nedskärningarna på sin skola. De har rätt att bli behandlade som något annat än supportrar som tryckt på gilla-knappen. Sverige har möjlighet att ta täten i den modernisering som nu är nödvändig, om vi vågar ta människors erfarenheter på allvar och ger utrymme för idéer att förverkligas. Vi vill ha medlemmar som ställer krav och utövar makt över politiken, och vi vill möta alla de människor som är beredda att dela med sig av sina erfarenheter och ge av sina idéer om hur Sverige kan bli ett bättre land. 28/10: ”Därför fjärmar sig politiken allt mer från medborgarna” Statsvetaren Svend Dahl och chefen för tankesmedjan Sektor 3 Hanna Hallin. Riksdagspartiernas medlemstal år 2010/11 efter storlek, jämfört med 2009: Socialdemokraterna: 105 626 (+2 599), Moderaterna: 59 981 (+4 665), Centerpartiet: 49 322 (-2 985), Kristdemokraterna: 22 382 (+62), Folkpartiet: 18 100 (+225), Miljöpartiet: 15 544 (+4 909), Vänsterpartiet: 11 030 (+2 495), Sverigedemokraterna: 5 846 (+1 752). År 1991/92 var medlemstalen: Socialdemokraterna 260 346, Centerpartiet 163 105, Moderaterna 116 497, Folkpartiet 37 869, Kristdemokraterna 28 768, Vänsterpartiet 11 821. Miljöpartiet 6 900. År 2003/04 var Sverigedemokraternas medlemstal 1 400.


Grannarna åker snålskjuts på Stockholm i bostadsfrågan

Summary: Om Stockholmsregionen ska fortsätta att utvecklas går det inte att ha ett kommunegoistiskt perspektiv på planeringen av bostäder. Många kommuner i regionen åker snålskjuts på Stockholms stad, skriver Stefan Attefall, bostadsminister. Regeringen kommer nu att begära in information från länets alla 26 kommuner för att se hur de hanterar bostadsförsörjningen. Det är en unik åtgärd.

