”Tourettes syndrom kan förklara fallet Quick”

Summary: Sture Bergwall har överlevt en svindlande resa inom psykiatrin och rättsväsendet. Morderkännandena under Thomas Quick-rättegångarna skulle kunna förklaras av hans drogmissbruk. Men Bergwall uppvisar också särdrag som jag känner igen från egna patienter med Tourettes syndrom. Det är nu en angelägenhet för hela Sverige att det klarläggs om denna sjukdom i själva verket är orsaken till hans tidigare beteende och våld i unga år, skriver läkaren och psykoterapeuten Rigmor Robèrt.

För ett halvår sedan tog Sture Bergwall tillbaka alla erkännanden om mord. Resningsansökan har nu lämnats in och det finns inte anledning att föregripa den utredningen. Men av ansökan framgår annat av intresse. I ett utlåtande av docent Anna Dåderman åskådliggörs hur upptrappningen av vanebildande mediciner och ökande tecken på biverkningar är kopplade till frekvensen terapisamtal, brottsplatsvallningar, förhör och rättegångar. Sture Bergwall, alias Thomas Quick, överkonsumerar narkotikaklassade preparat, kastar sig med huvudet mot väggarna och mot golvet, försöker ta sitt liv, skriker i ångest, har kramper. Bergwalls psykoterapeut verkar dock leva i en annan verklighet. Hon nämner inte patientens kaotiska lidande i sjukjournalerna utan skriver om framsteg i terapin, att han har ”fördjupad känslomässig insikt”, ”bättre struktur” och att ”den terapeutiska processen förlöper som det skall”. Min slutsats är att Sture Bergwall blev ”Thomas Quick” under påverkan av terapi med stora inslag av suggestion. Under vården blev han också en tung läkemedelsmissbrukare. Missbrukare kan hitta på vad som helst för att få tillgång till sin drog och andra fördelar. Sture Bergwalls morderkännanden under ”Thomas Quick-åren” skulle kunna förklaras av missbruket. Och det vore illa nog. I Hannes Råstams SVT-dokumentär uppvisar Sture Bergwall emellertid särdrag som jag känner igen från egna patienter och medmänniskor med Tourettes syndrom. Han bör därför omedelbart genomgå en modern neuropsykiatrisk utredning för att fastställa om det är denna sjukdom som i själva verket är huvudorsaken till hans tidigare beteende. En sådan diagnos skulle också kunna förklara det våld han gjorde sig skyldig till i unga år. Tourettes syndrom är en extremvariant av så kallad ticsspektrumstörning. Eftersom tics brukar kulminera i 8–12-årsåldern ställs diagnosen som regel av barnläkare medan den missas lätt hos vuxna patienter. Sture Bergwall har kvarstående lindriga vokala tics. I läkarjournaler från 1991 beskrivs starka både motoriska och vokala tics (”ofrivilliga motoriska ryckningar”, ”rikligt med tics”, ”underliga grymtande ljud”). Syskonen berättar också för mig om hur han som barn hade så besvärande ticsvridningar på huvudet att han tittade på teve ur ögonvrån. Många associerar Tourettes syndrom med koprolali, utrop av fula ord. Men det förekommer bara i 10–15 procent av ticsspektrumstörningar. Det leder för långt att här gå igenom hela symtomatologin. Men tre saker är särskilt viktiga att beakta. 1. Professor Christopher Gillberg och andra neuropsykiatrer har beskrivit hur barn och ungdomar med Tourettes syndrom kan ha komplexa tics i form av övergreppsbeteenden, oväntat våld och självskada. 2. Många ”tourettare” som inte fått diagnos blir missbrukare. Det kan börja med att den drabbade vill komma ifrån sina konstiga tankar eller glömma skammen när han gett efter för impulser och betett sig opassande eller brutalt. Drogpåverkan minskar i sin tur förmågan till impulskontroll. Sture Bergwall begick för trettiofem fyrtio år sedan några oförklarliga våldshandlingar. Enligt domstolen kunde han inte rå för vad han gjort. Han dömdes till rättspsykiatrisk vård. I den psykiatriska diagnosen från 1991 ingick bland annat ”allvarlig impulskontrollstörning” men Tourettes syndrom diskuterades aldrig. 3. Många patienter med Tourettes syndrom har en exceptionell inlevelseförmåga. Den visar sig när de fäster sig vid någon och vill vara till lags. När en sådan ”fixeringsperson” får hjälp till framgång känner ”tourettaren” välbehag och kan slappna av en stund. Sture Bergwall hade en sådan bindning till sin terapeut och till en utredande kriminalpolis. Under slutet av 1900-talet spreds som en tankeepidemi idéer om incest, rituella övergrepp och ”bortträngda” och ”återuppväckta” minnen. ”Thomas Quick” kan ses som en av rörelsens portalfigurer. Han återspeglade sina terapeuters centrala idé om hur ett barn som utsatts för incest och mordförsök utvecklas till seriemördare. Hans berättelser om morden skulle visa hur trauman – bortträngda ur minnet – återgestaltades i brott. Vid rättegångsförhören varvade ”Thomas Quick” sina erkännanden om styckmord och kannibalism med jargong från terapin. Brotten var ”paralleller”, förklarade han för rätten, till hur han behandlats av sina föräldrar. Det händer att ”fixeringspersoner” finner sig till rätta med en tourettepatients tvångsmässiga till-lags-beteende. I Quickfallet verkade alla vara vinnare till en början. Psykologer, läkare, jurister, poliser, journalister ville så gärna tro på ”sin” seriemördare att de blev okritiska till hur de själva matade honom med information som sedan tillmättes bevisvärde i rättsmaskineriet. Psykologen och minnesforskaren fick anseende som experter på seriemördare och psykopater. Polisen blev expert och föreläste på polishögskolan om sin föredömliga förhörsteknik med Thomas Quick. Åklagaren blev berömd i både Sverige och Norge. Stjärnadvokaten blev ännu mer känd genom fallet Quick. Journalisten som specialiserat sig på fallet blev prisbelönt. Sture Bergwall blev Thomas Quick, raderade sin livshistoria och brände broar till syskon och kamrater. Han ersatte sin verklighet med en barndomsberättelse efter terapeutens mall. I gengäld fick patienten allt högre doser av beroendeframkallande mediciner, ett omväxlande leverne, massor av uppmärksamhet och umgänge med fint folk. Men till priset av ångest, självskador och självmordsförsök. Den beroendesjuke blev som vanligt förloraren. De som ville hjälpa patienten Thomas Quick blev i stället vad man i missbruksvården kallar hans ”möjliggörare”. De gjorde det möjligt för en drogberoende att förfalla i sin sjukdom. Överläkare Göran Källberg satte 2001 stopp för missbruket. Patienten återtog sitt rätta namn, slutade erkänna mord, tackade nej till terapin och tog själv ansvar för strama dagsrutiner med motion, böcker, radiolyssnande och skrivande. De fina vännerna som varit duochbror med ”Thomas Quick” försvann. När tv-journalisten Hannes Råstam efter sju år bad om en intervju hade Sture Bergwall inrättat ett ensamt, inrutat liv. Råstam befriade patienten ur lögnernas bubbla genom att säga vad alla kunde ha sett på teven: ”Du var ju inte nykter, Sture. Du var drogad.” Om det finns förklaringar till Sture Bergwalls beteenden är rätt diagnos en angelägenhet för svenska folket. Diagnosen Tourettes syndrom ställs genom anamnes, utredning av tics- och tvångsyndrom hos familjemedlemmar samt en neurologisk undersökning. Detta bör ordnas direkt. Likaså är det nödvändigt att ”möjliggörarnas” beteenden och ansvar klargörs om vi ska lära av historien. I väntan på fortsatta utredningar undrar man vem av dem runt Quick som först hoppar av och säger som det är: ”Vi gjorde fel. Jag ångrar mig och tar konsekvenserna.” Den eller de vinner vår respekt och ska räknas till dem som skriftställaren Hans Magnus Enzensberger kallar Återtågets hjältar. Fallet Quick har, oavsett domslut och medicinska diagnoser, uppdagat allvarliga missförhållanden. Patienten har överlevt en svindlande resa inom psykiatrin och rättsväsendet. Sture Bergwall har inte bara förståndet utan också en författarbegåvning i behåll. Han stiger fram som psykiatrins och rättsväsendets ofrivillige wallraffare. Lyssna, den frihetsberövade patienten har något att berätta om vårt samhälle och om oss. Rigmor Robèrt Rigmor Robèrt är läkare och psykoterapeut och har bland annat arbetat inom skol- och företagshälsovården. Hon är också en efterfrågad föreläsare, specialiserad på arbetslivsfrågor. Inför arbetet med den här debattartikeln har hon intervjuat både Sture Bergwall och medlemmar av familjen.


Högsta drömmen är ett jobb

Summary: Malin Adelöf förlorade jobbet på Volvo och längtar efter ett nytt jobb. Anna Ström är tacksam för att hon har fyra år kvar av sin utbildning på Chalmers med tanke på arbetsmarknaden.

Malin Adelöf har ett enda mål i sikte just nu: att återerövra sin plats på arbetsmarknaden. Ett heltidsjobb, gärna inom industrin eller möjligtvis i butik. Inga stora anspråk kan tyckas, men väl så svårt i ett Göteborg i ekonomisk kris. Malin kallar sig för ”volvoit”. Eller kallade. För i höstas blev hon och sambon Niklas inkallade till platschefen på Volvo Personvagnar som meddelade att företaget inte längre hade råd att ha dem kvar. Totalt fick 300 anställda lämna in nycklar och arbetskläder – samma dag som beskedet om uppsägning kom. Volvo förvarnade redan förra sommaren om vad som skulle kunna hända och då passade Malin på att åka till Grekland en vecka – första utlandssemestern, och någon repris lär det inte bli i år. – Vi får hålla oss hemma och ta det som det kommer. Jag tror egentligen att jag är lika glad nu som då, bara det att jag inte var orolig. Jag trodde inte att jobbet skulle kännas så viktigt, att det hade blivit en del av min identitet. Nu längtar jag efter att komma ut och arbeta, träffa jobbarkompisar och känna mig behövd. Det som har hänt Malin och många andra unga göteborgare det senaste året får Anna Ström att dra en lättnadens suck över att ha fyra år kvar på sin utbildning. Hon studerar industriell ekonomi vid Chalmers och ska bli civilingenjör. – Det känns bra att ha några år kvar till examen med tanke på hur det ser ut på arbetsmarknaden i dag, konstaterar hon. Anna kommer ursprungligen från Falun där hennes mamma och pappa fortfarande bor kvar. Hon gick naturvetenskapligt gymnasieprogram och slutbetyget landade på topp – 20,0 poäng. Därför kunde hon välja fritt vilken utbildning hon skulle gå. – För mig har det aldrig varit en fråga om jag skulle plugga vidare, snarare vad. Kvällen innan jag skickade ansökan satt jag och tänkte att ”det är kanske psykolog man ska bli, eller kanske arkitekt”. Till slut valde jag en bred utbildning som lämnar många dörrar öppna för framtiden. Malin gick handelsprogrammet på gymnasiet. Till skillnad från Anna tänker hon bara studera vidare om det verkligen är nödvändigt. Däremot har lite andra drömmar börjat ta form. Som att flytta. Tanken på att sticka till Norge har föresvävat henne – det vore faktiskt inte så dumt, en kompis har sagt att det är både lättare att få jobb och bättre betalt där. Samtidigt har hon rotat sig i Göteborg. Förra året skaffade hon första egna boendet, en bostadsrätt på Hisingen. Innan bodde hon i sambons lilla etta. Tillsammans har de kunnat lägga undan en del pengar. – Det känns skönt, jag har så att jag klarar mig om det skulle krisa. Fast jag måste vara mycket mer strukturerad när det gäller pengarna nu. Vi åker och storhandlar en gång i månaden, innan kunde vi göra lite som vi ville. Att ha mycket pengar är inget Anna drömmer om – inte i första hand. – Det viktigaste är att ens liv fylls med sådant man brinner för. Jag hoppas att jag aldrig får ett jobb dit jag känner mig tvingad att gå varje dag. Det ska vara fritt, någon chefsposition inom en organisation, eller så kanske jag startar eget. Innan hon började plugga hann hon med ett år på college i amerikanska Georgia. – De flesta av studenterna var yngre än jag. Själv kände jag att jag inte var redo att börja plugga på universitet direkt efter gymnasiet, jag tror att många svenska ungdomar väntar lite innan de bestämmer sig för vad de ska göra i dag. Nu känns det som att jag har fått bättre grepp om mitt liv, jag har fått inblick i vad jag kan göra i framtiden och känner mig inte särskilt orolig för hur det ska gå. Anna drömmer om att bo utomlands i åtminstone ett par år, gärna i Frankrike. – När jag var liten brukade min familj resa dit på semester. Jag tycker om fransmännens sköna inställning till livet, och älskar de franska kaféerna. Samtidigt understryker hon att det är bra att ha vuxit upp i Sverige, även om det är bra i andra länder också, som i Australien eller Nya Zeeland. – Se bara på kvinnors rättigheter världen över. Hemma har vi mycket som vi bara tar för givet. Och om man jämför med hur svenska kvinnor tar för sig i dag med när min mamma var ung har det hänt jättemycket. Så sett kommer jag nog att ha det bättre ställt. Men jag tror inte att mitt liv kommer att vara så värst annorlunda i jämförelse med mina föräldrars i övrigt, jag tror inte att jag kommer att ha mer pengar. Men det är inte prio ett heller. Det Anna kan oroa sig lite för är att hon i framtiden inte kommer att hinna med annat än att jobba. – Jag tycker om att umgås med vänner och att träna, och det vill jag ha tid över till. Det är lite oroväckande att höra om folk som har 60 timmars arbetsvecka. Det kluriga är att kunna gå sin egen väg, att inte bli som en i mängden och göra på ett visst sätt bara för att andra gör så. På frågan om var hon tror att hon befinner sig om 15 år svarar Malin att hon förhoppningsvis har skaffat barn med sin Niklas, gärna två stycken. Kanske har de gift sig, men det är inget högt uppsatt mål. Det viktigaste är att få vara tillsammans. – Det hade varit skönt att kunna bo i villa, gärna utanför Göteborg. Hon brukar inte prata så mycket med sina föräldrar om hur de hade det som unga, men hon hoppas innerligt att hon kommer att få det bättre än dem. – Pappa jobbar just nu inte alls och mamma arbetar inom vården. De är skilda nu, men båda bor nära mig. Det är viktigt att ha tid över för dem och till att umgås med mina vänner. Även om det inte är så roligt just nu skulle Malin inte vilja byta ut sitt ”här och nu” mot att ha levt i en annan tidsepok, på en annan plats. För egentligen trivs hon ganska bra. – Problemet för svenska ungdomar i dag är att de inte vet vad som väntar dem, det känns som att det är svårare med jobben nu än det har varit på väldigt länge. Anna konstaterar med ett skratt att hon är i ”Sex and the city-åldern” om 15 år, men tror inte att livet för egen del kommer att vara lika glamoröst. – Då är jag 37 år och har väl skaffat Volvo, villa och vovve. Enligt kalkylen är hon färdig med sin utbildning vid 26 års ålder. Därefter har hon omkring fem år på sig att göra annat innan hon skaffar familj. – Eller det kanske tar längre tid, det brukar ju dröja innan man får barn nu. Mina föräldrar gifte sig när de var 25. Då är jag ju inte ens färdigpluggad. Anna kan tänka sig att flytta hem till Falun igen, för barnens skull och för att vara nära familjen. – Det har sin charm att växa upp på en liten ort. Jag är minstingen i familjen och jag tror inte att mamma skulle bli glad om ingen av oss tre syskon bosatte sig där. Malin Adelöf och Anna Ström Namn: Malin Adelöf. Ålder: 23 år. Familj: Sambo, mamma, pappa och fyra halvsyskon. Bor: I bostadsrätt på Hisingen, Göteborg. Drömmer om: Att få ett heltidsjobb. Är intresserad av inredning. Namn: Anna Ström. Ålder: 22 år. Familj: Mamma, pappa, en bror och en syster. Bor: I studentkorridor i centrala Göteborg. Drömmer om: Ett stimulerande arbete och en rik fritid.


