Modersideal bakom vår syn på kvinnors drickande

Summary: Moralen kring kvinnors drickande har förändrats förvånansvärt lite med tiden, säger forskaren Josefin Bernhardsson. Det är ingen större skillnad mellan attityderna hos 15-åringar och 60-åringar.

Kvinnor och flickor dricker mer i dag än förr. Men attityderna och moralen kring kvinnors drickande är sig förvånansvärt lika, menar forskaren Josefin Bernhardsson. – Alla tydligast är det när det handlar om mammor. Att förlora kontrollen, vara ansvarslös, pinsam och ”tappa masken” är något av det mest tabubelagda man kan göra som mamma. Bilden av den påverkade pappan är ofta att han är skojig och lite dum, berättelserna om alkohol blir till roliga historier. Mammor däremot förväntas vara kontrollerade och inte ”tappa masken”. Och det här gäller över generationsgränserna. – Pappor kommer generellt undan lite lättare, säger Josefin Bernhardsson. Och för män i alla åldrar finns högre acceptans när det gäller gränsöverskridande och risktagande. Fast det är tydligast när det handlar om yngre män. En medelålders pappa förväntas ju inte bete sig som en tonårskille. I går berättade Insidan om den nya boken ”Som hon drack” av etnologen Lisa Wiklund och journalisten Jenny Damberg, som handlar om hur kvinnors drickande fortfarande är tabu. Josefin Bernhardsson har disputerat på en avhandling om alkohol och könsroller vid Stockholms universitet. Bland annat har hon intervjuat nära 200 personer i  Sverige, från högstadie- till pensionsåldern. – Jag blev förvånad över hur lika berättelserna var i de olika generationerna. Speciellt utifrån att man så ofta pratar om att kvinnors drickande i dag liknar mäns. 15-åringars syn på alkoholbruk är inte mycket annorlunda än 60-åringarnas, säger Josefin Bernhardsson. Intervjuerna gjordes i grupper och var en del i ett större projekt om alkoholkulturens förändring i Sverige, Finland och Italien. Avhandlingen handlar om den svenska delen i projektet. I alla grupper fanns en skillnad i synen på manligt och kvinnligt drickande. Skillnaden var som störst när det gällde beteenden som upplevdes som riskfyllda eller problematiska. – Många hamnar i att man pratar om flickors och kvinnors drickande som särskilt problematiskt, medan det egentligen är män som står för de stora riskerna med alkohol i vårt samhälle. Det är viktigt att prata om, säger Josefin Bernhardsson. – Nästan alla tonårsflickor i intervjuerna hade blivit varnade för att dricka för mycket på grund av risken för att råka ut för våldtäkt. Men alla som berusar sig utsätter sig för risker, killar råkar också illa ut. Att killar också skulle bli varnade framkom inte i mitt material. Det verkar svårt att sätta killarna i ett offerperspektiv. Måttlighet med alkohol var ett ideal i de flesta grupperna, mindre tydligt när det handlade om ungdomars drickande. När intervjupersonerna skulle berätta om barndomen och sina föräldrars dryckesvanor sa de flesta först att föräldrarna sällan blev berusade, men kunde sedan nämna att papporna ibland blev lite ”glada”, ”lustiga” eller ”pinsamma”. – Men nästan ingen nämnde något liknande när det gällde deras mammor, säger Josefin Bernhardsson. I samtalen om barndomen och familjen användes ytterst sällan begrepp som full eller berusad. Berättelser om negativa och obehagliga upplevelser av alkohol i barndomen handlade i stort sett alltid om personer utanför familjen, som avlägsna släktingar, grannar eller vänners föräldrar. – Och de berättelserna handlade också om män, säger Josefin Bernhardsson. Det finns så gott som inga beskrivningar av mammor eller andra kvinnor som varit roliga eller pinsamma, inte heller om kvinnor som varit berusade, obehagliga eller gjort bort sig på en fest. Såväl den ”tillåtna” som den ”otillåtna” berusningen var förbehållen män. – Intervjupersonerna påpekade också ofta att deras pappor inte blev så fulla att de däckade, spydde eller blev våldsamma. Eftersom intervjuerna skedde i  grupp påverkades deltagarna av varandras berättelser och närvaro. Det som kom fram i samtalen speglar troligen hur starka normerna är, menar Josefin Bernhardsson. Både när det gäller kvinnors drickande och när det gäller berusningsdrickande hos båda könen. – För att man ska kunna berätta om den småberusade, lustiga pappan utan att det ska framstå som ”problematiskt” behövs en nykter och kontrollerad mamma i bakgrunden. Det skulle kunna vara så att nästan ingen av intervjupersonerna hade några erfarenheter av berusade kvinnor under sin uppväxt, säger Josefin Bernhardsson. Men resultatet kan snarare tolkas som ett tecken på det stigma som förknippas med kvinnors drickande. Bakom det stigmat finns i grunden ett moderskapsideal i relation till alkohol, som formats utifrån krav på rationalitet och ansvarstagande, menar hon. Formandet var särskilt starkt under motbokstiden 1915–1955, då gifta kvinnor exempelvis inte hade rätt till någon motbok. Kvinnor har förväntats sätta barnen först, ha kontroll och vara omhändertagande både i förhållande till barn och till berusade män. Drickande kvinnor har kopplats till dålig moral och promiskuitet. – Det finns ju också en motsatt bild av kvinnan som ljuv, svag eller till och med infantil. Men i de här sammanhangen ska hon vara stark, kontrollerad och rationell. För att man ska kunna berätta om den småberusade, lustiga pappan utan att det ska framstå som ”problematiskt” behövs en nykter och kontrollerad mamma i bakgrunden. Männens alkoholkonsumtion, mätt i ren alkohol, är ungefär dubbelt så hög som kvinnornas. Men skillnaden var större tidigare. Kvinnornas konsumtion har ökat mer än mäns, och forskare tror att en stor del av utjämningen skedde efter motbokens avskaffande på 1960- och 70-talen. I en undersökning från 1967 var männens konsumtion 4 gånger större än kvinnornas, i en från 1978 ungefär 2,7 gånger högre. Från 1980-talet har skillnaden fortsatt att minska, fast i långsammare takt. Bland unga är könsskillnaderna mindre. I årskurs 9 dricker pojkarna ungefär 1,5 gånger mer alkohol än flickorna (i liter ren alkohol). Unga vuxna mellan 20 och 25 har den högsta konsumtionen, men skillnaden mellan åldersgrupper har minskat de senaste tio åren. Konsumtionen har minskat bland yngre och ökat bland äldre. Källa: CAN, centralförbundet för alkohol- och narkotikaupplysning.


Andrej Kolesnikov: Putins krokiga väg till Damaskus

Summary: När president Putin talade inför FN visste han att han skulle fånga världens uppmärksamhet. Men det syriska äventyret är mest en vädjan till ryssarnas längtan tillbaka till sitt förflutna.

När president Putin talade inför FN:s generalförsamling den 28 september visste han att han skulle fånga hela världens uppmärksamhet och knuffa president Obama åt sidan med sin maning till en enad front mot Islamiska staten. Men han talade också till ryssarna, väl medveten om att han måste distrahera dem från Rysslands alltmer iögonfallande ekonomiska svårigheter. Förra året bestod distraktionen av annekteringen av Krim och stödet till ryskvänliga separatister i östra Ukraina. Utplaceringen nyligen av ryska flygplan, missiler och ett par tusen soldater i Syrien är en flaggviftande ersättning för det misslyckade projektet ”Nya Ryssland”. Putins kritiker ser med all rätt hans syriska äventyr som ännu en vädjan till ryssarnas längtan tillbaka till sitt förflutna: Sovjetunionen var mäktigt och Putin påstår att Ryssland kan få samma makt – och redan har den. Men i vilket syfte? Att överrumpla USA och väst kan vara god taktik på kort sikt, men det tycks inte finnas någon långsiktig vision av vilka ändamål denna ryska makt ska tjäna, annat än att bevara de ryska eliternas makt. Resultatet är att regimen härmar demokratins former och samtidigt stimulerar en aggressiv nationalism. I början av 2000-talet dämpade kombinationen av höga oljepriser och ekonomisk tillväxt eliternas benägenhet att tänka strategiskt. Därför blundade de för de påföljande urholkningarna av sjukvård, utbildning och välfärd. Regimen och medborgarna anser nu att det rådande läget är mer eller mindre normalt, en ”kris som är en icke-kris”. Eftersom ögat ser vad det vill se är allt normalt, inget behöver göras och Putin kan gotta sig åt popularitetssiffror på över 80 procent efter att ha återställt Rysslands värdighet, som det heter. I Putins ögon är att återställa Rysslands värdighet detsamma som att återuppväcka dess status som stormakt efter Sovjetunionens sönderfall och dess förödmjukande nederlag i kalla kriget. Maktutövning externt uppväger tydligen att värdigheten inom landet ingalunda är återställd. Dagens ryske medborgare står försvarslös inför chefer, allmännyttiga företag, domstolar och polis och ändå är han hela tiden stolt över sin nation och dess ledare, vilka prövningar han än måste uthärda. Det finns förstås en annan orsak till att Putins popularitet fortfarande ökar trots en allt sämre ekonomi: de som måste ha hjälp för att överleva vänder sig givetvis till staten, och de kommer inte att bita den hand som föder dem. Det väst fördömer som brott mot mänskliga rättigheter uppskattar ryssen i gemen som åtgärder för att befria landet från ”utländska” intrång och skydda majoriteten mot den ”omstörtande” minoriteten. Regimens fientlighet mot homosexuella är stötande i väst, men de flesta ryssar nickar gillande. Samma ryssar anser att kriget i Ukraina är ett försvarskrig och därför blir kriget rättfärdigt. Historiens mörka sidor skrivs om och fiendskapens språk blir normen. För inte länge sedan talade vanliga ryssar öppet om antalet offer i landets militära operationer. Efter Putins presidentdekret om ”hemliga förluster” håller de tyst. Dekretet kan mycket väl strida mot konstitutionen och lagen om statshemligheter men omfattar nu information om militära förluster under operationer i fredstid. Följden är ett land delat mellan lojala och illojala, mellan dem som rättar sig efter partilinjen och dem som vägrar. Om opinionsmätningarna är tillförlitliga är de lojala och lydiga i klar majoritet. Det förklarar stödet för separatisterna i östra Ukrainas Donbassregion och för Putins intervention i Syrien. Om USA inte accepterar detta bevisar det bara att det vill ha all makt, i Europa (genom Nato) och i Mellanöstern. Sådana resonemang stagas upp av Putins omtolkning av historien, som rättfärdigar vinterkriget 1939 mot Finland, Molotov–Ribbentroppakten 1939 och den sovjetiska invasionen av Afghanistan 1979. Det ryska riksåklagarämbetet har till och med ägnat tid åt en absurd retrospektiv analys av beslutet 1954 att överföra Krim från Ryska rådsrepubliken till Ukrainska rådsrepubliken. Det är djupt oroande att samma sorts analys nu genomförs av de baltiska staternas självständighet efter Sovjetunionens sammanbrott. Liksom på Sovjettiden sätter dagens härskare likhetstecken mellan sig själva och staten. Staten reduceras till ledarens inre krets och de finansiella och politiska eliternas högsta skikt, trygga i sin makt sedan vanliga medborgare lurats in i en okritisk och extrem form av nationalism. Putins hårt ansatta motståndare får bereda sig på en lång period av politisk, ekonomisk och intellektuell stagnation, åtminstone fram till parlamentsvalet nästa år och presidentvalet två år senare. Stagnationen varar troligen in i nästa politiska cykel, men inte i all evighet. Någon gång kommer regimen att tvingas erbjuda medborgarna något annat än nationalism och nostalgi om den ska överleva. Frågan är om Putin, som nu drar Ryssland allt längre in i ännu ett utländskt militärt vågspel, förstår detta. Översättning: Margareta Eklöf Copyright: Project Syndicate Andrej Kolesnikov Andrej Kolesnikov är rysk journalist och författare, verksam vid tankesmedjan The Carnegie Moscow Center.


Ett helt liv i barnens tjänst

Summary: Barnläkaren Olle Björk är synonym med barncancervården i Sverige. Utanför arbetet har han skött sin gård med hästar, kor, höns och spannmål. Men snart ska han bara vara morfar.