Stockholm växer så det knakar. Förra året växte Stockholms län med cirka 35 000 personer, lika mycket som en mindre svensk stad. Sedan 2005 har Stockholms län växt med 120 000 personer. Att Stockholm växer är positivt – det betyder att vår huvudstad har attraktionskraft och är en region där många vill bo och arbeta. Men att Stockholm växer kraftigt innebär också påfrestningar på till exempel vägar, kollektivtrafik och bostadsmarknaden. För att minska trängseln och förbättra villkoren för arbetspendling har alliansen bland annat tagit beslut om Förbifart Stockholm, och just nu byggs Citybanan som kommer att förbättra för kollektivtrafiken. Men när det gäller bostadsbyggandet hänger Stockholms län inte riktigt med. Den uppåtgående kurvan för befolkningsmängden följs inte av en uppåtgående kurva för bostadsbyggande. När man tittar på vad och var det byggts i Stockholms län de senaste tio åren kan man konstatera att en kommun ligger i ganska ensamt majestät i toppen – Stockholms stad. Många kommuner ligger långt efter vad de år 2001 inom ramen för det regionala utvecklingsarbetet Rufs ansåg sig behöva i tillskott på bostadsmarknaden. I praktiken betyder det att många kommuner åker snålskjuts på Stockholms stad. Medvetet eller omedvetet tänker man kanske att andra får lösa bostadsbristen. En bostadspolitikens ”nånannanism”. Men det finns inte ”nån annan”. Om Stockholmsregionen ska fortsätta att utvecklas går det inte att ha enbart ett kommunegoistiskt perspektiv på planeringen av bostäder. Den regionala planeringen och samverkan måste förstärkas. Det är enligt lag kommunen som ansvarar för att det finns en fungerande bostadsmarknad som erbjuder invånarna de bostäder som efterfrågas. Det kräver att kommunerna har god kunskap i frågorna, väl utvecklad planering och en aktiv markpolitik. Därför har regeringen beslutat att begära in information från alla 26 kommuner i Stockholms län om hur de hanterar sina strategier för bostadsförsörjningen. Kommunerna ska bland annat redovisa vilka kommunala riktlinjer som finns för bostadsförsörjningen, vilken genomförandestrategi som finns, huruvida kommunen samarbetar med andra kommuner och i så fall hur, och på vilket sätt kommunens arbete medverkar till att uppfylla de regionala utvecklingsmålen som ställts upp. Redovisningen ska skickas till länsstyrelsen före den 31 december. Det här är en för svensk statsförvaltning unik åtgärd. Att regeringen utnyttjar sin möjlighet att på detta sätt begära in information om bostadsplaneringen från kommunerna har aldrig skett tidigare. Parallellt med detta har jag som bostadsminister gett förre statssekreteraren Sören Häggroth i uppdrag att kartlägga och analysera kommunernas arbete med bostadsförsörjningen i Stockholms län. I arbetet ingår att bedöma om det finns anledning att förstärka regionens ansvar för bostadsförsörjning. Om han gör den bedömningen ska han överväga och redovisa vilka ekonomiska, juridiska eller andra styrmedel som i så fall kan vara aktuella för att förbättra bostadsförsörjningsläget i regionen. Uppdraget ska redovisas vid årsskiftet. Regeringen arbetar på nationell nivå med att minska regelkrånglet och förenkla planprocesserna för att på så sätt skapa bästa möjliga förutsättningar för ett ökat byggande. Men ska vi få upp bostadsbyggandet på lång sikt måste alla dra åt samma håll. Jag ser ett växande engagemang hos många aktörer för att ta itu med bostadsbristen, men nu krävs det att de vackra orden omsätts i konkret handling. En ny regional utvecklingsplan, Rufs 2010, har färdigställts. Redan ett år senare kan vi konstatera att befolkningsökningen 2011 ligger en bra bit över vad som förutsågs i Rufs 2010. Det manar till eftertanke. Jag hoppas och vill arbeta för att de bedömningar om framtida behov av bostadstillskott som gjorts i den får större genomslag i verkligheten än de som gjordes 2001. Stefan Attefall (KD) bostadsminister


“Så här gör vi för att bygga starka lärosäten”

Summary: Vi är mycket positiva till att berätta mer för Jan Björklund om hur vi arbetar inom Lärosäten Syd och hur detta arbetssätt kan vara ett sätta att bygga starka lärosäten, och vad regering och riksdag kan göra för att stimulera denna utveckling, skriver representanter för Lärosäten Syd i en replik.

I sin artikel på DN Debatt 24/10 beskriver utbildningsminister Jan Björklund en rad utmaningar som högskolesektorn står inför. Lösningen som presenteras i artikeln är att lärosätena ska möta de nya utmaningarna med sammanslagningar, det vill säga att högskolorna går samman med de tunga forskningsuniversiteten. Enligt ministern är utvecklingen nödvändig, kanske till och med oundviklig, och bör ske på initiativ av lärosätena själva. Vi stödjer helt och bejakar den satsning på kvalitet som ministern beskriver, men vi tror man bör pröva alternativa vägar för att hantera de utmaningar som sektorn står inför. Vi inom Lärosäten Syd har sedan 2009 systematiskt utvecklat en annan väg. Vi har etablerat en plattform för ökad samverkan i akt och mening att realisera våra respektive lärosätens forsknings- och utbildningsstrategier. Ett sätt för regering och riksdag att stödja den väg Lärosäten Syd vill ta är att undanröja en del av de formella hinder för ett strukturerat samarbete som i dag föreligger. Våra lärosäten har olika utbud och roller inom högskolelandskapet och gemensamt arbetar vi för att stärka dessa samtidigt som vi utvecklar samarbetsformerna inom Lärosäten Syd. Frågan om sammanslagningar är inte aktuell. Däremot har antalet konkreta samarbetsprojekt ökat syftande till att nå de mervärden som uppkommer då lärosäten med komplementära profiler förenar sina resurser mot ett gemensamt mål. Om ministern vill är vi mycket positiva till att berätta mer om hur vi arbetar inom Lärosäten Syd och hur detta arbetssätt kan vara ett sätta att bygga starka lärosäten, och vad regering och riksdag kan göra för att stimulera denna utveckling. Lärosäten Syd Stefan Bengtsson, rektor Malmö högskola Lars Carlsson, rektor Högskolan Kristianstad Per Eriksson, rektor Lunds universitet Ursula Hass, rektor Blekinge tekniska högskola Tiina Sarap, dekanus Sveriges lantbruksuniversitet


