”Dags att överge naiv gudsbild”

Summary: Han är kristen, men ifrågasätter den kristna gudsbilden och kyrkans anspråk på ”Sanningen”. Den amerikanska biskopen John Shelby Spong vill modernisera kristendomen. Hans tankar både inspirerar och väcker anstöt bland kyrkans folk. Just nu är han på besök i Sverige.

Kan man ha ett psykologisk tänkande, en naturvetenskaplig grundsyn och tolka världen politiskt – men ändå möta Gud? Kan man intressera sig för Jesusgestalten men vara ointresserad av övernaturliga fenomen och frågor om himmelsfärd och jungfrufödsel? Kan man vara postmodern och kristen? John Shelby Spong är en amerikansk pensionerad biskop på besök i Sverige. Han vill tänja gränsen för vad det innebär att vara kristen i dag. Och han vägrar att lämna sin tro. – Jag är en gudstjänstfirande man, säger han. Jag älskar kyrkan och går i mässan varje söndag. Att tro på Gud kan innebära att leva i en relation till en himmelsk förälder. Att ha någon att samtala med, någon som gör det lättare att stå ut med livets nycker. Men den sortens ”naiva gudsrelation”, som kyrkans uppmuntrat, har skapat omogna människor som okritiskt hukar under kyrkans auktoritet, menar John Shelby Spong. – Det är dags för världens kristna att växa upp, manar han, att lämna detta infantila beroendeförhållande till Gud. John Shelby Spong har varit präst sedan femtiotalet, och biskop i den anglikanska kyrkan i USA sedan 1967. Men han tar avstånd från själva idén om en personlig Gud. Han avvisar också idén om Gud som ett ”väsen” eller en ”kraft” som vi kan kommunicera med och blidka, genom böner och riter. Han tror inte att Jesus gjorde under eller att han uppstod från de döda. Han tror inte att Jesus dog för våra synder. Men han tror att Jesus har en alldeles särskild historia, som kan visa vägen till en gudomlig verklighet. ”En ny kristendom för en ny värld” heter John Shelby Spongs bok som just utkommit på svenska. Och den har orsakat debatt. Boken ges ut av Verbum, Svenska kyrkans förlag, men författaren själv är inte inbjuden till bokmässan i Göteborg och Svenska kyrkans program. ”Spong portad på bokmässan” och ”Överheten är rädd för Spong” har rubrikerna i Kyrkans Tidning lydit. ”Spong är en dålig teolog, hans samtidsanalys är bristfällig och hans anspråk rent löjliga”, menar teologen Ola Sigurdson i Göteborg. ”Han ställer frågor om vad vi egentligen tror på, därför är han så hotfull,” säger en annan teolog, Pelle Söderbäck, i Västerås, en av de som tagit initiativ till Spongs besök i Sverige. John Shelby Spong tycks provocera alternativt inspirera kyrkans folk. Han är så långt i från bokstavstroende som man kan vara. Bibelns berättelser ser han som just berättelser som måste läsas och tolkas utifrån den tid och de sammanhang de skrevs. – Bibeln kom till när man trodde att jorden var platt, när man utförde djuroffer till Gud och när kvinnor och barn saknade mänskliga rättigheter. Att läsa Bibeln måste göras med intelligens och med kännedom om texternas syfte. Annars kan man hamna hur fel som helst. – Det står på flera ställen i Bibeln att man ska slå sina barn. Att homosexuella är sjuka. Men det står också att Gud når bortom vår fattningsförmåga, och att vi ska älska varandra. – Vad som lyfts fram i centrum och vad som hamnar i periferin, är sådant kyrkan hela tiden kämpat med, men alltför ofta har de patriarkala behoven av makt och kontroll fått styra. I dag blottas en spricka mellan å ena sidan fundamentalister som klamrar sig fast vid religiösa dogmer, å andra sidan en växande grupp människor i andlig exil. Människor som inte känner sig hemma i den traditionella kyrkan. Det är till dessa nutida sökare som Spong vill tala. Och han ser med förskräckelse att mycket av det som sägs i gudstjänsterna är helt oförenligt med en modern människas trosuppfattning. – ”Fader vår som är i himlen” – så ber vi i kyrkan. Men vem tror att Gud finns i himlen? Och i vilken mening är Gud man? – Vi säger att ”Jesus ska frälsa oss från våra synder”. Men om vi inte tror att vi är födda i synd utan att ondskan är något människan orsakar och som upprätthålls av orättfärdiga system – vad är det då Jesus frälser oss i från? Han tar fler exempel på primitiva, ”motbjudande rester” i kyrkans ritualer och språk. – När vi döper barn säger vi: ”Gud rädda detta barn från mörkrets makt.” Men jag avvisar bestämt tanken på arvssynden, säger Spong, liksom uppfattningen att de som inte är döpta eller frälsta skulle vara förvisade från Guds gemenskap. John Shelby Spong föddes 1931 i den amerikanska Södern. Tidigt tog han ställning för de svartas kamp för medborgerliga rättigheter. Han har under hela sin yrkesverksamma tid varit drivande i frågan om kvinnors rätt till tjänst i kyrkan och har varit en företrädare för de homosexuellas lika villkor. Han är pensionerad sedan några år, men håller regelbundet föreläsningar vid Harvard och andra universitet, och han har skrivit ett tiotal böcker med titlar som: ”Att leva i synd” och ”Rädda Bibeln från Fundamentalism”. – Vi vet inte vad eller vem Gud är, men vi vet vad det innebär att vara människor. Vi kan dela med oss av våra gudserfarenheter, men vi kan aldrig berätta för någon annan om Gud. – Kyrkan har inte monopol på Gud! Kristna har inte monopol på Gud. Och inte Bibeln. Bibeln berättar om människors gudserfarenheter. Varje sådan berättelse blir i sig en begränsning. Den är ändlig. Men Gud är oändlig! John Shelby Spong är inte alls intresserad av att ta strid med de konservativa väckelsegrupper som samlas kring Jesusupplevelser, abortmotstånd och homofobi. – De kommer att försvinna på grund av sin irrelevans. Jag är på den vinnande sidan. Han är kaxig, och svårplacerad. Hans språk, både i tal och i skrift, är predikantens – han repeterar, ibland är språket otympligt, närmast beskäftigt. Men det är omskakande med en kristen som ifrågasätter hela kristenhetens gudsbild och sanningsanspråk, och i stället förespråkar en tro där vi måste växa upp till människor snarare än förbli Guds barn. Hur ska då kyrkan möta moderna människors behov i en sekulariserad och mångkulturell tid? Hur ser John Shelby Spongs vision ut? På denna fråga har Spong inget entydigt svar. Han förlorar plötsligt sin självsäkerhet och trevar efter orden. Han säger att kärleksbudskapet är det djupaste, det innersta i den kristna förkunnelsen och att Jesus alltid vände sig till de marginaliserade i samhället. Men vad kyrkan konkret bör göra, det kan han inte svara på. – Förändringen måste ske dag för dag, bön för bön. När vi väl börjar ifrågasätta vad vi säger och gör i kyrkan och diskutera vad vi egentligen tror på, då kommer en förändringsprocess att inledas som får reformationen på femtonhundratalet att framstå som rena rama barnkalaset. Anne Sörman insidan@dn.se John Shelby Spong talar i morgon söndag i Sofia kyrka i Stockholm klockan 19.


"Dags att överge naiv gudsbild"

Summary: Han är kristen, men ifrågasätter den kristna gudsbilden och kyrkans anspråk på "Sanningen". Den amerikanska biskopen John Shelby Spong vill modernisera kristendomen. Hans tankar både inspirerar och väcker anstöt bland kyrkans folk. Just nu är han på besök i Sverige.

Kan man ha ett psykologisk tänkande, en naturvetenskaplig grundsyn och tolka världen politiskt - men ändå möta Gud? Kan man intressera sig för Jesusgestalten men vara ointresserad av övernaturliga fenomen och frågor om himmelsfärd och jungfrufödsel? Kan man vara postmodern och kristen? John Shelby Spong är en amerikansk pensionerad biskop på besök i Sverige. Han vill tänja gränsen för vad det innebär att vara kristen i dag. Och han vägrar att lämna sin tro. - Jag är en gudstjänstfirande man, säger han. Jag älskar kyrkan och går i mässan varje söndag. Att tro på Gud kan innebära att leva i en relation till en himmelsk förälder. Att ha någon att samtala med, någon som gör det lättare att stå ut med livets nycker. Men den sortens "naiva gudsrelation", som kyrkans uppmuntrat, har skapat omogna människor som okritiskt hukar under kyrkans auktoritet, menar John Shelby Spong. - Det är dags för världens kristna att växa upp, manar han, att lämna detta infantila beroendeförhållande till Gud. John Shelby Spong har varit präst sedan femtiotalet, och biskop i den anglikanska kyrkan i USA sedan 1967. Men han tar avstånd från själva idén om en personlig Gud. Han avvisar också idén om Gud som ett "väsen" eller en "kraft" som vi kan kommunicera med och blidka, genom böner och riter. Han tror inte att Jesus gjorde under eller att han uppstod från de döda. Han tror inte att Jesus dog för våra synder. Men han tror att Jesus har en alldeles särskild historia, som kan visa vägen till en gudomlig verklighet. "En ny kristendom för en ny värld" heter John Shelby Spongs bok som just utkommit på svenska. Och den har orsakat debatt. Boken ges ut av Verbum, Svenska kyrkans förlag, men författaren själv är inte inbjuden till bokmässan i Göteborg och Svenska kyrkans program. "Spong portad på bokmässan" och "Överheten är rädd för Spong" har rubrikerna i Kyrkans Tidning lydit. "Spong är en dålig teolog, hans samtidsanalys är bristfällig och hans anspråk rent löjliga", menar teologen Ola Sigurdson i Göteborg. "Han ställer frågor om vad vi egentligen tror på, därför är han så hotfull," säger en annan teolog, Pelle Söderbäck, i Västerås, en av de som tagit initiativ till Spongs besök i Sverige. John Shelby Spong tycks provocera alternativt inspirera kyrkans folk. Han är så långt i från bokstavstroende som man kan vara. Bibelns berättelser ser han som just berättelser som måste läsas och tolkas utifrån den tid och de sammanhang de skrevs. - Bibeln kom till när man trodde att jorden var platt, när man utförde djuroffer till Gud och när kvinnor och barn saknade mänskliga rättigheter. Att läsa Bibeln måste göras med intelligens och med kännedom om texternas syfte. Annars kan man hamna hur fel som helst. - Det står på flera ställen i Bibeln att man ska slå sina barn. Att homosexuella är sjuka. Men det står också att Gud når bortom vår fattningsförmåga, och att vi ska älska varandra. - Vad som lyfts fram i centrum och vad som hamnar i periferin, är sådant kyrkan hela tiden kämpat med, men alltför ofta har de patriarkala behoven av makt och kontroll fått styra. I dag blottas en spricka mellan å ena sidan fundamentalister som klamrar sig fast vid religiösa dogmer, å andra sidan en växande grupp människor i andlig exil. Människor som inte känner sig hemma i den traditionella kyrkan. Det är till dessa nutida sökare som Spong vill tala. Och han ser med förskräckelse att mycket av det som sägs i gudstjänsterna är helt oförenligt med en modern människas trosuppfattning. - "Fader vår som är i himlen" - så ber vi i kyrkan. Men vem tror att Gud finns i himlen? Och i vilken mening är Gud man? - Vi säger att "Jesus ska frälsa oss från våra synder". Men om vi inte tror att vi är födda i synd utan att ondskan är något människan orsakar och som upprätthålls av orättfärdiga system - vad är det då Jesus frälser oss i från? Han tar fler exempel på primitiva, "motbjudande rester" i kyrkans ritualer och språk. - När vi döper barn säger vi: "Gud rädda detta barn från mörkrets makt." Men jag avvisar bestämt tanken på arvssynden, säger Spong, liksom uppfattningen att de som inte är döpta eller frälsta skulle vara förvisade från Guds gemenskap. John Shelby Spong föddes 1931 i den amerikanska Södern. Tidigt tog han ställning för de svartas kamp för medborgerliga rättigheter. Han har under hela sin yrkesverksamma tid varit drivande i frågan om kvinnors rätt till tjänst i kyrkan och har varit en företrädare för de homosexuellas lika villkor. Han är pensionerad sedan några år, men håller regelbundet föreläsningar vid Harvard och andra universitet, och han har skrivit ett tiotal böcker med titlar som: "Att leva i synd" och "Rädda Bibeln från Fundamentalism". - Vi vet inte vad eller vem Gud är, men vi vet vad det innebär att vara människor. Vi kan dela med oss av våra gudserfarenheter, men vi kan aldrig berätta för någon annan om Gud. - Kyrkan har inte monopol på Gud! Kristna har inte monopol på Gud. Och inte Bibeln. Bibeln berättar om människors gudserfarenheter. Varje sådan berättelse blir i sig en begränsning. Den är ändlig. Men Gud är oändlig! John Shelby Spong är inte alls intresserad av att ta strid med de konservativa väckelsegrupper som samlas kring Jesusupplevelser, abortmotstånd och homofobi. - De kommer att försvinna på grund av sin irrelevans. Jag är på den vinnande sidan. Han är kaxig, och svårplacerad. Hans språk, både i tal och i skrift, är predikantens - han repeterar, ibland är språket otympligt, närmast beskäftigt. Men det är omskakande med en kristen som ifrågasätter hela kristenhetens gudsbild och sanningsanspråk, och i stället förespråkar en tro där vi måste växa upp till människor snarare än förbli Guds barn. Hur ska då kyrkan möta moderna människors behov i en sekulariserad och mångkulturell tid? Hur ser John Shelby Spongs vision ut? På denna fråga har Spong inget entydigt svar. Han förlorar plötsligt sin självsäkerhet och trevar efter orden. Han säger att kärleksbudskapet är det djupaste, det innersta i den kristna förkunnelsen och att Jesus alltid vände sig till de marginaliserade i samhället. Men vad kyrkan konkret bör göra, det kan han inte svara på. - Förändringen måste ske dag för dag, bön för bön. När vi väl börjar ifrågasätta vad vi säger och gör i kyrkan och diskutera vad vi egentligen tror på, då kommer en förändringsprocess att inledas som får reformationen på femtonhundratalet att framstå som rena rama barnkalaset.