Att barncancerläkaren Olle Björk lämnar posten som generalsekreterare för Barncancerfonden innebär inte att han tänker bli pensionär, trots att han fyller 68 i april. Han har inte en dag ledig fram till den 23 december, och hela nästa år är han inbokad också, som ansvarig för utbildning av personal som arbetar inom barncancervården, och som föreläsare. Men 2017 ska han bara vara morfar, säger han. – Jag har svart bälte i blöjbytning. Mina sex barnbarn är mellan fem månader och 21 år, så jag har fått träna. Mina barn tycker att jag borde ägna en större del av min tid åt barnvakt och dagishämtningar, men jag har ju en gård att sköta också, säger Olle Björk. En gård? Man gapar. Samtidigt som han har ägnat både tid, själ och kunskap åt att förbättra barncancervården så har han de senaste 20 åren hanterat spannmål och skött höns, sex kor och 14 hästar på gården utanför Strängnäs. – Nu har vi dragit ned lite på hästarna, vi har bara åtta. Jag klär oftast om från kostym till arbetsoverall så fort jag kommer hem och sätter mig i traktorn. Man får aldrig vara lat när man driver en gård. Det är alltid något som ska göras: hö som ska tas in, staket som ska lagas, åkrar som ska plöjas. Men det betyder också att jag inte behöver gå på gym. Olle Björk gick i bräschen för barncancervården i Sverige. Han var med och startade den första barncanceravdelningen på Karolinska 1979, lite i motvind, efter att som färdig barnläkare ha arbetat ett år på Childrens hospital i Los Angeles. – Där såg jag vilken oerhörd fördel det var för kunskapen att samla barncancern inom en enhet. Här hemma låg barn med cancer på olika avdelningar, de låg på kirurgen, på öronkliniken, lite överallt. Barn med leukemi hamnade ofta på infektion, eftersom de fick så många infektioner på grund av dåligt immunförsvar. Det var ju helt vansinnigt att utsätta barnen för all smitta som fanns där, säger Olle Björk. Det fanns en stor rädsla hos vissa kolleger för att samla cancersjuka barn och deras föräldrar till en och samma avdelning, ”alla är ju så ledsna, att ha dem tillsammans blir ju fullständig katastrof”. – Det där är fullkomligt idiotiskt. Föräldrarna har ett stöd av varandra, barnen har ett stöd av varandra. En barncanceravdelning är inte ett ställe där alla bara gråter, det är en ganska glad avdelning också. En annan fördel med att samla barn som drabbats är att det underlättar för forskningen, som skiljer sig mycket från vuxencancerforskningen. Inte minst måste medicineringen ställas in efter helt andra parametrar, där vikt endast är en. Det barn inte tål är strålning, eftersom deras hjärna och hormoner inte har utvecklats klart. Men det har visat sig att man kan utsätta ganska små barn för mycket starkare behandling av cellgifter än vad man kan utsätta en 65-åring för. Många av medicinerna är dödligt giftiga, därför behövs det personal med särskild kompetens. – Barncancerfonden lägger ned enormt mycket på att utbilda sjuksköterskor och läkare, och där samarbetar vi med Karolinska institutet. Det är KI som examinerar, och jag har lagt upp utbildningen, säger Olle Björk. Vad är det viktigaste om man ska arbeta på en barncanceravdelning? – Jag brukar säga att kroppens största organ är själen. När man arbetar på barnonkologen måste man kunna förmedla trygghet, ge relevant information och ha förmåga att ta hand om hela familjerna. Vad var det som gjorde att du valde att bli just barnläkare? – För mig var det självklart. Det är spännande, patienten kan ju inte alltid berätta själv. Men det är otäckt också. När man arbetar på akutmottagningen så träffar man brända barn, förgiftade barn och medvetslösa barn. Jag kör bil oerhört försiktigt efter att ha arbetat på barnakuten ... Under Olle Björks första år på barncanceravdelningen var överlevnaden knappt 10 procent. Hans arbete bestod mest om att ta hand om döende barn. Under sina 37 år som barnläkare, överläkare och professor vände de deprimerande siffrorna kraftigt, och i dag överlever de allra flesta. Hur kom det sig att du valde just barncancer? – Det handlar väl om hur man är som person. Om jag ser ett behov så måste jag göra något åt det. I USA såg jag vilken oerhörd fördel det var för kunskapen att samla barncancern inom en enhet. Olle Björk Aktuell: Avgår som Barncancerfondens generalsekreterare den 30 september. Familj: Hustrun Gunilla, gynekolog, och deras döttrar Viktoria, Camilla och Beatrice samt sex barnbarn. Bakgrund: Barnläkare, barnonkolog, professor och morfar. Startade den första svenska barncanceravdelningen 1979 på Karolinska. Barncancervård: I dag finns det sex stycken avdelningar; i Umeå, Uppsala, Stockholm, Linköping, Göteborg och Lund. Vården är likvärdig över hela landet. Barncancerfonden: Bildades 1982. Uppdraget är forskning och utbildning. Får bidrag från privatpersoner, företag och testamenten. Sedan 2008 har fonden ökat från 80 till 350 miljoner. Fonden har ett hundratal heltidsforskare.


Utbudet av bostäder behöver öka – inte tvärtom

Summary: Ur samhällssynpunkt är det fel att bekämpa skenande bostadspriser och ökande skuldsättning genom att begränsa hushållens efterfrågan på bostäder. Det är utbudet som behöver öka.

Många debattörer menar att skenande bostadspriser är orsaken till hushållens ökande skulder. Trots att bostadspriserna sätts på en marknad och alltså styrs av balans mellan utbud och efterfrågan är de vanligaste förslagen från Riksbank, Finansinspektion, ekonomer och medier inriktade på att dämpa efterfrågan. I debatten om skuldsättning ägnas förvånansvärt lite uppmärksamhet åt bostadsmarknadens utbudssida. Inför amorteringskrav! Inför fastighetsskatt! Trappa ner ränteavdragen! Håll räntan hög! Höj kraven på egen insats! Sådana förslag syftar till att göra utgiften för den nyinköpta bostaden större. Färre hushåll förväntas då göra bedömningen att de har råd med den bostad de önskar. Förslagsställarna når sitt syfte: Lägre efterfrågan dämpar prisutvecklingen. Färre människor har råd att köpa och färre blir därför skuldsatta. Problemet med skenande skulder är löst! Men är lösningen verkligen vettig? Tänk om hushållen faktiskt behöver bostäder! Ur kameral synpunkt är det kanske en god ide att begränsa hushållens skuldsättning genom att fördyra och försvåra för människor att skaffa bostad. Men ur ett bredare samhällsperspektiv bör man i stället söka efter lösningar på utbudssidan. Om utbudet ökar nås samma dämpande effekt på prisutvecklingen samtidigt som negativa effekter av dämpad efterfrågan, som till exempel svårigheter med familjebildning och svårighet att kunna ta ett erbjudet arbete på annan ort, kan undvikas. Debatten borde därför ha fokus på att öka utbudet av bostäder! Vad behöver göras? Det kan handla om att snabbare få fram byggbar mark och att minska på regelkrångel. Större frihet åt entreprenörer och byggherrar att utforma sina egna projekt kanske kan vara en väg? På andrahandsmarknaden är utbudet av bostäder idag väldigt lågt. Flyttskatten gör att den som säljer sin bostad ofta förlorar en mycket stor del av det värde man trott sig ha. Är det rimligt att flyttskatten är så hög att säljaren inte har råd att skaffa en ersättningsbostad? Inte alls ovanligt särskilt för äldre personer som haft sin bostad under många år. Jag hoppas att våra politiker kan motstå kraven, från medier och Riksbank med flera, att försvåra för de bostadslösa och att man i stället försöker underlätta för medborgarna. Avslutningsvis en fråga som jag gärna skulle vilja ha svaret på. Förr i tiden bodde en stor del av svenska folket i hyresrätter en större andel än vad som är fallet idag. Väldigt många hyresrätter har ombildats till bostadsrätter. Nybyggnationen utgörs till stor del av bostadsrätter eller egna villor. Hushållen bär därför idag själva en större del av de skulder som förr i tiden bars av allmännyttiga eller privata bostadsföretag. Hur stor del av hushållens ökade skulder beror på denna genomgripande samhällsförändring?


Politiskt motstånd mot monorail i Sverige

Summary: Monorail, som Sture Howding vill se i Sverige, har diskuterats sedan 1960-talet. Planerna har hittills stupat på att politikerna har ryggat tillbaka för den insyn i privata bostäder som färdmedel ovan mark skulle ge upphov till i våra städer.

Onsdagen den 23 september 2015 tar Sture Howding i sitt inlägg på DN.Åsikt om monorail - det vill säga typiskt enspårig högbana - i Sverige upp en SIKA-rapport 2006:1, Ett generellt transportsystem, som jag stod som huvudförfattare till. Nu sitter jag som SD:s representant i Stockholms läns landstings trafiknämnd, och det är främst den politiska aspekten som jag vill utveckla. SIKA-rapporten präglas av tanken att människan i alla tider har använt sig av markplanet för sin vistelse och sina transporter. För ca 150 år sedan började det bli trångt om utrymme i gatuplanet i världens större städer så man började att utnyttja utrymmet nedan mark. London var först ut med att bygga tunnelbana. I våra dagar börjar det nu så smått bli trångt om utrymme även under mark i de stora städerna. Då blev det naturligt att vända blickarna uppåt och börja utnyttja utrymmet ovan mark. Redan under 1960-talet väcktes de första tankarna på monorail i Sverige. Till dags dato har i stort sett samtliga av våra största 10 städer blivit föremål för omfattande utredningar och planer för högbana inne i innerstäderna. I SIKA-rapport 2006:1 finns illustrativa datorkonstruerade bilder som visar hur en högbana utmed Götgatan i Stockholms skulle kunna se ut. Samhällsekonomiskt kan sådana kalkyler ofta räknas hem om man tar med besparat utrymme i markplan i kalkylen. Därför har också projektidéerna drivits på. När man har nått den politiska nivån har det emellertid alltid tagit stopp. Detta beror på att politikerna har ryggat inför den insyn i privata bostäder som högbanan skulle ge upphov till. Om detta argument kan mycket sägas. Jag nöjer mig med att konstatera att det är ett faktum att högbana i Sverige politiskt stoppas i tätbebyggt området på grund av insynsproblematiken, och utanför tätbebyggt område finns ingen anledning att bygga högbana eftersom trängseln i markplan där inte är tillräckligt besvärande. Den som vill ha högbana i Sverige måste först ändra politikens inställning till insynsproblemet.


”Kunden vill inte åka racerbil”

Summary: Stefan Lindbergh har kört taxi i Stockholm i 40 år och sett staden, människorna och trafiken förändras. DN:s reporter bad att få åka med på en rundtur.