Högsta drömmen är ett jobb

Summary: Malin Adelöf förlorade jobbet på Volvo och längtar efter ett nytt jobb. Anna Ström är tacksam för att hon har fyra år kvar av sin utbildning på Chalmers med tanke på arbetsmarknaden. Malin Adelöf och Anna Ström

Malin Adelöf har ett enda mål i sikte just nu: att återerövra sin plats på arbetsmarknaden. Ett heltidsjobb, gärna inom industrin eller möjligtvis i butik. Inga stora anspråk kan tyckas, men väl så svårt i ett Göteborg i ekonomisk kris. Malin kallar sig för ”volvoit”. Eller kallade. För i höstas blev hon och sambon Niklas inkallade till platschefen på Volvo Personvagnar som meddelade att företaget inte längre hade råd att ha dem kvar. Totalt fick 300 anställda lämna in nycklar och arbetskläder – samma dag som beskedet om uppsägning kom. Volvo förvarnade redan förra sommaren om vad som skulle kunna hända och då passade Malin på att åka till Grekland en vecka – första utlandssemestern, och någon repris lär det inte bli i år. – Vi får hålla oss hemma och ta det som det kommer. Jag trodde inte att jobbet skulle kännas så viktigt, att det hade blivit en del av min identitet. Nu längtar jag efter att komma ut och arbeta, träffa jobbarkompisar och känna mig behövd. Det som har hänt Malin och många andra unga göteborgare det senaste året får Anna Ström att dra en lättnadens suck över att ha fyra år kvar på sin utbildning. Hon studerar industriell ekonomi vid Chalmers och ska bli civilingenjör. – Det känns bra att ha några år kvar till examen med tanke på hur det ser ut på arbetsmarknaden. Anna kommer ursprungligen från Falun där hennes mamma och pappa fortfarande bor kvar. Hon gick naturvetenskapligt gymnasieprogram och slutbetyget landade på topp – 20,0 poäng. Därför kunde hon välja fritt vilken utbildning hon skulle gå. – För mig har det aldrig varit en fråga om jag skulle plugga vidare, snarare vad. Kvällen innan jag skickade in min ansökan satt jag och tänkte att ”det är kanske psykolog man ska bli, eller kanske arkitekt”. Till slut valde jag en bred utbildning som lämnar många dörrar öppna för framtiden. Malin gick handelsprogrammet på gymnasiet. Till skillnad från Anna tänker hon bara studera vidare om det verkligen är nödvändigt. Däremot har lite andra drömmar börjat ta form. Som att flytta. Tanken på att sticka till Norge har föresvävat henne – en kompis har sagt att det är både lättare att få jobb och bättre betalt där. Samtidigt har hon rotat sig i Göteborg. Förra året skaffade hon första egna boendet, en bostadsrätt på Hisingen. Innan bodde hon i sambons lilla etta. Tillsammans har de kunnat lägga undan en del pengar. – Det känns skönt, jag har så att jag klarar mig om det skulle krisa. Fast jag måste vara mycket mer strukturerad när det gäller pengarna nu. Vi åker exempelvis och storhandlar en gång i månaden. Att ha mycket pengar är inget Anna drömmer om i första hand. – Det viktigaste är att ens liv fylls med sådant man brinner för. Jag hoppas att jag aldrig får ett jobb dit jag känner mig tvingad att gå varje dag. Det ska vara fritt, någon chefsposition inom en organisation, eller så kanske jag startar eget. Innan hon började plugga hann hon med ett år på college i amerikanska Georgia. – De flesta av studenterna var yngre än jag. Själv kände jag att jag inte var redo att börja plugga på universitet direkt efter gymnasiet. Nu känns det som att jag har fått bättre grepp om mitt liv, jag har fått inblick i vad jag kan göra i framtiden och känner mig inte särskilt orolig för hur det ska gå. Anna drömmer om att bo utomlands i åtminstone ett par år, gärna i Frankrike. – När jag var liten brukade min familj resa dit på semester. Jag tycker om fransmännens inställning till livet, och älskar de franska kaféerna. Samtidigt understryker hon att det är bra att ha vuxit upp i Sverige. – Se bara på kvinnors rättigheter världen över. Hemma har vi mycket som vi bara tar för givet. Och om man jämför med hur svenska kvinnor tar för sig i dag med när min mamma var ung har det hänt jättemycket. Så sett kommer jag nog att ha det bättre ställt. Men jag tror inte att mitt liv kommer att vara så värst annorlunda i jämförelse med mina föräldrars i övrigt, jag tror inte att jag kommer att ha mer pengar. Men det är inte prio ett heller. Det Anna kan oroa sig lite för är att hon i framtiden inte kommer att hinna med annat än att jobba. – Jag tycker om att umgås med vänner och att träna, och det vill jag ha tid över till. Det är lite oroväckande att höra om folk som har 60 timmars arbetsvecka. Det kluriga är att kunna gå sin egen väg, att inte bli som en i mängden och göra på ett visst sätt bara för att andra gör så. På frågan om var hon tror att hon befinner sig om 15 år svarar Malin att hon förhoppningsvis har skaffat barn med sin Niklas, gärna två stycken. Kanske har de gift sig, men det är inget högt uppsatt mål. Det viktigaste är att få vara tillsammans. – Det hade varit skönt att kunna bo i villa, gärna utanför Göteborg. Hon brukar inte prata så mycket med sina föräldrar om hur de hade det som unga, men hon hoppas innerligt att hon kommer att få det bättre än dem. – Pappa jobbar just nu inte alls och mamma arbetar inom vården. De är skilda nu, men båda bor nära mig. Det är viktigt att ha tid över för dem och till att umgås med mina vänner. Även om det inte är så roligt just nu skulle Malin inte vilja byta ut sitt ”här och nu” mot att ha levt i en annan tidsepok, på en annan plats. För egentligen trivs hon ganska bra. – Problemet för svenska ungdomar i dag är att de inte vet vad som väntar dem, det känns som att det är svårare med jobben nu än det har varit på väldigt länge. Anna konstaterar med ett skratt att hon är i ”Sex and the city-åldern” om 15 år, men tror inte att livet för egen del kommer att vara lika glamoröst. – Då är jag 37 år och har väl skaffat Volvo, villa och vovve. Enligt kalkylen är hon färdig med sin utbildning vid 26 års ålder. Därefter har hon omkring fem år på sig att göra annat innan hon skaffar familj. – Eller det kanske tar längre tid. Mina föräldrar gifte sig när de var 25. Då är jag ju inte ens färdigpluggad. Anna kan tänka sig att flytta hem till Falun igen, för barnens skull och för att vara nära familjen. – Det har sin charm att växa upp på en liten ort. Jag är minstingen i familjen och jag tror inte att mamma skulle bli glad om ingen av oss tre syskon bosatte sig där. hanna a johansson hanna.a.johansson@dn.se Namn: Malin Adelöf. Ålder: 23 år. Familj: Sambo, mamma, pappa och fyra halvsyskon. Bor: I bostadsrätt på Hisingen, Göteborg. Drömmer om: Att få ett heltidsjobb. Är intresserad av inredning. Namn: Anna Ström. Ålder: 22 år. Familj: Mamma, pappa, en bror och en syster. Bor: I studentkorridor i centrala Göteborg. Drömmer om: Ett stimulerande arbete och en rik fritid.


Övernaturlige Tiger

Summary: Tiger Woods varumärke kommer fortsätta att skina långt efter att han ställt in tävlingsklubborna – precis som hans far önskade. Betydelsen av världens bäste golfspelare kan inte underskattas. Efter skadeuppehållet i fjol återvänder världens rikaste idrottsman den här veckan till Skottland för att försöka vinna British Open igen. Eldrick Tont Woods blev världens rikaste idrottsman BRITISH OPEN

