”Stoppa alla partibesök på skolor tills reglerna ändrats”

Summary: Oförenliga principer. Enligt JO gäller objektivitetsprincipen när extremister knackar på skolans dörr. Men yrkesetiken gör det otänkbart att släppa in nazister i skolan. Det är vårt ansvar att säga ifrån. Rektor bör neka alla partier tillträde till dess att reglerna ändrats, skriver Lärarförbundets ordförande Eva-Lis Sirén.

En våg av främlingsfientlighet och extremism väller nu fram över Europa. Samtidigt öppnas skolans dörrar för odemokratiska partier. Skolverkets och JO:s besked att en skola måste ta emot alla partier eller inga alls har väckt starka reaktioner bland lärare och skolledare. Om några partier bjuds in till skolan kan vilket parti som helst kräva tillträde. Extremistiska åsikter som nazism och rasism och befarade kränkningar är inte skäl för rektor att neka. Skolan ska vara en trygg plats för alla. Nazistiska och rasistiska åsikter står i direkt strid med skolans värdegrundsuppdrag. Det är skolans skyldighet att förhindra att elever utsätts för kränkningar. Lärarförbundet, som organiserar majoriteten av alla lärare och skolledare, kan aldrig acceptera nazism och rasism i skolan. Men vi kan inte heller uppmana våra medlemmar att trotsa regelverket och utsätta sig för risken att kritiseras av JO. Den enda rekommendation vi kan ge är att skolor som löper risk att få oönskade besök av odemokratiska partier måste säga nej till alla partier. I stället kan lärarna låta eleverna möta de demokratiska partierna utanför skolan. Det är beklagligt att många skolor riskerar att bli utan partibesök, men skolorna kan ändå förmedla demokratiska värderingar och kunskap om partiernas politik. Partierna behöver inte komma till skolorna. Det går utmärkt att möta dem i kommunhus och valstugor. Det går att göra studiebesök i riksdagen. Debatter arrangeras hela tiden av andra aktörer som inte har samma krav på sig som skolan. Kraven i olika regelverk är oförenliga. Om rektorn stänger dörren för nazistiska partier bryter det mot objektivitetsprincipen, enligt Skolverket och JO. Men om rektorn öppnar dörren för dessa partier bryter det mot såväl Skollagen som läroplanen. Beskedet är att objektivitetsprincipen har företräde. Men lärare tar sitt samhällsuppdrag på allvar och yrkesetiken gör det otänkbart att släppa in nazister i skolan. Det är vårt ansvar att nu säga ifrån. Samtidigt som skolan är förhindrad att stänga ute något parti, är den skyldig att ingripa om en kränkning sker. När det alltså redan är för sent. När en eller flera elever redan har drabbats av angrepp på sin person på grund av exempelvis religion eller etnisk härkomst. Vi talar dessutom om partier som är kända för sin våldsverkan. Dessa ska lärarna ingripa mot. Ett vanligt argument för att släppa in extremister i skolan är att nazistiska och rasistiska partier inte ska få stå oemotsagda. Nazism och rasism måste bemötas. Men det är en uppgift för vuxna, inte för barn. Vi får inte offra barnen och beröva dem rätten att slippa kränkningar i vår iver att behandla alla lika. Det måste också vara upp till var och en att avgöra om han eller hon vill konfronteras med odemokratiska partier. Det valet har inte eleverna eller lärarna. Att konfrontera extremister får aldrig bli obligatoriskt. Särskilt inte för barn. I de fall nazistiska eller rasistiska partier besöker skolor måste elever och lärare alltid ha rätt att slippa delta. Häromdagen meddelade utbildningsdepartementet att det gör en översyn av regelverken för att förtydliga för rektorerna hur avgränsningar kan göras. Det är förstås välkommet, men det är inte ett förtydligande som behövs. Skolverket och JO är tydliga. Rektorerna måste ha möjlighet att avvisa partier som inte delar den värdegrund som slås fast i Skollagen och läroplanen. Om lagen inte stödjer det måste en lagändring utredas och komma på plats. Tills vidare rekommenderar vi våra medlemmar följande: 1Om det finns risk att partier som inte delar skolans värdegrund knackar på dörren bör rektor neka alla partier tillträde till skolan, till dess att regelverket ändras. 2Om partier som inte delar skolans värdegrund tillåts verka i skolan ska det vara frivilligt för lärare och elever att möta dem. 3Eleverna måste få utbildning och insikt i partiernas verksamhet på andra sätt. Politikens villkor och vägval måste få stor plats i utbildningen. Det gäller inte minst för demokratins återväxt. 4Lärarfacken kan spela en viktig roll i att arrangera och bjuda in skolor till politiska debatter. Vi har inte samma krav på oss som skolan utan avgör själva vilka som ska medverka. Lärare och skolledare ska inte behöva slå knut på sig själva för att behålla sitt civilkurage utan att bryta mot lagen. Att vi nu tvingas rekommendera våra medlemmar att stänga dörren till de demokratiska partierna visar tydligt hur fel det har blivit.


Musikstipendier för mångfald

Summary: Linnea Olsson, Peter Hallström, Noonie Bao och sju andra musikskapare belönades igår när Skap, Sveriges kompositörer och textförfattare hade sin årliga vårfest.

Uppemot 450 gäster från musik, politik och medier hade kommit till Vinterträdgården på Grand Hotel i Stockholm för att hylla de svenska musikskaparna. Pristagarna fick 45 000 kronor ur fonder med namn efter musikskapare som Fred Winter, Kai Gullmar, Sven Paddock samt Skaps egna stipendier – till exempel hederspriset som i år gick till Jerry Williams. – Årets tema är mångfald och jämställdhet. Vi delar ut ett 30-tal priser, varav tio på vårfesten och vill visa på den stora bredd och mångfald som finns i svenskt musikliv, förklarar Kjell Holmstrand, kommunikationschef på Skap. En av pristagarna är artisten och cellisten Linnea Olsson, 30. Motiveringen lyder: ”Med stråken som pensel och cellon som palett målar hon minimalistiska och drömska kompositioner i ständig vals med modern popmusik. Musik som både lugnar och upprör. Musik som berör.” – Jag är otroligt glad och blir taggad att fortsätta med det jag gör, säger hon. Linnea Olsson kommer från en musicerande familj i Halmstad. Vägvalet var enkelt; kommunala musikskolan, folkhögskola och Musikhögskolan i Stockholm. Just nu är hon ute på den tredje turnésvängen med den brittiska Polarprisvinnaren (2009) Peter Gabriel. De har varit konserter i Kanada, USA och Europa. I söndags var det en stor konsert i Berlin. – Jag och Jennie Abrahamsson är förband och kör två egna låtar var och kompar varandra. Sedan är vi med och körar, det är verkligen jättekul. Jag har även turnerat med Ane Brun, bland annat i Australien. Linnea Olssons debutskiva ”Ah” fick lysande recensioner, till och med i New York Times tidigare i år. – Det är alltid roligt att bli uppmärksammad, men det som betyder mest är gensvaret från publiken då man uppträder live, säger hon. Hennes nästa skiva är nästan klar, den ska bli mer ”poppig”, säger hon. Då samarbetar hon även med sin bror Povel. Peter Hallström, 49, sångare, pianist och låtskrivare, förkroppsligar begreppet doldis, enligt Skap. Han har medverkat som körsångare i Melodifestivalen åtskilliga gånger och körat åt såväl Eldkvarn som Peter LeMarc. Men han är även låtskrivaren bakom Sarah Dawn Finers genombrott med ”I remember love” och skrev tillsammans med henne ”Kärleksvisan” till kronprinsessbröllopet. En annan hit är Peter Jöbacks ”Viska en bön”. Men den största succén är ”Håll mitt hjärta”, som Björn Skifs sjöng i 142 veckor på Svensktoppen. Den skrevs tillsammans med Lasse ”Saltarö” Andersson. – Ja, jag är nog en doldis och det är högst självvalt. Jag väntade till jag var 47 år innan jag själv gav ut en soloplatta, berättar han. Under en tioårsperiod fram till 2009 sjöng han inte live en enda gång, då satt han mest och skrev. Och 2005–2006 flyttade han och familjen till Costa Rica, och ansåg att karriären var över. – Men det höll inte, snart var jag igång igen och 2009 lockades jag med på Carolas julturné. I juryns motivering står det att han ”ur ett stormigt inre skapar en trygg hamn för lyssnaren att lägga an vid. Svensktoppsklassiker, schlagerhits och varma sånger som låter oss hämta andan.” Peter Hallström växte upp i pingstkyrkan i Degerfors, men gjorde revolt och gick sin egen väg. Han blev kyrkskadad som han uttrycker det, tanken på synden och rädslan för helvetet satte spår. I dag är han tillbaka, men inte som troende utan som tröstesångare åt andra. Han har tio procents anställning som kyrkomusiker i Johannes församling och skriver även psalmer. – Jag åker också runt i landets kyrkor och sjunger och berättar på temat Vem stal min tro? En av låtarna som gett mycket respons är ”Brev från en förlorad son”, berättar han. Noonie Bao, 27 år i augusti, kommer från Botkyrka där hon gick kommunala musikskolan och lärde sig stå på scen hos Alby Fame. Längre fram bodde hon ett år i Schweiz och arbetade sedan ett par år i en studio i Paris för att utveckla tekniken att göra musik. Hennes talang upptäcktes av EMI/Sony som anställde henne 18 år gammal. På meritlistan finns låtar åt bland andra Avvici, Adiam Dymott och Tove Styrke. Hon var till exempel med och gjorde Aviccis hitlåt ”I could be the one” där hon även är med och sjunger. Skap beskriver henne ”som en lekfull kompositör vars musik går sin egen väg. Ett kompromisslöst, självständigt konstnärskap kombinerat med en medfödd hitkänsla gör henne till en av våra mest lovande låtskrivare.” ?– Ja, jag vill vara kompromisslös och ärlig. Att någon sedan faktiskt lyssnar på det jag gör är nästan svårt att ta in. För mig är det kul bara att få sitta och jobba i studion. Men också att resa runt i världen och arbeta med andra låtskrivare. Eller som nyligen då ett stort gäng från olika håll samlades tio dagar på en herrgård i Strängnäs och skrev låtar. Noonie, förra året nominerad som Årets nykomling på Grammisgalan, är i dag i full färd med sin andra helt egna skiva. Förutom de nu nämnda gick stipendier till Py Bäckman, Karin Dreijer, Edda Magnasson, Nina Ramsby, Masse Salazar och Jean-Paul Wall. Linnea Olsson Peter Hallström Noonie Bao Gratuleras till: Stipendier från Skap, Sveriges kompositörer och textförfattare. Pris: 45 000 kronor. Firade: Igår på Skaps vårfest på Grand Hotel tillsammans med de sju andra pristagarna.


Så märkeslojala är bilägarna

Summary: Toyota, Subaru och Kia har de mest lojala bilägarna. Premiummärken som Audi och Lexus har svårare att behålla sina privatkunder.

I tabellen här nedan ser man hur lojala bilägarna är till sina respektive märken när det är dags att byta till ny bil. Toyota ligger i topp hittills i år med en andel trogna kunder på 71 procent. Siffrorna kommer från Transportstyrelsen och har bearbetats av Sverker Andersson på Toyota Sverige. De visar troheten bland privatkunder på marknaden. De behåller i regel sina bilar längre än vad företagen gör. En kund som håller fast vid sitt märke är bilhandlarens högsta dröm. – Det är många parametrar som styr privatkunden när han eller hon bestämmer sig för att köpa en ny bil. Det är det som gör siffrorna så intressanta, säger Bengt Dalström, informationschef på Toyota i Sverige. – Vår jämna och höga andel visar hur mycket ägarna uppskattar våra bilar, säger han. Ansvariga på Subaru och Kia har lika stor anledning att sträcka på sig. Toppstriden stått mellan dem de senaste åren med undantag för 2011, då Subaru tillfälligt dök. Volvo, som under årtionden legat etta på nybilsmarknaden med en andel på cirka 20 procent, har en märkestrohet på 48 procent. Det betyder att mer än varannan privatkund väljer något annat märke när det dags att köpa nytt. Så har det varit under lång tid. Intressant är också hur lågt finmärken som Audi och BMW placerar sig. Och Toyotas lyxbilsmärke Lexus, med en lojalitet på endast 35 procent, jämfört med 47 procent för sju år sedan. Samtidigt brukar Lexus placera sig i topp i olika undersökningar om hur nöjda ägarna är med sina bilar. Hur hänger det ihop? – Lexusköparna är i regel välbeställda och byter relativt ofta. De vill gärna prova något nytt och är därför mer benägna att byta märke, även om de är nöjda med bilen, säger Sverker Andersson på Toyota Sverige. En annan bidragande faktor är att märken som Lexus och Audi har mycket hög andel företagskunder (80–90 procent hittills i år). Om rörligheten bland de fåtaliga privatkunderna stiger får det kraftigt utslag i statistiken – vilket gör att det ser mer dramatiskt ut än vad det egentligen är. För mer vardagsnära märken som Kia, Hyundai, Peugeot, Ford, Opel med flera är privatmarknaden desto viktigare. Och här gäller det verkligen att ligga högt i lojalitet, något som Kia lyckats med år efter år. –  Vi ligger omkring 70 procent. Vår höga placering speglar Kias kvalitet och design. Den speglar också vår sjuåriga garanti, som bidrar till att hålla uppe andrahandsvärdet på våra bilar, säger Cecilia Gustafsson, informationschef på Kia Sverige.


