”Alla barn ska få växa upp med friska tänder”

Summary: Förekomsten av karies är dubbelt så vanlig bland barn i socioekonomiskt svaga områden jämfört med välsituerade områden. Därför är det viktigt att fånga upp barn som befinner sig i riskzonen för dålig tandhälsa. Vår ambition är att alla barn ska få växa upp med friska tänder, oavsett var i länet de bor, skriver Catrin Mattsson (C), ordförande i landstingets tandvårdsberedning.

Friska tänder är viktigt för att vi ska må bra, kunna äta och tala samt betydelsefullt för vår självkänsla. En god tandhälsa grundläggs tidigt, därför är det viktigt att barnen kommer i kontakt med tandvården redan vid ung ålder. I Stockholms län är tandhälsan hos barn och ungdomar generellt sett god. Men det finns undantag. Medan tandhälsan bland barnen i Täby och Lidingö är i det närmaste utmärkt, finns det fortfarande stora problem med karies i områden som Rinkeby och Tensta. Förekomsten av karies är dubbelt så vanlig bland barn i socioekonomiskt svaga områden – vårdbehovsområde 4 – jämfört med välsituerade områden. Så behöver det inte vara. Alla barn borde få växa upp med en god tandhälsa. År 2003 hade drygt 70 procent av 7-åringarna i vårdbehovsområde 4 kariesskadade tänder. 2009 låg motsvarande siffra på cirka 50 procent. Det är bra framsteg, men vi behöver göra mer för att alla barn ska få de bästa möjliga förutsättningarna för att växa upp med kariesfria tänder. Tillsammans med föräldrar, tandvården, BVC och skolan går det att åstadkomma förbättringar för barnens skull. För det är aldrig barnets fel när en treåring har munnen full med karies. En viktig del i det förebyggande arbetet är de regelbundna tandvårdskontrollerna. I Stockholm uteblir omkring 18.000 barn och ungdomar årligen när de kallas till tandläkaren. Här har föräldrarna ett mycket viktigt ansvar, men också tandvården behöver arbeta än mer aktivt. Därför har Hälso- och sjukvårdsnämnden beslutat att stärka de ekonomiska incitamenten inom tandvården för barnens skull. Inte minst bland barn med dålig tandhälsa är regelbundna undersökningar mycket viktiga, då både lagningar och preventiva åtgärder kan behövas för att inte allvarligare problem ska uppstå. Att fånga upp barn som befinner sig i riskzonen för dålig tandhälsa är mycket viktigt. Därför kallas nu barnen till tandläkaren redan från 1 års ålder i socioekonomiskt svaga områden. Detta för att nå föräldrar med information och råd. Samarbete med flera skolor kring fluorsköljning är ett exempel på en särskild förebyggande insats. Fluortanten har gjort comeback i ny tappning i jakten på karies där vi vet att förekomsten är som störst. Centerpartiets och Alliansens ambition inom barntandvården är att alla barn ska få växa upp med friska tänder – oavsett var i länet de bor. Genom en tidig kontakt med familjerna ökar chanserna att grundlägga en god tandhälsa redan när barnen är små. Barn som får med sig goda vanor och en bra egenvård har förutsättningar för att kunna bibehålla en god tandhälsa – hela livet. Catrin Mattsson (C), ordförande i landstingets tandvårdsberedning


PP ger it-ministern sitt stöd

Summary: Piratpartiet välkomnar it-minister Anna-Karin Hatts arbete med en digital agenda för Sverige.

I en intervju med DN.se talar it-minister Anna-Karin Hatt om den digitala agenda som hon vill skapa för Sverige. Ett initiativ som välkomnas av Piratpartiet (PP): – Piratpartiet tycker att det är utmärkt att it-ministern åter vill göra Sverige till den framstående it-nation vi var i början av 1990-talet. Sverige förlorade tyvärr ett stort försprång på området och det är hög tid att vi påbörjar ett övergripande arbete för att återfå det, säger partiledare Anna Troberg. Partiet menar att förutsättningarna för det arbete som Hatt föresatt sig är goda. ”Svenskarna har en hög allmän kunskap om it och som nation har Sverige hög specialkompetens inom området. Sverige har även utmärkt sig positivt som ett av förgrundsländerna vad det gäller aktiv och kreativ nätaktivism”, skriver PP i ett pressmeddelande. – Sverige har en bred bas av nätaktivister med djupa kunskaper om hur vi på bästa sätt kan tillgodogöra oss all den it-kunskap, det entreprenörskap och den innovationslust som finns runt om i landet. Nätaktivisterna är en viktig kunskapskälla som jag hoppas att it-ministern kommer att ösa ur i sitt arbete. Piratpartiet höjer dock ett varningens finger för alla de lagar man befarar ska försvåra arbetet. – Piratpartiet kommer att göra sitt yttersta för att hjälpa it-ministern att utforma en långsiktig och fruktbar digital agenda för Sverige. Ett av de största och viktigaste stegen är att arbeta för att FRA-lagen rivs upp och att stoppa datalagringsdirektivet. Det är åtgärder som inte bara skulle skapa många nya arbetstillfällen inom it-industrin, utan dessutom bidra till att skapa ett friare samhälle för oss alla, säger Troberg.


”Framtidens välfärd en stor börda för 200 kommuner”

Summary: Ny SCB-prognos om framtida välfärden: Redan 2012 kommer 73 svenska kommuner att ha en ansträngd försörjningsbörda. Om 20 år handlar det om över 200 kommuner. SCB har på SEB:s uppdrag gjort en prognos om hur enskilda kommuner påverkas av de stora demografiska förändringarna fram till 2040. Resultatet är anmärkningsvärt. Om 20 år finns enligt studien över 200 kommuner med en försörjningsbörda på 2,5 eller mer. Även kommuner som i dag är väl fungerande - till exempel Danderyd, Vellinge, Lund, Norrköping - kommer att påverkas av att allt färre måste försörja allt fler. Hela ”välfärdsgapet” kan inte fyllas med höjda skatter. Riksdag, regering, kommuner med flera måste bidra till lösningar och privatpersoner vara beredda till att ta ett större eget ansvar för att trygga ålderdomen, skriver SEB:s Jens Magnusson.

Vi lever allt längre och andelen äldre i befolkningen kommer att öka snabbt de närmaste decennierna. Det är i grunden mycket glädjande och beror på att vi har blivit rikare, att tekniken gått framåt, arbetsmiljön förbättrats och att sjukvården gjort dramatiska framsteg. Den positiva bakgrunden får dock inte hindra oss att se utmaningarna i den demografiska förändringen. I takt med 40-talisternas pensionsavgångar ökar de svenska kommunernas så kallade försörjningsbörda i snabb takt. Solna och Sundbyberg är de två kommuner som för närvarande har lägst försörjningsbörda. Där går det en arbetande person på varje person som inte arbetar. Denna relation uttrycks av SCB, Statistiska Centralbyrån, som att försörjningsbördan är 2,0. Varje arbetande ska försörja två personer, sig själv och en till. I hela Sverige är det i dag fler som inte arbetar än som arbetar, försörjningsbördan är i genomsnitt 2,3. 2007 var det 11 av Sveriges 290 kommuner som hade en särskilt problematisk försörjningsbörda på över 2,5. Det är avfolkningskommunerna i Västerbotten Bjurholm och Åsele. I Värmland är det Eda, Munkfors och Årjäng . Norrbottens Haparanda, Pajala och Övertorneå samt Bergslagens Hällefors och Ljusnarsberg hör också dit. Men även en kommun med särskilda sociala problem och stort utanförskap, Landskrona i Skåne, ingår i denna kategori av kommuner som redan nu lider av en försörjningskris. SEB har mot den här bakgrunden låtit SCB göra en prognos över hur försörjningsbördan för landets kommuner utvecklas fram till år 2040. Resultatet, som presenteras i dag, visar en anmärkningsvärd utveckling. Se rapporten i sin helhet på newsroom.sebgroup.com. Redan nästa år kommer 73 kommuner att ha en försörjningsbörda över 2,5. Tre år senare, 2015, är det enligt SCB-studien över 100 kommuner som har en ansträngd försörjningsbörda på eller över den här nivån. Det är jämförbart med hur kommunernas läge var under 90-talskrisens värsta år. Om 20 år finns enligt SCB över 200 kommuner med en försörjningsbörda på 2,5 eller högre. Kommuner som i dag är väl fungerande kommer då, år 2031, att ha en ansträngd försörjningsbörda. Dit hör till exempel Danderyd, Norrköping, Vellinge, Malmö, Lund, Helsingborg, Uddevalla och Sandviken. Om två decennier är det inte mindre än 12 kommuner som har en extrem försörjningsbörda på 3 eller mer, det vill säga varje person i arbete ska försörja sig själv och minst två personer till. Avfolkningskommunerna dominerar; Eda, Haparanda, Ljusnarsberg, Pajala, Årjäng, Åsele, Överkalix och Övertorneå. Men även kommuner i Mälardalsregionen och i Götaland räknas till denna kategori med extrem försörjningsbörda; Borgholm på Öland, Flen i Sörmland, Gullspång i Västra Götaland samt Simrishamn i Skåne. Den här övergripande tendensen är känd sedan tidigare och har diskuterats i många år. SCB-undersökningen är emellertid den första studie som ger en mer detaljerad beskrivning av hur enskilda kommuner påverkas av de demografiska förändringarna. Den nya prognosen visar också på en ytterligare försvårande omständighet: Spridningen mellan kommunerna kommer att tillta. Skillnaden mellan de kommuner som har en hanterbar försörjningsbörda och de som har en allt mer orimlig belastning växer kommande år. Det beror på att utvecklingen av andelen äldre ser olika ut i olika delar av landet. Och att inte heller sysselsättningen är jämnt fördelad över landet. De kommuner som har mest fördelaktig försörjningsbörda i dag noterar knappt någon förändring alls i prognosen. Solna och Sundbyberg går från 2,0 idag till 2,1 om 20 år. Minst försämring förväntas skånska Lomma ha med knappt 2 procents ökning av försörjningsbördan. Att befolkningsförändringarna slår så olika på Sveriges kommuner kommer att sätta det kommunalekonomiska utjämningssystemet på prov. Det är till för att hantera skillnader i skattekraft och strukturella kostnader mellan kommuner. Om systemet behålls kommer det av SCB-prognosen att döma att behövas högre transfereringar framöver. Välmående kommuner, där det fortsätter vara så att varannan person arbetar, kommer att behöva bidra mer till de kommuner som har en extrem försörjningsbörda med mindre än tre av tio i arbete. Det är viktigt att granska hur utfallet av dagens utjämningsmodell påverkas av allt större skillnader mellan kommunerna. Den parlamentariska utredning som ska lämna förslag om framtidens kommunala utjämning senare i år måste presentera en sådan analys. Samtidigt som många kommuners skattebas undergrävs med en krympande andel i arbete ansvarar kommunerna för ett av de välfärdsområden som kommer att kräva störst resurstillskott kommande år, nämligen äldreomsorgen. I en uppmärksammad rapport från SKL (Sveriges Kommuner och landsting) förra året beräknades kostnadsutvecklingen för äldreomsorgen hamna kring 50 procent under åren 2010–2035. SKL sammanfattade analysen med ett resonemang om vad de demografiska förändringarna ställer för krav omräknat i högre skatter: ”Fortsätter vi att finansiera välfärdstjänsterna på samma sätt som i dag motsvaras det av en skattehöjning med ungefär 13 kronor år 2035.” Det ska jämföras med att den genomsnittliga kommunalskatten i dag är drygt 31 kronor. Enligt SKL:s räkneövning skulle alltså kommunalskatten behöva ligga kring 44 kronor framöver. De flesta bedömare, inklusive SKL, är dock ense om att det inte går att fylla hela välfärdsgapet med höjda skatter. Det behövs åtgärder på flera områden, däribland: • stimulera högre produktivitet inom välfärdstjänster • uppmuntra människor att arbeta mer och under längre tid • öppna välfärdssystemen för kombinerad privat och offentlig finansiering • gör det enklare och mer attraktivt för människor att komma till Sverige för att arbeta. Reformerna som behövs kräver samverkan av många parter. Riksdag, regering, kommuner, arbetsmarknadens parter och även försäkringsbolag och andra privata företag kan bidra till lösningar. Som privatpersoner måste vi också planera själva för att det offentliga åtagandet inom äldreomsorg och vård kan komma att avgränsas tydligare än i dag. Vi måste räkna med att de offentligt finansierade insatserna behöver kompletteras med eget ansvar i form av sparande och försäkringslösningar för att vi ska känna trygghet inför ålderdomen. Lösningarna kan skilja sig från individ till individ och från kommun till kommun. Men gemensamt för alla är att det nu är hög tid att börja planera för den allt tyngre försörjningsbördan i kommunerna. Jens Magnusson välfärdsekonom, SEB Så har SCB räknat Försörjningsbördan räknas fram genom att ta totalbefolkningen och dela den med antalet sysselsatta i åldrarna 20–64 år. När resultaten tolkas ska man ta hänsyn till att gränspendlares arbete i ett grannland inte räknas. Det gör att siffran på försörjningsbördan i vissa gränskommuner, exempelvis Eda, Haparanda och Årjäng, blir något högre än vad den är i verkligheten. I SCB:s studie antas att andelen sysselsatta i de olika åldersgrupperna i kommunerna är konstant framöver. Analysen bygger på SCB:s befolkningsprognos för varje kommun. Källa: Jens Magnusson, SEB


Summary: Ny SCB-prognos om framtida välfärden: Redan 2012 kommer 73 svenska kommuner att ha en ansträngd försörjningsbörda. Om 20 år handlar det om över 200 kommuner.SCB har på SEB:s uppdrag gjort en prognos om hur enskilda kommuner påverkas av de stora demografiska förändringarna fram till 2040. Resultatet är anmärkningsvärt. Om 20 år finns enligt studien över 200 kommuner med en försörjningsbörda på 2,5 eller mer. Även kommuner som i dag är väl fungerande - till exempel Danderyd, Vellinge, Lund, Norrköping - kommer att påverkas av att allt färre måste försörja allt fler. Hela ”välfärdsgapet” kan inte fyllas med höjda skatter. Riksdag, regering, kommuner med flera måste bidra till lösningar och privatpersoner vara beredda till att ta ett större eget ansvar för att trygga ålderdomen, skriver SEB:s Jens Magnusson.