Den första gången jag såg honom, det var en sommardag i Skottland. Tiger Woods kom gåendes mot klubbhuset på Carnoustiebanan och ingen tog särskilt mycket notis om honom. Jag hade läst om pojken som var två år när han puttade i en tv-show tillsammans med komikern Bob Hope. Han som gjorde sin första hole-in-one när han var sex. Han som slagit rekord och blivit amerikansk junior- respektive amatörmästare tre år i rad vid 18 års ålder. Han vars pappa brukade slamra med hinkar när sonen skulle slå för att han skulle vänja sig vid att bli störd mitt i svingen. Han vars far, som tyckte sig ha försummat sina barn från ett tidigare äktenskap, hade vigt sitt liv åt att göra sonen till den bästa golfspelare världen skådat – en som kunde bygga broar även utanför sportens värld. Trots att han förmodligen redan då var medietränad upp över öronen flackade han till synes blygt med blicken. På min fråga om han hade pappa med sig nickade han bort mot en kiosk vid sidan. Där stod Earl Woods med sonens golfbag och jag insåg snabbt hur korkad frågan var. Fadern var ännu inte mogen att släppa sin Messias ur sikte. För det var inte bara som en golfspelare han såg sonen – utan som en frälsare. ”Tiger kommer att göra mer än någon annan man för att förändra mänskligheten. Han kommer att ha kraften att förändra nationer. Inte människor. Nationer. Världen har bara fått en första smak av hans kraft”, sade Earl Woods i ett berömt uttalande för Sports Illustrated efter Tigers genombrott med US Masterssegern 1997, som han 21 år gammal vann med osannolika tolv slags marginal. Det var en sensationell överlägsenhet, men den överträffades tre år senare i US Open. Vinnaren, då med 15 slag, hette förstås Tiger Woods. Det må ha blivit hur det vill Tigers mission, men pappa Woods citat dök upp i bakhuvudet i samband med svallvågorna efter Michael Jacksons död. När Jacksons vän, den frispråkige pastorn och människorättsaktivisten Al Sharpton, kommenterade popikonens betydelse nämnde han honom i samma andetag som tre andra personer. Han ansåg att Jackson fick svarta att bli accepterade inom popmusiken långt innan Barack Obama gjorde det inom politiken, innan Oprah Winfrey gjorde det inom televisionen och innan Tiger Woods gjorde det inom idrottens värld. Kanske har bara Muhammad Ali bland svarta idrottsmän satts på samma piedestal. Men till skillnad från Ali och mer likt Barack Obama, som när han i sin presidentvalskampanj predikade förändring inte ägnade särskilt mycket tid åt rasfrågan, hörs Tiger aldrig tala i ord som ”black and proud”. Han låter golfklubborna tala och att han är annorlunda är så påtagligt ändå. Woods förklarar till och med att han inte vill bli sedd som afro-amerikan utan som cablinasian, vilket på engelska står för caucasian, black, Indian, Asian. Pappas föräldrar var av afro-amerikanskt, indianskt och kinesiskt ursprung. Mamma Kultida har thailändskt, holländskt och kinesiskt blod i ådrorna, så Tiger Woods är en sällsynt cocktail av folkslag från många delar av världen. När han vann US Masters 1997 hyllades han som den förste svarte vinnaren i tävlingen, när han vann i Kuala Lumpur firades han som om han vore thailändare, när han vinner i Europa är han helt enkelt Tiger Woods. Och när han kommer till Sverige är han stockholmare. Tiger träffade svenskan Elin Nordegren när hon var au pair hos familjen Jesper Parnevik. De gifte sig 2005 och har barnen Sam och Charlie. Familjen är bosatt i Florida och har lägenhet på Östermalm, men ryktena talar om att Tiger i egen hög person nyligen synat en del tänkbara fastigheter i Saltsjöbaden. 33 år efter att Earl Woods smidde sina planer och 14 år efter att han stod där på Carnoustie har Tiger Woods blivit ett varumärke som kommer att skina långt efter att han ställt undan tävlingsklubborna. Som kollegan Tom Watson, en spelare som vunnit mer än de flesta, en gång konstaterade: ”Tiger är något övernaturligt.” Tiger Woods är världens i särklass högst betalde idrottsman med en uppskattad årsinkomst i prispengar och reklamkontrakt som motsvarar över tre kvarts miljard kronor. Hans Tiger Jam, som är ett konsertevenemang där kända artister som Stevie Wonder, Sting och Van Halen uppträtt, har genom åren samlat ihop hundratals miljoner till Tiger Woods Foundation, stiftelsen som Earl Woods skapade 1996, och som Tiger nyligen stolt konstaterade hade hjälpt tolv miljoner ungdomar med utbildning. Han har vunnit 68 tävlingar på USA-touren och 14 så kallade majors, de fyra stora turneringarna US Masters, US Open, British Open och PGA Championship. I den senare kategorin överträffas han enbart av landsmannen Jack Nicklaus, som vann 18 stycken. Det är fortfarande på idrottsarenan som Tiger Woods gjort de största avtrycken. Med en kombination av muskulär och mental styrka, perfekt balanserad finmotorik och en stundtals magisk känsla för ett spel som kan se så lätt ut men ändå vara så svårt är Tiger Woods, om inte redan, så i alla fall på god väg att bli golfens störste genom tiderna. Han har med en mer atletisk inställning till sin idrott höjt ribban för samtliga spelare. Han har hjälpt till att tvätta bort nidbilden av golfen som en sport för gubbar med rondör. Han har inspirerat Annika Sörenstam till att börja styrketräna och i sin tur ta damgolfen till oanade höjder. Han har bidragit till att prispotterna skjutit i höjden och ökat konkurrensen. Det finns de som tycker att Tiger blivit en robot och att hans överlägsenhet gjort sporten mindre intressant. En skribent på tidningen Esquire fick till och med nyligen uppdraget att skriva om varför han ”hatar” Tiger Woods, men den typen av kritik kommer dominerande idrottsmän sällan ifrån. Paradoxalt nog har Woods ännu inte öppnat dörren för fler svarta spelare på USA-touren. Den effekten har i alla fall inte varit synlig hittills. Däremot ser världens främsta golftour numera spelare från nästan alla världens hörn. Det var snarare det som var Earl Woods avsikt. När Tiger den här veckan återvänder till Skottland för att spela British Open, golfens mest anrika tävling som spelades första gången 1860 och nu avgörs på Turnberry på västkusten, är han ute efter att fylla på i titelförrådet. Han kommer att följas av 100 000-tals åskådare på plats och flera hundra miljoner framför tv-apparaterna. För när Tiger spelar går tittarsiffrorna upp – och när han inte är med går de ner. Efter segern i US Open 2008 meddelade Tiger att han skulle ta ett längre spelavbrott på grund av ett knä som krävde operation. Åtta månaders frånvaro blev det längsta uppehållet från golfen han någonsin gjort och det blev en tydlig fingervisning om hans betydelse för en sport vars enorma prissummor drivs av feta sponsor- och tv-kontrakt. När Tiger satt hemma i huset i Florida sjönk tittarsiffrorna och tävlingsarrangörerna förlorade mångmiljonbelopp. När Tiger återvände i slutet av mars noterades tittarrekord för golf i amerikansk tv. Manuset för hans återkomst kunde inte ha varit bättre skrivet. Shane O’Hare hade fem slags ledning när sista speldagen påbörjades, men Woods sänkte en avgörande birdieputt och vann med ett slag. Det var samma marginal som han hade förra helgen när han tog sin tredje seger efter återkomsten. Ingen blir förvånad om den fjärde kommer i Skottland den kommande veckan. Jens Littorin är DN:s korrespondent i London jens.littorin@dn.se Född: 30 december 1975 i Kalifornien som Eldrick Tont Woods. Han är ende sonen i äktenskapet mellan Earl Woods, som avled 2006, och Kultida Punsawad. Familj: Hustrun Elin Nordegren, dottern Sam, 2 år, och sonen Charlie, 10 månader. Namnet: Pappa Earl, som var Vietnamveteran, började tidigt kalla honom för Tiger efter en soldatvän, Vuong Dang Phong, från krigsåren. Woods påstås formellt ha ändrat sitt förnamn till Tiger, men undertecknar fortfarande en del dokument med Eldrick. Mellannamnet Tont är ett traditionellt thailändskt namn. Meriter: Har vunnit 88 tävlingar världen över som professionell. Har 68 titlar på USA-touren, 14 majors (fyra US Masters, tre US Open, tre British Open, fyra PGA Championship) och blev den förste att ha alla fyra titlarna samtidigt, vann före 18 års ålder tre amerikanska juniormästerskap och lika många amerikanska amatörmästerskap, vilket ingen klarat före honom. Prispengar: har spelat in drygt 730 miljoner kronor. Sponsorkontrakt: Har kontrakt med några av världens mest prestigefulla varumärken, däribland Nike, Gillette, TagHeuer. Enligt en undersökning publicerad i Sports Illustrated 2009 är Tiger den överlägset rikaste idrottsmannen i världen med en uppskattad årsinkomst på 781 miljoner kronor, nästan dubbelt så mycket som tvåan. Välgörenhet: Står bakom Tiger Woods Foundation, en stiftelse som årligen genererar hundratals miljoner kronor och har hjälpt tolv miljoner ungdomar med utbildning. Duktig släkting: Cheyenne Woods, dotter till Tigers halvbror Earl junior, har just debuterat på damernas tour. Världens mest anrika golftävling, som började spelas 1860. Tävlingen roterar på ett antal kustbanor i Storbritannien och avgörs i år på skotska Turnberry, där Jesper Parnevik 1994 missade segern med minsta marginal. Regerande mästare är irländaren Padraig Harrington, som i fjol lyckades försvara sin titel från 2007. Tiger Woods har vunnit tävlingen 2000 och 2005 på St Andrews och 2006 på Hoylake. Henrik Stenson och Peter Hanson är två av de svenska hoppen 2009.


Putin till frukost

Summary: Barack Obama har inlett sitt första toppmöte med Ryssland. Han har talat om att ”nollställa” förbindelserna med Moskva. Obama kan snart få anledning att ompröva sin politik.

USA:s president Barack Obama har inlett sitt första besök i Moskva. I går mötte han president Dmitrij Medvedev och i dag väntar frukost med premiärminister Vladimir Putin. Obama vill ”nollställa” relationen med Ryssland efter de senaste årens hårda meningsutbyten. Att Obama försöker lägga grunden för en konstruktiv dialog mellan USA och Ryssland är vällovligt. Men det är knappast första gången det låter så från Vita huset. För åtta år sedan var tongångarna påfallande lika när dåvarande president Bush hade sitt premiärmöte med Putin. De två ledarna talade med värme om varandra. Det hette att relationen byggde på ”ömsesidig respekt”, även om Bush och Putin inte var överens om Natoutvidgningen och planerna på ett amerikanskt missilförsvar. Putin kallade USA för en partner samtidigt som Bush hävdade att motviljan från det kalla kriget förpassats till historien. Om den ryske presidenten sade Bush: ”Jag såg honom i ögonen och fann att han var mycket uppriktig och pålitlig. Jag fick en känsla för hans själ.” Det är knappast troligt att Barack Obama försöker sig på samma löjeväckande karaktäristik av Vladimir Putin. Ändå finns en risk att han bidrar till att skönmåla ledarskapet i Kreml. Under Putins år vid makten har utvecklingen för demokrati och mänskliga rättigheter gått åt fel håll på alla väsentliga områden. Medierna är kraftigt kontrollerade, oppositionen trakasseras och äganderätten gröps ur. Putin har centraliserat makten till Kreml och det är tveksamt om valen i Ryssland längre kan betraktas som fria. OSSE, Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa, kom med hårt kritik i samband med dumavalet 2007. Och trots att Ryssland på papperet fick en ny president förra året ligger betydande makt fortfarande kvar hos Vladimir Putin, som nu är premiärminister. Om man till detta lägger invasionen i grannlandet Georgien, grusas bilden av ett land som vill ingå i klubben av västliga demokratier. Det är möjligt att Obama lyckas nollställa relationen med Ryssland. Att utbyta några vänligheter med Putin under dagens frukost är inte svårt. Men frågan är vad dialogen ska utmynna i. Kan Moskva och Washington komma överens om ett nytt nedrustningsavtal? Det vore utmärkt om toppmötet resulterade i det. 95 procent av världens kärnvapenarsenal kontrolleras fortfarande av Ryssland och USA. Senast länderna höll seriösa samtal i ämnet var för sju år sedan. Här finns förutsättningar att enas om relativt små men betydelsefulla uppoffringar. Det skulle ha ett stort symbolvärde om kalla krigets två supermakter återupptog nedrustningen. Arbetet med att hindra nya länder från att skaffa sig kärnvapen blir därmed enklare. Det är ingen tillfällighet att Obama valt att fokusera på detta. Av alla frågor som skiljer Ryssland och USA åt är nedrustning paradoxalt nog en av de mindre laddade. Samtal om kärnvapen återger Ryssland känslan av att vara stormakt, och det krävs inte så stora steg framåt för att kunna tala om en nystartad förbindelse. Så länge ”ömsesidig respekt” handlar om detta är Obamas politik välkommen. Men om Ryssland uppfattar den nya tonen som en grön signal för hot mot grannländerna eller fortsatta försvagningar av landets demokratiska institutioner, då är uppriktighet att föredra. Barack Obama kan i likhet med George W Bush få skäl att snart ompröva sin Rysslandspolitik.DN 7/7 2009


Thåström tillbaka på Långholmen efter 30 år

Summary: Den 6 juli 1979 gjorde bandet Pop-stars sin enda spelning, på Långholmen. Sångare var en ung man som hette Joakim Thåström. På stan kan i dag visa tidigare opublicerade bilder från konserten.

Den 6 juli 1979, mitt under den svenska punkens höjdpunkt, spelade Joakim Thåström med gruppen Pop-stars på Långholmen. Nästan på dagen 30 år senare återvänder han till Långholmen för en konsert i kväll, fredag, tillsammans med Anna Ternheim och Freddie Wadling. Pop-stars spelade bara en enda gång och bestod förutom Thåström också av Henrik Hemsk och Martin Maskin från Grisen Skriker och Pelle Lidell från Cathy and the Heat. Här nedan ser du tidigare opublicerade bilder från spelningen, tagna av fotografen Björn Sveding. Thåström, Anna Ternheim och Freddie Wadling, Långholmens folkhögskola, t Hornstull, fredag 3 juli 2009, kl 18. Thåström och Ternheim på Långholmen Thåström, Anna Ternheim och Freddie Wadling, Långholmens folkhögskola, t Hornstull, fredag 3 juli 2009, kl 18. "Jag fick visa leg på grammisgalan." Stor intervju med Anna Ternheim.