"Kön viktigare än klass för prestationen i skolan"

Summary: Kunskapsglappet mellan flickor och pojkar ökar i Sverige, trots små könsskillnader i övriga Europa, visar ny rapport.. Pojkarna halkar efter i skolan, där flickorna dominerar bland dem som får höga betyg. Skillnaden mellan könen är markant oavsett vilken socialgrupp eleverna tillhör eller var de bor. I dag är flickorna i kraftig majoritet i en del av Stockholms högstatusskolor till följd av betygsskillnader, medan lågstatusskolor blir pojkskolor, skriver Mats Björnsson, som lämnar sin rapport om kön och utbildningsresultat till Myndigheten för skolutveckling i dag.

Bilden av könsskillnader i skolframgång har förändrats de senaste decennierna. Från att ha varit mer blandad är nu trenden tydlig; flickorna presterar bättre såväl i betyg och prov som i examinationsfrekvens och utbildningsdeltagande. Utvecklingen har konsekvenser som inte går att blunda för. Det finns en internationell tendens till att flickor får bättre skolresultat och ökar sitt deltagande i utbildning jämfört med pojkarna. Den tendensen är särskilt tydlig i de nordiska länderna och några andra utvecklade välfärdsstater. Det går att se detta mönster som en konsekvens av utvecklingen mot ett mer jämställt samhälle, där kvinnor har etablerat sig på arbetsmarknaden som helhet och i tidigare mansdominerade yrken. Men det finns en annan sida av den här utvecklingen som handlar om pojkarna, varför de presterar sämre och de möjliga konsekvenserna av det. Jag har haft i uppdrag från Myndigheten för skolutveckling att titta på och tolka existerande könsskillnader i utbildningsresultat. Min rapport överlämnas i dag. Jag har definierat utbildningsresultat som kunskapsnivå (betyg samt resultat från olika slags prov och test), genomströmning genom utbildningssystemet och vuxnas deltagande i utbildning. Flickor har både i grundskolan och i gymnasieskolan bättre betyg i alla ämnen utom i idrott och hälsa. På samtliga program och varianter i gymnasieskolan har flickor ett högre medelbetyg. I grundskolan dominerar pojkarna stort i det betygsintervall där betygen är rätt svaga (160-180 meritpoäng) medan flickorna dominerar i de högre betygsintervallen. Flickdominansen är större ju högre upp i betygskalan vi kommer. OECD svarar för stora internationella kunskapsmätningar avseende 15-åringar (PISA). Resultatet i fråga om läsförmåga visar att Sverige liksom Finland, Island och Norge hör till de länder där flickors överlägsenhet är som störst. I matematik och naturvetenskapliga ämnen har pojkarna tidigare haft ett försteg men det har i Sverige utraderats de senaste 20-30 åren. Ett litet udda men inte otypiskt faktum är att i det problemlösningtest som ingick i den senaste PISA-studien så var det tre länder som stack ut. I Norge, Island och Sverige hade flickorna ett signifikant bättre resultat, medan det inte var några större könsskillnader i de övriga 38 länderna. Genomgången visar vidare att kvinnor har snabbare genomströmning genom olika gymnasie- och högskoleutbildningar och att de som studerande dominerar både i vuxenutbildning och högskoleutbildning. Analysen har också omfattat om kön och skolresultat verkligen har ett starkt samband eller om det egentligen främst är sociala eller etniska skillnader. Slutsatsen är att kön som faktor har ett klart samband med utbildningsprestation men att givetvis även föräldrars utbildning och yrke spelar en roll. Om vi ser till exempel på resultaten av det test av läsförmåga som görs inom OECD (PISA 2003) så är, som väntat, resultaten bättre med högre social bakgrund. Men det framgår också att könsskillnaden är lika stor i alla sociala kategorier. Att många pojkar med för studier ogynnsam bakgrund har klart sämre läsförmåga jämfört med motsvarande flickor är kanske inte något nytt, men att detta även gäller pojkar i de övre sociala skikten är värt uppmärksamhet. Analysen visar också att könsskillnaderna är likartade oavsett del av landet och att de är ungefär desamma bland elever med utländsk bakgrund som bland dem med svensk bakgrund. Bilden av könsmönster i klassrummet har tidigare visat att pojkar dominerar och flickorna är mer tysta och har mindre kommunikation med läraren. Hur stämmer det med de sämre resultaten för pojkar? Senare års forskning nyanserar bilden av de dominerande pojkarna. Variationen i interaktionsmönster med läraren är påfallande stor mellan olika klasser och elevgrupper. Det är vanligt att pojkar har mer kontakt med läraren men det är ofta ett fåtal pojkar som har det. Forskning har också visat att lärarens kommunikation med pojkarna inte sällan är av det negativa slaget; tillsägelser och tillrättavisningar. Flickor tar plats på ett annat sätt i klassrummet än tidigare. Flickornas könsidentitet tycks ha förändrats och anpassats; de har tillgång till en större repertoar som inrymmer en framtid med såväl familj som arbete. Uppmuntrade av samhället har de brutit delvis ny mark och breddat sin könsidentitet, något som inte på samma sätt gällt pojkarna. Flickornas förändring har stått på dagordningen men inte pojkarnas. Trots ökad pappaledighet och andra förändringar för en bredare och mer modern maskulinitet, verkar pojkars mansideal ofta vara traditionella och röra sig om sådant som våld, styrka, konkurrens och hierarkier. Pojkars skolvardag handlar till inte så liten del om att hävda sig, söka popularitet och att demonstrera en maskulinitet med så hög status som möjligt. Att vara duktig i skolan är i denna sociala positionering inte något som precis förstärker en pojkes aktier, varken hos de andra pojkarna eller hos flickorna. Tvärtom är beteckningen 'pluggis' ett sätt att utöva tråkningar och mobbning. Pojkar tvingas på det sättet i högre grad än flickor att balansera mellan skolans krav och att vara populär. Trycket att inte vara 'pluggis' tycks försvinna högre upp i åldrarna och vid högre studier. Det finns säkert flera förklaringar till att pojkar tycks sacka efter i skolresultat. Knappast någon existerande forskning finns som tillfredsställande kan förklara de nya könsmönstren när det gäller skolframgång. Hur ska vi då se på den utvecklingen att pojkar tenderar att prestera sämre än flickor: Finns det något problem och för vem i så fall? Är utvecklingen ett framsteg för jämställdheten eller inte och bör skolan göra något? Flickors och kvinnors goda utbildningsprestationer måste självklart ses som en framgång både för dem själva och för utbildningssystemet. Utbildning är en av grunderna för att förverkliga sig, individuellt och samhälleligt-kollektivt senare i livet. Men det finns samtidigt ett problem som är värt uppmärksamhet. Skolan ska värna om likvärdighet och jämställdhet, inte minst när det gäller resultaten, och könsskillnaderna är i flera avseenden växande eller oacceptabelt stora. Det är också tydligt att alltför många pojkar läser alltför dåligt. Var sjätte pojke har i PISA ett mycket svagt läsresultat (nivå 0-1) jämfört med var tolfte flicka. Läsförmågan är helt grundläggande för utbildning och för framtida yrkesliv. Skolan har en oerhört viktig uppgift när det gäller barns språkutveckling och i att få alla elever, även pojkar, att kunna och inte minst vilja läsa. Vi vet från flera undersökningar att pojkar läser klart mindre ofta på fritiden och de anger i betydligt mindre utsträckning en lust att läsa. Många skolor arbetar aktivt med detta men mer behöver uppenbart göras. En annan aspekt av könsskillnaderna är den könssegregering som kan bli följd av betygsskillnaderna. Redan i dag är flickorna i kraftig majoritet i en del av Stockholms stads högstatusskolor till följd av betygsskillnader, medan lågstatusskolor på motsvarande sätt tenderar att bli pojkskolor. Om pojkarnas mer distanserade och kanske till och med negativa inställning till skolarbete har något att göra med en allmänt pojkaktig attityd, så är förstås denna attityd något som skola, föräldrar och andra har att arbeta med i skolvardagen. Anti-pluggkulturer - av olika art och styrka - torde finnas ganska utbrett bland framför allt pojkar, även om dessa kulturer inte alltid hörs och syns bland de vuxna. Och att ta tag i en negativ attityd till att plugga är en fråga inte bara för skolorna i landet utan också för föräldrar, föreningar med flera. Det är också viktigt i det här sammanhanget att jämställdhet inte ses som någon 'gungbräda' där den ena gruppen vinner när den andra förlorar. Det måste gå att diskutera de här frågorna utan att hamna i att en åtgärd är bra bara för det ena könet. MATS BJÖRNSSON Utredare och ämnesråd i Utbildnings- och kulturdepartementet


"Lärarna hjälplösa inför självmorden bland unga"

Summary: Lärarnas Riksförbund angriper folkhälsominister Morgan Johansson: Sänkta krav i skolan löser inte problemen. Aldrig tidigare har den psykiska ohälsan bland eleverna varit mer omfattande. Allt fler pojkar tar livet av sig. Bland flickor ökar självmordsförsöken. Skolan och lärarna står hjälplösa. Särskilt nu med nedbantad skolhälsovård. Skolans bristande möjligheter kan till och med utlösa självmordstankar hos utsatta elever. Vi måste nu återupprätta en fungerande elevvård med skolsköterskor, kuratorer och psykologer. Det skriver ordföranden i Lärarnas Riksförbund Metta Fjelkner.