Att åka taxi med Stefan Lindbergh är som att mjukt glida fram i en farkost i ett eget universum, som om den övriga trafiken inte fanns. Precis så som de flesta av oss passagerare vill ha det, om vi inte är på flykt från ett bankrån eller jagar en missdådare. Och det är vi ju sällan, även om tempot i Stockholmstrafiken ofta ger sken av det. Så har också Stefan Lindbergh framfört olika taxibilar i huvudstaden under 40 år och har under den tiden sett trafiken förändras. – Kunden betalar inte för att åka racerbil utan för att åka lugnt och säkert. Och jag har märkt att om man kör sansat så får man mer dricks än de som kör som fartdårar. Han tycker fortfarande att det är roligt att köra, även om han tycker att dagens trafik är som rena vilda västern. – Alla kör för fort och alldeles för många skiter fullständigt i trafikreglerna, bara de kommer fram. Det är fullkomligt hänsynslöst. Folk kör ut i korsningar vid trafikstockningar och blockerar för alla andra, eller kör i bussfilen. Det finns ytterst lite hjälpsamhet i trafiken i dag, tyvärr, säger Stefan Lindbergh. Fast den där hetsen verkar inte bekomma honom särskilt mycket, för han vet att han kommer att landa bredvid hetsporrarna vid samma rödljus två mil bort i alla fall. – De tjänar ingenting på sin hetsiga körning. Och när man kommit upp i min ålder så bryr man sig inte så mycket längre, då rycker man på axlarna. Det är klart att jag kan bli lite irriterad ibland, men det hjälper ju inte. Innan Stefan Lindbergh började köra taxi 1975 hade han redan varit ute på vägarna i några år, som handelsresande i konfektyrer, tobak och konfektion. Hans stora passion på den tiden var att åka alpint, och för att kunna åka till Alperna en gång i månaden behövde han ett jobb med större frihet att bestämma sina egna arbetstider. – Då jobbade jag mest nätter, många nätter i sträck. På natten tjänar man lite bättre. Men sedan 1980-talet har jag enbart jobbat dag. Jag kliver upp tio i fyra och sitter i bilen halv fem. Sedan kör jag till 16. Varför börjar du så tidigt? – För att hinna få ihop till dagskassan. Det är många körningar till Arlanda vid den tiden, och jag brukar ta en sådan, och sedan åker jag ofta ut till Lidingö. Där brukar det vara många förbeställda körningar till Bromma flygplats. Taxiförare i dag kör enbart på provision, de får 36 procent av dagskassan, före skatt. Sedan taximarknaden släpptes fri 1991 så har antalet taxibilar ökat explosionsartat, och kampen om kunderna är hård. – I slutet av 80-talet kunde man ha mellan 22 och 25 körningar om dagen, i dag har man 10–12. Då hade jag att göra i princip hela tiden, i dag är 65 procent av tiden bara väntan. Då kunde jag försörja mig på en 40-timmarsvecka, numera måste jag köra 60 timmar för att få ihop till samma summa, säger Stefan. Vilka ger mest dricks? – Engelska affärsmän och turister. Finns det ställen du helst undviker? – Stureplan tidigt på morgnarna. Om jag passerar då brukar jag släcka lampan. När man är nyvaken orkar man inte ha dyngpackade människor i bilen. Har du råkat ut för springnotor? – Två gånger på 40 år. Men det är bara pengar. Jag skulle inte riskera livet för några hundringar. Det är inte värt det. Har du känt dig hotad någon gång? – En gång var det en kille som sprätte med en stilett upp mot taket för att se hur nära han kunde göra det utan att rispa sönder takklädseln. Så frågade han ”får man röka här?”. Då säger man inte nej. Det var riktigt obehagligt. Längsta körningen? – Jag satt i en Chrysler vid Arlanda, en lite gangsteraktig amerikanare, när en kille stegade fram och bad att få åka till Norrköping. Väl framme sade han med finsk brytning: ”När jag kommer hem ska jag byta till en sådan här, det är en extremt manlig bil”. Han var impad. Värsta kunderna? – De som hoppar in i bilen och pratar i mobilen utan att hälsa och mitt i en mening slänger ur sig en adress och fortsätter prata i telefon under hela resan. Det tar fem sekunder att säga ”Hej, jag skulle vilja åka dit eller dit”, och 45 sekunder att betala taxin. Den uppmärksamheten tycker jag att jag är värd. När man är nyvaken orkar man inte ha dyngpackade människor i bilen. Stefan Lindbergh Firar: Att han kört taxi i 40 år. Ålder: 64 år. Kör för: Är Guldförare hos Taxi Stockholm. Gör på fritiden: Spelar golf så ofta det går, mellan 80 och 120 rundor om året. Handikapp: ”Just nu 15, det har varit lägre. Ska försöka klämma mig ned under 10.” Drömmer om: ”Att jag får vara frisk.” Pension: ”Jag är född på årets ljusaste dag, den 21 juni. Nästa år blir jag pensionär, men kommer att fortsätta köra extra några gånger i veckan.” Gatusmart: Visste direkt var reporterns hemadress var, vilket alla andra brukar gå bet på. Premium: En tjänst som Taxi Stockholm har, lite mer limousinbetonad, lite dyrare och med särskilt utbildade förare.


”?Lärarlegitimation gynnar främst utbildade lärare”

Summary: Bo Jansson på Lärarnas riksförbund skriver på DN Debatt att han blivit en bättre lärare genom utbildningen. Det är förstås glädjande, men inte särskilt övertygande. Att han sedan lyfter fram att det finns outbildade naturbegåvningar, som han ändå vill utestänga från yrket, är snarast obegripligt, skriver Andreas Bergström, Fores.

Det är inte ovanligt att yrkesgrupper försöker höja sina löner genom att minska konkurrensen. Det kan ske genom särskilda utbildnings- och certifieringskrav eller genom att minska antalet utbildningsplatser. När lärarlegitimationen skulle införas framstod det som en rätt harmlös eftergift för att åtminstone ett fackförbund skulle vara vänligt inställt till alliansregeringen. I efterhand har det visat sig mer problematiskt. Det är i alla fall inte förvånande att Bo Jansson, ordförande för Lärarnas riksförbund, nu bemöter oss som de senaste veckorna ifrågasatt legitimationskravet. Argumenten är däremot mer förvånande. Att Jansson själv känner att han blivit en bättre lärare genom utbildningen är förstås glädjande, men inte särskilt övertygande. Att han sedan lyfter fram att det finns outbildade naturbegåvningar, som han ändå vill utestänga från yrket, är snarast obegripligt. Visst finns det forskning som visar att lärare med utbildning i snitt är aningen bättre än de utan utbildning. Men skillnaderna är inte stora och syns inte i alla studier, så redan där finns skäl att ifrågasätta legitimationskravet. Forskningsresultaten betyder inte att skolan självklart blir bättre av ett krav på lärarutbildning, trots att det kan verka intuitivt rimligt. Om det fanns ett stort överskott av legitimerade lärare, i alla ämnen och på alla orter, så skulle lärarlegitimationen inte vara ett stort bekymmer. I en del fall skulle en duktig lärare utan legitimation bytas ut mot en dålig med legitimation. Men i snitt skulle de utbildade som kom in vara något bättre än de outbildade som stängdes ute. Men vi befinner oss inte ens i närheten av ett sådant läge. Skolorna kommer nu att ägna mycket tid och energi åt att kringgå regelverket, till exempel genom att låta legitimerade lärare vara ansvarig för undervisningen på pappret, medan den i verkligheten bedrivs av andra. Outbildade lärare kommer inte ersättas av genomsnittliga legitimerade lärare – de har redan jobb – utan i vissa fall av dem som är betydligt sämre, men som ändå får förtur eftersom skolorna inte får välja. Även de sämre lärarna kan förstås vara medlemmar i Lärarnas riksförbund, och lönerna pressas upp för alla när konkurrensen minskar. I den betydelsen får man förstås applådera facket för ett framgångsrikt lobbyarbete. Men det gynnar lärarna, inte eleverna. Många som debatterar frågan verkar dessutom missa ett bredare perspektiv. Det vore ingen stor sak för samhället som helhet om det bara var lärare som ville ha legitimationskrav, men många andra grupper eftersträvar detsamma. Summan av alla begränsningar kan bli mycket skadlig för individens frihet, arbetsmarknadens funktionssätt och nytänkandet i de berörda branscherna. Därtill riskerar de som sitter på andra sidan – i detta fallet eleverna i skolbänken – att drabbas. Därför bör den typen av formella krav begränsas till så få yrken som möjligt. Det är självklart viktigt att höja kvaliteten i skolan, liksom på andra områden, men det finns många andra och bättre vägar för det.


”Att sänka kraven på lärarna löser inte skolans problem”

Summary: Försvara lärarlegitimationen. Inför den anstormande lärarbristen har liberala tänkare börjat ifrågasätta vikten av utbildade lärare. Men vi får inte hamna i naivitetens träsk en gång till. Skolans problem kan inte lösas genom lägre krav på lärarnas utbildning och kompetens, skriver Bo Jansson, ordförande i Lärarnas Riksförbund.

Det talas mycket om hur viktiga lärarna är för att skolan ska lyckas med sitt uppdrag. Det borde talas ännu mer om det – och att vi måste satsa på att lärarna ska vara verkligt ämneskunniga, utbildade och behöriga för rätt ämne och skolform. Den fördjupade analysen av den senaste Pisa-studien visar att skickliga, behöriga och legitimerade lärare är viktigare än hur många datorer som helst. Jag är tyvärr inte förvånad över resultaten som visar att Sverige fortsätter halka efter de främsta länderna. En elev som inte kan matematik blir inte bättre bara för att eleven sätter sig framför en dator. Det handlar om att ha tillgång till skickliga och kunniga lärare. IT i undervisningen kan ha positiva effekter på elevernas lärande om verktygen är en naturlig del av ett pedagogiskt sammanhang. Det är viktigt att inse att det är skickliga lärare som skapar dessa och sätter verktygen – läromedlen – i sitt rätta pedagogiska sammanhang utifrån elevernas behov och de mål som ska nås. Detta visar tydligt att lärarens betydelse inte minskar med utvecklingen, utan ökar. Att då som en del liberala debattörer gör, svamla om att behöriga lärare inte är så viktigt, är att vara ute och cykla. På senare tid har vi sett flera ifrågasättanden av det som för de flesta av oss är en självklarhet, nämligen antagandet att lärarutbildning är en god förutsättning för att bli en bra lärare. Ett skäl till att detta lyfts just nu är förstås att den fullt ut genomförda lärarlegitimationen ställt frågan om tillgången på lärare på sin spets. Efter skolstarten har medierna fyllts av rapporter om lärarbrist. Ifall alla vakanser ska fyllas med behöriga lärare kommer det att kosta, dels att utbilda fler lärare, dels att locka dem som lämnat yrket att komma tillbaka. Dessutom måste arbetsgivarna behålla dem som överväger att lämna sitt yrke.   Reaktionen från några liberala tänkare på detta tycks ha blivit – det har vi inte råd med! Andreas Bergström från centeraknutna liberala tankesmedjan Fores skriver på DN debatt: ”Det finns skolor som visar att en väg till bättre skolresultat kan vara att anlita duktiga pedagoger, som inte nödvändigtvis har formell kompetens men jobbar med färdiga läromedel och stöd från huvudlärare.” Johan Ingerö och Jesper Ahlgren från liberala Timbro skriver på SvD Brännpunkt: ”I stället för att hjälpa eleverna skapar [lärarlegitimationen] ett privilegierat skrå och riskerar att göra den svenska skolan mer skada än nytta.” och ställer kravet: ”Avskaffa lärarlegitimationen och ge rektorer större inflytande över vem som kan anställas eller sägas upp.” Professor Per Ödling uttalar sig i Ny teknik: ”Dagens grundskola är bra på att utbilda elever till att bli fabriksarbetare och professorer. Men dagens och morgondagens samhälle behöver annan kompetens. […] Eleverna skulle kunna undervisas på ett café eller ett bibliotek, och där får de hjälp av någon med pedagogisk utbildning, en coach. Men där behöver inte finnas ämneslärare. Webben står för ämneskunskaperna.” Jag blir uppriktigt förvånad över att personer som själva till stor del nått sin framgång genom traditionell utbildning uttalar sig på detta sätt. Tonerna om läraren som handledare och coach och att ämneskunskaperna finns någon annanstans än hos lärarna hördes i debatten under 90-talet, när internet var nytt och den ekonomiska krisen en realitet. De senaste åren har i stället vikten av välutbildade, kunniga lärare slagit rot hos de flesta i skolsamhället. Både Bergström och Ingerö/Ahlgren lyfter det faktum att forskningen inte lyckats bevisa att lärarutbildning verkligen har effekt. Det är en fråga som lyfts tidigare i den svenska debatten. Personligen vet jag att min lärarutbildning gjorde mig till en bättre lärare, i alla fall till en bra lärare betydligt snabbare än om jag bara försökt ”på egen hand” – och dessutom utan att flera årgångar elever tvingats utgöra försökskaniner. Samtidigt har jag som de flesta andra sett exempel på naturbegåvningar, men det kan vi säkert hitta i alla yrken utan att därmed anta att det är onödigt med utbildning. Artikelförfattaren Bo Jansson. Foto: Roger Turesson Om vi tittar på ett antal länder med goda resultat i senaste Pisa-undersökningen så är det vanligare med en hög andel lärare med fullständig lärarutbildning än det omvända. Det går inte påvisa någon entydig samvariation mellan Pisa-resultat och andelen utbildade lärare, men exemplen är tillräckligt många för att i alla fall övertyga mig om att utbildning gör skillnad. Den lärarbrist vi ser i dag har sakta men säkert vuxit fram sedan reformerna på 1990-talet gjorde det enklare att ta in outbildade samt låta utbildade lärare undervisa i ämnen eller årskurser de saknade utbildning för. Samtidigt har det lönemässigt lönat sig bättre att utbilda sig till något annat än lärare. Statistik från Saco visar att det lönar sig bättre att börja arbeta efter gymnasieskolan än att utbilda sig till gymnasielärare. Den akuta lärarbrist som blir synlig nu är en konsekvens av att Skolsverige dragit i nödbromsen! En så gott som enig riksdag fattade i mars 2011 beslut om att eleverna så långt det är möjligt ska garanteras undervisning av utbildade, behöriga lärare. Reglerna om lärarlegitimation skrevs in i skollagen. På ett sätt var beslutet faktiskt inte alls så speciellt. Det hade redan tidigare stått i skollagen att endast den som har en lärarexamen fick tillsvidareanställas. Men när friskolereformen genomfördes fanns ett undantag för de då nya skolaktörerna, ett undantag som visserligen drogs in men som ändå resulterat i en helt annan syn på lärarbehörighet, en syn som uppenbarligen smittat av sig till de kommunala huvudmännen. Det som nu krävs är att politikerna står fast vid reformen och att alla ansvariga inser att de ”inkörningsproblemen” vi nu ser måste klaras av. Vi får inte hamna i naivitetens träsk som drog ner skolan på 90-talet då man trodde att vem som helst direkt kunde anställas och kommunerna kunde ägna sig åt att experimentera med skolan. Det var då som den svenska skolan, som förmodligen då var en av världens bästa påbörjade sin resa utför. Jag uppmanar politiker och skolansvariga att slå fast att Sverige behöver utbildade behöriga och legitimerade lärare. De måste också vara beredda på att ta ansvar för att det ska bli verklighet. Den svenska skolans problem och den anstormande lärarbristen kommer nämligen inte lösas genom att vi ställer lägre krav på lärarnas utbildning och kompetens. Istället måste det ställas högre krav på arbetsgivarna för att de ska satsa på högre och konkurrenskraftiga lärarlöner och bättre arbetsvillkor. Då kan vi få ännu fler begåvade studenter att vilja bli lärare – och även få de många lärare som lämnat yrket att vilja komma tillbaka. DN Debatt Alla debattartiklar. Till DN:s debattsida


Gatutidning lämnar tonåren

Summary: De hemlösas magasin Situation Stockholm fyller 20. I samband med det ger redaktionen ut boken ”Hemlös – med egna ord”, där de hemlösa själva berättar om sin vardag.

