"Mamma är alltid ett stöd"

Summary: När Hanna var i tonåren tyckte hon inte, som många av hennes kompisar, att mamma var jobbig. Men hon berättade inte allt. Nu när hon är 21 har de fått en mer kompislik relation.

Döttrar som växer upp med en ensamstående mamma hamnar nog snabbare i ett kompisförhållande med sin mor, tror Hanna Stenman, 21 år, yngst av tre syskon. Hennes egen mamma och pappa har hållit ihop, och då blir det mer av ”föräldrarna och barnen” i familjen, säger hon. – För mig känns det som om det är nu som jag börjar få en mer kompislik relation till mamma. Jag har inte känt något behov av det förut, men nu känner jag att jag vill det, att det skulle vara kul. Det är roligt när hon berättar mer personliga saker om sitt eget liv, och jag tror att hon gillar att jag börjar släppa in henne mer också, säger Hanna. Kompisar till Hanna, som växt upp ensamma med sin mamma, kunde redan tidigt i tonåren berätta om hur de lyssnat till sina mammors problem och även gett uppfordrande råd, ”nu måste du faktiskt göra så här...” – Så var det inte hos oss. Vi har gjort mycket tillsammans i familjen, haft kul tillsammans men inte pratat så mycket om det som hänt utanför, säger Hanna. Men jag har alltid känt att mamma har varit en trygghet, jag har kunnat vända mig till henne om jag behövt hjälp eller stöd. Om Hanna är ledsen, då märker hennes mamma det på henne. Och Hanna kan själv ringa om hon känner sig nere. – Det har alltid hjälpt att få prata med henne då, även om jag inte berättat exakt vad det gäller. Vad är det du inte pratar med din mamma om? – Jag skulle nog inte prata med henne om jag hade kärleksproblem, till exempel. Eller om andra relationsproblem, inte i detalj i alla fall. Det är inte så att det skulle kännas pinsamt, men det är inte hennes sak, på något sätt. Då vänder jag mig snarare till mina kompisar, som är mer insatta i alla olika turer i mitt sociala liv. Det är också så att Hanna inte vill göra sin mamma orolig. Inte för att modern är överdrivet ängslig av sig, tvärtom, säger Hanna. – Hon är inte den som ringer och oroar sig, hon är ganska lugn och chillad. Men om jag har ett problem, då blir hon förstås lite orolig, som mammor blir, och så vill hon gärna lösa problemet. Och det är inte alltid det man behöver. Med mina kompisar kan jag vara lite cynisk och bitter, skämta om det onda, det är ofta mitt sätt att tala om problem. När Hanna var i tonåren var det många kompisar som tyckte att deras mammor var jobbiga, det var lite av en grej att man skulle tycka det. – Det tyckte inte jag. Det var nästan så att jag undrade ”Är jag töntig då, som inte tycker så?” Men i samband med det började jag själv upptäcka att föräldrar är egna personer, inte bara några som finns där och tar hand om en och ger en mat. Det som var lite jobbigt under den perioden var att dölja vissa saker hemma, som när hon började dricka alkohol med kompisarna, säger Hanna. – Jag var rätt lugn av mig, så det var inte så många hemligheter som jag hade. Men det kändes ändå som om jag hade en ny identitet som jag höll på att forma, som mina föräldrar visste väldigt litet om. Jag slets mellan den och min identitet som den yngsta, bekymmerslösa dottern. Hade min mamma läst min dagbok de åren hade hon nog blivit rätt förvånad. Nu har Hanna börjat kunna berätta för sin mamma om vissa mindre bra saker som hon gjorde i tonåren. – Det har känts skönt, som om det faktiskt inte var så farligt. Det har nog gjort att det har känts allt roligare att prata med henne. Och mamma har berättat om sig själv som ung, jag har upptäckt att vi har rätt lika erfarenheter. Jag hoppas att jag mer och mer ska sluta att oroa mig för hur mamma ska känna det om jag berättar jobbiga saker för henne. När Hanna var yngre hade hon perioder då hon önskade att hon hade varit mer öppen med sin mamma. Men hon tycker inte att något har fattats i deras relation. Mamma och övriga familjen var en trygg bakgrund. – Jag hade bra kompisar som också blev som ett slags familj, som jag pratade mycket med, jag behövde inte prata med mamma om alla detaljer i mitt liv. Hanna flyttade hemifrån för några år sedan. Det har bidragit till att hon börjat glida över i en ny identitet som vuxen i förhållande till familjen. Nu pratar de på ett annat sätt när de ses. – Min mamma och min storasyster har varit mina främsta kvinnliga förebilder, vi var tjejerna i familjen, och jag har nog känt mycket att jag ville vara som de. Nu känner jag att vi inte behöver vara lika för att komma bra överens. Genom att se olikheterna, prata om värderingar och tankar, så ser man likheterna också. Gemenskapen stärks och man blir mer som kompisar. Sedan något år jobbar Hanna på samma arbetsplats som sin mamma. Det har också bidragit till att deras relation börjat bli mer vuxen, tror Hanna. Men nyligen kände hon sig tvungen att bestämma att hon skulle sluta med att säga ”mamma” på jobbet. – Många av våra arbetskompisar har känt mig sen jag var liten, och då blir det så att de också säger ”mamma” om henne. ”När kommer mamma i dag, då?” Inte ”din mamma”, utan bara ”mamma”, som man säger till små barn. Mamma höll med mig, det är inte så kul att bli kallad ”mamma” av arbetskamraterna. Men samtidigt tror jag att hon kände lite som att ”men jag är ju din mamma, i alla fall”. Och själv tyckte jag att det var ganska svårt att börja säga Ann-Marie i stället. Men det var viktigt för mig att markera, även om skillnaden kan verka liten.


”Viktigt att inte lägga sig i för mycket”

Summary: Sedan Ulrika fått barn har hon och hennes mamma Yvonne gått in i en ny fas där de ser varandra som vuxna, som vänner. Men ”vanlig” vänskap blir det aldrig, tror Yvonne. ”När ens barn får problem då halkar man tillbaka i mammaoron, hur stora barnen än är”.

Under många år skönmålade Ulrika sin mamma Yvonne. Mamma hade inga fel och brister alls, tyckte Ulrika. Men för ungefär tio år sedan, efter att hon själv blivit mamma, började hon se Yvonne mer som en ”människa av kött och blod”. – Det gjorde nog lite ont, bitvis, säger Ulrika Francke, 41 år. Men i dag känns det bara bra. – För mig känns det skönt att inte behöva leva upp till en upphöjd bild, säger Yvonne Hejlesen-Fuentes, 60 år. Det finns en befrielse i att inte behöva vara perfekt. När Ulrika fått barn, och upplevt både glädjen, bekymren och ansvaret, började hon syna sig själv mer, berättar hon. Hon insåg att hon själv hade sina brister, att det inte är så enkelt att vara förälder men att hon försökte göra så gott hon kunde. – Jag tror att min mamma kanske upplevde något liknande i sin mammaroll. Jag är själv inte perfekt, varför skulle mamma vara det? säger Ulrika. Att Ulrika ”upphöjt” Yvonne så mycket berodde nog till stor del på att det bara fanns de två i familjen när Ulrika växte upp, tror de båda. – Vi har pratat om det där, säger Yvonne. Som barn är man ju beroende av sina föräldrar, och säkert ännu mer så om man bara lever med den ena. Då kan det lätt bli så att man idealiserar föräldern. Nu försöker de låta bli att ha för bestämda uppfattningar om varandra. Var och en har en alldeles egen upplevelse av sin livshistoria, betonar Yvonne. Man vet aldrig precis hur en annan människa känner. Men med närstående blir det lätt så att man tror att man ”vet allt”. Yvonne blev ensamstående när Ulrika var ett halvår, och sedan var det framför allt de två – även om Ulrikas mormor och mormorsmor hjälpte Yvonne mycket med dottern. Både mormor och mormorsmor var starka kvinnor som själva tidigt blivit ensamstående mödrar. Ulrika blev nog ganska bortskämd under uppväxten, i positiv bemärkelse, säger hon själv. Hon och hennes mamma reste och gjorde mycket annat tillsammans: – Jag fick väldigt mycket uppmärksamhet. Du ville att jag skulle få, och få göra, samma saker som andra barn, även om vi egentligen inte hade råd. Du var envis och fixade det, för det mesta. – Ja, det var viktigt för mig, säger Yvonne. Som ensamstående kände jag att det var svårt att räcka till, men ville absolut inte att det skulle gå ut över dig. När du föddes 1968, var det fortfarande lite tabu att vara ensam mamma, och jag ville också bevisa för alla att jag klarade av det. För att skapa ett bättre liv för Ulrika och sig själv började Yvonne plugga vidare som 24-åring, och försörjde sig och sin dotter på studielån och sommarjobb. – Det var tufft. Samtidigt minns jag den tiden som en av de bästa i mitt liv, säger Yvonne. Jag kände att vi två, tillsammans, var på väg mot något bättre. Det fanns några män i Yvonnes liv under Ulrikas uppväxt. En av dem bodde hemma hos Yvonne och Urika i två år. Men det var inget som egentligen påverkade relationen mellan mor och dotter, säger båda. – Jag var väldigt mån om att du inte skulle vara utanför, säger Yvonne. Som ensamförälder kände jag att föräldraansvaret var det viktigaste. När Ulrika var 17 träffade Yvonne sin nuvarande man. När Ulrika var 20 föddes hennes halvsyster, två år senare hennes halvbror. – Då hade jag redan mitt eget liv, säger Ulrika. Att mamma fick ny familj var snarast något som stärkte hennes och min relation, jag tyckte det var kul att få syskon. Sedan följde några år när Ulrika och Yvonne levde ganska åtskilda liv. Yvonne var småbarnsmamma på nytt, Ulrika hade fullt upp med studier, jobb och jämnåriga. Men när Ulrika själv blev mamma kom de närmare varandra igen. – Men du kom inte med en massa synpunkter på hur jag skulle vara som mamma, och det tyckte jag var ganska skönt, säger Ulrika. Även om Yvonne och Ulrika var tajta under Ulrikas uppväxt har det alltid varit viktigt för Yvonne att inte lägga sig i för mycket. – Jag tror det hänger i från min egen barndom, säger Yvonne. Min mamma respekterade mig som person, men hon och mormor var alldeles för nära varandra, som jag ser det. Jag tyckte mycket om mormor, men hon blandade sig i min mammas liv hela tiden. Mormor ville göra så med mig också, men jag kunde hålla henne ifrån mig. – Jag kan faktiskt inte erinra mig att jag någonsin har känt att mamma har lagt sig i på något jobbigt sätt, säger Ulrika. Det tror jag är en av grunderna till att vi har en bra relation. Ulrika och hennes förra man skildes när sonen var fem år. Då blev Ulrikas kontakt med mamma Yvonne och hennes nya familj mycket mer intensiv. – Vi blev som en utvidgad familj, en storfamilj, och det var väldigt trevligt, säger Yvonne. Men så träffade Ulrika sin nuvarande man, och då ”försvann” hon plötsligt från storfamiljen igen. – Jag gick upp i mitt nya förhållande, säger Ulrika. – Ja, alldeles för mycket! säger Yvonne. Båda skrattar. Yvonne berättar hur mycket både hon, hennes man och Ulrikas småsyskon saknade äldsta dottern och hennes son. – Jag har alltid velat uppmuntra Ulrika i relationer. Men då kunde jag nog inte låta bli att försöka lägga lite skuld på henne, för att hon kom hem till oss för sällan. – Fast jag behövde säkert det avståndet för att klippa av navelsträngen ordentligt, säger Ulrika. Hon och Yvonne har sällan varit i konflikt. Yvonne var själv konflikträdd från barndomen, och kan ha påverkat Ulrika, tror hon. – Men min uppfostran var ju ganska fri, säger Ulrika. Det behövdes kanske inga konflikter. Jag minns aldrig att mamma skällde eller dömde mig på något sätt, hon lyssnade alltid och försökte förstå mig. – När Ulrika var i tonåren sa många av mina kompisar ”Va, har ni inga konflikter?”, säger Yvonne. ”Måste man ha det?” undrade jag. Fast de kanske hade rätt. Du kanske skulle ha varit mindre konflikträdd som vuxen om vi hade bråkat lite mer, Ulrika? I våras deltog Ulrika och Yvonne i ett seminarium om mödrar och döttrar med den amerikanska psykoterapeuten Dorothy Firman (se artikel ovan). Det var insprirerande och kändes lite som inledningen till en ny fas i deras relation, där de mer och mer ser varandra som två vuxna personer, säger de. Men precis samma relation som i ”vanlig” vänskap blir det nog inte mellan mor och dotter, menar Yvonne: – När ens barn får problem, då sticker det i hjärtat, hur stora barnen än är. Händer det något, då halkar man tillbaka i mammaoron. Som när Ulrika berättade att hon skulle skiljas, det kändes först som en katastrof för mig. ”Historien upprepar sig”, tänkte jag. Hur skulle det gå för henne, för hennes son? Som mamma har man också väldigt lätt att skuldbelägga sig själv. Yvonne och Ulrika är överens om att de ska avsätta mer tid till att vara tillsammans på tu man hand. När de nu ses blir det ofta med hela den stora, livliga familjen – det är roligt, men ofta hinner Ulrika och Yvonne knappt prata med varandra. Fast det kommer aldrig att bli som för dem som en del mödrar och döttrar, som har kontakt varenda dag, tror Yvonne och Ulrika. Ingen av dem vill ha det så. – Min egen mormor ringde varje dag, innan jag ens hann inom dörren när jag kom från jobbet, säger Yvonne. Det finns inbyggt i mig att inte höra av mig stup i kvarten. Fast man vet förstås aldrig vad som händer i livet. Om man blir gammal och sjuk, då kanske man börjar lägga allt fokus på barnen igen – och för mig kanske främst då på dig, Ulrika, eftersom du är mitt äldsta barn. Mor och dotter Viktig, vänskaplig och varm. Eller komplicerad och skuldbeläggande. Relationen mellan mödrar och vuxna döttrar ser olika ut men är aldrig likgiltig.


