”Staten kan tvingas skjuta till pengar till pensionerna”

Summary: Chefsekonom: Avkastningen på svenskarnas pensionspengar blir låg under en lång tid framöver. Det behövs därför ett nytänkande bland politiker och pensionsförvaltare.Politiker och pensionsförvaltare måste ändra sin syn på risk och hitta nya alternativa investeringar, bland annat i högavkastande företagsobligationer. Annars blir det omöjligt att säkerställa att svenskarna får en tillräcklig pension. Bakgrunden är statsfinansernas utveckling i västvärlden och det faktum att samma region har en åldrande befolkning. Förutom att våga se nya investeringsmöjligheter, krävs en översyn av de placeringsregler som gäller för statliga fonder och som riksdagen fastställer. Alternativet är lägre pensioner eller att staten tvingas skjuta till betydande belopp till pensionssystemet, skriver Hans Julin.

Ekonomer och politiker har sedan ett par år tvingats inse att västvärlden står inför dramatiska utmaningar. Regeringar och centralbanker har i finanskrisens spår, i större omfattning än någonsin, försökt stimulera ekonomierna utan att lyckas nämnvärt. Den underliggande tillväxten i USA och Europa är fortfarande alltför låg för att märkbart få ner den höga arbetslösheten och dåliga statsfinanser kräver allt stramare finanspolitik medan utrymmet för centralbanker att stimulera ytterligare är begränsat. De stora och omfattande lån som den europeiska gemenskapen nu ger till Grekland och andra skuldtyngda länder talar sitt tydliga språk. Samtidigt som det är svårt att se en ljusning för statsfinansernas utveckling i västvärlden står samma region inför en stor utmaning att säkra en åldrande befolknings pensioner. Enligt EU-kommissionens genomgång av medlemsstaternas pensionssystem kommer en svensk medelinkomsttagare om knappt 40 år enbart att få 48 procent av sin lön i pension. Utan en förändrad syn på risktagande och förvaltningsstrategier kommer det att vara omöjligt att inom ramen för nuvarande pensionssystem säkerställa tillräckliga pensioner. Ett annat intressant faktum är att den reala avkastningen på den globala aktiemarknaden totalt sett varit noll de senaste tio åren. Naturligtvis har ”it-kraschen” i början av 2000-talet och börskollapsen 2008 starkt bidragit till den låga avkastningen men det är dessvärre sannolikt att nya kriser kommer att uppstå framöver mot bakgrund av de problem västvärlden står inför. Frågan som såväl ansvariga politiker som pensionsförvaltarnas styrelser och ledningar måste ställa sig är om den investeringspolicy de flesta fondförvaltare i dag anammat, det vill säga jakten på en ”global, väldiversifierad portfölj med låg risk”, kan skapa tillräcklig avkastning framöver? Om svaret är nej står vi inför ett nödvändigt paradigmskifte inom fondförvaltningen för att försöka säkra de framtida pensionerna. Själv är jag benägen att svara nej på frågan ovan. En anledning till detta är att förutsättningarna för en förbättrad ekonomisk tillväxt i Västvärlden definitivt är sämre nu än vad de var för tio år sedan: • Då var statsskulderna på väg ner, nu är statsskulderna på historiskt höga nivåer och växer snabbt • Då fanns handlingsutrymme i finanspolitiken, nu väntar en lång och smärtsam statsskuldsanering i många länder • Då fanns betydande frihetsgrader i penningpolitiken, nu är styrräntorna låga och utrymmet för ytterligare penningpolitisk lättnad begränsat • Då var tillväxtförväntningarna höga och inflationen i linje med målen, nu är tillväxtriskerna stora och såväl deflation som hög inflation en påtaglig risk • Då konvergerade länderna inom euro-området och den gemensamma valutan stödde utvecklingen, nu divergerar länderna och euron försvårar för länder att klara kostnadsanpassningar Frågan är då hur det svenska pensionssystemet och dess förvaltare ska klara sina åtaganden och säkerställa våra pensioner i denna ekonomiska miljö. Enligt AP-fondernas (1–4) egna beräkningar har de ställt upp årliga reala avkastningsmål på mellan 3,5 och 5 procent för att säkerställa sina pensionsåtaganden, en avkastning de i genomsnitt inte lyckats uppnå sedan ombildningen av pensionssystemet den 1 januari 2001 och sannolikt kommer att få svårt att nå även i framtiden. I dag placerar en normal pensionsfond minst 30 procent i stats- och bostadspapper samt andra obligationer med hög rating. Detta har varit en bra affär, men då ska vi komma ihåg att under de senaste tio åren har genomsnittsräntan fallit från 5 procent till 3 procent. Mot bakgrund av att tillväxten i västvärlden under lång tid kommer att hämmas av oundvikliga budgetåtstramningar bör räntenivån under många år förbli alltför låg för att stats- och bostadsräntor ska ge pensionsfonderna en tillfredsställande avkastning. Om räntemarknaden framöver ska generera en tillräcklig avkastning måste pensionsfonderna investera i andra tillgångsslag. Ett självklart val är högavkastande företagsobligationer. Tyvärr finns i dagsläget inte en fungerande svensk marknad för dessa papper på grund av bland annat såväl förvaltarnas regelverk, okunskap och ovilja som bankernas monopol på lånemarknaden. I dag utgör banklån större delen av företagens finansiering. Frågan är om tillgången på banklån kommer att finnas i samma omfattning när nya åtstramande bankregler, nu närmast Basel 3, införs? En annan viktig frågeställning är om det är bra att företagssektorn är helt beroende av storbankerna när de söker finansiering. Jag vet av egen erfarenhet att det finns en efterfrågan hos svenska företag att låna på marknaden genom att ge ut obligationer. För att tala klarspråk vill man inte alltid vara i händerna på storbankerna för att få tillgång till nödvändig kredit. I dag är det dock näst intill omöjligt för många förvaltare att investera i obligationer som saknar hög rating från någon av de stora kreditvärderingsinstituten. Orsaken är att svenska förvaltare i stor omfattning har hög riskaversion och styrs av rating i stället för en självständig kreditanalys. Detta är enligt min mening inte rimligt. För att skapa en fungerande marknad måste förvaltarna i sina interna regelverk ges tillåtelse att i betydligt större omfattning köpa högavkastande obligationer. De måste också mer självständigt kunna bedöma enskilda små och medelstora företags kreditvärdighet och bärkraft. Det finns ett stort antal medelstora företag med stor potential och låg risk men utan formella kreditbetyg. Flera är dessutom inte noterade på börsen. Dessa företag är mycket viktiga för möjligheterna att skapa ekonomisk tillväxt i Sverige, men anses tyvärr av regelmakarna vara så riskfyllda att pensionsfonderna inte ska placera i dessa företag. Sammanfattningsvis pekar mitt resonemang på att pensionsförvaltare framöver måste vara beredda på en miljö med låg generell avkastning under en lång tid. Dagens regelverk och syn på risktagande rimmar illa med denna situation. Jag tror att om våra framtida pensioner ska säkerställas krävs att våra ansvariga politiker och andra beslutsfattare vågar se alternativa investeringar i en värld som för närvarande domineras av riskaversion. Troligen kräver detta, utöver att pensionsfonder ser över sina interna regler, även en översyn av statliga fonders övergripande placeringsregler som fastställs av riksdagen. Alternativet är att pensionerna blir lägre än vi förväntat oss eller att staten kommer att tvingas skjuta till betydande belopp till pensionssystemet. Hans Julin chefsekonom Öhman Fondkommission


USA:s ödesvecka

Summary: President Obama och det republikanska ledarskiktet närmar sig en uppgörelse om skuldtaket. Men det är oklart om den får stöd av vanliga kongressledamöter. Och överenskommelsen skjuter de svåra frågorna till efter valet.