Varje år tar 30-40 svenska ungdomar i åldern 15-19 år sina liv och självmordsförsöken bland ungdomar fortsätter att öka. Vi lärare ser denna utveckling som mycket oroande. Vi välkomnar att regeringen vill vidta åtgärder för att minska dessa förskräckande siffror. Det finns dock tyvärr en övertro på skolans möjligheter att lösa svåra problem som ofta uppstått utanför skolan och som speglar samhället. De svårigheter som finns utanför skolan finns också i skolan, och det är fel av folkhälsominister Morgan Johansson att tro att skolans lärare ensamma ska lösa de svåra problem som många elever har.Många lärare, inte minst på gymnasiet, träffar över hundra elever dagligen. För dessa lärare finns ingen möjlighet att identifiera alla de elever som bär på så svåra problem att de kan utlösa ett självmordsförsök. Däremot kan lärare, om elevantalet är sådant att tid för samtal finns med enskilda elever, identifiera elever som finns i riskzonen. Och när väl det är gjort måste det finnas möjlighet för läraren att omedelbart be andra specialister om hjälp att ta hand om eleven. Skolan får inte vara skuld till att elever mår så dåligt att de tar sina liv. Skolan ska ge eleverna allt det stöd som finns för att de ska klara sin skolgång. Kunskaper ger trygghet, brist på kunskaper och känslan av att inte klara skolan resulterar i otrygghet. Lösningen på detta är inte att som Morgan Johansson säga att skolan ställer för stora krav och sänka kraven. Lösningen är att ge skolan, dess lärare och annan personal möjlighet att hjälpa eleverna i deras kunskapsinhämtande så att varje elev når det självklara målet; randen av sin förmåga. Miljön i skolan spelar stor roll för hur eleverna upplever sin skolgång. Därför måste staten ta sitt ansvar och garantera varje barns och elevs rätt att vistas i skolan utan att riskera kränkande behandling, att garantera varje elev rätt att nå målen i skolan och därmed eliminera riskerna för att barn och elever ser självmord som enda lösningen. Genom att ge elever möjlighet att samtala med och ses av vuxna i skolan, lärare och annan personal, kan skolan med rätt bemanning och med professionella utövare vara den rätta platsen för utsatta elever att få en adekvat hjälp. Som lärare vill vi utföra vårt huvuduppdrag; att undervisa och därmed se och bekräfta eleven. Samtidigt ger vi eleven de verktyg och kunskaper som han eller hon behöver för sin egen utveckling. En ökad självkänsla och större självförtroende leder till både bättre psykisk hälsa och bättre studieresultat visar aktuell forskning. Forskning visar också att samma förhållanden som stödjer inlärningsprocessen även motverkar psykisk ohälsa. Regeringskansliet har nyligen givit Socialstyrelsen och Folkhälsoinstitutet i uppdrag att genomföra ett nationellt program för självmordsprevention riktat mot barn och ungdomar. Anledningen till detta är den relativt höga frekvens självmord och självmordsförsök bland personer i åldersgruppen 15-24 år. Det är dessutom sedan länge känt att den psykiska ohälsan breder ut sig bland barn och ungdomar, senast bekräftat av Bris årliga rapport, som bland annat visar på ökad självdestruktivitet och självmordsproblematik bland flickor. Psykisk ohälsa är här en betydande riskfaktor för självmord. Lärarnas riksförbund välkomnar detta initiativ men vill bestämt avvisa folkhälsoministerns analys att dessa förfärliga siffror beror på för stora krav i skolan. Däremot kan brist på möjligheter att ge hjälp och stöd i en svår skolsituation säkert utlösa självmordstankar. Begreppet psykisk ohälsa omfattar allt från allvarligare sjukdomstillstånd, som psykoser, till lättare psykiska problem som oro, ångest och sömnproblem. När det gäller skolelever visar klassrumsenkäter att allt fler svenska skolbarn och ungdomar lider av psykiska och psykosomatiska symtom, att allt fler konsumerar psykofarmaka, samt söker barn- och ungdomspsykiatrisk vård. Förklaringar till detta står givetvis att finna i samhället som helhet, inte endast genom en eventuellt försämrad skolmiljö. Dock är utvecklingen i sig alarmerande. Det finns en tendens till ökning av självmord bland unga män (15-24 år) de senaste åren. Självmord är generellt sett vanligare bland män, oavsett ålder. När det gäller självmordsförsök, som är vanligare bland kvinnor, har andelen ökat stadigt bland unga kvinnor sedan början av 1990-talet. Depressioner är fyra gånger så vanliga bland flickor som bland pojkar, och den allvarligaste konsekvensen av depression är just självmord eller självmordsförsök. Vilka faktorer kan då tänkas finnas i skolmiljön som bidragande orsak till denna utveckling? Enligt Socialstyrelsens "Folkhälsorapport" 2005 uppger 2-4 procent av eleverna i samtliga åldrar att de har varit utsatta för mobbning minst en gång i veckan. Mobbning har djupgående negativa effekter på den drabbades psykiska hälsa och självbild. Enligt Skolverket uppger så många som en fjärdedel av samtliga elever i skolan att de blivit kränkta vid upprepade tillfällen det senaste året. Det måste råda nolltolerans när det gäller mobbning. Men sådan kan vara subtil, ta sig många uttryck och äga rum både i och utanför skolan och är därför svår att upptäcka. Ge därför lärarna förutsättningar, tid och utbildning för att kunna upptäcka mobbning på ett tidigt stadium. Mobbning måste tas på allra största allvar, både i och utanför skolan. Vidare har samhällsklimatet, generellt sett, blivit hårdare med ökad press på individuella prestationer och framgång, något som även gäller inom skolan. De breda samhällsförändringar som skedde i början av 1990-talet slog särskilt hårt mot barn och ungdomar. Ekonomiska neddragningar, med konsekvenser för verksamheter som skolhälsovård, har minskat möjligheterna till förebyggande insatser mot psykisk ohälsa. Detta är något vi i dag betalar genom bland annat höga sjukskrivningstal. Det psykosociala klimatet i skolan har mätbara effekter på barnens egen uppfattning om sin hälsa. Skolpsykologer talar ofta om vikten av tydliga ramar och regelverk för hur den sociala interaktionen, både i och utanför klassrummet, får gå till. Till det psykosociala klimatet ska läggas undervisningsmetoder som bygger på stor valfrihet som kan verka stressande för vissa grupper av elever. I dagens skola där enskilt arbete av elever är ett mycket vanligt sätt att arbeta försvåras lärares möjlighet att övervaka klassen. Många lärare är i dag starkt bekymrade över ett ökat antal elever, vilket innebär att de får svårare att se varje enskild elev. När allt för många barn och unga har en belastande familjesituation hemma är det oerhört viktigt att skolan inte riskerar att ytterligare öka svårigheterna för de redan utsatta. Det kan till och med vara så att skolan för många elever är en sista utpost för trygghet och lugn och ro. För elever med psykiska besvär till följd av exempelvis trassliga hemförhållanden är tillgång till lärare, kurator, psykolog och skolsköterska särskilt viktig. Elevvården är också en förutsättning för att lärarna ska få möjlighet att ägna sig åt sitt huvudsakliga uppdrag - undervisning. Lärarnas utbildning och kompetens är avgörande. Det är lärarna som varje dag möter eleverna och det är de som först har möjlighet att fånga upp elever med tecken på oro, ångest, depression och liknande. Psykologer och kuratorer har en viktig funktion i skolan för att hjälpa elever med sin specialistkompetens. Hur ser då den skola ut som på bästa sätt främjar elevernas psykiska välbefinnande? Folkhälsoinstitutet slår fast att skolans huvuduppgift består i att skapa en undervisning som ger till resultat att eleven kan använda sina förmågor och inhämta kunskap på bästa sätt. Därmed främjas också elevernas psykiska välbefinnande. Folkhälsoinstitutet hänvisar till två studier om "framgångsrika skolor", effective schools (MachBeath 2001 och Teddie 1997). Arbetet på dessa skolor har resulterat i att elevernas skolprestationer förbättrats, reducerat förekomsten av utagerande beteendeproblem och minskat elevernas bruk av alkohol och droger. Studierna är från skolor där barnen har goda prestationer, trots att de kommer från socialt mindre gynnade familjer. Strategin bygger bland annat på ett tydligt pedagogiskt ledarskap. Aldrig tidigare har värdegrundsfrågor diskuterats så mycket i skolan som i dag, och aldrig tidigare har den psykiska ohälsan bland eleverna varit mer omfattande. Det är rätt att se vilken roll skolan och dess olika personalkategorier kan spela för att hjälpa elever att komma till rätta med sina problem. Det är dock fel att ha en övertro på att "skolan" kan lösa de problem samhället i övrigt inte kommer till rätta med. Däremot är skolan, dess lärare och övrig personal en ovärderlig del av ett system som kan hjälpa elever att komma till rätta med sina problem. Det förslag till ny skollag som nu föreligger lämnar en del övrigt att önska i detta hänseende, även om vissa initiativ verkar i rätt riktning. Vi kan konstatera att nödvändiga grundvillkor för psykisk hälsa bland eleverna är desamma som för god inlärning. Lärarnas riksförbund föreslår: Klara kunskapsmål. Skolan behöver mindre klasser och flera lärare. Ge den professionella lärarkåren reella förutsättningar för att ta itu med mobbning och kränkningar. Till att börja med måste konflikthantering bli ett obligatoriskt moment inom lärarutbildningen. Att så inte är fallet har Lärarnas riksförbund tidigare kunnat påvisa i vår egen utvärdering av lärarutbildningen. Återupprätta en likvärdig elevvård bestående av tillgängliga skolsköterskor, psykologer och kuratorer. På så vis får lärarna bättre förutsättningar att koncentrera sig på sin egentliga uppgift - undervisningen. Gör en översyn av rättspraxis för att ge lärare bättre skydd vid ingripande för att stoppa mobbning och kränkningar. En skola med fokus på kunskap måste se varje elev för att lyckas med sitt uppdrag. Om skolan lyckas, lyckas också eleverna. Kunskap och hälsa har ett starkt samband. METTA FJELKNER Ordförande, Lärarnas riksförbund


”Glapp mellan upplevd och faktisk Sverigebild”

Summary: Självuppfyllande krisprofetior gynnnar kanske särintressen, men definitivt inte Sverige.Bilden av Sverige och den nordiska modellen är mycket mer positiv utomlands än här hemma. Det framgår av en rad oberoende utländska statistikkällor som inte har något intresse av att presentera en missvisande bild. Men när vi allt som oftast av svenska medier och intressegrupper matas med bilder av hur dåliga vi är, ja då riskerar det också att gå dåligt för Sverige, skriver TCO-ekonomen Daniel Lind.