Lättklättrat i Schweiz

Änglarnas berg är himlen för dig som gillar äventyr. I en labyrint av alptoppar och grässluttningar erbjuder Engelberg en skön adrenalinkick med en unik sport: via ferrata – klättring för alla. Den tidiga morgonsolen smeker klippan. Med soluppgången smyger värmen fram och alptopparna växer i ljuset. De sträcker på sig i solen, inbjuder till utforskning och äventyr. Vi är uppe tidigt och har valt den sida av berget som har förmiddagssol. Skuggorna tonas ut och luften blir allt varmare. Nedanför oss ligger staden Engelberg, ruvande på vetskapen om sin magnifika utplacering på kartan. De omgivande bergen stoltserar med både klippklättring, vandring och skidåkning. Uppstickaren av aktiviteter är sporten som vem som helst kan ta sig för – via ferrata. Det kan bäst beskrivas som klättring, tillgänglig för alla. Det krävs ingen gedigen klättererfarenhet, du måste inte vara stark som en oxe eller smidig som en akrobat. via ferrata är ett stort äventyr, med små medel. Efter att ha åkt med både linbana och sittlift, följer vi en stig i några minuter tills vi kommer fram till leden Brunnistöckli. Jag, fotograf en Fredrik Schenholm och klättraren Fredrik Ericsson packar upp våra väskor och tar fram den nödvändiga utrustningen. Det är inte mycket som behövs, vilket gör via ferrata till ett lättillgängligt äventyr. Via ferrata innebär att man följer en kabel som går från foten av berget, hela vägen upp till toppen, likt en klätterstig där svåra passager är utrustade med steg och klamrar. Jag sätter på mig hjälmen och kliver i min sele. Från midjan hänger en slinga med karbiner på. Det ska säkra mig från början till slut. Via stora sprickor, rep, vajrar och stegar ska vi ta oss upp till bergets topp. Med min slinga säkrar jag mig själv till kabeln och är alltid fastkopplad med en karbinhake. Kabeln är dragen mellan ett stort antal öglor. Ett fall blir aldrig längre än till nästa ögla. Via ferrata har snabbt blivit en populär aktivitet, i framförallt Europa. De första via ferrata-lederna byggdes i Dolomiterna i Italien, under första världskriget, för att underlätta framfarten för militära trupper i bergen. I dag är sporten en mycket vanlig fritidsaktivitet i Italien och den växer snabbt i popularitet i Schweiz och Frankrike. Maria Ferretti, anställd vid den Schweiziska turistbyrån i Engelberg, märker en ökad efterfrågan på lättillgängliga äventyrssporter. – Nu har vi fem via ferrata-leder vilket gör Engelberg till en av de bästa via ferrata-destinationerna i Schweiz. Det är inte bara erfarna klättrare som kommer hit och testar, utan också många barnfamiljer, berättar Maria Ferretti. Det är dags att börja klättra. Någonstans nedanför oss betar kossor lystet av det gröna gräset. Ljudet av deras klämtande klockor ackompanjerar oss under klättringen. Leden är lättsam och vyerna runtomkring fångar min uppmärksamhet gång på gång. Brunnistöckli är en av de enklare via ferrata-lederna och en lämplig introduktion till sporten. Vi får många möjligheter att stanna upp, andas in den klara luften och njuta av naturen omkring oss. Toppen ligger på 2 030 höjdmeter, men leden innebär cirka 200 meters klättring. Brunnistöckli kan kombineras med leden Rigidalstock, också den lämplig för nybörjare. Jag betraktar passagen som ligger framför oss. En smal stålvajer är placerad mellan två olika klippor över ett gap, cirka fem meter brett. Jag tar ett fast tag om kabeln som finns på bägge sidor om stålvajern och tar mitt första steg ut. Det fladdrar till i magen men vajern är stadig. Jag balanserar på vad som liknar en tunn tråd över en djup klyfta och förundras över enkelheten i aktiviteten. I magen kittlar det, adrenalinet rusar, terrängen är dramatisk och exponerad, men sporten är säker. Dessa faktorer gör Via Ferrata till ett unikt äventyr, i ett storslaget alplandskap som också ger en stor naturupplevelse, Klättringen tar en timme i ett behagligt tempo. Trots att många andra åkte linbanan upp med oss, ser vi inte till en enda människa under morgonen. Det finns mycket att ta sig för i bergen och många stigar att vandra. På toppen stannar vi till, dricker vatten och njuter av utsikten. Nedstigningen är enkel. Vi vandrar på en väl markerad stig som sicksackar sig nedför sluttningen. Först på nedvägen kan vi ana en silhuett av en annan människa. Utför en vertikal vägg klättrar någon en av de svårare via ferrata-lederna. Han ser liten ut med bakgrundens gräsbeklädda branter och vita bergstoppar i ett sällsamt skådespel av vild natur. Nedanför bergen kurar staden nyvaket, med butiker och kaféer som öppnar sina dörrar för en ny dag i Engelberg. Där är det redan full rulle. Uppe i bergen, där vi befinner oss på cirka 2.000 meters höjd, råder absolut stillhet, med endast ett svagt klämtande som bryter tystnaden. Tåget går till engelberg från zürich Plats: Engelberg nås enkelt via motorväg eller med tåg från staden Luzern, som i sin tur nås enkelt med tåg från Zürich flygplats. Swiss Airlines flyger från Stockholm till Zürich. Tur och retur kostar mellan 1.000 – 4.000 kronor. www.swiss.com, www.sbb.ch. Ta sig runt: Att resa runt i Schweiz är enkelt om du väljer tåg. Med det så kallade Swiss Pass kan du göra hur många resor som helst inom fyra, åtta, femton eller tjugotvå dagar. Fyra dagar kostar cirka 1.850 kronor. Om du ska tillbringa din semester på en plats kan du köpa en Swiss Transfer Ticket. Den tar dig från flygplatsen till vald destination och tillbaka igen inom en månad, för cirka 900 kronor. Du kan också köpa en enkelbiljett mellan Zürichs flygplats och Engelberg, vilket kostar drygt 200 kronor. Boende: Det finns gott om hotell och pensionat i Engelberg. Boende bokas enkelt på turistbyråns hemsida. Det kostar från cirka 500 kronor per natt. Svenskägda Ski Lodge Engelberg kostar cirka 600 kronor per person och natt i dubbelrum, inklusive stor frukost. www.skilodgeengelberg.com Utrustning: Hjälm, sele, slinga med karbinhake finns att hyra i stadens alla sportbutiker. I butiken Stöckli kostar det cirka 145 kr att hyra utrustning för en dag. www.stoeckli.ch Bergsguide: Om du aldrig har klättrat via ferrata rekommenderas att du anlitar en guide. Kontakta turistbyrån för mer information. Åldersgräns: 8 år För mer info: www.engelberg.ch, http://www.myswitzerland.com/


”Sverige måste leda kampen i EU för fler ungdomsjobb”

Summary: Sahlin och Ulvskog lägger fram en åtgärdsplan mot ungdomsarbetslösheten: Inrätta en särskild ungdomskommissionär i Bryssel som samordnar medlemsstaternas insatser. Ungdomsarbetslösheten i EU ska halveras senast år 2015 bland de unga som inte studerar. Därför är det angeläget att Sverige, som EU:s kommande ordförandeland, från dag ett tar på sig ledartröjan. Vi kräver – tillsammans med S-gruppen i Europaparlamentet – att ordförandeskapet inleds med ett toppmöte om ungdomsarbetslösheten. Det skriver Socialdemokraternas ordförande Mona Sahlin och partiets förstanamn i EU-valet Marita Ulvskog.