Lagom till 20-årsdagen har redaktionen för Situation Stockholm fått nya lokaler på Södermalm. Så här på eftermiddagen är det ganska tomt, tidningsförsäljarna står antingen på någon offentlig plats och säljer månadens nummer, eller så ägnar de sig åt alla de krångliga bestyr som hemlösa människor tvingas hantera varje dag, dygnet runt. De lever ett liv som de flesta andra inte kan föreställa sig, eller endast hade en vag aning om före 1995, innan Sveriges första gatutidning kom ut och lät de hemlösa själva skriva om sitt liv på gatan, i trappuppgångar, i soprum, under broar eller möjligen på något härbärge. Om problem med tänder, om längtan efter sina barn om svårigheten att få adekvat vård och stöd. Då fick de disponera två sidor i tidningen med sina historier, iakttagelser och funderingar, ofta dråpliga med en stor dos humor. I dag fyller de sex sidor varje månad med sina berättelser. – Ju fler försäljarna har blivit, desto större har urvalet av dem som vill och kan skriva också blivit. I försäljarnas eget kafé här på tidningen finns det datorer där de kan skriva in sina texter själva, säger chefredaktören Ulf Stolt. I övrigt är tidningen en rent journalistisk produkt, med åttasidig intervju med känd person, sociala nyheter, kortare intervjuer, kulturartiklar, Stockholmsreportage, recensioner och nöjesnotiser. Och ett korsord, förstås. – Det är ju ingen annan som gör så geografiskt snäv lokaljournalistik i magasinsformat som vi gör. Det är därför jag tror att vi hittat våra läsare. Våra tidningar blir en långsam berättelse om Stockholm, om en stad som förändras. Allt behöver inte vara så stort, säger Ulf Stolt, berättelsen om Stockholm kan också handla om stadens sista kallmangel, om vilka träd som växer på en innergård och förutsättningarna för att just de träden trivs där, och vilka fåglar de lockar till sig. Eller att jämföra två olika trappuppgångar på samma gata och varför de ser så annorlunda ut. En sorts kulturhistoria/socialjournalistik med lätt hand. Inne på tidningen arbetar tre personer med en kombination av tidningsutlämning och social verksamhet. De anställda har erfarenhet av antingen missbruksvård eller social verksamhet. Försäljarna behöver hjälp med olika saker som att skaffa en legitimation, ha kontakt med vården och med olika boenden. Vem blir egentligen hemlös? Det finns en spridd uppfattning om att vem som helst kan hamna på gatan, att hemlösheten bara ligger en företagskonkurs eller ett spelmissbruk bort. Men det är inte den verklighet som Ulf Stolt ser. – Det händer inte vem som helst, det finns oftast väldigt tydliga markörer för dem som hamnar på gatan. De har antingen ett långvarigt missbruk bakom sig eller en psykisk sjukdom. Många hade nog som barn ingen vuxenvärld runt sig som förmådde ge sina barn de nödvändiga verktygen för att hantera livet. Den som har haft möjlighet att starta ett företag har haft verktyg nog att starta det, och pengar att spela för, innan allt kraschade, menar han. – Det gör i de flesta fall hela skillnaden. En konkursad företagare flyttar förmodligen in tillfälligt i polarens gillestuga och startar ett nytt företag sex månader senare. För de långvarigt hemlösa var tillvaron som regel en kamp väldigt tidigt i livet. Hur har försäljarnas situation förändrats under de här åren då? Ulf Stolt menar att utsattheten, och villkoren för utsattheten, inte förändrats alls. Den som blev marginaliserad för 20 år sedan, skulle bli marginaliserad i dag också. – Skillnaden är att den väldigt känslostyrda debatten om missbruksvården, som inte hade bäring i vetenskapen, har lagt sig. I dag finns det forskning att falla tillbaka på när det gäller behandling och olika boendelösningar. Vi har till slut fått ett sprutbytesprogram i Stockholm och det sker en del när det gäller trappstegsboenden. Men det skulle kunna göras mycket mer. För de långvarigt hemlösa som kommer hit gick livet sönder väldigt tidigt i livet. Situation Stockholm Gratuleras till: Fyller 20 år i september. Försäljarna: Cirka 250 hemlösa. De köper tidningarna för 25 kronor, och säljer dem för 50. De yngsta är cirka 40 år, de äldsta 70. Utgåva: Första numret trycktes i 2 000 exemplar. I dag säljs 34 100 ex varje månad. Redaktion: Chefredaktör, redaktionsråd, en reporter på halvtid, en AD som kommer in de sista nio dagarna, annonssäljare, frilansfotografer samt tre anställda med erfarenhet av socialt arbete och missbruksproblematik. Nya boken: ”Hemlös – med egna ord” består av ett urval av försäljarnas egna texter från 2008 till 2014. Den förra boken som gavs ut 2008 sålde i 45 000 exemplar, och blev det årets mest sålda faktabok.


Vi måste få bestämma över vår sista tid

Summary: Vi vill att dödshjälp ska finnas tillgängligt i den svenska sjukvården. Mot detta framhålls olika risker av motståndarna. Men det finns ingen anledning att oroas över farhågor som redan har bemästrats inom områden, där besluten är lika svåra och irreversibla som för dödshjälp.

Det har blossat upp en debatt om dödshjälp i Sverige med flera inlägg, bland annat i DN. Medan förespråkarna för legalisering av dödshjälp framhåller sin önskan att själva få bestämma över sin sista tid och att få slippa svårt lidande, så radar motståndarna upp en rad problem. Flera av dessa är reella och kan orsaka bekymmer men nästan samtliga återfinns också vid andra medicinska insatser – och framför allt vid avbrytande av behandling. Insatser som sedan lång tid är allmänt accepterade inom sjukvården. Det är märkligt att dessa problem inte diskuteras för redan accepterade förfaranden medan de blåses upp när det gäller dödshjälp. Vi ska ta upp två olika invändningar mot dödshjälp. En sådan är att svårt sjuka kan känna sig tvingade att be om dödshjälp för att inte ligga andra till last. Att de inte vill vara en börda för familj, släkt och vänner. Underförstått är att den sjuka utsätts för påtryckningar och egentligen inte vill ha dödshjälp. Kan detta hända? Naturligtvis, men det kan motverkas. Genom ingående samtal med den sjuka får läkarna förvissa sig om att det verkligen är patientens vilja, och inte en effekt av påtryckningar. Precis samma problem kan uppstå vid avbrytande av behandling. Hur vet läkaren att detta är patientens egen vilja och inte en effekt av påtryckningar? Vi har inte sett någon som diskuterat denna fråga medan den ofta lyfts fram i dödshjälpsdebatten. I båda fallen gäller det att säkerställa att det är patientens egen vilja, att patienten är beslutskapabel, att patienten har möjliga behandlingsalternativ klara för sig och så vidare. Problemet med påtryckningar kan uppkomma men sjukvården bör kunna klara det lika bra i dödshjälpsfallet som vid avstängningen av respiratorn. Det finns för övrigt många fler områden där det finns risk för påtryckningar. Ett är beslutet att donera sin njure till en närstående, ett annat är en kvinnas abortbeslut. I båda fallen finns en betydande risk för påtryckningar men sjukvården anser sig klara detta. Svårigheten är knappast större för dödshjälpsfallet. Ett annat ofta framfört argument kommer från funktionshindrade. Den som nyss har blivit skadad och vaknar upp delvis förlamad kan tycka att livet är meningslöst. ”Vilken tur att det inte fanns dödshjälp, då hade jag inte levt idag” uttrycks det ibland av personer som förmått att anpassa sig till sina skador och fått ett gott liv. Vi anser att det måste införas ordentliga spärrar så att nyskadade inte får dödshjälp ”utan vidare”. Detsamma gäller förstås personer i tillfällig djup depression. Den utredning som bör göras inför en legalisering av dödshjälp bör granska detta. Vad som sällan nämns i detta sammanhang är avbrytande av behandling. Antag att den nyskadade vaknar upp i respirator och att respiratorvården behövs under en begränsad tid. Vad gör sjukvården om den nyskadade begär att respiratorn stängs av? Varje beslutskompetent person har en ovillkorlig rätt att få behandlingen avbruten. Vi antar att läkaren ändå inte utan vidare stänger av respiratorn under dessa omständigheter – patientens beslutskompetens kan sannolikt ifrågasättas om en chockreaktion föreligger. Vi ser alltså att problemet med påtryckningar och med nyskadade som vägrar behandling på olika sätt har lösts inom vården utan alltför stora problem. Det finns ingen som helst anledning att tro att det är svårare med dödshjälp än med andra likaledes ”slutgiltiga” och irreversibla beslut. Dessutom finns en stor internationell erfarenhet att luta sig mot i länder som Holland, Belgien, Luxemburg och Schweiz liksom flera amerikanska delstater. Det finns ingen anledning att oroas över farhågor som redan har bemästrats inom områden, där besluten är lika svåra och irreversibla som för dödshjälp. Det finns problem men det är just detta som en utredning bör granska och föreslå regler för. Låt oss själva få makt över våra liv ända till slutet!


Hur mycket förlorar Sverige på att gå med i Nato?

Summary: Nato är inte känd som en fredsbevarande organisation, utan som aggressiv krigförande som invaderar andra länder, som USA pekar på. När man avfirar missilerna från svenskt territorium: Var ska det angripna landet sikta på? Under 200 år har vi kunnat hålla oss utanför konflikter och krig. Detta behövs mer än ett medlemskap i Nato.

Sverige är känd för sin neutralitet runt om i världen. För att kunna agera som medlare mellan länder som strider. Vi är kända för att vara ett land som står för fred och rättvisa, för att ha en solidarisk hållning när det gäller andra länder, och då det gäller att ge folk som flyr från krig och elände, en säker plats att söka sig till. Under 200 år har vi kunnat hålla oss utanför konflikter och krig. Detta behövs mer än ett medlemskap i Nato. Men det kostar också att vara med i Nato. Det skulle kosta mer än 1,6 % an BNP som motsvarar 63 miljarder, vilket motsvarar 20 miljarder mer än nu. Nästa år (2016) kommer det att tas beslut om värdlandsavtalet med Nato, vilket innebär att Sverige ska öppna gränserna för Nato-operationer. Övningar eller skarpa insatser, genom beslut där Natos generaler har initiativrätt. Det försvårar Sveriges möjligheter att i ett krisläge säga nej med hänvisning till alliansfriheten. Vid tillämpning av avtalet ska Nato få obegränsad tillgång till svenskt territorium i fred och i krig(!) och Sverige förpliktar sig att i alla lägen ge fullt stöd åt Nato. Svenskt territorium ska få användas som bas för angrepp på tredje land (Ryssland). Det finns inga begränsningar angående vapenteknik. Kärnvapen är alltså inte uteslutna. Avtalet innehåller bestämmelser som är direkt i strid med svensk grundlag. Till exempel är Natos trupper undandragna svensk jurisdiktion. De kan inte dömas för brott begångna i Sverige. Jag är väldigt orolig för detta och för att Sverige ska förlora alliansfriheten som Sverige är känd för, och för att ha kärnvapen på svenskt territorium. Nato är inte känd som en fredsbevarande organisation, utan som aggressiv krigförande som invaderar andra länder, som USA pekar på. När man avfirar missilerna från svenskt territorium: Var ska det angripna landet sikta på? För ett alliansfritt Sverige.