Svårt sjuka drabbas hårt när Swedavia prioriterar linjeflyg

Summary: Det enda flygbolaget i Stockholm med ansvar för svårt sjuka människor får inte längre operera från Bromma flygplats. Det här drabbar läkarteam som ska flygas för transplantationer och organ som ska till Karolinska sjukhuset i Huddinge. Framför allt drabbar det svårt sjuka människor, skriver Lars Österwall och Marika Waern, Eastair AB. Samhällsnyttigt flyg borde få dispens att vara kvar på Bromma.

Det enda flygbolaget i Stockholm med ansvar för svårt sjuka människor får inte längre operera från Bromma flygplats. Det här drabbar läkarteam som ska flygas för transplantationer, organ som ska till Karolinska sjukhuset i Huddinge men framför allt de svårt sjuka människor som varje dag hoppas och väntar på samtalet om transplantation. Swedavia väljer att satsa på Bromma flygplats som ett nytt Arlanda och vägrar att låta oss stanna på flygplatsen. Vi anser att samhällsnyttigt flyg ska få dispens att vara kvar på Bromma flygplats. Swedavia har planer på att utöka det tunga linjeflyget och vill därför komma åt den arrenderade mark som hyrs av de mindre aktörerna. Swedavia, som tidigare var en del av Luftfartsverket, har inte hjälpt till med att hitta en lösning på ny uppställningsplats och hangar. Det är tydligt att Swedavia inte prioriterar ambulansflyget. Vi har avtal med Uppsala sjukhus och transplantationsenheten på Karolinska sjukhuset, Huddinge. Det innebär att allt ambulansflyg till de instanserna går genom oss. För tillfället gäller avtalet, bland annat, att hämta skadade svenska soldater i Afghanistan, för tidigt födda barn, organ, läkarteam och svårt sjuka. Efter upphandlingen står det klart att vi ska bedriva transporten fram till 2014 och det är ett avtal vi tänker fullfölja. Nu i oktober genomförs ”donationsveckan”. Ungefär samtidigt kan det företag som utför transporterna av patienter, organ och läkarteam stå utan lokal och hangar. Ett stort statligt företag väljer alltså att ta avstånd från det samhällsnyttiga och högst nödvändiga flyget till förmån för utökad kommersiell flygtransport. Det betyder att sjuka människors värde är lägre prioriterat än en affärsman på väg mellan två möten. Vilka signaler ger det till de sjuka som står i kö för transplantation? Det här beslutet drabbar människor som redan är hårt prövade och svårt sjuka. Vi behöver inte så stor plats för att fortsätta verksamheten, vilket vi i företaget har talat om för berörda parter på Swedavia i Bromma. Uppsägningen bestod i ett brev som av okänd budbärare lades på ett bord i personalrummet och ingen övrig information fanns presenterad. Vi tog då själva kontakten med de ansvariga för att diskutera fram en lösning som skulle fungera för både Swedavia och oss. Vi har jobbat dag och natt med att lösa den här frågan och är mycket bekymrade över att ingen, varken Stockholms stad eller Swedavia, har tagit våra synpunkter på allvar. Nu står Kronofogdemyndigheten utanför kontoret och undrar varför företaget är kvar på Bromma flygplats. Var flyttar man en flygplansflotta som bedriver sjukvårdsrelaterade insatser i Stockholm i dag? Alla mindre flygplatser är nedlagda, Arlanda tillhör också Swedavia men de har varit försiktigt positiva i förhandlingarna. Det finns plats på både Bromma och Arlanda enligt ritningar över flygplatserna. Bromma flygplats har dessutom inte i nuläget den säkerhetsklassificering den borde ha för tungt linjeflyg. Om inte annat borde det finnas möjlighet att vara kvar till dess transportstyrelsen godkänt den tyngre trafiken på Bromma flygplats. Ge plats till ett företag med små önskemål och stora visioner om att hjälpa sjuka människor. Vi talar om miljö och säkerhet men glömmer bort andra viktiga förhållningssätt. Vår flotta är anpassad efter gällande lagar och förordningar och vi kan dessutom stoltsera med livsviktiga transporter. Vi undrar vad Swedavia stoltserar med. Vi har varit på mängder av möten där ingen av de berörda myndigheterna har tagit ansvar eller på något sätt hjälpt till att lösa situationen. Vår viktiga uppgift att tillgodose flygtransporter, där varje minut är avgörande, är alltså inte mer värt än så. Lars Österwall, vd Eastair AB Marika Waern, kommunikationsansvarig Eastair AB