Fem miljoner unga människor går i dag arbetslösa i EU. Under det senaste året har antalet ökat med mer än en miljon. Arbetslösheten bland de unga i EU är närmare 19 procent. I Sverige, som halkar efter, är ungdomsarbetslösheten högre än 25 procent. Det är oansvarigt att bara titta på när allt fler unga människor slås ut – i Sverige och i våra europeiska grannländer. En ansvarsfull politik lämnar inte våra unga i sticket. På söndag väljer vi ett nytt Europaparlament. Vårt nya parlament står inför en rad centrala utmaningar: Att skapa förutsättningar för fler jobb och bättre jobb i Europa. Att ta ansvar för klimatet i vår värld. Och lika viktigt: Att bekämpa arbetslösheten bland Europas unga. Socialdemokratisk politik handlar om att öka människors möjligheter och frihet att forma sina egna liv. Inget begränsar den friheten som arbetslöshet och brist på utbildning. För ungdomar är arbetslöshet förödande. Ett misslyckat inträde på arbetsmarknaden får ofta mångåriga negativa effekter för den unga människans inkomst och sysselsättning. Europas unga måste få jobb, utbildning eller praktik. Unga människor ska inte behöva starta vuxenlivet i arbetslöshet. Därför har vi krävt att EU sätter ett nytt mål: Ungdomsarbetslösheten ska halveras senast till år 2015 bland de unga som inte studerar. Det är ett första steg. EU ska vara en union för full sysselsättning. På det europeiska planet vill vi ta flera initiativ för att samla en politik som tar sig an utmaningen från ungdomsarbetslösheten: Vi vill att den tillträdande EU-kommissionen ska ha en ungdomskommissionär. I dag finns det tjugosju kommissionärer – men ingen som uteslutande arbetar för att skapa möjligheter för Europas unga. Det överskuggande uppdraget för ungdomskommissionären ska vara att samla medlemsstaterna i en gemensam strategi för att möta ungdomsarbetslösheten. Det handlar om att driva på för att underlätta rörlighet i utbildningssystemet och att underlätta rörlighet på arbetsmarknaden. I den nuvarande krisen är den centrala uppgiften för ungdomskommissionären att samordna medlemsstaternas insatser för att få fram fler praktikplatser, fler utbildningsplatser och fler investeringar för nya jobb. Små länder som är beroende av handel möter svårigheter att stimulera efterfrågan i den egna ekonomin. Den del av ökningen i efterfrågan som går till import stimulerar i stället omvärldens ekonomi. Därför blir investeringar för att möta krisen mer effektiva när insatserna samordnas över nationsgränserna. Vi kräver också, tillsammans med den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, att det svenska ordförandeskapet inleds med ett toppmöte om ungdomsarbetslösheten. Europa har ingen tid att förlora. Det är angeläget att Sverige, som EU:s ordförande, från dag ett tar på sig ledartröjan i kampen mot ungdomsarbetslösheten. Vi vill också ta initiativ till ett handslag för Europas unga – mellan politiker, fackföreningar och näringsliv. Europa borde präglas av samma anda av samförstånd och samverkan som karaktäriserade Sverige under årtionden. Vi kommer inte att klara av ungdomsarbetslösheten utan att samarbeta. I Sverige har vi presenterat flera initiativ för att ge Sveriges unga en chans: Vi vill genomföra ett Ungdomslyft – som ger unga med en ofullständig examen en möjlighet att läsa in gymnasiet. Regeringen har kraftigt minskat antalet studieplatser på både komvux och högskola. Risken är stor att vi står inför ett historiskt trendbrott: Andelen unga med möjlighet att gå vidare till högre studier kan för första gången komma att minska. Vi vill investera i 11 000 platser i komvux, kvalificerad yrkesutbildning och högskola. Vi vill möta långtidsarbetslösheten bland unga med ett förstajobbet-avdrag: Arbetsgivare som anställer en ung långtidsarbetslös får göra ett skatteavdrag på två tredjedelar av lönen under upp till tolv månader. Vi vill också att unga ska få ta del av stödet till att starta eget företag. Många har lovande idéer för framtiden – men behöver bättre möjligheter att starta upp. Ungdomsarbetslösheten i Sverige är redan bland de högsta i EU. Samtidigt tar den största ungdomskullen på årtionden studenten – utan att högskolan byggts ut. Många riskerar att gå rakt ut i arbetslöshet. Vi har inte råd att lämna en hel ungdomsgeneration efter. För att möta den akuta krisen har den rödgröna alliansen, Socialdemokraterna tillsammans med Vänsterpartiet och Miljöpartiet, föreslagit 90 000 sommarjobb. Det skulle ge ungdomar välbehövliga kontakter och erfarenheter. Dessutom har vi föreslagit 10 000 ytterligare platser på sommaruniversitetet. De som nu tar studenten skulle kunna börja studera på högskolan redan om ett par veckor – i stället för att vänta till slutet av augusti. Vi riskerar en missnöjets sommar om rastlösheten sprider sig bland våra unga. Mot våra förslag för Europas och Sveriges unga står, de facto, ingenting. Regeringen har upphöjt passivitet till norm. Arbetslösheten ökar snabbare i Sverige än i EU. Därför ökar kostnaderna för arbetslösheten snabbare i Sverige än i EU. Den ökningen är regeringens eget mått på sin aktivitet. Samma ökning är ett av våra mått på regeringens misslyckande. Moderaternas toppkandidat Gunnar Hökmark har under pågående valrörelse deklarerat att: ”Det är inte EU:s uppgift att ta hand om arbetslösheten. Det får medlemsländerna klara ut själva.” Det understryker att Moderaternas passiva syn på jobbpolitiken också gäller vad EU måste sätta högst på dagordningen. Vår syn är att EU ska vara en sysselsättningsunion. Skillnaden mellan våra partier kan inte uttryckas tydligare. Den politik regeringen för i Sverige är otillräcklig. Därför ger svenska folket regeringen underkänt när det gäller ungdomsarbetslösheten. Vi har låtit opinionsinstitutet Novus undersöka allmänhetens uppfattning om regeringens politik för att möta ungdomsarbetslösheten. På frågan: ”Tycker du att regeringen gör tillräckligt för att bekämpa ungdomsarbetslösheten eller anser du inte det?” svarar 6 av 10 svenskar nej. Endast 2 av 10 svarar ja. Av regeringens egna sympatisörer tycker inte ens hälften – blott 48 procent – att regeringen gör tillräckligt. Undersökningen genomfördes mellan den 26 maj och den 1 juni bland ett representativt urval av 1 000 intervjuade. Regeringen lånar till skattesänkningar – samtidigt som man säger upp lärare, förskollärare och undersköterskor. Det håller inte. Vi sätter fler jobb framför stora skattesänkningar. Att ta ansvar för jobben är att ta ansvar för ekonomin. Vi måste ge Europas unga en chans. En ansvarsfull politik lämnar inte våra unga i sticket. Mona Sahlin partiordförande (S) Marita Ulvskog S-kandidat till EU-valet Ungdomsarbetslöshet SCB:s statistik för april månad visar att mer än var fjärde svensk mellan 18 och 24 år är arbetslös. Med europeiska mått mätt ligger vi därmed i bottenskiktet. Av de totalt 27 EU-länderna är det, enligt statistikorganet Eurostat, endast de baltiska länderna och Spanien som har högre ungdomsarbetslöshet än Sverige. I SCB:s siffror räknas även in heltidsstuderande om de aktivt söker jobb under studietiden.


”Rökare får betala mer för sina försäkringar”

Summary: Försäkringsbolaget Skandia: Vi inför ett pristillägg på upp till 50 procent på rökares försäkringar. Som första svenska försäkringsbolag inför Skandia från och med den 1 juni ett pristillägg på mellan 25 och 50 procent för rökare på alla tillämpliga försäkringar. Tillägget gäller alla nya försäkringar för kunder som röker dagligen. Avsikten är inte att tjäna pengar, utan intäkterna ska komma ickerökarna till godo. Med pristillägget önskar Skandia sätta fokus på rökningens konsekvenser och på så sätt bidra till färre rökare i Sverige. Det skriver Skandias Nordenchef Bertil Hult samt Skandias medicinska experter Per Täckenström och Gundars Rasmanis.

Imorgon, den 31 maj, är det den Tobaksfria Dagen i världshälsoorganisationen WHO:s regi. Rökning är Sveriges största folkhälsoproblem, och den enskilt största faktorn till ohälsa och för tidig död. Samhällskostnaderna är enorma. I den senast gjorda beräkningen från 2001 uppskattades kostnaderna till minst 26 miljarder kronor. I en ny omfattande undersökning om rökning från Novus Group framkommer att det finns ett stort stöd hos den svenska befolkningen att ta krafttag mot rökningen. Åtta av tio svenskar tycker att politikerna borde göra mer för att färre ska börja röka, och varannan svensk vill gå så långt att de önskar ett förbud mot rökning på allmän plats. Det framgår också tydligt att samhällets insatser för att minska tobaksanvändningen brister: i undersökningen visste fyra av tio rökare inte vart de skulle vända sig för att få hjälp att sluta. Trots att det till syvende och sist är ett personligt val att röka har vi hittills betraktat det som en självklarhet att icke-rökarna ska betala de kostnader som rökarna ger upphov till. Det kanske är dags att ompröva detta? Som första svenska försäkringsbolag tar Skandia i dag ett principiellt viktigt första steg och inför från och med den 1 juni 2009 ett pristillägg för rökare på alla tillämpliga försäkringar. Tillägget gäller kunder som röker dagligen och som vid tecknandet av försäkringen ombeds fylla i en hälsodeklaration. Pristillägget varierar mellan 25 och 50 procent. Avsikten är inte att tjäna pengar, utan de ökade intäkterna ska användas för att premiera ickerökarna som på sikt får sänkta premier. Alla berörda erbjuds dessutom rökavvänjningsstöd. Med pristillägget önskar Skandia öka fokus på rökningens konsekvenser och hoppas på så sätt att bidra till färre rökare i Sverige. I praktiken betyder det här att när en fullt frisk person i 40-årsåldern tecknar en livförsäkring på 1 miljon kronor betalar en kvinna om hon röker 1 050 kronor i årspremie i stället för 700 kronor om vederbörande är rökfri. För en rökande man är motsvarande siffra 1 500 kronor, att jämföra med 1 000 kronor som ickerökare. Pristillägget tillämpas konsekvent på nya försäkringar och omfattar sjukförsäkring, individuellt tecknad olycksfallsförsäkring, livförsäkring, premiebefrielseförsäkring och privatvårdsförsäkring. En person som varit rökfri i tolv månader behöver inte längre betala pristillägget, då risken som den före detta rökaren tidigare påförde kollektivet har minskat väsentligt. För att stötta kunder som vill sluta röka inleder Skandia ett samarbete med Apoteket/Apoteksakademin, som kommer till arbetsplatsen och ger råd och hjälp på plats. Berörda kunder får därmed tillgång till professionellt stöd, samtidigt som det gynnar arbetsgivaren: färre rökare ger en friskare personalstyrka och därmed högre effektivitet. För att också nå dem som ännu inte börjat röka startar Skandia samtidigt en kampanj riktad till Sveriges alla ungdomar. Skolor, föreningar och eleversom vill minska rökningen kan söka stipendium till anti-rökningsprojekt ge-nom Skandias stiftelse Idéer för Livet. I ett försäkringsperspektiv är pristillägget framför allt ett rättvisebeslut. En sjukförsäkring är, precis som alla andra försäkringar, en kollektiv lösning för att dela risken för en grupp individer. Om då några av dessa väljer att röka – vilket bevisligen kraftigt ökar risken för sjukdomar – så är det också rimligt att de också får betala mer för sin försäkring än ickerökarna. En genomsnittlig skada på till exempel en sjukförsäkring kostar cirka 1 miljon kronor. Men beslutet är även ett tydligt ställningstagande i kampen mot rökning och för ett krav på större personligt ansvarstagande. I ett internationellt perspektiv är det brukligt att ta betalt för rökning. Ett flertal utländska försäkringsbolag har sedan lång tid tillbaka infört pristillägg för rökning. I England efterfrågas till exempel all typ av rökning och nikotinersättande produkter när en försäkring tecknas. Norge är ett annat exempel där det nyligen infördes ett prispålägg på 75 procent för rökare. I Skandias perspektiv är det önskvärt att så många som möjligt får ett incitament att sluta röka, och vår förhoppning är därför att pristillägget blir branschpraxis även i Sverige. Vi hoppas att vårt beslut leder till en ökad diskussion om rökning. En intressant fråga i sammanhanget borde vara om en rökare ska få en medicinsk behandling bekostad av skattebetalarna när effekten uteblir om man röker under behandlingstiden. I vintras införde ortopedikliniken vid Norrlands universitetssjukhus en ny policy som innebar att patienter ska vara rökfria två månader innan och två månader efter en planerad operation. Efter viss kritik mildrades policyn något. Vår undersökning visar dock att denna typ av krav på rökare har ett brett folkligt stöd. Åtta av tio svenskar tycker att en läkare har rätt att kräva rökningsuppehåll för att genomföra en behandling. Till och med bland rökarna är stödet stort, sex av tio tycker att detta är ett fullt rimligt krav. Fortfarande röker en miljon svenskar dagligen, och även om trenden är sjunkande så börjar ca 16 000 ungdomar i Sverige varje år att röka. Det är 16 000 unga som i större utsträckning än sina kamrater kommer att drabbas av hjärt-kärlsjukdomar, kronisk bronkit och emfysem, kol, lungcancer, tumörer i urinvägar, bukspottskörtel, svalg och matstrupe, magsår, tandlossning, osteoporos (benskörhet) med mera. 16 000 unga vars sjukdagar och konsumtion av sjukvård kommer att vara avsevärt högre än sina ickerökande kamrater, och vars livslängd kommer att förkortas med i genomsnitt fem till tio år. Kunskapen om rökningens konsekvenser för samhället är generellt låg, och vår undersökning visar att rökares bild av hur rökningen påverkar samhället skiljer sig tydligt mot ickerökarnas. Till exempel tror rökare att rökningen påverkar sjukskrivningar, dödlighet, sjukvårdskostnader och tandvårdskostnader i betydligt lägre utsträckning än ickerökare. Detta bör vara en varningsflagg för våra politiker och en tydlig anledning till nydanande arbete på området. Bertil Hult Nordenchef Skandia Per Täckenström Medicinskt riskbedömningsansvarig Skandia Liv Gundars Rasmanis Överläkare hjärtkliniken Karolinska sjukhuset, försäkringsmedicinsk rådgivare


Bebisar kan mer än man tror

Summary: Vuxnas joller är bra för barnets språkutveckling, visar ny forskning. Och bebisar som ammas känner igen sin mammas lukt, till skillnad från flaskuppfödda spädbarn. Boken ”Babypsykologi” går igenom de nya rönen.