”Det pågår ett världskrig och vi låter människor dö”

Summary: Vårt ansvar. Ett rimligt sätt att beskriva det som händer är att vi är inne i ett tredje världskrig. Det är inte de föregående likt. Men de omänskliga följderna är likartade. Frågan är nu vad vi kan göra för att ta vårt moraliskt bjudande ansvar för de miljontals människor som är på väg att bli dess offer, skriver publicisten Mats Svegfors.

Hur kunde det ske? Hur kunde vi låta det ske? Jag är uppvuxen med dessa frågor om Förintelsen. De har format hela min föreställning om rätt och fel, om varje människas och varje samhälles skyldighet att inte bara själv låta bli att göra det onda utan också att göra det goda. Och det har format den fasta föresatsen: det får inte hända igen, vi får inte låta det hända igen. Med inbördeskrigen och massflykten från länder i Mellanöstern återvänder frågorna. Invändningen att Förintelsen inte händer igen är lika korrekt som oviktig. Ingenting kan jämställas med Förintelsen. Sex miljoner judars död och många fler judars outsägliga lidande får inte relativiseras. Det händer inte igen. Men nu händer något annat. Som så ofta och i så många sammanhang: vi värjer oss mot att det alldeles rysansvärda som har hänt en gång skall upprepas. Och därför upprepas det inte. Men vi har inte fantasi nog att föreställa oss det andra onda. Det är ett moraliskt imperativ att använda den egna föreställningsförmågan, fantasin, för att förstå skeenden och förstå vilka moraliska krav dessa reser.   Ett rimligt sätt att beskriva det som nu händer är att vi är inne i ett tredje världskrig. Det är inte de föregående likt. Men dess bokstavligen omänskliga följder är likartade. Och det förstör städer, byar och det byggda kulturavet på samma sätt som de tidigare världskrigen gjorde. Det drabbar människorna i Syrien, Afghanistan, Irak, Jemen, Libyen, Somalia, Sudan och Nigeria. Och det återverkar djupt in i angränsande länder, bland dem Libanon, Jordanien, Turkiet, Egypten, Iran, Pakistan, Tunisien, Kenya men också många fler. Det kan beskrivas som ett krig men är många krig relaterade till varandra. Det har sin tyngdpunkt i Mellanöstern och norra Afrika men det har förgreningar över stora delar av världen. Det leder till punktvisa våldsutbrott och omfattande motsättningar över bokstavligen hela världen. Med moderna massförstörelsevapen kan dessa punktvisa våldsutbrott mycket väl komma att övergå omfattande död och massiv förstörelse. I de länder som nu är berörda av kriget finns, eller kanske snarare fanns, 340 miljoner människor. I den yttre kretsen av länder finns därutöver mer än 400 miljoner människor. Det är ingen tillfällighet att UNHCR:s årsavstämning för 2014 just har titeln ”World at war”. 60 miljoner människor i världen är på flykt, 40 miljoner av dem än så länge i det egna landet, 20 miljoner i ett främmande land. Hälften av Syriens befolkning på 18 miljoner människor är på flykt. I det lilla grannlandet Libanon med en ”egen” befolkning på cirka fem miljoner finns nu över en miljon syriska flyktingar. I Turkiet, som vi ofta kritiserar för dess bristande respekt för mänskliga rättigheter, finns inemot 1,6 miljoner syrier. När vi talar om det som nu sker som en flyktingkatastrof är det rätt, men likväl fel. Det leder tankarna till en händelse begränsad i tiden, till något övergående. Men inget talar för att det som nu sker är övergående i någon rimlig mening. Krigstillstånd har rått i Afghanistan sedan slutet av 1970-talet, det vill säga i mer än 35 år. Kriget i Syrien började 2011. Det finns ingenting som tyder på en vändning i positiv riktning under överblickbar tid. Irak håller på att implodera. Libyen är en stat i ren upplösning. Hur länge står Libanon och Jordanien emot? Och förfärliga tanke: Vad sker på längre sikt i Egypten med 87 miljoner invånare? Vi är så vana vid i våra egna samhällen att det ordnar sig. Men det ordnar sig inte. Felet är inte vårt, men ansvaret är vårt. Mats Svegfors. Foto: Beatrice Lundborg Den stora politiska frågan i Sverige tycks nu vara hur de etablerade partierna ska anpassa sig till Sverigedemokraterna. I själva verket är dagordningen den rakt motsatta och har inte har ett dyft med Sverigedemokraterna att göra. Den handlar om vad vi kan göra för att ta vårt moraliskt bjudande ansvar för de bokstavligen miljontals människor som är på väg att bli offer för ”det tredje världskriget”? Sverige tar emot många flyktingar, men likväl inte alls så många som vi borde för att de krigsdrabbade människorna skulle ges en möjlighet att resa och skapa sig drägliga förhållanden utanför krigszonen. Om det lilla och tämligen tätt befolkade Libanon kan ta emot en miljon syrier, hur många skulle vi då inte kunna ta emot? Sverige är 40 gånger så stort som Libanon men vår befolkning endast dubbelt så stor. I det jordanska flyktinglägret Zaatari lever över 80 000 flyktingar. Denna nya stad har utvecklats på tre år. Hur många ”nya städer” skulle inte vi kunna skapa i Sverige på tre år? Tio nya städer med 8 000 invånare? 25 nya städer med 25 000 invånare? Vi har mark, vi har kunskap om hur vi bygger snabbt, enkelt men med kvalitet. Och inte minst, vi har vatten! Libanon, Jordanien och även Turkiet har gjort mycket mer än vad de har resurser till. Vi i Väst har knappt uppoffrat något. Men en halv eller en miljon syriska, afghanska och irakiska flyktingar skulle väl förändra Sverige? Möjligen skulle det på 10 eller 20 års sikt innebära en mycket stor ansträngning för det svenska samhället. Och måhända skulle det inte skapa mönster för andra att ta efter utan en förevändning för andra att inte göra något själva. Måhända skulle det skapa än starkare incitament för människor att fly. Den obotfärdige har alltid förhinder att hänvisa till. Men det pågår krig i gränslandet till Europa. Hur många hade velat komma ihåg sina far- eller morföräldrar som de som i slutet av 1930-talet hade sagt om judarna: låt dem dö! Blåögt! Ett radikalt program för att bistå flyktingar ger ytterligare fart åt Sverigedemokraternas opinionslavin. Inte särskilt troligt men erfarenheten från det andra världskriget är att moralen ytterst alltid måste sätta gränser för politiken. Vi måste komma till rätta med kriget och dess orsaker i stället för att sopa upp efter krigsherrarna. Det ena utesluter inte det andra. Men inte ens orsakerna vågar vi se. Redan att stoppa pengaflödet från oljerika stater till krigsherrarna skulle ha utmanat egna ekonomiska och politiska intressen. Så om det har vi tigit i Väst. I Europa och i Sverige lurar vi oss själva. Trots att våra medmänniskor på andra sidan Medelhavet dör i hundratusental vågar vi inte formulera de ord som tvingar oss till handling. Vi låter dem dö. DN Debatt Alla debattartiklar. Till DN:s debattsida Flyktingkrisen Läs allt om flyktingkatastroferna 2015. Till DN:s samlade artiklar


Varning för sönderfall

Summary: Flyktingvågen och eurokrisen har särdrag, men är parallella. En gemensam EU-linje är svår att finna i båda fallen. Kombinationen hotar att bryta sönder unionen.

Alldeles nyss ägnade Europa sin mesta energi åt den ekonomiska kris som var nära att tvinga Grekland att lämna euron. I dag har flyktingströmmen från Mellanöstern och Afrika helt tagit över uppmärksamheten. Bilderna är omöjliga att blunda för, om det så är kaoset på järnvägsstationen i Budapest, döden i en lastbil i Österrike eller överfulla flyktingbåtar på Medelhavet. Den mänskliga tragedin blir brutalt påtaglig, till skillnad från vådan av ett skuldberg. Flyktingströmmen och eurokrisen har olika kännetecken, men löper parallellt. För båda ställs krav på ett gemensamt europeiskt agerande, båda leder till inrikespolitiska dilemman och varierande grader av polarisering. I båda fallen står Tyskland i centrum, i det ena som generöst föredöme, i det andra hårt (och orättvist) kritiserat för snålhet. Det är enkelt att se fördelarna i en alleuropeisk linje, men en sådan är svår att mejsla fram. Samtidigt hotar kriserna var för sig och tillsammans att bryta sönder EU. Följderna skulle bli oöverskådliga och farliga.   Finanskrisen avslöjade obarmhärtigt bristerna i eurons konstruktion. Medlemsländerna var för olika, låga räntor bringade en falsk säkerhet, medan några höll i plånboken lät andra lönerna skena iväg. Beska botemedel söndrade än mer, stora räddningspaket möttes av ilska i skuldländerna för att de åtföljdes av krav på åtstramningar. För federalisten är allt okomplicerat. Lösningen heter finanspolitisk union, en enda budget bestämd av ett departement i Bryssel, harmonisering av skatter och bidrag, gemensam a-kassa, euroobligationer som får alla att svara för varandras skulder. Frankrikes ekonomiminister målade i veckan upp drömmen om en eurozon med kommunal skatteutjämning i kontinental skala. En sådan är fullständigt otänkbar för Tyskland, som förväntas betala kalaset. För Sveriges del skulle euron vara för evigt omöjlig. Den aktuella flyktingkrisen är delvis en spegling av eurodramat. EU:s asylpolitik har visats upp som ett luftslott. Dublinförordningen, som säger att asyl ska sökas i första ankomstland, har redan brutit samman. Reglerna funderades ut i en annan tid, men det har länge stått klart att de slår orättvist mot Italien och Grekland som är närmaste port från Libyen och Syrien. Tillämpningen har luckrats upp när flyktingar släppts iväg norrut, liksom av horribla förhållanden i det grekiska mottagningssystemet som gör det omöjligt att skicka någon tillbaka dit. Schengensamarbetet, en symbol för EU-bygget med sina öppna interna gränser, krackelerar också. Tyskland överväger att återinföra spärrarna, inte minst för att sätta press på de länder i östra delen av unionen som inte vill ta emot några flyktingar alls. Ungern har blivit en provkarta på allt som är snett inom den europeiska asylpolitiken. Men oenigheten är monumental inom hela EU. Det enda möjliga svaret är en rättvis fördelning av flyktingarna inom EU. Fast det säger fortfarande inte hur många de kan bli, eller hur unionens yttre gränser ska bevakas. Dessutom har de nödställda sina preferenser. Ingen vill stanna i Grekland, alla vet att de inte är välkomna i Ungern. Tyskland och Sverige förblir favoritmålen. Kortsiktigt uppstår en börda som behöver bäras av alla. EU får se till att ha råd, men integration och jobb kommer inte att fixas i samma takt överallt. I grunden behöver ett åldrande Europa en betydande invandring, som dock innebär utmaningar för välfärdsstater och skyddade arbetsmarknader. Populister, som ofta kombinerar hets mot EU och invandrare, står i kö för att svartmåla. Europa kan inte växa samman utan folkets gillande. Detta går att vinna med övertygande argument, men inte på en vecka medelst dekret från Bryssel utan genom tålmodigt upprepande. Panik leder till slarv, och euron föregicks faktiskt av decennier av tankearbete. Kriserna har gemensamma mönster, men också sina särdrag. Flyktingarna är redan här. Europa måste ta itu med den akuta krisen, av både moraliska och praktiska skäl. Den allt tätare politiska unionen är däremot en vision som det återstår att se om den är genomförbar. Motsättningar längs höger-vänster-skalan har alltid funnits, olika sorters populister har tillkommit. Eurokrisen splittrade norr och söder, flyktingkrisen delar väst och öst. Likafullt bär ensidiga, nationella svar till misslyckande. Samarbete inom EU är trots allt den bästa metod som finns att tillgå. Ledare 5 september Signerat. Erik Helmerson: Rätt men fel om barn i regeringen. DN:s samtligare ledare. Till DN:s ledarsida


Det beror på vilken brottsling man pratar om

Summary: Jag håller med om att en brottsling har rätten att gå vidare med sitt liv när han avtjänat sitt straff, men detta gäller inte Hagamannen. Bara nio år i fängelse efter en serie av våldtäkter, våldtäktsförsök och mordförsök. Detta är helt vansinnigt.