Vi lever allt längre och andelen äldre i befolkningen kommer att öka snabbt de närmaste decennierna. Det är i grunden mycket glädjande och beror på att vi har blivit rikare, att tekniken gått framåt, arbetsmiljön förbättrats och att sjukvården gjort dramatiska framsteg. Den positiva bakgrunden får dock inte hindra oss att se utmaningarna i den demografiska förändringen. I takt med 40-talisternas pensionsavgångar ökar de svenska kommunernas så kallade försörjningsbörda i snabb takt. Solna och Sundbyberg är de två kommuner som för närvarande har lägst försörjningsbörda. Där går det en arbetande person på varje person som inte arbetar. Denna relation uttrycks av SCB, Statistiska Centralbyrån, som att försörjningsbördan är 2,0. Varje arbetande ska försörja två personer, sig själv och en till. I hela Sverige är det i dag fler som inte arbetar än som arbetar, försörjningsbördan är i genomsnitt 2,3. 2007 var det 11 av Sveriges 290 kommuner som hade en särskilt problematisk försörjningsbörda på över 2,5. Det är avfolkningskommunerna i Västerbotten Bjurholm och Åsele. I Värmland är det Eda, Munkfors och Årjäng . Norrbottens Haparanda, Pajala och Övertorneå samt Bergslagens Hällefors och Ljusnarsberg hör också dit. Men även en kommun med särskilda sociala problem och stort utanförskap, Landskrona i Skåne, ingår i denna kategori av kommuner som redan nu lider av en försörjningskris. SEB har mot den här bakgrunden låtit SCB göra en prognos över hur försörjningsbördan för landets kommuner utvecklas fram till år 2040. Resultatet, som presenteras i dag, visar en anmärkningsvärd utveckling. Se rapporten i sin helhet på newsroom.sebgroup.com Redan nästa år kommer 73 kommuner att ha en försörjningsbörda över 2,5. Tre år senare, 2015, är det enligt SCB-studien över 100 kommuner som har en ansträngd försörjningsbörda på eller över den här nivån. Det är jämförbart med hur kommunernas läge var under 90-talskrisens värsta år. Om 20 år finns enligt SCB över 200 kommuner med en försörjningsbörda på 2,5 eller högre. Kommuner som i dag är väl fungerande kommer då, år 2031, att ha en ansträngd försörjningsbörda. Dit hör till exempel Danderyd, Norrköping, Vellinge, Malmö, Lund, Helsingborg, Uddevalla och Sandviken. Om två decennier är det inte mindre än 12 kommuner som har en extrem försörjningsbörda på 3 eller mer, det vill säga varje person i arbete ska försörja sig själv och minst två personer till. Avfolkningskommunerna dominerar; Eda, Haparanda, Ljusnarsberg, Pajala, Årjäng, Åsele, Överkalix och Övertorneå. Men även kommuner i Mälardalsregionen och i Götaland räknas till denna kategori med extrem försörjningsbörda; Borgholm på Öland, Flen i Sörmland, Gullspång i Västra Götaland samt Simrishamn i Skåne. Den här övergripande tendensen är känd sedan tidigare och har diskuterats i många år. SCB-undersökningen är emellertid den första studie som ger en mer detaljerad beskrivning av hur enskilda kommuner påverkas av de demografiska förändringarna. Den nya prognosen visar också på en ytterligare försvårande omständighet: Spridningen mellan kommunerna kommer att tillta. Skillnaden mellan de kommuner som har en hanterbar försörjningsbörda och de som har en allt mer orimlig belastning växer kommande år. Det beror på att utvecklingen av andelen äldre ser olika ut i olika delar av landet. Och att inte heller sysselsättningen är jämnt fördelad över landet. De kommuner som har mest fördelaktig försörjningsbörda i dag noterar knappt någon förändring alls i prognosen. Solna och Sundbyberg går från 2,0 idag till 2,1 om 20 år. Minst försämring förväntas skånska Lomma ha med knappt 2 procents ökning av försörjningsbördan. Att befolkningsförändringarna slår så olika på Sveriges kommuner kommer att sätta det kommunalekonomiska utjämningssystemet på prov. Det är till för att hantera skillnader i skattekraft och strukturella kostnader mellan kommuner. Om systemet behålls kommer det av SCB-prognosen att döma att behövas högre transfereringar framöver. Välmående kommuner, där det fortsätter vara så att varannan person arbetar, kommer att behöva bidra mer till de kommuner som har en extrem försörjningsbörda med mindre än tre av tio i arbete. Det är viktigt att granska hur utfallet av dagens utjämningsmodell påverkas av allt större skillnader mellan kommunerna. Den parlamentariska utredning som ska lämna förslag om framtidens kommunala utjämning senare i år måste presentera en sådan analys. Samtidigt som många kommuners skattebas undergrävs med en krympande andel i arbete ansvarar kommunerna för ett av de välfärdsområden som kommer att kräva störst resurstillskott kommande år, nämligen äldreomsorgen. I en uppmärksammad rapport från SKL (Sveriges Kommuner och landsting) förra året beräknades kostnadsutvecklingen för äldreomsorgen hamna kring 50 procent under åren 2010–2035. SKL sammanfattade analysen med ett resonemang om vad de demografiska förändringarna ställer för krav omräknat i högre skatter: ”Fortsätter vi att finansiera välfärdstjänsterna på samma sätt som i dag motsvaras det av en skattehöjning med ungefär 13 kronor år 2035.” Det ska jämföras med att den genomsnittliga kommunalskatten i dag är drygt 31 kronor. Enligt SKL:s räkneövning skulle alltså kommunalskatten behöva ligga kring 44 kronor framöver. De flesta bedömare, inklusive SKL, är dock ense om att det inte går att fylla hela välfärdsgapet med höjda skatter. Det behövs åtgärder på flera områden, däribland: • stimulera högre produktivitet inom välfärdstjänster • uppmuntra människor att arbeta mer och under längre tid • öppna välfärdssystemen för kombinerad privat och offentlig finansiering • gör det enklare och mer attraktivt för människor att komma till Sverige för att arbeta. Reformerna som behövs kräver samverkan av många parter. Riksdag, regering, kommuner, arbetsmarknadens parter och även försäkringsbolag och andra privata företag kan bidra till lösningar. Som privatpersoner måste vi också planera själva för att det offentliga åtagandet inom äldreomsorg och vård kan komma att avgränsas tydligare än i dag. Vi måste räkna med att de offentligt finansierade insatserna behöver kompletteras med eget ansvar i form av sparande och försäkringslösningar för att vi ska känna trygghet inför ålderdomen. Lösningarna kan skilja sig från individ till individ och från kommun till kommun. Men gemensamt för alla är att det nu är hög tid att börja planera för den allt tyngre försörjningsbördan i kommunerna. Jens Magnusson välfärdsekonom, SEB


Killen som aldrig ger sig

Summary: Jon Olsson är en av världens bästa extremskidåkare. Han lever lyxliv i Monaco och kör livsfarliga biltävlingar med 670 hästkrafter under huven. Nu utmanar han sig själv igen genom att försöka ta sig till världstoppen i storslalom. DN Söndag möter honom i Tyrolen.TEXT: ANNA BODIN FOTO: EVA TEDESJÖ