Kan spädbarn förstå att en person, eller ett föremål, som försvinner ur dess åsyn ändå fortsätter att existera? Nej, trodde spädbarnsforskarna länge. I dag vet man att de hade fel. Bebisar är smartare än så. Redan ett tre månader gammalt barn har förmågan att begripa att något som ”försvunnit” faktiskt finns fortfarande, även om det inte syns. Tror du att det nyfödda barnet är i ”symbios” med sin mamma, och inte kan skilja mellan sig själv och henne? Fel, forskning visar att barnet uppfattar sin egen kropp som en egen enhet, avskild från mammans kropp och från andra personer och föremål. Det här och mycket mer om bebisar och föräldrar berättar den franske psykologen och forskaren Serge Ciccotti, som sammanställt aktuell forskning om spädbarn i boken ”Babypsykologi” (Karneval förlag, översättning Bo Gustavsson). Där vill han göra upp med fördomar och myter om spädbarn, deras förmågor, känslor, tankeliv och beteende. Bara för något halvsekel sedan fanns uppfattningen att spädbarn var passiva små varelser som i stort sett inte kunde något annat än att äta, skrika, bajsa och sova. Sedan kom nyare forskning och insikterna om att bebisar är mer aktiva, och kan mycket mer, än vad man tidigare trott. De kan samspela med andra, de kan exempelvis härma grimaser och känna igen sina mammors röst och lukt. Den nya forskningen har fått stor uppmärksamhet och spridning. Men hela tiden kommer nya rön, som ibland kullkastar sina närmaste föregångare. I boken försöker Serge Ciccotti reda ut vad man faktiskt vet, och vad man inte vet, i dag – både när det gäller bebisars förmågor och föräldrars beteende mot sina spädbarn. Han redogör för en rad olika experiment som gjorts i olika delar av världen. Tron att ”när mamma försvinner ur rummet, tror barnet att hon upphör att existera” härstammar från 1930-talet då en av de mest inflytelserika barnpsykologerna i modern tid, Piaget, beskrev hur ett barn som sett en leksak gömmas under en handduk ändå inte letade under handduken. Sedan dess har flera nyare försök visat att bebisar inte alls tror att ett föremål slutar att existera när det inte är synligt, berättar Serge Ciccotti i boken. Att barnet inte alltid letar där föremålet försvunnit har andra, psykomotoriska orsaker. Ibland hör man att det skulle vara speciellt viktigt för pappor att deras spädbarn liknar dem själva. Teorin bakom är att en pappa aldrig kan veta helt säkert om barnet verkligen är hans. Enligt Serge Ciccotti verkar det ligga någonting i detta. Han beskriver ett experiment där män och kvinnor fick titta på bilder av spädbarn. Hälften av deltagarna fick, utan att veta det, titta på en manipulerad bild där barnets utseende var en sammanblandning av deltagarens egna anletsdrag och ett okänt barns ansikte. Den andra hälften fick titta på en bild av ett helt okänt spädbarn. Sedan fick deltagarna bedöma hur mycket de ”tyckte om” bebisarna de sett på bilderna. För kvinnorna var det ingen skillnad utifrån vilken typ av bild de sett. Men män som sett foton på spädbarn med sina egna ansiktsdrag tyckte att de barnen var vackrare, till skillnad från de män som sett bilder på okända barn. De sa sig också bry sig mer om barnens välbefinnande, när det handlade om barn som liknade dem själva (fast de inte medvetet upptäckt likheten). Att människor i allmänhet hellre hjälper personer som liknar dem själva är ett känt faktum. Men varför skulle män vara känsligare för likhet mellan dem själva och deras bebisar? Psykologer tror att kvinnor under evolutionen inte utvecklat specifika identifieringsmetoder för att känna igen sin avkomma, skriver Serge Ciccotti. Kvinnorna vet redan att det är deras eget barn: ”Undvik därför att skoja med pappor genom att till exempel säga ’är du verkligen säker på att det är din son? Han liknar inte alls dig!’ Det dåliga skämtet kommer säkert att bekymra pappan mer än man tror.” Spädbarn jollrar, men vuxna ska inte jollra med barnen, menar många. För att underlätta språkutvecklingen bör man tala ”ordentligt” med sina små barn, hävdar de. Men forskning har visat att det kan vara precis tvärtom, berättar Serge Ciccotti. Vårt instinktiva sätt att prata ”barnspråk” med bebisar, med överdriven intonation, sjungande röst och långa stavelser, kan hjälpa barnen att lära in språket, visar olika studier. I ett försök fick fyrtio drygt halvårsgamla spädbarn lyssna på en inspelning där en kvinnoröst uttalade en fras med fyra meningslösa fantasiord, gång på gång under en minut. Hälften av barnen fick höra frasen i vanlig, vuxen samtalston, hälften i typisk småbarnsanpassad stil. När man sedan undersökte hur lätt barnen kunde känna igen ord från frasen, visade det sig att de barn som lyssnat till ”barnspråket” tycktes identifiera orden bättre, skriver Serge Ciccotti: ”Korta fraser, långsam rytm och sjungande röst hjälper spädbarn att dela upp en mening i ord, att uppfatta var orden börjar och slutar men framför allt att skilja dem från andra ljud i omgivningen. Vi känner oss en smula löjliga då vi talar till vår bebis på detta sätt men våra bebisar lär sig tala tidigare om vi pratar med dem på babyspråk snarare än på vuxnas vis. Därför behöver du inte alls skämmas då du ändrar röstläget och språkrytmen för att tilltala din bebis, eftersom du ger den en första lektion i kommunikation!” Malin Nordgren malin.nordgren@dn.se 08-738 11 80


”Borgfreden om EU försvagar folkstyret”

Summary: Carl Tham anklagar Fredrik Reinfeldt och Mona Sahlin: De har ingått en allians och förhindrar en debatt om hur mycket makt EU ska ha. Moderater och socialdemokrater har i åratal gjort sitt yttersta för att förhindra att EU-frågor politiseras och diskuteras i de allmänna valen. Att försöka få väljarna att rösta i valet till EU-parlamentet genom att spela EU-kritiska är spel för gallerierna. Den främsta möjligheten att påverka EU går genom vår egen riksdag och regering. Och då måste EU- frågorna upp i den nationella valrörelsen och partierna avkrävas sina åsikter om EU:s makt, skriver den framträdande socialdemokraten Carl Tham. Carl Tham

Statsminister Fredrik Reinfeldt får sin borgfred när han nu blir ordförande i EU. Oppositionen skall hålla tyst medan statsministern spelar europeisk statsman. Han får inte störas. Att Socialdemokraternas ledare Mona Sahlin accepterar detta är logiskt. Moderaterna och socialdemokratin är den verkliga EU-alliansen. Samtidigt pågår EU-valrörelsen. Partierna som försäkrar misstrogna väljare att det gör stor skillnad hur de väljer; framför allt gäller det att rösta. Statsministern som vill ha lugn och ro, ingen politik. EU-kandidaterna som försäkrar att allt är politik. Folket som förefaller ointresserat. Kanske finns det ett samband. I hela EU anser de styrande att för mycket demokrati kan bli ett hot mot EU:sgrundläggande struktur. Så har det varit hela tiden. Decennierna efter kriget fanns det ju goda skäl att misstänka att stort väljarinflytande skulle sätta stopp för projektet. Men också sedan de gamla krigsmotsättningarna försvunnit har oron för vad folken skulle kunna ställa till med, om de bara fick chansen, levt vidare. Den fick förnyad kraft i och med att EU gjorde marknadsliberala regler till grundlag. De styrande inser, återigen med rätta, att demokratin, alltså den allmänna rösträtten och partikonkurrensen, är ett hot mot denna grundlag. Stora väljargrupper kan motsätta sig att ekonomins regler görs oåtkomliga för nationella politiska beslut. Förr gällde borgfreden principiellt främst demokratins spelregler. Inom ramen för demokratin är opposition tillåten, ja anses nödvändig för att systemet skall fungera. Men sedan flera år har denna borgfred utsträckts till att omfatta också EU:s och därmed ekonomins spelregler på europeisk nivå. Opposition likställs med EU-fientlighet och är inte legitim. Mönstret gäller i högsta grad också Sverige. De ledande partierna, Moderaterna med svanspartier, och Socialdemokraterna, utan svans i just denna fråga, har i åratal gjort sitt yttersta för att förhindra att EU-frågor politiseras och diskuteras i de allmänna valen. Det gäller särskilt de verkligt skarpa EU-frågorna, det vill säga hur stor makt EU skall ha och vilken balans som skall gälla mellan marknad, juridik och politik. Om sådana frågor kommer upp på bordet kan väljarna reagera på ett olämpligt sätt, befarar man. Närmast genom en olyckshändelse lyckades man inte förhindra en folkomröstning i EMU-frågan. Men efter den läxan har EU-partierna med betydande och skickligt fotarbete hållit väljarna på avstånd från de centrala besluten. Som tyst överenskommelse gällde att ingen folkomröstning skulle hållas om Lissabonfördraget, som bland annat handlar om maktbalansen mellan nationellt folkstyre och EU. Socialdemokratin och Moderaterna teg under alla de år då den nya EU-författningen och sedan fördraget fick sin utformning. Man utnyttjade inte den såkallade tankepausen efter det att Frankrike och Nederländerna röstat ned fördraget 2005. Några nya tankar tänktes inte och att tiga ihjäl alla försök att väcka debatt var både Moderaternas och Socialdemokraternas huvudstrategi. Man undvek sorgfälligt att tala om saken i 2006 års valrörelse, alltså det sista tillfället för de svenska väljarna att påverka riksdagens ställningstagande. Riksdagen kunde därför sent i höstas, utan politiskt larm, godta det nya fördraget. En stor majoritet i riksdagen har alltså utan att diskutera frågan med väljarna godtagit ett fördrag som försvagar grundlagen och folkstyret. Partierna vill i stället kanalisera medborgarnas politiska makt och intresse till EU-valet. Liksom många andra partier runt om i Europa vill både Moderaterna och Socialdemokraterna i detta val gärna suga upp EU-skeptiska stämningar. Partierna vill antyda att de står på väljarnas sida mot en växande EU-överhöghet – som de dock själva varit med om att snickra ihop. I den socialdemokratiska plattformen heter det till exempel att man skall rösta på socialdemokratin om man vill förskjuta balansen mellan EU:s marknadsdoktriner och sociala mål . Man kräver att ”den svenska modellen måste överordnas den fria rörligheten på den inre marknaden”. Mycket bra. Men detta är i grunden konstitutionella frågor där EU-parlamentet har ett begränsat inflytande. Det är just dessa frågor som hanteras i EU:skonstitution, alltså Lissabonfördraget, som partiet alldeles nyligen utan invändningar godtagit. Alltså: tystnad och ingen politik när de svenska väljarna kan påverka Sveriges ställningstagande i centrala EU-frågor, alltså i de allmänna valen. Men däremot gärna politik där de svenska väljarnas inflytande är marginellt, nämligen till Europaparlamentet. Europaparlamentet har ökad beslutsmakt men kan inte kompensera försvagningen av folkstyret i medlemsländerna, särskilt inte i länder som Sverige där folkstyret har stark legitimitet och förankring. Europaparlamentet har däremot ingen förankring alls. En orsak är avståndet mellan valda och väljare – varje EU-parlamentariker representerar i genomsnitt (enligt Lissabonfördraget) 657 000 väljare, medan motsvarande siffra i Sverige är 25 800 . I Sverige bor bara 9 miljoner, därför har vi också bara 2 procent av antalet ledamöter i parlamentet. Det ger onekligen ett perspektiv på inflytandet. Men viktigare är ändå att de nationella parlamenten bärs upp av politiska och nationella samhörigheter som skapats av gemensam historia, språk, offentlighet och politisk kultur. Något sådant finns inte för Europaparlamentet. Lika lite finns det någon reell möjlighet för väljarna att utkräva ansvar för beslut som fattas i Bryssel. Om en svensk väljare är missnöjd med regeringen kan hon eller han rösta på oppositionen och hoppas på en ny regering. Någon sådan möjlighet finns inte i EU. Därför blir parlamentet i de flesta människors ögon bara ett av många ogenomträngliga beslutssystem i EU. Det är mot denna bakgrund inte lätt att övertyga väljarna om att deras röst är viktig. Partierna inser det och försöker mobilisera väljarna genom att betona valets inrikespolitiska betydelse. Väljarna uppmanas att rösta på sitt parti för att stärka det i den inrikespolitiska kampen. EU-valet blir en sorts generalrepetition inför de allmänna valen. Så är det i alla länder. EU-valen får därför politisk betydelse. Det är självklart att ökad EU-makt betyder minskad makt för det svenska folkstyret. Det finns kanske goda argument för den maktförskjutningen. Men det minsta man kan begära är att väljarna får möjlighet att ta ställning till dessa argument och att de så långt som möjligt ges möjlighet att påverka EU-besluten. Men då måste EU-frågorna politiseras och hanteras som vanliga politiska frågor. De måste upp i valrörelserna, och partierna måste där redovisa sina åsikter både om vad som bör behandlas på EU-nivå och vilka beslut som i så fall bör fattas. De stora partiernas EU-samregerande måste upphöra, EU-nämnden i riksdagen avskaffas och EU-frågor behandlas som alla andra, i utskotten och med kraftmätning mellan regering och opposition. Den främsta möjligheten – självklart begränsad – att påverka EU går ändå genom riksdagen och regeringen. Carl Tham är en framträdande radikal idédebattör. Han var mellan 1994 och 1998 utbildningsminister i den socialdemokratiska regeringen. Dessförinnan hade han bland annat varit generaldirektör för Statens energiverk och för biståndorganet Sida. I sin bok ”När tiden vänder”, som kom ut 1994, presenterar han sin politiska grundsyn. Innan han blev socialdemokrat var han folkpartist.