Under senare tid har allmänheten, via media, fått sig till livs att jobben flyr landet, att allt går åt pipan om vi inte genomför ”de nödvändiga åtgärderna” som är ”bäst för landet”. Avsändarna av dessa – högst tvivelaktiga – ”rapporter” har som syfte att skapa en krisstämning i landet och därmed bana väg för de ideologiskt betingade reformer dessa intressen vill se. Inte förvånande riktas fokus mot lägre skatter, försämrad arbetsrätt, förändrade konfliktregler, lägre löner och ersättningsnivåer samt avregleringar av offentlig verksamhet. Dessa försök – som inte bara innehåller en oklok politik, men som ur ett helhetsperspektiv är väldigt enkelriktade – att göra ett särintresse till ett allmänintresse, är ett utmärkt exempel på hur en aktiv opinionsbildning kan leda till att sanningar etableras i folkmedvetandet utan att de med nödvändighet är sanna. Vägen dit går via en förenklad argumentation som upprepas om och om igen. Som tur är kan den konventionella visdomen ifrågasättas. Hur ser omvärlden på Sverige? För att söka svaret på den frågan är det rimligt att studera oberoende statistikkällor som inte har något intresse av att presentera en missvisande bild av Sverige. • Sveriges produktivitetstillväxt har, enligt OECD, varit hög under den senaste tioårsperioden, både i absoluta och relativa termer. Detta är mycket positivt eftersom det är produktivitetstillväxten som lägger grunden till en långsiktigt högre materiell välståndsnivå. • Sociala indikatorer visar entydigt att de sociala förhållandena i Sverige är bättre än i nästan alla andra länder i världen. Detta gäller alltifrån FN:s fattigdomsindex till barnadödlighet, barn- och allmän fattigdom, utbildning, år med god hälsa, läskunnighet och levnadslängd. Oavsett vilka indikatorer man väljer rankas Sverige högt. Kring dessa indikatorer är frågan om orsak och verkan central. Leder välfärd till tillväxt eller är välfärden ett resultat av tillväxten? Under de senaste tio åren har forskningen visat att sambandet mellan skattekvot och tillväxt inte är entydigt. Länder med lägre skattekvot kan inte med automatik räkna med högre tillväxt. Orsaken till detta är att skatterna finansierar offentliga utgifter som bidrar till ökad tillväxt och effektivitet, till exempel barnomsorg, utbildning, hälso- och sjukvård samt forskning och utveckling. Detta fick den marknadsliberale kommentatorn på Financial Times, Martin Wolf, att i våras skriva en artikel om att högre offentliga utgifter inte behöver leda till lägre tillväxt. • Internationella forskningsinstitut, med marknadsliberala Världsekonomiskt Forum (VF) i spetsen, visar att den svenska konkurrenskraften är god både på mikro- och makronivån. I VF:s årliga konkurrenskraftsstudie bedöms Sverige vara ett av de länder som är allra bäst rustat för att skapa tillväxt och produktivitet på medellång sikt. Orsaken till denna positiva bedömning är på makronivån framför allt de stabila institutionerna och vår teknologiska mognad. Det senare förklaras av vårt innovativa klimat och vår IT-kapacitet. Professor Xavier Sala-i-Martin – som är en världsledande tillväxtforskare – har fått i uppdrag av VF att utveckla ett nytt index över länders förmåga att förbättra produktiviteten. I detta index rankas Sverige som nummer fem i världen. I VF:s senaste studie över länders förmåga att delta i och dra nytta av IT-utvecklingen rankas Sverige högt. Denna bild bekräftas bland annat av tidskriften Economists utredningsavdelning, som i sitt e-readiness index också rankar Sverige högt, och av IDC, ett världsledande konsultföretag inom IT-och telekom, som i sitt Information society index rankar Sverige som nummer två i världen. När VF studerar länders innovativa kapacitet rankas Sverige återigen högt och i EU-kommissionens innovationsindex rankas Sverige som tvåa (efter Japan, närmast före Finland och USA). Det positiva som lyfts fram är bland annat de höga FoU-utgifterna, den höga andelen forskare, antalet patent och vetenskapliga publiceringar, varav de två sista bedöms vara rimliga indikatorer på resultatet av insatta resurser. När OECD beräknar medlemsländernas totala investeringar i kunskap – summan av FoU, högre utbildning och mjukvaruinvesteringar – visar det sig att Sverige satsar mest. Forskning och kreativitet är två sidor av samma mynt. Professor Richard Florida har i sitt kreativitetsindex jämfört länders kreativa förmåga, där talang, teknologi och tolerans bedöms vara allt viktigare för ett lands konkurrenskraft och framtida tillväxt. I detta index rankas Sverige som mer kreativt än EU15 och USA. • En av USA:s mer konservativa tankesmedjor, Heritage Foundation, utvecklar tillsammans med en lika konservativ tidning, Wall Street Journal, ett index över ekonomisk frihet. Syftet med detta index är inte bara att mäta graden av ekonomisk frihet utan också att identifiera de faktorer som skapar ekonomisk tillväxt: ju högre ekonomisk frihet desto högre ekonomisk tillväxt. Slutsatsen i den senaste analysen är att USA och Sverige är lika ekonomiskt fria. Även OECD och Världsbanken jämför mikroförutsättningarna i olika länder. Världsbanken visar till exempel att i Sverige, tillsammans med övriga nordiska länder, är svårigheterna förknippade med att starta företag mindre än i övriga delar av världen.I en sammantagen analys av sju indikatorer som avspeglar hinder för företagande hamnar Sverige på nionde plats. På ungefär samma sätt bedömer OECD hur olika länders politik stöder eller begränsar den fria konkurrensen. I en sådan jämförelse visar det sig att produktmarknaderna i Sverige är mindre reglerade än OECD-genomsnittet. • Enligt Zürcher Kantonalbank är Sverige det OECD-land som är bäst på social- och miljömässig uthållighet. På miljöområdet bekräftas Sveriges starka ställning av 2005 års Environmental Sustainability Index i vilket Sverige rankas som nummer fyra av 146 länder. VF rankar Sverige som det mest jämställda landet i världen och Capgemini gör bedömningen att kvaliteten på den svenska arbetskraften är den högsta inom EU. Enligt varumärkesexperten Simon Anholt tillhör Sverige den grupp av länder som har det starkaste varumärket och Sverige är enligt honom bättre än sin egen självbild. Bilden av Sverige och den nordiska modellen är mycket mer positiv utomlands än vad den är här hemma. Av någon anledning skrev UPI:s europeiska chefskorrespondent i våras en analys i Washington Times med titeln ”Why Nordic states lead the world”. Av någon anledning har VF:s chefsekonom, Augusto Lopez-Claros, uttryckt sig på följande sätt: ”The Nordic countries have the best of both worlds”. Lägger man dessutom till det faktum att Sverige alltså är ett av de mest globalt inriktade länderna i världen, har en lönebildning i balans och en vana av att bejaka frihandel och strukturomvandling har vi goda chanser att stärka vår konkurrenskraft ytterligare och därmed bidra till att vi kommer till rätta med samtidens mest akuta och sammansatta utmaning: att öka sysselsättningen och minska arbetslösheten. Hur ska vi nå dit? • Utbildningsväsendet måste vässas. Detta gäller alltifrån grundskolan till spetsforskningen. Det livslånga lärandet måste prioriteras ytterligare. • Slopa förmögenhetsskatten. Den dränerar landet på produktivt kapital. • Slopa vinstskatten för nystartade företag om vinsten återinvesteras i verksamheten. Det finns säkert andra förslag som också platsar på listan, men den kanske viktigaste åtgärden är av en helt annan karaktär. Det handlar om att ge människor en balanserad bild av Sverige. Endast 18 procent av svenska folket tror, enligt en Sifomätning som genomförts för TCO:s räkning, att den svenska produktivitetstillväxten har varit högre än genomsnittet i västvärlden under de senaste tio åren (26 procent tror lägre). Endast 15 procent av allmänheten tror att den svenska konkurrenskraften överstiger ett västerländskt genomsnitt (27 procent tror sämre). 37 procent tror att det är svårare att starta företag i Sverige än i de flesta andra länder i västvärlden (18 procent tror lättare). 35 procent tror att marknaderna i Sverige är mer reglerade än i omvärlden (sju procent tror mindre) och endast nio procent tror att hindren för entreprenörskap är lägre i Sverige än för OECD-genomsnittet (28 procent tror högre). Resultaten är värda att reflektera kring. På område efter område finns det ett glapp mellan upplevd och faktisk verklighet (i den mån den går att fånga in), och människors förväntningar och mentala bilder påverkar deras handlande. Vem vill starta företag när det av så många upplevs som så svårt? Vem vill driva företag när hindren för entreprenörskap upplevs som så stora? Vem vill vara verksam på genomreglerade marknader? Vem vill anställa eller investera när Sverige befinner sig i fritt fall? Vem vill satsa på en svåruppnådd dröm när hinder är det enda du ser? När vi allt som oftast matas med bilder av hur dåliga vi är, ja då riskerar det också att gå dåligt. Självuppfyllande profetior – förmedlade till allmänheten via media – gynnar kanske särskilda intressen, men definitivt inte Sverige som nation eller dess invånare. I en ideal värld förmedlar media neutral och balanserad information i syfte att vi som medborgare ska kunna fatta beslut som ligger i linje med våra – högst personliga – intressen. Är det så i dag? DANIEL LIND TCO-ekonom


"Glapp mellan upplevd och faktisk Sverigebild"

Summary: Självuppfyllande krisprofetior gynnnar kanske särintressen, men definitivt inte Sverige. Bilden av Sverige och den nordiska modellen är mycket mer positiv utomlands än här hemma. Det framgår av en rad oberoende utländska statistikkällor som inte har något intresse av att presentera en missvisande bild. Men när vi allt som oftast av svenska medier och intressegrupper matas med bilder av hur dåliga vi är, ja då riskerar det också att gå dåligt för Sverige, skriver TCO-ekonomen Daniel Lind.