J on Olssons vinterbil, en Monacoregistrerad Nissan GTR med 620 hästkrafter, väcker nästan lika mycket uppmärksamhet på alpvägarna som hans pantersvarta Lamborghini med takbox gör när den mullrar in i Åre. Då går det ett upphetsat sus genom samhället. – Jon är här! I skidvärlden är den 28-årige glidarkillen från Mora en legend. Han var först i Sverige med att friåka och snurra i luften på slalomskidorna. Han är flerfaldig mästare i extremsporternas vinterolympiad X-games och har egna hopp, som ”Olsson flip”, uppkallade efter sig. Numera rattar han toppsatsning på dubbla skidkarriärer i friåkning och alpint parallellt med sina värstingbilar, tv-inspelningar, fyra företag och det lyxliv på Rivieran som sätter guldkant på hans välbesökta blogg. Ena dagen gnistrar hans kemiskt vita tänder mot snön i Val d’Isère. Tjugofyra timmar senare poserar han på ett salongsbrett fördäck i bar överkropp bakom ett uppfällt Mac-lock. Iförd egendesignade solbrillor med eldröda glas. Med bandana runt huvudet och Monaco i bakgrunden. Han skriver om rosékylt yachtchillande, avstickare till Italien för ett par timmars surf, klock- och klädinköp, skidträning, prestationsångest och planer på en helikoptertur till Lamborghinifabriken, dit han har blivit inbjuden på förhandsvisning. Många är intresserade. Under fyra månader i höstas hade bloggen ”Life upside down” (Livet upp och ned) en miljon besökare. Inte illa för en Morakille som har gått ut skidgymnasiet med IG, icke godkänd, i svenska. Aldrig kunde pappa Anders tro att han skulle få en Porsche i 50-årspresent av sin son när han såg det betyget. Faktum är att han var ganska orolig. Sonen hade övergivit en lovande alpinkarriär (Jon vann junior-SM i slalom 1999) för en ny, amerikansk skidfluga associerad med drogromantik och vilt ungdomspartajande. – På den tiden var friskidåkning mer fest och mindre idrott. Det är klart att pappa blev rädd när hans son plötsligt hade röda dreadlocks och skulle åka till USA och hoppa, säger Jon. Till saken hör att pappa Anders är polis. Hundförare. Han höll Jon och lillebror Hans (i dag alpin utförsåkare i landslaget) i kort koppel. – Det enda vi gjorde när vi var små var att åka skidor. Vi fick aldrig vara ute sent och var långt ifrån de tuffa killarna, säger Jon. Föräldrarna Anders och Monika tävlade själva alpint. Varje lov lämnade familjen Mora för skidåkning i Trysil och på den norska glaciären Juvasshytta. – Regnet vräkte ned dagarna i ända. Alla andra tog in på hotell men vi lade pengarna på skidåkningen och bodde i tält med två schäfrar, sovsäckar och stormkök, säger Jon. Numera händer det ganska ofta att han hyr en helikopter för att ta sig mellan flygplatsen i Nice och lägenheten i Monaco. Men som barn var han van att snåla. Mamma Monika var hemmafru och familjen Olsson levde på pappa Anders polislön. När Jon tjatade om dyra skidläger svarade Anders: – Då får du plocka bär. Som hundförare letade Anders ofta efter försvunna bärplockare, och han tipsade Jon om de bästa lingonställena. – Jag fick ihop 370 liter på 3 dagar, säger Jon. Det går, bara man vill och kör med dubbla plockare. Två bilder bredvid varandra: En helfokuserad grabb i Moraskogarna med en bärplockare i varje hand och ett enda mål i skallen, skidåkning. Samme grabb, fast nu vuxen, sittande vid ett bord i österrikiska alperna med en Iphone i varje hand som han simultant skrollar igenom meddelandena på, och fortfarande med samma enda mål i skallen, skidåkning. Han går upp klockan fyra för att kunna vara i backen klockan sju. Drar fram datorn under huvudkudden och kollar mejlen, uppdaterar bloggen, jobbar ett par effektiva timmar före frukost. Åtta tio stenhårda åk i gryningsmörker, i femton graders kyla, på 2 000 meters höjd. På första träningen körde han bättre än flera av killarna i alpina landslaget, och med tre år kvar till OS är han redan rankad trea i storslalom i Sverige. – Om Jon inte var min bror skulle jag tycka att det var jävligt irriterande med en kille som kommer från en annan sport och nästan slår en, säger lillebror Hans, 26. Det är tur att de tävlar i olika grenar, för det råder knivskarp konkurrens mellan bröderna Olsson. När de kör ut från skidhotellets parkering – Jon i sin GTR, Hans i sin Porsche, bägge med det egna namnet tryckt på sidan av bilen – varvar Hans motorn till dess rytandet helt utplånar spinnandet från brorsans kraftpaket. – Jag har flest hästar, fast min låter inte lika mycket. Hans ger mig mindervärdeskomplex, jag brukar ha den bilen som låter bäst, flinar Jon. De lekte jämt tillsammans som barn. Men om lillbrorsan gjorde mål när de spelade fotboll blev Jon skogstokig och välte målet. När Hans blev större och vann tyckte han inte om det någonstans. – Jon är en av de människor som jag tycker det är jobbigast att få stryk av i hela världen, säger Hans. Egenskaperna han beundrar hos sin storebror – den där ständiga strävan framåt, som en medfödd drift, och förmågan att se möjligheter där andra bara ser svårigheter – kan samtidigt göra honom galen. – Jon blir aldrig nöjd. Det ska alltid vara lite till och lite till och lite till. Jag har aldrig hört honom säga: ”Det räcker, nu är jag nöjd.” Pappa har sagt att han ofta har velat slå ett vedträ i huvudet på Jon så att han ger sig, säger Hans. B ara 16 år gammal flyttade Jon hemifrån för att börja på skidgymnasiet i Malung. Där fanns en snowboardlinje, och han sneglade på brädeleverna. De nötte inte portar, de åkte i skogen, hoppade och lekte. Över dem regnade sponsorkontrakt och tuffa prylar. Så en kväll visade Eurosport X-games i Aspen, Colorado. – Det var det tuffaste jag hade sett. Amerikanerna gjorde i princip vad våra snowboardåkare gjorde, fast de gjorde det på skidor, säger Jon. Fristilsskidorna med spets bak och fram fanns inte att köpa i Sverige, så Jon lånade en värmepistol. I två dagar värmde och böjde han sina slalomskidor. Han ställde upp i en hopptävling och var den ende som åkte in i hoppet baklänges. – Jag vann en klocka för 50 000 kronor. Jag, som brukade panta burkar för att äta på Sibylla och tyckte att en mosbricka där var lyxigt. Det var innan Jon hade utvecklat sin smak för exklusiva märkesur, så han bytte klockan mot en kolfibercykel. Hans hopp blev högre och mer uppseendeväckande och snart stod han själv i Aspen, ditflugen av en stor skidtillverkare. –  Det var inte så mycket till val: Skulle jag resa till Aspen och få betalt för att åka puder där eller skulle jag betala själv för att tävla alpint i Järvsö? Under flera års tid reste han mellan olika tävlingar och filminspelningar runt om i världen. Han lärde känna folk, fick sponsorerbjudanden värda hundratusentals kronor, bodde på hotell och levde livet långt från sin fasta Åreadress. Ett gammalt ”Sportspegeln”-klipp från den här tiden visar hur Jon kommer åkande på ett hustak för att fortsätta rätt ut över kanten, ned mellan granarna i en skogsbacke. Han glider med snedställda skidor på ett trappräcke, snurrar upp och ned i luften med skidorna i ett perfekt kors mot koboltblå himmel. Reportrarnas och kommentatorernas ”Oooh” hörs i sekvens efter sekvens. Jon Olsson gjorde saker som ingen tidigare hade sett. Han var alltid värre och våghalsigare än alla andra. Under åren 2001–2009 vann han elva X-games-medaljer. Det var varken risk- eller smärtfritt, och ett tag trodde han själv att han var slut. – År 2000 såg jag två kompisar krascha riktigt illa. Då vart jag skev i huvudet. I stället för att titta på ett hopp och tänka: ”Hur tufft trick kan jag göra där?”, tittade Jon på hoppet och tänkte: ”Jag kommer att landa på huvudet.” När han faktiskt hade landat på huvudet tre gånger insåg han att han var tvungen att pröva något nytt. Ett unikt hopp tog form i Jons huvud. Inte lättare. Inte säkrare. Men tillräckligt överlägset för att skapa nytt självförtroende. Han vågade inte testa direkt på snö, han behövde mjukare underlag. Alltså ringde han en kille som hade ett konstgjort hopp med vatten under. Men det var avstängt. Efter ett tag ringde killen tillbaka. Han hade hittat ett nedlagt hopp i Australien, som gick rakt ut i ett gammalt träsk. – Toppen, sade Jon. Kan du åka i kväll? Killen befann sig i Stockholm och Jon i Salt Lake City, USA. Jon bokade biljetter åt dem båda till Melbourne. De letade upp hoppet och byggde ihop det, varpå Jon provåkte det. Han landade rakt i träsket, som var fullt av blodiglar. – Efter två veckor flög jag hem till Åre med ett nytt trick. Jag döpte det till ”Kangaroo flip” eftersom det låg kängurubajs på hoppet i Australien. I ”Kangaroo flip” landade Jon baklänges efter att ha gjort två volter. Det var han först i världen med. Han var på banan igen. – Flygbiljetterna till Australien kostade 75 000 kronor totalt, men jag tjänade nog några miljoner på den där flippen, säger han. Ändå var han inte nöjd. En femtonårig åkare hade sett en video med hans hopp och gjort om samma sak. – Värdelöst, säger Jon. Jag som älskade tanken på att jag hade något som ingen annan hade. Så fort man ser något är det jättelätt att göra det, men att vara först med en sak som man inte riktigt vet funkar, det är jättesvårt. D esto lättare var det att bli kär i Olivia Rehn. Henne träffade Jon i Visby sommaren 2003. Hon jobbade på strandklubben där han hängde. Åtta år senare driver 26-åriga Olivia, vid sidan av sina studier på Berghs reklamskola i Stockholm, ett bolag som arrangerar events i Jons namn. Dessutom håller blont lockiga och blitt leende Olivia järnkoll på ekonomin. – Olivia är min bästa inkomstkälla genom de utlägg hon hindrar mig från att göra, säger Jon. Han är känd för sin festförmåga: Champagneregn från taket. Krognotor på 60 000. En barägare som ringde och tackade för ”en extremt bra kväll” morgonen efter att halva stället hade gått sönder och möblerna skyfflats ut med spadar. Olivia tycker att bränna pengar på krogen är bland det mest meningslösa man kan ägna sig åt. Försöker intala Jon att det är mycket coolare att sippa på en flasköl än att stå där med ett överfullt skrytbord. – Det är dumt, jag försöker jobba på det, men tyvärr är jag väldigt extrem i allt jag gör, jag har svårt att göra saker lite grand, invänder Jon. Kön av folk som vill hänga på är lång. På Facebook fick Jon snabbt 5 000 vänner, varpå datasystemet började studsa önskemålen om att bli hans vän med automeddelandet: ”Denna person har för många vänförfrågningar.” Ute i verkliga livet har Olivia fått vänja sig vid att hennes och Jons vägar ofta korsas av personer som bara intresserar sig för Jon därför att de vet att han har pengar. – Det är något som händer i ögonen på dem. Jag ser det direkt och har väldigt svårt för det, säger hon. Samma känsla som när Jon och hon uppenbarar sig i Åre och orsakar folkstorm runt Lamborghinin. – Himmelriket för Jon. Mardröm för mig, säger Olivia lite skämtsamt. I början av förhållandet delade de båda lägenheten i Åre. När Jon utvandrade till Monaco av skatteskäl som 23-åring, ”så att det finns mer pengar kvar när benen inte håller längre”, flyttade Olivia till Stockholm. D e bor i var sitt land och eftersom Jon har trehundranågonting resdagar per år stämmer de träff där i världen där det passar bäst. Under en vistelse på Bali stötte de ihop med Jens Byggmark, 25-årigt slalomess från Tärnaby. Jon och Jens hade råkats tidigare och fick direkt kontakt. De befann sig i precis samma livssituation. – Shit, vad har hänt? Från bondtölp till skidstjärna. Pengar att spendera. Är du också där? sammanfattar Olivia. Två sorglösa ungtuppar som hade tjänat miljoner på att göra det de allra helst ville. Efter semestern fortsatte de att träffas. En gemensam utekväll 2007, i samband med den årliga strandvolleybollturneringen under tennisveckan i Båstad, fick Jon ett infall. – Jag kanske ska börja åka alpint, så kan vi hänga hela tiden och inte bara på sommaren, sade han. – Nej, du är en cirkusapa, inte en idrottare, svarade Byggmark. De slog vad om 50 000 kronor. Lyckas Jon ta sig till vinter-OS i ryska Sotji 2014, vinner han. Det är betydligt tuffare än han föreställde sig. Och har gått betydligt bättre än vad Jens Byggmark någonsin kunde tro. Jon bekostar hela alpinsatsningen själv och räknar med att lägga ut ungefär en miljon kronor per år på resor, utrustning och övriga kringkostnader. Det är ett ambitiöst upplägg med månadslånga träningsperioder i Nya Zeeland och Norge. – Men jag klarar inte av att bara vara superseriös. För max motivation måste jag bryta av med att vara superoseriös ibland, säger han. Då sätter han startnyckeln i Ultiman, en galenskap på 1 000 hästkrafter som han har designat allt utom rörramschassit på. Planen är att köra Ultiman i årets Gumball, en sanslös roadtrip på allmänna vägar för rika britter, schejker och rockstjärnor med extrema bilar. Deltagarna kör 500 mil på 7 dagar. Alla bor på femstjärniga hotell. Till vinnare koras den som har färdats med mest stil. Jon var med även 2010, då han körde sin Lamborghini. Plötsligt hade han tjugo Ferrari framför sig, folk stod och skrek på gatorna. Mitt i loppet forslades över 120 bilar över Atlanten. – Ena dagen körde vi bilarna ut ur London. Sju dygn senare rullade vi förbi 150 000 människor på Times Square i New York, i samma bilar, säger Jon. Fartblind? Kanske, men Jon uppskattar känslan. Gumball är enda veckan på året som han inte börjar morgonen med att kolla om han har fått några jobbiga mejl. Tröttheten tar till och med ut oron, som annars är hans ständiga följeslagare. Jo, så är det, Jon oroar sig alltid, för allting. – Kunde jag ge bort hälften av mina bilar och slippa hälften av min oro skulle jag göra det på en sekund, bara jag kunde känna lugn lite oftare, säger han. I stället kör han så det ryker. På vägarna. I skidbackarna. Genom livet. Jon Olsson är ett levande varumärke och hans nuvarande sponsorer sponsrar förmodligen lika mycket hans livsstil och dess lockelse i konsumentledet som hans sportprestationer. Hur mycket pengar har då egentligen Jon Olsson tjänat på sin skidåkning och sina företag (förutom glasögonmärket även ett väskmärke)? Det får vi inte svar på. Han gör en elegant undanmanöver: – Jag vill inte veta för då vet jag också hur mycket jag har gjort av med. Det är dags för Jon att lämna Kaunertal för schweiziska Adelboden. Han lyfter bildörren mot himlen, glider ned bakom ratten, trycker fram låtlistan som toppas av rapparen DeStorms ”Watch me” (Se mig) och börjar rulla. Han hinner fem meter. Tvingas stanna när en klunga skidturister flockas runt bilen. Autografkorten ligger till hands. Jon slänger upp dem på motorhuven och skriver sin namnteckning över bilden av sig själv, roterande i luften. Anna Bodin är reporter på DN Söndag anna.bodin@dn.se Eva Tedesjö är fotograf på DN eva.tedesjo@dn.se


”Blind kapitalism tar över efter medvetna publicister”

Summary: Sveriges Radios ledning: Regeringen öppnar för strid om public service. Är verkligen det stora problemet att vi har för många lyssnare?I ett linjetal nyligen öppnade kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth mycket tydligt för att skära ned public servicebolagens budgetar. Den inte alltför djärva tolkningen är att hon anser att uppdraget för public service bör smalnas av. Det som är möjligt för kommersiella aktörer att tjäna pengar på – till exempel den breda sporten och underhållningen – ska bort från public service. Det här är en radikal kommersialisering av mediemarknaden. En blind kapitalism utan medvetna publicister. Är verkligen mediesamhällets stora problem att public service har för mycket pengar och för många lyssnare och tittare, skriver Mats Svegfors och Cilla Benkö.