Den amerikanska ödesveckan har inletts. Redan i maj slog landet i skuldtaket och har sedan dess betalat sina räkningar genom att låna från sina egna pensionsfonder. I morgon kan man inte göra det längre. Det är möjligt att staten genom tekniska manövrar kan täcka sina utgifter ytterligare några dagar. Men sen är det stopp. Intäkterna är inte tillräckliga och staten får välja vilka räkningar som ska betalas. Pensioner och löner till statsanställda kan ställas in, delar av förvaltningen stängas ned och räntebetalningar avbrytas. Exakt vilka prioriteringar finansdepartementet kommer att göra är oklart. Konsekvenserna är svåra att överblicka. Ingen vill egentligen ta reda på vilka de blir. Beslutet om att höja lånetaket har dragits i långbänk över sommaren. För att rösta för en höjning har republikanerna, som har en majoritet i representanthuset, krävt att staten ska minska sitt budgetunderskott genom kraftiga nedskärningar i de offentliga utgifterna. De har dessutom begärt förändringar i socialförsäkringssystemen. President Obama och den demokratiska majoriteten i senaten vill i sin tur att skattehöjningar, och inte bara nedskärningar, ska vara en del av en balanserad budget. Och de har avfärdat förändringar i socialförsäkringssystemen. Förra veckan kulminerade motsättningarna i form av högoktanig politisk teater. Direkta förhandlingar mellan Vita huset och republikanerna bröt samman och båda sidor skyllde på varandra. Men under helgen verkar de politiska ledarna plötsligt ha insett allvaret. Anklagelserna byttes hastigt mot bedyranden om att man vill komma fram till en uppgörelse. Natten mot söndag nådde Obama och det republikanska ledarskiktet en preliminär överenskommelse. Enligt den höjs skuldtaket i ett första steg med drygt en biljon dollar och åtföljs av nedskärningar till samma värde. Dessutom tillsätts en kommission som ska ge förslag på besparingar på ytterligare 1 till 2 biljoner dollar. Ifall den inte kan komma överens leder det automatiskt till nedskärningar till det värdet som dras proportionerligt från statens utgiftsposter. Det åtföljs av en höjning av skuldtaket med samma siffra som innebär att staten har finansiering över valet 2012. Skattehöjningar och strukturella förändringar av socialförsäkringssystemet skjuts dock på framtiden. En överenskommelse mellan Vita huset och det republikanska ledarskapet betyder dock inte att den nödvändigtvis antas av kongressens båda kamrar. Ett första test förväntades i senaten på söndagen. Vid denna upplagas pressläggning var det ännu oklart vilket utfallet blev. Även om senaten godkände förslaget är det oklart om representanthuset gör det. Den republikanske talmannen John Boehner har hittills haft stora problem att kontrollera de konservativa ledamöterna från Teapartyrörelsen. Det är möjligt att det kommer att krävas en tillfällig statsbankrutt för att samtliga aktörer ska förstå allvaret. Men även om så är fallet är det sannolikt helgens förslag som kommer att utgöra grunden för en slutgiltig överenskommelse. Det har både sina för- och nackdelar. Det betyder att amerikansk ekonomisk politik fram till valet blir en halvdan kompromiss där de stora frågorna skjuts på framtiden. Samtidigt innebär det att skuldfrågan är löst till dess. Det skapar någon form av trygghet. Och om demokrater och republikaner inte klarar av att nå en uppgörelse om hur USA ska hantera statsskuld och budgetunderskott är det bättre att det skjuts på till efter valet. Det ger väljarna möjligheten att dela ut ett tydligt mandat för hur det ska göras.


”Med lite hjälp på vägen har Saab chans att överleva”

Summary: De goda förutsättningarna för Saab är fler än man kan tro. Det är inte bara en nackdel att vara liten. Det finns små biltillverkare som klarar sig i den globala konkurrensen. Jaguar/Landrover, Suzuki och Rolls Royce är bara några exempel och Saab kan bli en av dem. Strålande ingenjörskonst har gett Saab utmärkta motorer och världens säkraste bilar. Modellprogrammet är bredare än någonsin och Saab har bilvärldens intressantaste formgivare. Företaget har flera nya partner på gång. Ett tillfälligt statligt engagemang skulle dramatiskt öka Saab:s möjligheter att överleva, skriver Christer Gerlach.

Saab Automobile är i kris. Ni känner igen rubrikerna: Kris, chock, kronofogden, miljardförluster, desperat jakt på pengar… Men i allt elände finns en annan verklighet som ger hopp – men inga garantier – om framtiden. Det är dags att ta en titt på de goda förutsättningarna – de är fler än man kan tro. Små biltillverkare klarar sig i den globala konkurrensen. Det upprepas som en sanning men är det sant? Här ett exempel: När Ford sålde Volvo sålde man också brittiska Jaguar/Land Rover. Indiska megaföretaget Tata köpte Jaguar/Land Rover som då tillsammans tillverkade cirka 250 000 bilar om året. Långt färre än Volvo. Jaguar ensamt tillverkade runt 50 000 bilar – ungefär hälften så många som Saab under ett ”normalt” år. Men sedan Tata tog över har Jaguar/Land Rover ökat försäljningen med 24 procent. På tre år har Jaguar/Land Rover anställt 1 500 nya medarbetare och behöver nu ytterligare tusen ingenjörer. Jaguar/Land Rover gör nu rejäl vinst och Tata ska investera 50 miljarder kronor de närmaste åren. • Saab:s nya partner kinesiska Pang Da med 1 100 återförsäljare kan vara nyckeln till återhämtning för Saab.Antag att varje återförsäljare säljer en bil i veckan. Det betyder 57 000 bilar om året och hälften av en normal Saab-produktion. • Den ryske miljardären Antonov hoppas kunna tillverka Saab i Ryssland.Lokal tillverkning innebär att Saab tar sig förbi höga importtullar och får tillgång till en marknad som kommer att vara Europas största 2014. • Saab var först med att anpassa turbon för personbilar.Saab förknippas på ett unikt sätt med turbon och stärker varumärket. • Saab har en av marknadens starkaste miljödieslar. Tack vare en unik egen dubbelturbo lyckas man krama ur 180 hästkrafter ur en diesel på bara 1,9 liter som släpper ut 119 gram koldioxid. Det är ett stycke strålande ingenjörskonst. • Saab bygger världens säkraste bilar.Inom tre veckor krocktestade amerikanska trafiksäkerhetsverket två nya Saab-modeller och gav båda högsta betyg och utnämnde dem till bästa val. • Saab har i dag ett bredare modellprogram än man någonsin haft. Nya 9-5 säljs redan. 9-5 kombi är klar för produktion. Stadsjeepen 9-4x ska snart börja säljas i USA. En helt ny 9-3 – Saab:s viktigaste modell – kommer nästa år i minst två karossversioner. Saab:s ingenjörer skissar på en mindre modell som ska heta 9-2 eller 9-1. Det finns redan en utvecklad konceptbil för en liten stadsjeep.• Saab har fortfarande en modern, rationell och effektiv fabrikmed välutbildade arbetare och tjänstemän. • Saab har flera partner på gång.Man har ett avtal med BMW om köp av motorer. Kinesiska biltillverkaren Zhejiang Youngman, som vill investera i Saab, kan tillsammans med återförsäljaren Pang Da bli avgörande för framgång. • Saab har i dag en av bilvärldens intressantaste formgivare, Jason Castriota.Han har ritat konceptbilen Phoenix som visar hur morgondagens Saab:ar kan se ut. • Saab:s senaste modeller får strålande recensioner av utländsk press.Europas största motortidning, tyska Auto-Bild skrev om nya 9-5: ”Sällan har Saab varit så lockande som nu”. Amerikanska Road & Track skrev om nya suven 9-4x: ”Sammantaget ser och känns nya 9-4x som en äkta Saab, och klarar sig bra mot konkurrenter som BMW X3 och Audi Q5.” • Det är inte bara nackdelar med att vara liten.När det står BMW, Audi, Mercedes, Lexus och Volvo på varenda garageuppfart i tyska, amerikanska och kinesiska förorter så finns utrymme för arkitekter, advokater och tandläkare som vill ha någonting annorlunda – då finns det en chans för Saab. • Det finns flera små eller medelstora bilfabriker som är framgångsrika: Mini, Suzuki, Dacia, Rolls Royce, Bentley, Lamborghini, Subaru. De är alla nischade med olika unika profiler: sportiga, fyrhjulsdrivna, lyxiga, billiga, småbilar… Där bör Saab placera sig. • När GM beslutade att lägga ned Saab blev det demonstrationer i bland annat Tyskland, USA, Australien och Sverige: Rädda Saab! Saab har en kärna av hängivna fanssom till exempel Jerry Seinfeld och Jay Leno. Saab är ett mycket starkt varumärke – en ikon. • Saab har fortfarande duktiga och påhittiga ingenjörer.Trots knappa resurser har de tagit fram utmärkta dieselmotorer, gjort fräck inredning i nya 9-5, utvecklat den nya stadsjeepen 9-4x, anpassat och förfinat fyrhjulsdriften från svenska Haldex. Till sist: Ska stater äga bilfabriker? Hur ser det ut i världen? Amerikanska regeringen räddade General Motors från konkurs med ett lån på 350 miljarder och blev ägare till cirka 60 procent av företaget. I dag går GM med vinst igen och har nu börjat betala tillbaka på lånen och ägarandelen är nu nere i 30 procent. Även Chrysler fick statligt stöd och därmed skapades förutsättningarna för italienska Fiat att köpa Chrysler som betalat tillbaka lånet. Den amerikanska staten är också genom GM delägare i koreanska Daewoo, australiensiska Holden, tyska Opel och brittiska Vauxhall. Tyska delstaten Niedersachsen äger tretton procent av aktierna i Volkswagen och har tjugo procent av rösterna och oljerika emiratet Qatar äger sjutton procent. Genom Volkswagen äger Niedersachsen och Qatar delar av Audi, Seat, Skoda, Lamborghini, Bugatti, Porsche, japanska Suzuki och Scania. Franska staten äger 15 procent av Renault och är därmed också delägare i Volvo lastvagnar, japanska Nissan, tyska Daimler/Mercedes, rumänska Dacia, koreanska Samsung och ryska Avto/Vaz. Ett tillfälligt statligt engagemang i Saab skulle dramatiskt öka möjligheterna för Saab att överleva och öka förtroendet bland utländska investerare. Hur mycket pengar behöver Saab för att klara sig under den värsta krisen – det vill säga fram till när man kan börja sälja de nya modellerna? Fem miljarder, sju miljarder? Nu gäller det att snabbt få fram pengar så att Saab kan betala sina underleverantörer så att de kan börja tillverka de cirka 20 000 delar som ingår i en modern bil. Utan dessa delar – ingen tillverkning av Saab, ingen försäljning och inga intäkter. CHRISTER GERLACH journalist och författare