”Vi river upp avregleringen av Sveriges järnvägstrafik”

Summary: Oppositionen enig om SJ: Vid en rödgrön valseger kommer vi att sätta stopp för alliansregeringens privatisering av järnvägarna. Avregleringen av den svenska järnvägen genomförs i ett rasande tempo. Sverige blir det enda landet i Europa med en helt avreglerad järnvägsmarknad. Men det svenska transportsystemet är för viktigt för att göras om till en ideologisk experimentverkstad. Därför har vi ett tydligt budskap till väljarna: avregleringen kommer att rivas upp vid ett maktskifte, skriver Lena Hallengren, socialdemokratisk ordförande för riksdagens trafikutskott, Vänsterns partiledare Lars Ohly, miljöpartisten Karin Svensson Smith, ledamot i trafikutskottet, och fackförbundet Sekos ordförande Jan Rudén.

Nyligen fattade riksdagen beslut om propositionen ”Konkurrens på spåret”. Det är en våghalsig järnvägspolitik som regeringen för. Sverige blir det enda landet i Europa med en helt avreglerad järnvägsmarknad. Det svenska transportsystemet är för viktigt för vårt land för att göras till en experimentverkstad. I dag ger vi därför ett tydligt besked till väljarna: Vi kommer att se över alla möjligheter att riva upp denna avreglering av järnvägstrafiken. Vår politik utgår från resenärerna, inte storföretagen verksamma inom järnvägsunderhåll och tågtrafik. För klimatets och jobbens skull måste vi göra det mer attraktivt att åka tåg. Tågresor är ett det utan konkurrens mest klimatsmarta sättet att resa. Snabba och moderna järnvägsförbindelser har även visat sig överlägsna som verktyg för att vidga de lokala arbetsmarknaderna och göra det möjligt för människor att söka jobb i ett större område. Avregleringen av den svenska järnvägen genomförs i ett rasande tempo och vi anser att regeringen i all hast glömt den avgörande frågan: Hur ska vi få människor att välja tåget framför bilen Den utredning som legat till grund för propositionen hade enbart en uppgift – att utreda förutsättningarna för en avreglering. En mer rimlig ordning hade naturligtvis varit att med resenären i centrum först identifiera de problem som finns i järnvägstrafiken och därefter föreslå de mest effektiva åtgärderna. En betydande del av de problem som finns i tågtrafiken kan kopplas till bristande banunderhåll och en skriande kapacitetsbrist på spåren. Cirka 60 procent av SJ:s förseningar kan till exempel förklaras av faktorer som ligger utom bolagets kontroll. Mot den bakgrunden är det inte seriöst att lyfta fram en enda åtgärd – avreglering – som en slags mirakelkur för järnvägen samtidigt som man i princip nollar Banverkets konto för nyinvesteringar. Regeringen gör det enkelt för sig när man hävdar att ökad konkurrens på järnvägsmarknaden per automatik leder till lägre priser och bättre service för resenärerna – effekten kan lika gärna bli den rakt motsatta. Tågtrafik är verksamhet som präglas av betydande stordriftsfördelar och den ekonomiska forskningen visar entydigt att marknader som bär detta kännetecken aldrig blir några oaser där det myllrar av entreprenörer. Det troliga är att en avreglering leder till en oligopolmarknad, det vill säga en marknad dominerad av ett litet antal stora aktörer som verkar under svag konkurrens. Den typen av marknader brukar sällan gynna konsumenten. SJ, som ju redan på finns marknaden, har ett utmärkt slagläge. SJ får nu möjlighet att kasta av sig det ok som samhällsansvaret innebär, snabbt ta kommandot över marknaden, strunta i att invänta anslutande tåg som körs av andra aktörer och enbart inrikta sig på att höja biljettpriserna till den nivå där vinsten maximeras. Detta är inte lösa spekulationer från en gnällig opposition. Just denna utveckling har SJ självt varnat för genom sin styrelseordförande Ulf Adelsohn. Den modell för avreglering som regeringen nu driver igenom är helt unik i europeiskt perspektiv. Ett enda land, Storbritannien, har avreglerat sin tågtrafik. Men skillnaderna mellan den brittiska och svenska modellen är betydande: den brittiska staten övervakar marknaden strängt och för att skydda resenärerna finns det tydliga bestämmelser när det gäller priser och minsta tillåtna servicenivå. För att undvika kaos tillåts inte mer än en tågoperatör på varje sträcka och den som vill starta en linje är tvingad att ansluta sig till ett gemensamt biljettsystem. Regeringens privatiseringsiver omfattar även Banverket Produktion, det vill säga den del av Banverket som lagar signaler, byter räls och underhåller kontaktledningen på spåren. Regeringen har genomfört två utredningar med målet att skapa ett nytt konkurrensutsatt bolag av den producerande verksamheten. Det nya bolaget ska avkrävas en högre avkastning till ägarna på omkring 300 miljoner kronor, vilket man hävdar ska ge mer pengar till järnvägen. Vi får inte ihop den ekvationen. Den europeiska marknaden för järnvägsunderhåll är mycket liten och antalet bolag kan räknas på ena handens fingrar, varav ett är ägt av den norska staten. Även här låter alltså regeringen ideologin går före en nykter analys av de faktiska förutsättningarna att skapa fungerande konkurrensvillkor. Vår bedömning är dessutom att bolagisering i sig själv innebär en engångskostnad på omkring 400 mkr. Järnvägen är en hörnsten i bygget av ett grönt och konkurrenskraftigt Sverige – en grundläggande samhällsfunktion som man inte hur som helst kan överlåta till en nyckfull marknad. Inte ens i USA, med sina urstarka marknadsliberala strömmingar, har det offentliga släppt sitt grepp om järnvägstrafiken. Järnvägen är en genuint statlig uppgift, och så är det i princip i hela världen. Vi ger nu ett tydligt besked till väljarna. Vid en rödgrön seger i riksdagsvalet kommer vi att göra vårt yttersta för att behålla ett sammanhållet nationellt järnvägssystem. Vi kommer att se över alla möjligheter att riva upp avregleringen av järnvägstrafiken. Vår politik utgår från resenärerna, inte storföretagen verksamma inom järnvägsunderhåll och tågtrafik. Lena Hallengren ordförande riksdagens trafikutskott (S) Lars Ohly partiledare (V) Karin Svensson Smith ledamot trafikutskottet (MP) Jan Rudén förbundsordförande Seko


Lövskog lugnar stressad själ

Summary: Att vandra omkring i en lövskog kan minska den psykiska ohälsan. Det menar forskaren och läkaren Matilda Annerstedt. Och ju längre man vistas i skogen, desto mer minskar kroppens stressymtom.

Ett recept där läkaren ordinerar minst en timmes promenad bland ekar, lönnar, ekar och lindar – kan det vara en väg att minska den psykiska ohälsan och göra människor mindre stressade? Matilda Annerstedt är forskare vid Sveriges lantbruksuniversitet i Alnarp i Skåne. Hon tror att naturens läkande kraft kommer att få en ökad betydelse i sjukvården. – Tidigare forskning visar att pulsen går ned och att halten av stresshormonet kortisol i blodet minskar om man är ute mycket i naturen, säger Matilda Annerstedt. Hon och hennes kolleger skickade ut en enkät till tre tusen män och kvinnor boende i Skåne och Blekinge. De fick bland annat svara på frågan om de brukade besöka någon skog – och i så fall ange hur ofta det skedde och hur länge de brukade vara där. Personerna i studien fick också frågor om hur de upplevde sin hälsa och om de kände sig stressade. Svaren granskades noga för att inte inkomst, ålder och kön skulle göra resultaten missvisande. – När vi gjort det visade det sig att de som vistas i skogen upplever en lägre stress än dem som inte gör det. Och de som bodde nära en skog var minst stressade, säger Matilda Annerstedt. Hon har tidigare arbetat som distriktsläkare på flera platser runt om i landet. Allt oftare kände hon att det var svårt att strikt medicinskt avgöra varför de som sökte hjälp mådde dåligt. Diagnoskriterierna hon lärt in under läkarutbildningen räckte inte till. – Det kunde handla om diffus värk i olika delar av kroppen, om en allmän känsla av svaghet och orkeslöshet. Jag minns en patient som inte ens orkade lyfta kastrullen av spisen hemma i köket. Sjukskrivningar och smärtstillande läkemedel hade sällan effekt och ledde inte till att patienterna blev bättre. Ofta upplevde de i stället en tilltagande hopplöshet. Känslan av hopplöshet delades av Matilda Annerstedt som inte tvivlade på att patienterna var sjuka, men som inte kunde erbjuda dem några botemedel. – Jag kände att jag hade att välja mellan att stänga av min empatiska förmåga och utan vidare reflexion avfärda patienterna med oklara smärtsymtom eller byta spår. Matilda Annerstedt hörde talas om den framgångsrika rehabiliteringen av långtidssjuka vid hälsoträdgården i Alnarp, och var också intresserad av förebyggande hälsovård. Efter att ha läst om Lantbruksuniversitetets studier kring natur och hälsa tog hon kontakt med forskarna där – och nu arbetar hon på en egen doktorsavhandling om hur människor påverkas av att vistas i skogen. Psykisk ohälsa – som depressioner och ångest – kan bero på stress. Och stressrelaterade sjukdomar ökar i stora delar av världen. – Det presenteras allt fler studier, både svenska och internationella, om kopplingen mellan natur och hälsa. I framtiden kanske läkaren skriver ut en timmes promenad i en lövskog till den som är stressad, säger Matilda Annerstedt. Hon och kollegerna på Lantbruksuniversitetet i Alnarp vill genomföra flera enkäter och andra studier för att belysa hur närheten till naturen påverkar människors självupplevda och faktiska hälsa. Författaren och musikern Ulf Lundell klev i början av 1980-talet rakt in i svenska folkets hjärtan med texten till ”Jag trivs bäst i öppna landskap”, låten som blivit en andra svensk nationalsång. Så här börjar den: ”Jag trivs bäst i öppna landskap, nära havet vill jag bo, några månader om året, så att själen kan få ro. Jag trivs bäst i öppna landskap, där vindarna får fart. Där lärkorna slår högt i skyn, och sjunger underbart.” – Människor verkar ha en stark känsla för öppna landskap med ängar, dungar och liknande. Vi trivs och mår precis så bra där som Ulf Lundell beskriver. I sin forskning koncentrerar Matilda Annerstedt sig på hur vistelse i lövskogar – särskilt sådana med mycket ek, bokar, lönn och andra ädla lövträd – påverkar människor. Den ansedda vetenskapliga tidskriften The Lancet berättade i fjol om en stor brittisk studie som bekräftar betydelsen av grönområden. Undersökningen omfattade hela befolkningen i arbetsför ålder, över fyrtio miljoner människor. De som tjänar dåligt löper generellt en större risk att dö av sjukdomar i hjärta och kärl. Och den risken ökar om man har sämre tillgång till grönområden, visar studien. Vidare är hälsoskillnaderna mellan olika sociala grupper betydligt mindre i områden med god tillgång till gröna ytor. Forskning om sambandet mellan natur och hälsa har inte haft någon särskilt hög status i vetenskapliga kretsar. – Den medicinska verksamheten måste grundas på vetenskap och beprövad erfarenhet Men en del av tidigare forskning om relationen mellan hälsa och miljö har brustit i kvalitet. Mycket av den evidensbaserade forskning som faktiskt redan finns inom området kommer dock inte ut till ”golvet” inom sjukvården, säger Matilda Annerstedt. – Något som delvis kan tänkas bero på att man inom den traditionella medicinska kulturen inte är van att tänka utifrån ett helhetsperspektiv, där det intima sambandet mellan kropp och själ erkänns. Matilda Annerstedt bor i utkanten av Lund och har nära till naturen, även om det är en bit till en härlig lövskog. Så du är ingen granfantast? – Jag vill inte sticka ut hakan. Men vår forskning visar att det möjligen är lättare att finna avkoppling och att stressa ned i en ljus och omväxlande lövskog. – Personligen är jag inte förtjust i de planterade granåkrar och kalhyggen som breder ut sig över landet. De är svåra att vandra i och är biologiskt sett ganska torftiga med få arter av fåglar, växter och djur. Naturen ger vilsamma sinnesintryck Vi mår bra av att vara i naturen. De amerikanska psykologerna Rachel och Stephen Kaplan menar att den mänskliga hjärnan behandlar alla sinnesintryck som når oss med riktad eller spontan uppmärksamhet. Den riktade uppmärksamheten sköter bland annat planering och beslutsfattande, något som kräver mycket energi. Om denna uppmärksamhet belastas under lång tid blir man mentalt utmattad, till slut kanske utbränd. Den som vandrar i skogen eller sakta går längs en sandstrand möts också av en mängd sinnesintryck. Men dessa är vilsamma och tas emot av hjärnans spontana uppmärksamhet. De kräver därför inte alls lika mycket energi. Spontan uppmärksamhet ger tillfälle till vila och återhämtning. Den amerikanske miljöforskaren Roger Ulrich har bland annat visat att sjukhuspatienter med utsikt mot ett grönområde blev fortare friska än en kontrollgrupp som bara hade utsikt mot en trist vägg. Roger Ulrich menar att människor oftast känner sig trygga i öppna landskap med glesa träddungar, i glesa skogar med god utsikt eller med utsikt över vatten. Dessa naturtyper liknar dem som människan utvecklats i under miljoner år. Naturvårdsverket har gett ut skriften ”Naturen som kraftkälla”. Den kan laddas ned från: www.naturvardsverket.se


Malin Sköld värnar om sömnen

Summary: ”Han vet att allt är som det ska: mamma är här, men jag ska sova i min egen säng.” Malin Sköld använde ett hopkok av Anna Wahlgrens och sina egna metoder när hon lärde barnen sova.

