Sluta behandla cyklisterna som människor

Summary: Det vanligaste påståendet inom stadscyklingdebatten är att man ska planera för människan snarare än bilen. Man tillskriver trafikantgruppen cyklisterna samma egenskaper som trafikantgruppen fotgängarna. Genom att istället betrakta cyklisterna som en förening mellan människa och maskin kan lösningarna utformas som blir säkrare för de tre trafikantgrupperna som lider mest av det infrastrukturella liktänkandet.

Som infrastrukturingenjör, cykelbloggare och lika delar cyklist som bilist håller jag koll på vad som skrivs och sägs och tycks om infrastrukturen. Det vanligaste – och förstås rakt igenom välmenande – påståendet är att man ska se/prioritera/planera för människan snarare än bilen. På sätt och vis är det ju rätt. Det är vi människor som tillsammans utgör samhället och staden. Men tillåt mig märka ord. När man pratar bilar pratar man maskiner. När man pratar cyklister pratar man människor. Vad är det för fel med det (och då bortser vi från att man på gott och ont omänskliggör bilförarna)? Man tillskriver trafikantgruppen cyklisterna samma egenskaper som trafikantgruppen fotgängarna som ju faktiskt är de enda i stadens komplexa trafiksystem som är renodlade människor. Trafikantgruppen cyklisterna är en grupp bestående av lika delar människor som maskiner. Utan sin cykel är cyklisten inte längre en cyklist utan den övergår till att bli en del av trafikantgruppen fotgängare. Men så länge cyklisten färdas på sin cykel är den en förening mellan människa (cyklisten) och maskin (cykeln). På precis samma sätt som en bilist är en förening mellan människa (föraren) och maskin (bilen). Men vad är det för viktigt med det konstaterandet? Jo. Så fort en människa inte längre färdas av sin egen kraft med sin egen kropp som det enda att styra över – alltså övergår till att styra över en maskin men också styras av denna maskins egenskaper – så ingår den föreningen i trafikantgruppen som bör tilldelas ett särskilt utrymme i gaturummet. Ett utrymme som inte enbart utgår från förarens mänskliga egenskaper så som smidighetsgraden, synlighetsgraden, siktmöjligheterna, hastigheten, hälsotillståndet mm utan som utgår från egenskaperna som erhålls först när föreningen av människa och maskin (i detta fall cykel) kommer till. På samma sätt som vi vet att föreningen av människa och bil ger en gemensam hastighet som överstiger en fotgängares hastighet med massor med km/h bör vi tänka på att föreningen av människa och maskinen cykel tillför egenskaper som inte längre kan tillskrivas enbart människan som använder cykeln. Det är först när man redan i beslutsfattandet och planeringen börjar behandla cyklisterna som föreningar av människa och maskin, oskiljaktiga ifrån varandra så länge de cyklar, som cyklismen kan börja behandlas på samma villkor som bilismen och den övriga motortrafiken. Och trots att det (inte minst tack vare smått sensationssökande filmer och dylika reportage) tar emot att tillskriva cyklismen samma egenskaper som motortrafiken så är steget inte speciellt stort – även om den mänskliga kraften som utgör ”cykelmotorn” inte skadar miljön på samma sätt som det gängse bilbränslet. Märk väl att det var cykelns intåg som en gång i tiden banade vägen för bilismen. Genom att ständigt förenkla det komplexa systemet som utgörs av föreningen människa och maskin i synkroniserad, men ändå av de yttre faktorerna beroende, rörelse ger man inte trafikantgruppen cyklisterna den statusen som den gruppen förtjänar för att kunna färdas säkert både för sin egen och omgivningens (t ex fotgängarna, rullstolsburna, bilisterna m fl trafikgrupper) skull. Jämför med till exempel gruppen rullstolsburna. Ingen trappbyggare skulle väl få för sig att behandla en person i rullstol som en fotgängare! Istället jobbar man med att utforma lösningen för lika delar rullstolsförare som maskinen rullstolen. Det är alltså inte människorna kontra bilar – inte ens cyklar kontra bilar, som i den populära filmen Bikes vs. Cars, vars rena titel spär på den onödiga spänningen de olika trafikantgrupperna emellan. Det är gående människor, människor på cyklar, människor i bilar, människor i permobil, människor på moped med flera trafikantgrupper det bör handla om och planeras för. Jag tror det är bra om vi tänker på det när vi tänker trafikplanering. Annars kan viktiga pusselbitar falla bort. Sätt människan i fokus och inte maskinen, påpekas det ofta när det pratas infrastruktur. Tillåt mig komma med en liten justering: Sätt människan i fokus tillsammans med maskinen. Oavsett om maskinen är en bil, en cykel eller en rullstol.


”Fibernät lika viktigt som elnät”

Summary: REPLIK. Den parlamentariska landsbygdskommittén skriver att snabbt bredband i hela Sverige är en grundläggande fråga för att främja svensk landsbygd (DN Debatt 31/3). Vi vill gå längre och hävdar att staten ska se på utbyggnaden av fibernätet på samma sätt som man i dag ser det som fullständigt självklart att alla hushåll i Sverige har elektricitet, skriver företrädare för Småkom.

Den parlamentariska landsbygdskommittén beskriver föredömligt vad den anser behövs för främjande av Sveriges landsbygd. Snabbt bredband i hela Sverige är en grundläggande fråga. I ställningstagande nummer två i debattartikeln skriver kommittén att regeringen bör formulera ett mål om att hela befolkningen ska ha tillgång till bredband med hög överföringshastighet senast 2025. Ett bra och fullt realistiskt förslag. Vi tycker att kommittén har kommit en god bit på väg i sitt arbete, men vi vill gå längre och framåt med kraftigare tag. Vi hävdar att staten ska se på utbyggnaden av fibernätet på samma sätt som man i dag ser det som fullständigt självklart att alla hushåll i Sverige har elektricitet. Vi föreslår därför följande: • En heltäckande fiberutbyggnad prioriteras i statsbudgeten genom att förslagsvis tio miljarder kronor avsätts per år under fem år. • Post- och telestyrelsen (PTS) får ett tidsbestämt uppdrag att kartlägga fiberkabeltillgången i Sverige. • En stark styrning av statliga verk och bolag måste komma till stånd för att åstadkomma ett effektivt utnyttjande av våra gemensamma fiberresurser. • Ett samlat ansvar för all statlig fiberinfrastruktur samlas till ett verk, ett departement och med en ansvarig minister. Regeringen har haft ambitionen att se över möjligheterna att effektivisera användningen av de statligt ägda bredbandsnäten. I utredningen ”Statens bredbandsinfrastruktur som resurs” analyseras de fyra statliga aktörerna Vattenfall AB, Affärsverket Svenska Kraftnät, Teracom AB och Trafikverket. Det är en häpnadsväckande studie. Utredningen har inte lyckats få fram hur mycket fiberkabel Vattenfall AB har, var den finns eller vilken ekonomisk omfattning verksamheten har. Affärsverket Svenska Kraftnät har länge haft som mål att binda samman alla kommuner i ett landsomfattande fibernät. Utredningen konstaterar att man inte nått målet, men redovisar inte hur läget är i dag. Teracom AB är inte öppna med storleken på sin bredbandsverksamhet. Inte heller Trafikverkets nät av fiberkabel har gått att kartlägga. De fyra aktörerna har försökt att samverka på frivillig basis, men ”uttrycker en mycket stark önskan att fortsätta hantera sin bredbandsinfrastruktur i egen regi utan inblandning av någon annan part”, skriver utredaren. Om staten lyckas kartlägga och samordna våra gemensamma tillgångar till bredbandsinfrastruktur, kommer fler än idag att få snabbt bredband. Det är ett stort samhällsekonomiskt resursslöseri, när vi i dag bygger ut parallell infrastruktur, alltmedan många vita fläckar förblir obyggda. På samma sätt som alla får köra på våra fysiska motorvägar, bör den samhällsägda bredbandsinfrastrukturen erbjudas alla aktörer. Här behövs stark samordnad statlig styrning under en ansvarig minister. Därutöver krävs budgeterade medel och en politisk enighet om att ett snabbt bredband är en grundläggande samhällelig rättighet för alla, värd att prioritera. ”Ett Sverige som håller ihop” är regeringens ambition. Med våra förslag har regeringen chansen att se till att sluta de digitala klyftorna i landet inom några år. Först då håller Sverige ihop på riktigt. 31 mars 2016 Debattartikel Parlamentariska landsbygdskommittén: ”Statens snabba reträtt från landsbygden måste bromsas” Repliker Åsa Odell, vice ordförande LRF: ”Det räcker inte med fina ord och löften” Mikael Ek, vd för Svenska stadsnätsföreningen: ”Utred var de som saknar snabbt bredband finns” Eva Nordmark, ordförande TCO: ”Utbildningsmöjligheter behövs i hela landet” Företrädare för Småkom, 68 små kommuner i samverkan: ”Fibernät lika viktigt som elnät” Leo Granberg, professor i landsbygdsforskning vid Helsingfors universitet: ”Svar saknas om varför hela Sverige måste leva” Läs fler artiklar på DN Debatt


Erik Helmerson: Vägra välja team Ebba eller team Horace

Summary: Tjafset om vad som är "sant" eller inte i Horace Engdahls och Ebba Witt-Brattströms böcker är helt ointressant, skriver Erik Helmerson.

Spaning: Kvinnor hejar på Ebba, män på Horace. Det finns undantag, men när man läser igenom vad som skrivits om de två litterära giganternas mediala tvekamp är mönstret tydligt. Eller snarare: Män låter Horace Engdahl hållas, kvinnor problematiserar honom. Vad gäller Ebba Witt-Brattström uteblir ofta problematiseringen. ”Beter sig verkligen Horace så svinaktigt som gestalten i Witt-Brattströms bok?” är en vanlig reaktion. Få har ställt sig frågan om verklighetens Witt-Brattström gjort exakt samma saker som berättarens ”ex” i Engdahls nya. Och det senare är ett sundhetstecken. Litteratur är litteratur. Hur noga man än dekonstruerar en människa av kött och blod kan man aldrig reducera henne till bokstäver på en sida. Detta faktum gör tjafset om vad som är ”sant” helt ointressant. I det som är på riktigt, intervjuerna kring boken, har Horace Engdahl helt avhållit sig från att kommentera det privata bråket. Det tycker jag hedrar honom stort. Böcker kan tala själva, de behöver inte tolkas ens – kanske allra minst – av sin upphovsperson. I mina ögon är den bästa boken i sammanhanget varken ”Århundradets kärlekskrig” eller ”Den sista grisen”. Det är Witt-Brattströms ”Kulturmannen och andra texter” från i februari. Denna bok andas mer könsförsoning än kärlekskrig. Som alla feminister kallas Witt-Brattström förstås för manshatare – men hennes angrepp på konceptet Kulturman består inte i att hon vill att vi ska läsa kvinnliga författare i stället för manliga. Däremot bör vi läsa både och. Ebba Witt-Brattström lyfter fram ett pärlband av kvinnliga kulturskapare och motiverar med stor kraft varför vi borde lyfta in dem och placera dem stadigt i vår konstnärliga kanon. ”Var finns den teaterchef som har modet att sätta upp Strindberg jämte (Alfhild) Agrell och (Anne Charlotte) Leffler, låta replikerna hagla korsvis i salongen så vi får ducka när fadren får svar på tal av modren?” skriver hon med sedvanlig topspin i formuleringen. ”Det optimala biblioteket” innehåller i Ebba Witt-Brattströms värld ”såväl manliga som kvinnliga snillen”. Så vägra välja team Ebba eller team Horace. Läs dem korsvis.


Att äta kakan och plocka russinen ur jämställdheten

Summary: För att uppnå jämställdhet måste kvinnor kunna dela med sig av barnets första viktiga tid i livet till sin partner. Att hävda att män är sämre lämpade för att ta hand om barn under barnets första tid i livet är lika illa som att påstå att kvinnor är sämre lämpade att vara chefer.