”Idrottens organisationer måste sluta leka könspolis”

Summary: Docent i praktisk filosofi: Den sexistiska behandlingen av intersexuella idrottare visar att det brådskar med en grundlig och omvälvande demokratisering av idrottsvärlden.Den sortens genetiska fördel som Caster Semenya (på DN-galan i kväll) och andra intersexuella idrottare besitter hotar den stränga könssegregationen som råder inom idrottsvärlden. Internationella olympiska kommitténs (IOK) nya regler för hur man bör behandla intersexuella idrottare är sexistiska. Enligt dessa ska en kvinnlig idrottare som drar fördel av sina manliga hormoner i kroppen förbjudas att tävla om hon inte underkastar sig hormonbehandling. Ett steg till förändring är att ställa motkrav för det ekonomiska stöd som olika regeringar ger till idrottsorganisationerna, skriver Claudio Tamburrini vid Stockholms universitet.

Hur ska idrottsvärlden hantera intersexuella idrottare, människor med en biologiskt oklar könstillhörighet? Alla minns vi fallet Caster Semenya som avstängdes från allt tävlande till dess att Internationella friidrottsförbundet beslöt att hon var kvinna nog för att kunna tävla igen. Frågan aktualiserades nyligen i samband med att Internationella olympiska kommittén (IOK) utfärdade ett regelverk för hur Internationella friidrottsförbundet bör hantera intersexuella friidrottare. Dessa regler sprids nu till andra idrotter. Enligt dem ska en kvinnlig idrottare som drar fördel av sin hyperandrogynism (för mycket manliga hormoner i kroppen) förbjudas att tävla om hon inte underkastar sig en hormonbehandling – en östrogenkur – som minskar halten manliga könshormoner och eventuellt opereras. Trots att hon är född på det viset. Elitidrotten går ut på att den bästa idrottaren ska vinna. Toppidrottarna tränar i stort sett lika hårt och visar samma kämparanda och mentala förträfflighet. Det som snarare utmärker vinnaren är det faktum att han/hon är genetiskt överlägsen, inte bara i förhållande till oss andra, utan också till sina motståndare. Skälet till att till exempel den finländske längdåkaren Eero Mäntyranta blev oslagbar på 60-talet var en genetisk mutation som senare hittats i hans släkt och som gav honom bättre syresättningsförmåga. Inte heller kan Usain Bolt påstås springa snabbast i världen därför att han tränar mer än andra löpare, utan snarare på grund av sin överlägsna fysiska konstitution. När allt annat är lika beror de stora idrottsutövarnas triumfer till större del på det faktum att de är vinnare i det genetiska lotteriet. Detta förhållande är inte bara helt i sin ordning inom elitidrotten, det kan till och med ses som själva idén med den. Den som av naturen (alltså, inte på konstlad väg!) utmärker sig som bäst är också den som mest förtjänar idrottssegern. Och det är ju denna genetiska överlägsenhet som belönas och beundras inom elitidrotten. Det vill säga, om man nu inte är kvinna! För i så fall kan man få hela sin könsidentitet ifrågasatt, bli avstängd och tvingas genomgå en konstlad behandling för att få fortsätta tävla. I likhet med Mäntyranta är de intersexuella idrottarna vinnare i det genetiska lotteriet. Men i stället för att prisas för denna fysiologiska överlägsenhet straffas dessa idrottsutövare för att de – som bärare av de bästa anlagen – förkroppsligar idén med elitidrotten. Liksom Mäntyranta på sin tid har alla genetiskt överlägsna atleter i dag också en tävlingsfördel över sina motståndare. Ska till exempel Bolt och simmaren Michael Phelps tvingas genomgå behandling för att neutralisera denna naturliga fördel? Trots att den kritiken också kan riktas mot beslutet att inte låta idrottare tävla som naturligt visar för höga hematokritvärden, alltså mängden röda blodkroppar (de borde också få dra fördel av sin fysiologiska överlägsenhet!), är det ändå svårt att släppa misstanken att problemet bottnar i att den sortens fördel som Semenya och andra intersexuella idrottare besitter hotar den stränga könssegregationen som råder inom idrottsvärlden. IOK:s beslut om intersexuella kvinnliga idrottare är därför rentav sexistiskt. Beslutet är också dubiöst därför att det strider mot det rådande antidopningsarbetet. Enligt World Anti-Doping Agency, WADA:s, riktlinjer kan ett ämne eller en träningsmetod tas upp i dopningslistan om minst två av följande tre kriterier är uppfyllda: (1) substansen/metoden ger en tävlingsfördel; (2) den innebär hälsorisker för användaren; och (3) den strider mot idrottens anda. Den hormonbehandling som föreslås för intersexuella kvinnliga idrottare uppfyller naturligtvis inte det första kriteriet, utan snarare tvärtom. Förslaget syftar till att upphäva deras tävlingsfördel. Men östrogenbehandling medför stora medicinska risker. Det är väldokumenterat inom den medicinska professionen att östrogenbehandling kan orsaka humörsvängningar, sömnproblem och ökad risk för blodproppar (den sistnämnda effekten ligger till grund för förbudet av dopningsmedlet Epo). I vissa studier har även misstänkts en viss ökad risk för bröstcancer hos östrogenanvändarna. Av dessa skäl har EU:s läkemedelsmyndighet EMEA för något år sedan ändrat sina rekommendationer och förespråkar nu att östrogen endast ges till kvinnor med svåra klimakteriebesvär, i låg dos och under så kort tid som möjligt. IOK:s beslut utsätter med andra ord kvinnliga idrottare för avsevärda hälsorisker. Men beslutet strider också mot idrottens natur, eftersom det innebär att en idrottsutövare på konstlad väg får i sig ett för kroppen främmande ämne i syfte att påverka hennes naturliga hormonnivåer. Det är visserligen omtvistat vad som är naturligt och vad som är konstlat i fråga om prestationshöjande medel. Kreatin och kolhydrater påverkar till exempel ämnesomsättningen men är trots det inte upptagna i dopningslistan som förbjudna medel. Förutom att dessa substanser (med viss tvekan rörande kreatinet) är ofarliga, är deras bruk allmänt accepterat inom idrottsvärlden. Detta gäller emellertid inte för hormonbehandlingar som inte används för terapeutiska syften. Det är tillåtet att ge en kortväxt idrottare tillväxthormoner, som till exempel fotbollsspelaren Lionel Messi fick under sina första år i FC Barcelona. Men det är svårt att se den terapeutiska poängen med att utsätta Semenya och andra intersexuella kvinnoidrottare för hormonbehandling. Eller menar IOK kanske att vara lite manhaftig som kvinna är en sjukdom? IOK:s direktiv är sexistiskt och sanktionerar en sorts omvänd dopning. Hur kan man då förklara att de styrande idrottsmyndigheterna ändå försöker implementera det? Förklaringen bör sökas inom ramen för den samhällsutveckling vi sett under senare årtionden i fråga om mänskliga rättigheter, särskilt när det gäller jämställdhet. Det var denna utveckling som gjorde att IOK inför OS 2000 i Sydney motvilligt tvingades upphöra med generella könstester på kvinnliga idrottare. Men IOK:s nya regelverk visar att vi nu står inför ett bakslag. Idrottsnomenklaturen vill med andra ord fortsätta att leka könspolis. Idrottens regelverk vilar på en förlegad syn på köns- och genustillhörighet. Det brådskar med en grundlig och omvälvande demokratisering av idrottsvärlden. Ett steg i den riktningen kan vara att ställa motkrav för det ekonomiska stödet som olika regeringar, däribland EU-medlemsländerna, lämnar till idrottsorganisationerna och till WADA:s antidopningsarbete med motiveringen att det också främjar folkhälsan – en effekt som faktiskt ännu inte är belagd. Borde inte dessa skattepengar undandras organisationer som fattar beslut helt i strid med gängse demokratiska värderingar? Claudio Tamburrini docent i praktisk filosofi, Centre for Healthcare Ethics, Stockholms universitet