Ibland känns det som att rättssystemet lägger mer fokus på gärningsmannen än på offret. Missförstå mig inte, jag tycker att det är bra idé att försöka reducera brottsligheten genom att rehabilitera brottslingar. Men vissa gärningsmän som begått sexuella brott har det väldigt svår att blir accepterade som en del av samhället. Sexuella brott är särskild avskyvärda, och när en serievåldtäktsman som är dömd för två fall av våldtäkt, två fall av grov våldtäkt och mordförsök, två fall av försök till våldtäkt, kommer ut efter bara nio år är detta är både vansinnigt och helt oacceptabel både för mig och för många människor. Jag håller med om att brottslingar har rätten till att få en chans att starta igen (om de avtjänat sitt straff), och jag tycket inte att Hagamannen har avtjänat sitt straff. Han borde ha suttit inne de 14 år som han var dömd för i början och inte komma ut tidigare. Jag stödjer inte idén om att vissa människor formar en grupp och blir ”vigilante” (självutnämnda rättsskipare). Men när folk känner att rättssystemet är orättvist, kommer sådant att hända.


Näthatet finns inte bara bland unga

Summary: ”Näthat” är allvarligt inte bara i skolan, utan på många ställen i samhället. Skall vi komma tillrätta med det måste alla seriösa debattörer gå före och visa respekt för andra, även dem med avskyvärda åsikter. Dessa skall bemötas, INTE tigas ihjäl, hotas eller trakasseras till tystnad.

Problemen med mobbing, hot, trakasserier och det vi kallar ”näthat” är ett mycket allvarligt problem i skolan. Men det är nog ännu värre. Här är nog skolan bara en spegel av vad som sker i samhället i stort. Vi läser ju om ju dagligen om hot och trakasserier, ofta just under epitetet ”näthat” i många sammanhang på sociala medier. Allra värst tycker jag att det är att metoden att undvika debatt i sakfrågan och istället försöka tysta motståndaren med något kreativt invektiv, verkar ha blivit en alltmer accepterad offentlig samtalsform. Tyvärr har den ju spridit sig till det som uppfattas som seriösa debattörer, ja ända upp till våra toppolitiker i regering och riksdag. Det betraktas som helt OK att kalla någon för ”litterär pedofil” eller att istället för att bemöta argumenten säga att sådana vänster- eller höger- extremister, rasister, nazister eller kommunister skall vi inte prata med. Dem vill vi inte ha något med att göra. Allt detta bidrar till att kväva verklig debatt, där sakfrågorna diskuteras med respekt för andra människor och deras åsikter, för att istället främja en samtalsform där man tystar debatten med att uttala sig nedsättande, trakassera och hota sina meningsmotståndare. När man dessutom tror, och i många fall också faktiskt är, helt anonym så blir språket grövre och hoten värre. Jag tror att för att komma tillrätta med detta måste alla vi seriösa debattörer respektera ALLA människor lika värde, även dem som i den offentliga debatten kallas extremister, nazister, kommunister, homofober, islamofober mm. Även de har ju åsikts- och yttrandefrihet. Vi skall naturligtvis bemöta de åsikter vi tycker är fel, men det skall ske med respekt för ALLA andra människors värde och rätt till åsikts och yttrandefrihet. Och man skall observera att åsiktsfriheten är absolut men yttrandefriheten har begränsningar. Man får INTE hota och trakassera, eller medvetet kränka och nedvärdera andra, hur illa man än tycker om deras åsikter.


”?Man kan inte bli världsledande med ett klimatmål som inte är det”

Summary: Organisationerna skriver i sin debattartikel (24/8) att Sverige bör ha som mål att senast 2050 ”ha utsläpp av växthusgaser motsvarande högst två ton per capita”. Det låter långtgående, men är i praktiken en lägre ambitionsnivå än såväl Sveriges som EU:s befintliga, skriver Mattias Goldmann, Fores.

LRF, Svenskt Näringsliv och LO slår i sin gemensamma debattartikel fast att Sverige har en ”unik möjlighet att ligga i framkant i klimatfrågan". Det är enkelt att dela en del av skrivningar om kostnadseffektivitet, att Europas utsläppshandel inte ska kompletteras med nationella åtgärder som riskerar underminera den, vikten av ett globalt klimatavtal och att Sverige ska vara världsledande på att tillverka och exportera produkter med låga utsläpp. Det går att ställa sig frågande till skrivningar om att ett klimatramverk ska vara flexibelt i den mening att det ska anpassas efter vad som sker i klimatförhandlingarna eller att skatter eller mål inte fungerar på vissa sektorer. Men den viktigaste frågan att syn i artikeln är den om utsläppsmålen. Givetvis är det glädjande att tre så starka aktörer slår fast en gemensam ambition, men det blir då också viktigt att bedöma vad det konkret innebär. Senast år 2050 bör Sverige ha som mål att ”ha utsläpp av växthusgaser motsvarande högst två ton per capita”, anger de tre organisationerna. Det låter vid en första anblick långtgående, men är i praktiken en lägre ambitionsnivå än såväl Sveriges som EU:s befintliga. Man ska vara aktsam avseende siffror för utsläpp; osäkerheterna är många och alla räknar inte på samma sätt. Bland annat är oenigheten stor hur vi ska hantera den koldioxidsänka som skogen innebär, och i vad mån den svenska konsumtionen av varor som produceras utomlands ska inkluderas. Vi bedömer det som lämpligast att utgå ifrån Sveriges officiella rapportering till FN, där vi anger Sveriges utsläpp 1990 till nära 71,9 miljoner ton, och 55,8 miljoner ton för 2013, alltså drygt 5,5 ton per capita. Om Sverige år 2050 har 10 miljoner invånare, vilket är lågt räknat eftersom vi redan i dag är 9,8 miljoner, så blir de svenska utsläppen år 2050 enligt de tre organisationernas förslag 20 miljoner ton. Det innebär en minskning med ca 72 procent jämfört med år 1990. Alliansregeringen gav i juli 2011 Naturvårdsverket i uppdrag att lämna ett underlag till en svensk färdplan för att uppnå visionen om att Sverige inte ska ha några nettoutsläpp av växthusgaser 2050. Detta mål har bekräftats av den nuvarande regeringen, som gett Miljömålsberedningen i uppdrag att konkretisera målet och hur det kan uppnås. Två ton per capita, som de tre organisationerna föreslår, synes vara svagare än det ”inga nettoutsläpp”, som sju partier i riksdagen står bakom. Därtill har EU som mål att minska de klimatpåverkande utsläppen till år 2050 med 80-95%, med 1990 som basår. Detta mål befäste Angela Merkel och François Hollande i våras i en gemensam deklaration och det är dit utsläppskurvan i det nya direktivet för EU:s utsläppshandel pekar. LO, LRF och Svenskt Näringsliv föreslår alltså en klart långsammare utsläppsminskning i Sverige än i EU som helhet. Det kan vara svårt att kombinera med de tre organisationernas ambition att ”svenska företag ska vara världsledande på effektiv produktion och klimatsmarta produkter och tjänster” – hur blir man världsledande med ett mål som inte är det?


”Sex punkter för framtidens svenska klimatpolitik”

Summary: Dra nytta av svensk kompetens. Svenska företag ska vara världsledande på effektiv produktion och klimatsmarta produkter och tjänster. I kombination med ett ambitiöst mål att minska vår miljöpåverkan kan Sverige då bli ett riktigt klimatföredöme, skriver ledarna för LO, LRF och Svenskt Näringsliv.

Sverige har många fördelar som kan bidra till att lösa en av vår generations stora utmaningar – att begränsa den globala uppvärmningen. Svenska företag har högt tekniskt kunnande och starkt engagemang i hållbarhetsfrågor. Vi kan dra nytta av en hög kompetens hos de anställda, vårt rika förråd av naturresurser och tillgång på förnybar energi och råvara. Allt detta är tillgångar som ger Sverige möjligheten att ha en stark ekonomi som skapar jobb, samtidigt som vi bidrar till att begränsa klimatförändringarna globalt. Rätt hanterat ger detta Sverige en unik möjlighet att ligga i framkant i klimatfrågan. Detta kan göras på flera sätt. Det som får störst effekt är att använda våra tillgångar och kunskaper till att skapa global klimatnytta genom ökad export av produkter och tjänster. Att köpa en produkt eller tjänst från Sverige ska vara synonymt med lägre klimatpåverkan, både vid produktion och användning. Likaså bör Sverige använda sitt naturkapital för att ersätta fossilt med förnybart. Exempelvis kan den svenska skogen genom uthålligt brukande och hög tillväxt ta upp koldioxid från atmosfären och samtidigt användas för att ersätta mer resurskrävande eller fossila material. Detta behöver kombineras med att minska Sveriges inhemska klimatutsläpp genom kostnadseffektiva styrmedel och åtgärder. På så sätt kan Sverige på bästa sätt bidra till att begränsa den globala uppvärmningen. Näringslivet är en nyckelspelare i klimatfrågan. Företagens roll är att utveckla och sprida klimatsmarta lösningar och innovationer som bidrar till att lösa klimatutmaningen globalt. Målsättningen bör vara att svenska företag ska vara världsledande på effektiv produktion och klimatsmarta produkter och tjänster – och därigenom minska de globala utsläppen. Med effektiv produktion menar vi att vid jämförelse av hur stor klimatpåverkan en produkt tillverkad i olika länder har, ska svenska produkter alltid sträva efter att ligga i topp. I den pågående Miljömålsberedningens uppdrag, under ledning av Anders Wijkman, ingår att föreslå ett klimatpolitiskt ramverk för Sverige med ett långsiktigt nationellt mål för minskade utsläpp. Ett sådant klimatpolitiskt ramverk, bör ta sin utgångspunkt i: 1. Skapa största möjliga globala klimatnytta. Klimatfrågan är global och Sverige bidrar bäst genom att utforma klimatpolitiken så att största möjliga globala klimatnytta skapas. Detta sker inte om fokus endast riktas mot de nationella utsläppen, utan genom att också minska utsläppen i världen. Vi kan tillverka och exportera produkter med låga nivåer inbäddad koldioxid och erbjuda klimatsmarta tjänster och produkter som ersätter resursintensiva eller fossila alternativ. För svensk del är det också av stor vikt att ett globalt klimatavtal, som ställer krav på alla länder och jämnar ut konkurrensförhållandena, kommer på plats. Detta bör vara högprioriterat i den svenska politiken. 2. Anta ett nationellt utsläppsminskningsmål. Sverige bör slå fast ett mål om att senast år 2050 ha utsläpp av växthusgaser motsvarande högst två ton per capita. Detta ligger i framkant vid en internationell jämförelse. I dagsläget är utsläppen knappt fem ton per capita. Men 2050 är bara ett steg på vägen mot att vid seklets slut nå i princip noll. För att vidga perspektiven bör andra alternativa mått som inberäknar export och import utvecklas. Importen svarar för 60 procent av de konsumtionsrelaterade utsläppen i Sverige. Att öka vår import och på så sätt minska de inhemska klimatutsläppen är inte att ta ett globalt ansvar . 3. Skapa ett flexibelt ramverk. Ramverket bör vara flexibelt så det möjliggör justeringar utifrån förändringar som sker i vår omvärld. Sverige ska ligga i framkant, men utan att riskera vår inhemska produktion, tillväxt och välfärd. Ramverket bör utformas så att det kan justeras efter vad som händer i de globala klimatförhandlingarna, vilka ambitioner motsvarande och konkurrerande länder har och inte minst hur fort teknikutvecklingen går. 4. Fokusera på kostnadseffektivitet. Styrmedel ska verka för att de mest kostnadseffektiva åtgärderna genomförs först. Störst klimatnytta per investerad krona bör vara utgångspunkten, oavsett sektor. För åtgärder som i dagsläget inte är kostnadseffektiva kan satsningar på forskning, utveckling och innovation behövas, för att dessa på sikt också ska kunna bli kostnadseffektiva. I sektorer där det i dag saknas tekniska lösningar för hur utsläppen ska minskas fungerar inte höga miljöskatter eller mål som styrmedel. Här behövs sektorsspecifika strategier som pekar på vilka forskningsinsatser och innovationer som krävs. 5. Låt EU styra den handlande sektorn. De sektorer som ingår i den europeiska handeln med utsläppsrätter bör även fortsättningsvis omfattas och enbart styras av de europeiska reglerna. Att påföra ytterligare styrmedel för samma sektor riskerar inte bara att försämra konkurrenssituationen för den svenska industrin och därmed slå ut jobb, det riskerar även att underminera utsläppshandeln utan att ge någon vinst för miljön. Sverige bör föregå med gott exempel och inte införa nationella särlösningar som kan påverka systemets funktion. 6. Ta en fossilfri framtid på allvar. En framtid utan klimatpåverkan kräver många olika lösningar, varför alla vägar behöver hållas öppna. En strategi för biobaserad ekonomi skulle kunna bidra till minskade utsläpp, ökat upptag av växthusgaser och samtidigt erbjuda nya affärsmöjligheter och nya jobb. På så sätt kan våra goda förutsättningar för biologisk produktion, som redan i dag förser oss med klimatsmarta livsmedel, hållbara råvaror och förnybar energi, vidareutvecklas. Likaså bör andra klimatneutrala tekniska lösningar, såsom koldioxidfri energiproduktion och koldioxidavskiljning i basindustrin hanteras strategiskt. Genom att kombinera ett tydligt bidrag till den globala klimatutmaningen med en stärkt konkurrenskraft och ekonomi kan Sverige bli ett verkligt klimatföredöme, ett land som andra länder kan inspireras av och följa efter. Det bör vara utgångspunkten i Miljömålsberedningens förslag till klimatpolitiskt ramverk. Fler debattartiklar på DN Debatt • ”Inför fri hyressättning och gör det svårare att överklaga”. Sveriges bostadsmarknad fungerar dåligt och är i akut behov av reformer. Här är tio förslag, skrev Jan Björklund (FP) den 23 augusti. • ”Så arbetar Svenska kyrkan mot förföljelse av kristna”. Vi samarbetar internationellt mot förföljelse av kristna, och av säkerhetsskäl sker arbetet ibland i det tysta, skrev ärkebiskop Antje Jackelén den 22 augusti. • ”Tio problem som osynliggör folk med funktionshinder”. Personer med funktionshinder lyser med sin frånvaro när företag kommunicerar bilden av sig själva och sina kunder,skrev styrgruppen för FUB-projektet Störd och stolt den 21 augusti.