”Var fjärde kvinna ser Fi som ett alternativ i valet”

Summary: Nya siffror. En opinionsundersökning som presenteras i dag visar att var fjärde kvinna och var femte man kan tänka sig att rösta på Feministiskt initiativ. Vi ser nu ett feministiskt genombrott och förutsättningar är helt annorlunda jämfört med 2009 då vi fick 2,2 procent av rösterna, skriver tre EU-kandidater för Fi.

Idag släpper Feministiskt initiativ en opinionsundersökning som visar att var fjärde kvinna och var femte man kan tänka sig att rösta rosa. Mer än hälften av de tillfrågade anser också att det är bra att Feministiskt initiativ tar plats i parlamenten. Det vi upplever nu är ett feministiskt genombrott. Det är inte längre en fråga om huruvida Feministiskt initiativ kommer in i EU-parlamentet utan frågan är nu hur många mandat vi får i EU-parlamentet. Vi har goda belägg för vår analys. Läget ser helt annorlunda ut i dag, än vad det gjorde inför förra EU-valet 2009 då fick Feministiskt initiativ 2,2 procent av rösterna: • I dag är vi en bred folkrörelse som stadigt växer sig större. Feministiskt initiativ växer så det knakar både vad gäller medlemsantal, lokalgrupper och ideellt engagemang. För fem år sedan hade partiet ett 1.000-tal medlemmar medan vi i dag har en medlemssiffra som överstiger 14.000. Nya medlemsgrupper bildas hela tiden i spåren efter de Homepartyn våra tre talespersoner, EU-kandidater och riksdagskandidater håller hemma hos alla som är intresserade av vår politik. Intresset är så stort att vi har svårt att möta efterfrågan. • I dag blir väljarna upplysta om vår politik i nyhetsmedier. I valet 2009 var Feministiskt initiativ i medieskugga och fick som mest publicitet kring Gudrun Schymans deltagande i ”Let’s dance” och Benny Andersson bidrag till vår valfond. Den växande opinionen för en feministisk och antirasistisk politik har bidragit till att vi har ett nyhetsvärde som bjuder på utrymme i traditionella medier. Vi välkomnar denna utveckling som innebär att vårt parti blir taget på allvar och vår politik blir granskad av journalister. • Den sociala och tekniska utvecklingen av sociala medier ger oss andra förutsättningar än i valet 2009. Feministiskt initiativ är stora i sociala medier och växer där snabbare än något annat parti. Flera olika undersökningar visar att vi är bland de främsta av alla partier när det gäller följare, diskussion och aktivitet på Facebook. Experter är överens om att sociala medier har stor betydelse i valet, speciellt bland unga väljare. • I detta val har vi fått valsedlar tryckta och distribuerade. Till skillnad från förra EU-valet och kommande riksdagsval finns det nu förtryckta valsedlar för Feministiskt initiativ i alla vallokaler, vilket underlättar för alla som vill rösta på oss. Feministiskt initiativ får inget partistöd och har en valbudget på 1 miljon medan de andra partierna satsar mellan 10 och 70 miljoner kronor. De har då dessutom både anställd personal och kontor med all nödvändig administrativ infrastruktur. I Feministiskt initiativ har vi inga anställda, vi har ett par lokaler men saknar kontor. Det vi har är vår vilja till förändring. Feministiskt initiativ är ett parti som drivs utan pengar och personal, men som istället kan erbjuda något så sällsynt som politiska visioner. Vi bärs av den feministiska och antirasistiska folkrörelsen som kanaliserar sin längtan efter ett samhälle som värderar alla människor lika och tar frågor om mänskliga rättigheter på allvar. Vi är många som inte längre tänker låta oss förpassas till åskådarplatsen utan som nu själva tar plats i politiken. Feministiskt initiativ kommer in i EU-parlamentet på mandatet att vara en motkraft till de nationalistiska, fascistiska och rasistiska partierna som nu mobiliserar runt om i Europa. Vi vill se ett öppet Europa. Ett Europa där den fria rörligheten inte bara omfattar varor och kapital utan också människor. Ett Europa som först och främst bygger på idén om demokrati och mänskliga rättigheter. Ett Europa som bejakar kärleken mellan människor och där alla har den självklara rätten att få älska vem de vill. På söndag är det hög tid att höja rösten för mänskliga rättigheter och demokrati. Feministiskt initiativ är den röst som starkast står upp för alla människors lika värde och mot alla former av diskriminering. Vi tar vår längtan på allvar. Vår längtan efter ett samhälle som värderar alla människor lika och där de mänskliga rättigheterna respekteras. Vi vet att vi är många och att vi tillsammans kommer låta Feministiskt initiativ ta plats i EU-parlamentet. Vi röstar rosa för kärlekens skull. Sifo-undersökningen På uppdrag av Feministiskt initiativ har SIFO genomfört en opinionsundersökning med telefonintervjuer. Intervjuerna gjordes med totalt 1 000 personer mellan den 12 - 15 maj. Undersökningen visar att: Var fjärde kvinna och var femte man av de tillfrågade kan tänka sig att rösta på Feministiskt initiativ i EU-valet nu på söndag. Lika stora andelar kan tänka sig att rösta på oss i riksdagsvalet. Frågorna som ställdes var: Kan du tänka dig att rösta på Feministiskt initiativ i riksdagsvalet eller kan du inte det? Av de tillfrågade svarar 22 procent med svarsalternativet att ”Ja kan tänka mig att rösta på Feministiskt initiativ” Kan du tänka dig att rösta på Feministiskt initiativ i Eu-parlamentsvalet eller kan du inte det? Av de tillfrågade svarar 22 procent med svarsalternativet att ”Ja kan tänka mig att rösta på Feministiskt initiativ” Av de tillfrågade tycker 56 procent att det vore bra om Feministiskt initiativ kommer in i riksdagen. Feministiskt initiativ har ett starkt stöd bland unga personer mellan 15 och 29 år. Enligt undersökningen finns inte någonting som tyder på att utbildningsnivå påverkar inställningen till om en person kan tänka sig att rösta på Feministiskt initiativ.


”Flera metoder behövs för utsläppsminskningar”

Summary: Annie Lööf och Kent Johansson påstår på DN Debatt (18/5) skamlöst att ett svenskt prisgolv för utsläppsrätter skulle vara Miljöpartiets enda förslag för EU:s klimatpolitik. En snabb titt i vårt valmanifest bevisar motsatsen, för den som inte orkar sätta sig in i allt vi drivit i EU-parlamentet under mandatperioden, skriver miljöpartisterna Isabella Lövin och Helena Leander.

Annie Lööf och Kent Johansson tar upp en viktig fråga i sin artikel om EU:s klimatpolitik: priset på utsläpp måste höjas för att det ska löna sig att investera i effektivisering och förnybar energi. Deras förslag – att permanent dra undan ett stort antal utsläppsrätter – är också bra. Det finns ett stort överskott av utsläppsrätter på marknaden, vilket gör att taket för utsläppen inte fungerar i praktiken och priset på utsläpp har blivit löjeväckande lågt. Miljöpartiet har begärt att Sverige ska driva kravet att permanent dra tillbaka fler utsläppsrätter och inte bara tillfälligt hålla inne dem som EU-parlamentet beslutade om, men där la sig Annie Lööf platt f ör sina kompisar i Alliansen. Sverige ställde sig fegt bakom det urvattnade förslag som EU-kommissionen presenterade. Att höja ambitionsnivån blev inte heller lättare av att Moderaterna i EU-parlamentet satte käppar i hjulet och försvagade förslaget ytterligare. När sedan Annie Lööfs partikamrat Lena Ek sålde Sveriges överblivna utsläppsrätter till en amerikansk storbank, var regeringens och Centerpartiets trovärdighet i denna fråga helt skjuten i sank. När Centerpartiet hade en verklig chans att göra skillnad så lade man sig än en gång platt för Moderaterna. För att långsiktigt få ordning på EU:s havererade handelssystem krävs tuffare klimatmål. Där har Annie Lööf återigen lagt sig platt för Moderaterna, medan Miljöpartiet vill minska EU:s utsläpp med 60 procent till 2030. Därutöver krävs mer akuta åtgärder för att komma tillrätta med det kraschade systemet. Därför överväger EU-kommissionen nu ett minimipris för utsläppsrätter, ett så kallat golvpris. Om priset sjunker under en viss nivå slår golvpriset igenom och garanterar en viss nivå. Då kan utsläpp aldrig bli så billiga att det är olönsamt att investera i effektivisering och förnybar energi. Detta ger i sin tur långsiktighet för investerare och minskade utsläpp. Annie Lööf och Kent Johansson påstår skamlöst att ett svenskt prisgolv för utsläppsrätter skulle vara Miljöpartiets enda förslag för EU:s klimatpolitik. En snabb titt i vårt valmanifest bevisar motsatsen, för den som inte orkar sätta sig in i allt vi drivit i EU-parlamentet under mandatperioden. Precis som EU-kommissionen föreslår vi ett prisgolv på EU-nivå för att styra upp handelssystemet, men till skillnad från Centerpartiet är vi också beredda att gå före med ett nationellt prisgolv. Att ett nationellt prisgolv bara skulle leda till att utsläppen flyttar stämmer bara om systemet fungerar som det ska. Vi är ju överens om att systemet inte fungerar och att taket i praktiken inte finns – då flyttar inte heller utsläppen. Det är ju det som är hela problemet. Utöver detta presenterade vi för mindre än en vecka sedan fem genomgripande förslag på EU-nivå: att skapa en energiunion, att införa ett klimatpolitiskt ramverk, att förbjuda ny kolkraft, att införa lägsta nivå på koldioxidskatt samt införa regler för avinvestering ur fossil energi. Att reformera handelssystemet är viktigt, men det behövs även andra metoder för att snabbt och radikalt minska utsläppen när handelssystemet inte fungerar.


”Varför har Miljöpartiet övergivit oss för socialismen? ”

Summary: MP:s språkrör Gustav Fridolin och Åsa Romson skriver att Miljöpartiet vill vara ”det tredje blocket” i svensk politik. I själva verket har MP tagit ett jättekliv åt vänster. I fråga efter fråga har de förflyttat sig till vänster om Socialdemokraterna. Det är sorgligt att se hur Miljöpartiet övergett socialliberalismen, skriver Centerpartiets chefsekonom Martin Ådahl.