”Vi måste hjälpas åt med att tolka verkligheten på nytt”

Summary: Med det politiska våldet i Norge har Norden radikalt förändrats, men det finns ingen gemensam bild av vad som händer och varför. Vad vi behöver är en djupare diskussion om demokratins förutsättningar och människors ökade utsatthet. Politiken måste leta upp de riskfaktorer som ger grund för högerpopulism, inte bara leverera stolta ord om mänskliga rättigheter och öppenhet. Det går inte att förstå högerpopulismen om man inte ser att globaliseringen hotar statens kapacitet. Sverige behöver en stark stat och utveckla en tydlig kulturell identitet för alla som är skrivna i Sverige, skriver samhällsdebattören och författaren Dan Andersson.

Socialdemokraternas ordförande Håkan Juholt bör begära en överläggning med statsminister Fredrik Reinfeldt om den sociala utvecklingen i Sverige, om tillit, ömsesidighet och samförstånd mellan människor. Det politiska våldet i Norden har främst riktats mot socialdemokrater. Det är minst lika sannolikt att det som inträffat i Norge skulle ha inträffat i Sverige eller kommer att göra det. Norden har radikalt förändrats, men det finns ingen gemensam bild av vad som händer och varför. Årets händelse i Almedalen var att Sverigedemokraterna blev accepterat som ett normalt parti och en maktfaktor i staten. Alla fyra nordiska länderna har nu starka högerpopulistiska partier som skapar berättelser, beskriver verkligheten och bygger politiska miljöer. De skapar syndabockar för en samhällsutveckling som innebär otrygghet hos deras väljarbas. De som analyserar händelserna i Norge pekar på att det är nödvändigt att skilja på det som är utlösande faktorer för en enskild persons handling och de idéer och miljöer som leder till misstro mot statsmakten, de politiska institutionerna och till våld mot politiska motståndare. Politiker i Arbeiderpartiet i Norge, eller de i Sverige som konfronteras med högerpopulismen, svarar att samhället måste vara öppet och demokratiska ideal värnas. Bra så. Men historien lär oss att inte bara tänka i strid mellan idéer utan också se att den materiella verkligheten påverkar hur människor agerar. Alltså hur det går i skolan, med jobbet, om företaget överlever och den fysiska tryggheten. Politiker svarar om demokratins former, inte om demokratins innehåll och människors ökade utsatthet. Det täcker inte. Politiken måste leta upp de riskfaktorer som ger grund för högerpopulism, inte bara leverera stolta ord om mänskliga rättigheter och öppenhet. En hjälp med tolkningen är att läsa vad statsvetare säger om orsakerna till framväxten av högerpopulismen under 1930-talet. Karl Polanyi visade redan år 1944 på konflikten mellan ekonomisk liberalism med självreglerande marknader och fri handel och å den andra sidan behovet av socialt skydd för att bevara människan och naturen. Nyckelbegreppet är att inte göra människor till varor på en marknad. Marknadsekonomin menade Polanyi måste bäddas in så att småföretagare och löntagare inte utsätts för orimlig otrygghet. Tvärtemot den insikten innebär utveck lingen i Europa ökad otrygghet för dem som inte har styrka i kraft av utbildning, familj eller värdefulla kontakter. Särskilt handeln med tjänster och den ekonomiska migrationen gör arbetskraften till en vara. Med hög arbetslöshet och usla trygghetssystem finns tyvärr underlag för populistiska berättelser. Den som inte tror att historien har något att lära oss har att ta ställning till multikulturalismen, globaliseringen och den besvärliga maskuliniteten – moderna fenomen förknippade med högerpopulism. Det är uppenbart att både vänstern och kulturkonservativa partier har svårigheter med sin verklighet. Centerpartiet och Kristdemokraterna borde kritiskt skärskåda sitt förlorade inflytande över väljarna på landsbygden och de mindre tätorterna, miljöer där högerpopulismen vinner stöd men där det samtidigt är långt till invandrare och muslimer. I vällovligt syfte att skapa förståelse för invandrare och de som inte lever ett heterosexuellt radhusliv med Volvo och vovve hoppar vänstern från okritiskt stöd av kommunism till multikulturalism. Att utgå ifrån individers grupptillhörighet, etnisk, religiös eller sexuell, bidrar inte till tolerans och gemenskap mellan människor. Multikulturalism kan inte svara på hur sjukvården skall finansieras eller minska den materiella grunden för misstro mellan grupper. Den är inte effektiv mot homofoba eller invandrarkritiska föreställningar. Tvärtom. DN:s kulturchef Björn Wiman skriver (DN Kultur 24/7) efter den politiska katastrofen i Norge om ”arbetarrörelsens till naivitet gränsande anspråk på att omfatta hela världen med sin syn på jämlikhet och alla människors lika värde”. Ja, jag tycker också att arbetarrörelsen i positiv bemärkelse är naiv men samtidigt underskattar den vad globaliseringen och uttunningen av etiska värden innebär för samhället. Sheri Berman, en statsvetare från USA, är expert på europeisk högerpopulism och ger följande råd till Sverige: Att skapa starka och emotionellt tillfredställande gemenskaper i samhällen med ökande diversifiering är en stor utmaning. En praktisk implikation är att multikulturalism, som är mode i en stor del av vänstern (”alla har sina värderingar och alla är lika värda”), är lika mycket ett hot mot socialdemokratin som globaliseringen. Högerpopulismen domineras av män. Bara var tredje sympatisör till Sverigedemokraterna valet 2006 var kvinna. Samtidigt sker i samhället en omvandling där kvinnor blir starkare och män svagare. Tidigare var fler kvinnor lågutbildade, nu är det män. Det är huvudsakligen unga män som misslyckas i skolan. Efter omläggningen av den ekonomiska politiken har arbetarmännens sysselsättning minskat med knappt 9 procent medan högre kvinnliga tjänstemäns ökat sin med nära 14 procent. Kvinnor skall rättmättigt ha mer resurser och starkare positioner. Problemet är att män är komplicerade förlorare. Det kan därför faktiskt vara samma förklaringar till att etniska nordiska män med svag eller hotad position stödjer högerpopulisterna som att andra män med icke nordisk etnisk bakgrund väljer ”maskulina” former för att uttrycka sitt avstånd till samhället; inte plugga, gängbildning eller religiös fanatism. Också ”svenska” unga män väljer att inte plugga som uttryck för avstånd till samhället. Maskulinitetsforskaren Michael Kimmel visar att mäns underlägenhetskänslor leder dem till högriskbeteende. Jag tycker att Håkan Juholt skall begära en överläggning med statsministern. Överläggningarna bör inte handla om demokratins former utan om demokratins förutsättningar, den sociala utvecklingen, om skolan, otryggheten, tilliten mellan människor, ömsesidigheten i välfärden, den kulturella utvecklingen, uttunningen av kvaliteten i medierna och om statens förmåga. Är en sådan överläggning meningsfull? Om regeringen omedelbart ger berörda myndigheter i uppdrag att sammanställa kunskapen finns det ett underlag för allmänheten och det politiska Sverige att ta ställning till i början av hösten. Vi måste tolka verkligheten på nytt. Det går inte att förstå högerpopulismen om man inte ser att globaliseringen hotar statens kapacitet. Samtidigt som staten är för liten för ekonomiska problem som finanskrisen urgröps nationalstatens förmåga. Då erbjuds alternativa källor till kulturell hegemoni. Det kan vara nätverk, sekter eller populistiska organisationer. Problemet med politiker är att de inte vill erkänna att politiken och statsmakten har blivit svagare. Politiken måste börja med självkritik. Sverige behöver en stark stat och utveckla en tydlig kulturell identitet för alla som är skrivna i Sverige. Dan Andersson samhällsdebattör och författare