Under de närmaste dagarna kommer frontlinjerna att börja dras upp i en strid om public service som sannolikt blir en av de större samhällsfrågorna under de närmaste två åren. För ett par veckor sedan inledde bonnierägda TV4 en förpostfäktning. TV4 vill att den politiska kontrollen av public service ska bita hårdare. Den kontroversiella förhandsprövningen för public servicebolagens verksamhet, som regeringen fattat beslut om, är inte tillräckligt långtgående. På tisdag ordnas public servicedagen i Stockholm. Senare under veckan presenterar Sveriges Television, Sveriges Radio och Utbildningsradion sina underlag för den stora public serviceutredning som tillsätts under våren. Kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth gav sin spelöppning i ett linjetal på ett seminarium i Stockholm nyligen. Hon tog å ena sidan mycket klart ställning för public service: ”Jag försvarar mer än gärna SR, SVT och UR. De är viktiga bolag med centrala uppgifter, de har ett uppdrag för och av hela svenska folket – de står kort och gott i allmänhetens tjänst.” Samtidigt gav hon å andra sidan betydligt mer än ett lillfinger åt de kommersiella bolagen. Hon öppnade mycket tydligt för att skära ned public servicebolagens budgetar: ”En fråga som många ställer sig är alltså om sju miljarder kronor är rimligt, inte minst med tanke på att publiken i dag har många andra avgifter för sitt tv-tittande, i form av olika abonnemang, och att utbudet har ökat väldigt mycket.” Dessutom lade hon till att public servicebolagen ska ”göra bra program som inte andra kan göra eller gör”. Tolkningen är inte alltför djärv att det som nu sätts på dagordningen är att uppdraget för public service bör smalnas av. Det som är möjligt för andra aktörer att tjäna pengar på ska bort från public service tablåer. Den breda sporten kan andra göra. Detsamma gäller bred musik och bred underhållning. De kommersiella medieaktörernas offensiv är inte svår att förstå. Tveklöst begränsas kommersiella mediebolags vinstmöjligheter av att det finns ett brett och attraktivt utbud av program i public service. Så har det varit sedan BBC startade sina sändningar 1922 och Sveriges Radio startade sina 1925. En av huvudtankarna med public service har från allra första början varit att säkra att det finns ett oberoende brett programutbud med kvalitet. Det nya som har inträffat är inte att det faktiskt finns en intressekonflikt mellan public service och kommersiella intressen. Det nya är att de kommersiella intressena har blivit starkare och mer tilltagsna. I sitt tal hänvisade kulturministern till att tv-tittarna har många andra utgifter för sitt tv-tittande än radio- och tv-avgiften. Och det är sant. Många av oss betalar flera hundra kronor varje månad till Com Hem. Com Hem var en gång en del av Telia. I dag ägs det av två amerikanska kapitalmarknadsbolag, The Carlyle Group och Providence Equity Partners. Förra året hade Com Hem en omsättning på 4,3 miljarder kronor och ett rörelseöverskott på 1,85 miljarder. Det är en rörelsemarginal på 43 procent. Onekligen har vi som mediekonsumenter en del att betala till. TV4, som med kulturministerns lika exakta som medkännande formulering, ”måste klara sig på kommersiella intäkter” gjorde 2010 en vinst på 800 miljoner kronor vilket motsvarar två tredjedelar av hela Sveriges Radios programbudget. Och Sveriges Radio har ändå en verksamhet som med lokala och rikstäckande kanaler motsvarar 25 lokala dagstidningar och tre rikstidningar! MTG, vars tv-kanaler numera i praktiken är ”nyhetsfria”, det vill säga har ett innehåll som renodlat är till för att driva reklamintäkter, hade 2010 en omsättning på sina reklamfinansierade tv-kanaler i Norden på 4,4 miljarder. Rörelseresultatet uppgick till 1,1 miljard. Ändå spelar Com Hem, TV4 och MTG bara i den nya medieekonomins gärdsgårdsserie. De stora aktörerna finns över huvudtaget inte på den traditionella mediemarknaden. Google, som inte producerar något som helst innehåll, hade globalt intäkter motsvarande 150 miljarder kronor. Vi vet inte hur stora intäkterna är från den svenska marknaden. Men det antas allmänt att Google är den näst största annonsförsäljaren i Sverige efter TV4. De reklampengar som i dag går till TV4, MTG och Google gick en gång till tidningsföretag och publicistiska tv-nätverk och betalade där, för att använda ett amerikanskt uttryck, ”The Baghdad bureau”, det vill säga de etablerade medieföretagens publicistiskt ambitiösa utrikesbevakning. Den lyckosamma föreningen mellan reklamintäkter och publicistik håller på att upplösas. Hela det demokratiska samhällets infrastruktur förändras. Detta blir inte bara tydligt i motsättningen mellan public service och kommersiella medieföretag. Det är också tydligt inom de kommersiella medieföretagen. TV4 tjänar 800 miljoner kronor på en omsättning av 5,5 miljarder, en avkastning på 15 procent. Dagstidningsdivisionen inom samma koncern tjänade 2010 bara 39 miljoner på en omsättning av 3,4 miljarder, det vill säga en avkastning på en procent. Var och en inser att det inte är en lönsamhet som uthålligt säkrar dagstidningen med bibehållna publicistiska ambitioner. Lönsamheten försvagas i de publicistiska medierna. Samtidigt blir de kommersiella medierna alltmer renodlat kommersiella. Fortfarande har TV4 två publicister i ledningen: Jan Scherman som vd och Göran Ellung som programdirektör. TV4 behåller publicistiska ambitioner även om en uttunning av nyheterna har aviserats. Det krävs ingen högt utvecklad fantasi för att gissa vilken profil som Jan Schermans efterträdare som vd i TV4 kommer att ha. Det sker en radikal kommersialisering av mediemarknaden. En blind kapitalism tar över där tidigare medvetna publicister rådde. Är verkligen mediesamhällets stora problem att public service har för mycket pengar och därmed för många tittare och lyssnare? Mats Svegfors vd Sveriges Radio Cilla Benkö vice vd Sveriges Radio


”Strategi för snökaos krävs för kollektivtrafiken”

Summary: Hundratusentals resenärer blev strandsatta när bussentreprenörerna förra fredagen ställde in all busstrafik i länet på grund av snökaoset. Förutom hundratusentals resenärer drabbades även KS, Stockholms största sjukhus, som är helt beroende av busstrafiken. Nu måste landstingets krisledningsutskott skapa en strategi för hur de viktigaste delarna av kollektivtrafiken ska kunna fungera vid svår väderlek, skriver oppositionslandstingsrådet Birgitta Sevefjord (V).

När kollektivtrafiken återigen kollapsade förra fredagen var det allvarligare än tidigare. All busstrafik i länet ställdes in på grund av väderleken och delar av spårtrafiken slogs ut i morgonrusningen. För nästan exakt ett år sedan, i februari 2010, fattade SL ett beslut om att ställa in tunnelbanetrafiken på grund av snökaos. Att ställa in all trafik i ett trafikslag är ett radikalt beslut som ska fattas med stor försiktighet. Den här gången var det inte SL, utan bussentreprenörerna, som själva fattade beslut om att inte köra några bussar. Därmed blev hundratusentals resenärer strandsatta. Det är inte värdigt en modern storstad att hela trafikapparaten lamslås i samband med snöfall. De samhällsekonomiska kostnaderna för den inställda trafiken blev sannolikt betydande. En halv miljon Stockholmare är beroende av kollektivtrafiken för sina arbetsresor och av dem åker nästan hälften buss. För dessa personer och för hela civilsamhället är det av yttersta vikt att kollektivtrafiken fungerar. Så är till exempel KS i Solna – Stockholms största sjukhus - helt beroende av busstrafiken för att personal och sjuka/anhöriga ska kunna ta sig dit. Den inställda trafiken fick till följd att personal tvingades arbeta dubbla pass, vilket naturligtvis riskerade att påverka patientsäkerheten. Kritiker menar att beslutet om att ställa in busstrafiken var alltför långtgående och att viss busstrafik hade kunnat upprätthållas i delar av länet. Det är inte rimligt att enskilda bussentreprenörer har mandat att fatta så här långtgående beslut, utan att någon tar ett övergripande ansvar. Det övergripande ansvaret borde rimligen ligga hos landstingets politiska ledning och dess krisledningsutskott. Vänsterpartiet lyfter nu frågan till landstingets krisledningsutskott och dess ordförande Torbjörn Rosdahl (M) eftersom det är utskottets uppgift är att träda in vid extraordinära händelser. Att all busstrafik och delar av spårtrafiken slogs ut på grund av snöoväder måste betecknas som en extraordinarie händelse. Vänsterpartiet vill • att en strategi tas fram för hur trafiken i de viktigaste delarna av kollektivtrafiksystemet, såsom trafikförsörjningen av akutsjukhus och andra viktiga samhällsfunktioner, ska kunna upprätthållas vid svår väderlek. • att det utvecklas en samordning mellan trafikförsörjning och snöröjning så att framkomligheten på strategiskt viktiga busslinjer kan prioriteras och trafiken vidmakthållas trots häftigt snöfall. • att en sektorsöverskridande krisplanering för den här typen av händelser tas fram där prioriterade busslinjer till sjukhus och bostadsområden som saknar annan kollektivtrafikförsörjning pekas ut. I dag finns en krishanteringsplan för ett antal hotscenarier – alltifrån terrorhandlingar till långvarigt elavbrott - men inte för extrema vädersituationer. Verkligheten har visat att det är dags att göra något åt detta! Birgitta Sevefjord (V) oppositionslandstingsråd och medlem i landstingets krisledningsutskott


”Sverige måste säga nej till nytt fiskeavtal med Marocko”

Summary: Emmaus och femton svenska EU-parlamentariker: Regeringen måste – för Västsaharas skull – säga nej till en förlängning av fiskeavtalet med Marocko. Marocko ockuperar Västsahara bland annat på grund av de rika fiskevattnen utanför Västsaharas kust. Dessa naturresurser utnyttjas av Marocko utan att vare sig arbetstillfällen eller intäkter kommer västsaharierna till del. Sveriges regering måste stå upp för folkrätten och i EU:s ministerråd rösta nej till en förlängning av det fiskeavtal med Marocko som nu förhandlas fram. Avtalet kränker västsahariernas rätt till självständighet och suveränitet över fisket. En förlängning av avtalet riskerar att legitimera en fortsatt marockansk ockupation av Västsahara, skriver Emmaus och företrädare för M, S, MP, FP, C och V.