”Borgfreden om EU försvagar folkstyret”

Summary: Carl Tham anklagar Fredrik Reinfeldt och Mona Sahlin: De har ingått en allians och förhindrar en debatt om hur mycket makt EU ska ha. Moderater och socialdemokrater har i åratal gjort sitt yttersta för att förhindra att EU-frågor politiseras och diskuteras i de allmänna valen. Att försöka få väljarna att rösta i valet till EU-parlamentet genom att spela EU-kritiska är spel för gallerierna. Den främsta möjligheten att påverka EU går genom vår egen riksdag och regering. Och då måste EU- frågorna upp i den nationella valrörelsen och partierna avkrävas sina åsikter om EU:s makt, skriver den framträdande socialdemokraten Carl Tham.

Statsminister Fredrik Reinfeldt får sin borgfred när han nu blir ordförande i EU. Oppositionen skall hålla tyst medan statsministern spelar europeisk statsman. Han får inte störas. Att Socialdemokraternas ledare Mona Sahlin accepterar detta är logiskt. Moderaterna och socialdemokratin är den verkliga EU-alliansen. Samtidigt pågår EU-valrörelsen. Partierna som försäkrar misstrogna väljare att det gör stor skillnad hur de väljer; framför allt gäller det att rösta. Statsministern som vill ha lugn och ro, ingen politik. EU-kandidaterna som försäkrar att allt är politik. Folket som förefaller ointresserat. Kanske finns det ett samband. I hela EU anser de styrande att för mycket demokrati kan bli ett hot mot EU:s grundläggande struktur. Så har det varit hela tiden. Decennierna efter kriget fanns det ju goda skäl att misstänka att stort väljarinflytande skulle sätta stopp för projektet. Men också sedan de gamla krigsmotsättningarna försvunnit har oron för vad folken skulle kunna ställa till med, om de bara fick chansen, levt vidare. Den fick förnyad kraft i och med att EU gjorde marknadsliberala regler till grundlag. De styrande inser, återigen med rätta, att demokratin, alltså den allmänna rösträtten och partikonkurrensen, är ett hot mot denna grundlag. Stora väljargrupper kan motsätta sig att ekonomins regler görs oåtkomliga för nationella politiska beslut. Förr gällde borgfreden principiellt främst demokratins spelregler. Inom ramen för demokratin är opposition tillåten, ja anses nödvändig för att systemet skall fungera. Men sedan flera år har denna borgfred utsträckts till att omfatta också EU:s och därmed ekonomins spelregler på europeisk nivå. Opposition likställs med EU-fientlighet och är inte legitim. Mönstret gäller i högsta grad också Sverige. De ledande partierna, Moderaterna med svanspartier, och Socialdemokraterna, utan svans i just denna fråga, har i åratal gjort sitt yttersta för att förhindra att EU-frågor politiseras och diskuteras i de allmänna valen. Det gäller särskilt de verkligt skarpa EU-frågorna, det vill säga hur stor makt EU skall ha och vilken balans som skall gälla mellan marknad, juridik och politik. Om sådana frågor kommer upp på bordet kan väljarna reagera på ett olämpligt sätt, befarar man. Närmast genom en olyckshändelse lyckades man inte förhindra en folkomröstning i EMU-frågan. Men efter den läxan har EU-partierna med betydande och skickligt fotarbete hållit väljarna på avstånd från de centrala besluten. Som tyst överenskommelse gällde att ingen folkomröstning skulle hållas om Lissabonfördraget, som bland annat handlar om maktbalansen mellan nationellt folkstyre och EU. Socialdemokratin och Moderaterna teg under alla de år då den nya EU-författningen och sedan fördraget fick sin utformning. Man utnyttjade inte den så kallade tankepausen efter det att Frankrike och Nederländerna röstat ned fördraget 2005. Några nya tankar tänktes inte och att tiga ihjäl alla försök att väcka debatt var både Moderaternas och Socialdemokraternas huvudstrategi. Man undvek sorgfälligt att tala om saken i 2006 års valrörelse, alltså det sista tillfället för de svenska väljarna att påverka riksdagens ställningstagande. Riksdagen kunde därför sent i höstas, utan politiskt larm, godta det nya fördraget. En stor majoritet i riksdagen har alltså utan att diskutera frågan med väljarna godtagit ett fördrag som försvagar grundlagen och folkstyret. Partierna vill i stället kanalisera medborgarnas politiska makt och intresse till EU-valet. Liksom många andra partier runt om i Europa vill både Moderaterna och Socialdemokraterna i detta val gärna suga upp EU-skeptiska stämningar. Partierna vill antyda att de står på väljarnas sida mot en växande EU-överhöghet – som de dock själva varit med om att snickra ihop. I den socialdemokratiska plattformen heter det till exempel att man skall rösta på socialdemokratin om man vill förskjuta balansen mellan EU:s marknadsdoktriner och sociala mål . Man kräver att ”den svenska modellen måste överordnas den fria rörligheten på den inre marknaden”. Mycket bra. Men detta är i grunden konstitutionella frågor där EU-parlamentet har ett begränsat inflytande. Det är just dessa frågor som hanteras i EU:s konstitution, alltså Lissabonfördraget, som partiet alldeles nyligen utan invändningar godtagit. Alltså: tystnad och ingen politik när de svenska väljarna kan påverka Sveriges ställningstagande i centrala EU-frågor, alltså i de allmänna valen. Men däremot gärna politik där de svenska väljarnas inflytande är marginellt, nämligen till Europaparlamentet. Europaparlamentet har ökad beslutsmakt men kan inte kompensera försvagningen av folkstyret i medlemsländerna, särskilt inte i länder som Sverige där folkstyret har stark legitimitet och förankring. Europaparlamentet har däremot ingen förankring alls. En orsak är avståndet mellan valda och väljare – varje EU-parlamentariker representerar i genomsnitt (enligt Lissabonfördraget) 657 000 väljare, medan motsvarande siffra i Sverige är 25 800 . I Sverige bor bara 9 miljoner, därför har vi också bara 2 procent av antalet ledamöter i parlamentet. Det ger onekligen ett perspektiv på inflytandet. Men viktigare är ändå att de nationella parlamenten bärs upp av politiska och nationella samhörigheter som skapats av gemensam historia, språk, offentlighet och politisk kultur. Något sådant finns inte för Europaparlamentet. Lika lite finns det någon reell möjlighet för väljarna att utkräva ansvar för beslut som fattas i Bryssel. Om en svensk väljare är missnöjd med regeringen kan hon eller han rösta på oppositionen och hoppas på en ny regering. Någon sådan möjlighet finns inte i EU. Därför blir parlamentet i de flesta människors ögon bara ett av många ogenomträngliga beslutssystem i EU. Det är mot denna bakgrund inte lätt att övertyga väljarna om att deras röst är viktig. Partierna inser det och försöker mobilisera väljarna genom att betona valets inrikespolitiska betydelse. Väljarna uppmanas att rösta på sitt parti för att stärka det i den inrikespolitiska kampen. EU-valet blir en sorts generalrepetition inför de allmänna valen. Så är det i alla länder. EU-valen får därför politisk betydelse. Det är självklart att ökad EU-makt betyder minskad makt för det svenska folkstyret. Det finns kanske goda argument för den maktförskjutningen. Men det minsta man kan begära är att väljarna får möjlighet att ta ställning till dessa argument och att de så långt som möjligt ges möjlighet att påverka EU-besluten. Men då måste EU-frågorna politiseras och hanteras som vanliga politiska frågor. De måste upp i valrörelserna, och partierna måste där redovisa sina åsikter både om vad som bör behandlas på EU-nivå och vilka beslut som i så fall bör fattas. De stora partiernas EU-samregerande måste upphöra, EU-nämnden i riksdagen avskaffas och EU-frågor behandlas som alla andra, i utskotten och med kraftmätning mellan regering och opposition. Den främsta möjligheten – självklart begränsad – att påverka EU går ändå genom riksdagen och regeringen. Carl Tham Carl Tham Är en framträdande radikal idédebattör. Han var mellan 1994 och 1998 utbildningsminister i den socialdemokratiska regeringen. Dessförinnan hade han bland annat varit generaldirektör för Statens energiverk och för biståndorganet Sida. I sin bok ”När tiden vänder”, som kom ut 1994, presenterar han sin politiska grundsyn. Innan han blev socialdemokrat var han folkpartist.


Bergmanfestivalen i Stockholm 2009

Summary: Nu startar Bergmanfestivalen med aktiviteter över hela Stockholm. Huvudnumret: På Dramaten blir Ingmar Bergmans ”Scener ur ett äktenskap” pjäs för första gången.