”Edholm blundar för bristen på förskoleplatser”

Summary: Problemet med förvaltningsdomstolens långa handläggningstider av ärenden som gäller fristående förskolor är bra att belysa. Men skolborgarrådet Lotta Edholm väljer att inte ta upp ett ännu viktigare problem – bristen på förskoleplatser, skriver Robert Thorburn från Sveriges fristående förskolor i en replik.

Stockholms skolborgarråd Lotta Edholm lyfter i sin artikel på DN Debatt (19/7) problematiken kring att förvaltningsdomstolen har för långa handläggningstider när det gäller hanteringen av ärenden som gäller fristående förskolor. Det är bra att denna fråga tas upp. Möjligheten att överklaga myndighetsbeslut är en viktig del i rättssäkerheten men handläggningstiderna måste vara rimliga. Det finns dock ett annat och kanske viktigare problem som Edholm väljer att inte ta upp, nämligen bristen på förskoleplatser. I dag är det så ont om förskoleplatser, både i Stockholm och i många andra kommuner, att föräldrar som är missnöjda med sin förskola inte har någon praktisk möjlighet att byta till en annan. Förskoleersättningen följer med barnen så verksamheter som inte får några barn får heller inga pengar. Fanns det fler förskoleplatser så skulle föräldrar kunna flytta sina barn från bristfälliga verksamheter. Då skulle kommunen inte behöva betala ut ersättning till dessa förskolor. Ingen förälder vill ha sitt barn i en verksamhet som håller låg kvalitet, i dag har man dock inte något val om man hamnar på fel ställe. Denna problematik gäller inte bara fristående förskolor utan även kommunala. I dag har vi dessutom ett system där de fristående förskolorna granskas av respektive kommun medan de kommunala granskas av Skolinspektionen. Skolinspektionen har nyligen pekat på de stora bristerna i många kommuners granskningar. En del kommuner känner knappt till sitt granskningsuppdrag, andra går långt utöver sina befogenheter i granskningen. En rimligare ordning vore att ha en tredje part (Skolinspektionen) som granskar alla förskolor efter samma måttstock. Från branschens sida har vi tagit initiativ till att starta arbetet med en gemensam kvalitetsstandard där målet är att man ska kunna säkra, utvärdera och jämföra kvaliteten i förskolan på samma sätt över hela landet. Då får vi möjlighet att lära mer om hur vi utvecklar en ännu bättre förskola och föräldrarna får en större möjlighet att jämföra olika verksamheter innan man sätter sina barn där. Till detta arbete har vi bjudit in ansvariga myndigheter, fack, SKL och andra intressenter och vi hoppas på en givande process framöver. En viktig faktor för kvalitetsutvecklingen är dock att det faktiskt finns olika alternativ att välja mellan och att det finns en reell möjlighet att välja bort verksamheter man inte är nöjd med. Problematiken kring platsbristen är i första hand ett politiskt problem för Lotta Edholm och hennes kolleger runt om i landet men från branschens sida är vi många som gärna är med för att försöka finna lösningar på detta. Robert Thorburn talesperson för Sveriges fristående förskolor


”Fri flytträtt måste även gälla avtalspensionerna”

Summary: Pensionsexperter: Orimligt att avtalsparterna kan kortsluta konkurrensen på en stor del av pensionsmarknaden. Genom sina kollektivavtal dikterar bland annat LO, PTK och Svenskt Näringsliv villkoren för pensioner till ett värde som överstiger 1 200 miljarder kronor. Resultaten för spararna har varit 4–5 procents lägre avkastning än vad det bästa pensionsbolaget lyckats prestera. Om regeringen menar allvar med att värna om den enskilde pensionsspararen, måste lagstiftaren se till att en fri flytträtt av pensionskapital omfattar alla aktörer, skriver Gustaf Rentzhog och Nicklas Storåkers.