Skamlig 70-årsgräns för mammografi

Summary: I Stockholm har inte kvinnor över 70 rätt till screening för bröstcancer.

Kvinnor som fyllt 70 år har inte längre rätt att få del av landstingets screening för tidig upptäckt av bröstcancer om de bor inom Stockholms län. Denna åldersgräns är inte medicinskt motiverad, tvärtom visar statistiken att dödligheten i bröstcancer inte minskar för gruppen 70+ på samma sätt som för yngre åldersgrupper. Enligt Socialstyrelsens nationella riktlinjer skall kvinnor i åldersgrupperna 40–74 år erbjudas regelbundna undersökningar med mammografi. En medicinskt omotiverad åldersgräns som utestänger äldre från en livsviktig undersökning är en skamlig åldersdiskriminering. 70-årsgränsen strider också mot hälso- och sjukvårdslagen som slår fast att hälso- och sjukvård skall vara behovsstyrd och inte styrd av åldersgränser. På regeringens bord ligger nu en utredning med förslag om utökad lagstiftning till skydd mot diskriminering på grund av ålder. Hittills gäller förbud mot åldersdiskriminering endast inom arbetslivet. Utredningen förslår att diskrimineringsförbudet skall omfatta alla samhällsområden precis som för övriga diskrimineringsgrunder och således även gälla hälso- och sjukvård. Kommer Stockholms läns landsting nu att kalla alla kvinnor upp till 74 år till mammografiscreening för tidig upptäckt av bröstcancer? Nästa år planerar landstinget att slopa avgiften för screening med mammografi och att förlänga rätten till denna undersökning med fem år medför givetvis ökade kostnader för landstinget. Om ekonomin är ett hinder för att stoppa åldersdiskrimineringen i vården frågar jag ansvarigt landstingsråd om det finns fler grupper som det anses rätt att diskriminera av kostnadsskäl? Margó Ingvardsson, fd landstingsledamot och den första politiker som skrev motioner om att införa allmän mammografi.


Barnen vinnare i fjällen

Summary: Bekvämare och större liftar, boende mitt i backen och nya restauranger är några av nyheterna i svenska fjällen. Närmare 900 miljoner kronor har skidorterna investerat inför årets säsong.