Efter förra valet tillhörde jag dem som ansåg att Miljöpartiet och alliansen kunde samarbeta. Det fanns beröringspunkter, både med grön skatteväxling och med Miljöpartiets på den tiden något mindre dogmatiska syn på arbetsmarknad, valfrihet och småföretag. Det talades rent av om ”latteliberaler” i MP. Till slut skapades också ett viktigt och varaktigt samarbete med Alliansen om arbetskraftsinvandring och migration. Men sedan tog MP-sagan en annan vändning. På DN Debatt försökte på tisdagen språkrören Gustav Fridolin och Åsa Romson tala om att Miljöpartiet vill vara ”det tredje blocket i svensk politik”. I själva verket har MP under de båda språkrörens ledning tagit ett jättekliv åt motsatt håll. I fråga efter fråga har de förflyttat sig till vänster om Socialdemokraterna. Det är sorgligt att se hur Miljöpartiet övergett socialliberalismen för sådant som, om S hade föreslagit det, kort och gott kallats för socialism. Nya exempel presenterades av Romson och Fridolin i MP:s valmanifest på tisdagen: För första gången vill Miljöpartiet, som värnat mångfalden av friskolor och alternativ pedagogik, nu stoppa privata vinstdrivande friskolor, en ståndpunkt klart till vänster om S. Det är ett mycket allvarligt besked för de tiotusentals elever som i dag går på dessa vinstdrivande friskolor, exempelvis de många elever från Rinkeby som valt att gå på Internationella engelska skolan i Skärholmen. För dem vill MP nu beskära rätten att välja. Samtidigt går man bakåt tiden till Miljöpartiets mer fundamentalistiska dagar och vill återinföra friåret, trots att det kommer ske till väldiga kostnader utan jobbeffekt. Dessutom vill man tvinga människor att jobba kortare genom 35-timmarveckan, som misslyckats så katastrofalt i Frankrike med stigande arbetslöshet som följd. MP tycks nu ha glömt att arbete inte är ett nollsummespel, där mer arbete till den ena är ofta förutsättning för arbete åt andra. Detta kommer efter en vårmotion där Miljöpartiet höjer skatten på jobb och företag netto med 12 miljarder. Inte en ”grön skatteväxling” där skatten höjs på utsläpp och sänks på jobb, utan en ”röd skattehöjning” med högre skatter på båda. Marginalskatterna ska höjas med en särskild treprocentig MP-skatt upp till rekordnivåerna över 60 procent som vi inte sett sedan före den stora skattereformen på 1980-talet. MP vill också inför en ny EU-skatt, en finansiell Tobinskatt, som ska tillfalla EU-kommissionens budget – ett av bokstavligen hundratals förslag om nya EU-regler som MP lagt fram i EU-parlamentet. De vill höja bidragsnivåerna och nationalisera tågtrafiken. Och så vidare. Under tiden har partiets mer måttfulla företrädare, Maria Wetterstrand, Per Bolund, Mikaela Valtersson med flera, fått stryka på foten för en alltmer vänsterradikal medlemsopinion och språkrör som blickar vänsterut. Paradoxalt nog tycks MP, ju närmare man tror sig komma regeringsmakten, bli mindre och mindre realistiska. Sett till de förslag som läggs fram bildar MP tyvärr allt oftare ”tredje block” med Vänsterpartiet, Fi och andra socialistiska krafter. Den som är socialliberal och miljöengagerad har bara Centerpartiet att rösta på i svensk politik. Kom tillbaka från ytterkanten, MP. Här finns mycket konkret att göra: vi behöver skatteväxla med lägre kostnader för jobbskapare och högre för utsläpp, prioritera de små företagens jobbskapande som står för 4 av 5 nya arbetstillfällen i Sverige, med att öppna arbetsmarknaden för unga och utlandsfödda och reformera arbetsförmedlingen. Men inget av detta är möjligt med den vänsterpolitik MP nu för.


Hur kan vi få sexåringen att bråka mindre med syskonen?

Summary: När sexåringen blir frustrerad går det ofta ut över hans yngre syskon. Han slår dem, och verkar ha tagit på sig rollen som den som ska ”straffa” småsyskonen när de har gjort något fel. Föräldrarna har pratat mycket med honom men det har inte hjälpt. Hur ska de göra för att minska konflikterna?

Fråga Vår familj består av oss föräldrar och tre barn i åldrarna 2, 4 och 6 år. Vi lever i min mening ett bra och harmoniskt liv, jobbar båda deltid och har mycket tid för familjen. Men vår sexårige son har ibland svårt att hantera situationer där han inte får som han vill eller att det inte går som han planerat. Det kan till exempel uppstå problem när han måste avbryta en rolig aktivitet eller om hans yngre bror vinner över honom i någon av deras tävlingar. Han blir då sur och är något av hans yngre syskon involverade kan det ibland sluta med att han slår denne som straff. Det är som om han inte kan kontrollera sin ilska utan agerar helt impulsivt. Som förälder har jag inga problem med att han blir arg och visar sina känslor (stampar i golvet, skriker, gråter eller vad det nu kan vara) utan bekräftar dem i stället. Det är när han ger sig på sina yngre syskon som det blir jobbigt. Lillasyster bankade på teven i morse varpå han slog till henne. Han motiverar det med att hon gjorde något man inte får göra. Han tar liksom på sig rollen att dela ut straff för vad han anser är fel beteende hos de yngre syskonen. Även roliga aktiviteter kan sluta på detta sätt.. Vi har pratat med honom om detta så många gånger nu – att man inte alltid kan vinna, att det gör ont när han slår lillebror eller lillasyster, att det finns vissa saker som mamma och pappa måste få bestämma. När vi gör det säger han precis som det är: jag slog eller knuffade honom för att han inte skulle vinna, eller för att han eller hon var dum. Jag har vid ett par tillfällen pratat med honom för att förebygga att problem ska uppstå, vilket inte har fungerat. Vi har även försökt välja våra strider, blundat för tjuvnyp och dragit ned på tjat och gnat men det hela har blivit så uppenbart nu under påskhelgen med fyra dagar av mycket konflikter, frustration och tjat, så himla trist. I övrigt fungerar det bra i samspel med andra, han har kompisar, klarar förskolan bra, gillar att vara aktiv, tycker för det mesta om att leka med sina syskon, blir bekräftad av oss föräldrar, tillbringar egen tid med oss och farmor/farfar. Vad kan vi som föräldrar göra för att minimera konflikterna han har med sina yngre syskon? Undrande mamma Svar Syskonbråk är det mest förekommande problemet i breven till den här spalten och jag har skrivit om det flera gånger. Jag repeterar därför kort en del från mina tidigare svar, innan jag diskuterar vad som kan vara viktigt i just er familj. Det tål att upprepas hur vanligt syskonbråk är. I snitt bråkar barn i förskoleåldern ungefär åtta gånger i timmen och bråken inleds ofta av ett äldre syskon. Det viktigaste för den fortsatta relationen mellan syskon är inte hur mycket de bråkar utan om de kan ha utbyte av och leka med varandra mellan bråken. Påståendet att barn lär sig att lösa konflikter om de får göra det på egen hand verkar inte riktigt stämma. Endast en minoritet av alla syskonbråk slutar nämligen konstruktivt. Generellt bör alltså föräldrar försöka medla i bråk, men det blir inte automatiskt bättre bara för att vuxna lägger sig i. En klar majoritet av syskonbråk handlar om mitt och ditt, bråk om ägodelar. Du tar upp två andra exempel i ditt brev som jag tänker fokusera på i resten av svaret. Vi börjar med konflikterna som handlar om att tävla och förlora. Du skriver att ni har pratat mycket om att man inte kan vinna jämt, men att det inte verkar hjälpa. Ni skulle kunna pröva en annan väg, som innebär att ni helt slutar att försöka övertyga honom med ord och argument. Risken är nämligen att man hamnar i ändlösa diskussioner som bara leder till en maktkamp. Ofta kan man nå längre genom att avleda och distrahera exempelvis genom att börja skoja med barnen i tävlingssituationen. Häng med i tävlingen och förlora själva på något drastiskt sätt (till exempel dratta på ändan). I bästa fall dras han med i ert skojande och hela situationen kan avdramatiseras. Om det är svårt att få med honom kan ett alternativ vara att fånga upp småsyskonet innan sonens tävling har gått för långt, eller att låta båda barnen tävla mot er. Min poäng är att försöka avstyra tävlingen genom lek snarare än med ord. Ni kan också pröva att hitta andra slags lekar, som inte handlar om tävling eller konkurrens. Skapa förutsättningar för aktiviteter som bygger på samarbete eller fri lek. Man har sett att fantasilekar och rollekar kan vara särskilt utvecklande för barns empati och därmed minska risken för bråk. När barn fantiserar tillsammans måste de nämligen ta varandras perspektiv för att förstå vad som händer i leken. Vi fortsätter med konflikterna där sonen blir polis och straffar sina yngre syskon. Å ena sidan är det inte konstigt att han reagerar, det gör många barn, men det är sättet han reagerar på som är oacceptabelt. En möjlig förklaring till den ilska han känner mot syskonen kan vara hur han uppfattar sin roll i familjen. Att döma av ditt brev blir det mycket diskussioner, tjat och tillsägelser även om ni försöker blunda ibland och välja strider. Det finns därför en risk att han känner sig orättvist utpekad, medan syskonen kommer undan. När barn känner sig orättvist behandlade brukar de ofta kompensera genom att själva börja straffa syskonen. Om det ligger till på detta sätt är er utmaning att försöka ge honom en ny roll i familjen, där han inte känner sig lika anklagad. Det är bra att släppa alla ambitioner att tala er son tillrätta medan konflikten pågår och känslorna svallar. Avbryt bara så fort ni kan och med så få ord som möjligt. Skilj barnen åt och ta diskussionen när lugnet har lagt sig. Forskning har visat att syskon i mycket högre grad kan hitta konstruktiva lösningar på konflikter om man gör på detta sätt. När ni pratar med er son om vad som hänt är det också bra att först visa förståelse för hans känslor innan ni diskuterar förändringar. Även i diskussionerna som sker i efterhand tror jag att ni kan låta bli att förklara för honom vad han gjorde fel eller inte får göra. Du skriver ju att ni har gjort det många gånger och han vet säkert redan vad som gäller. En bra strategi verkar i stället vara att göra händelserna till ett gemensamt problem, hur ska vi lösa det här? Be honom om egna förslag på förändringar. Vad vill han att ni ska göra? Kan han komma på något han själv kan göra annorlunda? Poängen är att göra honom delaktig. Till sist tar jag upp möjligheten att förebygga problem genom samtal. Generellt finns det en risk att barn upplever sådana samtal som förmaningar snarare än välvilliga påminnelser. Även om man håller en vänlig ton kan barnet ana förälderns oro och negativa förväntningar. Barnet kan lätt känna sig som en bråkstake som behöver sådana påminnelser, varför skulle inte jag vara snäll? Därför måste man undvika frågan om att vara snäll, bråkig eller dum. I stället får man försöka ge barnet konkreta uppgifter som handlar om något helt annat. Det kan till exempel vara att hjälpa er eller syskonen med något: När vi kommer till badhuset måste du hålla lillasyster i handen så att hon inte trillar i bassängen. Det vore toppen om du kan göra det. Rollen som hjälpare är förstås tacksammare än att vara bråkstake. Martin För mer läsning om forskning kring syskonbråk: www.forster.se/referenser140512. Be honom om egna förslag på förändringar. Vad vill han att ni ska göra? Kan han komma på något han själv kan göra annorlunda? Poängen är att göra honom delaktig. Fråga Insidans experter Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Martin Forster, legitimerad psykolog och forskare, svarar på frågor om barn och familjerelationer. fragainsidan@dn.se. Utvalda frågor besvaras och publiceras på dn.se/insidan och i papperstidningen


”Matematik kräver omfattande förarbete”

Summary: Mats Alvesson verkar inte förstå skolans verklighet, och hans förslag om att exempelvis låta matematiklärare undervisa mer och ”trötta” lärare ha färre lektioner är kontraproduktiva, skriver matematikläraren Mikael Jacobsson.

Mats Alvesson, professor i företagsekonomi, skriver på DN Debatt 8/5 att ”lärare i ämnen som kräver föga för- och efterarbete, till exempel matematik, skulle kunna undervisa mer”. Alla har naturligtvis rätt att ha åsikter om svenska skolan. Men frågan är hur det påverkar lärarnas redan låga status om vem som helst, utan några djupare kunskaper om grundskolans värld, i seriösa nyhetsmedier vädrar sina åsikter om hur skolans problem ska lösas och hur lärarnas tid ska användas. Mats vill göra gällande att lärare i matematik inte behöver förbereda sig innan de går in i klassrummet och möter sina elever. Jag har undervisat i den svenska gymnasie- och grundskolan i snart 15 år och vill hävda raka motsatsen: matematik är ett ämne som, om läraren vill fånga så många elevers intresse som möjligt, kräver omfattande förarbete. Matematik finns överallt i vardagen, men för att hitta bra exempel som gör ämnet spännande och intressant för en tonåring som inte tillhör de redan frälsta krävs research, och för det krävs tid. Att minimera matematiklärarnas tid till för- och efterarbete skulle leda till sämre undervisning och ännu sämre resultat i de rapporter som flitigt omnämns. ”Trötta lärare kan kanske ha färre lektioner och rätta flera skrivningar i stället”, fortsätter Mats Alvesson, även om han inte riktigt verkar tro på det själv då han garderar sig med ett ”kanske”. Ett märkligt förslag, särskilt med tanke på att Mats själv uttrycker behovet av att lärare ”befrias från mycket av den pappersexercis man nu slösar tid på”. En lärare som rättar andras skrivningar utför just bara pappersexercis. Det kan också vara på plats att klargöra en sak: lärare är inte trötta i första hand för att de har för många lektioner. Däremot är de trötta för att de har en orimlig arbetsbörda med alla administrativa uppgifter (digital dokumentation av elevernas utveckling med webbaserade verktyg som ofta är raka motsatsen till användarvänliga, införande eller ändringar av elevfrånvaro åt föräldrar som glömt anmäla eller tappat bort inloggningsuppgifter, svar på mail till föräldrar som ifrågasätter lärarens bedömning eftersom lärarnas låga status inbjuder till detta och sist men inte minst, rättning av en enorm mängd nationella prov i årskurs 3, 6 och 9). Att ge en ”trött” lärare (menar Mats utbränd?) fler skrivningar att rätta och mindre tid att agera pedagog, vilket vi får förmoda var syftet med att läraren valde yrket, är således ingen lösning – snarare ett mycket kontraproduktivt förslag. Mats Alvesson följer upp detta med ytterligare ett halvhjärtat förslag då han föreslår att ”man kanske kan ha färre behöriga lärare och i stället en del hjälplärare på deltid”. Vad händer med lärarnas status om vi gör helt om och ökar andelen obehöriga lärare som följaktligen har lägre lön? Svaret är givet. För att sammanfatta min replik på Mats Alvessons debattartikel använder jag hans egna ord: ”Ofta är vad som framställs som lösning en källa till problem.”