På regeringens uppdrag arbetar nu den så kallade flytträttsutredningen. Bakgrunden är att svenskar i dag saknar en lagstadgad rätt att flytta sina pensionspengar från ett pensionsbolag till ett annat. I stället kan kunden tvingas kvar i ett bolag i flera decennier. På den stora marknaden för pensioner – som uppgår till närmare 2 700 miljarder kronor – ska nu spararnas pensionspengar befrias. En fri flytträtt väntas öka konkurrensen och ge positiva effekter i form av högre avkastning och lägre avgifter. Konkret handlar det i slutändan om att svenskar ska kunna få högre pension. Pensioner är också en stor fråga för fack och arbetsgivare, de så kallade avtalsparterna. Genom sina kollektivavtal dikterar bland annat LO, PTK och Svenskt Näringsliv villkoren för pensioner till ett värde som överstiger 1 200 miljarder kronor. Med en intensiv propaganda om att fri konkurrens inte fungerar på pensionsmarknaden, har avtalsparterna lyckats förmå flytträttsutredningen att som utgångspunkt i arbetet undanta avtalspensioner från den tilltänkta fria flytträtten. Detta trots att över 85 procent av svenska företag och flera miljoner löntagare omfattas och trots att det finns billigare alternativ som uppstått utanför avtalsparternas system. I stället vill de fackliga representanterna behålla makten över avtalspensionerna genom att uppdra till så kallade valcentraler att göra återkommande upphandlingar av pensioner. Valcentralernas styrelser består av en handfull företrädare för arbetsgivare och fack. Insynen i deras arbete är minimal. Många anser att det finns frågetecken kring om dessa valcentraler alltid lyckas ha arbetstagarnas bästa för ögonen.Valcentralerna för de fyra största kollektivavtalen har nämligen alla landat i slutsatsen att det är just det pensionsbolag som avtalsparterna själva äger eller kontrollerar som fått uppdraget att förvalta icke-väljarna, av erfarenhet den i särklass största gruppen av sparare. Resultaten för spararna har historiskt varit allt annat än uppmuntrande eftersom dessa bolag givit 4–5 procents lägre avkastning de senaste fem åren än vad det bästa pensionsbolaget lyckats prestera. Men det slutar inte där. Flera ledamöter i valcentralerna sitter till och med i styrelserna i de pensionsbolag de väljer. Vinster och anslag från dessa egna pensionsbolag finansierar också en betydande del av de fack- och arbetsgivarföreningar som ledamöterna arbetar för. Till exempel står anslag från pensionsbolaget Alecta för 87 procent av PTK:s intäkter (2009). Det är just PTK som har i uppdrag från Sveriges 1,4 miljoner privatanställda tjänstemän att välja den bästa pensionslösningen och som i sin tur varit med och bestämt att Alecta är bäst skickat att vara den förvalda lösningen för dessa tjänstemän. Rundgången i systemet är total. För att belysa hur absurt det är kan vi leka med tanken att miljoner löntagare endast fick tillåtas sätta in lönen på bankkonton hos en bank ägd av facket. Konsumenten får därtill inte möjlighet att flytta pengarna därifrån. En absurd tanke, men egentligen är detta vad som tillåts pågå dag för dag på pensionsområdet. Om regeringen menar allvar med att värna om den enskilde pensionsspararen, måste lagstiftaren se till att en fri flytträtt av pensionskapital omfattar alla aktörer, oavsett om pensionslösningen är kollektivavtalad eller inte. För detta finns tre huvudsakliga argument: • För det första är det obegripligt varför spararen, som bär hela placeringsrisken, inte har rätt att fritt välja pensionsbolag. Visst är det rimligt – för sparare som saknar kunskap – att erbjuda en bra lösning för icke-väljare, men att stänga in spararen till de alternativ som parterna finner vara lämpliga är något helt annat. • För det andra påvisar parternas hantering av upphandlingar att de inte kan tackla de betydande intressekonflikter som existerar. • För det tredje så skulle en särbehandling av avtalspensionerna innebära att regeringen sätter marknadskrafterna ur spel för en betydande del av marknaden. I stället ges närmast omåttlig makt till en handfull personer i valcentralernas styrelser. Konkurrensen snedvrids i och med att bolag inom avtalsområdet fritt kommer att kunna locka alla sparare att flytta sina pensioner till dem, medan bolag utanför avtalsområdet inte kan konkurrera om de miljoner sparare som finns inom de kollektivavtalade områdena. Att avtalsparterna har rätt att löneförhandla och bestämma nivån på pensionsavsättningar är logiskt. Att parterna kan kortsluta konkurrensen och bestämma vilka bolag som ska få vara verksamma på en betydande andel av den svenska pensionsmarknaden är däremot inte rimligt. I synnerhet inte eftersom de äger eller kontrollerar flera pensionsbolag. Vi är övertygade om att det är först när en oinskränkt fri flytträtt införs som intressekonflikterna kommer att kunna upphöra. Den som inte värnar konsumenten i en marknad utan inlåsningar kommer inte att lyckas. Krafterna i en fri marknad tror vi nämligen är den mest effektiva och därmed bästa garanten för att konsumenten i slutändan erhåller mer i pension. Gustaf Rentzhog vd Söderberg & Partners,expert i flytträttsutredningen Nicklas Storåkers vd Avanza Bank


Summary: Genom sina kollektivavtal dikterar bland annat LO, PTK och Svenskt Näringsliv villkoren för pensioner till ett värde som överstiger 1.200 miljarder kronor. Resultaten för spararna har varit 4–5 procents lägre avkastning än vad det bästa pensionsbolaget lyckats prestera. Om regeringen menar allvar med att värna om den enskilde pensionsspararen, måste lagstiftaren se till att en fri flytträtt av pensionskapital omfattar alla aktörer, skriver Gustaf Rentzhog och Nicklas Storåkers.

På regeringens uppdrag arbetar nu den så kallade flytträttsutredningen. Bakgrunden är att svenskar i dag saknar en lagstadgad rätt att flytta sina pensionspengar från ett pensionsbolag till ett annat. I stället kan kunden tvingas kvar i ett bolag i flera decennier. På den stora marknaden för pensioner – som uppgår till närmare 2.700 miljarder kronor – ska nu spararnas pensionspengar befrias. En fri flytträtt väntas öka konkurrensen och ge positiva effekter i form av högre avkastning och lägre avgifter. Konkret handlar det i slutändan om att svenskar ska kunna få högre pension. Pensioner är också en stor fråga för fack och arbetsgivare, de så kallade avtalsparterna. Genom sina kollektivavtal dikterar bland annat LO, PTK och Svenskt Näringsliv villkoren för pensioner till ett värde som överstiger 1.200 miljarder kronor. Med en intensiv propaganda om att fri konkurrens inte fungerar på pensionsmarknaden, har avtalsparterna lyckats förmå flytträttsutredningen att som utgångspunkt i arbetet undanta avtalspensioner från den tilltänkta fria flytträtten. Detta trots att över 85 procent av svenska företag och flera miljoner löntagare omfattas och trots att det finns billigare alternativ som uppstått utanför avtalsparternas system. I stället vill de fackliga representanterna behålla makten över avtalspensionerna genom att uppdra till så kallade valcentraler att göra återkommande upphandlingar av pensioner. Valcentralernas styrelser består av en handfull företrädare för arbetsgivare och fack. Insynen i deras arbete är minimal. Många anser att det finns frågetecken kring om dessa valcentraler alltid lyckas ha arbetstagarnas bästa för ögonen. Valcentralerna för de fyra största kollektivavtalen har nämligen alla landat i slutsatsen att det är just det pensionsbolag som avtalsparterna själva äger eller kontrollerar som fått uppdraget att förvalta icke-väljarna, av erfarenhet den i särklass största gruppen av sparare. Resultaten för spararna har historiskt varit allt annat än uppmuntrande eftersom dessa bolag givit 4–5 procents lägre avkastning de senaste fem åren än vad det bästa pensionsbolaget lyckats prestera. Men det slutar inte där. Flera ledamöter i valcentralerna sitter till och med i styrelserna i de pensionsbolag de väljer. Vinster och anslag från dessa egna pensionsbolag finansierar också en betydande del av de fack- och arbetsgivarföreningar som ledamöterna arbetar för. Till exempel står anslag från pensionsbolaget Alecta för 87 procent av PTK:s intäkter (2009). Det är just PTK som har i uppdrag från Sveriges 1,4 miljoner privatanställda tjänstemän att välja den bästa pensionslösningen och som i sin tur varit med och bestämt att Alecta är bäst skickat att vara den förvalda lösningen för dessa tjänstemän. Rundgången i systemet är total. För att belysa hur absurt det är kan vi leka med tanken att miljoner löntagare endast fick tillåtas sätta in lönen på bankkonton hos en bank ägd av facket. Konsumenten får därtill inte möjlighet att flytta pengarna därifrån. En absurd tanke, men egentligen är detta vad som tillåts pågå dag för dag på pensionsområdet. Om regeringen menar allvar med att värna om den enskilde pensionsspararen, måste lagstiftaren se till att en fri flytträtt av pensionskapital omfattar alla aktörer, oavsett om pensionslösningen är kollektivavtalad eller inte. För detta finns tre huvudsakliga argument: • För det första är det obegripligt varför spararen, som bär hela placeringsrisken, inte har rätt att fritt välja pensionsbolag. Visst är det rimligt – för sparare som saknar kunskap – att erbjuda en bra lösning för icke-väljare, men att stänga in spararen till de alternativ som parterna finner vara lämpliga är något helt annat. • För det andra påvisar parternas hantering av upphandlingar att de inte kan tackla de betydande intressekonflikter som existerar. • För det tredje så skulle en särbehandling av avtalspensionerna innebära att regeringen sätter marknadskrafterna ur spel för en betydande del av marknaden. I stället ges närmast omåttlig makt till en handfull personer i valcentralernas styrelser. Konkurrensen snedvrids i och med att bolag inom avtalsområdet fritt kommer att kunna locka alla sparare att flytta sina pensioner till dem, medan bolag utanför avtalsområdet inte kan konkurrera om de miljoner sparare som finns inom de kollektivavtalade områdena. Att avtalsparterna har rätt att löneförhandla och bestämma nivån på pensionsavsättningar är logiskt. Att parterna kan kortsluta konkurrensen och bestämma vilka bolag som ska få vara verksamma på en betydande andel av den svenska pensionsmarknaden är däremot inte rimligt. I synnerhet inte eftersom de äger eller kontrollerar flera pensionsbolag. Vi är övertygade om att det är först när en oinskränkt fri flytträtt införs som intressekonflikterna kommer att kunna upphöra. Den som inte värnar konsumenten i en marknad utan inlåsningar kommer inte att lyckas. Krafterna i en fri marknad tror vi nämligen är den mest effektiva och därmed bästa garanten för att konsumenten i slutändan erhåller mer i pension. Gustaf Rentzhog vd Söderberg & Partners, expert i flytträttsutredningen Nicklas Storåkers vd Avanza Bank


”Nato är positivt till det nya svenska försvaret”

Summary: Sverige fick i våras frågan av Nato om vi i egenskap av partnerland ville låta militäralliansen genomföra en värdering av vår försvarsreform och försvarsförmåga. Ett utifrånperspektiv är nyttigt och det säkerställer att utvecklingen av försvaret och försvarsdebatten inte hamnar i en alldeles egen fåra. Nato har nu värderat samtliga försvarsgrenar och dessutom vår förmåga till insatser internationellt. Resultatet är genomgående mycket positivt. Vi har god förmåga att försvara vårt eget territorium och Natos utvärdering verifierar också den svenska försvarsreformen, skriver Sten Tolgfors.