Komfort är det som gäller för vår älskade skidsemester. Och det gäller hela upplevelsen, såväl skidåkning som mat och boende. Allt fler orter satsar på att bygga hus och lägenheter med det som kallas ”ski in – ski out”, att man kan åka skidor ända fram till dörren. – Det är det som folk vill ha. Man bor i anläggningen, ställer ifrån sig bilen, tar på sig skidorna och åker direkt ut i backen. Det är komfort och sparar tid, säger Hans Gerremo, vd i Svenska liftanläggningars organisation, SLAO. De svenska skidorterna investerar 892 miljoner kronor inför årets säsong. Generellt går merparten, ungefär två tredjedelar, till boende och infrastruktur medan runt en tredjedel går till liftar, snöproduktion och nedfarter. Och det är inte bara boendet som ska vara bekvämt, liftarna blir snabbare och större. I år inviger både Idre och Vemdalen 6-stolsliftar, den senare är Sveriges kortaste, 590 meter, och ligger i barn- och nybörjarområdet. – Att Vemdalen satsar 33 miljoner kronor på en 6-stolslift för barn tycker jag är stort. Barnen är framtidens skidåkare så det är en fantastisk satsning att göra det bekvämt för barnfamiljer, säger Hans Gerremo. – Idre har satsat runt 50 miljoner kronor per år sedan 2003 och är en av Nordens modernaste skidanläggningar med nedfarter i alla vädersträck. Bland alla satsningar kan nämnas att Kungsberget arbetar på att förändras från skidanläggning till skidort och har investerat i mer boende, bland annat en skilodge. Trillevallen i södra Årefjällen storsatsar för första gången på länge och får sin första stollift, dessutom ny restaurang och nytt boende. Skidsemestern har blivit ett slags generationssemester, man kombinerar ledighet med aktivitet och att umgås med släkten, bland annat för att fira jul och nyår. Det är de största stugorna och lägenheterna som går åt först. Och även om skidåkning och snötillgång är det viktigaste vill många ha andra aktiviteter. Många orter fortsätter att satsa på spa och relaxavdelningar. Flera orter satsar också på bättre belysning i backarna och därmed längre åktider på kvällarna. Det är inte bara utförsåkning som gäller, många vill skida både på längden och tvären, så att säga. Ungefär 30 procent av de två miljoner som besöker skidanläggningar vill också åka längdskidor. – Har vi inte bra spår till våra gäster är det inte bra, det räcker inte bara med backe, säger Hans Gerremo. Nyheter på 25 svenska skidorter Dundret, Hotellrum, ny konferensanläggning, renovering av restaurang. Åre, Ny belysning. Designat ljus skapar sagovärld i backen. Utökade öppettider för kvällsåkning. Trillevallen, 4-stollift, restaurang, skishop. Gustavsbergsbacken, Frösön, Nya nedfarter med lift, belysning och snökanoner. Funäsdalen, Funäsdalsberget, Skilodge och lägenheter med ”ski in-ski out”, totalt 200 nya bäddar i år. Ramundberget, Fler lägenheter. Tänndalen, Ny skilodge, spa och restaurang. utveckling av barnområdet. Tännäskröket, Ny stollift och sex nya nedfarter. Vemdalsskalet, 6-stollift i skalet, nya boenden, affärer, uppgraderat snösystem. Björnrike, Vemdalen, Fler lägenheter och ny restaurang. Lofsdalen, Restaurang byggs ut. Idrefjäll, 6-stollift, släplift samt topprestaurang med 200 platser. Järvsöbacken, Ny stollift, 4 nya nedfarter, snösystem och utbyggt boende med ”ski in – ski out”. Lindvallen, Nya barnområden. Utbyggt snösystem. Hundfjället, Nytt skidområde för barn med äventyrsområde. Orsa-Grönklitt, Ny topprestaurang. Branäs, 4-stollift. Nya hus. Kungsberget, Nytt hotell och fler stugor. Romme alpin, Utbyggd restaurang med 400 platser. Säfsen Resort, Nytt spa med vildmarkskänsla, nya exklusiva villor. Hovfjället, Nya hus med ”ski in-ski out”. Väsjöbacken, Sollentuna, Nya liftar, snökanoner och ”fun park”. Alebacken, Investerar i lift- och snöanläggning. Isaberg, Investerar i lift- och snöanläggning. Vångabacken, Ny skidlift, den största investeringen i anläggningens historia. Källa: SLAO


Alliansen står maktlös inför skandalerna i äldreomsorgen

Summary: Det är oklart vem som bär ansvaret för skandalerna inom äldreomsorgen, men det är uppenbart att den politiska ledningen inte klarar av situationen, skriver sex socialdemokrater. Genom att överlåta allt fler äldreboenden till privata aktörer har alliansen skapat en struktur där staden inte har möjlighet att ingripa vid problem.