Under senare tid har allmänheten, via media, fått sig till livs att jobben flyr landet, att allt går åt pipan om vi inte genomför "de nödvändiga åtgärderna" som är "bäst för landet". Avsändarna av dessa - högst tvivelaktiga - "rapporter" har som syfte att skapa en krisstämning i landet och därmed bana väg för de ideologiskt betingade reformer dessa intressen vill se. Inte förvånande riktas fokus mot lägre skatter, försämrad arbetsrätt, förändrade konfliktregler, lägre löner och ersättningsnivåer samt avregleringar av offentlig verksamhet. Dessa försök - som inte bara innehåller en oklok politik, men som ur ett helhetsperspektiv är väldigt enkelriktad - att göra ett särintresse till ett allmänintresse, är ett utmärkt exempel på hur en aktiv opinionsbildning kan leda till att sanningar etableras i folkmedvetandet utan att de med nödvändighet är sanna. Vägen dit går via en förenklad argumentation som upprepas om och om igen. Som tur är kan den konventionella visdomen ifrågasättas. Hur ser omvärlden på Sverige? För att söka svaret på den frågan är det rimligt att studera oberoende statistikkällor som inte har något intresse av att presentera en missvisande bild av Sverige. * Sveriges produktivitetstillväxt har, enligt OECD, varit hög under den senaste tioårsperioden, både i absoluta och relativa termer. Detta är mycket positivt eftersom det är produktivitetstillväxten som lägger grunden till en långsiktigt högre materiell välståndsnivå. * Sociala indikatorer visar entydigt att de sociala förhållandena i Sverige är bättre än i nästan alla andra länder i världen. Detta gäller alltifrån FN:s fattigdomsindex till barnadödlighet, barn- och allmän fattigdom, utbildning, år med god hälsa, läskunnighet och levnadslängd. Oavsett vilka indikatorer man väljer rankas Sverige högt. Kring dessa indikatorer är frågan om orsak och verkan central. Leder välfärd till tillväxt eller är välfärden ett resultat av tillväxten? Under de senaste tio åren har forskningen visat att sambandet mellan skattekvot och tillväxt inte är entydigt. Länder med lägre skattekvot kan inte med automatik räkna med högre tillväxt. Orsaken till detta är att skatterna finansierar offentliga utgifter som bidrar till ökad tillväxt och effektivitet, till exempel barnomsorg, utbildning, hälso- och sjukvård samt forskning och utveckling. Detta fick den marknadsliberale kommentatorn på Financial Times, Martin Wolf, att i våras skriva en artikel om att högre offentliga utgifter inte behöver leda till lägre tillväxt. * Internationella forskningsinstitut, med marknadsliberala Världsekonomiskt Forum (VF) i spetsen, visar att den svenska konkurrenskraften är god både på mikro- och makronivån. I VF:s årliga konkurrenskraftsstudie bedöms Sverige vara ett av de länder som är allra bäst rustat för att skapa tillväxt och produktivitet på medellång sikt. Orsaken till denna positiva bedömning är på makronivån framför allt de stabila institutionerna och vår teknologiska mognad. Det senare förklaras av vårt innovativa klimat och vår IT-kapacitet. Professor Xavier Sala-i-Martin - som är en världsledande tillväxtforskare - har fått i uppdrag av VF att utveckla ett nytt index över länders förmåga att förbättra produktiviteten. I detta index rankas Sverige som nummer fem i världen. I VF:s senaste studie över länders förmåga att delta i och dra nytta av IT-utvecklingen rankas Sverige högt. Denna bild bekräftas bland annat av tidskriften Economists utredningsavdelning, som i sitt e-readiness index också rankar Sverige högt, och av IDC, ett världsledande konsultföretag inom IT-och telekom, som i sitt Information society index rankar Sverige som nummer två i världen. När VF studerar länders innovativa kapacitet rankas Sverige återigen högt och i EU-kommissionens innovationsindex rankas Sverige som tvåa (efter Japan, närmast före Finland och USA). Det positiva som lyfts fram är bland annat de höga FoU-utgifterna, den höga andelen forskare, antalet patent och vetenskapliga publiceringar, varav de två sista bedöms vara rimliga indikatorer på resultatet av insatta resurser. När OECD beräknar medlemsländernas totala investeringar i kunskap - summan av FoU, högre utbildning och mjukvaruinvesteringar - visar det sig att Sverige satsar mest. Forskning och kreativitet är två sidor av samma mynt. Professor Richard Florida har i sitt kreativitetsindex jämfört länders kreativa förmåga, där talang, teknologi och tolerans bedöms vara allt viktigare för ett lands konkurrenskraft och framtida tillväxt. I detta index rankas Sverige som mer kreativt än EU15 och USA. * En av USA:s mer konservativa tankesmedjor, Heritage Foundation, utvecklar tillsammans med en lika konservativ tidning, Wall Street Journal, ett index över ekonomisk frihet. Syftet med detta index är inte bara att mäta graden av ekonomisk frihet utan också att identifiera de faktorer som skapar ekonomisk tillväxt: ju högre ekonomisk frihet desto högre ekonomisk tillväxt. Slutsatsen i den senaste analysen är att USA och Sverige är lika ekonomiskt fria. Även OECD och Världsbanken jämför mikroförutsättningarna i olika länder. Världsbanken visar till exempel att i Sverige, tillsammans med övriga nordiska länder, är svårigheterna förknippade med att starta företag mindre än i övriga delar av världen. I en sammantagen analys av sju indikatorer som avspeglar hinder för företagande hamnar Sverige på nionde plats. På ungefär samma sätt bedömer OECD hur olika länders politik stöder eller begränsar den fria konkurrensen. I en sådan jämförelse visar det sig att produktmarknaderna i Sverige är mindre reglerade än OECD-genomsnittet. * Enligt Zürcher Kantonalbank är Sverige det OECD-land som är bäst på social- och miljömässig uthållighet. På miljöområdet bekräftas Sveriges starka ställning av 2005 års Environmental Sustainability Index i vilket Sverige rankas som nummer fyra av 146 länder. VF rankar Sverige som det mest jämställda landet i världen och Capgemini gör bedömningen att kvaliteten på den svenska arbetskraften är den högsta inom EU. Enligt varumärkesexperten Simon Anholt tillhör Sverige den grupp av länder som har det starkaste varumärket och Sverige är enligt honom bättre än sin egen självbild. Bilden av Sverige och den nordiska modellen är mycket mer positiv utomlands än vad den är här hemma. Av någon anledning skrev UPI:s europeiska chefskorrespondent i våras en analys i Washington Times med titeln "Why Nordic states lead the world". Av någon anledning har VF:s chefsekonom, Augusto Lopez-Claros, uttryckt sig på följande sätt: "The Nordic countries have the best of both worlds". Lägger man dessutom till det faktum att Sverige allltså är ett av de mest globalt inriktade länderna i världen, har en lönebildning i balans och en vana av att bejaka frihandel och strukturomvandling har vi goda chanser att stärka vår konkurrenskraft ytterligare och därmed bidra till att vi kommer tillrätta med samtidens mest akuta och sammansatta utmaning: att öka sysselsättningen och minska arbetslösheten. Hur ska vi nå dit? * Utbildningsväsendet måste vässas. Detta gäller alltifrån grundskolan till spetsforskningen. Det livslånga lärandetmåste prioriteras ytterligare. * Slopa förmögenhetsskatten. Den dränerar landet på produktivt kapital. * Slopa vinstskatten för nystartade företag om vinsten återinvesteras i verksamheten. Det finns säkert andra förslag som också platsar på listan, men den kanske viktigaste åtgärden är av en helt annan karaktär. Det handlar om att ge människor en balanserad bild av Sverige. Endast 18 procent av svenska folket tror, enligt en Sifomätning som genomförts för TCO:s räkning, att den svenska produktivitetstillväxten har varit högre än genomsnittet i västvärlden under de senaste tio åren (26 procent tror lägre). Endast 15 procent av allmänheten tror att den svenska konkurrenskraften överstiger ett västerländskt genomsnitt (27 procent tror sämre). 37 procent tror att det är svårare att starta företag i Sverige än i de flesta andra länder i västvärlden (18 procent tror lättare). 35 procent tror att marknaderna i Sverige är mer reglerade än i omvärlden (sju procent tror mindre) och endast nio procent tror att hindren för entreprenörskap är lägre i Sverige än för OECD-genomsnittet (28 procent tror högre). Resultaten är värda att reflektera kring. På område efter område finns det ett glapp mellan upplevd och faktisk verklighet (i den mån den går att fånga in), och människors förväntningar och mentala bilder påverkar deras handlande. Vem vill starta företag när det av så många upplevs som så svårt? Vem vill driva företag när hindren för entreprenörskap upplevs som så stora? Vem vill vara verksam på genomreglerade marknader? Vem vill anställa eller investera när Sverige befinner sig i fritt fall? Vem vill satsa på en svåruppnådd dröm när hinder är det enda du ser? När vi allt som oftast matas med bilder av hur dåliga vi är, ja då riskerar det också att gå dåligt. Självuppfyllande profetior - förmedlade till allmänheten via media - gynnar kanske särskilda intressen, men definitivt inte Sverige som nation eller dess invånare. I en ideal värld förmedlar media neutral och balanserad information i syfte att vi som medborgare ska kunna fatta beslut som ligger i linje med våra - högst personliga - intressen. Är det så i dag? DANIEL LINDTCO-ekonom


”Kvinnorna måste befrias från obetalt arbete”

Summary: Med subventioner liknande dem till barnomsorgen kan alla, inte bara de medhöga löner, efterfråga hushållstjänster.Det är dags att äntligen befria kvinnorna från det obetalda hemarbete de så gott som ensamma släpat på sedan de gick ut i arbetslivet på allvar på sjuttiotalet. När man ska befria kvinnorna från delar av det obetalda hemarbetet kan man göra precis som inom barnomsorgen: Professionalisera arbetet, skapa utbildningar, subventionera tjänsterna från samhället så att alla kan efterfråga dem, skriver s-politikern i Stockholms län Kerstin Olsson.

Jämställdhetsarbetet i Sverige har gått i stå. Kvinnor deltidsarbetar och tar hand om barn och männen jobbar på som vanligt. Så har det sett ut länge nu. I decennier har den politiska strategin gått ut på att männen ska ta ansvar för en större del av hemarbetet, men männen har enligt SCB:s tidsstudier inte tagit mer ansvar för det under hela 1990-talet. Under tiden slits många kvinnor fysiskt och psykiskt av dubbelarbetet med jobb och hemarbete. Förslag om subvention av hushållsnära tjänster har diskuterats som en lösning men har konsekvent fått tummen ner av socialdemokratin därför att dessa tjänster inte kan utnyttjas av de lägst avlönade. Vem ska städa hemma hos städerskan? är frågan som inte fått något svar. Nu är det dags att ta itu med den frågan. Kvinnors försämrade hälsa, den svarta städsektorn och behovet av fler jobb borde vara tillräckliga motiv för att regeringen, när den diskuterar budgetfrågor, ska vara beredd att gå till handling. De jämställdhetspolitiska skälen är starka. Efter sjuttiotalsreformerna om barnomsorg, föräldraförsäkring och särbeskattning har lite hänt på jämställdhetsområdet. Jämställdhetsutredningen som nyligen kom står också och stampar. Den fortsätter diskussionen om kvinnors deltidsarbete, deras försämrade hälsa, deras svagare ställning i arbetslivet, bristen på makt och inflytande och männens bristande del i det obetalda hemarbetet med hushåll och barn. Den fortsätter beskrivningen av det kvinnliga slitet. De första årskullarna kvinnor, 40-talisterna, som förvärvsarbetat (dubbelarbetat) hela sitt liv har börjat nå pensionsåldern och många är helt utslitna. Utslitenheten bland kvinnor härjar vidare och är mätt i sjukskrivning utbredd. Kvinnorna står, enligt utredningen, för två tredjedelar av all sjukskrivning och kvinnor är mer sjukskrivna än män oavsett ålder, utbildning, familjetyp eller bransch. Den politiska strategin för att möta detta har hittills varit att försöka förmå män att ta sin del i hemarbetet och att minska kvinnors och mäns betalda arbete med krav på sex timmars arbetsdag. Lite eller inget har hänt. Småbarnsmammorna lägger enligt SCB:s tidsundersökningar ner dubbelt så mycket tid som småbarnspapporna på hushållsarbete och omsorg om barn. Männen har inte ändrat sitt mönster under hela 1990-talet. Jämställdhetsutredningen konstaterar med tung röst att det sätt på vilket makar/sambor fördelar det obetalda arbetet är segslitet att förändra. Feministiskt initiativ signalerar att man ska göra just kravet på sex timmars arbetsdag till sitt eget. Förhoppningen är att det ska lindra det kvinnliga dubbelarbetet och få männen att börja dammsuga. Fan tro’t. Det är dags att ifrågasätta att fler män kommer att börja göra mer hemma genom arbetstidsförkortning följt av privata förhandlingar vid köksbordet med sin maka/sambo. Att fortsätta den strategin är att privatisera och individualisera den politiska kampen för jämställdhet. Kravet på arbetstidsförkortning riskerar också att cementera fast kvinnor i en sämre position i arbetslivet med sämre löner och fortsatt underordning på alla områden. Det är dags att lyfta upp frågan om det obetalda hemarbetet och göra den till en samhällsfråga och det är dags att skaffa en ny strategi för jämställdheten. I årtionden har kravet varit arbetstidsförkortning för män och kvinnor för att få mer tid med det obetalda hemarbetet. Den strategin har nått vägs ände och den vägen är kantad av sjuka kvinnor. Det är dags att äntligen befria kvinnorna från det obetalda hemarbete de så gott som ensamma släpat på sedan de gick ut i arbetslivet på allvar på sjuttiotalet. Vad som nu krävs är samhällsåtgärder. Regeringen kan gå från vackra ord till handfasta åtgärder och sätta upp frågan på sin dagordning för att öka jämställdheten och skapa fler jobb i tjänstesektorn. Regeringen bör nu ta de första stegen och skissa på en försöksverksamhet. Sjuttiotalets reformarbete med barnomsorgen kan ge vägledning. Införandet av barnomsorg innebar att man professionaliserade en del av det tidigare obetalda hemarbetet. Man skapade utbildningar och yrken som barnskötare och förskollärare. Man subventionerade barnomsorgen kraftigt så att alla skulle kunna efterfråga dessa tjänster. Först ut att sätta barnen på dagis var Saco- och TCO-kvinnorna. I dag, 30 år efter barnomsorgsbeslutet, är dagis en etablerad och respekterad del av samhället och på dagis finns nu barn från alla samhällsklasser. När man ska befria kvinnorna från delar av det obetalda hemarbetet kan man göra precis på samma sätt: Professionalisera arbetet, skapa utbildningar, subventionera tjänsterna från samhället så att alla får möjlighet att efterfråga dem! Här finns en rad arbetsuppgifter som skulle kunna utföras som avlönat arbete i stället för att utföras obetalt av utmattade ensamstående mammor och hårt pressade barnfamiljer: Städning, fönster- och mattvätt, vanlig tvätt, hämtning på dagis och vård av sjuka barn i hemmet. Poängen återigen är att dessa tjänster ska subventioneras så att de blir möjliga att efterfråga för alla, precis som barnomsorgen. Socialdemokratin har med goda skäl varit kallsinnig mot förslagen om subvention av hushållsnära tjänster då dessa tjänster inte blir tillgängliga för alla, till exempel de med låga inkomster. Samtidigt kan bara den som är blind förneka att det finns ett enormt behov av avlastning, framför allt i familjer med små barn, men också bland pensionärer. Detta behov kanaliseras nu i en svart städsektor med arbetskraft som är helt rättslös. Inom socialdemokratin pågår en debatt om detta och många vill bana en väg framåt och få ett genombrott som både gynnar jämställdheten, tar bort en svart städsektor och ger fler jobb. Med en kraftig subvention lik den man ger till barnomsorgen kan man nå målet att hushållsnära tjänster blir möjliga att efterfråga av den som vill ha dem. Då blir svaret på frågan om vem som ska städa hemma hos städerskan/städaren att en annan städerska/städare gör det. Precis som svaret på frågan om vem som tar hand om barnskötarens barn är att en annan barnskötare gör det. Det är hög tid att bryta mönstret med kvinnors dubbelarbete och sämre hälsa. Svaret är inte att kvinnor ska minska sin närvaro på arbetsmarknaden genom sex timmars arbetsdag för att kunna fortsätta ta hand om det obetalda hemarbetet. Kvinnor ska inte backa från sina dyrt tillkämpade positioner i arbetslivet, utan ta steg framåt i stället, och kräva utrymme, kräva lön, kräva makt och hälsa! Det förutsätter en fjärde stor jämställdhetsreform: Befria kvinnorna från det obetalda arbetet. Regeringen har ett gyllene tillfälle nu: Ta ett steg som både bidrar till jämställdheten och som ger fler jobb! KERSTIN oLSSON Ledamot i styrelsen för socialdemokraterna i Stockholms län