Studiero är en ödesfråga

Summary: Maktlösa lärare, ”kuddflickor” och barn som förstör lektionerna. Sveriges Radios granskning ger en skräckbild av skolan när den är som sämst.

Barnen fick stenciler utdelade med sångtexter. Dessa rev vissa sönder, vek till flygplan, kastade eller förstörde på annat sätt. När läraren skulle samla ihop dem igen var det inte många som gick att återanvända.” Så beskriver signaturen Förälder, Skåne en musiklektion för nioåringar som han eller hon besökt. Föräldern fortsätter: ”Efter en timme i denna klass var jag lika trött i huvudet som jag är efter en hel arbetsdag. Att mitt barn varje vecka vistas i en sådan här skolmiljö är rent av fruktansvärt.” Och det är det ju. Visserligen är situationer som denna inte normaltillståndet för svensk skola. Men de förekommer alltför ofta. E-boken ”Kaosklass – En bok av berättelser” samlar några av de omkring 1 000 vittnesmål som kommit från bland annat föräldrar, lärare och rektorer under Sveriges Radios granskning av skolan. Reportageserien avslutades i går med en specialdebatt om skolan. ”Kaosklass” är sorglig läsning om våld, oljud, förstörelse – och just kaos. ”Hot om att eleven ska mörda klasskamrater, fysiska påhopp på klasskamrater. Man ska hämta pappas luftpistol och skjuta ihjäl sina klasskamrater ...!” ”Jag möttes av en huvudlärare som saknade auktoritet, hade svårt att säga ifrån och fyra pojkar som högaktningsfullt sket i allt lärarna försökte säga.” ”Två till fyra elever lyckas ofta göra pannkaka av det som var tänkt som en intressant lektion. Resten, kanske 25 elever, genomlider uttråkade lektionen och får varken hjälp eller kunskapsmässig utmaning.” Av vittnesmålen kan man uppfatta vissa mönster. Ett är att ”duktiga”, lågmälda elever, gärna flickor, används av lärarna för att lugna bråkiga klasskompisar. Minst tre begrepp – ”buffertflicka”, ”kuddflicka” och ”stötdämpare” – används för fenomenet. Om flickorna inte får andra kunskaper i skolan lär de sig i alla fall att deras funktion är att stökiga killar ska trivas bättre. Ett annat är att nuvarande ordning – där utagerande elever som ofta har diagnoser integreras med lugnare – gör att båda grupperna förlorar. Många föräldrar vittnar om hur deras barn med adhd eller dyslexi inte får det stöd de behöver i ett vanligt klassrum. Resultatet är att de blir oroliga och stör de andra. ”Barn som tidigare gått vid specialskolor med specialpedagoger går nu i den vanliga skolan (...) Det största felet vi gjort i svensk skola är att vi låtsas tro att alla barn är lika – när de inte är det”, skriver en rektor med erfarenhet sedan 1980-talet. En inte ovanlig synpunkt i boken är att lärarna fått för dålig utbildning i att klara av stökiga klasser. Signaturen Tidigare rektor skriver: ”Barn som har adhd eller ett adhd-liknande beteende borde därför, för sin egen och andras skull, placeras i en egen liten grupp som har särskilt utbildade lärare med metodik och metoder som fungerar på dessa elever (...) Att inkludera i stället för att exkludera låter mycket bra, men hindrar i andra änden en fungerande klassrumsundervisning.” Läraren och föreläsaren Eva Larsson intervjuades nyligen i tidningen Skolvärlden. Där säger hon att hon sällan misströstar om skolan – men att problem i ett klassrum ofta uppstår när lärarens ledarskap är för svagt. Kombinationen osäkra lärare, stökiga elever och föräldrar som inte bryr sig, eller inte accepterar kritik av sina barn, kan mycket väl vara den viktigaste förklaringen till den svenska skolans kunskapsras. Sverige fördelar mer resurser till skolan än de flesta länder. Våra klasser är inte uppseendeväckande stora. Däremot är ordningen under all kritik. Ska det vara så svårt att se sambandet? När man tar del av vittnesmålen i ”Kaosklass” är det lätt att förtvivla tillsammans med dem som berättar. Vilka val har de föräldrarna? Blunda, be en bön och hoppas att deras barn ska komma ur skolan utan bestående men, dock med åtminstone någon bestående kunskap? Byta skola för sina egna ungar och lämna kvar de andra i kaoset? ”Att min nioåriga son ska få lida och att hans utbildning blir försämrad (...) det accepterar jag inte längre”, skriver Förälder, Skåne i avsnittet som inledde denna text. Vreden är berättigad. Ingen ska behöva hamna i en skola som inte bara ger en usel utbildning utan dessutom utsätter eleverna för risker som ingen vuxen skulle tolerera. Nyligen sa utbildningsminister Jan Björklund i DN att disciplin och studiero skulle bli viktiga ämnen i valrörelsen. Det inger visst hopp – så länge alla partier inser att ”valrörelsen” är ett alldeles för kort tidsperspektiv för denna ödesfråga.


Pinsam tystnad pågår

Moderaternas toppnamn Gunnar Hökmark lämnade ett klargörande besked i onsdagens intervju i DN: Hellre en svensk socialdemokrat än en ungersk konservativ. På frågan vem han känner starkast samhörighet med – Stefan Löfven eller Ungerns regeringschef Viktor Orbán – föll valet på S-ledaren. Ändå delar Moderaterna och Kristdemokraterna bänk i Europaparlamentet med ledamöter från det ungerska regeringspartiet. Trots upprepad kritik från Europarådet och valövervakningsorganet OSSE står kamraterna i den konservativa partigruppen EPP bakom Viktor Orbáns parti Fidesz. Inga förändringar är heller att vänta efter EU-valet om två veckor. M och KD förtjänar fortfarande att klandras för tystnaden kring den ungerska regeringens systematiska urholkning av demokratin. Hökmark är vice ordförande i EPP och tillhör parlamentets mest inflytelserika ledamöter. Men meriterna beskuggas av Ungern. Andra partier har likartade dilemman. Helt nyligen ombildade premiärminister Victor Ponta Rumäniens regering. Hans socialdemokratiska regering leder ett land som hamnar på jumboplats när pressfriheten i EU rankas. Djupa problem i rättssystemet plågar landet. Pontas regering vägrar också att samarbeta för att förbättra situationen för Rumäniens romer. ”Jag är förbannad och ledsen”, sa EU-minister Birgitta Ohlsson efter att den svenska regeringens förhandlingar med Rumänien havererat för en månad sedan. Tajmningen i Birgitta Ohlssons klarspråk kan vara en slump. Men det föll sig så att Folkpartiets liberala rumänska kolleger, av helt andra skäl, just hade dragit sig ur regeringssamarbetet med Ponta. Folkpartiets och Socialdemokraternas EU-parlamentariker har varit föredömligt snabba och rakryggade i sin dom mot den oroväckande väg Ungerns konservativa regering har tagit. Men med Rumänien har spelet varit det omvända. Kritik mot Rumäniens socialdemokrater och liberaler har dröjt, och det tydligaste språket har i  stället de konservativa stått för. Europaparlamentets system med partigrupper tvingar fram pragmatism. Men den hycklande tystnad som ofta råder kring partialliansernas mörka sidor är pinsam.


”SVT nobbar historisk gemensam Europadebatt”

Summary: Den 15 maj hålls för första gången en gemensam europeisk debatt mellan kandidaterna till Europas kanske viktigaste politiska uppdrag. Minst 15 europeiska public service-bolag samarbetar kring utsändningen. SVT tycks dock än så länge prioritera att sända ett avsnitt av ett dejtingprogram. Det bör rimligen ifrågasättas, skriver Cecilia Wikström (FP).

I samband med den stundande valrörelsen till Europaparlamentet finns en nyhet som hittills inte har fått särskilt stor uppmärksamhet i den svenska debatten. De europeiska politiska partierna har för första gången utsett sina kandidater till vem som ska efterträda José Manuel Barroso som EU-kommissionens ordförande. Vi liberaler har nominerat Belgiens tidigare statsminister Guy Verhofstadt, de konservativa har nominerat Luxemburgs tidigare statsminister tillika euro-gruppens ordförande Jean-Claude Juncker och socialdemokraterna den nuvarande talmannen i Europaparlamentet Martin Schultz. Det är alltså inte tal om några lättviktare utan om seriösa kandidater som utsetts i interna processer där sittande statsministrar och partiledare har tagit ställning för olika kandidater. Det har ofta hävdats att det inte finns någon gemensam politisk diskussion i Europa. För den som granskar den politiska debatten på vår kontinent under de senaste åren blir detta påstående närmast absurt. Den ekonomiska och finansiella krisen, ungdomsarbetslösheten, flyktingkrisen i Syrien, utmaningarna för Europa i Ukraina och från klimathotet är bara några exempel på stora debatter som pågått samtidigt i de flesta av våra medlemsländer. Medierna är visserligen fortfarande nationella men att påstå att det inte finns en europeisk politisk debatt om dessa olika frågor är helt enkelt orimligt. Flera europeiska public service-bolag har nu tagit initiativ till att bjuda in Europapartiernas toppkandidater till debatter inför valet till Europaparlamentet. Klockan 21.00 den 15 maj anordnas för första gången i historien en gemensam europeisk debatt mellan de fem stora Europapartiernas toppkandidater till posten som EU-kommissionens ordförande. Debatten sänds under 90 minuter på bästa sändningstid parallellt i kanaler över hela Europa. Den anordnas av EBU, som även ansvarar för exempelvis Eurovision Song Contest, tillsammans med minst femton av de största public service-bolagen, exempelvis brittiska BBC, tyska ZDF och franska France Television. Debatten, som sänds från Europaparlamentet i Bryssel, kommer att vara på engelska men kommer även att översättas till samtliga officiella språk, inklusive svenska. Det tycks även finnas möjlighet att sända debatten lite i efterhand för den som vill hinna texta den. Dessvärre verkar det för närvarande inte som att SVT är involverat i arbetet med denna debatt, och jag har inte heller sett något som tyder på att bolaget avser sända den i någon av sina kanaler. För närvarande innehåller tablån för SVT1 del 3 av 6 av ett dejtingprogram kallat ”kärlekskoden”, och SVT24 sänder ett avsnitt av en australisk thrillerserie. SVT2 sänder naturligtvis aktuellt klockan 21.00 och sedan en långfilm vid 22.00. Europasamarbetet beskrivs ofta som någonting som händer långt borta i stängda rum fyllda med anonyma byråkrater och makthavare. Även om nidbilden till stor del är just en nidbild är det helt riktigt att kännedomen om de europeiska politiska makthavarna är begränsad bland våra medborgare. Det är därför glädjande att det nu tas steg från de europeiska politiska partierna och stora delar av Europas medier för att föra fram ledande politiska företrädare för att presentera de respektive partiernas politiska visioner för Europa. Det skapar en arena för en genuin europeisk politisk debatt och bidrar till att stärka den demokratiska förankringen av unionen. Däremot lär dessa politiker förbli relativt okända i Sverige om till och med våra public service-medier bojkottar de mest centrala arrangemangen i valrörelsen. Just nu tar Europas politiker och många medier sitt ansvar för att efter bästa förmåga presentera de olika visioner och vägval Europa står inför under de kommande åren. Frågan är om våra svenska public service-medier kommer att följa efter och erbjuda medborgarna tillgång till den europeiska debatt som pågår för fullt runt om på vår kontinent. Det är inte en debatt om några abstrakta ”EU-frågor” utan en debatt om stora aktuella frågor som påverkar alla svenska medborgares vardag. Vilken politik ska vi driva i Europa för att kunna se till att fler får ett arbete att gå till så att vi kan värna välfärden? Hur ska vi se till att Europa kan vara världsledande i kampen mot klimathotet? Hur ser vi till att på ett humant sätt ta emot de som flyr undan krig och elände i vår omvärld? I slutändan är det naturligtvis Sveriges Television som måste avgöra om de tio dagar före valet till Europaparlamentet borde ge svenska medborgare tillgång till den europeiska politiska debatten eller inte. Att SVT trots public service-uppdraget än så länge tycks prioritera att sända ett avsnitt av ett dejtingprogram framför en historisk debatt med dem som kandiderar till Europas kanske viktigaste politiska uppdrag bör rimligen ifrågasättas. Det borde fortfarande finnas tid för SVT att komma på bättre tankar och ta public service-uppdraget på allvar.