Är man förälder och vill att ens barn ska växa upp i ett jämställt samhälle så måste man kunna ta ansvar för att leva jämställt själv, även om man hellre skulle behålla privilegierna för sig själv. För att kunna uppnå jämställdhet måste kvinnor och män kunna dela på allt som är väsentligt i livet – och vad är väsentligt om inte våra barn? Hanna Löfström undrar varför mammor ska stressas ut i arbetslivet. Man skulle kunna formulera den frågan på ett annat sätt: Varför ska mammor avstå från det privilegium det innebär att bli den första och enda anknytningen i början av det lilla barnets liv? Svaret är mycket enkelt och återfinns i själva begreppets definition: ”Jämställdhet innebär att kvinnor och män har samma rättigheter, skyldigheter och möjligheter inom alla väsentliga områden i livet”. Löfström menar att mammor är bättre lämpade att ta hand om barnet under dess första tid i livet. Problemet med den formuleringen är att den samtidigt innebär att kvinnor och män har förutbestämda egenskaper som gäller för alla individer. Samma argument har använts genom historien för att förtrycka kvinnor. ”Kvinnor är inte lämpade att vara chefer” hörde jag helt nyligen. Nu använder Löfström samma typ av argument för att förtrycka män i deras föräldraroll genom att hävda att de inte är lika lämpade för rollen under den första tiden. Vad är det egentligen för skillnad på att säga ”Män är bättre lämpade att vara chefer” och ”Kvinnor är bättre lämpade att vara föräldrar”? När vi säger detta blir det också sant. Då ser vi bara sådant som bekräftar vår teori och inte alla tusentals ”undantag”. Att som Löfström säga ”jag vill ha jämställdhet” men sedan inte göra jämställdhet är precis som att säga att man vill ha en hälsosam och sund kropp men sedan lägga sig på soffan och äta praliner för att det är vad man vill ”just nu”. Barn gör som vi gör och inte som vi säger. Att ta ansvar för sina barns framtid vad gäller jämställdhet är att göra jämställdhet i praktiken på alla livets områden. Det innebär att barnet får tillgång till båda sina föräldrar i början av livet. Men om mamman verkligen VILL vara hemma en längre tid med barnet då? Löfström har hittat russinen i jämställdhetens kaka och VILL behålla dem alla för sig själv. Om hon inte får det så har jämställdheten ”gått för långt”. Men jämställdhet innebär att båda föräldrarna ska kunna ta del i barnets första tid i livet utan att betraktas som ”sämre”. Jämställdhet innebär också att en kvinna ska kunna tjäna lika mycket som en man även om han VILL tjäna mer. Men sedan har vi detta med det eventuella ekonomiska bortfall som blir då pappan är hemma, vilket ju jämställdhetsbonusen syftar till att minska. Föräldraledigheten ersätts ”bara” med 80 % av lönen. Men tänk om man kunde se bortfallet som en kostnad för en värdefull investering i sitt barns liv och inte som ”förlorade pengar” för familjen? De flesta barnfamiljer investerar gladeligen i dyra produkter för ”barnens bästa”, men är oförmögna att investera i barnets första tid genom ett bortfall av inkomst under en kortare tid. En jämnare fördelning av föräldradagar kan leda till att både kvinnor och män upplevs av arbetsgivare som potentiellt ansvarsfulla föräldrar som måste prioritera barnen i perioder istället för arbetet. Det kommer på sikt påverka löneskillnaden mellan kvinnor och män. När så skett har jämställdhetsbonusen spelat ut sin roll. Kvinnor och män ska ha samma rättigheter, skyldigheter och möjligheter inom alla väsentliga områden i livet. Kvinnor har många russin att vinna på att få halva kakan men det har männen också, för hur värdefulla och väsentliga är inte de russin som utgörs av våra barn?


”?Förläng skolplikten för nyanlända elever till 20 år”

Summary: Stor utmaning för svenska skolan. Nyanlända ungdomar som kommer i mellanstadieåldern och senare till Sverige bör omfattas av en förlängd skolplikt, kunna studera enligt en prioriterad timplan och få ett kortare sommarlov för att kunna nå behörighet till gymnasiet, skriver Jan Björklund och Christer Nylander (L).

Den svenska skolan står inför stora utmaningar, vilket blir än mer påtagligt när antalet nyanlända elever ökar starkt samtidigt som skolresultaten sjunker. Hur ska asylsökande och nyanlända elever kunna tas emot på bästa sätt och hur lyfter vi kunskapsresultaten? Många föräldrar frågar sig hur detta kommer att påverka deras barn och den skola de går i. Det är en oro som måste tas på allvar. Det stora antalet barn som anlänt till Sverige på senare år, inte minst under 2015, är en stor utmaning även utifrån undervisningssynpunkt. Den stora mängden ensamkommande flyktingbarn är en extra utmaning för hela skolväsendet. Dessa är i praktiken ofta i övre tonåren och befinner sig i den ålder där svenska ungdomar vanligen slutar den obligatoriska grundskolan. Liberalerna presenterar i dag fyra konkreta förslag för hur svensk skola bättre ska kunna möta dessa utmaningar och se till att alla elever når kunskapsmålen. Skolplikten för nyanlända ska kunna förlängas upp till 20 års ålder. De nyanlända som kommer till Sverige i förskole- och lågstadieåldern klarar sig ofta förhållandevis bra och bör ha goda förutsättningar att uppnå grundskolans kunskapsmål. Detta oavsett vilka sociala och ekonomiska förhållanden de kommer ifrån. De lär sig snabbt svenska när de befinner sig i skolan och får möjlighet att umgås med jämnåriga kamrater. För de nyanlända som kommer till Sverige i mellanstadie- och högstadieåldern är förutsättningarna betydligt sämre. De får en alltför kort tid i skolan och hinner därmed kanske inte nå kunskapsmålen i grundskolan. Många av dem har en besvärlig skolgång bakom sig i hemlandet eller i flyktingläger. Några har aldrig gått i skolan och är analfabeter. För elever i grundskolan upphör skolplikten vid vårterminens slut det nionde året efter skolstarten, vilket vanligtvis sker när eleven fyllt 16 år eller tidigare om de uppnått kunskapsmålen. För att ge nyanlända elever samma chans att nå kunskapsmålen är det rimligt att förlänga skolplikten för dessa eftersom tiden är en så betydelsefull inlärningsfaktor. För de som är i mellanstadieåldern när de kommer till Sverige bör skolplikten förlängas till 18 års ålder och för de som är i högstadieåldern och övre tonåren bör skolplikten förlängas till 20 års ålder. Skolplikten bör dock upphöra om eleven dessförinnan uppnått de centrala kunskapskraven i grundskolans läroplan. Undervisningen för ungdomar med förlängd skolplikt i åldern 17–20 år ska ske på grundskolenivå, men bör sannolikt ofta av sociala skäl förläggas till gymnasiets eller vuxenutbildningens lokaler. Prioriterad timplan för nyanlända. För nyanlända elever i tonåren blir den totala skolgången ofta för kort för att hinna uppnå målen i grundskolans alla sjutton ämnen. Rektor ska därför ges långtgående befogenheter att för dessa elever prioritera om i timplanen så att målen i första hand nås i de viktigaste basämnena. Halvera sommarlovet för nyanlända elever. De nyanlända elever som kommer till Sverige i sen ålder och precis startat sina studier i svenska i grundskolan riskerar att få svårt att upprätthålla sina svenskkunskaper under ett långt sommarlov utan kontakt med skolan och kamrater i skolan. Det kan därför finnas goda skäl att halvera sommarlovet för nyanlända elever för att ge dem tid att fortsätta sin undervisning i svenska under sommaren. Fler förstelärare i skolor i utanförskapsområdena. För elever i skolor i utanförskapsområden – områden där arbetslösheten är hög och utbildningsnivån låg - är utmaningarna extra stora. De elever som har de sämsta förutsättningarna ska ha mer ekonomiska resurser, men också möta de skickligaste lärarna och rektorerna. För att uppmuntra lärare och rektorer att söka sig till tjänster i skolor i utanförskapsområden ska dessa ges bättre löne- och arbetsvillkor. För att göra läraryrket mer attraktivt och möjligheter att utvecklas i yrket införde alliansregeringen ett särskilt statsbidrag som ger en löneökning på 5.000 kronor per månad till särskilt skickliga lärare med en karriärtjänst som förstelärare. Den nuvarande regeringen har sänkt ambitionen och valt att inte fortsätta att bygga ut karriärtjänstreformen. Liberalerna vill nu höja ambitionsnivån och gå tillbaka till den utbyggnadstakt som gällde under alliansregeringen och vi vill därutöver göra en särskild satsning på särskilda karriärtjänster i utanförskapsområdena. För att lära sig ett språk snabbt och korrekt är det viktigt att ständigt utöva det. Det är därför angeläget att civilsamhället i form av föreningar och studieförbund ges möjlighet att tillsammans med de nyanlända eleverna konversera och träna sig i det nya språket. I Migrationsöverenskommelsen finns statliga pengar avsatta för att civilsamhället ska kunna bidra till en god introduktion i det svenska språket och i samhällsorientering. Detta bör permanentas och utvecklas ytterligare. Den svenska skolan står inför kanske sin största utmaning på mycket länge. Ett stort antal nyanlända kommer att på kort tid slussas in i det svenska skolväsendet samtidigt som det är viktigt att vända det pågående kunskapstappet i svensk skola. Att kunna det svenska språket är en nyckelfaktor för att lyckas i Sverige. De nyanlända ungdomar som kommer sent till Sverige ska ges en möjlighet att uppnå kunskapsmålen i svensk grundskola. De bör därför omfattas av en förlängd skolplikt till 18 respektive 20 år, kunna studera enligt en prioriterad timplan och få ett kortare sommarlov för att nå behörighet till gymnasiet. 4 april 2016 Läs fler artiklar på DN Debatt


”Flyktingelever brinner för att lära sig mer”

Summary: Antalet nyanlända elever slår alla tidigare rekord. Nu utlovar regeringen nya satsningar på deras skolgång. I Rinkeby har man till exempel återanställt pensionerade lärare som ska undervisa ensamkommande barn.

Under den senaste tiden har antalet asylsökande i Sverige ökat betydligt, varav många är barn som har rätt att gå i skola och förskola. Ensamkommande barn utgör en stor grupp bland dessa elever, enligt Sveriges Kommuner och Landsting, SKL. Flera parter – däribland Lärarförbundet och Skolverket – har pekat på att det behövs insatser för att nyanlända elever ska få bättre möjligheter att nå goda skolresultat. Nu lovar regeringen att det ska göras nya satsningar för de nyanländas skolgång. – Alldeles för många nyanlända får för lite tid i skolan för att klara målen, sade Gustav Fridolin i en kommentar till DN i början av mars. Ett exempel på en satsning som genomförs just nu är ett projekt i Rinkeby, där lärarbristen har fått Stockholm stad att återanställa erfarna pensionerade lärare. På den färska arbetsplatsen i Rinkeby finns nu fem tidigare pensionerade lärare. Deras uppgift är att lära ensamkommande barn allt från svenska till engelska och matte – helst på fyra månader. – Det är häftigt. De brinner för kunskap, säger deras nyanställda lärare Alf Karlsson, 68 år. Eleverna, ett tjugotal afghanska tonåringar, är placerade hos familjer på Järvafältet och är sedan några månader tillbaka i skolbänken. – Framsteg sker varje dag, säger Peter Emsheimer, 70 år. – De är små juveler och förbannat hövliga. Nivån är olika. Någon är närmast analfabet och andra kan allt, understryker Peter Hougner, 71 år, och med 45 års lärarerfarenhet. – Det som krävs för att jobba med sådant här är sunt förnuft och pedagogisk förmåga, säger Alf Karlsson. – I Jordbro arbetade jag för länge sedan med elever från forna Jugoslavien och Turkiet som alla tyckte var annorlunda då. Men här räcker det inte bara med att vara lärare. Vi måste också lita på eleverna och deras kunskapssug, säger Peter Hougner. Hur kommunicerar ni? – När vår tolk inte är här kommunicerar vi med kroppen som skådespelare och en del kan lite engelska, säger Peter Emsheimer. Behöver ni vara så många? – Vi jobbar bara halvtid och så snart vi kommer innanför dörren finns det inte en sekund ledig tid, säger Alf Karlsson. – Vår huvuduppgift är ju att eleverna ska lära sig svenska, men sedan trycker vi in samhällsinformation som svenska värderingar, lagar, vad saker kostar, jämställdhet och likaberättigande. Ämnet kan vara matte men det handlar om Sverige, säger Peter Hougner. Utöver riktade satsningar finns det också förslag på hur nyanlända elever ska kunna fördelas på fler skolor. En granskning som DN gjorde 2015 visade att det är fyra procent av Sveriges grundskolor som tar emot en tredjedel av de nyanlända eleverna. Ett av förslagen från regeringens utredare är att kommuner ska ha möjlighet att göra undantag från det fria skolvalet, och på så sätt kringgå närhetsprincipen genom att sätta elever på andra skolor än de närliggande. Men förslaget har kritiserats, och man har ännu inte kunnat enas om en ny lagstiftning kring de nyanlända eleverna. – Utredarens förslag har fått en del kritik, nu tittar vi på hur vi ska lösa det. Alla är överens om att fler skolor måste hjälpa till, sade Gustav Fridolin till DN i mars. De flesta elever gör sitt skolval under våren, och enligt Fridolin kommer de nya lagarna inte ha hunnit träda i kraft tills dess: – Det ursprungliga förslaget var att lagen skulle träda i kraft i mitten av sommaren. Så även om de problem som nu uppstått innebär att den försenas, så är förutsättningarna ändå desamma. Under 2015 kom totalt 40 000 nyanlända ungdomar i åldern 13–18 år. Barnen i åldern 1–12 är färre, knappt 31 000. Antalet nyanlända barn i åldrarna 1–12 år motsvarar omkring två procent av eleverna i förskolan, förskoleklassen och i årkurs 1–6 i grundskolan. I åldern 13–15 år motsvarar antalet nyanlända drygt fem procent av alla elever i årskurs 7–9. I åldern 16–18 år motsvarar de nyanlända ungdomarna nästan åtta procent av befolkningen i samma åldersgrupp.