Kvinnorna måste befrias från obetalt arbete"

Summary: Med subventioner liknande dem till barnomsorgen kan alla, inte bara de med höga löner, efterfråga hushållstjänster. Det är dags att äntligen befria kvinnorna från det obetalda hemarbete de så gott som ensamma släpat på sedan de gick ut i arbetslivet på allvar på sjuttiotalet. När man ska befria kvinnorna från delar av det obetalda hemarbetet kan man göra precis som inom barnomsorgen: Professionalisera arbetet, skapa utbildningar, subventionera tjänsterna från samhället så att alla kan efterfråga dem, skriver s-politikern i Stockholms län Kerstin Olsson.

Jämställdhetsarbetet i Sverige har gått i stå. Kvinnor deltidsarbetar och tar hand om barn och männen jobbar på som vanligt. Så har det sett ut länge nu. I decennier har den politiska strategin gått ut på att männen ska ta ansvar för en större del av hemarbetet, men männen har enligt SCB:s tidsstudier inte tagit mer ansvar för det under hela 1990-talet. Under tiden slits många kvinnor fysiskt och psykiskt av dubbelarbetet med jobb och hemarbete. Förslag om subvention av hushållsnära tjänster har diskuterats som en lösning men har konsekvent fått tummen ner av socialdemokratin därför att dessa tjänster inte kan utnyttjas av de lägst avlönade. Vem ska städa hemma hos städerskan? är frågan som inte fått något svar. Nu är det dags att ta itu med den frågan. Kvinnors försämrade hälsa, den svarta städsektorn och behovet av fler jobb borde vara tillräckliga motiv för att regeringen, när den diskuterar budgetfrågor, ska vara beredd att gå till handling. De jämställdhetspolitiska skälen är starka. Efter sjuttiotalsreformerna om barnomsorg, föräldraförsäkring och särbeskattning har lite hänt på jämställdhetsområdet. Jämställdhetsutredningen som nyligen kom står också och stampar. Den fortsätter diskussionen om kvinnors deltidsarbete, deras försämrade hälsa, deras svagare ställning i arbetslivet, bristen på makt och inflytande och männens bristande del i det obetalda hemarbetet med hushåll och barn. Den fortsätter beskrivningen av det kvinnliga slitet. De första årskullarna kvinnor, 40-talisterna, som förvärvsarbetat (dubbelarbetat) hela sitt liv har börjat nå pensionsåldern och många är helt utslitna. Utslitenheten bland kvinnor härjar vidare och är mätt i sjukskrivning utbredd. Kvinnorna står, enligt utredningen, för två tredjedelar av all sjukskrivning och kvinnor är mer sjukskrivna än män oavsett ålder, utbildning, familjetyp eller bransch. Den politiska strategin för att möta detta har hittills varit att försöka förmå män att ta sin del i hemarbetet och att minska kvinnors och mäns betalda arbete med krav på sex timmars arbetsdag. Lite eller inget har hänt. Småbarnsmammorna lägger enligt SCB:s tidsundersökningar ner dubbelt så mycket tid som småbarnspapporna på hushållsarbete och omsorg om barn. Männen har inte ändrat sitt mönster under hela 1990-talet. Jämställdhetsutredningen konstaterar med tung röst att det sätt på vilket makar/sambor fördelar det obetalda arbetet är segslitet att förändra. Feministiskt initiativ signalerar att man ska göra just kravet på sex timmars arbetsdag till sitt eget. Förhoppningen är att det ska lindra det kvinnliga dubbelarbetet och få männen att börja dammsuga. Fan trot. Det är dags att ifrågasätta att fler män kommer att börja göra mer hemma genom arbetstidsförkortning följt av privata förhandlingar vid köksbordet med sin maka/sambo. Att fortsätta den strategin är att privatisera och individualisera den politiska kampen för jämställdhet. Kravet på arbetstidsförkortning riskerar också att cementera fast kvinnor i en sämre position i arbetslivet med sämre löner och fortsatt underordning på alla områden. Det är dags att lyfta upp frågan om det obetalda hemarbetet och göra den till en samhällsfråga och det är dags att skaffa en ny strategi för jämställdheten. I årtionden har kravet varit arbetstidsförkortning för män och kvinnor för att få mer tid med det obetalda hemarbetet. Den strategin har nått vägs ände och den vägen är kantad av sjuka kvinnor. Det är dags att äntligen befria kvinnorna från det obetalda hemarbete de så gott som ensamma släpat på sedan de gick ut i arbetslivet på allvar på sjuttiotalet. Vad som nu krävs är samhällsåtgärder. Regeringen kan gå från vackra ord till handfasta åtgärder och sätta upp frågan på sin dagordning för att öka jämställdheten och skapa fler jobb i tjänstesektorn. Regeringen bör nu ta de första stegen och skissa på en försöksverksamhet. Sjuttiotalets reformarbete med barnomsorgen kan ge vägledning. Införandet av barnomsorg innebar att man professionaliserade en del av det tidigare obetalda hemarbetet. Man skapade utbildningar och yrken som barnskötare och förskollärare. Man subventionerade barnomsorgen kraftigt så att alla skulle kunna efterfråga dessa tjänster. Först ut att sätta barnen på dagis var Saco- och TCO-kvinnorna. I dag, 30 år efter barnomsorgsbeslutet, är dagis en etablerad och respekterad del av samhället och på dagis finns nu barn från alla samhällsklasser. När man ska befria kvinnorna från delar av det obetalda hemarbetet kan man göra precis på samma sätt: Professionalisera arbetet, skapa utbildningar, subventionera tjänsterna från samhället så att alla får möjlighet att efterfråga dem! Här finns en rad arbetsuppgifter som skulle kunna utföras som avlönat arbete i stället för att utföras obetalt av utmattade ensamstående mammor och hårt pressade barnfamiljer: Städning, fönster- och mattvätt, vanlig tvätt, hämtning på dagis och vård av sjuka barn i hemmet. Poängen återigen är att dessa tjänster ska subventioneras så att de blir möjliga att efterfråga för alla, precis som barnomsorgen. Socialdemokratin har med goda skäl varit kallsinnig mot förslagen om subvention av hushållsnära tjänster då dessa tjänster inte blir tillgängliga för alla, till exempel de med låga inkomster. Samtidigt kan bara den som är blind förneka att det finns ett enormt behov av avlastning, framför allt i familjer med små barn, men också bland pensionärer. Detta behov kanaliseras nu i en svart städsektor med arbetskraft som är helt rättslös. Inom socialdemokratin pågår en debatt om detta och många vill bana en väg framåt och få ett genombrott som både gynnar jämställdheten, tar bort en svart städsektor och ger fler jobb. Med en kraftig subvention lik den man ger till barnomsorgen kan man nå målet att hushållsnära tjänster blir möjliga att efterfråga av den som vill ha dem. Då blir svaret på frågan om vem som ska städa hemma hos städerskan/städaren att en annan städerska/städare gör det. Precis som svaret på frågan om vem som tar hand om barnskötarens barn är att en annan barnskötare gör det. Det är hög tid att bryta mönstret med kvinnors dubbelarbete och sämre hälsa. Svaret är inte att kvinnor ska minska sin närvaro på arbetsmarknaden genom sex timmars arbetsdag för att kunna fortsätta ta hand om det obetalda hemarbetet. Kvinnor ska inte backa från sina dyrt tillkämpade positioner i arbetslivet, utan ta steg framåt i stället, och kräva utrymme, kräva lön, kräva makt och hälsa! Det förutsätter en fjärde stor jämställdhetsreform: Befria kvinnorna från det obetalda arbetet. Regeringen har ett gyllene tillfälle nu: Ta ett steg som både bidrar till jämställdheten och som ger fler jobb! KERSTIN oLSSON Ledamot i styrelsen för socialdemokraterna i Stockholms län


”Israels reträtt ur Gaza bara ett första steg”

Summary: Att Israel drar sig ur Gaza och fyra bosättningar på Västbanken måste följas av en utveckling som ger hopp om en bestående fred.Israel måste inse att det ligger i landets intresse att tillbakadragandet från Gaza, som inleds i dagarna, följs av ett tillbakadragande från hela Västbanken. På så sätt undermineras de destruktiva krafter som menar att en fred inte är möjlig genom förhandlingar. Då skulle också den politiska dynamiken i Mellanöstern förändras i grunden, skriver utrikesminister Laila Freivalds och biståndsminister Carin Jämtin.