Rätt attityd viktigare än någonsin

Summary: Det är viktigare än någonsin att som arbetssökande utstråla rätt attityd och inställning i en rekryteringssituation. Det anser Kjell Dahlin, retorikexpert som länge arbetat med HR-frågor i näringslivet. – Anställda är i dag varumärkesambassadörer för sin arbetsplats, säger han.

Egenskaper som samarbetsförmåga och social kompetens hos anställda – i forskningen kallat informellt humankapital – blir allt viktigare för arbetsgivaren och spelar stor roll vid lönesättningen. Det har akademikerförbundet Saco konstaterat i en ny bok om forskningen kring lönespridning. Retorikexperten och föreläsaren Kjell Dahlin, som tidigare arbetat med HR-frågor på flera företag, är inne på samma linje. – Företag premierar i dag medarbetare som genom sin inställning och sitt uppförande speglar företagets värderingar, säger han. I sin bok ”Attitydbarometern” för han fram tesen att de anställdas attityd och inställning är viktigare för ett företag än vilken marknadsföringskampanj som helst. Särskilt gäller detta serviceföretag. – Det värsta som kan drabba en arbetsplats är att de anställda har en taskig attityd, för sådant smittar av sig och det kostar företaget pengar. Fler företag borde därför redan i platsannonsen påtala vikten av rätt inställning, anser Kjell Dahlin. Han säger sig veta vad han talar om. – Jag var själv en sådan som alltid gnällde snackade skit om andra på jobbet. Anledningen var min usla självkänsla, jag behövde prata ned andra för att känna gemenskap. Till slut fick jag en tillsägelse av min chef, säger Kjell Dahlin. Tillsägningen blev ett uppvaknande. I dag föreläser han på företag och högskolor, bland annat om vikten av rätt attityd och social kompetens hos anställda. Under åren han arbetade med HR-frågor var han delaktig i många intervjuer och rekryteringar. Något han då tittade extra noga på var just den arbetssökandes sociala kompetens och inställning, inte minst den som visar sig i kroppsspråk och blickar. – Under flera rekryteringssituationer klädde jag mig i t-tröja medan de andra intervjuarna bar kostym, bara för att se om den arbetssökande betedde sig annorlunda mot mig, säger Kjell Dahlin. Kjell Dahlin tipsar: så övertygar du arbetsgivaren om att du har rätt attityd. 1 Utstråla positiv attityd redan i din cv. Men skriv inte ”jag är en glad och positiv person”. Skriv hellre om en situation då du med din goda inställning nått framgång. 2 Skriv inte ”det här tror jag att jag kan få ut av tjänsten”, utan ”det här tror jag vi kan uppnå tillsammans”. 3 Tänk på intervjusituationen från det du kommer till receptionen tills det du lämnar in besöksbrickan. Många rekryterare frågar efter intervjun receptionisten hur den arbetssökande betedde sig. 4 Ställ dig själv frågan vem du egentligen är. Är du säker på det kan du vara ärlig med vad du är bra på och vad du är mindre bra på. 5 Om det är fler än en som intervjuar dig, tänk på att titta på alla och ge alla lika mycket uppmärksamhet. Använd ditt leende och blick, det är kroppsattribut som skapar tillit.


Att lära ut med förnuft och känsla

Summary: Känslomässiga aspekter är viktiga för lärarnas arbetsglädje. Förnuft och känsla hänger tätt samman i läraryrket, menar Anna-Carin Bredmar som gjort en avhandling där hon undersökt hur lärarnas arbetsglädje ser ut.

Arbetsglädje är en viktig faktor i läraryrket, men det kommer lätt i skymundan i debatten, tycker Anna-Carin Bredmar som i sin avhandling undersökt arbetsglädje hos lärare. I lärarens vardag har arbetsglädjen fundamental betydelse, och skapar en grundläggande känsla av hemvist och stabilitet i arbetet, enligt Anna-Carin Bredmar. Känslomässig närvaro i det pedagogiska arbetet är viktigt för att lärare ska känna arbetsglädje. – Som lärare måste man använda både förnuft och känsla. Mycket av det som lärare upplever som arbetsglädje handlar om det emotionella, som att trösta och stödja elever, hjälpa dem att komma igenom något svårt, och om att ha roligt och skratta tillsammans. Även att glädjas tillsammans med kolleger ger arbetsglädje. Men det som är förbundet med glädje får inte alltid plats, och då är det problematiskt, säger hon. – Många lärare upplever att de har för många administrativa uppgifter, som dokumentation, bedömningar och kontroll. Att utveckla en emotionell lyhördhet i arbetet – något som ofta förknippas med arbetsglädje – är en yrkesskicklighet som är av stor betydelse för att göra ett bra arbete som lärare, menar Anna-Carin Bredmar. Lärarna känner också arbetsglädje när de blir mottagna som personer i mötet med elever och kolleger. – Att samtidigt vara personlig och professionell i arbetet är betydelsefullt. Lärare talar om att de är människor som undervisar människor. Att ta emot elever på ett bra och personligt sätt är en professionell hållning, och det handlar inte om att vara översvallande. Min forskning visar att förnuft och känsla hänger intimt samman i läraryrket, säger Anna-Carin Bredmar. Avhandlingen ”Lärares arbetsglädje. Betydelsen av emotionell närvaro i det pedagogiska arbetet” lades fram vid Göteborgs universitet i april. Ingrid Personne har varit lärare i mer än 35 år. – Den största arbetsglädjen har naturligtvis funnits i kontakten med barnen, säger hon. – Under större delen av mitt yrkesliv har jag jobbat som speciallärare, med barn med speciella behov, främst neuropsykiatriska funktionsnedsättningar. Som speciallärare har man mer tid för att hjälpa barnet med dess svårigheter, och för att i lugn och ro ägna sig åt varje barn. Så vi är privilegierade. Det har varit väldigt givande att få uppskattning från elever och föräldrar när eleverna har känt sig sedda, hörda och blivit hjälpta. Roligt och spännande har det också varit att utföra ett ”detektivarbete” för att hitta varje elevs inlärningsstil, och sedan kunna hjälpa dem utifrån deras unika behov, säger Ingrid Personne. Att få eleverna att växa, att göra framsteg, att få större självförtroende och våga mer har gett mycket glädje i jobbet. – Det finns en stor glädje i att känna att man kan påverka positivt. Jag får hälsningar från gamla elever, nu vuxna, som berättar hur det har gått för dem, och säger att jag har betytt mycket för dem. Då blir man förstås jätteglad. Samtidigt är det viktigt att vi lärare förstår att vi kan ha stor makt, att vi kan påverka mycket. Det är ett stort ansvar vi har också.


”Kunskapen brister även inom vården”

Summary: Kvinnor brukar ha lättare att prata om sin ofrivilliga barnlöshet. Men här, på infertilitetsmottagningen i Huddinge, känner männen att hämningarna släpper och att de vill tala, säger sjuksköterskan Jenny Säfström.

Telefontiden är över för den här dagen. Sjuksköterskorna Susanne Jarlvik Alm och Jenny Säfström har fått ett tiotal samtal, flera från män som trots många försök inte lyckats få barn och som nu tror att problemen kan finnas hos dem. Ett par av dem har redan innan de ringer fått reda på att deras spermier har dålig kvalitet eller är för få. –  En del orsaker till bristerna i spermaproduktionen kan behandlas så att den blir förbättrad igen. Det innebär att chanserna ökar att kunna få barn på naturlig väg eller genom provrörsbefruktning, förklarar Susanne Jarlvik Alm. Hon och Jenny Säfström arbetar på Centrum för andrologi och sexualmedicin, CASM, vid Karolinska universitetssjukhuset i Huddinge söder om Stockholm. Där arbetar man bland annat med infertilitet. Mottagningen ligger näst högst upp i en av de ganska trista sjukhusbyggnaderna och är ett av få centrum i landet som har högspecialiserad vård för ofrivilligt barnlösa män. Vissa orsaker till nedsatt manlig fruktsamhet går aldrig att bota, men de kan vara kopplade till risk för andra sjukdomar och hälsoproblem. Därför är det viktigt att tidigt ge behandling eller rådgivning som ger bättre förutsättningar för en allmänt god hälsa, menar Susanne och Jenny. Vi besöker sjukhuset i påskveckan då det är ganska lugnt på mottagningen. En man är på väg att träffa en läkare och visas in i ett besöksrum. På dörren till ett annat rum hänger en skylt med texten: ”Samtal pågår”. Strax därefter kommer ett par sakta gående i korridoren. Mannen och kvinnan håller varandra i handen, verkar en smula nervösa och är kanske oroliga för beskedet de snart ska få. Kommer de att kunna få ett barn? Ligger problemet hos mannen och går det i så fall att lösa? – De som kommer hit har oftast fått en remiss från en vårdcentral sedan ett prov visat att deras spermier inte fungerar som de ska. Ytterligare prov lämnas och sedan sker en noggrann utredning av orsaken till problemen, säger Jenny. Vid det första besöket går läkaren igenom resultatet av spermaundersökningen och ställer frågor om det sexuella samlivet, tidigare sjukdomar, den allmänna livsstilen och eventuell medicinering – allt med fokus på barnlöshetsproblematiken. Därefter fattas beslut om behovet av ytterligare undersökningar och eventuell behandling. Susanne och Jenny brukar ofta få ta blodprov som sedan skickas på analys för att se om det finns några kromosomavvikelser, det vill säga att kromosomuppsättningen avviker från det normala. Att mannens spermier inte fungerar tillfredsställande eller är för få till antalet kan ha medfödda orsaker, som missbildningar i könsorganen eller just kromosomavvikelser. Även påverkan från miljön, cellgifter, övervikt, läkemedel och rökning kan ligga bakom. Kroniska sjukdomar som diabetes eller neurologisk sjukdom spelar viss roll vid infertilitet, liksom infektioner som klamydia. På CASM vid Karolinska universitetssjukhuset arbetar läkare, sjuksköterskor, terapeuter och psykologer. De sysslar med undersökningar, behandlingar och forskning. – Det är viktigt med rätt hjälp och där kan forskningen bidra till att nya behandlingsmetoder kommer fram. Jag sökte mig hit bland annat för att det är en forskningsinriktad mottagning, berättar Susanne. Kunskaper om manlig infertilitet varierar – även inom sjukvården. Ofta ringer läkare till telefonrådgivningen vid Centrum för andrologi och sexualmedicin eftersom de inte vet vart de ska vända sig när ett prov visar att en man har problem med spermaproduktionen. I dag finns det nämligen få androloger i Sverige, det vill säga läkare som arbetar speciellt med sjukdomar och störningar i mannens fortplantningsorgan. Och andrologi räknas inte som en egen medicinsk specialitet till skillnad från i flera andra europeiska länder. Däremot finns det många hundra gynekologer här i landet. – Jag började här på mottagningen i höstas efter tips från en kollega om att det fanns en ledig tjänst. Trots att jag redan arbetat flera år på sjukhuset visste jag inte att det fanns ett centrum för andrologi och sexualmedicin. Det visar att kunskapen om andrologi och manlig barnlöshet har stora brister även bland oss i sjukvården, säger Jenny. Männen som söker hjälp för sin barnlöshet har olika social bakgrund och arbetar i olika yrken. Gemensamt är att de längtar efter att bli föräldrar och att de under en längre tid försökt att få barn. – Fortfarande tror jag att det är lite svårt att tala om det här med barnlöshet bland män, säger Susanne Jarlvik Alm. De som redan har barn tror att det är känsligt att beröra ämnet, och den som är barnlös vill inte heller ta upp frågan eftersom det kan anses som ett misslyckande att ha svårt att få barn. Jenny Säfström menar att det är lättare för en kvinna att tala om infertilitet och barnlöshet. Hon har en kvinnlig vän som öppet berättade om sina problem på arbetsplatsen, hennes manlige partner sa däremot inte ett ord till sina kolleger. – Men när männen kommer hit vill de gärna prata. De brukar säga att de äntligen kommit till ”rätt plats” och att hämningarna släpper när någon tar deras oro på allvar och har tid att lyssna. Både Jenny och Susanne har själva upplevt glädjen över att ha blivit föräldrar, och förstår vilken sorg barnlöshet kan innebära både för kvinnan och för mannen. – Därför känns vårt arbete meningsfullt. Ibland händer det att män som varit här ringer eller skriver att deras fru nu blivit gravid. Då blir man glad, berättar Susanne. Att få ett negativt besked om möjligheten att kunna bli föräldrar kan framkalla en kris hos paret, både hos mannen och hos kvinnan. – Därför är det viktigt att det finns möjlighet till samtal med kurator, psykolog eller terapeut. Vi kan erbjuda ett första sådant samtal eller remittera till just en kurator eller någon annan instans om det finns ett sådant behov. Medelåldern för förstföderskor blir allt högre i Stockholms län. Många som väntar med att försöka få barn tror att allt ska löpa på friktionsfritt och utan problem. Jenny säger att flera av männen som tar kontakt med mottagningen verkar vara ”påhejade” av sina partner. – De som ringer är pålästa och tycks ha samlat på sig kunskap om infertilitet och om vad som kan göras för att eventuellt komma tillrätta med problemen. Efter att den barnlöse mannen utretts och behandlats kan det barnlösa paret kanske få barn på naturlig väg eller få hjälp med IVF-behandling eller annan typ av assisterad befruktning på Karolinska universitetssjukhuset. – Paren kan gå vidare till fertilitetsenheten här på sjukhuset eller till andra vårdgivare i Stockholm och ute i landet, säger Susanne. Andrologi I Tyskland etablerades begreppet andrologi under 1800-talet. I USA var det framför allt urologer som var företrädare för specialiteten. I Skandinavien har även gynekologer som är engagerade i barnlöshetens problem utvecklat intresse för andrologi. Men andrologin är ännu inte någon definierad specialitet i Sverige utan utövas främst av en grupp intresserade endokrinologer, urologer, pediatriker och gynekologer. Behov finns dock av andrologisk spetskompetens och i dag är trenden på många ställen i världen att andrologin blir en egen specialitet. Källa: CASM