Hennes pedagogik gör Knutbyskolan till en förebild

Summary: För 15 år sedan klarade mindre än hälften av Knutbyskolans elever nationella proven i svenska som andraspråk. Då revolutionerade skolan sitt pedagogiska upplägg från grunden. I dag har andelen godkända elever lyft till över 90 procent.

Vid millennieskiftet hade Britt Johansson, lärare i svenska och svenska som andraspråk på Knutbyskolan i Rinkeby, ägnat två decennier åt hitta ett pedagogiskt grepp för att vända den negativa trend som skolan befann sig i. När det såg som sämst ut klarade knappt hälften av skolans elever nationella provet i svenska som andraspråk. Då, under en kurs för lärare i svenska som andraspråk, hittade hon genrepedagogiken. – Den skiljde sig så väldigt mycket från allt annat jag tidigare hade kommit i kontakt med, så jag bestämde mig för att testa den. Efter några års inkörningssträcka har elevernas resultatkurva pekat spikrakt uppåt. I dag klarar över 90 procent av Knutbyskolans elever de nationella proven i svenska som andraspråk och skolan får ofta ta emot studiebesök från andra skolor ute i landet som är nyfikna på hur man arbetar. Innan Britt Johansson – som i dag är utbildningsansvarig på skolan – upptäckte genrepedagogik brukade hon i vanlig ordning skriva ned det hon gick igenom under lektionen på tavlan. När lektionen var slut suddades det ut. Numera är förklaringar av viktiga ämnesspecifika begrepp närvarande i undervisningen hela tiden, oavsett ämne. I en biologisal kan begrepp som livscykel, klassificering och föda sitta uppklistrade på tavlan eller längs med väggarna. – När jag föreläser för rektorer brukar jag säga: Om era lärare arbetar med genrepedagogik måste ni när ni kommer in i klassrummet kunna se vilket ämnesområde de jobbar med. Men det är inta bara förklaringar av ämnesspecifika facktermer som ges stort utrymme i undervisningen. Att eleverna förstår innebörden av bindeord som för, kan och i jämförelse med tas inte för givet. – Man säger till klassen att vi kan se en film på fredag och förklarar veckans dagar. Sedan kommer fredagen, det blir ingen film och eleverna tycker att man har ljugit, för att man inte har brytt sig om att förklara det viktiga ordet kan. – Plötsligt kunde jag se varför saker och ting inte blivit bra tidigare Monica Andersson, forskare på institutionen för språkdidaktik på Stockholms universitet fick upp ögonen för Knutbyskolan när hon var föreståndare på Stockholm stads språkforskningsinstitut 2009. – Det man gör på skolan är att inte lämna eleverna ensamma med ämnestexterna i samhällskunskap, religion, historia och naturvetenskap. I stället går man in och packar upp texterna och förklarar hur de är konstruerade. – Det har visat sig – och det är här genrepedagogiken kommer in – att det finns väldigt tydliga textstrukturer i förklaringar och beskrivningar i skolans olika ämnen som man måste bena upp. Trots att genrepedagogiken i dag har vunnit mark även utanför Knutbyskolan, tror forskaren Monica Axelsson att skolan fortfarande är unik i sitt sätt arbeta. – När man kommer ut på skolor som forskare är det inte ovanligt att någon eller några lärare är fullkomligt fantastiska. Men sedan kan andra lärare vara mil ifrån samma förståelse för hur språk och kunskapsutveckling går till. På Knutbyskolan jobbar man med samma mål och medel på hela skolan. Läraren Britt Johansson tror att Knutbyskolans stora andel av elever med ett annat modersmål än svenska är en betydande anledning till att skolan haft så stor effekt av att arbeta genrepedagogiskt. Men samtidigt har hon sett att fler än barn med svenska som andraspråk kan dra nytta av den genrepedagogiska undervisningen. – Jag hade en kurs för ett antal år sedan nere i Torsås utanför Kalmar, där alla barn utom två hade svenska som förstaspråk. De var i regel barn från familjer med en låg utbildningsnivå, som hade samma låga resultat som vi hade i början av 2000-talet. Forskaren Monica Axelsson tror att det mest grundläggande inom genrepedagogiken – att lära eleverna att avkoda det formella skolboksspråket i alla ämnen – kan vara en nyckel till att lyfta den svenska skolans låga Pisa-resultat. – För flerspråkiga elever med svenska som andraspråk är det nödvändigt att bearbeta språket i alla skolans ämnen. Men när man frågar lärare hur många elever som klarar av att läsa lärobokstext alldeles själva visar det sig att det ofta är under hälften eller ännu färre som kan göra det, oavsett klass och skola. – Man behöver visa på skillnaden mellan informellt talspråk och det skrivna skolspråket. Det kan man bara lära sig om man får undervisning i det. Den pedagogiska modellen kommer ursprungligen från Australien och utvecklades till en början för elever med ett annat modersmål än engelska. Knutbyskolan i Rinkeby var tidigt ute i Sverige när man började till- lämpa modellen i början på 00-talet. Mycket av undervisningen går ut på att visa eleverna hur det formella skrivna språket skiljer sig från informellt talspråk, samt skillnaden mellan texter i olika ämnen.


”Föräldrar viktigare än de tror”

Summary: Många vuxna tror att de ska backa och inte bry sig om hur deras tonåringar beter sig på nätet. Men enligt Friends vill unga att deras föräldrar ska bry sig mer än vad de gör.

När Friends frågade barn och unga om deras föräldrar testade samma sociala medier och spel som de själva använde, svarade bara var femte att de upplevde att föräldrarna faktiskt gjorde det. Samtidigt visar forskning att barn och unga faktiskt vill att deras föräldrar engagerar sig i livet på nätet. Det säger Olle Cox, beteendevetare och ansvarig för Friends arbete mot mobbning och kränkningar på nätet. – Det är viktigare än många tror att föräldrarna engagerar sig i sina barns nätanvändande. Men gång på gång underskattar vuxna hur viktiga de är för hur deras barn beter sig på nätet, menar Olle Cox. Särskilt när det gäller tonåringar. Många tror att de vill att man som förälder ska backa och inte vara så närvarande i deras göranden, enligt honom. Problemet är att det inte kommer naturligt för oss i dagens föräldrageneration. Eftersom vi har växt upp i en tid när internet inte fanns så glömmer vi helt enkelt bort att fråga om nätet. När Friends frågade trettonåringar hur mycket föräldrar och andra påverkar hur de beter sig mot andra på nätet så visade det sig att mamma och pappa betydde mest. – Vi frågade hur viktigt det är vad olika personer tycker om vad de gör mot andra på nätet. Sedan frågade man dem hur arga eller irriterade de trodde att olika personer skulle bli om de kränkte någon på nätet. Till exempel vad deras pappa skulle tycka om de skrev ”idiot”, på en skala på ett till fem. Då visade det sig att föräldrarna betyder mycket mer än de själva tror. – Ofta pratar man om normer som något begränsande och negativt. Men i det här sammanhanget talar vi om normsystem som något möjliggörande och positivt, som talar om vad som är okej att göra mot andra och inte, säger Olle. Den viktigaste faktorn för att förebygga mobbning och kränkningar på nätet är att föräldern pratar om livet på nätet i det vardagliga samtalet, menar han. – På samma sätt som man pratar om träningen, hur det var i skolan, vem de lekte eller umgicks med, vad de åt till lunch, om de fick läxor. Det enda som behövs är några enkla följdfrågor som ”jaha, ni hade bild, vad gjorde ni då?” Eller ”okej, på lördag är det match, vill du att jag följer med?” – Alla dessa frågor som man ställer i det vanliga samtalet behöver man också ställa om det som händer på nätet: ”Vem umgås du med där?” ”Vad går spelet ut på och vilka tävlar du mot?”. Olle menar inte att föräldrar generellt struntar i vad deras barn gör på nätet. Tvärtom är de väldigt måna om att barnen har det bra även i den sfären, säger han. – Problemet är att det inte kommer naturligt för oss i dagens föräldrageneration. Vi ställer samma frågebatteri som våra föräldrar ställde till oss. Och eftersom vi har växt upp i en tid när internet inte fanns så glömmer vi helt enkelt bort att fråga om nätet. Olle Cox. Foto: Friends Olle tycker att det är glädjande att fler och fler tonåringar i åldersgruppen 13–16 år väljer att prata med en vuxen hemma om det som händer på nätet, enligt svaren på Friends frågor. – Det är jätteroligt eftersom det är det starkaste skyddsnätet för barn och unga, att det finns närvarande vuxna som man känner att man kan prata med om något händer. Vuxna har ett ansvar att finnas där och stötta om det sker kränkningar på nätet, menar han. Hur kan man då göra för att få igång det här viktiga pratet? För det första tycker Olle att man behöver skaffa sig litet grundläggande kunskaper, till exempel genom att googla. – Om man inte känner till något om till exempel ”Call of duty” eller ”Kik” så skaffar man sig litet grundläggande information, kanske från Wikipedia. För det andra föreslår han att man helt enkelt börjar genom att ställa frågor. Be tonåringarna att visa dig, och var intresserad när de gör det. Olle har pratat med vuxna som har sagt att när de väl har satt sig bredvid sina barn och tittat på när de spelar ”World och warcraft”, så har de plötsligt förstått vad det handlar om. – Ofta krävs det väldigt litet tid för att man ska få väldigt mycket mer kunskap. Och när man har den kunskapen så leder den till en annan typ av samtal. För det tredje så ska man erbjuda sitt stöd om något händer. Det är inte svårare än att man lovar att lyssna och finnas där, och att inte bli arg. Händer det ofta att föräldrar blir arga? – Ja, det är ganska vanligt, till exempel om ens barn har skickat en mindre lämplig bild som har spridits. Egentligen kanske man inte blir arg utan mer ledsen. Men sorgen kommer ut som ilska. Att bli arg motverkar sitt syfte, visar forskning. – Som förälder kanske man bara har ett enda fönster. Barnet berättar för dig vad som har hänt en gång. Och om du i det läget reagerar med ilska är risken att du inte får veta något mer. Särskilt om barnet redan från början har en känsla av att ha gjort något som hen inte borde ha gjort. – Barnet kanske också skäms och tänker att det är dess eget fel att det har blivit utsatt. Då är det inte bra om den som man väljer att anförtro sig till blir arg. Det blir en bekräftelse på att man har gjort fel och att man borde ha gjort annorlunda. Mamma påverkar mest Friends har låtit TNS/Sifo fråga unga vem som påverkar deras nätbeteende. Så här blev resultatet när ungdomarna själva rankade alternativen: Mamma, pappa, vänner, partner, syskon/kusiner/mor- och farföräldrar, lärare. 52 procent av de svarande i åldern 13–16 år uppgav att de pratar med en vuxen hemma om det som händer på nätet, mot 39 procent förra året. Resultatet bygger på webbaserade enkäter där 1 015 barn mellan 10 och 16 år svarat. Barnens föräldrar är medlemmar i TNS/Sifos så kallade webbpanel. Läs mer om Friends: friends.se Läs mer om webbbaserade undersökningar på Statistiska centralbyråns sida: scb.se