Ingmar Bergmans tv-serie ”Scener ur ett äktenskap”, blir pjäs för första gången i Sverige. Det är Jonas Karlsson som spelar Johan och Livia Millhagen som spelar hans fru Marianne på Dramatens lilla scen. Pjäsen har inte premiär förrän i augusti men under Bergmanfestivalen är alla nyfikna inbjudna på öppna repetitioner, där man kan se pjäsen växa fram. Jag träffar regissör Stefan Larsson, Jonas Karlsson och Livia Millhagen precis efter att dagens repetition är slut. Märta Myrstener: Hur gick det i dag då? Livia Millhagen: I dag har vi haft en slags provdag, när man sätter ihop scen, mask, scenografi och provar lite på scen för första gången. Det är alltid plågsamt, man tycker inte att man har kommit fram till någonting. MM: Bergman använde sig själv gärna av öppna repetitioner, vad är bra med det? Stefan Larsson: Det är kul att visa vilket jobb man gör, och det är viktigt att öppna upp huset, Dramaten. Jag startade öppna repetitioner när jag var på Elverket och det blev väldigt populärt. MM: Om jag skulle visa något som jag har skrivit, som inte är klart, så skulle det var ganska läskigt. SL: Ja, vi är mitt i en sårbar process. Jonas Karlsson: Det får man bjuda på något sätt, det får göra ont. Det händer någonting när man tar in publik i lokalen, fokus förflyttas oavsett om man är medveten om det eller inte. MM: Minns ni när ni själva såg ”Scener ur ett äktenskap” för första gången? JK: Jag gick på scenskolan när jag såg den, jag tyckte att den var the shit! LM: Det är klart att man vart tagen, men nu när jag har läst materialet är jag ännu mer tagen. Alla lager som han rör sig emellan, av medvetande och undermedvetande, det är så väldigt bra ihopsnickrat. SL: Jag måste ha sett den för första gången i mitten av 80-talet. Men jag tror att jag är i en ganska bra ålder för att ta mig an den nu. Med äktenskap och existentiella grubblerier. MM: Tv-serien ”Scener ur ett äktenskap” var väldigt omsusad när den kom, hade den blivit det i dag tror ni? LM: Den var ju startskottet för mycket som har kommit sedan, Dallas, Norén, Woody Allen och allt möjligt, som vi har pumpats fulla med under en lång tid. SL: Den skulle inte väcka samma sensation i dag, men det är eviga ämnen så de är lika aktuell. JK: Som jag ser den i dag handlar den om två människor som genomgår en ordentlig utveckling, framförallt en kvinna som genomgår en frigörelseprocess och en man som tar en massa felbeslut. Öppna repetitioner av ”Scener ur ett äktenskap” Var: Dramatens lilla scen, Nybrogatan 2, t Östermalmstorg. När: 3 och 5 juni 10-12. Fri entré MER BERGMAN PÅ DRAMATEN UNDER BERGMANFESTIVALEN "Ur marionetternas liv" Var: Dramatens stora scen, Nybrogatan 2, t Östermalmstorg. När: 30 och 31 maj kl 20. ”Aus dem Leben der Marionetten” (”Ur marionetternas liv”) från 1980 är Ingmar Bergmans enda tyska film och spelades in när han bodde i München. Den handlar om två bipersoner ur tv-serien ”Scener ur ett äktenskap”, Peter och Katarina. De lever i ett olyckligt äktenskap och en natt dödar Peter en prostituerad. Filmmanuset har blivit ett av de mest populära att göra teater av. ”Thalia teater” gör den på festivalen, och föreställningen är regisserad av teaterns husregissör Andreas Kriegenburg. Den spelas på tyska, med svensk text. Bergmans liv på Dramaten När: 19 maj–9 juni. Var: Raoul Wallenbergs torg, t Östermalmstorg. ”Lek, passion och intensiv magi” är underrubriken på fotoutställningen om Ingmar Bergmans arbete vid Dramaten. Han verkade där till och från under drygt femtio år och regisserade sammanlagt 35 uppsättningar. Bilder från dem och livet på teatern finns i fotoutställningen ”Bergman på Dramaten”, tagna av Dramatens husfotograf Bengt Wegelius bland andra. Han var den enda fotograf som fick komma och gå som han ville under repetitionerna och har kunnat dokumentera arbetsprocessen under flera av Bergmans mest legendariska teateruppsättningar. Dessutom har Sveriges mest kända fotograf Lennart Nilsson och Beata Bergström, stilbildande fotograf inom teaterfotografi, bidragit med bilder. "Kreten en Gefluiser" ("Viskningar och rop") När: 27 och 18 maj, kl 20. Var: Dramatens stora scen, Nybrogatan 2, t Östermalmstorg Två systrar och en tjänarinna vakar över en tredje syster som är döende i en av Ingmar Bergman märkligaste filmer. Den har blivit pjäs med holländske regissören Ivo van Hoven i en samproduktion mellan Dramaten och Toneelgroep Amterdam. Pjäsen spelas på holländska och textas på svenska. Läs även DN Kulturs bevakning av Bergmanfestivalen! Bergmanfestivalen på andra håll i Stockholm Mäster Olofsgården och Bullkyrkan Var: Mäster Olofsgården, Svartmangatan 6 och Bullkyrkan, Stortorget 5. När: Kaféet är öppet måndag–fredag 11–18, till 16 på helgen. Gamla stan var definitivt en av Ingmar Bergmans favorithang-outs i Stockholm. Som nittonåring tog han över Mäster Olofsgårdens teatersektion och satte upp sin första pjäs ”Främmande hamn”, som spelades i Stadsmissionens kyrka, Bullkyrkan, på Stortorget. Mäster Olofsgården är i dag ”hemgård”, med verksamhet för unga; bland annat en filmskola. Besök Mäster Olofsgårdens kafé och Bullkyrkan för att uppleva Bergmanatmosfären. Kyrkan har gudstjänst på söndagar klockan nio med soppa och smörgås till alla. I kaféet finns även fotografier från Bergmans tid på gården. Bergmaninspiration Var: Täby kyrka, Attundavägen 3, Täby. När: Kyrkan är öppen varje dag 8.30–16. ”Det sjunde inseglet” från 1957 innehåller Ingmar Bergmans kanske mest kända, och parodierade, scen. Scenen när riddar Antonius spelar schack med döden, för att skjuta upp sitt oundvikliga öde, är inspirerad av en kalkmålning i innertaket på Täby kyrka. Målningen är från 1400-talet och gjord av tidens mest berömda målare Albertus Pictor. Målningen är även en av konstnärens mest välbevarade. Gå och besök kyrkan för äkta ”Det sjunde inseglet”-stämning. Teatergrillen Var: Teatergrillen, Nybrogatan 3. När: Måndag–lördag, lunch måndag–fredag 11.30–14.30, middag från 17. Teatergrillen ligger i samma kvarter som Dramaten, och inredningen från 1968 är i stort sett intakt, med en hel del teaterrekvisita. Egentligen var Ingmar Bergman inte mycket för att gå ut och festa om man ska tro hans självbiografi ”Laterna magica”, men efter en dags repetitioner på Dramaten gillade Bergman att äta sin middag på Teatergrillen. Han brukade sitta vid första bordet till vänster från ingången, där man har god uppsikt över vilka gäster som kommer in men inte själv syns särskilt väl. Bordet kallas i dag för Bergmanbordet. Bio: ”Sommaren med Monica utomhus” När: 29 maj och 30 maj, mingel och dj från 19, filmen börjar 22.00 Var: Kulturhusets tak, Sergels torg, t T-Centralen Hoppas på behaglig väderlek och gå på utomhusbio! På Kulturhusets tak visas Bergmanfilmer. En skådespelare med anknytning till Dramaten och Ingmar Bergman introducerar varje film. Harriet Andersson inleder med att tala om ”Sommaren med Monica” tillsammans med filmkritikern och regissören Stig Björkman, fredagen 29 maj. Kvällen efter visas ”Sommarnattens leende”. Bergmanvandring: I filmstaden i Råsunda När: 31 maj och 7 juni klockan 14.00 Pris: 60 Kronor, biljetter köps på våffelcaféet innan visningen. Samling: Råsundavägen 150 Hör historien om hur ”Sveriges Hollywood”, med Ingmar Bergman och Ingrid Bergman, kom till. Här spelades de flesta av Ingmar Bargmans filmer in, bland annat Smultronstället och Det sjunde inseglet. Guidad visning av Filmstaden i Råsunda. Bergmanmingel: Persona bar på Berns Var: Katthavet på Berns salonger Berzelii park När: 28 maj-5 juni kl 21-03. Ingmar Bergman var inte så mycket för att vara ute och rumla, i alla fall inte enligt böckerna om honom. Men ta ett stilla glas vin och diskutera dagens föreställningar och tjuvkika på skådisarna på ”Persona bar” på Berns, Bergmanfestivalens officiella mingelställe. Veckan till ära serveras även en speciell Bergmandrink.


Hasse Brontén gick från Säpo till ståupp

Summary: Han var med och startade polisens rejvgrupp och jobbade som spanare på Säpo. I dag är Hasse Brontén ståuppkomiker. Men det händer att han i sitt nya jobb stöter på gamla bekanta från polistiden.

Hasse Bronténs pappa jobbade som trafikpolis och sonen hade inga planer på att gå i faderns fotspår. Ändå slängde han, utan större eftertanke, in en ansökan till Polishögskolan. - Plötsligt satt jag där i skolbänken utan att jag visste hur det hade gått till, säger Hasse Brontén. Som nyexaminerad började han fotpatrullera på Sergels torg i Stockholm, i början på 90-talet. -Till slut kunde vi namnen på alla missbrukare som hängde där. Vår goda relation med dem gjorde att vi sällan fick problem. Efter två år gick Hasse Brontén vidare till gatulangningsgruppen och i mitten på 90-talet var han med och startade polisens rejvgrupp som gjorde tillslag mot Docklands och andra klubbar. Efter en tjänst på Nackapolisen hamnade han sedan som spanare på Säpo. - Det var spännande när kollegerna berättade att de träffat MI5 i London, men sedan satt man ändå i bilen och stirrade på en lyktstolpe i flera dagar. Hasse Brontén började tröttna på polisjobbet och kände sig sugen på att leva ut komikerådran från tonårstidens talangjakter, då han spelade luftgitarr på scenen. När han 2004 såg en annons om en ståuppkurs med Adde Malmberg skickade han in en ansökan och fick en av platserna. - Jag kunde ingenting, men blev snabbt frälst när jag märkte att folk skrattade åt mina skämt. Hasse Brontén slutade på Säpo och började jobba som lärare på Polishögskolan i stället. Parallellt jagade han ståupptider på de få klubbar som då fanns i Stockholm. Det gick bättre och bättre och 2007 sa han upp sig – efter 15 år som polis. - Det var mycket svårare än jag trodde. Jag fegade länge innan jag vågade. I dag är Hasse Brontén etablerad bland svenska komiker. Han har varit med i ”Parlamentet” och skrivit manus till tv-program som ”Extra Extra” och ”Robins”. Har du i ditt nya jobb träffat någon av dem du grep som polis? - Ja, en gång i samband med en tv-inspelning. Det roliga var att den personen tackade mig för att jag hade varit schyst vid gripandet och sa att det var slut med droger efter det.


Julia ordnade till en hel basketturnering

Summary: Kungsholmstjejen Julia Elg ligger bakom Vasastans Basketfest 09, en turnering för alla mellan 13 och 18 år.

För några år sedan spelade Kungsholmstjejen Julia Elg basket för Polisen, men när laget fick ändrade (läs: sämre) träningstider och hallar längre hemifrån valde Julia att hoppa av. Intresset för sporten har hon dock kvar och för ett år sedan föddes tanken på att ordna en lokal basketturnering. På lördag bär idén frukt. Då anordnas nämligen Vasastans Basketfest 09, en turnering för alla mellan 13 och 18 år och det är egentligen inga krav på att man ska ha spelat basket tidigare. Julia Elg, som själv går i nian på Stadshagsskolan, har tagit hjälp av sin fritidsledare Daniel Schmidt. Dessutom har hon fått ekonomiskt bidrag till att arrangera det hela. Idrottsförvaltningen i Stockholm har ett stipendium kallat ”Snabb slant”, som syftar till att ungdomar ska bli mer delaktiga på idrottens området. Julia sökte – och fick – det högsta beloppet (10?000 kronor) och pengarna ska räcka till både priser och annat som hör en idrottstävling till. Bland annat utlovas musik av DJ Quality under tävlingen. För att få stipendium av den här sorten krävs att man själv är med och arrangerar, att det riktar sig till andra ungdomar och dessutom äger rum inom Stockholms stad. Vasastans Basketfest 09 uppfyller samtliga krav och Julia Elg hoppas naturligtvis att det ska bli fullt drag på innergården vid Vasastans fritidsgård, Vanadisvägen 14 på lördag. Vad är det för priser? – De är lite hemliga. Det får man veta när man vinner, säger Julia hemlighetsfullt. Det hela drar i gång klockan 12 och även om det var sagt att den 11 maj (i måndags) var sista anmälningsdagen, så går det att anmäla sig så sent som i morgon, fredag, men ju förr, desto bättre. Matcherna är 2x5 minuter och lagen får vara både en- och tvåkönade. Varje lag får innehålla maximalt tio spelare och alla som deltar bjuds på korv och dricka. Hur länge turneringen pågår på lördagen beror naturligtvis på hur många lag som anmäler sig. Får Julia Elg bestämma får de gärna hålla på hur länge som helst. Vasastans Basketfest 09, Vasastans fritidsgård, Vanadisv 14, t Odenplan, lördag 16 maj kl 12.


”Hudcancern femfaldigad bland solande svenskar”

Summary: Forskare varnar för ovetenskapliga råd om att sola mer: Utvecklingen av hudcancer i Sverige är alarmerande.Var femte svensk drabbas statistiskt sett av hudtumörer. Antalet fall accelererar. Omkring 40 000 svenskar får hudcancer i någon form, ungefär 500 dör i sjukdomen varje år. Förekomsten av malignt melanom har femfaldigats i vårt land. Männens dödstal i sjukdomen har ökat med 40 procent och bland kvinnorna med 20 procent. Att då uppmana människor att sola mer för att öka produktionen av D-vitamin i kroppen är både ovetenskapligt och oetiskt. Att sola på solarier ger inga tillskott alls av D-vitamin men ökar risken för hudcancer. Det skriver Ann-Louise Eksborg, generaldirektör på Strålsäkerhetsmyndigheten, Lars-Erik Holm, generaldirektör på Socialstyrelsen, och Bengt Westermark, professor och ordförande i Cancerfondens forskningsnämnd.