”Attacken från öster visar hur viktigt Europavalet är”

Summary: Gäller vår fred och säkerhet. Putins annektering av Krim utmanar den ordning vi försökt bygga upp efter kalla kriget. I stället för att rätten är makt finns risk för ett läge där makten dikterar vad som är rätt. Ett Europa som splittras och famlar inför detta blir farligare. Därför är Europavalet så viktigt, skriver Carl Bildt.

Om knappt en månad går vi till val i 28 länder i Europa. Vi ska välja våra ledamöter i Europaparlamentet för de kommande fem åren. Därmed inleds arbetet med att forma EU:s institutioner inför den nya mandatperioden. Precis som när vi senare i år väljer våra representanter till kommunfullmäktige, landsting och riksdagen så är även valet till vår demokratis europeiska nivå viktigt. Men utvecklingen under de senaste månaderna har gjort Europaparlamentsvalet ännu viktigare. Nu handlar det om förutsättningarna för fred och säkerhet i morgondagens Europa. President Putins militära angrepp på Ukraina och annektering av Krim utmanar hela den freds- och säkerhetsordning som vi har försökt att bygga upp efter det kalla krigets slut och Sovjetunionens upplösning. Vi har försökt bygga en ordning där gränser successivt betyder allt mindre, där rättsordning och frihet främjas i Europa i dess helhet, där säkerhet bygger på samarbete i stället för avskräckning och där respekten för rätten är fundamental. Nu riskerar vi i stället att kastas tillbaka till en tid där det är makten som dikterar och dompterar. I stället för en ordning där rätten är makt riskerar vi nu ett läge där makten dikterar vad som är rätt. Och då får vi inte bara ett mindre säkert och tryggt Europa, utan också en mindre stabil värld. Angreppet på Ukraina är ett angrepp på rättsordningen, på grunden för FN-stadgan och på fundamentet för den europeiska säkerhetsordningen. Och detta angrepp kan vi bara möta i ett allt starkare samarbete mellan Europas demokratier. Skulle, i det läge som råder i dag, vårt europeiska samarbete försvagas eller förstöras råder det dessvärre ingen tvekan om var tillfredsställelsen skulle vara som allra störst. Sverige skulle kanske inte vara i första frontlinjen för de omedelbara konsekvenserna, men förr eller senare skulle riskerna krypa sig in mot oss också. I denna utsatta tid har det varit en styrka att Europeiska unionen har kunnat reagera starkt och enat. Det har också varit en styrka att denna europeiska linje har haft ett brett stöd i Sveriges riksdag. Så långt är allt gott och väl. Men mitt i detta ser vi nya politiska tendenser som kräver vaksamhet. Att delar av nostalgivänstern har haft svårt att vara tydliga i denna situation förvånar kanske inte. Aftonbladets kultursida och vissa a-pressredaktörer är måhända inga Putinkramare men knappast heller några bestämda kritiker. De har det helt enkelt svårt. Men det nya i denna situation är den europeiska extremhögerns allt tydligare flirt med den ryska machonationalismen. Symboliken i associationerna till motorcykelgängen och maskingevären, med det tydliga föraktet för avvikande och multikulturalism, appellerar alldeles tydligt till en europeisk extremhöger som känner nostalgi för en tid när makt alltid var rätt. Så gott som alla de så kallade valobservatörer som man lyckades locka till den så kallade folkomröstningen på Krim kom från dessa mer ljusskygga europeiska miljöer. Och från Front National i Frankrike över Geert Wilders i Nederländerna till Ukip i Storbritannien ser man att det uttalas förståelse eller till och med stöd för Putins nya maktpolitik. Vid första anblick kan detta verka förvirrande. Kremlvurmande förknippas historiskt med andra delar av det politiska spektret. Men egentligen är det nya mönstret logiskt – och därmed också utomordentligt farligt. De ser en Vladimir Putin som under nationalismens banér tar strid mot samarbetets, rättens och mångfaldens Europa. I stället för Bryssel med dess sammanträden, kompromisser och komplicerade procedurer ser man nu den starka mannen som med våldet skapar sin egen rätt. Och det är förvisso sant att demokratin kräver sammanträden, förutsätter vilja till kompromisser och bygger på procedurer som vi alla förpliktar oss till att respektera. Inte minst gäller det i det historiska arbetet att bygga en allt fastare union med en halv miljard medborgare, 28 stater och än fler nationaliteter i det moderna Europa. De senaste fem åren av samarbete i EU har dominerats av de finansiella kriser som har drabbat ett antal av dess medlemsländer – åtskilliga inom euron, men också sådana utanför – och som ställt krav på både krishantering och beslut om utvidgat samarbete. I dagens värld kräver kriser alltid samarbete. De kommande fem åren kommer att domineras av mer politiska utmaningar. Attacken från öster mot rättsordning och samarbete, och det direkta och indirekta stöd den nu får från ljusskygga krafter i medlemsländerna, kräver ett tydligt starkare utrikes- och säkerhetspolitiskt samarbete. Ett Europa som splittras, svamlar, famlar och söndras inför det som nu händer, och de faror som ligger i utvecklingens förlängning, skulle otvivelaktigt bli ett osäkrare och rentav farligare Europa. Europafientligheten är farlig inte bara därför att den går hand i hand med de krafter av främlingsfientlighet som finns i våra olika samhällen. Vi ser i vår egen riksdag hur det är de bägge ytterkantspartierna som tydligt förenas i sin vilja att bryta loss Sverige från det europeiska samarbetet. Europafientligheten är farlig också därför att vi nu också ser hur den riskerar att gå hand i hand med den nya utmaning som så tydligt kommit till uttryck i president Putins angrepp på Ukraina, och som ytterst innebär att den rättsordning för alla i Europa som vi har försökt att bygga riskerar att svepas åt sidan av en den brutala maktens politik. Det är därför Europavalet är så viktigt. Det som nu sker – från främlingsfientlighet till aggression mot folkrätt och samarbete – innebär att samarbetstanken är utmanad och hotad på ett sätt som inte var fallet för bara några få år sedan. Europavalet är viktigt eftersom det nu är så oerhört mycket mer som står på spel. Det borde de senaste månaderna en liten bit öster om oss ha gjort klart. Därför hoppas jag på en valrörelse inför det viktiga Europavalet där alla är medvetna om vad som kan stå på spel, där det finns en tydlig insikt också om vårt nationella intresse av ett starkt europeiskt samarbete och där vi ser en så bred mobilisering som möjligt mot de krafter som i detta delvis dramatiska nya läge vill försvaga och förstöra vårt europeiska samarbete.


Här ses paret som en helhet

Summary: Det är inte mannen eller kvinnan som är infertil – det är paret. Så resonerar man på Skånes universitetssjukhus där det finns en unik mottagning för par som inte kan få barn, där både mannen och kvinnan undersöks noggrant före eventuell behandling.

På Skånes universitetssjukhus finns en mottagning för par som försökt att bli gravida i ett år utan att lyckas. På mottagningen sker utredning och planering av eventuell behandling. Där arbetar Aleksander Giwercman som överläkare och expert inom området manlig fertilitet. Han är också professor i reproduktionsmedicin vid Lunds Universitet. – Vi har arbetat fram ett koncept där vi ser paret som en helhet. Det är paret som är infertilt, inte mannen eller kvinnan. Men traditionellt är sjukvården inriktad på enskilda personer – och eftersom gynekologi sedan länge är en medicinsk specialitet har fokus när det gäller barnlöshet därför hamnat på kvinnan, säger han. Själv är Aleksander Giwercman specialiserad på andrologi, det vill säga frågor som rör manlig reproduktion. Han menar att kombinationen av hans specialintresse och traditionell gynekologi visat sig vara framgångsrik. – Tidigare rådde kanske ett revirtänkande där gynekologerna menade att de skulle ta hand om allt som rör barnlöshet. Nu har vi hittat en bra balans i arbetet. Ofrivillig barnlöshet är ett tecken på en underliggande sjukdom, enligt Aleksander Giwercman. Att hjälpa paret att få barn med hjälp av någon form av assisterad befruktning kan därför ses som ett sätt att behandla symtomen och inte grundorsaken, menar han. – Forskningen visar att ofrivilligt barnlösa har en överdödlighet, och den kvarstår även om de fått hjälp att skaffa barn. Därför är det så viktigt att göra noggranna undersökningar av både mannen och kvinnan i barnlösa par. I förra veckan berättade DN att läkare på Karolinska universitetssjukhuset i Stockholm sedan två år inte följer världshälsoorganisationen WHO:s regler när de analyserar spermier från infertila män. Detta har fått skarp kritik från bland andra den europeiska fertilitetsorganisationen ESHRE. Hur gör ni i Malmö? – Vi följer WHO:s regler. Som inom all annan laboratoriediagnostik bör man använda standardiserad och certifierad metodologi. Det är en självklarhet, svarar Aleksander Giwercman. De män och kvinnor som efter provtagningar kommer till det reproduktionsmedicinska centrumet vid Skånes universitetssjukhus träffar först en gynekolog och en androlog var för sig. Då sker en gynekologisk undersökning av kvinnan och en andrologisk undersökning av mannen. Därefter träffar paret gemensamt de båda läkarna för ett samtal om vilken eventuell behandling som kan vara bäst. Om två kvinnor söker hjälp träffar båda en gynekolog. – I de inledande undersökningarna ska inte mer fokus hamna på någon i paret. Beroende på provsvar och annat behandlas sedan om möjligt det underliggande problemet, oavsett om det finns hos mannen eller hos kvinnan. Forskningen visar att graviditet vid högre ålder innebär större risker för komplikationer, till exempel missfall. Samtidigt visar statistik att allt fler i Sverige väntar allt längre med att försöka skaffa barn. – Det ökar risken att drabbas av ofrivillig barnlöshet. I dag har mellan femton och tjugo procent av alla män och kvinnor problem med att få barn, säger Aleksander Giwercman. Är det viktigt att uppmärksamma barnlösa män? – Frågan är lite fel ställd. Alla barnlösa som söker hjälp, oavsett kön, ska få samma uppmärksamhet. Sedan stämmer det att mannen tidigare ofta glömdes bort. Läkaren konstaterade att spermaproduktionen var dålig och så blev det en provrörsbehandling där kvinnan hamnade i centrum. – Men samtidigt får vi inte glömma bort att inte bara mannen är ett ”offer”. Vid assisterad befruktning, typ IVF-behandlingar, stimuleras kvinnans äggproduktion med stora hormondoser vilket inte är komplikationsfritt. Ibland kanske detta sker helt i onödan, och en noggrann utredning av mannen kanske kan leda till andra lösningar där provrörsbefruktning inte behövs. Aleksander Giwercman säger att det ofta är psykiskt jobbigt att vara ofrivilligt barnlös. Det handlar inte om att ha ont i magen eller i en arm, som han uttrycker det. – Barnlöshet väcker starka existentiella frågor. Evolutionärt är ju människan skapad för att få barn och föra släktet vidare. Lyckas inte det är det lätt att drabbas av skuldkänslor och känna sig otillräcklig. Det här gäller både män och kvinnor. På Reproduktionsmedicinskt centrum På Reproduktionsmedicinskt centrum (RMC) vid Skånes universitetssjukhus arbetar experter inom området reproduktion, det vill säga fortplantning. De genomför till exempel utredningar av barnlöshet och assisterad befruktning (IVF, insemination och donation). På centrumet kan man få hjälp med infertilitetsutredningar och assisterad befruktning (IVF-behandling, inseminationsbehandling samt donation av ägg och spermier). Läkarna arbetar inom områden som gynekologi, andrologi och gynekologisk endokrinologi. Det finns en gemensam mottagning för infertila par. Här sker utredning och planering av eventuell behandling.