Erik Helmerson: FN är ute och cyklar

Summary: Sverige tycker att FN:s märkliga rapport om mänskliga rättigheter var bra. Då är det väl bara att göra som den säger, menar Erik Helmerson

Sverige får kritik av FN:s kommitté för mänskliga rättigheter. Dess rapport tycks få ytterligare tyngd av att åsikterna delas av människo- rättsorganisationen Civil Rights Defenders (CRD): ”Vi är väldigt positiva till rapporten”, säger organisationens chefsjurist Johan Stauffer. Men kanske förtas udden något av att just CRD står för en viktig del av underlaget till FN:s rapport. I februari skickade man in en skrift där 18 svenska intresseorganisationer gav sin syn på hur Sverige behandlar just deras grupp. Oftare än inte var svaret: mycket illa. Efter att ha tagit hänsyn till CRD konstaterar FN bland annat att i Sverige råder ”en konstant negativ skildring av muslimer i medierna”. Här hänvisar CRD till en studie från DO, som dock var så vetenskapligt svag att ombudsmannen själv kallade den ”inte en statistiskt fastställd och allmängiltig sanning”. Ändå dyker den alltså upp i en FN-rapport, vilket visar hur dålig forskning riskerar att föda dålig politik.   Det finns gott om andra märkligheter i FN-texten. Sverige förväntas vidta ”alla tänkbara åtgärder” för att alla romer från andra EU-länder som vistas här ska få full tillgång till jobb, utbildning, bostad och hälso- och sjukvård. Samt underlätta för dem att få del av alla sociala förmåner. Våra terrorlagar får kritik för att ”orättvist peka ut muslimer” och Sverige bör se till att organisationer som FRA och Underrättelsedomstolen blir mer transparenta. Kanske är man nyfiken på hur staten ställer sig till granskningen, det handlar ändå om rätt allvarliga anklagelser. Tja, så här säger enligt TT Per Olsson Fridh, statssekreterare på kulturdepartementet: ”Den utgör en viktig del i vårt arbete för att säkerställa full respekt för våra åtaganden om mänskliga rättigheter”. Är det bara jag som får bilden av en masochist som bugar och säger ”Tack för bestraffningen”? Vad statssekreteraren inte gör är att besvara kritiken. Varför har till exempel inte alla EU:s romer full tillgång till den svenska välfärden, mitt i flyktingkrisen? Hur ska terrorlagarna bli rättvisa mot muslimer? Varför är FRA inte mer transparent? Nu måste väl staten göra som den blivit tillsagd. Allt annat är ett erkännande av att detta är en rätt meningslös skrift.


Summary: REPLIK. Björn Sundins skriver (DN Debatt 29/3) att det går utmärkt att kombinera bostäder och naturskydd. Men hans påståenden om Stockholmsområdena Kymlinge och Gärdet bidrar till att förstärka en märklig och felaktig bild av problemen. Konflikten mellan naturreservat och bostadsbyggande är konstruerad, skriver företrädare för Naturskyddsföreningen.

Det behövs såväl bostäder och arbetsplatser som infrastruktur – och grönområden för ett bra liv. Naturen gör staden attraktiv. Det finns många kommuner – även i Storstockholm – som galant klarar att satsa på både boende och naturområden. I debatten används nu exempel som Kymlinge för att skapa en problembild som är medialt gångbar, men bostadsbyggandets hinder gömmer sig inte i naturreservatens grönska. Björn Sundins (S) skriver i sin debattartikel att det går utmärkt att kombinera bostäder och naturskydd, som man framgångsrikt gjort i bland annat Örebro. Men Sundins påståenden om Stockholmsområdena Kymlinge och Gärdet bidrar till att förstärka en märklig och felaktig bild av problemen. Det är en konstruerad konflikt mellan naturreservat och bostadsbyggande som florerar för tillfället. Förutom i Örebro, finns fler goda exempel på motsatsen. Växjö är ett exempel, men även i Storstockholm, där kommuner som Stockholm, Nacka och Huddinge visar att där det byggs mest, planeras det för och skyddas också flest reservat och grönområden. För att få en tydligare bild av att marktillgången för bostäder inte är en konflikt om naturreservat, kan man titta på diagram 21 på sid 139 i den regionala utvecklingsplanen för Stockholms län, RUFS 2010. Sammanställningen där visar att det finns mycket gott om plats att bygga på i Storstockholm. Det är mark som inte omfattar befintliga och planerade naturreservat och värdekärnor i de gröna kilarna och som inte - i vart fall av det skälet - riskerar att hamna i långdragna processer med protester. Samhällsplanering är att jämka samman intressen och göra kloka, långsiktiga val för mark och vatten, för bostäder arbetsplatser – och människors livskvalitet och grundläggande behov av natur, ren luft och grönska. Närhet till naturen är viktig för hälsa och livskvalitet. Enligt bolåneföretaget SBAB:s undersökning ”Bostaden och läget” är kommunikationer och närhet till naturen till och med de viktigaste faktorerna i omgivningen när man söker bostad. I Stockholm är de ”gröna kilarna” landskapsavsnitt där många olika värden ännu finns kvar. I RUFS 2010 beskrivs hur dessa grönområden bidrar till ”regionens attraktivitet, fungerar som utflyktsområden, beskriver historiska skeenden, rymmer kärnområden för biologisk mångfald med mera”. Tillsammans med den stora tillgången till stränder i regionen gör de Storstockholm till en attraktiv boendemiljö. När dessa levande naturområden bebyggs försvinner värden som inte kan återskapas. Besluten går inte att ångra. De bostadspolitiska samtalen på riksnivå borde ägnas åt att ta tag i de verkliga problemen med bristen på bostäder som bristen på bra kollektivtrafik, långsamma byggprocesser, dålig konkurrens inom byggsektorn och en kostnadsutveckling inom byggandet som rejält överstiger Konsumentprisindex. För byggmaterial har kostnaden ökat med 90 procent sedan 1998. Den allmänna kostnadsutvecklingen var drygt 20 procent under samma period. Det behövs fler bostäder, i Stockholm och på många håll i landet. Det behövs också boendemiljöer med natur och grönska. De är investeringar för framtiden. 29 mars 2016 Debattartikel Björn Sundin, kommunalråd (S), ansvarig för samhällsbyggnadsfrågor i Örebro: ”Vi kan hjälpa Stockholm att bygga tätt och grönt” Repliker Tomas Eriksson (MP), gruppledare Stockholms läns landsting: ”Bättre förtäta än bygga i de gröna kilarna” Tobias Olsson, förbundsdirektör för Sveriges arkitekter: ”?Med planering får vi både grönska och bostäder” Johanna Sandahl, ordförande för Naturskyddsföreningen & Mårten Wallberg, ordförande för Naturskyddsföreningen i Stockholms län: ”Närhet till naturen viktigt bostadsvärde” Företrädare för Sundbybergs kommun: ”?Vi bygger bostäder tar vårt ansvar för regionen” Slutreplik från Björn Sundin: ”Polariserade debatten om byggandet ett problem” Relaterade nyhetsartiklar Så vill regeringen snabba på bostadsbyggandet. Trög byråkrati kring byggprojekt pekas ut som ett skäl till bostadsbristen. Nu vill regeringen förenkla processen. Här stryps tillväxten av lågt byggande. I 46 av de 50 snabbast växande kommuner har bostadsbyggandet sackat efter befolkningsökningen visar DN:s granskning. Läs fler artiklar på DN Debatt


Summary: REPLIK. Stockholmsregionen kan bygga den mängd bostäder som krävs utan att bebygga de gröna kilarna om nyproduktionen istället fokuseras till att förtäta befintlig bebyggelse. Det finns alltså ingen motsättning mellan att bevara de gröna kilarna och att klara av att bygga de bostäder som framtiden och länets invånare behöver, skriver Tomas Eriksson (MP).

Björn Sundin, S-märkt kommunalråd i Örebro, skriver på DN Debatt (29/3) om att han vill hjälpa Stockholm samt kringliggande kommuner att bygga bostäder i grönområden. Detta utspel kommer som en i raden av en serie utspel. I förra veckan släppte även Stockholms Handelskammare en rapport där de hävdar att lösningen på bostadsbristen är att bebygga länets gröna kilar. Nyligen var också moderaterna ute och krävde stopp för fler naturreservat. Det behöver byggas många bostäder i Stockholm. I Boverkets senaste rapport säger man att det kommer behövas byggas 18 700 bostäder per år i Stockholm fram till 2025. Miljöpartiet vill bygga det som krävs och vi vet att man kan göra det utan att bygga bort länets viktiga gröna kilar. Nyligen skickade Stockholms läns landsting ut ett samrådsförslag för en ny utvecklingsplan för länet. Planen har som ett av sina huvudteman hur vi ska utveckla bebyggelsen i regionen. Landstinget har som en del av samrådet låtit konsultföretaget WSP göra en konsekvensanalys av förslaget. Rapporten visar tydligt att Stockholmsregionen kan bygga den mängd bostäder som krävs utan att bebygga de gröna kilarna om nyproduktionen istället fokuseras till att förtäta befintlig bebyggelse. Det finns alltså ingen motsättning mellan att bevara de gröna kilarna och att klara av att bygga de bostäder som framtiden och länets invånare behöver. Utmaningen ligger istället i att skapa mer byggbar mark på platser i länet där det är attraktivt att bygga och bo. För Miljöpartiet är det uppenbart att lösningen på den utmaningen handlar om två saker. För det första måste vi bygga ut kollektivtrafiken och koncentrera byggandet till kollektivtrafiknära lägen. Det är avgörande för att skapa attraktiva bostäder men också för att kunna öka byggtakten i ett område. Därför är det viktigt att Stockholms läns landsting, tillsammans med staten och kommunerna, säkerställer ett gynnsamt utfall av Sverigeförhandlingen med utbyggnad av ny tunnelbana, förlängning av Roslagsbanan samt byggande av spårväg syd. Utöver det vill Miljöpartiet i Stockholms läns landsting att staten tar ansvar för en utbyggnad av spårkapaciteten på sträckan Stockholm Uppsala. Det skulle enligt Handelskammaren kunna generera uppemot 100.000 nya bostäder. Landstinget måste också se till att de projekt för kollektivtrafikutbyggnad som de själva planerat blir av och inte skjuts på framtiden. Den andra avgörande faktorn handlar om att förtäta i befintliga bostadsområden och här krävs förändrad lagstiftning. Erfarenheterna från exempelvis USA där man låtit städer växa genom fler och expanderande villamattor avskräcker. Istället måste vi hitta vägar för hur villaområden kan omvandlas till bostadsområden med flerfamiljshus. Jag är glad för att det äntligen kommit igång samtal mellan regeringen och oppositionen när det gäller bostadspolitiken. Tyvärr har dessa samtal ännu inte lett fram till några konkreta tydliga förslag kring hur och på vilket sätt lagstiftningen ska förändras. För Miljöpartiet är bostadsbyggandet en av de viktigaste frågorna som måste lösas om Stockholm ska fortsätta vara en utvecklingsmotor för Sverige. Samtliga kommuner i Stockholms län, landstinget och näringsliv måste bidra i arbetet med att bygga fler bostäder om vi ska kunna möta denna utmaning. Samtidigt visar all tillgänglig forskning att sammanhängande grönområden är nödvändiga för att bevara både ekosystemtjänster och biologisk mångfald. De har dessutom en bevisat positiv inverkan på människors hälsa. Därför är det är djupt olyckligt att Moderaterna med stöd av Handelskammaren och nu tydligen även S i Örebro försöker skapa en motsättning, som inte finns, mellan att bygga bostäder och att bevara länets gröna kilar. Skapandet av en modern storstadsregion handlar om att låta det gröna gå hand i hand med nya bostäder. Det handlar inte om att välja mellan det ena eller andra. 29 mars 2016 Debattartikel Björn Sundin, kommunalråd (S), ansvarig för samhällsbyggnadsfrågor i Örebro: ”Vi kan hjälpa Stockholm att bygga tätt och grönt” Repliker Tomas Eriksson (MP), gruppledare Stockholms läns landsting: ”Bättre förtäta än bygga i de gröna kilarna” Tobias Olsson, förbundsdirektör för Sveriges arkitekter: ”?Med planering får vi både grönska och bostäder” Johanna Sandahl, ordförande för Naturskyddsföreningen & Mårten Wallberg, ordförande för Naturskyddsföreningen i Stockholms län: ”Närhet till naturen viktigt bostadsvärde” Företrädare för Sundbybergs kommun: ”?Vi bygger bostäder tar vårt ansvar för regionen” Slutreplik från Björn Sundin: ”Polariserade debatten om byggandet ett problem” Relaterade nyhetsartiklar Så vill regeringen snabba på bostadsbyggandet. Trög byråkrati kring byggprojekt pekas ut som ett skäl till bostadsbristen. Nu vill regeringen förenkla processen. Här stryps tillväxten av lågt byggande. I 46 av de 50 snabbast växande kommuner har bostadsbyggandet sackat efter befolkningsökningen visar DN:s granskning. Läs fler artiklar på DN Debatt