EU vill stödja människors krav på frihet och demokrati i Egypten och Tunisien. Samtidigt går EU in i förhandlingar om nya handelsavtal med ett annat land i Nordafrika – Marocko – där förföljelser av oliktänkande och brott mot mänskliga rättigheter är väl omvittnade. Överläggningarna om ett av EU:s mest kontroversiella fiskeavtal med ett land utanför unionen pågår för fullt. Fiskeavtalet omfattar Västsaharas vatten, men förhandlingarna sker med Marocko. Sverige var i förra avtalsförhandlingen det enda land som röstade nej till EU:s fiskeavtal med Marocko. Vi menar att Sverige återigen, genom landsbygdsminister Eskil Erlandsson, måste stå upp för folkrätten och rösta nej till avtalet som kränker den västsahariska befolkningens rätt till självständighet. Marocko har ockuperat Västsahara sedan 1975. FN avgjorde redan 1960 att Västsahara skall avkoloniseras och 1975 slog Internationella domstolen i Haag fast att Marocko inte har någon rätt till Västsahara. För tjugo år sedan lovade FN västsaharierna en folkomröstning där de själva skulle få besluta om sitt lands framtid. Denna har ännu inte genomförts. Det råder enligt vår mening ingen tvekan om att Marocko upprätthåller ockupationen med våld genom att utsätta västsaharierna för systematiska övergrepp. I november stormade marockansk militär en fredlig manifestation med 20 000 deltagare utanför Västsaharas huvudstad El Aaiun. Marocko har sedan attacken inte tillåtit varken internationella fredsobservatörer, politiker eller journalister att komma in i Västsahara. FN-styrkan Minurso finns i Västsahara men kan inte rapportera om vad som sker eftersom den inte har mandat att övervaka övergrepp mot mänskliga rättigheter. Inte heller har någon annan större oberoende utredning gjorts kring händelserna i november. Mitt i denna upptrappade situation går EU nu in i förhandlingar om ett nytt fiskeavtal med Marocko, trots att avtalet riskerar att bidra till att finansiera och legitimera en fortsatt ockupation. En anledning till ockupationen är Västsaharas rika fiskevatten och omfattande fosfatfyndigheter. Dessa naturresurser utnyttjar Marocko utan att varken arbetstillfällen eller intäkter kommer västsaharierna till del. EU har ett ansvar för att inte delta i att tömma Västsaharas naturresurser genom de mycket förmånliga handels- och fiskeavtalen mellan EU och Marocko. Förra gången fiskeavtalet förhandlades röstade Sveriges regering i ministerrådet, som enda land i EU, nej till avtalet. Den 27 februari, på Västsaharas nationaldag, löper det avtalet ut. EU menar att ett fiskeavtal med Marocko som omfattar ockuperade vatten kan vara aktuellt förutsatt att Marocko kan bevisa att intäkter och fördelar med avtalet kommer västsaharierna till godo. Landsbygdsminister Eskil Erlandsson uppmanade därför fiskekommissionären Maria Damanaki för ett knappt år sedan att utreda fiskeavtalets konsekvenser för det västsahariska folket, men hon har endast frågat Marocko om de kan bevisa att avtalets fördelar kommer västsaharierna till del. Först den 14 december lämnade Marocko in ett svar till EU-kommissionen, svaret har ännu inte offentliggjorts. Det finns med andra ord fortfarande inga offentliga bevis från Marockos sida på huruvida avtalet gagnar västsaharierna eller inte. EU-parlamentets oberoende juridiska expertis menar i ett utlåtande att ekonomiska förehavanden som omfattar Västsahara måste ske i linje med lokalbefolkningens intressen och att de måste gynna den socioekonomiska utvecklingen i Västsahara. I samma utlåtande konstaterar man att det inte finns några belägg för att Marockos och EU:s ekonomiska aktiviteter i Västsahara sker utifrån lokalbefolkningens bästa. 2006, när Sverige röstade nej till avtalet, gjordes en analys av FN:s förre rättschef Hans Corell, som kom fram till att fiskeavtalet med Marocko stred mot folkrätten. I frågan om ockuperade folks rätt till sitt land och dess naturresurser är folkrätten väldigt tydlig. Dessa folk har ”oförytterliga rättigheter” till och ”permanent suveränitet” över sina naturresurser. Naturresurserna får bara utnyttjas för investeringar som genomförs i samarbete med folket i dessa territorier och i enlighet med deras önskemål, i syfte att främja socioekonomisk utveckling. Detta har dock EU-kommissionen valt att tolka som att utnyttjande av naturresurserna bara är förbjudet om det sker utan att ta hänsyn till befolkningens behov och intressen. Men samarbete med västsahariska företrädare har inte skett, vare sig när avtalet slöts eller senare. Tvärtom har både Polisario – västsahariernas av FN erkända företrädare – och alla betydande människorättsgrupper på ockuperat område klart sagt nej till avtalet. De initiativ som landsbygdsministern tagit hittills är bra men Sverige måste gå hela vägen och säga nej till det fiskeavtal som nu förhandlas. Eskil Erlandsson måste även snarast kritisera det initiativ som kom förra veckan från kommissionen som förordar en så kallad teknisk förlängning av det nuvarande avtalet. Sverige och EU måste också vara tuffare gentemot Marocko för att se till att FN:s beslut om att västsaharierna själva ska besluta om sin framtid genomförs. I morgon fredag har EU-nämnden sammanträde och där behöver EU:s fiskeavtal med Marocko finnas med på dagordningen. Inför förra omröstningen 2006 tog EU-nämndens ledamöter, över blockgränserna, starkt avstånd från det illegala fiskeavtalet med Marocko. Vår förhoppning är att så sker också nu. Att inte skriva under ett förlängt fiskeavtal med Marocko är viktigt för att undvika att den redan mycket allvarliga situationen i Västsahara trappas upp ytterligare. Sverige kan nu fortsätta att visa ledarskap när det gäller att stå upp för folkrätten och slå vakt om västsahariernas rätt att bestämma över sitt eget fiskevatten. Ansvarig minister, Eskil Erlandsson, kan göra detta genom att säga nej till fiskeavtalet med Marocko. Anna Nilsson informationsansvarig Emmaus Stockholm Lena Ek EU-parlamentariker (C) Christofer Fjellner EU-parlamentariker (M) Göran Färm EU-parlamentariker (S) Anna Hedh EU-parlamentariker (S) Gunnar Hökmark EU-parlamentariker (M) Anna Ibrisagic EU-parlamentariker (M) Olle Ludvigsson EU-parlamentariker (S) Isabella Lövin EU-parlamentariker (MP) Marit Paulsen EU-parlamentariker (FP) Carl Schlyter EU-parlamentariker (MP) Olle Schmidt EU-parlamentariker (FP) Eva-Britt Svensson EU-parlamentariker (V) Marita Ulvskog EU-parlamentariker (S) Åsa Westlund EU-parlamentariker (S) Cecilia Wikström EU-parlamentariker (FP)


Svenskarnas flygresor på väg bli största miljöboven

Summary: Svenskarnas flygresor ger mycket stora utsläpp av växthusgaser. Om inget görs kommer flyget att släppa ut mer än biltrafiken inom tio år, varnar trafikforskaren Jonas Åkerman vid KTH i Stockholm.

I en doktorsavhandling som läggs fram inom kort analyserar han vilka åtgärder som behövs inom transportsektorn för att uppnå långsiktiga miljömål. Det är särskilt ett transportslag som sticker ut i Åkermans studie: flyget. Med data från resvaneundersökningen 2006 har han räknat fram följande: svenskarnas in- och utrikesflyg uppgick till 37 miljarder passagerarkilometer, eller 410 mil per person, under 2006. – Det gav utsläpp på 8,7 miljoner ton koldioxidekvivalenter, varav utrikesflyget svarade för 7,7 miljoner ton, säger han. Siffran ska jämföras med utsläppen från samtliga 4,3 miljoner personbilar i Sverige under samma år: 12,5 miljoner ton koldioxid. Siffran hade sjunkit till 12,1 miljon ton 2009. Flygresandet däremot har ökat kraftigt på senare år – och därmed utsläppen. Vi reser allt längre bort, särskilt till Thailand. – En Thailandsresa ger närmare 2,5 ton koldioxidekvivalenter per person. Det är ungefär lika mycket som 1 500 mils körning med en normalstor bensinbil, säger Jonas Åkerman, som forskar vid avdelningen för miljöstrategisk analys på KTH. Ett stort problem med flygets utsläpp är att det står utanför Kyotoprotokollet och ännu inte omfattas av handeln med utsläppsrätter inom EU. Flygbränsle för internationell trafik är befriat från klimatskatter och moms. Utsläppen belastar inte nationell statistik. I studien visar Jonas Åkerman hur utrikestrafiken till och från Sverige utvecklats sedan 1980 – plus 300 procent. – Det här är ohållbart. Om inget görs kommer flygtrafiken att gå om biltrafiken inom tio år när det gäller utsläpp av växthusgaser, säger han. Jonas Åkerman menar att det krävs en hel katalog av åtgärder, varav en hel del smärtsamma, om transportsektorn ska klara de långsiktiga miljömålen. Bilresandet måste minska med 30 procent, mer gods föras över till järnväg och mer alternativa drivmedel behövs. Att ersätta bensin och diesel med elbilar är inte hela lösningen. – Precis som med etanolbilar för några år sedan är förväntningarna på elbilar för högt uppskruvade, menar han. Helt andra angreppssätt måste till. Samhällsbyggandet måste i grunden planeras bättre för fler kollektiva lösningar. Vi måste cykla mer, gå mer. Annars går det inte att bryta utsläppsökningarna i transportsektorn, som nästan helt är beroende av fossil energi. – Samhällets totala utsläpp behöver minska med 80–90 procent om vi ska klara Sveriges och EU:s mål att begränsa den globala uppvärmningen till 2 grader, säger han. Den övergripande slutsatsen i avhandlingen är att förbättrad fordonsteknik och högre andel icke-fossila bränslen är nödvändigt, men att ökningstakten för främst bilresande, flygresande och lastbilstransporter behöver brytas. – Ekonomiska styrmedel måste till, inte minst klimatskatter och moms på flyget. Det behövs också trängsel- och miljöavgifter för bilar i stadsområden och kilometerskatter för lastbilar, säger han. – Och det håller inte att satsa på alla transportslag och samtidigt nå klimatmålen. Det krävs i stället en konsekvent prioritering av cykeltransporter, kollektivtrafik och IT-lösningar, säger Jonas Åkerman. Fakta Passagerarkilometer i miljarder 1. Spanien 4,2 2. USA 2,4 3. Thailand 2,3 Energiåtgång per passagerarkilometer i kWh 1. Flyg 0,49 2. Bil 0,32 Färga 0,6 (Förutsättningar: Fyllnadsgrad i Flyg 74 procent, bil 2 personer, färga 60 procent.) Utsläpp av växthusgaser i Sverige 2006 (miljoner ton)ö Flyg 8,7 Personbilar 12,5


Barn i Kina måste ”tävla” från början

Summary: Barn i Kina blir hårt pressade till framgång. Samtidigt är de omhuldade. Bilden av en "kinesisk uppfostran" är överdriven, tycker Helen Huang och Tracy Wen, nu bosatta i Sverige.

I Kina måste barnen helt enkelt klara sig bra i skolan. De får bara en chans, och ”tävlandet” startar redan i första klass. – Därför drivs kinesiska föräldrar att pressa sina barn till framgång, säger Helen Huiling Huang och Tracy Wen, som är födda och uppvuxna i Kina men som nu bor i Sverige. – Jag tror inte att föräldrar i Kina vill ha det så egentligen, säger Tracy. Men de är mycket oroliga för hur det ska bli för barnen om de inte hänger med. Konkurrensen om både studieplatser och bra jobb är stenhård. – Ettbarnspolitiken har spelat stor roll, säger Helen. Har man bara ett barn blir det naturligtvis extra viktigt för föräldrarna att det ska gå bra för barnet. Helen, 44, och Tracy, 41, har läst om Amy Chau och hennes bok ”Battle hymn of the Tiger mother”. Men den bild av ”kinesisk uppfostran” som förmedlats i debatten är överdriven, tycker de. – Vi har ett kinesiskt talesätt som säger att ett träd inte representerar en skog, säger Tracy. Det är olika från familj till familj, och mellan stad och land. Pressen finns, och den är större i storstäderna. Jag säger inte att det som Amy Chau beskriver inte förekommer, men bilden blir felaktig. Det känns som om det hon säger förstör kinesiska mödrars rykte. – Det mest typiska för kinesiska mammor är nog att de är väldigt omhuldande och omhändertagande, säger Helen. Fast det är också så att man i kinesisk tradition ställer stort hopp till sin avkomma, säger Tracy och skriver ”Wang Zi Cheng Long” med kinesiska skrivtecken. – Även det är ett vanligt talesätt. Det betyder ungefär ”hopp om att sonen ska bli en drake”. Draken symboliserar storhet och framgång. Man hoppas mycket på sina barn i Kina, säger Tracy. En av orsakerna till att Tracy och hennes man för tre år sedan flyttade till Sverige med sin lille son, nu sex år, var att de ville ge honom en lättare uppväxtmiljö. – Vi ville ge honom fler valmöjligheter för sin utbildning, och komma ifrån den hårda konkurrens som barnen i Kina lever med, säger Tracy. I Kina sker utbildningen som på ett löpande band, Man ser inte banens personlighet, bara deras resultat. Helen har en svensk sambo som har barn. Själv har hon inga, men hon har tät kontakt med syskon, syskonbarn och andra släktingar i Kina. – Jag ser hur mycket föräldrarna går in för barnens utbildning och hur oroliga de är. Om det inte går jättebra i skolan måste barnen gå på extraundervisning på fritiden, trots att de redan pluggar mycket. Barn som inte är så ”duktiga” får lätt dålig självkänsla och riskerar att slås ut. När Helen och Tracy växte upp i Kina var det annorlunda, säger de. Ingen av dem kände sig pressad av föräldrarna. Helen och hennes familj bodde i Nanchang, en medelstor stad i sydöstra Kina. – Min mamma var en riktig hönsmamma för mig och min syster, säger Helen. Hon passade upp på oss och skötte om allt, kläder, mat. När jag började på universitetet visste jag inte ens hur man kokar vatten, och så var det för många andra också. Mamma var lite strängare mot min bror, han var busigare och hon kände att hon behövde kontroll. Helen och hennes syster var ”självgående” och duktiga i skolan utan press hemifrån, berättar hon. – Jag tror att vi visste att det var viktigt, det var självklart att vi måste få en utbildning om vi skulle klara oss i livet. Landets resurser var dåliga och befolkningen stor, det var en känsla som vi hade med oss, Om barn i Kina blir för pressade i dag, skulle barn och unga i Sverige kanske behöva pushas aningen mer, tycker Helen. – Om jag var förälder här skulle jag vara lite orolig. Svenska ungdomar borde tänka mer på sin framtid, och utveckla sina intressen ordentligt inför arbetslivet. Många verkar inte alls bekymra sig. Tracy håller med. – Välfärdssystemet är bra i Sverige, men även här möter man konkurrens när man ska ut i livet. Det finns en risk för att unga här är alltför oförberedda på det. Banden mellan unga vuxna och deras föräldrar tycks vara starkare i Kina, säger Helen. På gott och ont. Bandet till föräldrarna kan vara ett viktigt stöd. – Men här i Sverige är de unga mer självständiga. Det är bra att de lär sig att klara sig själva, att laga mat och ordna praktiska saker. Jag tror också att de får lite mer känsla för natur och kultur. I Kina har de fullt upp med att plugga, de missar andra saker, och föräldrarna passar upp på dem samtidigt som de pressar dem att prestera i skolan. Å andra sidan skulle lite mer undervisning av små barn i Sverige inte skada, tycker Helen och Tracy. – Min man har börjat försöka lära vår son att räkna, säger Tracy. Helen berättar om en kinesisk kvinna i Sverige som hon känner: – Hon har också en liten son, som går i förskola. Hon sa: ”Här i Sverige leker ju barnen bara, min son skulle ses som en idiot i Kina. Jag måste lära honom lite mer själv innan vi åker dit på besök.