När Malin Skölds barn var mellan fyra och sex månader gamla, bestämde hon att de skulle sova 10–11 sammanhängande timmar per natt. Det lyckades hon med också, genom att använda ett hopkok av Anna Wahlgrens och sina egna metoder. – Sömnexperter runt om i världen hävdar bestämt att barnen inte tar skada av att somna själva. Tvärtom ger det barnet en bra självkänsla att klara av att sova själv, i egen säng. Däremot tar vi föräldrar skada av att inte sova ordentligt. Därför tycker jag att det är bättre att ta fyra fem dagar för att få det gjort, säger hon. Hade hon inte haft orken, kraften och modet att lära barnen tidigt vad som gäller på kvällen utan låtit dem sova i hennes säng, hade hon säkert fått ta tag i saken när de blivit större, vilket hon tror är tuffare, för såväl barn som föräldrar.Men även Malins barn har periodvis klivit upp på natten sedan de blivit större. – Minstingen, Gustaf, 3 år, knallar omkring på natten i perioder. Då går jag upp och möter honom, han får kissa, allt under tystnad, sedan stoppar jag om honom i hans säng igen. Viskar att nu är det natt, alla ska sova, och ger honom hans gosedjur. Ibland kommer han tillbaka efter 10–15 minuter. – Så kan det vara ett par gånger per natt, i kanske tre nätter. Men är jag bara konsekvent under en sådan period, blir han trygg igen. Han vet: Allt är som det ska, mamma är här, men jag ska sova i min egen säng, säger Malin. Hon är inte orolig för att barnen ska förlora i närhet. Hon tror att många som har ångest för att stöta bort barnen när de vill sova hos sina föräldrar, kanske projicerar sina egna känslor på barnen. Det gäller att rannsaka sig själv – vill man att barnen ska behöva en mer än de gör? – I vårt samhälle, då båda föräldrarna jobbar, måste alla få sin sömn, och närheten får vi försöka ge våra barn när vi är tillsammans med dem. Allt handlar om prioritering, säger hon. Nattningen hos Malin Sköld börjar strax efter ”Bolibompa”. Rutinen är alltid densamma, Charlotta och Gustaf får pyjamas på sig, borstar tänderna och kissar. Sedan går mamma in i deras rum, tänder nattlampan och sjunger för dem. – Jag börjar med Charlotta, sjunger och kliar henne på ryggen. När vi är klara och pussats godnatt vänder hon sig på sidan och somnar. Då går jag till Gustaf och sjunger för honom. Han vill ofta ha en bil i sängen bredvid sig. De somnar på 5–10 minuter, vid halv åtta på kvällen. Har jag folk på middag är de alltid lika förvånade: ”Va, har du redan lagt dem?” berättar Malin. När småsyskonen somnat brukar Filippa, som är 6 år, få vara uppe en halvtimme själv med sin mamma. De sitter med bokstäver en stund, eller så masserar Malin henne, sedan är det dags för hennes pyjamas, tandborstning, så går de in i hennes rum. Även hon får höra en sång och klias på ryggen. En godnattpuss, sedan går Malin ut och lämnar dörren på glänt. – Är hon pigg, får hon ligga och bläddra i böcker till kvart över åtta, halv nio. Hon är lite mer orolig, kan fråga: ”Mamma, sitter du där utanför nu?” Jag berättar alltid om jag kommer att sitta i köket en trappa ner eller så. Det är bra att göra klart för barnen vad som ska hända. Det är sällan, men ibland kommer Filippa in vid ett på natten, men då leder Malin henne tillbaka till sin säng. – I hennes ålder, fyra till sex, har de en del mardrömmar, så om hon har det, finns en madrass vid min säng, men det är inte meningen att det ska vara mysigt där, för det ska vara skönast i hennes egen säng, säger Malin. Barnen får aldrig sova i hennes säng, bara om de är riktigt sjuka. – Visst kan jag känna en stark längtan efter att ha dem i sängen, men jag vet att jag inte alltid vill ha dem där, och får en, så vill alla tre vara i min säng, och det fungerar inte i längden. Natten är över vid 6.30–6.45 på morgonen. Då vaknar Gustaf, men han leker tyst en stund tills de andra vaknar (och ja, även det har Malin lärt honom). – Han är så stolt när han är uppe först och säger ”gomorron, mamma”, säger Malin. Malin Sköld/Fakta Ålder: 43 Familj: Mamma till Filippa, 6, Charlotta, 4, och Gustaf, 3 Bor: Lidingö Gör: Är leg. kiropraktor med stresshantering som huvuduppgift, läser till gestaltterapeut. Sömnmetod jag provat: Egen variant av Anna Wahlgren-metoden, blandat med flera metoder, började när barnen var små bebisar. ”Funkar!” Så mycket tid ägnar jag åt nattandet: I bästa fall fem minuter per barn och sammanlagt en kvart. Ibland drar det ut till en halvtimme.


Varför går vissa över gränsen?

Summary: Tre eller fyra gånger om året händer det att en pojke eller en flicka i Sverige i åldern 15–17 år dödar en annan människa. Men det är ytterst sällsynt att ett sådant våldsbrott har planerats i förväg, säger kriminologen Sven Granath.

Dagen före midsommarafton erkände en ung pojke i södra Stockholm att han hade dödat 15-åriga Therese Johansson Rojo. Han sade att han och hans flickvän hade planerat mordet under en längre tid. På nätet uttrycker ungdomar sin sorg efter det till synes oförklarliga brottet. Och statsminister Fredrik Reinfeldt hävdade i förra veckan att mordet kan ses som en del av våldsutvecklingen bland unga. – Jag möter många unga som upplever en verklighet full av hot, våld och utsatthet, sade Reinfelt. Mordet på Therese väcker oro hos många föräldrar. Skulle min egen tonåring kunna döda? Vilka är varningssignalerna? Varför går vissa ungdomar över gränsen? En av hundratusen ungdomar i åldern 15-17 år begår ett våldsbrott med dödlig utgång, berättar forskaren Sven Granath på Brottsförebyggande rådet (Brå). Och det är ännu ovanligare att en tonåring dödar en jämnårig – det handlar om något enstaka fall per år. Mord eller dråp av unga förövare som inte tidigare är kända av polisen eller av de sociala myndigheterna inträffar på sin höjd vart fjärde år. I dessa fall möter gärningsmannens speciella personlighet en serie olyckliga omständigheter, förklarar Sven Granath på Brå. Hans forskning handlar om ungdomar och dödligt våld, och han påpekar att vi människor inte är födda med spärrar mot onda handlingar – sådana skaffar vi oss i samspelet med andra. – En del tonåringar kan fungera socialt men ändå sakna dessa spärrar. När de upplever att någon i deras omgivning ställer till med problem eller utgör ett hot kan de i hemlighet börja fantisera och kanske till och med planera att döda honom eller henne. Oftast rinner planerna ut i sanden. I några få fall sätts de i verket. Tillfälligheter avgör. När en tonåring dödar har det normalt funnits tidiga och tydliga tecken på att allt inte står rätt till. Det kan till exempel handla om gränslöshet, skolk eller umgänge i kriminella kretsar. – Sedan har vi den lilla grupp av unga gärningsmän som på ytan är socialt anpassade och skötsamma. De har inga problem med skolarbetet, men de kan känna sig mobbade eller utanför bland klasskamraterna. Inga droger finns med i bilden och inte heller någon påverkan från kriminella kamrater, säger Sven Granath. Om en tonåring är sent ute på helgerna och umgås i fel kretsar bör förstås föräldrarna vara vaksamma, förklarar han. – Men man bör också vara observant om tonåringen bara har en enda bundsförvant i en relation som kanske utesluter andra eller inte verkar sund. Men varför går då vissa tonåringar så långt att de gör sig skyldiga till förfärliga våldsbrott? Det handlar om onda och goda krafter i generna och uppväxtmiljön. Forskarna talar om riskfaktorer och skyddsfaktorer. När de förra blir mäktigare än de senare kan det gå illa. De starkaste krafterna, både de destruktiva och de konstruktiva, finns i ungdomarnas inre. Men uppväxtmiljön spelar också en viktig roll. Det är de flesta forskare överens om. Barn som är hyperaktiva, rastlösa eller lättkränkta och som kanske dessutom har kort stubin – de är i farozonen. Somliga är väldigt orädda och söker spänning i livet. Andra känner inte så mycket alls och har kanske bristande medkänsla med sina medmänniskor, egenskaper som ofta innebär att man blir ensam. Några lider av psykiska störningar. Vissa ungdomar har det svårt i skolan därför att de är så begåvade. Andra blir frustrerade därför att de varken kan koncentrera sig eller göra sig förstådda. Var och en av dessa individuella egenskaper utgör en riskfaktor. De kan vara medfödda, men de kan också ha orsakats eller förvärrats av svåra uppväxtförhållanden där föräldrarna har haft egna psykiska eller sociala problem och kanske missbrukat alkohol eller droger. Ett hem där alla ständigt bråkar och skriker är ett farligt hem. Och våld, övergrepp eller vanvård under barnaåren förvärrar förstås läget drastiskt. Kriminella kamrater är en annan tung riskfaktor, enligt Niklas Långström, barnpsykiater och chef för Karolinska institutets centrum för våldsprevention. Han förklarar att det finns en ond cirkel inbyggd i det kriminella ungdomsgänget. – Den speciella subkulturen drivs fram av killar eller tjejer som lever med flera individuella riskfaktorer, och gänget blir i sig ytterligare en riskfaktor för var och en av dess medlemmar – en fristad för destruktivt beteende. Och om missbruk av alkohol eller droger kommer in i bilden ökar risken påtagligt för allvarlig och varaktig kriminalitet. Vissa tonåringar har en tuff attityd för att styra omgivningen och dölja känslor av utanförskap och sårbarhet. Andra har mer subtila strategier för att gömma undan sin osäkerhet och sin smärta. Men skyddsfaktorerna, då? Ja, den amerikanska psykologen och forskaren Ann Masten har i tidskriften American Psychologist beskrivit de viktigaste i följande fyra punkter: • En god intellektuell förmåga. • En positiv syn på sig själv. • Goda relationer till kompetenta och omtänksamma vuxna i familjen och närsamhället. • En känsla av att höra till och vilja fungera i samhället. Om man som vuxen vill hjälpa sin tonåring ska man alltså angripa riskfaktorerna och förstärka de skyddande omständigheterna. – Man bör med värme och engagemang skaffa sig insyn i tonåringens liv även om han eller hon protesterar, säger Niklas Långström. Och man ska inte vara rädd för att be om hjälp från andra vuxna eller från de sociala myndigheterna. I de flesta fall där någon har dödat en annan människa går det i efterhand att hitta en förklaring, även om den kan tyckas orimlig. Det säger Clara Gumpert, psykiater och forskare vid Karolinska institutets avdelning för rättspsykiatri. – Men det kan vara så att omgivningen inte hör de signaler som visar att allt inte står rätt till – och ibland finns inga signaler. Förra året sköt en elev vid en finsk skola ihjäl tio personer i finska Kauhajoki. Forskning i samband med skolmassakrer visar att liknande dåd inte är så oförutsägbara som man kan tro. Bakom många grova brott finns en enkel logik, en berättelse om de upplevelser, tankar och känslor som kantar vägen fram till mordet eller våldtäkten. – Ofta är gärningsmannen rädd, arg eller kränkt. Eller så har hämningsnivån sänkts. Han kan ha druckit alkohol, tagit droger, slutat att äta sin medicin eller sovit dåligt, säger Clara Gumperts. Men så finns det alltså några få fall där det inte går att hitta någon uppenbar förklaring till att en ung människa dödar en annan.


”Arbetsgivarna riskerar konflikt om arbetsmiljön”

Summary: LO-förbund om arbetsmiljön: Svenskt Näringsliv vill minska fackets inflytande över vem som ska vara skyddsombud på arbetsplatsen.Arbetsgivarna vill ha ett svagare fack. Nu har turen kommit till lagstiftningen om arbetsmiljön och de utnyttjar konjunkturen som påtryckningsmedel. Genom att konsekvent nagga de fackliga rättigheterna i kanten riskerar vi nu att få en öppen konfrontation på arbetsmarknaden. Vi vill ta vårt ansvar som part på arbetsmarknaden, men det måste ske på lika villkor, skriver LO:s vice ordförande samt ordförandena för fjorton LO-förbund.