Summary: Kompromisser krävs. I Örebro kompenserar vi för grönytor som påverkas av byggande. I många fall är resultatet att naturvärdena ökar. Men även om Örebros tillväxt är hög och byggandet på rekordnivå så är vår utveckling beroende av Stockholm. Vi hjälper gärna Stockholm med lösningar, skriver Björn Sundin (S), kommunalråd i Örebro.

Om man följer debatten om bostadsbyggande i Stockholmsregionen kan man få bilden att den verkliga frågan är om det ska bli fler eller färre naturreservat. Lite hårdraget: ska stockholmarna tvingas sova utomhus i parker och grönområden eller ska bostäder byggas där grönskan tidigare var? Det må verka lite fräckt att som ”lantis” komma med synpunkter på detta, men debatten väcker fler frågor än svar. Självklart går det att kombinera utveckling och bevarande av naturområden med kraftigt byggande. Örebro är en av de kommuner som bygger mest i landet samtidigt som vi är en av de mest framgångsrika i att satsa på naturvård och friluftsliv. Så i all ödmjukhet kan jag tänka mig att tjänstemän från Örebro besöker både Sundbyberg, Stockholm och Statens fastighetsverk/Kungliga Djurgårdens Förvaltning (som äger/förvaltar Gärdet) och hjälper till. Örebro är nämligen beroende av att Stockholmsområdet växer. För även om Örebros tillväxt är hög och byggandet på rekordnivåer så är vår utveckling, liksom resten av Mälardalen, beroende av att Stockholm och kringliggande kommuner fortsätter utvecklas och fortsätter växa. Därför berör Kymlinge, Gärdet och andra områden i Stockholm även oss. Alla vet att närhet till grönytor, parker och naturområden är avgörande för livskvalitet, hälsa och utveckling. Samtidigt har vi en akut bostadsbrist som gör att höga naturvärden kan komma att hotas när behoven av byggande är så stort. Det är nämligen ingen tvekan om vilka värden som kommer att få stryka på foten om de låsta positionerna fortsätter. Risken är att vi om några år undrar hur vi tänkte när vi byggde bort en för stor del av dagens grönytor och lekytor. Idag brottas många av Sveriges kommuner med konsekvenserna av att volym och snabba lösningar innebar att andra värden tonades ner i miljonprogrammet 1965-1975. Byggandet då var rätt och nödvändigt, men i dag kan man önska att det skett med lite större omsorg om detaljerna. Nu behöver vi nämligen återupprepa det.   Prognoserna säger att Sverige behöver 700 000 nya bostäder fram till 2025, men dessvärre är byggtakten för låg i många delar av landet för att det ska vara möjligt. Regeringens inbjudan till oppositionspartierna om att skapa breda lösningar för ökat bostadsbyggande kommer förhoppningsvis att lösa en del av de hinder som finns i dag: exempelvis för liten rörlighet på bostadsmarknaden, långa överklagandeprocesser, statliga myndigheter som motarbetar nybyggnation och kommuner som vägrar släppa fram nybyggnation. De allvarliga problemen med att det byggs för få lägenheter med överkomliga hyror och att för få barnfamiljer kan efterfråga villor, radhus eller rymliga lägenheter kräver andra lösningar – det kommer sannolikt inte lösas i samtalen mellan regering och opposition. Att lösa bostadsbristen kommer att kräva konstruktiva kompromisser. När en del på allvar påstår att bostadsbyggande runt den befintliga (men stängda) tunnelbanestationen i Kymlinge skulle hota viktiga naturvärden och göra att sundbybergare och andra går miste om närheten till naturen visar det bara att Stockholmsdebatten behöver mindre polarisering, och mer konstruktiva lösningar. Om nej-sägarna och de kompromisslösa fortsätter hävda sin linje kommer det till slut resultera i att naturvärden på allvar hotas – det är inte naturvården som kommer att vinna om den ställs i motsats till bostadsbyggande. Det bästa vi som värnar om natur- och friluftsliv kan göra är att vara konstruktiva, kompromissvilliga och föreslå bra kompensation för de grönytor som måste försvinna när Sverige ska lösa bostadsbristen. Örebro är den av Sveriges större kommuner (de 18 kommuner över 80 000 invånare) som byggt mest per capita de senaste åren. Samtidigt har vi utsetts till Årets Friluftskommun 2012, 2013, 2014 (tvåa 2015, på samma poäng som ettan), till stor del tack vare vårt arbete med att göra naturen mer nära och mer tillgänglig för örebroarna. Det går alltså alldeles utmärkt att kombinera en hög takt i byggandet med höga ambitioner för friluftsliv och naturvård. Att vi är snabba när det gäller byggprocesser är en förutsättning för den höga takten i bostadsbyggandet, men också en viktig förklaring till att företagen i Örebro växer så snabbt och att så många nya företag etablerar sig här. Örebro är en tät stad, där hälften av befolkningen bor mindre än 3 kilometer från Örebro slott, 3 av 4 bor inom 5 kilometer från slottet. Nybyggnationen sker huvudsakligen inom 5 kilometers-radien. Att värna (och utvidga) grönytor är en förutsättning för täthet och tillväxt, dessutom är det ett viktigt säljargument för mäklare och fastighetsägare. Jag skulle inte ha något emot om Örebros stadsbyggnadschef lånade (eller hyrde) ut ett team till Sundbybergs stad för att hitta en bra kompromisslösning för bostadsbyggande runt Kymlinge station. Jag är säker på att någon av de framgångsrika tjänstemännen på naturvården tillsammans med någon av våra duktiga planarkitekter (bland de mest produktiva i landet) och någon av våra exploateringsingenjörer (som är vana vid en av Sveriges snabbaste marktilldelningsprocesser) kan hjälpa till så att några tusen nya bostäder kan byggas i Kymlinge samtidigt som kvarvarande (väl tilltagna) delar av grönskan får högre värden. Det är nämligen så vi brukar göra i Örebro: vi ser till att kompensera rejält för de grönytor som påverkas av byggande. I rätt många fall är resultatet att naturvärdena ökar – samtidigt som grönområdena blir mer tillgängliga. Tillväxt står inte i motsats till grönska. När tjänstemännen ändå är i Stockholmsregionen för att diskutera Kymlinge skulle de för övrigt kunna ta en sväng förbi Gärdet också. Om staten (genom kungahuset och överklagandeinstanser) slutade motarbeta förändring runt Gärdet skulle bostäder kunna byggas i utkanterna utan att områdets gröna kvaliteter hotades. Nu behöver nämligen alla hjälpas åt för att skapa förutsättningar på en fortsatt hög tillväxt i Sverige. Och bostadsbristen är ett av de största hoten, både mot Stockholm och mot resten av Mälardalen. Foto i text: Ulla-Carin Ekblom 29 mars 2016 Debattartikel Björn Sundin, kommunalråd (S), ansvarig för samhällsbyggnadsfrågor i Örebro: ”Vi kan hjälpa Stockholm att bygga tätt och grönt” Repliker Tomas Eriksson (MP), gruppledare Stockholms läns landsting: ”Bättre förtäta än bygga i de gröna kilarna” Tobias Olsson, förbundsdirektör för Sveriges arkitekter: ”?Med planering får vi både grönska och bostäder” Johanna Sandahl, ordförande för Naturskyddsföreningen & Mårten Wallberg, ordförande för Naturskyddsföreningen i Stockholms län: ”Närhet till naturen viktigt bostadsvärde” Företrädare för Sundbybergs kommun: ”?Vi bygger bostäder tar vårt ansvar för regionen” Slutreplik från Björn Sundin: ”Polariserade debatten om byggandet ett problem” Relaterade nyhetsartiklar Så vill regeringen snabba på bostadsbyggandet. Trög byråkrati kring byggprojekt pekas ut som ett skäl till bostadsbristen. Nu vill regeringen förenkla processen. Här stryps tillväxten av lågt byggande. I 46 av de 50 snabbast växande kommuner har bostadsbyggandet sackat efter befolkningsökningen visar DN:s granskning. Läs fler artiklar på DN Debatt


”När vi ser en möjlighet där vi kan skapa värde så tar vi den.”

Summary: Stockholm är en internationell techhubb medbolag som Klarna, Spotify och Truecaller. Men här finns också okända miljardbyggen. Från sitt kontor på Stureplan styr entreprenörerna Saeid Esmaeilzadeh och Ashkan Pouya över en grupp bolag värda uppemot fyra miljarder kronor.