”Så arbetar Svenska kyrkan mot förföljelse av kristna”

Summary: Svar på kritiken. Under 2014 nådde Svenska kyrkans hjälp ut till mer än två miljoner flyktingar. Vi samarbetar internationellt mot förföljelse av kristna, och av säkerhetsskäl sker arbetet ibland i det tysta. Men engagemanget för utsatta människor kan inte villkoras utifrån trostillhörighet, skriver ärkebiskop Antje Jackelén.

De senaste veckorna har påståenden om Svenska kyrkans likgiltighet inför förföljelse av kristna cirkulerat på olika håll. Sådana anklagelser ger bra medialt genomslag och älskas i sociala medier. Men det gör dem inte sanna. Rapporteringen om fruktansvärda förföljelser och lidanden för kristna folkgrupper och andra minoriteter i krigets Mellanöstern fortsätter. På ett asylboende i Mönsterås har kristna sett sig tvungna att flytta efter trakasserier från muslimska boende på anläggningen. Nyligen kom en rapport från Brottsförebyggande rådet, BRÅ, som visar att de anmälda hatbrott som ökar mest är sådana som har kristofobiska motiv. Gör Svenska kyrkan tillräckligt mycket för utsatta kristna – i Sverige och i andra länder? Så länge människor trakasseras, förföljs och dödas för sin tros skull kan ingen säga att det görs tillräckligt. Att fördöma förföljelse av kristna är relativt enkelt; det har Svenska kyrkan gjort ofta och tillsammans med många andra – i uttalanden, manifestationer, förbönsgudstjänster och samtal med regeringen. Att hitta de bästa sätten att hjälpa är däremot mer komplicerat. Ensidig hjälp till kristna kan paradoxalt nog öka deras utsatthet, vilket trossyskon i situationer av förtryck har bett oss tänka på. Det krävs många aktörer och olika strategier för att stötta på ett klokt och effektivt sätt. Internationellt arbetar Svenska kyrkan i huvudsak med att stärka de kristna lokalt, bygga relationer över religionsgränserna, utbilda och forska, slå larm samt verka i det tysta, inte minst av säkerhetsskäl. Strategierna för den delen av vårt arbete finns beskrivna på Svenska kyrkans hemsida under rubriken Förföljda kristna och utsatta troende. Ofta samarbetar vi med kyrkor och lokala kristna organisationer. I Egypten jobbar vi till exempel med CEOSS, Coptic Evangelical Organization for Social Services, bland annat med konflikthantering mellan unga religiösa ledare, kristna och muslimer. En annan partner är Daughters of St. Mary, en diakonal nunneorden verksam i sopstaden Ezbet el-Nakhl. Vi ger ett omfattande humanitärt stöd till flyktingar i Irak, Syrien och Jordanien. Bara det senaste året har drygt åtta miljoner gått till dessa länder. I norra Irak samarbetar vi med två organisationer som hjälper internflyktingar och syriska flyktingar med mat, vatten, sanitet, förnödenheter och psykosocialt stöd. I Syrien stöttar vi en organisation som framför allt arbetar med mat i Aleppo-regionen. I Jordanien hjälper vi syriska och irakiska flyktingar i läger och områden där de bosatt sig. Det humanitära stödet implementeras i enligt med de humanitära principerna. Under 2014 har medlemmarna i Svenska kyrkan tillsammans med lutherska systerkyrkor i hela världen nått ut med hjälp till över två miljoner flyktingar. När det gäller situationen i Sverige ligger huvudansvaret på församlingar och stift. I fallet Mönsterås har biskopen i Växjö stift, Fredrik Modéus, lyft fram det föredömliga arbete som görs av ortens församling. Den inkluderar de drabbade i sin gemenskap och ger praktisk hjälp. Det är ett arbete som sker utanför mediernas strålkastarljus. För att stödja församlingarnas insatser för flyktingar har kyrkostyrelsen i år anslagit fem miljoner kronor extra. Över en period av sex år vill kyrkostyrelsen också förstärka arbetet för förföljda och utsatta i Mellanöstern med 30 miljoner kronor. Det händer att stöd för kristna ställs i motsats till hjälp för utsatta människor av annan tro. Eller att hjälpen till utsatta ställs emot vårt arbete med klimatfrågorna. Sådana motsatser är dock inte förenliga med att följa Jesus. Genom dopet finns det ett särskilt band kristna emellan. Men just dopets kallelse till ett liv i tro och kärlek betyder också att engagemanget för utsatta människor inte kan villkoras utifrån trostillhörighet. Det finns ett gemensamt uppdrag att värna om människor i nöd och att vårda den skapelse som är förutsättningen för allas liv. Svenska kyrkan som en del av den världsvida kyrkan kan aldrig vara ett enfrågeparti. BRÅ-rapporten som visar en ökning av antalet anmälda hatbrott mot kristna, muslimer och judar i Sverige, har väckt uppseende. Men denna utveckling är inte förvånande. Tendenser i svenskt samhällsliv som har bäddat för den här statistiken har funnits länge. För sex år sedan påpekade dåvarande DO att diskriminering på grund av religion var det område hon haft svårast att skapa dialog kring. ”Man upplever religion som ett samhällsfarligt fenomen”, sade hon. Ett tidvis arrogant kunskapsförakt när det gäller religion sätter sina spår. När tro ses som en belastning snarare än en tillgång blir det lättare att göra en annans tro till hatobjekt. Faktorer som konkret kan ha bidragit till den utveckling som BRÅ-rapporten vittnar om är religionens ökade synlighet generellt och det offentliga Sveriges religionsblindhet och ovana att hantera olika religioners offentliga sidor. IS vedervärdiga framfart har också skärpt vår uppmärksamhet för religiöst motiverad fanatism och förföljelse för sin tros skull. Konflikter från andra håll i världen har flyttat hit både fysiskt och medialt: inget land kan leva som en isolerad ö. Det finns också krafter som fokuserar på förföljelsen av kristna för att kunna underblåsa negativa attityder mot islam. I takt med växande polarisering ökar hatretoriken, och därmed också benägenheten att anmäla hatbrott. Hat är ofta relaterat till självhat. Hataren är beroende av sin fiendebild för att kunna leva och vårda sin egen image som hjälte. Därför är det så svårt att komma åt hataren med argument. Förenklingar spelar hatarna i händerna, för de kan eller vill inte ta till sig komplexa sammanhang som får även fienden att framstå som en medmänniska. Utifrån denna analys bygger Svenska kyrkan vidare på det som redan görs: • Tillhandahållande av kunskap och utbildning för individer, grupper och myndigheter, t.ex. migrationsverket, som ett led i kampen mot farliga förenklingar. • Stabilt och solidariskt samarbete kyrkor emellan genom Sveriges kristna råd, där också många invandrarkyrkor finns representerade. • Stöd i och till församlingar genom anställda och ideella medarbetare; kyrkans gudstjänstgemenskap är ett av få sammanhang där nyanlända kan vara bidragande subjekt från början. • Intensifierat arbete i och genom Sveriges interreligiösa råd, som samlar företrädare för världsreligionerna. • Initiativ till att stärka den sociala samhörigheten genom samverkan mellan olika samhällsorgan och trostraditioner, till exempel Open Skåne. • Förbön. • Opinionsbildning som motverkar hat och befäster människovärdet och som lyfter fram relationen mellan yttrandefrihet och yttrandeansvar. Tillsammans med goda samhällskrafter vill och behöver vi aktivera den ofta tysta och osynliggjorda majoritet av människor som motsätter sig marginaliserings- och hatmekanismer. Flera debattartiklar på DN Debatt • ”Tio problem som osynliggör folk med funktionshinder”. Personer med funktionshinder lyser med sin frånvaro när företag kommunicerar bilden av sig själva och sina kunder, skrev styrgruppen för FUB-projektet Störd och stolt den 21 augusti. • ”Skriande brist på patologer skapar kris i cancervården”. Både landstingen och staten har ett ansvar för krisen. Kapaciteten måste öka kraftigt, och det är bråttom, skrev fyra läkare och patologer den 20 augusti. • ”Vår kyrka måste vara öppen för andra religioner” Nathan Söderbloms budskap om att det finns fler än en väg till Gud är fortfarande högaktuellt. Är vi till exempel beredda att öppna våra församlingshem för muslimer som saknar egen bönelokal?, skrev fem präster i Stockholms domkyrka den 19 augusti.


Summary: Svar på kritiken. Under 2014 nådde Svenska kyrkans hjälp ut till mer än två miljoner flyktingar. Vi samarbetar internationellt mot förföljelse av kristna, och av säkerhetsskäl sker arbetet ibland i det tysta. Men engagemanget för utsatta människor inte kan villkoras utifrån trostillhörighet, skriver ärkebiskop Antje Jackelén.