”Det är USA som vill låsa in honom”

Summary: LONDONCiaron O’Reilly är övertygad om att Julian Assange kommer att tillbringa resten av livet i ett amerikanskt fängelse om han utlämnas till Sverige. – Sverige är bara en mellanlandning, ett ställe att hålla honom tills han kan bli utlämnad till USA, säger O’Reilly, kristen fredsaktivist som stöttar Assange.

Ingen som följer turerna i Assangemålet i London kan undvika att se Ciaron O’Reilly. Med sina rastalockar dinglande och med sin bärande hesa röst är han mycket märkbar bland det fåtal demonstranter som utanför domstolslokalerna protesterar mot de svenska åklagarnas krav på att Assange utlämnas till Sverige. Revolten har alltid funnits i Ciaron O’Reillys liv. Farfadern var IRA-man som kämpade mot britterna. – Och jag blev utkastad från skolan för att jag protesterade mot ett besök av drottningen, minns han. Han har också suttit sammanlagt två år i fängelse för olika aktioner. Det längsta straffet fick han i USA efter att ha försökt förstöra ett B-52-bombplan. O’Reilly, australier som Assange, arbetar för den ideella organisationen Catholic Worker med att hjälpa hemlösa och flyktingar. Genom soldater som vägrat åka till Irak och Afghanistan hörde han om Bradley Manning, den amerikanske militär som sägs vara en av Wikileaks källor. Manning hotas av ett långt fängelsetraff och O’Reilly engagerade sig i hans fall och genom honom i Julian Assange. Under ett möte i december som handlade om Manning, fick O’Reilly veta att Assange hade gripits och skulle inställa sig vid en domstol i centrala London i december. – Jag släppte allt jag hade för händerna och kastade mig i väg till dosmtolen, berättar han. O’Reilly anser att målet mot Assange drivs av politiska skäl. Han säger inte att de båda kvinnorna som anklagar Assange ljuger, men att de uttnyttjas. – De tjänar den amerikanska imperialismen, säger han. Det handlar om allvarliga brottsanklagelser. Ska inte dessa undersökas och prövas? – Det här fallet kommer att höras i hemlighet och det kommer inte att finnas en jury, kontrar O´Reilly och hänvisar till att våldtäktsmål ofta avgörs bakom stängda dörrar i Sverige. Han säger sig själv ha blivit offer för sexuella övergrepp i fängelse. – Som kristen är jag emot fängelse. Det är bättre att en förövare får konfronteras med sitt offer, anser O’Reilly. Han tror också att Assange har lättare att slåss mot en eventuell kommande begäran om utlämning till USA eftersom han kan språket och hans advokat Geoffrey Robertson dessutom är en landsman. Men O’Reilly hävdar också att de förhandlingar som nu förs bara är ett led i en lång process. Om Assange hålls fängslad i Sverige kan till sist de amerikanska myndigheterna knäcka Manning, som mot lindringare straff vittnar mot Assange. – Du måste se till den stora bilden – den är att amerikanerna vill låsa in Assange för resten av livet, säger han. Dan Lucas DN:s korrespondent dan.lucas@dn.se


Tipsa om ditt sportlov

Summary: Vad kan man hitta på under sportlovet? Skicka in ditt bästa tips!

Vad ser du fram emot att göra på sportlovet? Berätta om dina bästa tips och håll sedan utkik på DN.ses sportlovssajt - där kommer ett urval av sportlovstipsen som kommer in att publiceras. Mejla ditt tips eller skicka det med post till:  Karoline Hoppe Dagens Nyheter 105 15 Stockholm  Ange namn (förnamn räcker), ålder och bostadsort.


”Förnyelsen av polisen måste komma utifrån”

Summary: En sluten verksamhet som polisen kan och kommer aldrig att förnya sig själv. Det är detta som är själva problemet - att det politiska systemet har accepterat att polisens dagliga verksamhet i många stycken har varit oreformerad under de senaste 50 åren, skriver representanter för Stiftelsen Tryggare Sverige i en replik.

I en artikel på DN Debatt 6/2 pekar rikspolischefen Bengt Svenson ut riktningen för hur svensk polis ska bli mer effektiv och modern. Han konstaterar bl a att polisen i högre grad behöver bli en lärande organisation samt att arbetet för att stärka förtroendet för polisen måste fortsätta. Åtgärderna för att nå dit handlar, enligt Svenson, bl a om att varje polismyndighet ska få en tydlig och rationell ledningsstruktur, att arbetet mot brott i nära relationer ska utvecklas samt att ärenden där ungdomar är inblandade ska utredas snabbare. Enligt vår mening är förslagen otillräckliga. Flera är prövade tidigare och har visat sig inte fungera för att komma tillrätta med de problem som finns inom polisen, t ex vad gäller den brottsutredande och brottsförebyggande verksamheten. Under senare år har många, inklusive Riksrevisionen, Brå, JO och inte minst rikspolischefen själv, konstaterat att problemen är mycket allvarligare än vad de nu framlagda förslagen antyder. Till rikspolischefens försvar ska sägas att det är en omöjlig ekvation för en rikspolischef att föreslå åtgärder som annat än endast marginellt förändrar polisverksamheten. Om Svenson på allvar skulle reformera verksamheten riskerar han att kritiseras av regeringen (som Björn Eriksson) eller av facket (som Stefan Strömberg). Förnyelsen måste därför komma utifrån, främst från politiskt håll. En sluten verksamhet som polisen kan och kommer aldrig att förnya sig själv. Det är emellertid detta som är själva problemet eftersom det politiska systemet hittills har accepterat att polisens dagliga verksamhet i många stycken har varit oreformerad under de senaste 50 åren. Ingen regering har i samlad form lagt polisfrågorna på riksdagens bord sedan 1965. Vi pratar här om ett av de sista monopolen, vilket gör avsaknaden av politiskt intresse för dessa frågor ännu allvarligare. Den yttersta konsekvensen är att många kommuner i princip lämnats vind för våg i detta avseende; man har tappat en fungerande lokal polisverksamhet. I dagsläget saknar många kommuner t ex en dygnet runt-öppen polisstation. Argumenten är att poliser inte ska sitta och ”vakta” polisstationer om nätterna utan i stället röra sig ute och vara synliga. Erfarenheterna visar emellertid att i samma stund som polisstationen stängs kommer poliserna att börja försvinna till centralorten i länet. Vad bör då göras för att förändra situationen? Sedan ett halvår råder det närmast en hallelujastämning bland berörda politiker och tjänstemän. Anledningen är de öppet diskuterade planerna på att ersätta dagens 21 lokala polismyndigheter med en nationell myndighet som styrs från Polhemsgatan 30 i Stockholm. Denna åtgärd anses allmänt som ett Alexanderhugg för att lösa alla problem som polisen brottas med, allt från hur den internationella brottsligheten på Balkan ska bekämpas över till trafikpolisverksamheten i Sverige, till bekämpningen av brott i nära relation i Västra Götaland, till lokalt brottsförebyggande arbete i Vännäs och till passutfärdande åt försenade turister på Arlanda flygplats etc. Självklart finns funktioner inom svensk polis som måste centraliseras. Det gäller t ex arbetet mot den grova organiserade brottsligheten. Samtidigt är det nödvändigt att andra frågor hanteras på kommunnivån. Det gäller till exempel arbetet för att öka tryggheten i samhället som förutsätter en kommunalt förankrad och lokalt närvarande polis. En sådan polisverksamhet är i själva verket helt avgörande för att klara kommunernas samlade utmaningar inom trygghetsområdet. En professionell polisverksamhet där invånarna bor och vistas går inte att överskatta (se särskilt Brå-rapporten ”Platsens betydelse för polisarbete”). Enligt vår mening bör regeringen därför snarast ge skarpa tilläggsdirektiv till den sittande Polisutredningen i syfte att klara ut tre avgörande frågeställningar om vad en framtida polisverksamhet ska ansvara för. Alltså innan man överhuvudtaget får börjar diskutera hur polisen ska organiseras för 2020-talet och framåt måste man i detalj redovisa vilka arbetsuppgifter som den ska hantera i en modern rättsstat: • Hur ska polisen fungera på kommunnivån för att kunna vara en aktiv aktör i kommunernas trygghetsarbete? • Hur ska brottsutredningsverksamheten i Sverige bedrivas för att klara av att utreda i princip alla brott? • Hur ska Sverige klara av att bekämpa den grova organiserade brottsligheten på alla nivåer och över hela landet? Först efter en sådan analys är det möjligt att med något mått av trovärdighet kunna beskriva vilka processer, vilka system och vilken/vilka organisationer och olika kompetenser som behövs för att klara av framtidens polisverksamhet. Att det även fortsättningsvis handlar om myndighetsutövning av högsta potens är en självklarhet som måste följa utredningsuppdraget som en röd tråd. Detta behöver dock inte hindra utredningen från att tänka i nya banor vad gäller behovet av kompetens, samverkans- och samarbetsformer, krav på fungerande resultatuppföljning, ISO-standardiseringar m fl kvalitetskontroller som måste till för att verksamheten ska kunna bedrivas effektivt. Det måste självfallet gå att organisera också polisverksamheten så att vissa delar utsätts för en sund konkurrens genom en utvecklad offentlig-privat samverkan. Det är nu hög tid att ifrågasätta polisens verksamhet och organisation utan att ta till övertoner och klasskampsretorik från regeringens, oppositionens eller de fackliga organisationernas sida. Karl-Åke Pettersson ordförande Stiftelsen Tryggare Sverige Magnus Lindgren generalsekreterare Stiftelsen Tryggare Sverige


”Vit makt-våld ett lika stort hot som islamisk extremism”

Summary: Regeringen och Exit Fryshuset: Sverige behöver ett strategiskt förebyggande arbete mot våldsbejakande extremism. Vi vill varna för att det offentliga samtalet alltför ensidigt fokuserar på islamism. Debatten har tyvärr inte klarat av att överskrida de enskilda extremistmiljöernas sfär. Nu måste vi identifiera likheterna mellan olika extremistiska miljöer och klarlägga hur de triggar varandra. Vi vet inte hur morgondagens extremism gestaltar sig, skriver Birgitta Ohlsson och Robert Örell.