Efter Silicon Valley har den svenska huvudstaden skapat flest globala techföretag i förhållande till sin befolkningsmängd. Inom en radie av någon kilometer från Stureplan i Stockholm finns betaltjänsten Klarna, musiktjänsten Spotify och mobiltjänsten Truecaller. För att nämna några. Men det finns också stora miljardbolag som är okända för den breda allmänheten. Saeid Esmaeilzadeh och Ashkan Pouya har under dussinet år lett sin grupp av bolag från kontoret på Stureplan. Bägge är visserligen kända inom finansvärlden och entreprenörskretsar – de har börsnoterat flera av sina bolag. Men utanför Stureplan är det få som känner till deras bolagsgrupp Serendipity, som bygger upp företag baserade på nya idéer. – Min förebild är typ Applied Materials, de bygger maskinerna åt företagen som tillverkar processorer. Inte många känner till dem. Det är skönt att inte bli igenkänd, säger Ashkan Pouya. De träffar ofta grundarna av Klarna, Spotify och andra bolag som Izettle, Mojang och Truecaller. Och de reser ihop ett par gånger om året. Hur reser de? Privatjet? – Det är lite blandat, säger Saeid Esmaeilzadeh och skrattar. Men det är då vi verkligen hinner prata med varandra. Ashkan Pouya är orolig för hur det hela låter, särskilt mot bakgrund av skandalen i skogsbolaget SCA där direktörer gjorde nöjesresor i privatjet på företagets räkning. – Det sticker folk i ögonen att man flyger privatjet, säger Ashkan Pouya. Även om vi betalar för det privat. Men ibland kan det finnas en poäng att hinna besöka två länder på samma dag. Det är torsdagskväll och kontorets belysning har dämpats. Saeid Esmaeilzadeh går igenom lokalerna som egentligen sträcker sig över två fastigheter. Han övertygade fastighetsägarna vid Stureplan i centrala Stockholm om att få riva väggen som skilde husen åt – numera kan man gå fritt emellan. Han går in i ett av de större rummen där ett antal anställda samlats. Öl, vin och snacks är framdukat och en slushmaskin är i gång med drinkblandning. Fyra–fem gånger om året anordnas ett mingel för bolagens personal och affärsbekanta. Inbjudningarna går också ut till entreprenörer i deras nätverk och andra de vill lära känna. Saeid Esmaeilzadeh erbjuder ett glas jordgubbsslush. Iskall krossad jordgubbe och en udd av möjligen ljus rom. – Det blir så när kemister blandar drinkar, säger Saeid Esmaeilzadeh och skrattar. Kemister, ingenjörer, jurister och en rad andra specialister finns bland de 50 på kontoret. Saeid Esmaeilzadeh är själv kemist, och 28 år gammal blev han Sveriges yngste kemidocent. Han lämnade den akademiska världen för att bli entreprenör och starta bolag som bygger på innovationer och avancerade tekniker. Nu försvinner han in till ett kontorsrum med vita skrivbord i rader. Ashkan Pouya kommer efter. De bär bägge likadana kläder. Ljus skjorta, mörk slips och en svart jeansjacka. På jackryggen bolagsnamnet: ”SERENDIPITY”. Det betyder lyckosamt sammanträffande. Duon står bakom en grupp av cirka 15 bolag som sysselsätter runt 1 000 personer. De har fabriker i Tjeckien, Storbritannien och Sverige, och försäljning i Europa och USA. Saeid Esmaeilzadeh är 41 och Ashkan Pouya fyller 40 i år. Ashkan Pouya rättar till sin slips. – Det är snyggt när man har slips till jackan. Det känns rätt formellt, säger han. Saeid Esmaeilzadeh instämmer. De gör så, faller in i varandras tankebanor. Lika snabbt kan de plocka upp en oavslutad diskussion de pausade några timmar tidigare – då diskuterades ett möjligt bolagsköp. Innan de beger sig ut i minglet säger Saeid Esmaeilzadeh att förhandlingar bör inledas snarast. – Vi borde kolla hur mycket de vill ha för bolaget, säger han. Jag intervjuade duon första gången 2009. Då låg kontoret vid Stockholms universitet. Av aktieägare, finansfolk och journalistkolleger har jag återkommande fått frågor på samma tema: Är det något skumt med dem? Underförstått: det går lite för bra för bolagen, de får det att se så lätt ut att bygga och börsnotera bolag. Vad har de förstått som andra inte förstår? Det var över schackbrädet vännerna möttes för första gången i Sverige. De är bägge födda i Iran och kom hit på 1980-talet. Ashkan Pouyas familj är från Shiraz i sydvästra Iran. Den islamiska revolutionen 1979 innebar att den USA-stödda shahen ersattes av ett shiamuslimskt prästvälde. Många flydde landet då, inklusive Ashkan Pouyas familj som hamnade i Gävle. Saeid Esmaeilzadehs familj är från huvudstaden Teheran. I vinterkyla fördes familjen av människosmugglare över bergen till Turkiet. De ville egentligen till Paris, men hamnade i Stockholmsförorten Husby. I Sverige träffades Ashkan Pouya och Saeid Esmaeilzadeh genom det stora nätverket av iranska familjer och förenades i intresset för schack och kampsport. Saeid Esmaeilzadeh läste kemi på Stockholms universitet och Ashkan Pouya internationell ekonomi i Uppsala samtidigt som han skördade idrottsframgångar. År 2000 blev han världsmästare i combat jujutsu. Saeid Esmaeilzadeh å sin sida, i ett lyckosamt sammanträffande – en serendipitet, ett ord ursprungligen från en persisk saga – skapade i sitt laboratorium ett hårt glas med närmast diamantegenskaper. Han insåg att upptäckten kunde kommersialiseras och vände sig till barndomsvännen Ashkan Pouya, som var färdig med sin utbildning och drömde om att bli entreprenör. De bildade ett investmentbolag, som heter Serendipity Ixora. Investmentbolaget grundar, driver och äger bolag med olika innovativa produkter. Till exempel medicinteknikbolaget Episurf som tillverkar knäledsimplantat, Voff Science som tillverkar ett speciellt foder för husdjur och Diamorph som bildades för Saeid Esmaeilzadehs hårda glas och i vilket man i dag tillverkar andra tekniskt avancerade material. På Stureplan pågår styrelsemöte i Diamorph. Det är mitt på dagen och solen skiner in i lokalerna. Utanför konferensrummet passerar Amin Omrani, en långvägare i bolagsgruppen som avancerat till vd för Serendipity Ixora. Jag frågar honom om detta inte är samma lokaler som förr tillhörde Weaving Capital, fondförvaltaren som för ett antal år sedan förskingrade fyra miljarder kronor av sina investerares pengar. Den svenske grundaren sitter av 13 år i brittiskt fängelse. – Jo, säger Amin Omrani. Men dra inte upp det med Ashkan. Han är så vidskeplig och tror att det sitter i väggarna. Några timmar senare frågar jag ändå Ashkan Pouya om Weaving Capital och vidskepligheten. – Är det Amin som sagt det, undrar han. Askhan Pouya menar att han inte är vidskeplig på det sättet, utan faran ligger i att sätta upp vissa mål, utan att veta varför. – Det är snarare att så att jag är orolig när folk bygger monument över sig. Man ska vara uppmärksam på det. Till slut öppnas dörren till styrelserummet och Diamorphs ledamöter kommer ut. Tony Moore är en äldre britt med hög röst, lika högt skratt. Han sålde sitt bolag till Diamorph för ett antal år sedan. – De är riktiga karaktärer. Väldigt annorlunda mot alla andra jag mött i affärslivet, säger Tony Moore om Saeid Esmaeilzadeh och Ashkan Pouya. Vad betyder det? – Att de fäster väldigt stor vikt vid personliga kontakter. Såg du inte björnkramarna vi fick på slutet av mötet? säger han. – De är lite casual, inte så byråkratiska – det är en familjär stämning, säger han och sveper med handen mot skrivborden där personalen sitter. En annan styrelseledamot är Anders Mörck. Till vardags finanschef i Latour, ett stort börsnoterat investmentbolag grundat av finansmannen Gustaf Douglas. Anders Mörck träffade Ashkan Pouya och Saeid Esmaeilzadeh för fyra år sedan och föll för dem direkt. Tre veckor efter första mötet gick Latour in som näst största ägare i Diamorph. Anders Mörck menar att företagets innovativa produkter lockade. – Vi var snabba med att tycka att det passade oss. Det kändes bra och känns fortfarande bra. Varför? – Långsiktighet, säger Anders Mörck. Vi går in i bolag som vi vill äga för evigt. Ashkan Pouya och Saeid Esmaeilzadeh står utanför mötesrummet och flera i personalen försöker fånga deras uppmärksamhet, för att ställa snabba frågor eller boka möten. De har inga assistenter. Alla kan boka möten i deras kalendrar, men att hitta en lucka är desto svårare. – Jag försöker ta så få beslut som möjligt, säger Ashkan Pouya om sin ledarstil. Han menar att de anställda bör agera självständigt. Hans ambition har också fått konsekvenser för garderoben. – Jag har mestadels svarta kläder, för att jag ska slippa tänka på vad jag ska bära, säger han, för dagen klädd i svart kostym och slips; klädsel för en styrelseordförande. Under de timmar och dagar jag följer Saeid Esmaeilzadeh och Ashkan Pouya diskuteras ständigt affärer och transaktioner. Beloppen nämns i termer av tiotal: 30, 40 eller 50. Miljoner vill säga. Gruppen av bolag som de kontrollerar värderas till mellan 3,5 och 4 miljarder kronor. De siffrorna bygger på värderingar som gjorts när man tagit in nytt kapital. Bolagsgruppen är tio gånger större än vid min första intervju. Men de är inte nöjda. – Saeid sade i en intervju 2010 att vi ska ha ett marknadsvärde på 10 miljarder kronor år 2020. Jag tror att vi kan nå det, säger Ashkan Pouya och tillägger att det inte innebär att de slutar då. – Om man vill tjäna pengar för att sluta jobba, då uppfattar man jobbet som tungt. Men om man i stället kan jobba med saker som utvecklar en och världen, då är det kul på ett helt annat sätt. Ashkan Pouya och Saeid Esmaeilzadeh äger ungefär halva bolagsgruppen. De äger aktier för cirka en miljard kronor var. Vid ett senare tillfälle frågar jag Saeid Esmaeilzadeh om de som affärspartner nöjt sig att komma överens med en handskakning. – Nej, vi har aktieägaravtal, säger Saeid Esmaeilzadeh. Sådant är inte kul, men det är det inte att skriva testamente heller. Det är ändå bra att ha gjort det, säger han och tillägger att de också är överens om att hålla ihop. – Vi har sagt att vi ska fokusera på detta, och inte köra något annat. Underförstått: inte satsa i andra entreprenörsprojekt. Plötsligt störtar Saeid Esmaeilzadeh in i rummet, går snabbt fram med sin Ipad i handen och pekar på dess skärm: – Har du snackat med Daniel och sagt att vi inte var intresserade av köpa bolaget? – Ja, de är väldigt lönsamma, säger Ashkan Pouya. Daniel sa att det kommer bli ett högt pris. – Vet du for a fact? Sade han vilket pris? – Nej, vi kan snacka vidare med honom. Saeid Esmaeilzadeh lämnar rummet. Ashkan Pouya förklarar deras metod för att skapa nya bolag. – En väldigt viktig poäng är att vara flexibel och inte låsa sig fast. Affärsidén är snarare en arbetshypotes. Och vi jobbar med människor som är bra på vad vi kallar en kreativ dans, att ta fram en bra affärsidé. Saeid Esmaeilzadeh stiger in i rummet igen. Han är otålig, den som alltid vill ha sällskap runt sig. – Ska vi åka till Xbrane? Annars tar jag ett möte nu, säger Saeid Esmaeilzadeh. – Vi ska åka, jag ringer Siavash på en gång, säger Ashkan Pouya. Oj, han har visst ringt. Låt oss åka nu. Xbrane blev i februari deras färskaste bolag att gå till börsen. Bolaget har tagit fram en ny teknik som gör att vissa proteinbaserade läkemedel kan tillverkas billigare. Börsen är inte något mål i sig, enligt grundarduon. Dit går de bara om kapital ska tas in eller om det finns många aktieägare som vill öka eller minska sitt aktieinnehav. Utanför Stureplan hoppar de in i en taxi. En Mercedes som Ashkan Pouya bokat via en mobilapp. I bilen berättar Saeid Esmaeilzadeh att den stora prövningen för Serendipity kom i samband med eurokrisen då nästan all verksamhet på finansmarknaden stannade upp. Vid tiden ville få banker låna ut pengar till företag, samtidigt hade de inlett förhandlingar med Tony Moore, den högröstade britten vi träffade utanför styrelserummet. Men hans bolag var flerfalt större och Saeid Esmaeilzadeh och Ashkan Pouya behövde skaka fram över 700 miljoner kronor för köpet. De gav ut en företagsobligation. Investerare som köpte andelar i den blev lovade en procentuell avkastning för pengarna de lånat ut. Det var också då Latour valde att investera. Men det var på håret. – Vi var tvungna att själva stoppa in de sista 20 miljoner kronorna, säger Saeid Esmaeilzadeh. Affären gick i hamn. Nu, flera år senare, är Diamorph i ett annat läge. Bolaget omsätter runt en halv miljard och tjänar runt 150 miljoner kronor. Saeid Esmaeilzadeh poängterar att det känns bra att bolagsgruppens finansiella ställning är så pass god att man kan sätta bolagens bästa främst. – Nu kan vi själva bestämma och tvingas inte till vissa beslut, säger Saeid Esmaeilzadeh och konstaterar att grundarduon blev ekonomiskt oberoende i ungefär samma veva, år 2009. Taxibilen stannar utanför Arrheniuslaboratoriet vid Stockholms universitet, där Xbrane har sitt forskningslabb. Det var här deras resa började för tolv år sedan. – Det var jättelänge sedan jag var här, säger Ashkan Pouya och börjar fotografera med mobilen. Men vad har Saeid Esmaeilzadeh och Ashkan Pouya för roll egentligen? De har ju bolag verksamma inom allt från service av hissar, personalrekrytering, allergimedel för husdjur och keramiska industriprodukter. – Vår kärnkompetens är dynamiken i hur man bygger upp bolag baserade på nya idéer, säger Ashkan Pouya. När vi börjar med ett bolag så gör vi allt. Då finns ingen personal, bara en idé. En person som följt bolagsgrupperna länge, men inte vill framträda med namn, säger att bolagsgruppens storlek gör att affärsriskerna sjunkit. – Förr var det nog mer risker, men nu är det så stort och diversifierat. Det har de gjort bra. Om man skulle hitta någon risk så står den antagligen för bara en liten del av hela bolagsgruppens verksamhet. En annan person som känner grundarduon anser att bolagsgruppens svaghet historiskt sett har varit otydligheten. – Jag tänker på deras kommunikation. De har varit inkubator, riskkapitalbolag, investeringsfirma och nu investmentbolag. Investerarna har nog haft svårt att begripa allt. Grundarna menar att deras styrka har varit deras bredd. Enligt Ashkan Pouya väljer en del entreprenörer att fokusera på en bransch, vilket gör att de får skygglappar och inte märker att världen förändras. – Jag läste en bok om Kamprad, att han försökte bygga en komplicerad struktur för Ikea för att förhindra insyn. Det har inte vi gjort. Vi har inga skatteoptimerande strukturer utanför Sverige. Allt är här. Xbranes verksamhetschef i Sverige, Siavash Bashiri, tar emot och för dem genom långa korridorer. I ett av rummen sitter forskaren som tagit fram innovationen bakom Xbrane, professor Jan-Willem de Gier. Ashkan Pouya gömmer sig bakom hans dörr och slänger sig med ett vrål in i hans rum. Jan-Willem de Gier hoppar till och skrattar. Han samlar sig snart och klickar ned en aktiegraf i webbläsarfönstret. – Jag höll faktiskt på att kolla på Xbranes aktiekurs, säger den leende professorn. Väl inne i labbet får duon en uppdatering av forskarna. Det handlar om temperaturskillnader och hur proteiner förändras. Vad ser kemisten Saeid Esmaeilzadeh som en icke-kemist inte ser? Han förklarar vad några apparater används till. – Men det var många år sedan jag stod i ett labb, säger Saeid Esmaeilzadeh. Han konstaterar att frånvaron gör att han inte har helt bra koll på hur man gör nu för tiden och att det skulle ta ett tag innan han blev varm i kläderna igen. Trots att han lämnat labbet har Saeid Esmaeilzadehs bakgrund och kontaktnät i den akademiska världen varit till hjälp för att bygga Serendipity. Ashkan Pouya vill gärna prata om risker. Han menar att satsningarna är många och att de fruktsamma bolagen är så pass lönsamma att de kompenserar för förlustbolagen. – Vi har inte haft ett enda förlustår, men ändå haft bolag som gått under. Med åren har Serendipity byggt upp ett gott anseende i forskarvärlden och i entreprenörskretsar, och har även en stor skara supportrar som köper aktier. De har alltså tagit rygg på Ashkan Pouya och Saeid Esmaeilzadeh. – Totalt antal aktieägare? Det är väl några tusen, säger Saeid Esmaeilzadeh. – På våra bolagsstämmor kommer några hundra av dem, säger Ashkan Pouya. Sedan vänder sig Ashkan Pouya till Saeid Esmaeilzadeh och säger att taxin snart är här. Det är dags att röra på sig om de ska hinna med kvällens mingel på Stureplanskontoret. Det har hunnit bli kväll och jordgubbsdrinkar serveras från slushmaskinen. Ashkan Pouya dricker inget. Han tar i stället stora nävar med popcorn som han hivar i sig med en enorm aptit. Mellan tuggorna säger han att han funderat och har nu ett svar om vilket som är den största utmaningen inom bolagsgruppen. Han nämner Premune, hälsoföretaget inriktat på husdjur. – Vi hade en jättestudie, 200 hundar testades på olika ställen i Norden. Vi hoppades knäcka koden bakom den gen som aktiveras och leder till att djur och människor får allergier. Nyligen fick de forskningsresultatet i ett kuvert. – Och så kom resultatet: totalflopp! Kostade bolaget 100 miljoner kronor. 100 miljoner? – Nja, det var snarare runt 90 miljoner. Det var många involverade och sedan alla regelverk som skulle uppfyllas. Det är dyrt att forska. Vad ska ni göra nu? – Det finns lite pengar kvar. Men det är bättre att misslyckas ordentligt än att göra det halvt. Blir det halvlyckat så kan man luras till att fortsätta med något som senare visar sig inte funka. Bättre med ett ordentligt misslyckande. Varför är de så rastlösa? – Vi är opportunister, säger Ashkan Pouya. När vi ser en möjlighet där vi kan skapa värde, så tar vi den. Saeid Esmaeilzadeh lyfter blicken och konstaterar att det finns något annat som hela tiden tvingar honom framåt. – Prestationsångesten. Den är både min piska och min morot. – Jag tror att det är viktigt att ha en stark drivkraft. Hellre vara en människa med stark drivkraft än en utan. För om du har fel så kommer världen att sålla bort dig till slut, säger Ashkan Pouya. De refererar till ett samtal de hade häromdagen, om vad som gör livet värt att leva. – Nya erfarenheter, det är att leva livet – eller snarare när man befinner sig i en resa mellan två olika stadier, säger Saeid Esmaeilzadeh. Det är som ”Greven av Monte Cristo”, om man ska sitta i en cell hela livet och inte kunna uppleva saker, även om man lever 200 år, så är det ett ganska värdelöst liv. Jag lever hellre ett kortare liv, men lär mig, upplever och förstår många olika saker. Ashkan Pouya konstaterar att livet som entreprenör inte per automatik gör en lycklig. – Jag tycker inte att lycka i sig är ett självändamål. För jag vet att jag skulle kunna vara lycklig varje dag, om jag inte utsatte mig för potentiellt negativa saker. Men som entreprenör kan man inte undvika det. Saeid Esmaeilzadeh funderar om inte detta är hemligheten till deras framgång, att de delar på bördorna. – Det är därför jag är lite lyckligare med Saeid än utan honom, säger Ashkan Pouya och tittar på Saeid Esmaeilzadeh. Jag frågar om inte deras driv kan förklaras med att de vill se hur långt de kan gå, särskilt eftersom de började i en ekonomiskt begränsad tillvaro, för trettiotalet år sedan. – Jo, det finns mycket revanschlystnad. Men den är mer en morot, säger Saeid Esmaeilzadeh. – Däremot prestationsångesten, den är mörk när den slår in, och har en helt annan sida. Det är för att undvika det som jag gör detta. ”Det är bättre att misslyckas ordentligt än att göra det halvt. Blir det halvlyckat så kan man luras till att fortsätta med något som senare visar sig inte funka.” Ashkan Pouya ”En väldigt viktig poäng är att vara flexibel och inte låsa sig fast. Affärsidén är snarare en arbetshypotes.” Ashkan Pouya ”Prestationsångesten är mörk när den slår in. Det är för att undvika det som jag gör detta.” Saeid Esmaeilzadeh Serendipity Ixora Investmentbolag som investerar i innovationsbolag och företag med avancerade tekniker. I portföljen finns bland annatDiamorph, Episurf, liksom företagen Premune,IRRAS, Xbrane och Swecure som alla arbetar med läkemedel på olika sätt. Sdiptech Fokuserar på stabila och mogna verksamheter. Äger ett antal hisservicebolag, samt är verksamt inom servicetjänster såsom personalrekrytering, bemanning, juridik och pr. Ashkan Pouya Född: 1976. Bor: Djursholm. Familj: Hustrun Emma, två barn. Saeid Esmaeilzadeh Född 1974. Bor Östermalm, Stockholm. Familj Hustrun Katja. Fyra katter.