I dagarna inleds det israeliska tillbakadragandet från Gaza och fyra mindre bosättningar på norra Västbanken. Det är ett välkommet första steg som kan öppna för en återupptagen fredsprocess – men det måste följas av att samtliga ockuperade områden lämnas tillbaka. Om viljan finns kan det leda parterna ut ur den återvändsgränd som de befunnit sig i och skapa en möjlighet att förbättra levnadsvillkoren för palestinierna i de utrymda områdena. Tillbakadragandet är ursprungligen ett initiativ av den israeliske premiärministern Ariel Sharon. Det stöds av en majoritet av israelerna, vilket visar att många inser att en fortsatt ockupation i längden inte leder till den fred som en stor majoritet – både palestinier och israeler – önskar. Samtidigt har dess ensidiga karaktär kritiserats internationellt, bland annat av Sverige och EU. Internt i Israel finns också kritik då vissa motsätter sig att Israel nu lämnar ockuperad mark. Om tillbakadragandet genomförs på det sätt som planerats kommer Israel att behålla kontrollen över de lämnade palestinska områdenas luftrum, gränser och vatten. Under dessa förutsättningar kommer Israel att ha fortsatt folkrättsliga skyldigheter som ockupationsmakt. Att nu Israel drar sig ur Gaza och de fyra bosättningarna på Västbanken får således inte bli en isolerad händelse. Tillbakadragandet måste följas av en utveckling som kan ge israeler och palestinier tillbaka det hopp om fred och minskad fattigdom som hos alltför många så tydligt raserats de senaste åren. Om tillbakadragandet kombineras med att kontroll över områdena samtidigt överlämnas på ett samordnat sätt till den palestinska sidan och om det följs av en motsvarande utveckling på Västbanken så kan också de palestinska områdenas folkrättsliga status komma att förändras över tid. Då kan gemensamma lösningar ges utrymme och misstron brytas ned. Det fokus som nu sätts på det israeliska tillbakadragandet från Gaza och fyra mindre bosättningar på Västbanken får inte samtidigt innebära att situationen på övriga Västbanken glöms bort. De israeliska bosättningarna fortsätter att byggas ut och separationsbarriären riskerar att uppfattas alltmer som en ny gränslinje – trots israeliska försäkringar om att barriären enbart är en temporär säkerhetsåtgärd. Farhågorna om etablerandet av en ny gräns understryks av uttalanden från Israels politiska ledning. Sveriges, EU:s och den internationella domstolens uppfattning är entydig: De delar av separationsbarriären som uppförs på ockuperad mark strider mot folkrätten och skall nedmonteras. Den israeliska ockupationens synliga närvaro i form av avspärrningar, utegångsförbud och där separationsbarriären uppförs på palestinsk mark har medfört att en normal ekonomisk verksamhet i de palestinska områdena är omöjlig att bedriva. Särskilt separationsbarriären har förödande konsekvenser. Byar och städer skärs av från varandra. Människor förlorar sina arbeten. Familjer splittras. Tillsammans med det bristande israeliska ansvarstagandet för den ockuperade befolkningens grundläggande sociala och ekonomiska situation har ett läge skapats som gjort stora delar av de palestinska områdena helt beroende av internationellt bistånd. Världsbankens beräkningar visar på en kraftigt ökad fattigdom på de palestinska områdena. Den försämrade situationen har inneburit att det internationella biståndet, inklusive Sveriges, till stor del har kommit att skifta från mer långsiktigt utvecklingssamarbete till rent katastrofstöd. Utvecklingen är djupt oroväckande och ställer givarsamfundet inför ett svårt dilemma. Nu finansierar bland annat svenska medel en verksamhet som ockupationsmakten Israel, enligt internationell rätt, skall ansvara för. Samtidigt kan vi konstatera att stödet i många fall utgör skillnaden mellan total misär och en möjlighet att klara vardagens nödtorft. Därför kommer Sverige att fortsätta ge bistånd till de palestinska områdena, för att lindra de humanitära effekterna av den pågående konflikten. Det israeliska tillbakadragandet ställer också krav på det internationella samfundet. Vi intensifierar därför vårt arbete inom EU för att tillsammans med FN, USA och Ryssland i den så kallade Kvartetten främja dialog och förhandlingar. Vi kommer också att fortsätta stödja uppbyggnaden av en demokratiskt styrd och oberoende palestinsk stat. EU måste se till att Kvartetten tar ett fortsatt ansvar som sammanhållande kraft för de internationella ansträngningarna och förmår parterna att uppfylla sina åtaganden. Kvartettens särskilda sändebud, före detta världsbankschefen James Wolfensohn, har under de senaste månaderna visat att det är möjligt att sammanföra parterna. USA har ett särskilt ansvar för att visionen om en tvåstatslösning – en vision som president Bush delar – förverkligas. Israel måste inse att det ligger i landets intresse att tillbakadragandet från Gaza följs av ett tillbakadragande från hela Västbanken. På så sätt undermineras de destruktiva krafter som menar att en fred inte är möjlig genom förhandlingar. Då skulle också palestiniernas förtroende för president Abbas stärkas – och därmed hans möjligheter att fullt ut ta itu med korruption, laglöshet, terrorism och extremism. Ett samspel genom ömsesidiga förtroendeskapande åtgärder och omvärldens stöd kommer att behövas för att en fredsprocess ska kunna komma i gång. Om tillbakadragandet från Gaza blir det första steget mot ett slut på den israeliska ockupationen skulle den politiska dynamiken i Mellanöstern förändras i grunden. Stora positiva förändringar skulle bli möjliga. Det skulle utan tvivel leda till en positiv ekonomisk, social och humanitär utveckling – inte bara för de konfliktdrabbade palestinierna och israelerna utan för hela regionen. En sådan utveckling ligger inte endast i palestiniernas och israelernas intresse, utan är en angelägenhet för omvärlden. Den dagen den israeliska ockupationen är avslutad och två självständiga stater, Israel och Palestina, lever i fred sida vid sida – den dagen är världen säkrare för oss alla. LAILA FREIVALDS Utrikesminister CARIN JÄMTIN Biståndsminister


"Israels reträtt ur Gaza bara ett första steg"

Summary: Att Israel drar sig ur Gaza och fyra bosättningar på Västbanken måste följas av en utveckling som ger hopp om en bestående fred. Israel måste inse att det ligger i landets intresse att tillbakadragandet från Gaza, som inleds i dagarna, följs av ett tillbakadragande från hela Västbanken. På så sätt undermineras de destruktiva krafter som menar att en fred inte är möjlig genom förhandlingar. Då skulle också den politiska dynamiken i Mellanöstern förändras i grunden, skriver utrikesminister Laila Freivalds och biståndsminister Carin Jämtin.

I dagarna inleds det israeliska tillbakadragandet från Gaza och fyra mindre bosättningar på norra Västbanken. Det är ett välkommet första steg som kan öppna för en återupptagen fredsprocess - men det måste följas av att samtliga ockuperade områden lämnas tillbaka. Om viljan finns kan det leda parterna ut ur den återvändsgränd som de befunnit sig i och skapa en möjlighet att förbättra levnadsvillkoren för palestinierna i de utrymda områdena. Tillbakadragandet är ursprungligen ett initiativ av den israeliske premiärministern Ariel Sharon. Det stöds av en majoritet av israelerna, vilket visar att många inser att en fortsatt ockupation i längden inte leder till den fred som en stor majoritet - både palestinier och israeler - önskar. Samtidigt har dess ensidiga karaktär kritiserats internationellt, bland annat av Sverige och EU. Internt i Israel finns också kritik då vissa motsätter sig att Israel nu lämnar ockuperad mark. Om tillbakadragandet genomförs på det sätt som planerats kommer Israel att behålla kontrollen över de lämnade palestinska områdenas luftrum, gränser och vatten. Under dessa förutsättningar kommer Israel att ha fortsatt folkrättsliga skyldigheter som ockupationsmakt. Att nu Israel drar sig ur Gaza och de fyra bosättningarna på Västbanken får således inte bli en isolerad händelse. Tillbakadragandet måste följas av en utveckling som kan ge israeler och palestinier tillbaka det hopp om fred och minskad fattigdom som hos alltför många så tydligt raserats de senaste åren. Om tillbakadragandet kombineras med att kontroll över områdena samtidigt överlämnas på ett samordnat sätt till den palestinska sidan och om det följs av en motsvarande utveckling på Västbanken så kan också de palestinska områdenas folkrättsliga status komma att förändras över tid. Då kan gemensamma lösningar ges utrymme och misstron brytas ned. Det fokus som nu sätts på det israeliska tillbakadragandet från Gaza och fyra mindre bosättningar på Västbanken får inte samtidigt innebära att situationen på övriga Västbanken glöms bort. De israeliska bosättningarna fortsätter att byggas ut och separationsbarriären riskerar att uppfattas alltmer som en ny gränslinje - trots israeliska försäkringar om att barriären enbart är en temporär säkerhetsåtgärd. Farhågorna om etablerandet av en ny gräns understryks av uttalanden från Israels politiska ledning. Sveriges, EU:s och den internationella domstolens uppfattning är entydig: De delar av separationsbarriären som uppförs på ockuperad mark strider mot folkrätten och skall nedmonteras. Den israeliska ockupationens synliga närvaro i form av avspärrningar, utegångsförbud och där separationsbarriären uppförs på palestinsk mark har medfört att en normal ekonomisk verksamhet i de palestinska områdena är omöjlig att bedriva. Särskilt separationsbarriären har förödande konsekvenser. Byar och städer skärs av från varandra. Människor förlorar sina arbeten. Familjer splittras. Tillsammans med det bristande israeliska ansvarstagandet för den ockuperade befolkningens grundläggande sociala och ekonomiska situation har ett läge skapats som gjort stora delar av de palestinska områdena helt beroende av internationellt bistånd. Världsbankens beräkningar visar på en kraftigt ökad fattigdom på de palestinska områdena. Den försämrade situationen har inneburit att det internationella biståndet, inklusive Sveriges, till stor del har kommit att skifta från mer långsiktigt utvecklingssamarbete till rent katastrofstöd. Utvecklingen är djupt oroväckande och ställer givarsamfundet inför ett svårt dilemma. Nu finansierar bland annat svenska medel en verksamhet som ockupationsmakten Israel, enligt internationell rätt, skall ansvara för. Samtidigt kan vi konstatera att stödet i många fall utgör skillnaden mellan total misär och en möjlighet att klara vardagens nödtorft. Därför kommer Sverige att fortsätta ge bistånd till de palestinska områdena, för att lindra de humanitära effekterna av den pågående konflikten. Det israeliska tillbakadragandet ställer också krav på det internationella samfundet. Vi intensifierar därför vårt arbete inom EU för att tillsammans med FN, USA och Ryssland i den så kallade Kvartetten främja dialog och förhandlingar. Vi kommer också att fortsätta stödja uppbyggnaden av en demokratiskt styrd och oberoende palestinsk stat. EU måste se till att Kvartetten tar ett fortsatt ansvar som sammanhållande kraft för de internationella ansträngningarna och förmår parterna att uppfylla sina åtaganden. Kvartettens särskilda sändebud, före detta världsbankschefen James Wolfensohn, har under de senaste månaderna visat att det är möjligt att sammanföra parterna. USA har ett särskilt ansvar för att visionen om en tvåstatslösning - en vision som president Bush delar - förverkligas. Israel måste inse att det ligger i landets intresse att tillbakadragandet från Gaza följs av ett tillbakadragande från hela Västbanken. På så sätt undermineras de destruktiva krafter som menar att en fred inte är möjlig genom förhandlingar. Då skulle också palestiniernas förtroende för president Abbas stärkas - och därmed hans möjligheter att fullt ut ta itu med korruption, laglöshet, terrorism och extremism. Ett samspel genom ömsesidiga förtroendeskapande åtgärder och omvärldens stöd kommer att behövas för att en fredsprocess ska kunna komma i gång. Om tillbakadragandet från Gaza blir det första steget mot ett slut på den israeliska ockupationen skulle den politiska dynamiken i Mellanöstern förändras i grunden. Stora positiva förändringar skulle bli möjliga. Det skulle utan tvivel leda till en positiv ekonomisk, social och humanitär utveckling - inte bara för de konfliktdrabbade palestinierna och israelerna utan för hela regionen. En sådan utveckling ligger inte endast i palestiniernas och israelernas intresse, utan är en angelägenhet för omvärlden. Den dagen den israeliska ockupationen är avslutad och två självständiga stater, Israel och Palestina, lever i fred sida vid sida - den dagen är världen säkrare för oss alla. LAILA FREIVALDS Utrikesminister CARIN JÄMTIN Biståndsminister