Våra solvanor är främsta orsaken till att hudcancer är den snabbast ökande cancerformen i Sverige. Var femte svensk drabbas statistiskt sett av hudtumörer och antalet nya fall accelererar, även bland yngre. Därför är det dags att skilja åsikter och tyckande från vetenskapligt grundade rekommendationer i frågan om solning och D-vitamin. Att uppmana människor att sola mer och utsätta sig för cancerogen UV-strålning är både ovetenskapligt och oetiskt. Vid några tillfällen det senaste året har en liten grupp forskare i medier fört fram att tidigare rön om att solandet skulle vara farligt nu ställts på ända. Eftersom solens UV-strålar ökar produktionen av D-vitamin i kroppen, ett vitamin som stärker skyddet mot vissa sjukdomar, så bör människor – tvärtemot myndigheternas gällande rekommendationer – uppmanas att sola mera, anser dessa forskare. Denna bild av kunskapsläget välkomnas säkert av många soldyrkare men är grovt felaktig och riskerar att leda till att fler svenskar drabbas av hudcancer. Utvecklingen av hudcancer i Sverige är alarmerande. Sverige ligger redan tillsammans med Norge i topp i Europa när det gäller nya sjukdomsfall per år, och antalet fortsätter att accelerera. I Sverige får varje år omkring 40 000 personer hudcancer av någon typ och ungefär 500 dör i sjukdomen. Enligt världshälsoorganisationen, WHO, är UV-strålning orsaken till 80–90 procent av all hudcancer. Förekomsten av malignt melanom har femfaldigats i Sverige de senaste 50 åren. Den främsta orsaken till ökningen är våra ändrade solvanor. Allt fler svenskar reser på solsemester till ett tropiskt land under vintern. Eftersom de flesta svenskar har ljus hy är vi mera känsliga för solen och får lättare brännskador än till exempel sydeuropéer. I alla åldersgrupper ökar malignt melanom bland både män och kvinnor. Antalet nya fall av malignt melanom ökade med 3,6 procent per år för män och med 3,8 procent per år för kvinnor under tioårsperioden 1998–2007. Dödligheten i malignt melanom har ökat under flera decennier. Männens dödstal i sjukdomen har sedan 1987 ökat med 40 procent och kvinnornas med 20 procent. Ett annat argument som förts fram av solivrarna är att solarier skulle kunna vara en kompletterande D-vitaminkälla. Även detta är felaktigt. Solariernas UV-strålning har en annan sammansättning än solen. De har en högre andel strålning av typen UVA, som inte stimulerar produktionen av D-vitamin men däremot ökar risken för hudcancer. Den statliga utredningen ”En nationell cancerstrategi för framtiden”, som generaldirektör Kerstin Wigzell presenterade i februari i år, framhåller överdriven exponering för UV-strålning som en av de stora livsstilsrelaterade orsakerna till cancer i Sverige. Andra exempel som nämns är tobaksrökning, brist på fysisk aktivitet och hög alkoholkonsumtion. Utredningen lyfter fram preventiva insatser mot cancer som den viktigaste faktorn för att kunna uppnå vinster i människoliv och minskat lidande. Samhället måste öka sina investeringar i förebyggande insatser, slår utredaren fast. Strålsäkerhetsmyndigheten (SSM) och föregångaren Statens strålskyddsinstitut (SSI) arbetar sedan länge med att öka medvetenheten om riskerna med solande hos allmänheten, med särskild betoning på barn, föräldrar och skolpersonal. Ett exempel är ”En bok om solen”, skriven av författaren Pernilla Stalfelt och framtagen av SSI, som används i undervisningen av elever i förskola och årskurs ett runt om i landet. Ett annat exempel är SSM:s samarbete med Svenska Livräddningssällskapet, som förutom att ge barn simkunskaper numera även lär ut ”solvett” – hur man njuter av solen utan att bränna sig. Cancerfonden arbetar i sin roll som ideell organisation sedan länge för att öka kunskapen bland befattningshavare och allmänhet om betydelsen av prevention för att nå målet att färre människor ska drabbas av cancer. Men ensamma kan vi inte göra detta arbete, för att nå hela vägen fram krävs det nationella krafttag. Den nationella cancerstrategin måste snabbt omsättas i handling så att Sverige får tydliga mål för cancerprevention. De enkätundersökningar som SSM/SSI återkommande gör visar att informationen når fram: omkring 98 procent av svenskarna vet numera att det finns ett samband mellan solens UV-strålar och hudcancer. Men för att långsiktigt få ned antalet fall av hudcancer kommer det att krävas ett utökat informationsarbete i kombination med ökade satsningar på bland annat tidig diagnostik av hudcancer i vården. Nyckelord för att lyckas är vetenskaplig förankring och tydlighet. De råd som förts fram om att människor bör sola mer för att öka produktionen av D-vitamin i kroppen är däremot både vetenskapligt tvivelaktiga och direkt skadliga. Att det finns flera kända, positiva hälsoeffekter av D-vitamin är känt sedan länge. Det är därför vi i Sverige berikar mat med D-vitamin för att på ett säkert och kontrollerat sätt se till att människor får den nödvändiga dosen av vitaminet. Vi anser, liksom bland annat världshälsoorganisationen, WHO, att människor genom normal utevistelse och med vitaminberikad kost på vinterhalvåret som komplement väl kan täcka behovet av D-vitamin. Människor bör även i fortsättningen avrådas från överdrivet solande eftersom det ökar risken för hudcancer. Ann-Louise Eksborg Lars-Erik Holm Bengt Westermark


”Pensionssystemet måste göras om från grunden”

Summary: Fyra generationer ledande vänsterpartister kräver: Ett pensionssystem måste införas utan någon automatisk broms som sänker pensionerna. Principen att det är hela livsinkomsten som ligger till grund för pensionen måste bort. I stället ska en ordning införas som mer liknar ATP-systemet där de bästa åren bestämmer pensionen. Ett nytt system får heller inte ha någon automatisk broms som sänker pensionerna vid sämre tider. Förändringar av pensionerna måste ske genom aktiva politiska beslut till exempel tillfälliga avgiftshöjningar. Dagens pensionssystem berövar många äldre möjligheten till ett värdigt liv, skriver tre tidigare ledare för vänsterpartiet, CH Hermansson, Lars Werner och Ulla Hoffman, samt Vänsterpartiets ledare Lars Ohly och Ida Gabrielsson förbundsordförande för Ung vänster.

Välfärden i Sverige har byggts upp av de kvinnor och män som i dag är pensionärer. Det borde därför vara en självklarhet att man har rätt till en ålderdom som är ekonomiskt tryggad. Men dagens pensionssystem berövar många äldre möjligheten till ett värdigt liv. Därför måste det i grunden förändras. Vi som skriver detta är fyra generationer vänsterpartister. Vi kan inte acceptera ett pensionssystem som gör att en del av de äldre som kämpat för att bygga landet idag knappt har mat för dagen. Regeringens orättvisa skattesänkningar har medfört att bland annat pensionärer betalar mer i skatt för samma inkomst som förvärvsarbetande. En sjukskriven eller pensionär med en månadsinkomst på 12 000 kr betalar 467 kr mer i skatt per månad än en person med förvärvs- inkomst. Denna straffbeskattning måste upphöra, lika skatt skall gälla för pensionärer och löntagare. Vi har som hittills enda parti i riksdagen presenterat konkret hur detta bör gå till. Vårt förslag är ett höjt grundavdrag för alla, också pensionärer. Det skulle ge en rättvis beskattning och innebära avsevärda skattesänkningar för alla pensionärer i jämförelse med regeringens politik. Pensionärer har sedan mitten av 1990-talet förlorat runt 40 procent i ekonomisk standard i jämförelse med löntagare. För att förbättra situationen på kort sikt vill Vänsterpartiet höja garantipensionen stegvis med 300, 400 och 500 kronor under de tre kommande åren. Vidare vill vi höja bostadstillägget för både pensionärer och personer med sjuk- och aktivitetsersättning till 95 procent och inkomsttaket för personer med sjuk- och aktivitetsersättning till 5 000 kronor i månaden och se över fribeloppsreglerna i bostadstillägget. Vi verkar också för ett återställande av pensionerna för dem som fick sina pensioner sänkta vid den förra ekonomiska krisen i början av 90-talet. Detta är fullt ut finansierade och mycket angelägna ekonomiska reformer som skulle förbättra pensionärers ekonomiska situation omedelbart och märkbart. Men pensionssystemet måste också i grunden förändras. För det första handlar det om hur man förtjänar sin pension, och att den synnerligen hårda principen om att det är hela livsinkomsten som ligger till grund för pensionen måste förändras. De stora förlorarna i det nuvarande pensionssystemet är LO-arbetare och kvinnor som grupp. Den som tvingas till arbetslöshet eller sjukskrivning, vilket är vanligt bland LO-kollektivets medlemmar, under delar av sitt yrkesliv drabbas i det nuvarande systemet direkt genom sänkt pension. Systemets syfte påstås vara att motivera arbetstagare att skaffa sig högre pension genom att arbeta längre. Men människor med låga löner, arbetsuppgifter som sliter ut kropp och själ och med stor andel dubbelarbete sällan orkar arbeta ens till 65 år. Det gör att möjligheten för en metallarbetare eller en undersköterska att höja pensionen genom ytterligare års förvärvsarbete förblir teoretisk. Den diskriminering som drabbar kvinnor på arbetsmarknaden reproduceras i pensionen eftersom denna anpassats efter ett manligt arbetslivsmönster. Kvinnor utför mer obetalt arbete och har därför mindre utrymme för lönearbete. Kvinnor arbetar oftare än män deltid och betalar därmed för sin egen arbetstidsförkortning med lägre lön och pension. En ordning mer lik det som fanns i ATP-systemet där de 15 bästa av 30 arbetade år låg till grund för pensionens storlek behöver införas. För det andra är det dags att ta politiskt ansvar för hur systemet fungerar. De fem partierna som konstruerade pensions-systemet var bekymrade över att politikerna i riksdagen var så känsliga för pensionärernas påtryckningar i dåliga tider. Därför skapade man en broms i systemet som skulle slå till automatiskt och sänka pensionerna om det blev sämre tider. Politikerna skulle då kunna två sina händer och slippa obehagliga beslut. Nu visar det sig att systemet fungerar precis så som det var tänkt. Pensionerna skall, om inget görs, sänkas med runt 500 kronor redan nästa år. Men nästa år är det val till riksdagen, och de fem partierna bakom pensionssystemet försöker därför nu minska de omedelbara effekterna av sitt eget system. Därför har de nu kommit överens om att beräkningen av pensionerna skall göras på de senaste tre åren istället för bara det senaste. Man försöker rädda ansiktet under det kommande valåret, men i praktiken skjuter man bara försämringarna framför sig, och skapar dessutom nya problem. Den tidigare generaldirektören för Riksförsäkringsverket KG Scherman har visat att normalpensionären på grund av bromsen förlorar 50 000 kronor på fem år även enligt det förslag som partierna bakom pensionsuppgörelsen nu kommit överens om. Uppgörelsen får dessutom effekten att pensionerna kommer att sänkas fler år framöver. Vi menar att förändringar i systemet ska hanteras genom aktiva politiska beslut till exempel. genom tillfälliga avgiftshöjningar – beslut som också kan prövas politiskt. Dagens förvärvsarbetare betalar via avgiften för dagens pensioner och ska kunna förvänta sig samma solidaritet när han eller hon blir pensionär. På så sätt värnar tillfälliga avgiftshöjningar den solidariska omfördelning mellan generationer som är nödvändig för pensionssystemets hållbarhet och trovärdighet. För det tredje är det dags att sluta spela på börsen med pensionärernas pengar. Att pensionssystemet bygger på orealistiska förväntningar på aktiemarknaden blir allt tydligare. Genom kapitalismens kris med börser som rasar, kvartalskapitalister som inte har is i magen – något som storfinansen kräver av småspararna – har AP-fondernas värde sjunkit med runt 200 miljarder kronor. Till detta kommer premiepensionen (PPM) där vi alla kan spekulera bort en del av vår pension. Premiepensionen har gått back sen den infördes och dess värde sjönk förra året med 34.5 procent, allt medan de förvaltande kapitalinstituten har tjänat cirka 8 miljarder. Vi sa det då systemet infördes och vi säger det igen. Pensionärernas pengar ska inte kunna spekuleras bort. Därför måste premiepensionen avskaffas och hela pensionsavgiften tillföras fördelnings-systemet. Det skulle göra systemet betydligt mer förutsägbart och stabilt. Den tidigare socialdemokratiske statsministern Göran Persson sa för några år sedan att ”Jag är säker på att det vi gjort inte kommer att vara populärt om 20 år när de som går i pension ser vad vi gjort”. Den dagen är redan här. Då räcker det inte med att räkna om på marginalen och sopa bristerna i systemet under mattan. Därför måste pensionssystemet göras om så att det inte är beroende av börskapitalismen och pensionärerna garanteras en rimlig levnadsnivå. En ny regering måste sätta pensionärernas bästa före gamla avtal med högerpartierna. CH Hermansson, 91 år Lars Werner, 73 år Ulla Hoffman, 67 år Lars Ohly, 52 år Ida Gabrielsson, 27 år Pensionsuppgörelsen 1998 beslöt riksdagen med röstsiffrorna 257 mot 17 att överge det gamla pensionssystemet med ATP och folkpension. Bakom beslutet stod en uppgörelse mellan Moderater, Kristdemokrater, Folkpartiet, Centerpartiet och Socialdemokraterna. Vänsterpartiet och Miljöpartiet motsatte sig pensionsuppgörelsen. Som skäl för omläggningen uppgavs svåra påfrestningar på ATP-systemet. Det hade förutsatt en ständig tillväxt av samhällsekonomin, vilket inte alltid var fallet. Pensionsutbetalningarna befarades också bli större än förväntat på grund av ökat antal pensionärer.