De senaste veckorna har påståenden om Svenska kyrkans likgiltighet inför förföljelse av kristna cirkulerat på olika håll. Sådana anklagelser ger bra medialt genomslag och älskas i sociala medier. Men det gör dem inte sanna. Rapporteringen om fruktansvärda förföljelser och lidanden för kristna folkgrupper och andra minoriteter i krigets Mellanöstern fortsätter. På ett asylboende i Mönsterås har kristna sett sig tvungna att flytta efter trakasserier från muslimska boende på anläggningen. Nyligen kom en rapport från Brottsförebyggande rådet, BRÅ, som visar att de anmälda hatbrott som ökar mest är sådana som har kristofobiska motiv. Gör Svenska kyrkan tillräckligt mycket för utsatta kristna – i Sverige och i andra länder? Så länge människor trakasseras, förföljs och dödas för sin tros skull kan ingen säga att det görs tillräckligt. Att fördöma förföljelse av kristna är relativt enkelt; det har Svenska kyrkan gjort ofta och tillsammans med många andra – i uttalanden, manifestationer, förbönsgudstjänster och samtal med regeringen. Att hitta de bästa sätten att hjälpa är däremot mer komplicerat. Ensidig hjälp till kristna kan paradoxalt nog öka deras utsatthet, vilket trossyskon i situationer av förtryck har bett oss tänka på. Det krävs många aktörer och olika strategier för att stötta på ett klokt och effektivt sätt. Internationellt arbetar Svenska kyrkan i huvudsak med att stärka de kristna lokalt, bygga relationer över religionsgränserna, utbilda och forska, slå larm samt verka i det tysta, inte minst av säkerhetsskäl. Strategierna för den delen av vårt arbete finns beskrivna på Svenska kyrkans hemsida under rubriken Förföljda kristna och utsatta troende. Ofta samarbetar vi med kyrkor och lokala kristna organisationer. I Egypten jobbar vi till exempel med CEOSS, Coptic Evangelical Organization for Social Services, bland annat med konflikthantering mellan unga religiösa ledare, kristna och muslimer. En annan partner är Daughters of St. Mary, en diakonal nunneorden verksam i sopstaden Ezbet el-Nakhl. Vi ger ett omfattande humanitärt stöd till flyktingar i Irak, Syrien och Jordanien. Bara det senaste året har drygt åtta miljoner gått till dessa länder. I norra Irak samarbetar vi med två organisationer som hjälper internflyktingar och syriska flyktingar med mat, vatten, sanitet, förnödenheter och psykosocialt stöd. I Syrien stöttar vi en organisation som framför allt arbetar med mat i Aleppo-regionen. I Jordanien hjälper vi syriska och irakiska flyktingar i läger och områden där de bosatt sig. Det humanitära stödet implementeras i enligt med de humanitära principerna. Under 2014 har medlemmarna i Svenska kyrkan tillsammans med lutherska systerkyrkor i hela världen nått ut med hjälp till över två miljoner flyktingar. När det gäller situationen i Sverige ligger huvudansvaret på församlingar och stift. I fallet Mönsterås har biskopen i Växjö stift, Fredrik Modéus, lyft fram det föredömliga arbete som görs av ortens församling. Den inkluderar de drabbade i sin gemenskap och ger praktisk hjälp. Det är ett arbete som sker utanför mediernas strålkastarljus. För att stödja församlingarnas insatser för flyktingar har kyrkostyrelsen i år anslagit fem miljoner kronor extra. Över en period av sex år vill kyrkostyrelsen också förstärka arbetet för förföljda och utsatta i Mellanöstern med 30 miljoner kronor. Det händer att stöd för kristna ställs i motsats till hjälp för utsatta människor av annan tro. Eller att hjälpen till utsatta ställs emot vårt arbete med klimatfrågorna. Sådana motsatser är dock inte förenliga med att följa Jesus. Genom dopet finns det ett särskilt band kristna emellan. Men just dopets kallelse till ett liv i tro och kärlek betyder också att engagemanget för utsatta människor inte kan villkoras utifrån trostillhörighet. Det finns ett gemensamt uppdrag att värna om människor i nöd och att vårda den skapelse som är förutsättningen för allas liv. Svenska kyrkan som en del av den världsvida kyrkan kan aldrig vara ett enfrågeparti. BRÅ-rapporten som visar en ökning av antalet anmälda hatbrott mot kristna, muslimer och judar i Sverige, har väckt uppseende. Men denna utveckling är inte förvånande. Tendenser i svenskt samhällsliv som har bäddat för den här statistiken har funnits länge. För sex år sedan påpekade dåvarande DO att diskriminering på grund av religion var det område hon haft svårast att skapa dialog kring. ”Man upplever religion som ett samhällsfarligt fenomen”, sade hon. Ett tidvis arrogant kunskapsförakt när det gäller religion sätter sina spår. När tro ses som en belastning snarare än en tillgång blir det lättare att göra en annans tro till hatobjekt. Faktorer som konkret kan ha bidragit till den utveckling som BRÅ-rapporten vittnar om är religionens ökade synlighet generellt och det offentliga Sveriges religionsblindhet och ovana att hantera olika religioners offentliga sidor. IS vedervärdiga framfart har också skärpt vår uppmärksamhet för religiöst motiverad fanatism och förföljelse för sin tros skull. Konflikter från andra håll i världen har flyttat hit både fysiskt och medialt: inget land kan leva som en isolerad ö. Det finns också krafter som fokuserar på förföljelsen av kristna för att kunna underblåsa negativa attityder mot islam. I takt med växande polarisering ökar hatretoriken, och därmed också benägenheten att anmäla hatbrott. Hat är ofta relaterat till självhat. Hataren är beroende av sin fiendebild för att kunna leva och vårda sin egen image som hjälte. Därför är det så svårt att komma åt hataren med argument. Förenklingar spelar hatarna i händerna, för de kan eller vill inte ta till sig komplexa sammanhang som får även fienden att framstå som en medmänniska. Utifrån denna analys bygger Svenska kyrkan vidare på det som redan görs: • Tillhandahållande av kunskap och utbildning för individer, grupper och myndigheter, tex migrationsverket, som ett led i kampen mot farliga förenklingar. • Stabilt och solidariskt samarbete kyrkor emellan genom Sveriges kristna råd, där också många invandrarkyrkor finns representerade. • Stöd i och till församlingar genom anställda och ideella medarbetare; kyrkans gudstjänstgemenskap är ett av få sammanhang där nyanlända kan vara bidragande subjekt från början. • Intensifierat arbete i och genom Sveriges interreligiösa råd, som samlar företrädare för världsreligionerna. • Initiativ till att stärka den sociala samhörigheten genom samverkan mellan olika samhällsorgan och trostraditioner, till exempel Open Skåne. • Förbön. • Opinionsbildning som motverkar hat och befäster människovärdet och som lyfter fram relationen mellan yttrandefrihet och yttrandeansvar. Tillsammans med goda samhällskrafter vill och behöver vi aktivera den ofta tysta och osynliggjorda majoritet av människor som motsätter sig marginaliserings- och hatmekanismer. Det händer att stöd för kristna ställs i motsats till hjälp för utsatta människor av annan tro. Eller att hjälpen till utsatta ställs emot vårt arbete med klimatfrågorna. Sådana motsatser är dock inte förenliga med att följa Jesus. Antje Jackelén, ärkebiskop i Svenska kyrkan


”Skriande brist på patologer skapar kris i cancervården”

Summary: Otillräcklig utbildning. Bristen på patologer skapar oacceptabla väntetider i cancervården. I Sverige finns i dag bara hälften så många specialister i patologi som det skulle behövas. Både landstingen och staten har ett ansvar för krisen. Kapaciteten måste öka kraftigt, och det är bråttom, skriver fyra läkare och patologer.

Den svenska cancervården är i kris. Väntetiden från remiss till behandlingsstart är i dag över en månad i snitt och närmare två månader för vissa tumörformer. En av de stora flaskhalsarna i vårdprocessen är den tid det tar att få ett vävnadsprov med cancermisstanke analyserat. Oftast krävs ett sådant prov för att se om patienten har cancer och i så fall vilken typ. Efter operationen undersöks dessutom den avlägsnade vävnaden. Resultatet vägleder uppföljning och efterbehandling och ger en uppfattning om patientens prognos. Patologin spelar således en nyckelroll både tidigt och sent i vårdkedjan. Men i en jämförande rapport från 2013 var det bara i 1 av 11 undersökta landsting som man nådde upp till målet att ha besvarat 90 procent av vävnadsproverna inom 10 arbetsdagar. I Cancerfondens undersökning från 2010 var det endast 8 av 23 patologavdelningar som klart svarade ja på frågan om de klarar av att analysera proverna inom uppsatta tidsramar. Hur har det blivit så? Svaret är den skriande bristen på patologer, de läkare som analyserar vävnadsprover i mikroskop. Den otillräckliga utbildningen under lång tid har gjort att det i Sverige i dag endast finns 213 specialister i patologi. En jämförelse med våra grannländer tyder på att antalet borde ligga på 400 för att klara uppdraget. I ett försök att hantera den katastrofala situationen har man i många landsting sett sig tvungen att anställa pensionärer. Bland de i Stockholm verksamma 80 specialisterna finns 30 pensionärer, varav ett par är över 80 år. Av alla patologer i Sverige är dessutom hälften rekryterade från andra länder. Om vården av cancerpatienter skall fungera måste kapaciteten inom patologin öka kraftigt. Och det är bråttom. Att utbilda patologer låter sig dock inte göras i en handvändning. För att bli patolog krävs 5,5 års grundutbildning till läkare, 1,5 års AT-tjänst och 5 års specialistutbildning. Ofta får man räkna med minst fem år efter specialistbeviset innan man kan arbeta helt självständigt och ytterligare ett par år innan man kan axla ett överläkaransvar. I dag finns i landet 98 blivande patologer under utbildning. Tre fjärdedelar av dessa kommer dock att behövas för att täcka naturliga avgångar. En åtgärd som skulle kunna bidra till att förbättra situationen är att påskynda digitaliseringen inom patologi. Allt diagnostiserat material sparas på objektglas, men genom att skanna in preparatet kan man dessutom skapa digitala bildarkiv. Metoden innebär en möjlighet att när som helst kunna konsultera kollegor om svåra fall, både inom och utom landet. Denna teknik har dock inte utnyttjats tillräckligt. Föråldrade it-system som inte klarar att hantera den stora datamängden digitaliserade bilder utgör här en flaskhals. På regeringens uppdrag tillsattes 2011 en utredning för att försöka finna lösningar på den uppkomna situationen (”Svensk patologi – en översyn och förslag till åtgärder”). I denna konstaterades att det är ett ”ovedersägligt faktum” att det råder brist på patologläkare, att långa svarstider inte bara fördröjer diagnos och behandling utan också innebär en psykologisk belastning för patienten samt att bristen leder till en ökad press på den enskilda läkaren som får en orimlig arbetsbörda och måste arbeta snabbare, vilket ökar risken för misstag. Det blir också svårare för patologen att medverka vid terapikonferenser där patienten diskuteras med kirurg, onkolog, röntgenläkare och andra specialister. Forskning och utveckling som är nödvändig för framtidens sjukvård kommer i andra hand, liksom utbildningen av nya kollegor. Handledarbristen är en av de faktorer som hämmat rekryteringen av ST-läkare mest. Därmed kan inte nya specialister utbildas vilket tillsammans med pensionsavgångar leder till en ond cirkel där de kvarvarande patologerna måste jobba ännu mer och får ännu mindre tid över för handledning. Trots att tre år har gått sedan utredningen presenterades skönjs få konkreta förändringar. Det finns flera orsaker till den uppkomna situationen, men ansvaret för läkarplaneringen, i vilket också ingår att inrätta tillräckligt antal ST-tjänster, vilar på landstingen och regionerna. Staten har dock ett ansvar för nationell samordning så att en jämlik vård kan erbjudas. I linje med den utredning som gjorts föreslår vi följande: • Att huvudmännen regionalt och nationellt upprättar planer för en fungerande bemanning av patologin vilket inkluderar inrättande av fler ST-tjänster och skapande av en tillfredsställande arbetsmiljö. • Att staten i avtal med sjukvårdshuvudmännen tillskjuter resurser för att skapa ökat utrymme för handledning av ST-läkare inom patologin. Regeringens satsning på två miljarder kronor för att förkorta väntetiderna inom cancervården bör också komma patologin till godo. • Att Socialstyrelsen effektiviserar tillvaratagandet av erfarenheter hos läkare med utländsk examen och erfarenheter inom patologin. I dag är handläggningen onödigt långsam för läkare utanför EU och tar inte tillräcklig hänsyn till den individuella läkarens specifika erfarenheter. • Att de medicinska fakulteterna i samband med utveckling av grundutbildningen till läkare gör patologin mer synlig som ämne och specialitet för att underlätta framtida rekrytering. • Att särskilda medel, exempelvis inom Nationella cancerstrategin, avsätts för att stödja digitaliseringen av patologin. Detta ger ökade möjligheter till distansdiagnostik så att olika enheter kan hjälpa varandra kapacitetsmässigt. Att Statens beredning för medicinsk utvärdering och Socialstyrelsen ser över metoder som kan vara värdefulla men ännu inte införts i svensk patologi. Det kan gälla diagnostiska metoder, administrativa stödfunktioner eller it-system som behöver införas på ett strukturerat sätt. • Att Vetenskapsrådet genomför en kartläggning av anslag till forskning som berör institutionerna för patologi. Just nu har Sverige den snabbast fallande vetenskapliga publikationsaktiviteten inom patologi av alla europeiska länder. Stockholms läns landsting har nyligen föregått med gott exempel genom att tillsammans med Karolinska universitetssjukhuset inrätta ett regionalt kunskapscentrum för patologi och cytologi i samarbete med de privata laboratorierna. Satsningen som löper över sex år innebär bland annat att fem till sex nya ST-läkare kommer att anställas årligen. Resurser kommer dessutom att tillföras handledning, forskning och utveckling. Fler liknande initiativ är nödvändiga för att stärka kapaciteten inom svensk patologi. Annars kommer svensk cancersjukvård inte klara av att möta kraven från en befolkning som lever allt längre och därmed drabbas av fler tumörsjukdomar. Fler debattartiklar på DN Debatt • ”Vår kyrka måste vara öppen för andra religioner” Vi behöver visa att vi inte är i krig med varandra, vi tävlar inte i tro, skrev fem präster i Stockholms domkyrka. • "Ojanreskogen bör få skydd av regeringen" Ska Sverige uppfylla EU:s krav måste regeringen se till att platsen skyddas, skrev Schlyter och Lillemets (MP). • "Tydligt amorteringskrav bör införas snarast möjligt" För att komma till rätta med situationen behövs väl avvägda grepp, skrev Ingves, Lindblad och Noréus.