Svenskt Näringsliv angriper strejkrätten, lagen om anställningsskydd och kräver lönestopp i nästa avtalsrörelse. Under våren avslutade Svenskt Näringsliv också förhandlingarna om ett nytt huvudavtal. Nu har turen kommit till arbetsmiljölagstiftningen. Nu utnyttjar näringslivet konjunkturen som påtryckningsmedel. Mycket lägligt höjer arbetsgivarna tonläget och ökar trycket bakom sina krav just i kristider. Allt handlar i grund och botten om att arbetsgivarna är missnöjda med den maktfördelning som råder. Arbetsgivarna vill ha mer makt och ett mindre starkt fack. Som ett led i detta har Svenskt Näringsliv skrivit till regeringen och berättat att de vill försvaga det fackliga inflytandet i arbetsmiljöarbetet och lägga större ansvar på arbetstagarna. Man säger bland annat att ”om arbetsgivare och arbetstagare ska kunna samverka för en god arbetsmiljö måste det även finnas uttalade skyldigheter för skyddsombudens del”. På så sätt vill man underlätta arbetsmiljöarbetet för arbetsgivarna. Samtidigt vill man bland annat minska straffsanktionerna och minska fackets inflytande över vem som ska vara skyddsombud på arbetsplatsen. Svenskt Näringsliv menar att samverkan ska ske mellan arbetsgivare och arbetstagare. ”Det är ingen fråga som facket ska råda över.” Svenskt Näringsliv tycks tro att näringslivets vinst blir större ju svagare facket är. I själva verket tjänar arbetsgivarna på ett starkt fackligt inflytande. För genom att ge facket inflytande tar vi ansvar och arbetsgivarna får på så sätt arbetsro. Våra medlemmar sliter i alltmer nerbantade arbetsorganisationer. Nu har vi också att ta hänsyn till att många arbetsplatser varslar. Självklart påverkas arbetsmiljön negativt när färre ska göra mer och av en ökad oro för arbetslöshet. Det yttersta arbetsmiljöansvaret vilar på arbetsgivarna. Arbetsmiljöerna blir inte bättre av att mer ansvar läggs på arbetstagarna eller att fackets möjlighet att påverka och förhandla försvagas. Arbetsgivarna måste ta sitt ansvar och med anledning av det riktar vi oss till landets alla arbetsgivare med krav på förbättringar för ett hälsosamt och utvecklande arbetsliv: • Anpassa bemanningen.Det måste finnas långsiktig planering gällande både personal och arbetstider på arbetsplatserna. Som arbetsgivare måste man se till att ha tillräckligt med anställda så att personalen inte tvingas gå på knäna. Undersökningar visar att det finns ett klart samband mellan lägre andel skador/besvär och högre personaltäthet. Bemanning handlar även om att ge dem som arbetar trygga anställningsformer. Trygga jobb är avgörande för personalens hälsa och kvaliteten i verksamheterna. • Öka de anställdas inflytande.Anställda som har inflytande och möjlighet att påverka på sin arbetsplats blir i längden friskare. Personalen måste inkluderas i hela verksamheten, i alltifrån budgetprocessen och ekonomin till att ha större inflytande över arbetstidsförläggning och sysselsättningsgrad. Använd de anställdas idéer för att utveckla verksamheten. • Arbeta systematiskt med arbetsmiljön.En god arbetsmiljö kommer inte av sig själv. Det krävs långsiktigt arbete tillsammans med de anställda. Samarbeta därför med skyddsombuden och inled ett nära samarbete med företagshälsovården. Begreppet arbetsmiljö är komplext och det är inte endast fysiska faktorer som spelar in. Till exempel är det viktigt att få stöd från chefen när arbetet känns besvärligt. Att arbeta för att förbättra arbetsmiljön handlar därför även om att utveckla den egna chefsrollen. En chef bör vara lyhörd och bjuda in sina medarbetare till dialog. • Satsa på utveckling av de anställda.Möjligheten till lärande är grunden för arbetsplatser där människor trivs och utvecklas. Det måste finnas utrymme för alla som arbetar att lära nytt och vidareutbildas i sitt arbete under hela yrkeslivet. • Följ lag och avtal.Alltför många arbetsgivare är okunniga om arbetsmiljölagen, avtalen och hur de ska tillämpas. Arbetsgivarorganisationerna måste därför i större utsträckning satsa på arbetsmiljöutbildningar för sina medlemmar. Arbetsmiljöarbetet måste anpassas till dem som arbetar, i samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare. Svenskt Näringsliv höjer hela tiden tonläget mot oss. Genom att konsekvent nagga de fackliga rättigheterna i kanten riskerar vi nu att få en öppen konfrontation på arbetsmarknaden. Det är ingenting som står på den fackliga önskelistan. Däremot är vi beredda att försvara oss mot att vi ständigt och jämt får utstå näringslivets allt grövre attacker. När det gäller arbetsmiljön på landets arbetsplatser är det inte rimligt att de som arbetar för vår gemensamma välfärd och produktion blir skadade och sjuka av sitt arbete. Arbetsplatserna får inte och behöver heller inte ge upphov till skador eller sjukdom. Alla måste få möjlighet att efter ett långt yrkesliv ha hälsan i behåll. Arbetsmiljöarbetet måste upp på alla arbetsgivares dagordning. Vi diskuterar för närvarande på vilket sätt vi ska lyfta fram arbetsmiljöfrågorna som ett område att samordna oss omkring inför avtalsrörelsen 2010. För oss är det viktigt att försöka nå överenskommelser genom kollektivavtal. Det ger parterna möjlighet att påverka och anpassa lösningar till olika branscher. Vi vill ta vårt ansvar som part på arbetsmarknaden, men det måste ske på lika villkor. Vi vill att arbetsmiljölagen ska stärkas och att straffsanktionerna ska utökas. Vi vill fortsätta att diskutera hur vi tillsammans kan utveckla, förbättra och förstärka arbetsmiljöarbetet med stöd av kollektivavtal. Ulla Lindqvist LO:s vice ordförande Stig Larsson ordförande Svenska elektrikerförbundet Thomas Gustavsson 2e ordförande Byggnads Ylva Thörn ordförande Kommunal Stefan Löfven ordförande IF Metall Janne Rudén ordförande Seko Lars Lindgren ordförande Transport Lars-Anders Häggström ordförande Handels Lars-Åke Lundin ordförande Svenska målareförbundet Per-Olof Sjöö ordförande GS Jan-Henrik Sandberg ordförande Pappers Hans Öhlund ordförande Fastighetsanställdas förbund Hans-Olof Nilsson ordförande Livs Ella Niia ordförande Hotell- och restaurangfacket Jan Granvik ordförande Musikerförbundet


Owe Thörnqvist tackar för sig på Allsång på Skansen

Summary: Owe Thörnqvist har fyllt 80 år. Snart får han en egen staty i hemstaden Uppsala, men först ska han firas av yngre artistkollegor på säsongspremiären av Allsång på Skansen.

I år firas Owe Thörnqvist 80 år med samlingsboxar, Sommarprat i radion, festival i hemstaden Uppsala och en porträttlik staty i skala 1:1. I september drar han i gång en ny show på Scalateatern, kallad ”Tack & hej”, för att summera karriären. När vi träffas på just Scalateatern har programmet för årets Allsång på Skansen presenterats för ett stort medieuppbåd på Sollidenscenen. Thörnqvist är med i premiärprogrammet där en rad svenska artister ska hylla sångaren. – Det är underbart att få stå inför 20 000 människor och sjunga sina sånger, säger Thörnquist. I Allsång på Skansens sånghäften har man haft med mina visor under alla år. Jag var med några gånger när Bosse Larsson höll i det. Sen kom tio år när de sjöng mina sånger medan jag själv blev portad från Allsången. Men sedan de bytte producent och programledare för fem år sedan har jag varit med flera gånger. Uppsalasonen Owe Thörnqvist drog i gång sin grammofonattack på Sverige med låten ”Diverse julboogie” 1955, en av de allra första svenska rocklåtarna. Fram till 1968 skrev han en lång rad låtar som parade arbetarklassberättelser och knixiga ordlekar med jazz, rock’n’roll och karibiska rytmer, som ”Varmkorv boogie”,”Dagny”, ”Rumba i engelska parken” och ”Loppan”. Rockjournalisten Lennart Persson placerade Owe Thörnqvist längst fram i den tidiga svenska rockhistorien: ”Han var först, störst och bäst. En riktigt tjurskallig visionär som det slog gnistor om. En kreativ vilde av ett slag vi hade behövt fler av”. När Thörnqvist själv minns tillbaka på karriärens begynnelse håller han med om att det hela gick både snabbt och relativt smärtfritt. Ett tag kunde inget stoppa honom. Mot slutet av 60-talet vände vinden något. En spelning i Pålsboda folkpark 1965 kulminerade med att Thörnqvist – gammal boxare under ungdomen – slog ner en berusad åskådare. Efterspelet ledde till att både folkparker och medier bojkottade Thörnqvist, som koncentrerade sig på krogshower med Lill Lindfors, Eva Rydberg och Lena Hansson. Svåra astmaproblem ledde sedan till en flytt till Spanien 1968. På senare år har han även en bostad i Florida. I en sentida låt som ”Pelle Jansson” från 1999 sjunger Thörnqvist om musikern som hade en karriär men drog utomlands och tappade sin publik, en rädsla han själv säger sig ha. – Ja, Pelle Jansson är väl lite av mitt alter ego. Rädslan att publiken ska försvinna finns där för alla artister. Att vara styv i korken i den här branschen är dumt. En viss ödmjukhet behövs, och då menar jag inte att man ska slicka folk i häcken för det är inte min stil. Jag är tacksam för att publiken finns kvar. Våra dagar är ju räknade. Framställningen av min konst kan jag bara göra medan jag fortfarande är på topp, och det tycker jag att jag fortfarande är. Att årets avskedsföreställning håller till på Scalateatern är inte någon slump. Det var här som Thörnqvist tog sina första steg på den stockholmska musikscenen, efter att ha gjort succé med lokalrevyer i Uppsala. – Jag spelade växelvis revy i Stockholm och läste humaniora i Uppsala. Nils Perne, chef för Sandrewkoncernen där Scalateatern ingick, hade sett min första lokalrevy i Uppsala 1953 och skickade ett brev: ”Ni begåvade pojkar i Uppsala, skulle inte ni vilja komma hit och uppträda hos oss?” Det var väldigt intressant och lite nervöst … åh, Stockholm, liksom. Uppsala har väl ibland något av ett Stockholmskomplex? – Ja, men det går också åt andra hållet, det finns ju en lärdomssnobbism i Uppsala. Aftonbladets bitske kulturskribent Allan Fagerström uttryckte saken så här: ”Om man åker E 4 från Stockholm mot Uppsala, så börjar tanken svindla redan i höjd med Knivsta.” Du har i och för sig aldrig känts särskilt akademisk. – Nä, det beror möjligen på min egen kluvna känsla inför det akademiska, uttryckt av en lärdomstörstande arbetargrabb som ville klättra upp en liten bit från de där fuktiga mögeldoftande hyreslängorna på Sysslomansgatan. Så småningom flyttade du till Stockholm. – Skivbolaget Metronome ville ha mig nära sin studio och skaffade mig ett bostad i Stockholm på Grevgatan, i ”Metronome-huset”, där Siw Malmqvist med flera av skivbolagets folk bodde. Jag bodde i Stockholm från 1957 till 1968. Vad har du för relation till Stockholm i dag? – Stockholm, det vill säga Sommar-Stockholm, är för mig bland de vackraste städer jag sett. Något jag kan skryta med för mina grannar och vänner i Florida och Spanien. Vinter-Stockholm däremot är för mig en snömoddig olja av Albin Amelin. Depparnas dal, blygrått, hängigt och solkigt i kanterna. Då kan det vara läge att slinka in på ljusa varma krogen. Vilka krogar är det? – Jag är ingen trägen uteätare eller ”barhopper” men besöker gärna mina favoritställen från 50- och 60-talet, typ Prinsen, KB och Tennstopet, mest för att känna om atmosfären från förr finns kvar. Och det finns den kanske. Men inte polarna från den tiden. Inte på Operabaren heller. Men inredningen där är intakt. Klientelets typsnitt verkar vara samma brokiga blandning av konstnärer, affärsfolk, såpaskådisar och artister som på min tid. Om det finns någon nyckel till Owe Thörnqvists tidiga framgång så var det hans resande i början av 50-talet. Efter besök i USA och amerikanska militärbaser i Tyskland kom han hem med inte bara skivor med Louis Jordan, Mahalia Jackson och Sister Rosetta Tharpe utan också ett fulladdat självförtroende. – Det är klart, man kände sig lite kaxig efter att man varit utomlands. Och i Amerika dessutom. Det skockades ju folk hemma i studentlyan då, när man skulle spisa plattor. Hur hamnade du i USA? – Var tid har ju sina idoler. Jag läste Harry Martinson och lyssnade på Evert Taube och såg att det gick att beskriva det där enkla livet och kanske också tjäna pengar på det. Men först måste man ju ut och resa i världen, precis som Taube och Martinsson. Då får man ta hyra på en båt, vilket jag gjorde. Thörnqvist ljög sig till en tjänst som salongsuppassare på M/S ”Krageholm” på Svenska Amerika–Mexiko-linjen. På tåget upp till mönstringen pluggade han in boken ”Perfekt servering” och lurade till sig en plats. Båten tog honom till USA, varifrån han plockade med sig ordentligt med inspiration för att forma det svenska rocklandskapet: – Jag bytte till mig en frivakt av en matros när vi låg utanför New York. Jag tog mig till jazzgettot med ställen som Bop City, Café Society och Birdland och träffade Dizzy Gillespie, fick en språkstund med Charlie Parker och Art Tatum. Charlie Parker berättade att han älskade Hank Williams. ”Listen to the stories, they’re great!” sa han. Och Charlie Parker var ju också en historieberättare, på sitt sätt. Owe Thörnqvist medverkar i 2009 års säsongspremiär för Allsång på Skansen, Skansen, Djurgården, tisdag 23 juni kl 20. Kort om Owe Thörnqvist Namn: Owe Thörnqvist Ålder: 80 år. Bor: Hus i USA, Spanien och Farsta. Aktuell: Med i säsongspremiären av Allsång på Skansen den 23 juni, sommarpratar i P 1 den 11 augusti och drar i gång avskedsföreställningen ”Tack & hej” den 5 september. ALLSÅNG PÅ SKANSEN 2009 23 juni: Tomas Ledin, Henrik Dorsin, Måns Zelmerlöw, Anna Maria Espinosa och Owe Thörnqvist. 30 juni: A Camp, Malena Ernman, Johan Palm, Lisa Ekdahl, Ann-Louise Hanson, Mia Skäringer och Klara Zimmergren. 7 juli: Caroline af Ugglas, John ME, Claes Eriksson, Anne-Lie Rydé, Lotta Ramel och Rolandz. 14 juli: Alexander Rybak, Elisabeth Andreassen, Larz Kristerz, Pauline, Anna Book, Marcus Birro och Stockholms gosskör. 21 juli: Lars Vegas Trio, Lili & Susie, Monica och Carl-Axel Dominique, Wille Crafoord, Magnus Carlsson, Jack Vreeswijk och Jonas Carlsson. 28 juli: H.E.A.T, Timo Räisänen, After Dark, Malena Tuvung, Per Myrberg, Toralf Nilsson och Theresia Widarsson från Glada Hudik-teatern. 4 augusti: Finalprogram med Svenska Lyxorkestern, Björn Skifs, Allmänna Sången, Markus Krunegård och Bosse Larsson.