Såren efter Srebrenica

Summary: DN 26/3 2016. Den bosnienserbiske ex-ledaren Radovan Karadzic har förklarats skyldig till folkmord, krigsbrott och brott mot mänskligheten. Mycket svartare än så blir inte ett brotts-cv.

Den bosnienserbiske ex-ledaren Radovan Karadzic förklarades på onsdagen skyldig till folkmord, krigsbrott och brott mot mänskligheten av FN:s krigsbrottstribunal för det forna Jugoslavien (ICTY) i Haag. Mycket svartare än så blir inte ett brotts-cv. Men hur svårt det är att skipa rättvisa och att nå försoning visade sig vid en efterföljande radiodebatt i ”Studio ett”. Armin Hadzic, svenskbosnier som flydde till Sverige 1992, berättade där att han kände besvikelse för att inte Karadzic fälldes för folkrättsbrott vid fler illdåd än massakern i Srebrenica. Glädjen solkades också av att processen tagit lång tid. Samt av det faktum att Karadzic av många fortfarande ses som en nationalhjälte. Mark Klamberg, docent i folkrätt vid Stockholms universitet, intog föga förvånande en mer juridisk hållning. Han förklarade att krigsbrott och brott mot mänskligheten också var mycket allvarliga brott. Och att det för att dömas för folkmord inte räcker med att skada eller döda många ur en grupp utan också kräver uppsåt att förinta ett visst folk. I det avseendet sticker Srebrenica ut. Under några få dagar massakrerades 8.000 muslimska män och pojkar. Det utmärker sig som en av de grymmaste händelserna i Europa sedan andra världskriget. Också när man har att göra med systematiska slaktare av historiskt snitt är det viktigt att den civiliserade världen, och inte minst rättsmaskineriet, svarar civiliserat. Och det gör man genom att inte töja på brottsrekvisit och viktiga rättsprinciper. Skyldiga ska dömas. Och de ska dömas hårt. Men de ska också dömas rättvist.   Tiden så. Sex års rättsprocess är onekligen en lång tid. Men brotten är svåra och eftersom domstolen förutom att döma också har till uppgift att klarlägga ett historiskt skeende så måste det få ta tid. Det man däremot kan uppröras över är hur Karadzic, liksom krigsförbrytaren Ratko Mladic, med stöd av president Slobodan Milosevic under mer än ett decennium kunde hålla sig undan rättvisan. Men det är dessvärre inte unikt för personer som begåtts krigsbrott under Bosnienkriget. Åtskilliga blodbesudlade krigsherrar från den afrikanska kontinenten har också fått hjälp att gömma sig. Ur ett moraliskt perspektiv är de ”lösningar” som nu diskuteras i Syrienkonflikten långt mer svårsmälta. På hög internationell nivå talas om att massmördaren Assad under någon form av tänkt övergångsperiod ska sitta kvar vid makten i stället för att skaka galler i en cell. Det är stötande. Men det är också alternativet: att mördandet ska fortgå och kosta ännu fler människoliv. Viss tröst är ändå att rättvisan till sist ofta hinner i kapp förövarna. Slobodan Milosevic fick förvisso inte någon dom. Men han hann åtalas innan han dog. Och han tillbringade flera år i sin häktescell. Det var nog ett mindre ärofullt slut än han hade tänkt sig. Under årens lopp har vi sett såväl nazistförbrytare som Kambodjas röda khmerer stappla in i rättssalar. De har mer sett ut som personer som rullas ned till tisdagsbingon i dagrummet på långvården än som massmördare. Det går förstås att invända att processen är dyr, att krigsbrotten ligger långt bak i tiden och att man straffar någon som ändå snart kommer att dö. Men värdet av att det inte heller informellt finns någon preskriptionstid, att krigsförbrytare aldrig kan andas ut, ska inte underskattas. Karadzic dömdes till 40 års fängelse. Eftersom han redan är 70 år kommer han inte att kunna sitta av hela straffet. Också det fann Armin Hadzic stötande. Men i praktiken har Karadzic dömts till livstids fängelse. Och något hårdare straff finns inte – och ska heller inte finnas – i Europa. En rättsprocess av detta slag läker inte alla sår. Men det gör faktiskt inte heller alternativa processer, som sanningskommissioner. För läkning behövs tid, demokratisk utveckling och insatser från civilsamhället. Men ett juridiskt avslut är i alla fall en början. Kanske till och med en förutsättning för vidare utveckling. Att nationalismen fortfarande spirar i Europa är en tragedi. Men det kan inte krigsbrottstribunalen göra något åt. Också där måste lösningen sökas bland nuvarande politiska ledare och i civilsamhället. Så att domstolen inte löst alla problem är inget skäl att underkänna domen. Rätten har löst ett. Och mer än så kan man inte begära. 10 april 2016 Signerat. Amanda Björkman: Malmö stads arrogans är ett svek mot IS offer Malmös agerande är under all kritik. Stockholm, Göteborg, Örebro och Borlänge meddelade i slutet av förra året att de kommer att inrätta så kallade kunskapshus, för att säkerställa kvalitet i arbetet med extremister av olika slag. Alla ledare. Till DN:s ledarsida.