I fjol Vintertullen, i år Koppargården. De återkommande skandalerna visar att något i grunden är ruttet inom Stockholms stads äldreomsorg. Exakt vad som ägt rum på Koppargården och vem som bär ansvaret återstår att helt klara ut. Vad som däremot är uppenbart är att stadens politiska ledning, allianspartierna, inte klarar av att hantera situationen. Vid förra veckans möte med äldrenämnden frågade vi socialdemokrater vad det ansvariga borgarrådet Joakim Larsson (M) tänkte göra dels för att komma till rätta med problemen på Koppargården, dels vilken form av skadestånd man tänkte sig att kräva ut av det ansvariga företaget Carema. På ingen av frågorna kunde Larsson ge något anständigt svar. Det viktigaste var att "inte agera snabbt och populistiskt". Förklaringen till passiviteten är inte att Joakim Larsson skulle sakna ansvarskänsla eller kompetens. Problemen hänger samman med att staden genom att successivt lägga ut en allt större del av verksamheten på upphandling har fråntagit sig själv möjligheten att snabbt agera vid den typ av krislägen som uppstått på Vintertullen och Koppargården. Alliansen har valt att låta sig bakbindas av affärskontrakt och kan nu bara titta på när skandalerna radar upp sig. Till kaoset bidrar det splittrade ansvaret inom staden där olika aktörer ställer upp mål, upphandlar respektive sköter verksamheten. Det finns inga garantier för att anläggningarna skulle ha skötts bättre om staden behållit ansvaret och avstått från upphandlingsmodellen, men om de legat kvar hos kommunen när problem uppdagades skulle staden i princip omgående ha kunnat omplacera den ansvariga ledningen, sett över verksamheten och rättat till problemen. Genom att i stället överlåta allt fler äldreboenden till privata aktörer har alliansen skapat en struktur där stadens politiska ledning inte har möjlighet att agera eftersom risken är överhängande att man hamnar i långdragna juridiska processer med vårdföretagen, som i värsta fall kan sluta med att staden blir skadeståndsskyldig, samtidigt som man inte kan få några kortsiktiga garantier för att vårdkvaliteten för de äldre återupprättas. Vi socialdemokrater är inte emot privata vårdgivare, tvärtom tror vi att inte minst ideellt drivna verksamheter med särskild profil kan fungera som ett bra komplement till den kommunala verksamheten. Men de upprepade skandalerna har visat att upphandlingssystemet innehåller fundamentala, strukturella svagheter som gör det omöjligt för de politiskt ansvariga att snabbt och kraftfullt hantera de problem man måste räkna med kan uppstå i den här typen av verksamhet. Just nu pågår upphandling och privatisering av ytterligare ett antal äldreboenden. Vårt minimikrav är att staden inte går vidare med dessa upphandlingar innan man säkrat möjligheterna att kunna gå in och snabbt rätta till uppkomna problem i verksamheterna, givetvis på entreprenörernas bekostnad. Parallellt måste man ytterligare stärka de anställdas, inte minst de medicinskt ansvariga sjuksköterskornas, men också annan personals, ställning så att privata vårdföretag eller kommunala chefer inte lockas att försöka lägga locket på eller censurera varningssignaler. Ingen har bättre förutsättningar att slå larm om brister än de anställda. Dessutom behöver ansvarsfördelningen mellan stadens egna aktörer ses över. Kortsiktigt krävde vi vid äldrenämndens möte att upphandlingen av vård vid Hässelbygården skulle avbrytas. Joakim Larssons svar på det förslaget var nej! Med nonchalans inför verkligheten driver allianspartierna sitt systemskifte inom omsorgen med ideologiska skygglappar och utan tanke på situationen för äldre och anhöriga. Stockholms äldre förtjänar en värdig omsorg. Mirja Räihi-Järvinen, Catarina Carbell, Magnus Nilsson, Manlio Palocci, Gabriel Marawgeh, Norma Aranda de Gutierrez Ledamöter och ersättare i äldrenämnden Stockholms stad.