Att Nato värderar Sveriges förmåga till internationella insatser högt är väl känt. Sverige är exempelvis det enda europeiska partnerskapsland med bred förmåga att bidra med stridsflyg för insatser som Libyen. Nu står det också klart att de värderar vår nationella försvarsförmåga högt. Sverige är ett av få länder i Europa med stabila försvarsanslag, många tvingas nu till drastiska nedskärningar. Finland och Danmark till exempel planerar att skära ner försvarsanslagen med cirka 2 miljarder kronor vardera. Det motsvarar cirka tio procent av respektive försvarsbudget. Samtidigt är omfattande försvarsreformer nödvändiga i många europeiska länder. Sverige möter stor respekt för reformerna för att skapa ett användbart, tillgängligt och rörligt försvar. Nato utvärderar löpande sina medlemsländers försvarsförmåga. Utvärderingen genomförs av Natosekretariatets försvarsplaneringsavdelning, vid det politiska högkvarteret i Bryssel. Natos försvarsplaneringsprocess ger en professionell och oberoende bedömning av medlemsländernas försvar. Syftet är att säkerställa att medlemsländerna har de resurser som krävs för att Nato ska kunna verkställa sin egen försvarsplanering. Utvärdering sker både av förmåga till insatser för det gemensamma försvaret av medlemsländernas territorium, och av ländernas förmåga att bidra till Natoledda krishanteringsinsatser. I båda fallen ser Nato detta som expeditionär militär förmåga. När ett medlemsland behöver hjälp av ett annat medlemsland så krävs per definition förmåga att göra insatser utanför det egna landets gränser. Expeditionär militära förmåga behövs alltså både om ett Natoland är hotat, och när FN ber Nato leda en internationell krishanteringsinsats. I Sverige påstås fortfarande ibland att försvar av det egna landet och förmåga till internationella insatser skulle vara två helt skilda saker. Nato ser det som väsentligen samma sak, vilket det de facto också allt mer är för Sverige. I kraft av att Sverige numera är ett land som bygger säkerhet tillsammans med andra länder i Norden och EU med beslutet om en nationell solidaritetsförklaring och beslutet att försvaret både ska kunna ge och ta emot militärt stöd, knyts den nationella och internationella förmågan samman. Sverige är inte medlem i Nato, men har sedan 1995 deltagit i den så kallade PARP-processen (Planning and Review Process). Det är en till Natos försvarsplaneringsprocess parallell process för europeiska länder som är medlemmar i Partnerskap för fred. Sverige tillfrågades i våras av Nato om vi i egenskap av partnerland ville låta Nato genomföra en värdering av vår försvarsreform och försvarsförmåga, väsentligen genomförd på samma sätt som Nato utvärderar sina medlemsländer. Ett utifrånperspektiv och en oberoende utvärdering av landets försvarsförmåga är nyttigt. Det ger perspektiv på försvarsreformen och en nykter syn på försvarets förmåga och utveckling. Det pekar både på egna styrkor och utvecklingsbehov. Det säkerställer också att den svenska försvarsutvecklingen och försvarsdebatten inte hamnar i en alldeles egen fåra. Nato bedömer Sverige efter de kriterier som används för att värdera ett Natoland av motsvarande storlek. Sverige värderas dock inte gentemot Natos egen försvarsplanering, utan i förhållande till hur en modern försvarsmakt bör se ut för att kunna hantera Sveriges behov av förmåga till insatser nationellt och internationellt. Eftersom vi är militärt alliansfria krävs en försvarsmakt med stor operativ bredd och en självständig förmåga att försvara landet. Det krävs inte av alla Natomedlemmar, där ju tanken snarare är rollfördelning och specialisering. Nato har värderat samtliga svenska försvarsgrenar – armén, marinen och flygvapnet. Dessutom har Nato värderat logistik och ledningsfunktioner, liksom Sveriges förmåga till insatser och förmåga att samarbeta med andra – så kallad interoperabilitet. Nato har genom PARP-processen utvärderat det svenska försvaret tidigare, under olika regeringar. Men aldrig tidigare har Sverige givits möjlighet att få av NATO formulerade sammanvägda slutsatser om det svenska försvaret, med dess utpekade styrkor och utvecklingsmöjligheter. Och aldrig tidigare har bilden av en sådan utvärdering av Sveriges försvar offentliggjorts, vilket vi här gör. Så här ser Nato på Sveriges nya försvar: ”Icke desto mindre fortsätter den huvudsakliga, och potentiellt mest krävande uppgiften för Försvarsmakten, att vara att försvara Sveriges suveränitet och territoriella integritet. Även om Försvarsmakten i extrema fall fortfarande kommer att vara beroende av en mobilisering av reserver, med understöd av hemvärnet, torde Sveriges nyutvecklade operativa stridskrafter besitta en operativ förmåga och stridsduglighet som i första hand avskräcker från anfall och om det misslyckas kan försvara landet mot alla utom ytterst ihärdiga och utdragna angrepp. När det gäller nationellt försvar vidmakthåller Sveriges mark- (inbegripet hemvärnet), marin- och flygstridskrafter, med understöd av Försvarsmaktens organisation för logistik, en betydande kapacitet för ett självständigt och samordnat agerande, utan understöd från andra.” Armén: ”Sverige satsar stort på att utveckla sina markstridskrafter. Insatsförbanden kommer att ha lätta, medeltunga och tunga förmågor och kan sålunda bidra till samtliga operativa krishanteringsinsatser både inom och utanför Sverige.” Marinen: ”Marinen har väl utvecklade förmågor inom kustförsvar och kustnära strid i de vatten som omger Sverige. Insatser till stöd för multinationella insatser har framgångsrikt genomförts långt utanför närområdet.” Flygvapnet: ”Sverige vidmakthåller en mångsidig uppsättning flygstridskrafter som kan stödja det nationella försvarets behov, men som också har en inbyggd förmåga att delta i multinationella, även Natoledda, krishanteringsinsatser.” Krishantering: ”Sveriges engagemang för internationell fred och säkerhet är tydligt, med dess bidrag till en mängd olika typer av insatser under ledning av FN, EU och Nato.” Natos utvärdering verifierar den svenska försvarsreformen och är genomgående mycket positiv till den svenska försvarsförmågan. Nato konstaterar att Sverige har god förmåga att försvara sitt eget territorium. Den nya svenska insatsorganisationen kommer att kunna bli en av de mest användbara i Europa. Natos utvärdering går helt emot delar av den svenska försvarsdebatten och negativa uttalanden om den svenska försvarsförmågan. Det vi gör är precis det som enligt Nato krävs för att nå verklig försvarsförmåga. Nato uppmärksammar också saker att arbeta med, bland annat utmaningen i att genomföra ett nytt personalförsörjningssystem, som dock hittills gått mycket bra. Sverige ligger i Natos ögon mycket långt framme i att utveckla ett tillgängligt, flexibelt och användbart försvar. Just ett sådant försvar som många länder nu försöker att skapa. Sten Tolgfors försvarsminister (M) Det nya försvaret Den 1 juli i år lämnade Sverige värnpliktssystemet. Från om med detta datum bygger försörjningen av soldater och sjömän helt på frivillighet. En annan förändring är att samma förband i insatsorganisationen ska tjänstgöra både nationellt och internationellt. En tredje viktig förändring är den s k solidaritetsförklaringen som innebär att Sverige inte kommer att förhålla sig passivt vid ett angrepp på ett annat EU-land eller nordiskt land. Regeringen förväntar sig motsvarande hjälp om Sverige drabbas.