Han vill ge idéer en huvudroll

Summary: Svenska företag behöver stärka innovationskulturen på arbetsplatsen. Ett sätt att göra det är att skapa en ny yrkesroll. Det anser Magnus Karlsson, innovationschef på Ericsson.

Sverige är bäst på innovation i EU, enligt OECD. Svenska företag plöjer ned miljarder i innovationsutveckling; i en enkät från SCB uppger hälften av alla svenska företag att de regelbundet investerar i forskning. Men om investeringen ska löna sig krävs det mer. – Vi kan inte luta oss tillbaka och säga att ”vi är bäst”. I stället behöver vi arbeta för starkare innovationskulturer på arbetsplatser, säger Magnus Karlsson, ordförande i Innovationsledarna, adjungerad professor i Innovation Management på KTH och ansvarig för innovationsledning på koncernfunktionen för strategi på Ericsson. Hur skapar man då en innovativ arbetskultur? I en färsk undersökning från TNS Sifo gjord på uppdrag av mjukvaruföretaget Dassault Systèmes svarar svenska chefer att det viktigaste är att företagsledningen tillåter risktaganden och misslyckanden. En annan viktig faktor anser cheferna är att anställda får ägna sig åt innovationsarbete på schemalagd arbetstid. Båda faktorerna är något som Innovationsledarna lyfter fram och arbetar för. Yrkesföreningen är nystartad och har representanter från flertalet svenska storföretag som medlemmar, bland annat Volvo, Scania, Sandvik och SKF. Målet är att etablera innovationsledaren, personen som ansvarar för att idéer tas fram och realiseras, som en yrkeskategori. – Det finns en bild på många företag att innovation på något sätt sker av sig självt. Men forskning och erfarenhet pekar tydligt på att det går att förbättra förutsättningarna genom att systematiskt leda och organisera innovationsarbetet, säger Magnus Karlsson. Hans tips till företag som vill stärka sitt innovationsarbete är därför enkelt. – Anställ en innovationsledare. Då blir det tydligare vem eller vilka som leder i arbetet och var i organisationen frågan hör hemma, säger Magnus Karlsson. 1. Ha högt i tak. Tillåt stor öppenhet för diskussioner och idéer. 2. Tillåt misstag. Det ligger i innovationsarbetets natur att projekt misslyckas, en del av det faktiska arbetet. 3. Arbeta för mångfald. Med olika bakgrunder och perspektiv skapas nytänkande. 4. Avsätt tid. Ge medarbetarna utrymme för innovationsarbete. 5. Kommunicera. Låt alla anställda få veta vad som händer inom innovationsarbetet. 6. Synliggör innovatörerna. Erkännande är en viktig drivkraft. 7. Sök insikter. Hur kan vi hjälpa kunden att göra ett bättre jobb? 8. Sätt mål. Innovationsarbete behöver riktning, mening och uppföljning.


Inget fel med makt – om den hamnar i rätt händer

Summary: Många vill ha det, men få erkänner det. Det handlar om makt, som för en del är ett fult ord. Men det är inget fel med makt – bara den hamnar i rätt händer, menar retorikexperten Elaine Eksvärd som lär ut maktstrategier.

Vill du lära dig när tystnad ger mer inflytande än det talade ordet? Kunna genomskåda dem som på enkla sätt får dig att göra som de vill? Och vill du att andra inte bara ska lyssna på dig, utan också göra som du vill? Det är några av de frågor retorikexperten och författaren Elaine Eksvärd försöker reda ut i sin nyutkomna bok ”Vardagsmakt” (Forum bokförlag) Det finns inget hon tycker så illa om som när folk ”sätter sig” på andra med fula metoder och knep. Det kan handla om alltifrån att få någon att stanna kvar i en destruktiv relation till att någon på jobbet får en att känna sig tvingad att arbeta över. Men hon konstaterar samtidigt att världen och livet inte är rättvist. En del har mycket makt, andra har lite makt eller är maktlösa. Fast alla kan bli ”makthavare i sitt eget liv”, som Elaine Eksvärd uttrycker det. Hon menar att det inte är något fel på makt – det är den som har den som gör den bra eller dålig. Och makt handlar inte om tillfälligheter, påpekar hon och beskriver samtidigt en rad olika strategier som kan ge oss kontroll över våra liv. För många är makt ett fult ord, men samtidigt ett önskvärt fenomen. Många vill ha makten, men få är öppna med att de strävar efter den. Men ingen ska behöva skämmas för att han eller hon vill ha makt, vi måste inte bli diktatorer eller behandla folk illa för att de ska göra som vi vill. Därför är det heller inget fel med makt – så länge den hamnar i rätt händer, menar Elaine Eksvärd. I sin första bok ”Härskartekniker” visade hon på olika knep att hantera besvärliga människor snyggt och smärtfritt. Den här gången väljer hon att fokusera på vardagsmakten och betonar flera gånger att makt aldrig handlar om tillfälligheter. Redan i det antika Grekland förklarade filosofen och retorikern Aristoteles att om någon vill få andra att lyssna är särskilt tre komponenter viktiga. Det handlar om budskapet, välviljan och nyfikenheten. Elaine Eksvärd talar i sin bok bland annat om auktoritetsmakt, social makt, pengamakt och tystnadsmakt. I tio kapitel analyserar hon olika strategier för att få kontroll över andra och hur vi kan genomskåda dessa. Ett exempel från kapitlet om auktoritetsmakt: Vi tror sällan på dem som är osäkra i sin retorik. Vem litar ni mest på? Den som säger: ”Jag känner ... ”Kanske kan man tycka ... ”Det här är viktigt, eller vad tycker ni? Eller den som säger: ”Så här är det!” ”Jag tycker!” ”Jag har något att berätta!” I ett berömt försök lät forskaren Stanley Milgram studenter vara testpersoner för allt kraftigare men ”falska” elchocker. När studenterna vädjade om att få sluta trycka på knappen räckte inte Milgrams läkarrock och forskartitel. Han var tvungen att verka oerhört bestämd och inte lämna något som helst utrymme för tvekan och diskussioner: ”Försöket kräver att ni fortsätter”, det är av yttersta vikt att ni fortsätter” och så vidare. Om personen med auktoritet – i det här fallet forskaren Milgram – hade använt sig av osäkra uttryck hade hans makt troligen raserats, tror Elaine Eksvärd. Det viktiga är inte alltid vad vi säger utan hur vi säger det, fortsätter hon. Mia Törnblom, en uppmärksammad livscoach, saknar utbildning och det är något hon inte drar sig för att berätta under sina föreläsningar: ”Nej, jag är inte bra på det där med siffror och vetenskapliga undersökningar och kognitiv psykologi. Men jag har varit i knarkträsket och tagit mig därifrån.” Mia Törnblom erkänner sina brister, men visar samtidigt att hon har viktiga erfarenheter att förmedla. Hon får därmed människor att lyssna och, tar makten över situationen. Enligt Elaine Eksvärd är denna strategi verkningsfull även i vardagslivet. Den sydafrikanske frihetshjälten Nelson Mandela satt nära trettio år i fängelse. Hans vänskap med fångvaktaren Christo Brand öppnade till slut dörrar som tidigare varit hermetiskt stängda – och fick Brand att förbise de stränga fängelsereglerna. Bland annat smugglade han in Mandelas barnbarn. Varför gjorde han så? Jo, en viktig förklaring var att Mandela visade välvilja och respekt för sin fångvaktare. Det gav honom en social makt i fängelset. Även det här exemplet går att överföra till vardagslivet här i Sverige. Att visa respekt kan få andra att lyssna till dig och därmed ge även dig en form av social makt. Elaine Eksvärd skriver att hennes förhoppning är att den som läser hennes nya bok ska få en del verktyg att ta makten över sina liv, lära sig för att genomskåda dem som oförtjänt har makt över oss och framför allt förstå varför de har det. Använder han eller hon tystnad eller rädsla, eller spelar han eller hon på utseendet? Den 28 april klockan 18.30 håller Elaine Eksvärd föredrag om ”Vardagsmakt” på Medborgarskolan i Stockholm, lokal ej fastställd. Elaine Eksvärd Gör: Är retorikkonsult och författare. När hon inte skriver är hon vd för retorikbyrån Snacka Snyggt. Bor: Stockholm. Familj: Man och son. Böcker: Har tidigare bland annat skrivit böckerna ”Härskarteknik” och ”Snacka snyggt – modern retorik”. ”Det finns ett gäng Göran Persson ”Det finns ett gäng Göran Persson där ute som älskar att sätta folk i tystnadens osäkerhet. Lär dig att se helt oberhörd ut. Vänd på situationen och se det som att det egentligen är du som är tyst och att den andre inte kommer att kunna hänga kvar i din tystnad allt för länge. Vinn den tysta leken och vinn dessutom respekt och lite fruktan.” Ur ”Vardagsmakt” av Elaine Eksvärd.


”I alliansens Sverige är unga arbetslösa allt längre tid”

Summary: Nya siffror. Unga är arbetslösa 30 procent längre tid i dag än när alliansen tillträdde. Ungdomsarbetslösheten är nu så hög att EU beviljat krisstöd på drygt en miljard. Regeringens politik fungerar inte. Med vår garanti skulle ingen ungdom gå arbetslös i mer än 90 dagar, skriver Magdalena Andersson och Mikael Damberg (S).