"Mamma och jag talar om allt – även om sex"

Summary: Marie och Alice kan berätta allt för varandra om både sex och äktenskapsgräl. Att de är mor och dotter hindrar dem inte från att vara nära vänner. Men under Maries uppväxt hade de inte alls särskilt bra kontakt.

– Jag tycker egentligen inte att vår relation är så speciell, men alla kompisar reagerar på det, ”va, berättar du det för din mamma!”. Marie drar pekfingret längs näsan och funderar. Sina relationer utanför äktenskapet har hon till exempel berättat om för Alice. – Mamma tycker kanske inte att det är bra men hon säger inte ”Hur kan du göra så här?”. Hon har egna erfarenheter av sådant och hon förstår. Alice fördömer inget och det är svårt att chockera henne. – Vad man än berättar så har hon varit med om värre, känns det som. Hon kanske skakar på huvudet inombords men hon tar emot allt och för ingenting vidare. Att hon är min mamma gör också att hon alltid är på min sida, och stöttar. Marie är sällan ute efter att få råd eller komma fram till någon lösning. Eller ens att få medhåll. – Det är mer att man vet hur livet är och delar det med varandra. Men Alice har förstås sina åsikter. Maries son vill hoppa av studierna för att jobba på sin kompis restaurang och det tycker mormor inte om. – ”Det där leder ingen vart”, säger hon, precis som hon sa till mig för länge sen. Där är vi oeniga men det är ingen stor grej. Finns det något du inte berättar för henne? – Nej … inget viktigt. Marie tittar upp i taket och tänker. – Sex pratar vi om, som allt annat. Det kan vara att vi beskriver upplevelser med olika män. Ofta är det ganska lättsamt, vi skrattar mycket. Hon berättar inte mer än för andra kompisar, snarare lite mindre detaljerat. – Mamma förstår vad jag menar även om jag formulerar mig ganska allmänt, som till exempel ”han var den målinriktade typen”. Efter ett långt liv har hon ju mycket erfarenhet. Ibland kopplar Alice till egna upplevelser från förr, eller talar om hur det är att ha sexlusten kvar i hög ålder. Men deras relation har inte alltid varit så förtrolig, enligt Marie. Som barn minns hon Alice som en jättesnäll mamma men på något sätt inte riktigt närvarande. – Jag har en bild av hur hon sveper in i och ut ur lägenheten i ett ouppnåeligt skimmer. Jag minns inte att vi någonsin gjorde något tillsammans, bara hon och jag. Utom den korta stunden när hon skulle säga godnatt. Den låg jag och väntade på. Marie understryker att hon ändå alltid har känt sig älskad. – Det har alltid känts som att ifall jag skulle sitta på en öde ö skulle mamma ordna en helikopter och få hem mig. Om sina första pojkvänner berättade Marie inget alls. – Hon var ingen jag litade på då. Jag flyttade hemifrån tidigt och jag kan nog inte säga att jag saknade henne. Men när Marie själv fick barn började de närma sig varandra. – Då var jag inte barnet längre, vi var två mammor och vuxna kvinnor. Många döttrar kan bli galna på att deras mammor har åsikter om allt, men det är inget Marie känner igen. Alice har alltid haft stor respekt för hennes integritet. – Förutom en gång, när jag hade flyttat till en ny lägenhet. Då kom hon med väldigt självklara idéer om hur vi borde möblera om. Jag reagerade starkt på det, för jag skulle aldrig kritisera hennes tavlor eller möbler. ”Om jag inte frågar så behöver du inte tycka något om det”, sa jag. Nu är det dags att åka hem till Alice. Trots att de pratar om allt ville Marie träffas utan sin mamma först för att kunna tala helt fritt. Annars skulle de bara ha hakat upp sig kring berättelsen av barndomen där de har lite olika bilder, förklarar hon. – Visst sa hon att hon skulle vara hemma, säger Marie lite oroligt utanför porten. Moderns 79 år hindrar henne inte från att vara ständigt uppbokad. Men jo, lysande vithårig och leende öppnar hon. Över en kopp kaffe börjar mor och dotter fundera intensivt på varför de har en så bra relation. – Det är nog det att Marie är väldigt öppen som person. Precis så sa Marie för en stund sedan, fast om Alice. – Vi är ju kompisar men ändå mycket närmare än kompisar. Vi har ju ändå levt ett liv tillsammans, fortsätter Alice. – Man behöver inte vara på ett visst sätt för att upprätthålla vänskapen. Det är en väldig trygghet, säger Marie. Alice är intresserad av allt som har med familjen att göra, så om det berättar Marie mer för henne än för andra vänner. – Till exempel äktenskapsgräl brukar jag återge ord för ord, det blir ofta väldigt komiskt … Båda två skrattar. Irriterar ni er aldrig på något hos varandra? – Jaa … du kommer aldrig i tid, säger Alice. – Men det gör ju inte du heller. – Nej, det är sant. Alice knäpper händerna och lutar näsan mot dem. Naglarna lyser klarröda. – Marie är en av mina skarpaste kritiker. Jag vet att jag har gjort mycket fel med mina barn men ingen annan har sagt det. Hon berättar om när Marie skulle skriva uppsats i skolan om sina föräldrar och sa till sin fröken ”det kan jag inte, pappa är alltid ute och reser och mamma pratar alltid i telefon”. Alice kan inte alls förstå att hon skulle ha varit frånvarande när barnen var små. Marie försöker förklara. – Det är så laddat, man får inte säga att mamma var frånvarande, då är det som om man skulle vara traumatiserad för livet. Men så är det ju inte. Jag kände mig alltid älskad även om vi inte stod varandra så nära. – Men det låter så sorgligt, tycker Alice. Alices egen mor lade sig i hennes liv väldigt mycket. När barnen var små kunde hon ringa och säga ”nu är det fem grader kallt, nu måste Marie ha sin yllemössa”. Därför har Alice alltid aktat sig för att tränga sig på. Att de hade dålig kontakt vill hon däremot inte gå med på. – Det är klart, det var en svår tid när du var tonåring. Men jag tycker att det är naturligt att föräldrarna inte är så viktiga under en period. När ni kom hem från skolan slängde ni väskorna i hallen och försvann in på era rum. Jag kom efter och ville att ni skulle komma ut och dricka en kopp choklad … – Men vi hade ju inte den kontakten att vi ville det. – Varför inte? – Jag vet inte, men det blev ju bra ändå. De är i alla fall överens om hur viktigt det är att respektera varandra som vuxna. Vilket inte alltid är helt lätt som mamma, säger Alice. – När barnen är små vill man ju påverka dem. Jag tyckte att det var så roligt när barnen var små och jag fick klä er … då hade ni så fina kläder! Hon skrattar. Respekt för integriteten behöver inte betyda distans. När Alice fick bröstcancer för några år sedan träffades de varje dag i flera månader. – Jag har en känsla av att Marie bestämde sig för att jag inte skulle sjunka ihop och försvinna. Hon tog med mig på konserter och saker hela tiden. Och så såg vi på teveserien ”The office”, vi kunde se åtta nio avsnitt på en kväll … Ändå tycker Marie inte att de är beroende av varandra. Inte på det pliktfyllda sättet i alla fall. – För mig var det aldrig att jag åkte hemifrån och föräldrarna stod kvar på trappen och vinkade. Mamma har alltid haft sitt eget liv. Alice har blivit mer praktiskt beroende av sina barn sedan hon blev äldre men det förändrar ingenting, tycker Marie. – Min svärmor säger ofta ”ni ringer aldrig mig …” men så skulle mamma aldrig säga. Ibland går det lång tid utan att vi hörs. Fast lång tid är sällan mer än en vecka. Alice och Marie heter egentligen något annat.


”Sveriges klimatmål bara hälften av EU:s”

Summary: Lantbrukarna och Naturskyddsföreningen lanserar ett nytt klimatinitiativ: Sverige måste visa ledarskap i klimatförhandlingarna.När riksdagen i dag fattar beslut om den svenska energi- och klimatpolitiken står det klart att både regeringens och oppositionens klimatmål är alltför defensiva i jämförelse med EU:s. Sverige har möjlighet till omfattande och lönsamma energieffektiviseringar, men regeringen har ändå slagit fast en nivå som bara är hälften så ambitiös som EU:s, skriver LRF:s Lars-Göran Pettersson, Naturskyddsföreningens Svante Axelsson samt Anders Wijkman.