Kampen mot våldsam religiös och politisk extremism måste intensifieras. Att Skandinaviens första självmordbombare slog till i Stockholms julhandel och att svenska medborgare kort därefter greps i Danmark misstänkta för att ha planerat ett blodigt terrorattentat mot Jyllandspostens redaktion har skakat om oss alla djupt. Vi vill samtidigt varna för att det offentliga samtalet fokuserar alltför ensidigt på islamism när Sverige behöver ett strategiskt förebyggande arbete mot all form av våldsbejakande extremism. Vi för fram det budskapet i dag på en internationell konferens om extremism som anordnas i Stockholm av Fryshusverksamheten Exit i samarbete med British Council och University of St. Andrews. En expanderande extremiströrelse kan få effekten att deras extrempolitiska motpoler göds. Exit befarar att ett ensidigt fokus i debatten på våldsam islamism samt dåd av våldsbejakande islamister kan bidra till ett ökat rekryteringsunderlag för vit makt-miljön i Sverige som är lika omfattande som för ett decennium sedan. Exit, Säpo och Brå har konstaterat att vit makt-miljön ytligt har ändrat karaktär. Attribut som kläder, frisyrer och symboler har tonats ner. Men fortfarande är målet ett etniskt homogent och kulturellt samhälle under ett upplyst diktatoriskt ledarskap. På regeringens uppdrag genomförde Säpo och Brå en undersökning av vit makt-miljön och den autonoma vänstern, ”Våldsam politisk extremism”, som presenterades 2009. Extremistmiljöerna bedöms vara konstanta de närmaste åren. Däremot finns en risk inom både den autonoma vänstern och vit makt-miljön för att mindre grupperingar av mycket radikala aktivister bildas och gör sig skyldiga till mycket allvarliga politiskt motiverade brott. Den svenska vit makt-miljön har vid en internationell jämförelse en tydligare avsikt att beväpna sig. Säpo och Brå bedömer i rapporten att den svenska vit makt-miljön, i och med tillgången på vapen och sprängmedel, våldskapital och erfarenhet av grovt våld, allvarligt skulle kunna skada delar av det demokratiska samhället eller någon av dess grundläggande funktioner. Det är en latent hotbild som vi inte får blunda för. Den svenska debatten om extremistiska miljöer har tyvärr inte klarat av att överskrida de enskilda extremistmiljöernas sfär. Under 1990-talet var nazism och vit makt-miljön högt upp på den politiska agenda. Mordet på fackföreningsledaren Björn Söderberg av svenska nynazister och Malexandermorden, där gärningsmännen hade nazistsympatier, bidrog. Efter den enorma skadegörelsen under EU-toppmötet i Göteborg 2001, handlade debatten i stället om vänsterautonoma grupper. Verksamheten Exit på Fryshuset, som sedan 1998 arbetat med avhoppare från vit makt-rörelsen, och haft omkring 600 klienter, har vid åtskilliga tillfällen kontaktats av personer som vill lämna vänsterextrema grupper, våldsbejakande islamistisk extremism eller kriminella gäng. Likheten i den påverkan som olika extremistiska grupper utövar på sina anhängare är slående. Exit har sett att vissa individer med våldsbejakande extremistiska åsikter vandrar mellan extremistiska grupper. Att fortsätta livet i en annan utanförskapsmiljö, där du inte behöver ifrågasätta dina gärningar eller revidera intränade beteendemönster, kan vara betydligt lättare än att försöka leva efter samhällets normer. En trend som i sammanhanget bör granskas är att internetsidor som sprider våldsbejakande islamistiska budskap har anpassats till västerländsk publik i syfte att rekrytera. I början av december förra året lade till exempel den somaliska terrorgruppen al-Shabab ut en rekryteringsvideo på svenska på nätet. Forum för levande historia har genomfört flera värderingsundersökningar bland svenska gymnasieelever kring attityder mot judar, romer, muslimer, homosexuella och invandrare. Det finns en kärna av omkring 20 procent som uttrycker tydligt intoleranta attityder, framförallt pojkar från socioekonomiskt marginaliserade hem, som kan riskera att utgöra en grogrund för framtida extremism. Regeringen lät förra året Ungdomsstyrelsen utvärdera Exit, bedömningen är att det finns ett fortsatt behov av avhopparverksamhet från vit makt-miljön. I Europa och i Sverige vinner högerextrema partier terräng. Förra året fick ett nazistparti säte i en kommunal församling då Svenskarnas parti fick ett mandat i Grästorp. Vi vet inte hur morgondagens extremism gestaltar sig. I stället för att fortsätta se de extremistiska rörelserna som isolerade företeelser måste vi identifiera likheterna mellan dem och klarlägga hur de triggar varandra. Den våldsbejakande islamismen får aldrig underskattas, den utgör ett hot mot demokratin som måste tas på mycket stort allvar. Men det får inte innebära att vi blundar för andra former av våldsam religiös eller politisk extremism. Ett strategiskt förebyggande arbete mot all form av våldsbejakande extremism är en investering som Sverige inte har råd att avstå från om vi vill förhindra framtida terrorbrott. Birgitta Ohlsson EU- och demokratiminister Robert Örell verksamhetschef Exit Fryshuset


”Turism kan vara en god och demokratisk kraft”

Summary: Resebyrå-vd: Det är ingen slump att folk gör uppror i stora turistmål som Tunisien och Egypten.

Att människor reser och möts över kulturella, religiösa och politiska gränser är en god sak. Att besöka även diktaturer tror jag bidrar till att rasera dem. Alltså vill jag hävda att turismen, det stora globala resandet, i sig är en god kraft. Alla har vi väl gripits av de dramatiska händelserna i först Tunisien och nu Egypten; kastats mellan hopp och oro inför den framtida utvecklingen. Många är överraskade av upprorens plötslighet och debatten om Nordafrikas vägval har knappt börjat. Nu varnar många för att turismen stödjer diktaturer. En fråga man då bör ställa är: kan det vara en slump att det är just i Tunisien och Egypten som folket gör uppror? Bägge dessa länder är stora resmål. Marocko lockar också många turister, även därifrån rapporteras demonstrationer och krav på demokrati. Medan det är tyst och ”lugnt” i slutna diktaturer som Libyen och Algeriet, dit knappt några turister hittar. Självklart är det inte så att turism garanterar en demokratisk utveckling. Det krävs fler faktorer än så. Men jag tror att turismen i någon mån bidrar till att erodera en diktaturs pansarsköld. Att ta emot besökare väcker förmodligen hos många ett intresse för frihet och demokrati. De möten som turismen skapar har i sig en god påverkan. Alla samtal och utbyten av kunskaper, tankar och idéer måste rimligen påverka landets utveckling. Vi har sett det ske tidigare. Portugal och Spanien frigjorde sig från diktaturens ok – efter att i många år varit populära resmål. Juntan i turistlandet Grekland blev ganska kortlivad, sju år. Cypern och i Turkiet har gått från öppet inbördeskrig respektive totalitär regim till ett klimat av dialog, samverkan och demokrati. Cypern är ju nu EU- medlem och Turkiet är på väg. Bägge är sedan många år stora turistländer. Turismen bygger vänskap mellan länder och folk. Efter tsunamin nådde hjälpinsamlingarna i Sverige till Thailand rekordnivåer. Lite senare skapade jordbävningskatastrofen i Pakistan, dit väldigt få svenskar rest, endast ett mycket svagt engagemang. I andra änden av skalan ser vi hur världens hårdaste diktaturer, som Nordkorea eller Burma, gör allt för att förhindra kommunikation med omvärlden. En fråga vi alla kan fundera över är: vad skulle hända om Burma eller Nordkorea öppnade sina gränser? Skulle det öka eller minska fattigdomen? Skulle graden av demokrati öka eller minska om turister släpptes in? Pär Kjellin vd Apollo Sverige


Summary: Regeringen och Exit Fryshuset: Sverige behöver ett strategiskt förebyggande arbete mot våldsbejakande extremism.Vi vill varna för att det offentliga samtalet alltför ensidigt fokuserar på islamism. Debatten har tyvärr inte klarat av att överskrida de enskilda extremistmiljöernas sfär. Nu måste vi identifiera likheterna mellan olika extremistiska miljöer och klarlägga hur de triggar varandra. Vi vet inte hur morgondagens extremism gestaltar sig, skriver Birgitta Ohlsson och Robert Örell.

t Kampen mot våldsam religiös och politisk extremism måste intensifieras. Att Skandinaviens första självmordbombare slog till i Stockholms julhandel och att svenska medborgare kort därefter greps i Danmark misstänkta för att ha planerat ett blodigt terrorattentat mot Jyllandspostens redaktion har skakat om oss alla djupt. Vi vill samtidigt varna för att det offentliga samtalet fokuserar alltför ensidigt på islamism när Sverige behöver ett strategiskt förebyggande arbete mot all form av våldsbejakande extremism. Vi för fram det budskapet i dag på en internationell konferens om extremism som anordnas i Stockholm av Fryshusverksamheten Exit i samarbete med British Council och University of St. Andrews. En expanderande extremiströrelse kan få effekten att deras extrempolitiska motpoler göds. Exit befarar att ett ensidigt fokus i debatten på våldsam islamism samt dåd av våldsbejakande islamister kan bidra till ett ökat rekryteringsunderlag för vit makt-miljön i Sverige som är lika omfattande som för ett decennium sedan. Exit, Säpo och Brå har konstaterat att vit makt-miljön ytligt har ändrat karaktär. Attribut som kläder, frisyrer och symboler har tonats ner. Men fortfarande är målet ett etniskt homogent och kulturellt samhälle under ett upplyst diktatoriskt ledarskap. På regeringens uppdrag genomförde Säpo och Brå en undersökning av vit makt-miljön och den autonoma vänstern, ”Våldsam politisk extremism”, som presenterades 2009. Extremistmiljöerna bedöms vara konstanta de närmaste åren. Däremot finns en risk inom både den autonoma vänstern och vit makt-miljön för att mindre grupperingar av mycket radikala aktivister bildas och gör sig skyldiga till mycket allvarliga politiskt motiverade brott. Den svenska vit makt-miljön har vid en internationell jämförelse en tydligare avsikt att beväpna sig. Säpo och Brå bedömer i rapporten att den svenska vit makt-miljön, i och med tillgången på vapen och sprängmedel, våldskapital och erfarenhet av grovt våld, allvarligt skulle kunna skada delar av det demokratiska samhället eller någon av dess grundläggande funktioner. Det är en latent hotbild som vi inte får blunda för. Den svenska debatten om extremistiska miljöer har tyvärr inte klarat av att överskrida de enskilda extremistmiljöernas sfär. Under 1990-talet var nazism och vit makt-miljön högt upp på den politiska agenda. Mordet på fackföreningsledaren Björn Söderberg av svenska nynazister och Malexandermorden, där gärningsmännen hade nazistsympatier, bidrog. Efter den enorma skadegörelsen under EU-toppmötet i Göteborg 2001, handlade debatten i stället om vänsterautonoma grupper. Verksamheten Exit på Fryshuset, som sedan 1998 arbetat med avhoppare från vit makt-rörelsen, och haft omkring 600 klienter, har vid åtskilliga tillfällen kontaktats av personer som vill lämna vänsterextrema grupper, våldsbejakande islamistisk extremism eller kriminella gäng. Likheten i den påverkan som olika extremistiska grupper utövar på sina anhängare är slående. Exit har sett att vissa individer med våldsbejakande extremistiska åsikter vandrar mellan extremistiska grupper. Att fortsätta livet i en annan utanförskapsmiljö, där du inte behöver ifrågasätta dina gärningar eller revidera intränade beteendemönster, kan vara betydligt lättare än att försöka leva efter samhällets normer. En trend som i sammanhanget bör granskas är att internetsidor som sprider våldsbejakande islamistiska budskap har anpassats till västerländsk publik i syfte att rekrytera. I början av december förra året lade till exempel den somaliska terrorgruppen al-Shabab ut en rekryteringsvideo på svenska på nätet. Forum för levande historia har genomfört flera värderingsundersökningar bland svenska gymnasieelever kring attityder mot judar, romer, muslimer, homosexuella och invandrare. Det finns en kärna av omkring 20 procent som uttrycker tydligt intoleranta attityder, framförallt pojkar från socioekonomiskt marginaliserade hem, som kan riskera att utgöra en grogrund för framtida extremism. Regeringen lät förra året Ungdomsstyrelsen utvärdera Exit, bedömningen är att det finns ett fortsatt behov av avhopparverksamhet från vit makt-miljön. I Europa och i Sverige vinner högerextrema partier terräng. Förra året fick ett nazistparti säte i en kommunal församling då Svenskarnas parti fick ett mandat i Grästorp. Vi vet inte hur morgondagens extremism gestaltar sig. I stället för att fortsätta se de extremistiska rörelserna som isolerade företeelser måste vi identifiera likheterna mellan dem och klarlägga hur de triggar varandra. Den våldsbejakande islamismen får aldrig underskattas, den utgör ett hot mot demokratin som måste tas på mycket stort allvar. Men det får inte innebära att vi blundar för andra former av våldsam religiös eller politisk extremism. Ett strategiskt förebyggande arbete mot all form av våldsbejakande extremism är en investering som Sverige inte har råd att avstå från om vi vill förhindra framtida terrorbrott. Birgitta Ohlsson EU- och demokratiminister Robert Örell verksamhetschef Exit Fryshuset


”Föräldrar måste tåla barns tårar”

Summary: I Skandinavien frågar vi alltför mycket efter vad små barn vill, tycker vinnaren i Eurovision Song Contest Alexander Rybak. Ska man bli riktigt bra på något, då kan man inte ha roligt hela tiden, säger han i Insidans nya serie.