”En myt att kommunerna inte kan spara pengar”

Summary: Dags att ge Sveriges kommuner större frihet men också att sätta press på dem att bli effektivare. Den svenska kommunsektorn tar in merparten av inkomstskatterna och levererar de flesta tjänster som ingår i välfärdens kärna. Vi har som medborgare rätt att kräva att kommunerna lever upp till detta stora ansvar och arbetar för att erbjuda oss så kostnadseffektiva och bra tjänster som möjligt. Det går i dag att spara 40 miljarder kronor årligen, skriver vd Robert Gidehag och två sakkunniga på Skattebetalarnas förening.

De svenska kommunerna står för en stor del av skatteuttaget och administrerar de mest närliggande välfärdstjänsterna. Ändå behandlas de på många sätt med silkesvantar i den politiska debatten. Den förhärskande synen har varit att kommunernas verksamheter lider av stora kvalitetsbrister och att sparpotentialen därför är obefintlig Våra erfarenheter efter att ha rest runt i landets kommuner är att detta är helt felaktigt. Det är en myt att det generellt råder resursbrist i svenska kommuner, det är en myt att det inte går att spara pengar i kommunsektorn och det är en myt att kvaliteten blir lidande om kommunsektorn som helhet i dag skulle minska sina kostnader. Vår analys visar att det finns en effektiviseringspotential på upp till 40 miljarder, vilket motsvarar en skattesänkning på fem hundra kronor i månaden för en genomsnittlig skattebetalare. Hur vägen dit kan anträdas framgår av en rapport, som bygger på omfattande intervjuer vi genomfört med effektiva svenska kommuner, som vi i dag kan presentera. Att granska de svenska kommunernas hantering av skattepengarna är ett av Skattebetalarnas förenings största pågående projekt. Under 2005 har vi besökt ett 25-tal kommuner i ett tiotal olika län. Inför varje sådant besök tar vi fram en rapport där vi jämför kostnaden per brukare i kommunens kärnverksamhet, enligt SCB:s statistik, med motsvarande kostnad för dels genomsnittet i den egna kommungruppen (till exempel större stad, medelstor stad, glesbygdskommun), dels med genomsnittet för de tio näst billigaste kommunerna i Sverige på varje område. Det är med växande förvåning som vi under arbetets gång kunnat konstatera hur stora och till synes omotiverade skillnaderna är för en plats inom de olika verksamheterna – förskola, grundskola, gymnasieskola, barnomsorg samt äldre- och handikappomsorgens ordinära och särskilda boenden. Den samlade effekten av de högre kostnaderna jämfört med andra kommuner handlar ofta om flera hundra miljoner i den enskilda kommunens budget. Om dessa kostnadsskillnader till fullo skulle kunna utjämnas och omvandlas till skattesänkningar finns det 216 kommuner som skulle kunna sänka skatten med mer än 50 öre och 132 stycken som skulle kunna sänka skatten med mer än en krona. Och detta enbart genom att nå genomsnittskostnaden inom den egna kommungruppen på varje område! Låt oss ta Örebro och Västerås som exempel. Två städer med väldigt lika förutsättningar. På område efter område, utom för gymnasieskolan, ligger kostnaderna väsentligt mycket högre i Örebro. Varför – vad gör Örebro på gymnasieskolans område som man inte lyckas med på andra områden? Är verkligen äldreomsorgen i Örebro dubbelt så bra som i Västerås då kostnaden faktiskt är dubbelt så hög? Vi ställer frågorna, men politiker och kommunledning svarar inte utan slår ifrån sig med klyschor om jämförelseproblem och parodiska påpekanden om att vd i Skattebetalarnas förening tidigare skrivit ”nyliberala böcker”. Det är inte ett rimligt förhållningssätt eftersom medborgarna i Örebro skulle kunna få behålla mer än 5 000 kronor mer av sin lön varje år om deras politiker förmådde driva verksamheterna lika effektivt som i andra större städer. I vår granskning har vi även studerat de tio näst billigaste kommunerna på varje område, och beräknat ett genomsnitt för dessa. Hela 284 kommuner skulle kunna sänka skatten med mer än två kronor om kärnverksamheterna blev lika billiga som i lågkostnadskommunerna. 144 kommuner skulle kunna spara pengar motsvarande minst 4 kronor på kommunalskatten. Det motsvarar ett extra barnbidrag i månaden för en normalinkomsttagare. Totalt uppgår sparpotentialen mätt på detta sätt alltså till 40 miljarder i den svenska kommunsektorn. En vanlig attityd hos kommunalpolitiker vi mött är att avfärda de siffror vi presenterar som kända och framhålla de områden där kommunen är billig som ett resultat av sparnit och hushållning med skattebetalarnas pengar samtidigt som de områden där kostnaderna är högre sägs bero på en rad specifika faktorer som långa avstånd, medvetna kvalitetssatsningar med mera. Vi har svårt att tro på detta och gjorde därför ett test. I Göteborg lät vi ringa upp ledamöter i kommunfullmäktige och nådde ett trettiotiotal. Två respektive en fullmäktigeledamot kände till att en grundskoleplats i Göteborg är ungefär 30 procent billigare än i Stockholm samtidigt som en plats i äldreomsorgen är cirka 30 procent dyrare. Resten av svaren representerar breda gissningar över hela skalan i båda fallen. Kort och gott – kommunfullmäktigeledamöterna har inte en aning om kostnadsstrukturen jämfört med andra kommuner. Vi tror inte att detta är unikt för Göteborg. Hur är det då med den vanliga uppfattningen att kvalitet och kostnad hör ihop? Vore det inte så att en kostnadsanpassning nedåt skulle medföra kvalitetsförsämringar? Vi är övertygade om att så inte skulle behöva vara fallet. För det första faller detta på sin egen orimlighet. Om nu äldreomsorgen vore dubbelt så bra i Örebro som i Västerås skulle väl de flesta äldre omedelbart flytta från Västerås till Örebro? Alternativt skulle vi se massiva demonstrationer utanför kommunhuset i Västerås. För det andra visar dagens rapport att sambandet mellan kostnad och kvalitet är mycket svagt. Vi har mätt kvalitet som personaltäthet i grundskolan, i förskolan och i äldreomsorgen. För samtliga Sveriges kommuner har vi studerat korrelationen mellan dessa kvalitetsmått och kostnaden per brukare. Det visar sig att sambanden är mycket svaga. För kommuner med likartad kostnad finns en mycket stor spridning i personaltäthet, oavsett vilken verksamhet vi studerat. I stort sett varje svensk kommun kan alltså hitta ett lämpligt jämförelseobjekt. Metoden vi använt är enkel och rekommenderas för ansvariga runt om i Sveriges kommuner. Vi har lyft luren och intervjuat politiker och tjänstemän i dessa lågkostnadskommuner. Resultaten är mycket intressanta och helt avgörande för hur vi skall se på kommuners ekonomi. Två aspekter är särskilt viktiga att lyfta fram. För det första är en kultur av kostnadsmedvetenhet av stor betydelse. Kommuner där hela organisationen, från kommunalråd till lärare och omsorgspersonal, förstår och lever efter betydelsen av sparsamhet med skattepengar lyckas ofta hålla en lägre kostnadsnivå. Det räcker oftast inte med spardirektiv ovanifrån, utan det krävs att alla kommunens medarbetare sluter upp bakom målet att hålla hårt i skattebetalarnas pengar. För det andra att kommunens sätt att organisera verksamheten har stor betydelse för kostnaderna. Kommuner med små administrativa staber och långtgående decentralisering har i allmänhet lägre kostnader. Utformningen av ersättningsmodellerna – hur pengarna fördelas till de enskilda verksamheterna – har också stor betydelse. Här handlar det om att skapa incitament för sparsamhet och snabba omställningar av organisationen, exempelvis genom system där hela anslaget följer brukaren. Ett annat viktigt område är upphandlingar. Kommuner som under lång tid arbetat med att konkurrensutsätta verksamheten kan i de flesta fall peka på att det bidragit till att hålla tillbaka kostnaderna. Vi tror att en viktig orsak till problemen är att kunskapen om dessa stora skillnader varit dålig. Alltför mycket kraft har ägnats åt att titta in i den egna verksamheten i stället för ut mot andra kommuner för att hämta tips och inspiration. Detta kan i sin tur hänga ihop med riksdagspolitikens oförmåga att sätta positiv press på svenska kommuner att utveckla produktiviteten. I stället har man fokuserat på mer och mer detaljstyrning av verksamheterna kombinerat med ett system för statsbidrag och skatteutjämning som är fruktansvärt komplext. Utifrån myten om resursbrist har man pytsat ut allt mer statliga pengar till liten nytta. Nyligen konstaterades exempelvis (Svd 24/7) att någon kvalitetshöjande effekt av de så kallade ”Wärnerssonpengarna” (10,5 miljarder) inte går att påvisa. Senast under våren i år tävlade partierna om att öka det statliga stödet till kommunerna. Detta samtidigt som behovet av skattesänkningar för låg- och medelinkomsttagare allt mer har börjat uppmärksammas. Men den kanske enklaste metoden att åstadkomma detta tycks bortglömd – att sänka kommunalskatterna. Som sagt – 144 kommuner i Sverige har en potential att sänka skatten med minst fyra kronor om de kunde bedriva kärnverksamheten lika billigt som i landets tio näst billigaste kommuner. Det motsvarar 10 300 kronor per år för en normalinkomsttagare. För övrigt samma storleksordning som moderaternas omtalade förslag baserat på förvärvsavdrag. Här finns alltså möjligheten att fördubbla denna skattesänkning. Den svenska kommunsektorn tar in merparten av inkomstskatterna och levererar de flesta tjänster som ingår i välfärdens kärna. Vi har som medborgare rätt att kräva att kommunerna lever upp till detta stora ansvar och arbetar för att erbjuda oss så kostnadseffektiva och bra tjänster som möjligt. I dag sker inte detta. I stället finns generellt stora och helt oförklarade kostnadsskillnader mellan kommuner och en nästan total ovilja att utreda och åtgärda orsakerna. Mängder av kommunledningar gömmer sig bakom den allmänna synen att kommunsektorn redan är hårt bantad och tar tacksamt emot ytterligare penningregn från staten. Det är dags att vända på detta, ge Sveriges kommuner större frihet men samtidigt också sätt press på dem att öka produktiviteten och realisera den effektiviseringspotential som finns. Robert Gidehag vd Skattebetalarna Svend Dahl utredare Skattebetalarna Helena Olsson chefekonom Skattebetalarna