Riksdagen kommer i dag den 16 juni att fatta beslut om Sveriges framtida energi- och klimatpolitik. En av de viktigaste klimatåtgärderna är att effektivisera och minska energianvändningen, men vår granskning visar att regeringens och riksdagens kommande mål bara är hälften så ambitiösa som EU:s. Regeringen har också ett mycket blygsamt mål för andelen förnybar energi, som man vill öka från nuvarande 42 till 50 procent år 2020. Den politiska oppositionens mål är bara marginellt bättre, 53 procent. Det nya initiativet Förnybart.nu – som initierats av LRF, Naturskyddsföreningen och Anders Wijkman vid Tällberg Foundation – vill att målet ska vara 70 procent. I en rapport som presenteras i dag visar Förnybart.nu hur detta mål kan uppnås. Sverige spelar som blivande ordförandeland i EU en viktig roll i de internationella klimatförhandlingarna och en ambitiös svensk politik skapar trovärdighet. Vi har unika naturtillgångar både i skogen och på våra åkrar. För att nå ett hållbart samhälle är det nödvändigt att öka användningen av energi från biomassa, vind, sol och vågor. Vi har också goda förutsättningar att öka vår energieffektivitet och minska energianvändningen. En kraftfull satsning möjliggör en grön tillväxt med låg klimatpåverkan, nytt entreprenörskap och nya jobb i hela landet. På så vis kombineras tillväxt med ökad miljönytta. Vi föreslår att det införs ett planeringsmål för att öka den förnybara energitillförseln med 70 TWh till 2020, en ökning med omkring 37 procent jämfört med nivån 2008. Detta mål kan uppnås genom att tillförseln av biobränslen ökar med 38 TWh till år 2020, vilket motsvarar nuvarande ökningstakt, att vindkraften ökar med 28 TWh i enlighet med regeringens planeringsmål och att tillförseln från övriga förnybara energikällor, främst solvärme, ökar med 4 TWh. Ingen ny vattenkraft ingår i målet. Detta är en måttfull ambitionsnivå, som riksdagen med lätthet borde kunna enas om. Med en kraftfull satsning vore det möjligt att öka den förnybara energin ännu mer. I syfte att främja förnybar energi riktar vi följande förslag till regeringen: • Öka den förnybara elproduktionen inom elcertifikatsystemet från 25 TWh till 30–35 TWh år 2020. • Inför separata stöd för havsbaserad vindkraft, samt för solel och vågkraft. • Inför ett planeringsmål om 10 TWh biogas år 2020. • Inför ett planeringsmål om 8 TWh solenergi år 2020. • Öka målet för förnybara drivmedel, inklusive elbilar, från 10 till 20 procent år 2020. • Säg nej till utbyggt fossilgasnät. • Inför riktade klimatinvesteringsbidrag. Det är viktigt att öka tillförseln av förnybar energi, men det är minst lika viktigt att energieffektiviteten ökar och att användningen av energi minskar. Ett av målen i EU:s energi- och klimatpaket är att energieffektiviteten ska öka med 20 procent fram till år 2020. Även regeringen anger i sin energiproposition ett 20-procentsmål för energieffektivisering. Det är därför lätt att tro att målen är jämförbara, men EU:s mål är nästan dubbelt så långtgående som regeringens. EU-målet avser nämligen bara den energieffektivisering som orsakas av nya styrmedel, medan regeringens mål också inkluderar den energieffektivisering som fortlöpande äger rum i samhället, till exempel till följd av strukturomvandlingar. Regeringen vill alltså att den tillförda energin per BNP-enhet ska minska med 20 procent till 2020 och oppositionen vill att den ska minska med 25 procent. Båda dessa mål är alldeles för lågt satta. Regeringens mål innebär att energianvändningen i förhållande till BNP (energiintensitet) ska minska med 1,7 procent per år vilket, vid en BNP-tillväxt på 2,25 procent per år, innebär att energitillförseln fortsätter att öka med omkring 4,5 procent (28 TWh) till 2020. Oppositionens mål kan innebära att energitillförseln slutar att öka, men inte mycket mer. EU:s mål innebär däremot att energitillförseln förväntas minska med 12 procent. Regeringens mål om 1,7 procent är till och med lägre än Energimyndighetens långsiktsprognos som, trots att den helt baseras på befintliga styrmedel våren 2008, innebär att energianvändningen i relation till BNP minskar med 1,9 procent om året. Och regeringens mål är alltså bara hälften så ambitiöst som EU:s mål om 3,3 procent per år till 2020. Vi föreslår som mål att Sveriges energianvändning i relation till BNP ska minska med 4,0 procent per år och att den slutliga energianvändningen ska minska med 20 procent (80 TWh) till 2020, jämfört med 2008. Det är obegripligt att regeringen slagit fast en nivå som bara är hälften så ambitiös som EU:s, inte minst med tanke på att Sverige har goda förutsättningar att genomföra omfattande och dessutom mycket lönsamma energieffektiviseringar. Energieffektiviseringsutredningen föreslog ett program för effektivisering om 2,4 miljarder kronor per år under perioden 2010–2014. Utöver energibesparingen och minskade utsläpp av växthusgaser, skulle resultatet bli att slutanvändarnas årliga kostnader kan minska med cirka 10–12 miljarder kronor. Mot denna bakgrund är det mycket anmärkningsvärt att regeringen har reducerat den föreslagna satsningen till en åttondel, 300 miljoner kronor om året. Vi vill att regeringen tar initiativ till ett kraftfullt effektiviseringsprogram för lokaler och bostäder, delvis riktat mot det så kallade miljonprogrammet. Samtidigt vill vi öka stödet till effektivisering inom industri och småföretag. Detta skulle inte bara leda till en minskad energianvändning utan också skapa arbetstillfällen under lågkonjunkturen. Vi vill också att Sverige ska ha ett nationellt mål för nya bilars bränsleförbrukning och klimatpåverkan. Det är orimligt att Energimyndighetens långsiktsprognos till 2020 och regeringens bedömningar baseras på att nya bilar i Sverige ska fortsätta att höra till Europas allra mest bränsletörstiga. Våra krav på energieffektivisering kan sammanfattas enligt följande: • Avsätt minst tre miljarder om året till effektivisering av bostäder och lokaler • Förbered införandet av ”vita certifikat” som tvingar fram en minskad elanvändning • Stimulera energieffektivisering också i småföretag • Inför ett nationellt mål för bränslesnålare personbilar De mål för förnybar energi respektive energieffektivisering som vi föreslår leder till det övergripande målet att andelen förnybar energi i Sverige år 2020 ska uppgå till 70 procent. De pågående klimatförhandlingarna, som kulminerar i Köpenhamn senare i år, är avgörande för hur mycket vi kommer att drabbas av klimatförändringen. Enskilda länder måste visa ledarskap och gå i spetsen. Sverige har unika förutsättningar för detta ledarskap. Förnybart.nu kommer att opinionsbilda för kraftfulla satsningar på förnybar energi och energieffektivisering. Företag, organisationer och privatpersoner kan ansluta sig till initiativet. Vi kommer att presentera en rad rapporter, bland annat i Almedalen, och vår ambition är att påverka den svenska politiken. Vårt mål är att både regeringen och oppositionen omprövar sina alltför defensiva mål för förnybar energi och energieffektivisering. Lars-Göran PetterSson ordförande Lantbrukarnas riksförbund (LRF) Svante Axelsson generalsekreterare Naturskyddsföreningen Anders Wijkman vice ordförande i Tällberg Foundation


Summary: Lantbrukarna och Naturskyddsföreningen lanserar ett nytt klimatinitiativ: Sverige måste visa ledarskap i klimatförhandlingarna. När riksdagen i dag fattar beslut om den svenska energi- och klimatpolitiken står det klart att både regeringens och oppositionens klimatmål är alltför defensiva i jämförelse med EU:s. Sverige har möjlighet till omfattande och lönsamma energieffektiviseringar, men regeringen har ändå slagit fast en nivå som bara är hälften så ambitiös som EU:s, skriver LRF:s Lars-Göran Pettersson, Naturskyddsföreningens Svante Axelsson samt Anders Wijkman.

Riksdagen kommer i dag den 16 juni att fatta beslut om Sveriges framtida energi- och klimatpolitik. En av de viktigaste klimatåtgärderna är att effektivisera och minska energianvändningen, men vår granskning visar att regeringens och riksdagens kommande mål bara är hälften så ambitiösa som EU:s. Regeringen har också ett mycket blygsamt mål för andelen förnybar energi, som man vill öka från nuvarande 42 till 50 procent år 2020. Den politiska oppositionens mål är bara marginellt bättre, 53 procent. Det nya initiativet Förnybart.nu – som initierats av LRF, Naturskyddsföreningen och Anders Wijkman vid Tällberg Foundation – vill att målet ska vara 70 procent. I en rapport som presenteras i dag visar Förnybart.nu hur detta mål kan uppnås. Sverige spelar som blivande ordförandeland i EU en viktig roll i de internationella klimatförhandlingarna och en ambitiös svensk politik skapar trovärdighet. Vi har unika naturtillgångar både i skogen och på våra åkrar. För att nå ett hållbart samhälle är det nödvändigt att öka användningen av energi från biomassa, vind, sol och vågor. Vi har också goda förutsättningar att öka vår energieffektivitet och minska energianvändningen. En kraftfull satsning möjliggör en grön tillväxt med låg klimatpåverkan, nytt entreprenörskap och nya jobb i hela landet. På så vis kombineras tillväxt med ökad miljönytta. Vi föreslår att det införs ett planeringsmål för att öka den förnybara energitillförseln med 70 TWh till 2020, en ökning med omkring 37 procent jämfört med nivån 2008. Detta mål kan uppnås genom att tillförseln av biobränslen ökar med 38 TWh till år 2020, vilket motsvarar nuvarande ökningstakt, att vindkraften ökar med 28 TWh i enlighet med regeringens planeringsmål och att tillförseln från övriga förnybara energikällor, främst solvärme, ökar med 4 TWh. Ingen ny vattenkraft ingår i målet. Detta är en måttfull ambitionsnivå, som riksdagen med lätthet borde kunna enas om. Med en kraftfull satsning vore det möjligt att öka den förnybara energin ännu mer. I syfte att främja förnybar energi riktar vi följande förslag till regeringen: • Öka den förnybara elproduktionen inom elcertifikatsystemet från 25 TWh till 30–35 TWh år 2020. • Inför separata stöd för havsbaserad vindkraft, samt för solel och vågkraft. • Inför ett planeringsmål om 10 TWh biogas år 2020. • Inför ett planeringsmål om 8 TWh solenergi år 2020. • Öka målet för förnybara drivmedel, inklusive elbilar, från 10 till 20 procent år 2020. • Säg nej till utbyggt fossilgasnät. • Inför riktade klimatinvesteringsbidrag. Det är viktigt att öka tillförseln av förnybar energi, men det är minst lika viktigt att energieffektiviteten ökar och att användningen av energi minskar. Ett av målen i EU:s energi- och klimatpaket är att energieffektiviteten ska öka med 20 procent fram till år 2020. Även regeringen anger i sin energiproposition ett 20-procentsmål för energieffektivisering. Det är därför lätt att tro att målen är jämförbara, men EU:s mål är nästan dubbelt så långtgående som regeringens. EU-målet avser nämligen bara den energieffektivisering som orsakas av nya styrmedel, medan regeringens mål också inkluderar den energieffektivisering som fortlöpande äger rum i samhället, till exempel till följd av strukturomvandlingar. Regeringen vill alltså att den tillförda energin per BNP-enhet ska minska med 20 procent till 2020 och oppositionen vill att den ska minska med 25 procent. Båda dessa mål är alldeles för lågt satta. Regeringens mål innebär att energianvändningen i förhållande till BNP (energiintensitet) ska minska med 1,7 procent per år vilket, vid en BNP-tillväxt på 2,25 procent per år, innebär att energitillförseln fortsätter att öka med omkring 4,5 procent (28 TWh) till 2020. Oppositionens mål kan innebära att energitillförseln slutar att öka, men inte mycket mer. EU:s mål innebär däremot att energitillförseln förväntas minska med 12 procent. Regeringens mål om 1,7 procent är till och med lägre än Energimyndighetens långsiktsprognos som, trots att den helt baseras på befintliga styrmedel våren 2008, innebär att energianvändningen i relation till BNP minskar med 1,9 procent om året. Och regeringens mål är alltså bara hälften så ambitiöst som EU:s mål om 3,3 procent per år till 2020. Vi föreslår som mål att Sveriges energianvändning i relation till BNP ska minska med 4,0 procent per år och att den slutliga energianvändningen ska minska med 20 procent (80 TWh) till 2020, jämfört med 2008. Det är obegripligt att regeringen slagit fast en nivå som bara är hälften så ambitiös som EU:s, inte minst med tanke på att Sverige har goda förutsättningar att genomföra omfattande och dessutom mycket lönsamma energieffektiviseringar. Energieffektiviseringsutredningen föreslog ett program för effektivisering om 2,4 miljarder kronor per år under perioden 2010–2014. Utöver energibesparingen och minskade utsläpp av växthusgaser, skulle resultatet bli att slutanvändarnas årliga kostnader kan minska med cirka 10–12 miljarder kronor. Mot denna bakgrund är det mycket anmärkningsvärt att regeringen har reducerat den föreslagna satsningen till en åttondel, 300 miljoner kronor om året. Vi vill att regeringen tar initiativ till ett kraftfullt effektiviseringsprogram för lokaler och bostäder, delvis riktat mot det så kallade miljonprogrammet. Samtidigt vill vi öka stödet till effektivisering inom industri och småföretag. Detta skulle inte bara leda till en minskad energianvändning utan också skapa arbetstillfällen under lågkonjunkturen. Vi vill också att Sverige ska ha ett nationellt mål för nya bilars bränsleförbrukning och klimatpåverkan. Det är orimligt att Energimyndighetens långsiktsprognos till 2020 och regeringens bedömningar baseras på att nya bilar i Sverige ska fortsätta att höra till Europas allra mest bränsletörstiga. Våra krav på energieffektivisering kan sammanfattas enligt följande: • Avsätt minst tre miljarder om året till effektivisering av bostäder och lokaler • Förbered införandet av ”vita certifikat” som tvingar fram en minskad elanvändning • Stimulera energieffektivisering också i småföretag • Inför ett nationellt mål för bränslesnålare personbilar De mål för förnybar energi respektive energieffektivisering som vi föreslår leder till det övergripande målet att andelen förnybar energi i Sverige år 2020 ska uppgå till 70 procent. De pågående klimatförhandlingarna, som kulminerar i Köpenhamn senare i år, är avgörande för hur mycket vi kommer att drabbas av klimatförändringen. Enskilda länder måste visa ledarskap och gå i spetsen. Sverige har unika förutsättningar för detta ledarskap. Förnybart.nu kommer att opinionsbilda för kraftfulla satsningar på förnybar energi och energieffektivisering. Företag, organisationer och privatpersoner kan ansluta sig till initiativet. Vi kommer att presentera en rad rapporter, bland annat i Almedalen, och vår ambition är att påverka den svenska politiken. Vårt mål är att både regeringen och oppositionen omprövar sina alltför defensiva mål för förnybar energi och energieffektivisering. Lars-Göran Pettersson ordförande Lantbrukarnas riksförbund (LRF) Svante Axelsson generalsekreterare Naturskyddsföreningen Anders Wijkman vice ordförande i Tällberg Foundation