”?Sverige bör ha en nollvision för växthusgasutsläpp”

Summary: Oroande debatt. Parisavtalet förde med sig positiva resultat, men man missade tillfället att peka ut inriktningen för hur målet ska nås. Det vore önskvärt med en tydlig svensk vision om att det ska ske genom ett fossilfritt Sverige – inte genom att vi förlitar oss på framtida negativa utsläpp genom ännu oprövad teknik, skriver fem klimatforskare.

Regeringen bör konkretisera visionen om ett fossilfritt Sverige utan att förlita sig på framtida negativa utsläpp. De senaste veckornas debatt kring Sveriges klimatmål sätter fingret på bristande kunskapsunderlag om konsekvenserna av att förlita sig på framtida teknik för att i efterhand avlägsna växthusgaser ur atmosfären. Parisavtalet förde med sig många positiva resultat. Den största överraskningen var att de mest sårbara länderna fick gehör för sina krav på tuffare temperaturmål. Världens länder beslöt att begränsa uppvärmningen till väl under två grader, jämfört med förindustriella nivåer, och sträva efter att begränsa den till max 1,5 grader. Men beslutsfattarna missade ett gyllene tillfälle att peka ut inriktningen för hur vi ska nå målet. Tre dagar innan förhandlingarna avslutades fanns skrivningar om en samhällsomställning med fokus på dekarbonisering. En sådan formulering skulle markerat att det handlar om att ställa om samhällen från fossilbränsleberoendet till renare och effektivare teknik och livsstilar. Avtalet hänvisar istället till en vag formulering om balans mellan växthusgasutsläpp och -sänkor mellan år 2050 och 2099. Avtalet har fått förespråkare för olika geoengineering-tekniker att vädra morgonluft. Dessa går ut på att antingen avlägsna koldioxid från atmosfären eller begränsa solinstrålningen. I dag publicerar vi vid Linköpings universitet en rapport som kartlägger forskningsläget kring geoengineering. Vi visar att teknikerna ännu är i sin linda och att de är behäftade med stora osäkerheter och miljörisker. Det går inte att förlita sig på dess framtida potential. Man kan återta redan gjorda utsläpp från atmosfären genom att förbränna biomassa och samtidigt avskilja och sedan deponera den koldioxid som frigörs samt plantera motsvarande mängd ny biomassa (BECCS eller Bio-CCS), permanent öka skogsarealer, göda haven eller på teknisk väg fånga in koldioxid ur atmosfären och sedan deponera den. Nettonegativa utsläpp innebär att vi återtar mer växthusgaser än vi släpper ut. Det skulle göra det möjligt för världens samhällen att uppnå en viss utsläppsbudget på lång sikt, även om man grovt överskrider den de närmaste decennierna. För att kostnadseffektivt begränsa uppvärmning till väl under två grader förutsätter de flesta scenarier sammanställda av FN:s klimatpanel, storskalig användning av BECCS. Forskningen menar att det kan kräva landarealer motsvarande mellan en till tre gånger Indiens storlek. BECCS har dock ännu bara prövats i liten skala. Flera helt avgörande frågor är olösta, såsom deponeringskapacitet, läckage, hot mot biologisk mångfald, vattenåtgång, tillgång på mark för att odla biomassa och inverkan på möjligheterna att föda en växande världsbefolkning. Vi menar att BECCS i mindre skala mycket väl kan ha en roll i framtida klimatpolitik, men att denna är högst osäker. Eventuella negativa utsläpp från BECCS bör i dagsläget inte planeras in som åtgärd för att nå svenska klimatmål. Kunskapsläget är helt enkelt för osäkert. Däremot är en forskningsstrategi för BECCS motiverad. En klimatstrategi som bygger på storskaliga nettonegativa utsläpp är oroande av fem anledningar: 1 En förhoppning på framtida negativa utsläpp riskerar att fördröja utsläppsminskningarna och därmed öka kostnaderna för temperaturmålet, om det visar sig att de negativa utsläppsteknikerna inte kan leverera som planerat. 2 Teknikerna är oprövade i stor skala och det finns en stor osäkerhet om det är tekniskt och biofysiskt möjligt att uppnå tillräckliga permanenta negativa utsläpp. 3 De leder sannolikt till oönskade ekologiska, sociala och försörjningsmässiga konsekvenser. 4 Vi går miste om de positiva effekterna av att fasa ut fossilbränslebaserad energi, till exempel positiva hälsoeffekter, energieffektivisering, ökad energisäkerhet och modernisering av städer. 5 Om storskalig BECCS visar sig ogenomförbart så finns det risk att mer oönskade och riskfyllda tekniker för geoengineering kan bli aktuella som en nödbroms. Diskussionerna kring framtida nettonegativa utsläpp kommer att kunna ha stor betydelse när ländernas klimatbidrag skall utvärderas och successivt skalas upp vart femte år från 2020. Regering och riksdag måste därför noga bedöma konsekvenserna och signalvärdet av svenska strategier för nettonegativa utsläpp. Miljömålsberedningen vill tidigarelägga målet om noll nettoutsläpp till 2045. Men det är problematiskt att de redan nu öppnar för att kompensera 15 procent av utsläppsminskningen jämfört med 1990 års nivå genom negativa utsläpp, bland annat BECCS (DN Debatt 10/2 2016 och SOU 2016:21). Vi menar att man bör gå ett steg längre och inte förutsätta att Sveriges nollutsläpp skall nås med negativa utsläpp. En sådan politisk linje kan tyckas verklighetsfrämmande, då vi i dag har växthusgasutsläpp från jordbruk och järn- och stålindustrin, som vi i nuläget inte har alternativ för. Men det finns en viktig funktion med att sätta upp mål som med dagens teknik är utopiska. Istället för att utgå från att vi behöver kompensera för framtida stålframställning behövs en storskalig forskningssatsning kring masugnsteknik. Vi kan jämföra med den svenska nollvisionen för trafikdöda som har fått spott och spe för att vara utopisk. Men trafikforskarna Matts-Åke Belin, Evert Vedung med flera har visat att det kan vara en gynnsam politisk åtgärd i sig att sätta upp synbart orealistiska mål. Det kan till exempel öka allmänhetens inblick i problemens art, synliggöra omfattningen av åtgärder som behövs samt sätta press på aktörerna att öka sina ansträngningar. Det vore därför önskvärt med en tydlig svensk vision om att temperaturmålet ska uppnås genom en samhällsomställning mot ett fossilfritt Sverige samtidigt som vår klimatpåverkan utomlands minimeras. Ambitionen bör vara att svenska nettonegativa utsläpp, till exempel småskalig BECCS eller beskogning, inte räknas av mot Sveriges utsläppsbudget, utan blir vårt bonusbidrag till de globala ansträngningarna att nå temperaturmålen. Det skulle signalera ett tydligt ledarskap för dekarbonisering. Björn-Ola Linnér, professor vid Centrum för klimatpolitisk forskning och Tema Miljöförändring Jonas Anshelm, professor vid Tema Teknik och social förändring Mathias Fridahl, doktor vid Centrum för klimatpolitisk forskning och Tema Miljöförändring Anders Hansson, docent vid Tema Teknik och social förändring Victoria Wibeck, biträdande professor vid Centrum för klimatpolitisk forskning och Tema Miljöförändring Samtliga författare är verksamma vid Linköpings universitet. I dag publicerar vi vid Linköpings universitet en rapport som kartlägger forskningsläget kring geoengineering. Vi visar att teknikerna ännu är i sin linda och att de är behäftade med stora osäkerheter och miljörisker. Det går inte att förlita sig på dess framtida potential.


Inför fri arbetstid där det fungerar

Summary: Åtta timmars arbetsdag är normen för hur länge en anställd bör vara på jobbet varje dag. Men är det inte dags att ändra på det nu? Utgå från de uppgifter som ska göras på en arbetsdag – och låt arbetstagarna gå hem när det är klart.

Redan på morgonen checkar vi in i ekorrhjulet, kastar i oss frukost, organiserar barnens förflyttning till skolan, klappar katten, matar hunden och går även ut med den sistnämnde. Sedan ska vi pendla med tåg, buss, tunnelbana, cykel, bil eller apostlahästarna. Allt ska ske i ett rasande tempo bara för att vi ska infinna oss på en arbetsplats vid ett visst klockslag. Väl framme på jobbet så ska vi sitta gisslan till eftermiddagen. Inte alltför sällan är arbetsdagens slut preciserat på minuten, till exempel kl 16:18. Varför jobbar vi på det här viset? Vid industrialismens intåg byggdes fabriker. Fabrikörerna ville tjäna så mycket pengar som möjligt för att få företaget att överleva. Således användes dygnets alla timmar för arbete. Fabriksarbetarna behövde aldrig ta hänsyn till väder och vind som jordbrukarna, utan det gick att producera dygnets alla timmar. 8-timmars arbetsdag har därför sedan i början av 1800-talet varit normen för hur länge en arbetsdag ska vara. Hur ser det ut i dag 2016? Tack vare effektivare hjälpmedel som datorer, telefoner och olika maskiner arbetar vi oändligt mycket snabbare i dag jämfört med för bara tjugo år sedan. Men ändå kan vi inte släppa tanken att ett visst antal arbetstimmar är lika med ”få mycket gjort på jobbet”. Men har produktivitet och leverans på jobbet alltid har att göra med hur många timmar du avsätter till arbete? I de flesta yrken kan vi korta arbetstiden och samtidigt ha kvar samma arbetsresultat samt även öka resultatet. Samhället tjänar på att vi först ser till att den så kallade fritiden (riktigare benämning livet) fungerar innan tid läggs på arbete. Barn ska tas om hand, aktiveras och umgås med. Relationer ska vårdas. Kroppen ska hållas i trim. Det ska handlas och lagas mat för att vi ska överleva. Vi behöver dessutom vila och avkoppling. Och samtidigt ska vi pendla till arbetet och helst arbeta heltid minst 8 timmar per dag. Det går inte ihop! Utbrändhet och sjukfrånvaro skjuter i höjden i dag. Kommuner, företag och organisationer lägger stor tid och mycket pengar på att hitta lösningen på detta. Lean-projekt, kvalitetssäkringar, olika system för att följa upp sjukfrånvaro, dyra föreläsare som kommer och pep-talkar personalen. Blir det bättre? Tyvärr inte. Det handlar i stället om att låta människan bli fri. Utgå från att uppgifter ska göras. Hur lång tid som krävs för att lösa uppgifterna är helt ointressant. Har du gjort det du förutsatt dig under en dag så är du färdig efter utförd arbetsuppgift. En dag tar det tio timmar en annan bara 2 timmar. Det är inte fel att åka hem och lata sig, ta hand om familjen eller bara dig själv. Alla tjänar på det. Varför gör vi inte bara rätt? Fri arbetstid där det fungerar och kortare pass vid monotona arbetsuppgifter. Jo, vi är så förtvivlat rädda för att orsaka ojämlikhet och orättvisa att vi hellre schemalägger folks fysiska närvaro än att frigöra och visa förtroende. Ett politiskt part föreslog nyligen att skoldagen inte ska börja så tidigt på dagen. Om man senarelägger skoldagens start så hinner tonåringarna vakna till och lärarna hinner ta sig till jobbet utan att stressa ihjäl sig. Bra så! Men så kom slutklämmen att självklart ska skoldagen förlängas motsvarande tid som försvinner på morgonen. Inte bra! Timplanen för grundskolan bör därför ses över. Dagens elever är så mycket snabbare att söka kunskap i dag än för tjugo år sedan. Eleverna ska inte behöva sitta av en massa skoltid där de tappar fokus och bygger på statistiken över disciplinära åtgärder. Jag vill uppmana arbetsgivare att våga tro på sina medarbetare. Lita på att de förstått uppdraget och låt dem arbeta när de vill och var de vill, om det är möjligt. Så slipper vi sitta vi fast i åtta timmars arbetsdag, såväl vuxna som barn och ungdomar.