”Om euron faller behövs en gemensam nordisk valuta”

Summary: Om EU går mot en mer federalistisk lösning i eurokrisens spår, eller om eurosamarbetet gradvis går mot sin upplösning, finns kraftfulla argument för att utreda frågan om en nordisk förbundsstat. Det förenade Norden skulle bli betydligt mer diversifierat än de enskilda nordiska ekonomierna och därmed mer stryktåligt vid ekonomiska påfrestningar. Frågan skulle kräva många års utredning men den är viktig att bena ut och fördjupa, skriver Gunnar Wetterberg.

Det är nu två år sedan jag publicerade förslaget att bilda en ny Kalmarunion (DN Debatt 27/10 2009), som jag sedan fick utveckla i Nordiska Rådets årsbok 2010 ”Förbundsstaten Norden” (http://www.norden.org/sv/publikationer/publikationer/2010-582). Gensvaret var över all förväntan. I ett par oberoende opinionsundersökningar svarade drygt 40 procent att de var mycket eller ganska positiva, utan större skillnader mellan åldrar och länder. Vid presentationen i huvudstäderna för ett år sedan gick en reflektion igen på flera håll: Om det kommer en kris, så vore detta bra att ta till – men utan något tryck utifrån är det svårt att få någon rörelse. Det är en bestickande synpunkt. Ett förenat Norden skulle stå långt starkare mot omvärlden än de fem länderna var för sig, samtidigt som en alltmer gemensam hemmamarknad skulle ge tillväxten markant bättre möjligheter än i dag. Problemet är att möjligheten knappast finns, om man inte har tänkt igenom den. Därför bör Norden höja krisberedskapen genom att utreda förutsättningarna för att gå samman. EU brottas med de sydeuropeiska skuldproblemen. Tyskland våndas: ena dagen förklarar förbundskansler Merkel att det inte finns något EU utan euron, andra dagen fnyser hennes kolleger åt en ”transfereringsunion”, för att tredje dagen efterlysa en europeisk ekonomisk ”finansminister” – och i Bryssel talade nyligen Gerhard Schröder, Joschka Fischer och Matti Vanhanen om Europas Förenta Stater. Om EU går mot en mer federalistisk lösning i eurokrisens spår blir det än mer angeläget för de nordiska länderna att samla sig. Annars blir det svårt att hävda öppenheten och frihandeln mot andra länders svaghet för protektionism och hemlighetsmakeri. Om eurosamarbetet gradvis går mot upplösning hamnar frågan om ett penningpolitiskt alternativ på dagordningen. I båda fallen är det ett kraftfullt argument för Nordiska Rådet och/eller regeringarna att utreda frågan om ett mer effektivt Norden. På penningpolitikens område har de nordiska länderna i dag valt olika lösningar. Finland deltar fullt ut i eurosamarbetet, Danmark följer euron, medan de övriga valutorna i huvudsak flyter fritt. Förbundsstaten måste ha en gemensam penningpolitik, antingen inom ramen för den europeiska valutaunionen eller med en egen, gemensam valuta. Den nationalekonomiska forskningen betonar vikten av ”optimala valutaområden”. Jag tror att man kan hävda att förbundsstaten Norden skulle vara ett sådant område, men på ett annat sätt än vad man brukade mena i eurodebatten. I kölvattnet på Maastrichtfördraget undersökte ekonomerna likheterna mellan olika länders ekonomier och branschstrukturer. Ju större överensstämmelserna var, desto bättre ansågs förutsättningarna vara för ett gemensamt valutaområde. I Nordens fall kan man emellertid föra resonemanget ett steg vidare. Ländernas näringsliv skiljer sig visserligen markant åt och reagerar därmed olika på olika konjunkturer, men det är inte nödvändigtvis en nackdel. I dagens läge är de nordiska ekonomierna var för sig så små och så beroende av enstaka företag och branscher att enstaka olyckor kan drabba det enskilda landet hårt. Sovjetunionens sönderfall slog hårt mot Finlands utrikeshandel, men motgångar