Mobbning och stress vanligt bland barn med adhd

Summary: Barn med adhd har oftare än andra ont i magen, sömnsvårigheter och känner sig trötta. De är också oftare involverade i mobbning, visar en avhandling från Uppsala universitet.

Kirsten Holmberg, institutionen för kvinnors och barns hälsa vid Uppsala universitet, har studerat drygt 500 fjärdeklassare i Sigtuna kommun. Föräldrar och lärare fick lämna information om barnens beteende och inlärning, dessutom besvarade eleverna själva en hälsoenkät med frågor om bland annat huvudvärk, magont, sömnsvårigheter, trötthet och mobbning. - Barn med adhd-diagnos hade dubbelt så ofta ont i magen, sömnsvårigheter och kände sig trötta jämfört med andra barn. Det här kan tolkas som ett tecken på betydande negativ stress i skolmiljön, säger Kirsten Holmberg i ett pressmeddelande. I studien fann hon också starka samband mellan adhd-diagnos och barnens svar om mobbning. 14 procent av eleverna uppgav att de hade varit involverade i mobbning, något som få av deras lärare eller föräldrar kände till. Det var tre gånger så vanligt att barn med adhd mobbade jämfört med barn utan adhd. Barn med betydande adhd-symptom blev också själva utsatta för mobbning i betydligt större omfattning än andra - det var hela tio gånger så vanligt som bland barn utan adhd. - Barn med uttalade adhd-symtom är en särskilt sårbar grupp. För att skydda dem behövs effektiva förebyggande insatser mot mobbning i hela barngruppen i skolmiljön. De skolbaserade anti-mobbningsprogram som finns utnyttjas inte tillräcklig. Här har elevvården en viktig uppgift att se till programmen får en större spridning, säger Kirsten Holmberg.


”Urban ballet” inleder Dansens hus Urban Connection 2009

Summary: I den dynamiska föreställningen ”Urban Ballet” mixar franska kompaniet Cie Rêvolution hiphop med klassisk dans.

Det har blivit dags för Urban Connection, den årliga hiphopfestivalen på Dansens hus som med sina workshopar, föreställningar och battles är ett mecka för hiphopianer. Festivalen invigs fredag 8 maj av franska kompaniet Cie Rêvolution. I deras dynamiska föreställning ”Urban Ballet” mixar koreografen Anthony Egéa hiphop med klassisk dans. Han har dansat hiphop sedan 1984, men på väg mot ”Urban Ballet” har han utökat sin repertoar med jazz, balett och samtida dans. – I den här föreställningen ville jag närma mig den klassiska dansen. Dels i uttrycket men också i själva konstruktionen och musiken, förklarar Anthony Egéa på långsam franska för att jag ska ha en chans att hänga med. ”Urban Ballet” har lånat ramen från balett, den har fyra akter med olikartade uttryck. Efter att bara ha använt hiphopmusik valde Anthony nu stycken av Vivaldi, Ravel(den i dansvärlden så populära ”Bolero”) och Xenakis. Utom i ett parti, där hiphopkompositören Franck II Louise har skräddarsytt musiken. Men förvänta er inga hängande byxor, kepsar och stora t-tröjor. Tajt ska det vara, för Anthony Egéa vill att dansarnas varje rörelse ska synas. – Sensualism är centralt i allt jag gör, den finns i kropparnas muskler, i hudens beröring … dans ska kännas, förklarar han engagerat, och glömmer helt bort att artikulera tydligt. Jag har sett filmklippet som ligger på Dansens hus hemsida, det var väldigt fysiskt. – Jag hoppas att vi kan överraska publiken. Jag utforskar en rörelse under långt tid tillsammans med dansarna, hittar det originella i den och sen jobbar vi med vilken känsla de ska förmedla. Jag vill beröra publiken med rörelsens renhet. De tio dansarna i ”Urban Ballet” är alla utbildade på Anthony Egéas egen skola. Just de här dansarna tog kurser i två år innan han tyckte att de var redo att börja med ”Urban Ballet”. – Dansarna övar för det mesta på gatan, där är stilen helt annorlunda och om du såg dem där skulle du aldrig kunna tro att det är samma personer som står på scen, försäkrar Anthony. Har ni aldrig visat ”Urban Ballet” på gatan? – Jo, förra helgen var vi på en hiphopfestival i London och uppträdde för 2 000 personer. Det kändes riskabelt men föreställningen är så teknisk att den gick hem hos traditionell hiphop-publik också. Vi blev faktiskt förvånade över att den blev en så stor succé. ”Urban Ballet” med Cie Rêvolution, Dansens hus, Barnhusgatan 14, t Hötorget, fredag 8 och lördag 9 maj, kl 19.


”Vi försöker avdramatisera”

Summary: Förr var det värsta som kunde hända en flicka att bli med barn. Så är det inte längre. Men barnmorskorna på en ungdomsmottagning i Stockholm ser många unga tjejer som blir ledsna och rädda när de får veta att de är gravida. ”De utsätts ofta för påtryckningar”.

Ibland hör man påståendet att unga tjejer skulle ta till abort i stället för att använda preventivmedel, säger barnmorskan Maina Ohls-Edberg. – Men det tror inte jag att någon gör. Vi ser hur chockade och ledsna flickorna blir när de får graviditetsbeskedet. När jag träffar skolklasser berättar jag alltid hur lätt det är att bli med barn när man är ung. Jag säger att jag hoppas att det inte kommer att behövas, men om de råkar ut för en oplanerad graviditet så finns vi här på ungdomsmottagningen för att hjälpa dem. Maina och hennes kollega Anna Kransengren på Gullmarsplans ungdomsmottagning i södra Stockholm har båda minnen av hur det var innan aborterna var fria i Sverige, med förnedrande och försenande utredningar, och illegala inrepp. – Den tiden vill man inte ha tillbaka, säger Maina. Jag var själv med och demonstrerade för aborträtten på 1970-talet. Anna, som kommer från Polen, minns hur svenska kvinnor åkte dit för att göra abort som då var lagligt där. – Nu är det tvärtom. Jag tycker att utvecklingen på det området i Polen har varit fruktansvärd för kvinnorna. För dem är det osäkra, illegala aborter som gäller numera. Ungdomsmottagningarna jobbar mycket för att förebygga oönskade graviditeter, och en stor del av de unga kvinnorna äter p-piller, det säkraste preventivmedlet, i dag. Men p-piller kan ha biverkningar, och skyddar inte mot könssjukdomar som klamydia och hiv. Förr var det värsta som kunde hända en flicka att bli med barn, men är det verkligen så i dag? Måste oönskade graviditeter förhindras till varje pris? – Det kanske inte är det värsta som kan hända, säger Maina. Men det är ändå svårt för de unga tjejerna, det ser vi, och många av dem säger att det är svårare än de trodde innan de blev gravida. Det är inte ovanligt att de säger att de egentligen är emot aborter, att de ser graviditeten som ett liv. Många är rädda, rädda för sjukhus, för smärta, för vad föräldrarna ska tycka. – Tjejerna har hamnat i en situation som de inte har valt, och som de inte vill bli utsatta för, säger Anna. Det är en påfrestning för dem. Att möjligheten till abort finns är jättebra, men det är samtidigt väldigt viktigt att förebygga. I dag skriver barnmorskorna mest ut p-piller med låg hormondos, som de flesta mår bra av, säger Maina. – Men självklart ska man inte äta p-piller om man inte vill, om man mår dåligt av det eller om det finns särskilda riskfaktorer. Det är vår uppgift att hjälpa ungdomarna att hitta ett sätt att skydda sig som passar för dem. Maina och Anna understryker hur viktigt det är hur man bemöter de unga tjejerna som blivit gravida. – Vi försöker på alla sätt att inte skuldbelägga, utan försöker avdramatisera. Man kan säga ”Nu vet du att du kan bli gravid, och nu ska vi lösa det här”, säger Maina. Det finns så mycket moraliserande kring aborter än i dag. – Ja, man märker att det fortfarande finns mycket skuld och skam, säger Anna. Det vill vi motverka, och som barnmorska måste man hålla sina egna eventuella värderingar för sig själv. Även om flickan som blivit gravid är mycket ung, får inte barnmorskorna förutsätta att hon vill göra abort. Det är hennes egen vilja som ska gälla. Ibland utsätts flickan för påtryckningar från föräldrar eller pojkvännen. – Vi har abortsamtal, ibland är en kurator med också, säger Maina. Vi vill gärna ha med killen i samtalen, och även flickans föräldrar om hon vill det. Vi försöker gå igenom plus och minus, förhoppningsvis kan vi komma fram till något som tjejen själv känner är rätt. – Jag vill verkligen framhålla att killarna också är välkomna till oss, säger Anna. De blir väl bemötta, de ska inte heller skuldbeläggas. Men för dem är det viktigt att inse att de faktiskt kan bli pappor, och att förstå att kondom är det enda sättet för dem att ha kontroll över sin fertilitet. Lisa var 15 år och gick i nian. Hon och pojkvännen kände att de hade blivit mer ”stabila” tillsammans, så Lisa gick till ungdomsmottagningen för att få p-piller. Då hade hon och pojkvännen legat med varandra en enda gång. – På mottagningen sa de att de alltid gjorde ett graviditetstest först. ”Javisst”, sa jag, jag var inte ett dugg orolig. När de kom och sa att jag var gravid blev jag helt chockad. Jag både grät och skrattade, trodde inte det var sant, berättar Lisa, i dag 22 år. För Lisa fanns det ingen tvekan om att hon skulle göra abort. Hon fick veta att det var bråttom, om hon skulle kunna få göra en medicinsk abort och slippa en skrapning. – De var trevliga på mottagningen, de skötte det bra, säger Lisa. Men de frågade mig nästan lite för mycket om jag verkligen var säker på att jag ville göra abort. Det är ganska jobbigt att bli så ifrågasatt när man verkligen vill känna att man är säker. De tjatade också på mig om att jag måste berätta hemma, men det vägrade jag. Lisa, som bodde med sin mosters familj, kände att hon skulle göra sin moster besviken om hon sa hur det låg till. – Jag hade alltid varit den ordentliga, det kändes som om familjen skulle vänta sig mer av mig, säger Lisa. Jag skämdes över att jag hade varit så klumpig. Men på ungdomsmottagningen sa de att jag måste berätta för någon annan, myndig person. Till slut tog jag kontakt med min gamla fritidsfröken Linda. Det var pinsamt, men hon var jättesnäll och ställde upp. Lisas pojkvän var stödjande och ville att Lisa skulle bestämma. Det var skönt, men Lisa ville inte ha med honom under själva aborten, när hon skulle ligga och blöda och ha ont. I stället följde Linda med, och stannade med Lisa hela dagen. Lisa har lite dimmiga minnen från den dagen, eftersom hon hade mycket smärtor och fick starka tabletter. – Men det gick bra, i alla fall. Jag hade nog trott att alltihop skulle vara värre, jag var nästan förvånad över att jag tog det så pass lätt, nästan obehagligt lätt. Fast för mig stod det så klart att jag inte skulle bli mamma då. Jag vill ha helt andra förutsättningar när jag får ett barn. Det mest negativa var bemötandet på ungdomsmottagningen efter aborten, säger Lisa. – Jag skulle få komma på samtal efteråt, hade de lovat, men det blev inget. Och när jag gick på efterkontroll träffade jag en barnmorska som jag aldrig mött tidigare. Hon stod bara och tittade kallt på mig: ”Ta av dig byxorna.” Vibben jag fick var att hon såg ned på mig. När man varit med om en sån sak ska man bli mjukt bemött, särskilt när man är så ung. Jag gick aldrig dit mer, jag bytte mottagning och var jättenöjd med den nya. Det händer att Lisa tänker på aborten, men hon känner sig inte ledsen över den. – Nyligen pratade jag med en tjejkompis, och sa ”Shit, jag hade kunnat ha en sexåring nu”. Det är den tanken som kommer ibland, men den gör inte ont.