Alexander Rybak var fyra och ett halvt år när han började spela piano. När han var fem började han spela fiol också. – Egentligen tyckte jag att det var tråkigt att öva så mycket. Hade mina föräldrar varit skandinaver hade de sagt ”han får sluta, han tycker ju inte att det är roligt”, säger Alexander Rybak, som föddes i Vitryssland. – Många säger att mina föräldrar var stränga. Men jag säger att det handlade om mycket kärlek. Ska man bli bra på något kan man inte ha roligt hela tiden. Mina föräldrar kompenserade med att vara väldigt kärleksfulla, vi gjorde många roliga saker tillsammans. Han har kallats för ”underbarn”, den nu 24-årige violinisten som rekordsegrade i finalen i Eurovision Song Contest i Moskva 2009. Men det är den musikaliska skolningen och de många timmarna av övande som ligger bakom framgången, säger han själv. – Jag hade talang, men jag hade inte lust från början. Lusten kom senare. Mina föräldrar såg att de kunde hjälpa mig att komma dit. Alexander Rybak föddes i Minsk i dåvarande Sovjetunionen. Hans mamma Natalia är pianist och pappa Igor en känd violinist. När Alexander var fem år flyttade familjen till Norge. Där var det mesta väldigt annorlunda än i Vitryssland, upptäckte den lille Alexander. – Det var så mycket friare. Till en början förstod jag inte att andra barn inte var tvungna att öva flera timmar om dagen, men det gick snart upp för mig. Och jag såg att mina kompisar fick många leksaker hela tiden, medan jag bara fick leksaker när jag övade. Det tyckte jag var orättvist. Men det är mycket som är orättvist när man är barn, säger Alexander. Ett tag var han rebellisk och ville lägga ner övandet. – Men mina föräldrar var smarta, de fick mig att fortsätta, att känna att alternativet att sluta med musiken inte fanns, och det är jag väldigt glad över i dag. När började du själv tycka att det var roligt att spela? – Det var nog på min första konsert i Norge. Jag var sju år och spelade piano med en stor orkester. Jag minns hur glad jag kände mig. Man ska respektera barn och deras vilja, tycker Alexander. Men här i Skandinavien finns en tendens att lyssna alltför mycket på små barns vilja, anser han. – När man är förälder och 30 eller 40 år gammal måste man lita på att man kan lite mer än barnen. Ibland kan man bedöma vad som är bäst för dem, bättre än de själva kan. Det är inte fel att vara en auktoritet. Det kan bli lite tårar och slit, men det får man tåla som förälder, liksom att barnen är arga på en ibland. Det handlar inte om att man ska ”tvinga” barn att öva till exempel på ett instrument, säger Alexander. Det gäller att få in träningen som en naturlig rutin i vardagen. – Ska man alltid fråga barnen om de vill borsta tänderna också, eller gå och lägga sig? Man ska inte ha för många rutiner, men en halvtimmes övning varje dag är inte särskilt hårt, och det kan betyda mycket för barnets utveckling. Ett problem i Skandinavien är att man vänjer barnen vid att prova på litet av varje, och sluta när det inte är kul, i stället för att gå in för något, menar Alexander. Och att man alltid låter barnet välja. – Här frågar man barnet: ”Vad vill du spela?” ”Tuba”, säger barnet. Och så frågar föräldrarna på olika musikskolor ”Har ni tuba?” Men när det gäller musik ska man alltid börja med piano, det är bra för gehöret, det har man igen senare. I Skandinavien är vi också för rädda att kritisera barnen, säger Alexander. – Att tro att även barn tål kritik är också ett sätt att visa dem respekt. Man ska absolut uppmuntra dem, men inte bara applådera. De måste få veta att de behöver öva mycket, och även få veta om något de gör är mindre bra. Men är det inte lätt att knäcka barnens självkänsla om de ofta får höra att det de gör inte är tillräckligt bra? – Jo, självklart måste man linda in det och säga det på ett bra sätt. Det glömmer man alltför ofta bort i Östeuropa. Mycket är odiskutabelt bättre i Skandinavien än i till exempel Östeuropa när det gäller synen på barn, säger Alexander. Framför allt är man bättre på att se barnen som individer här. – Jag tror att intelligenta pedagoger här inser att man kan ställa lite större krav på barnen. Och att intelligenta pedagoger i Östeuropa inser att man inte får ställa för stora krav och pressa för mycket. En medelväg är det bästa. Alla kan inte bli stjärnor. Men med lite mer krav och övning kan barn och unga få uppleva att de klarar mer och mer, att de kan bli bättre, och det ger självkänsla, menar Alexander. – Men det är viktigt att man kommunicerar med barnen och förklarar varför man ställer krav. Det är det enda som jag tycker att mina föräldrar gjorde fel – när jag frågade varför sa de att det bara ”var” så. Det hade varit mycket enklare om de hade förklarat orsakerna. Hur vill du göra om du själv får barn? – Det går inte att svara på innan man vet vilka personer det handlar om. Alla barn är olika. Mina föräldrar hade ingen plan för mig innan jag föddes. Men det allra viktigaste är förstås att barnen mår bra och har det bra. Hade jag fått välja mellan att uppfostra barn med en sträng regim och därmed göra dem till OS-vinnare, och att ha barn som får ett bra liv – då hade jag givetvis valt det senare. – Själv känner jag mig väldigt privilegierad för att jag både får ha ett bra liv och har blivit erkänd som musiker, säger Alexander Rybak. Alexander Ryback Ålder: 24 år, blir 25 i vår. Familj: Mamma Natalia, pianist, och pappa Igor, violinist. Bor: Lägenhet i Aker Brygge, Oslo, Norge. Gör: Musiker och sångare. Hobby : Tv-spel och tv-serier. Bakgrund : Kom från Vitryssland till Norge med familjen när han var fem år gammal. Utbildning: Barratt Due musikinstitut i Oslo. Karriär: Vann Eurovision Song Contest 2009. Aktuell: Tävlar i årets upplaga av ”Let’s Dance” i TV 4.


”Valkaoset i Örebro avslöjar stora demokratiska brister”

Summary: Kommunfullmäktiges ordförande i Örebro: Den svenska vallagen är en rest från en svunnen tid och måste göras om för den svenska demokratins skull.Det kaos som uppstått i Örebro visar klart på de brister som finns i svensk demokrati i allmänhet och vallagen i synnerhet. Valsedlar i vallokalerna har saknats eller varit omflyttade. Röstmottagarna har inte haft kontroll över ordningen och om var och hur de röstande lagt sina röster i valkuverten. Propaganda har förekommit i omedelbar anknytning till, och i vissa fall även inne i vallokalen. Det handlar om systematiska brister och liknande fel har sannolikt förekommit även i andra kommuner. För att säkerställa grundvalen för demokratin – ett fritt, individuellt och oberoende val – måste såväl vallag som kommunallag revideras, skriver Staffan Werme.

Den 19 september, för snart fem månader sedan, avslutades det allmänna valet 2010. Några dagar senare var vinnare och förlorare utsedda och förhandlingar för styrningen av både stat, kommuner och landsting kunde starta. Eller snarare, borde ha kunnat starta. I Örebro väntar fortfarande samtliga politiska partier på det beslut som avgör hur kommunen ska styras. I snart fem månader har vi saknat grundläggande besked om när vi kan förvänta oss ett beslut av den valprövningsnämnd som ska avgöra frågan. Det kaos som uppstått i Örebro visar klart på de brister som finns i svensk demokrati i allmänhet och i vallagen i synnerhet. Situationen i Örebro var väntad. Ett överklagande av valet var sannolikt redan samma dag som förtidsröstningen inleddes. Denna dag hade Socialdemokraterna en så kallad ”valskola”, som sannolikt överträdde gränserna för kollektiv röstning. Inbjudna medborgare fick en skolning av socialdemokratiska kandidater om hur de skulle rösta. Kandidaterna följde med de röstande förbi socialdemokratiska valarbetare utanför vallokalen och in i samma vallokal, ända fram till valurnan. På SVT Tvärsnytts sändning kan man se en socialdemokratisk kandidat stå bredvid röstmottagaren bakom valurnan och applådera en av de röstande. Denna bild från en vallokal visar ett av många problem med den svenska vallagen, och därmed för demokratin. Det är uppenbart att det i dag enbart finns ett mål för vallagen och dess tillämpare. Ökat valdeltagande! Baksidorna av detta; oklarheter i hur röstandet går till, i vilken mån röstningen är individuell och hur påverkan på de röstande sker får stå tillbaka. Det är av många skäl ett orimligt ställningstagande. Valet i Örebro kännetecknades av såväl formella fel som av dålig hantering. Sedan överklagandet blev känt har det strömmat in information om vallokaler där förhållandena varit mer eller mindre i oordning. Valsedlar har saknats eller varit omflyttade. Röstmottagarna har inte haft kontroll över ordningen i vallokalen och om var och hur de röstande lagt sina röstsedlar i valkuverten. Propaganda har förekommit i omedelbar anknytning till, och i vissa fall även inne i vallokalen. Ombudsröster har större eller mindre, lätt upptäckbara, fel. I vart och ett av dessa fall borde röstmottagarna reagerat. Så har inte skett. Det handlar om systematiska brister. Tyvärr visar sig bristerna även i hanteringen efter valet. De bortglömda rösterna i Halmstad, varav två hörde till Örebro, är ett av alldeles för många fall där inte ”backoffice”-funktionerna fungerar. I Örebro har länsstyrelsen godkänt vissa valsedlar som varit påskrivna, medan andra underkänts. Det är oklart om alla röstsedlar granskats lika noggrant. De flesta kommuner har diskrepanser på en knapp promille mellan kommunernas slutsammanräkning och länsstyrelsernas sammanräkning. Dessa diskrepanser kontrolleras inte mot röstlängden. Små avvikelser accepteras. Det är sannolikt att liknande fel som de som begåtts i Örebro förekommer i andra kommuner.Skälet till att Örebro sticker ut är att det skiljer en enda röst för att mandatfördelningen ändras och kommunledningen omformeras. Felaktigheterna i röstmottagandet och sammanräknandet kompletteras av ett föråldrat valsystem där kommuner fortfarande tvingas dela in sig i valkretsar. Det innebär generellt att stora partier gynnas. Därigenom blir också röster olika mycket värda. Ett mandat i Örebro kommunfullmäktige kan för ett parti ”kosta” 2000 röster, medan ett annat parti klarar sig undan med hälften. Den svenska vallagen är en rest av en svunnen tid. Den bygger på ett system där det fanns få partier med stora skillnader mellan partierna. I ett sådant system kan fel av den omfattning som nu redovisats i Örebro möjligtvis bäras. De förändrar inte maktbalansen. Men Sverige av i dag karaktäriseras av många partier och små röstetalsskillnader. Varje röst måste inte bara räknas. Kvaliteten på såväl röstmottagning som sammanräkning måste vara hundraprocentig. Så är inte fallet. Vallagens obsoleta karaktär tydliggörs av den oförmåga att hantera en situation som den som nu uppstått. Antalet överklaganden är rekordstort. Valprövningsnämnden saknar resurser för att hantera situationen. En politiserad hantering av en juridisk process skapar oklarhet om beslutet grundar sig på lag eller på politiska överväganden. För att säkerställa grundvalen för den svenska demokratin, ett fritt, individuellt och oberoende val måste såväl vallag som kommunallag omedelbart revideras. Jag ser följande områden som prioriterade: • Kvalitetssäkra röstmottagningen.Vi förutsätter att den enskildes val är fria, individuella och oberoende. Det innebär att alla måste ha rätt att göra sina val utan påverkan från vare sig partier eller närstående. Valhemligheten måste upprätthållas. Det svenska valsystemet, med många olika valsedlar, skapar osäkerhet. Redan i valet 2014 bör it-tekniken användas för röstmottagning i vallokal. • Förändra ombudsröstningen.Alltför många ombudsröster är felaktiga. Enbart av kommunen/länsstyrelsen godkända ombud bör ha rätt att agera som ombud. • Förbjud alla former av valkampanjer på valdagen.Valdagen är väljarnas dag, inte partiernas. Valet ska ske i en atmosfär av eftertänksamhet, inte i ett valrörelsens crescendo. Riskerna för övertramp av enskilda valarbetare är stora. • Minska omfattningen av förtidsröstningen.Det finns klara organisatoriska problem med att vart fjärde år bygga en kvalitetssäkrad organisation för en lång röstperiod. Dessutom finns demokratiska aspekter som talar för att väljarna gör sitt val efter det att partierna presenterat alla sina förslag och visioner. • Tydliggör hur en vallokal ska vara utformad, i vilken miljö den får placeras och hur omgivningarna ska värnas från otillbörlig påverkan. • Avpolitisera Valprövningsnämnden.Valöverklaganden passar extremt illa för att öppna för att partipolitiska ageranden kan påverka tolkningen av såväl valreslutat som vallag. • Sätt en bortre gräns för när Valprövningsnämnden ska ha fattat beslut.Om inte nämnden klarat av att fatta beslut inom åtta veckor från det att ett överklagande har inkommit, kan man anse att överklagandet vunnit gehör. • Ta bort kraven på valkretsar för kommunerna.Skapa ett system med en undre gräns för deltagande i fullmäktige och tillskapa utjämningsmandat för att säkra det lika värdet av varje medborgares röst. Det finns sannolikt fler åtgärder som behöver genomföras för att återställa tilltron till det svenska valsystemet, och därmed också säkra grundvalen för den svenska demokratin. Men åtgärder brådskar. Redan till supervalåret 2014 bör det mesta ha förändrats. Staffan Werme kommunfullmäktiges ordförandeFolkpartiet Örebro