för skogsindustrin, oljesektorn eller enskilda företag som Nokia eller Ericsson skulle också vara tunga att bära för det ena eller det andra landet. I detta perspektiv blir olikheterna mellan medlemmarnas näringsliv förbundsstatens styrka. I ett enat Norden skulle länderna turas om att hålla ekonomin på fötter, eftersom deras näringsliv reagerar olika i olika konjunkturfaser eller på externa chocker. Det som skulle göra förbundsstaten Norden till en fungerande ekonomisk enhet är de gemensamma institutionerna och värderingarna. Tack vare dessa kan man förstärka den gemensamma arbetsmarknad och den rörlighet mellan länderna som redan är för handen. Institutionerna och värderingarna underlättar rörligheten inom området, i synnerhet om den förstärks av förbundsstatens gemensamma institutioner. Redan nu finns det en gemensam arbetsmarknad, men den kan få kraftigt ökad betydelse inom förbundsstatens ramar. Ju fler nordbor som är beredda att flytta till ett grannland när jobben viker hemma och arbetskraften behövs där, desto bättre kommer hela Nordens ekonomi att fungera. På så vis kan förbundsstaten bli ett skyddsnät för medborgarna. Även om det egna landet skulle råka i svårigheter så kan invånarna klara sig bättre, eftersom de andra länderna finns som alternativ. Förbundsstaten blir betydligt mer diversifierad än de enskilda ekonomierna och därmed mer stryktålig vid ekonomiska påfrestningar. Tack vare olikheterna och rörligheten skulle det förenade Norden bli en bättre fungerande enhet än dagens skilda länder, på sikt ungefär på samma sätt som USA är i dag. Den amerikanska ekonomin är oändligt mångfasetterad, där samsas expansion i ena delen av landet med stagnation i den andra, men många människor är beredda att flytta dit jobben finns. När medborgarna vant sig vid Norden kommer det inte att vara märkvärdigare att flytta mellan länderna än det är från Pittsburgh eller Detroit till Atlanta eller Seattle. Arbetskraftens rörlighet lättar trycket både där näringslivet kärvar och där det kan sluka hur mycket resurser som helst. Det gagnar hela ekonomins utveckling, men det ökar också medborgarnas välfärd jämfört med om nationsgränser hade skilt de växande delarna av området från de krympande. Förbundsstaten Norden skulle kräva många års utredning, förhandlingar och folkomröstningar. Men om förbundsstaten blir av, om eurosamarbetet finns kvar och om Norden bestämmer sig för att delta är riskspridningen inom Norden fortfarande en styrka, även om man inte förfogar över penningpolitiken på egen hand. Förbundsstaten och medlemsstaterna kan samordna sina finanspolitiska insatser i långt större utsträckning än vad som kommer att vara möjligt inom euroområdet som helhet. Förbundsstaten kommer dessutom att ha ett betydligt större inflytande över eurosamarbetet än vad Norden har i dag när bara Finland deltar fullt ut i samarbetet. Om eurosamarbetet fallerar – ja, då vore det självklart med en nordisk valuta. Med hänsyn till hur ekonomierna kompletterar varandra, givet arbetskraftens rörlighet och de gemensamma värderingar som en samordnad finanspolitik skulle kunna bygga på, borde denna nordiska valuta – dalern??? – ha betydligt bättre förutsättningar än euron. En nordisk centralbank skulle kunna spela en viktig roll för den övriga ekonomiska politiken, till exempel i förhållande till lönebildningen inom området, och därmed öka handlingsutrymmet både för den samordnade finanspolitiken och för vart och ett av medlemsländerna. Det ligger långt fram. Men det är en tanke som är viktig att bena ut och fördjupa, om alternativet förbundsstaten Norden ska vara möjligt att tillgripa i en kris. Gunnar Wetterberg, samhällsdebattör och historiker, samhällspolitisk chef på Saco