Ungdomsarbetslösheten i Sverige är nu så hög att EU-kommissionen har beviljat krisstöd till ett antal regioner i vårt land. Värmland, Dalarna, Gävleborg, Västernorrland, Jämtland, Skåne och Blekinge har tillsammans beviljats ett krisstöd på drygt en miljard kronor. Krisstödet är en del av EU:s Youth Employment Initiative och ska enligt EU-kommissionen ”frontloadas”, vilket betyder att de ska användas så snart som möjligt. EU-parlamentet fattade i höstas beslut om att bevilja ett särskilt krisstöd till de regioner i EU där ungdomsarbetslösheten är högre än 25 procent. Förutom Sverige kvalificerar sig också exempelvis Portugal, Irland, Grekland och Spanien sig för det här krisstödet. I de länder som Sverige brukar jämföra sig med, exempelvis Österrike, Tyskland, Danmark, Finland och Nederländerna, är inte ungdomsarbetslösheten så hög att de kvalificerar sig för krisstöd från EU. Ungdomsarbetslösheten i Sverige är i dag högre än när regeringen Reinfeldt tillträdde, och i dag står 90 000 unga utan jobb. Långtidsarbetslösheten bland ungdomar är särskilt allvarlig. I dag har mer än 35 000 ungdomar gått arbetslösa längre än sex månader. Vi har bett riksdagens utredningstjänst att särskilt titta på hur länge ungdomar (15-24 år, enligt EU:s definition) är arbetslösa i Sverige. Resultatet är nedslående. Tredje kvartalet 2006 – när alliansregeringen tog över – var en ung person arbetslös i genomsnitt 12,6 veckor. Sista kvartalet 2013 var en ung person arbetslös i genomsnitt i 18,1 veckor. Under regeringen Reinfeldt har den genomsnittliga tiden i ungdomsarbetslöshet alltså förlängts med över 30 procent. Ungdomsarbetslösheten har dessutom bitit sig fast på en alldeles för hög nivå och långtidsarbetslösheten bland unga har skjutit i höjden. Varför ser det så illa ut i Sverige? Varför halkar Sverige i samma grupp som de så kallade krisländerna och inte bland de länder som vi annars brukar ha mycket gemensamt med – exempelvis Österrike, Danmark och Finland? Varför sticker Sverige ut som ett medlemsland med särskilt allvarlig ungdomsarbetslöshet? Den svenska regeringen har en övertro på att skattesänkningar allena fixar jobben. Jobbskatteavdrag, bolagsskattesänkning, restaurangmomssänkning och alla de andra skattesänkningarna på sammantaget över 130 miljarder har inte haft den effekt som regeringen trodde. Arbetslösheten är högre nu än när regeringen tillträdde. Det är uppenbart att regeringens politik inte fungerar. Ändå håller regeringen fast vid att skattesänkningar är det som ska lösa ungdomsarbetslösheten. Vi socialdemokrater vill se en annan väg för Sverige. På initiativ av Socialdemokraterna i Europa rekommenderar EU varje medlemsland att införa en så kallad ungdomsgaranti. Det betyder att varje medlemsland ska erbjuda sina arbetslösa ungdomar jobb, praktik eller utbildning senast efter fyra månader. Sverige är ett av de länder som inte infört en ungdomsgaranti trots påtryckningar från EU-kommissionen. Regeringen Reinfeldt vägrar. I stället får arbetslösa ungdomar ägna dagarna åt cv-skrivande och ”coaching”. I Finland har antalet veckor en ung person är arbetslös minskat betydligt sedan man införde ungdomsgarantin. Österrike har som bekant en av EU:s lägsta ungdomsarbetslöshetsnivåer och bedömningen är att det till stor del beror på aktiva åtgärder från regeringen. Vi svenska socialdemokrater går längre än EU. Vi sätter gränsen för ungdomsgarantin till tre månader. Vi har avsatt medel i budgeten för att varje ung arbetslös ska erbjudas praktik, utbildning eller jobb inom 90 dagar. Vi kallar det 90-dagarsgarantin. Vi föreslår nu i vårmotionen ett första steg i 90-dagarsgarantin. Vi vill inleda utbildningskontraktet redan i höst. Utöver garantin vill vi investera i fler och bättre utbildningar för våra ungdomar så att de är rustade att ta jobben som växer fram. Sverige behöver ett nytt kunskapslyft för att rusta befolkningen med grundskoleutbildning och gymnasieutbildning men också yrkeshögskoleutbildning och högskoleutbildning då utbildningskraven stiger på arbetsmarknaden. Vi vill införa utbildningskontrakt för att få unga som saknar gymnasiekompetens att avsluta sin gymnasieutbildning. Det innebär att alla arbetslösa ungdomar utan gymnasieexamen måste påbörja eller fortsätta sin gymnasieutbildning för att berättigas ersättning från samhället. I dag är det väldigt svårt för en ung person utan fullständig gymnasieutbildning att få jobb. Därför vill vi att gymnasieskolan ska bli obligatorisk. Vi vill göra yrkesintroduktionsjobb till en fungerande insats som ger unga nyanställda möjlighet att kombinera jobb med utbildning. På så sätt underlättar vi för företag att säkra kompetensförsörjning samtidigt som unga får yrkeskunskaper och jobb. Vi vill investera i fler utbildningsplatser på universitet, högskola och Komvux samt i Yrkeshögskolan, där nio av tio ungdomar får jobb efter avslutad utbildning. Genom regeringens underlåtenhet att ta ungdomsarbetslösheten på allvar har nu ungdomsarbetslösheten i Sverige nått sådana nivåer att vi har kvalificerat oss för krisstöd från EU. Krisstödet består av 400 miljoner kronor direkt från Youth Employment Initiative. Till detta kommer ytterligare 400 miljoner kronor från Europeiska socialfonden. Med svensk medfinansiering på ytterligare 400 miljoner rör det sig totalt om drygt en miljard svenska kronor. I förra veckan lämnade den svenska regeringen förslag på vad man vill använda den dryga miljarden till. Regeringens plan sammanfattas i tre ord: ”business as usual”. Trots rekommendationer från EU-kommissionen om att regeringen måste vara mer aktiv väljer regeringen att fortsätta i samma spår som tidigare. Inga nya idéer eller initiativ. Nu är snart två mandatperioder med en borgerlig regering till ända. När vi nu summerar och gör bokslut sticker ungdomsarbetslösheten ut. Regeringen bär ett stort ansvar för ett misslyckande som riskerar märka en hel generation ungdomar. Stefan Löfven har lovat att det första beslut en socialdemokratisk regering fattar är att införa en ungdomsgaranti. Varenda ung kille eller tjej ska erbjudas riktiga insatser från dag ett. Ingen ska någonsin börja sitt vuxna liv med att vara långtidsarbetslös. Skillnaden i svensk politik står mellan fortsatta skattesänkningar som visat sig ge dålig utdelning eller aktiva insatser som garanterar våra ungdomar jobb, praktik eller utbildning inom tre månader.


”Hur ska vi hjälpa vår son att våga igen efter misslyckanden?”

Summary: Sexåringen har alltid varit eftertänksam och försiktig, men nu har det börjat bli till ett hinder för honom. Han vill inte öva på sådant han inte kan, till exempel att cykla, men ser samtidigt att alla jämnåriga kan cykla och känner sig dum. Hur ska föräldrarna kunna hjälpa honom? Psykolog Martin Forster ger råd.

Hur ska vi kunna hjälpa vår son att våga? Vi har en 6,5 åring som är eftertänksam och försiktig av sig och så har han alltid varit. Han förstår inte heller vitsen med att öva på saker. Han blir väldigt besviken på sig själv om han inte kan direkt, även fast vi förklarar om och om igen att man inte kan kunna allt redan från början. Exempelvis vill han inte öva på att cykla då han ramlade av en gång när han var fyra och det kan ju faktiskt hända igen, säger han. Han vill lära sig simma men vägrar att öva utan simdyna eftersom man faktiskt kan drunkna, återigen hans egna ord. Så är det ofta, han ser liksom värsta scenariot hela tiden. Åker vi till ett nytt ställe, som ett lekland, kan det låsa sig totalt. Om vi ger honom en stund att se sig om innan brukar det dock fungera bättre. Att tänka efter är en del av hans personlighet men nu börjar detta bli ett hinder för honom. Han ser till exempel att alla jämnåriga kan cykla, men det leder inte till att han vill öva utan bara till att han känner sig dum. I förskoleklassen är han intresserad och gillar lektionerna, ligger långt framme med matten och kan nästan läsa. Han har också många kompisar. Hur ska vi kunna hjälpa honom? Nu blir det mycket tjat, frustration och ilska från alla parter. Bekymrad mamma Tack för ditt brev. Jag har tidigare svarat på liknande frågor då många föräldrar upplever samma sak som du. Problem med att våga blir ofta tydliga i din sons ålder, när kraven ökar och barn mer medvetet börjar jämföra sig med kamrater. Det är också vanligt att barn kan känna självförtroende inom vissa områden samtidigt som det sviker helt inom andra. Jag tror att du redan känner till mitt första råd, nämligen att försöka ta utmaningarna i små steg. Även om många föräldrar vet detta, är det ofta svårt i praktiken. Hur ska man göra utmaningen mindre när barnet vägrar att ens gå in på leklandet? Om han väl har låst sig gissar jag att det är svårt att komma vidare, oavsett vilka förslag ni lyckas komma på i stunden. För många föräldrar leder det till tjat och frustration, vilket i sin tur leder till perioder då man helt släpper ambitionen att utmana rädslor. Jag vet inte om detta känns bekant, men det är ett vanligt mönster i samspelet mellan föräldrar och barn som är rädda för saker. Det blir som en jojo där föräldern antingen sätter för mycket press eller ingen press alls. För att undvika detta är det förstås bra att planera utmaningar i förväg, helst tillsammans med barnet. Om du till exempel föreslår att ni ska åka till ett lekland kan du vara tydlig med att sonen inte kommer att behöva göra något om han inte vill. Om han bara vill titta är det helt okej. När ni är på plats låter det bra att först låta honom bekanta sig med stället en stund. Det är en illustration av en annan viktig princip – att inte ha för bråttom att ta nya steg. Vänta tills sonen verkar slappna av och ha kontroll. Om han ändå nobbar en utmaning du föreslår gäller det att svälja frustrationen och ge förslag på mindre steg – att välja en mindre rutschkana, att åka tillsammans, att bara åka sista biten, att bara klättra upp och titta och så vidare. Försök att tänka igenom möjliga steg i förväg. Man vill gärna försöka övertyga barn om att saker inte är farliga genom att argumentera. Risken är att man fastnar i en maktkamp och att barnet blir alltmer upptaget av eventuella faror. Dessutom kan man ju faktiskt trilla på cykeln eller få en kallsup. Medge att sådant kan hända, men led framförallt allt in barnet på själva uppgiften: ”Jo, om man har otur kan man ramla, men vågar du pröva om jag springer bredvid hela tiden? Om jag orkar det – du kanske cyklar för fort!” Låt barnet dra sina egna slutsatser efter en utmaning. Det är förstås också betydelsefullt hur du reagerar när han väl trillar på cykeln eller får en kallsup. Många barn blir rädda och tappar modet att fortsätta när det blir bakslag. Som förälder gäller det därför att försöka avdramatisera samtidigt som man visar förståelse. Gå lugnt fram till sonen och trösta en stund, men försök sedan att distrahera honom och gå vidare. Du kanske måste backa flera steg för att han ska vilja fortsätta, men undvik att ge upp försöket helt och hållet. För att lyckas med allt detta finns det en sak som brukar vara avgörande: att föräldern stå fast vid överenskommelserna. Vi antar att din son faktiskt nöjer sig med att göra det ni bestämde – han väljer att bara titta när ni kommer till leklandet. Alla förslag på utmaningar nobbas. Då gäller det att du inte pyser ut besvikelse eller otålighet, vilket är lättare sagt än gjort. Försök att ställa in dig i förväg på att det är en framgång att bara komma iväg. Sonens rädsla skulle också kunna handla om att han tycker det är pinsamt och jobbigt att göra fel eller misslyckas i största allmänhet. Många kopplar samman rädsla för att misslyckas med låg självkänsla och förespråkar att föräldrar ska ge villkorslös kärlek oavsett hur barnet presterar. Det är ett bra råd till föräldrar som i första hand ger bekräftelse när barnet lyckas med saker. Samtidigt är det många barn som är rädda för att misslyckas trots att de blir villkorslöst älskade av sina föräldrar. Jag vill därför ge tre råd om kommunikation som kan hjälpa barn med utmaningar. Det första handlar om vad man säger när man ger instruktioner eller uppmanar barn att göra saker de tvekar inför. För att öka lusten och modet att pröva är det bra att fokusera på hur man gör något. Förklara för sonen hur man sitter på cykeln, håller i styret, har blicken framåt och så vidare. Sådant gör förstås de flesta föräldrar, men risken finns att man samtidigt börjar prata om hur bra det kommer att gå eller hur liten risk det är att ramla. Då börjar barnet fundera på allt som kan hända och tappar uppmärksamheten på själva uppgiften. En minnesregel kan vara att prata om vad barnet behöver lära sig eller träna på för att klara nästa steg. Forskning har visat att barn som fokuserar på vad de behöver lära sig både mår och presterar bättre än barn som strävar efter ett visst resultat (eller efter att undvika en katastrof). Det andra rådet handlar om vad man säger när barnet misslyckas. Det är bra att från början omformulera vad ett misslyckande innebär. Försök att hjälpa sonen att se misslyckanden som tillfällen att lära. Det är förstås inte lätt att övertyga barn om detta. Ibland kan man avdramatisera genom att låta barnet misslyckas med flit – att ramla i slow-motion eller försök att få en kallsup. Om man har pratat om misslyckanden på detta sätt är det lättare att följa upp dem på ett bra sätt. En vanlig fälla är nämligen att man som förälder vill trösta och släta över när barnet inte klarat något. Det är ofta kontraproduktivt eftersom man mellan raderna kan förmedla att misslyckanden är något att skämmas över. Om din son blir förtvivlad ska du förstås trösta en stund, men sedan hjälpa honom att se vad som gick fel och lotsa vidare till ett nytt försök. Att kommunicera bra när barn misslyckas känns självklart, men det är faktiskt lika viktigt att göra det när barn lyckas. I motsats till vad man ibland hör mår barn bra om de får bekräftelse för prestationer, förutsatt att man bekräftar genom att prata om vad barnet faktiskt gjort: ”Nu lät du cykeln få fart innan du satte ner foten – bra!”. Barn som får sådan bekräftelse tycker både att aktiviteten i fråga är roligare och är mer villiga att anta nya utmaningar. Dessutom bidrar det till att barnen får en mer positiv syn på sig själva och tror att de kan lära sig nya saker. Om vuxna däremot bekräftar prestationer genom att ge allmänt beröm kan effekten bli den motsatta. Det gäller särskilt om berömmet handlar om egenskaper som att vara ”musikalisk”, ”smart”, eller ”snabb”. Alltså – var nyfiken och låt sonen berätta själv vad som fungerade. Ditt intresse är den bästa bekräftelse han kan få. Martin Läs mer om forskningen i svaret: www.forster.se/referenser140414. Legitimerade psykologen och psykoterapeuten Liria Ortiz svarar på frågor om självhjälp, förändring och parrelationer. Martin Forster, legitimerad psykolog och forskare, svarar på frågor om barn och familjerelationer. fragainsidan@dn.se. Utvalda frågor besvaras och publiceras på dn.se/insidan och i papperstidningen