”Vi behöver en partiledaremed en frihetlig kompass”

Summary: Elva centerpartister i kommuner, landsting och riksdag: Annie Johansson har de unika egenskaper som krävs av en ny partiledare.Den frihetliga vägen är oåterkallelig för Centerpartiet. Den fyller ett tomrum i den svenska debatten och återknyter starkt till partiets rötter, där landsbygdens folk vände sig mot överheten och övertron på statliga lösningar. Visst kan bidrag vara till hjälp, men utveckling kan bara människorna själva åstadkomma genom företagsamhet, samarbete och initiativkraft. Vi behöver därför en partiledare med en tydlig frihetlig kompass som dessutom förmår vinna val. Vår slutsats är att Annie Johansson har de unika egenskaper som krävs av en ny partiledare, skriver centerpartisterna.

När Centerpartiet väljer ny partiledare är det i ett avgörande läge. Efter tillbakagången i valet 2010 och den nödvändiga nystarten av förnyelsearbetet efter valanalysen står vi inför flera viktiga vägval. Inte minst måste vår medverkan i regeringen präglas av ett tydligare Centerparti. Centerpartiets framgångsval 2006 skedde i ett läge där partiet tagit den idémässiga ledningen ifråga om ett öppnare och frihetligare Sverige. De borgerliga partierna ville, och vill, sänka inkomstskatterna, men genom kampen mot övergångsregler och mot övervakningssamhället visade Centerpartiet ett frihetligt politiskt alternativ med större öppenhet mot omvärlden. Utan tvekan har vår regeringsmedverkan på flera sätt varit framgångsrik. Under Centerpartiets ledning har svenska företagare fått lägre skatter och regellättnader, vilket är nödvändigt för utveckling i hela landet. Nu är utmaningen att återta initiativet i diskussionen om hur vi ska få ett öppnare varmare och grönare Sverige. Den frihetliga vägen för Centerpartiet är oåterkallelig. Den fyller ett idémässigt tomrum i den svenska debatten och den återknyter starkt till partiets rötter, där landsbygdens folk vände sig mot överheten och övertron på statliga lösningar. Dessa idéer är åter nyckeln till utveckling i hela landet; det är genom färre hinder för företagsamheten, genom större öppenhet mot omvärlden och genom ökad tilltro till individers och frivilliga gemenskapers förmåga som verkligt hållbar utveckling kan åstadkommas. Visst kan bidrag av olika slag vara till hjälp, men utveckling kan bara människorna själva åstadkomma, genom företagsamhet, samarbete och initiativkraft. En politik som tar sin utgångspunkt i människors egen förmåga och förenar denna med relevanta stöd för att stärka den lokala kraften ger också de bästa förutsättningarna för den svenska landsbygden att utvecklas. Men det är också en politik som tilltalar väljare i hela landet och som ger förutsättningarna för ett starkt Centerparti som också kan förverkliga idéerna, inte bara prata om dem. För Centerpartiet är utmaningen både att utveckla och förverkliga den politik som släpper loss människors skaparkraft och att i lokalsamhället vara en del av den kraften. Centerpartiet behöver en nytändning, där medlemmar och företrädare i politiska församlingar märker att det finns en tydlig inriktning och att vi har en partiledare som förmår kommunicera en tydlig centerpolitik i hela landet och som har ett ledarskap för det fortsatta förnyelsearbetet. Vi behöver, kort sagt, en partiledare som kan inspirera och väcka glädje hos partimedlemmar, som har en tydlig frihetlig kompass och som dessutom förmår att vinna val. För vår del är slutsatsen att Annie Johansson har de unika egenskaper som krävs av en ny partiledare för Centerpartiet. Annie Johansson har visat att hon kan vinna val; hon tog sig in i riksdagen genom personval och i valet 2010 fick hon närmare 5 000 personröster. Hon har fem års erfarenhet av riksdagsarbete och har under de fem åren visat sig vara en oerhört uppskattad och inspirerande företrädare runt om i Centersverige. Hon har av kollegorna i riksdagsgruppen fått förtroendet att företräda partiet i riksdagens tyngsta utskott, Finansutskottet och partistyrelsen anförtrodde henne ansvaret att leda arbetet med valanalysen 2010. Annie förenar ungdom med en mycket bred erfarenhet och ett mycket stort förtroende från alla led i centerrörelsen. Som företrädare för Centerpartiet i kommuner, landsting och riksdag känner vi varje dag av behovet av att förena sakpolitisk förmåga med idémässig förnyelse. Det är ingen hemlighet att vi i Centerpartiet under några år har prioriterat det förra. Nu ser vi behovet av att en ny partiledare förmår ta partiet bortom regerandets dagliga vedermödor och visa hur ett grönt, varmt och frihetligt alternativ ska se ut i hela Sverige och som kan staka ut en väg för ett än mer inspirerande, än mer utmanande och väsentligt starkare Centerparti 2014. Mari-Lousie Wernersson kommunstyrelsens ordförande Falkenberg Leif Walterum kommunalråd Skövde, Staffan Danielsson riksdagsledamot Östergötland Ola Johansson riksdagsledamot Halland Gustav Andersson landstingsråd Stockholms läns landsting Per-Anders Westhed kommunstyrelsens ordförande Vansbro Johan Linander riksdagsledamot Skåne Emil Källström riksdagsledamot Västernorrland Henrik Lander kommunalråd Karlstad Perarne Kerttu gruppledare Haparanda Elizabeth Peltola kommunstyrelsens ordförande Älmhult


Kultur gör dig friskare

Summary: Kulturella upplevelser och konstnärliga aktiviteter påverkar hjärnan och kan fungera som medicin. Men det är viktigt att vi gör det vi har lust med, säger dansterapeuten och forskaren Eva Bojner Horwitz.

Kultur kan påverka hjärnans plasticitet eller formbarhet, öka stresstoleransen, kreativiteten, kroppskontrollen, närvaron och känslan av ”flow”. Dessutom kan kulturella upplevelser bland annat förbättra immunsystemet, minska smärta och stimulera känslan av meningsfullhet och sammanhang, enligt Eva Bojner Horwitz, sjukgymnast, dansterapeut och forskare i socialmedicin vid Uppsala universitet. Och bäst av allt: de kulturella värden som får oss att må bra behöver inte alls bara vara dans, målning eller att gå på konserter. – Det kan lika gärna handla om vardagliga saker som matlagning, skogspromenader, trädgårdsarbete eller annat lustfyllt som kan ge ett behagligt mervärde. Men för att de ska bli hälsosamma måste vi lära oss att vara verkligt kroppsligt närvarande i det vi gör, säger Eva Bojner Horwitz. I boken ”Kultur för hälsans skull” (Gothia) har hon samlat den nya forskning som visar hur hjärnans formbarhet kan stimuleras, både när vi utövar och upplever kultur. När hjärnan förändras följer en rad effekter, som till exempel ökad minneskapacitet, nya kontaktytor mellan hjärnans olika nätverk och därmed ökad möjlighet till nyinlärning. – Det vi behöver hitta är aktiviteter där vi kan få vila från ord. I dag låser vi våra kroppar framför ordburna datorer och värderar det intellektuella medvetandeplanet högre än andra. Samtidigt blir känslan av olust till molande huvudvärk, känslan av ilska till stelhet i axlarna och sorg blir till en värkande klump i magen, säger Eva Bojner Horwitz. – Det finns så många fler upplevelser än det finns ord, och kulturella upplevelser kan på ett unikt sätt överraska och gå bakom orden. De kan hjälpa oss bearbeta oss själva på ett annorlunda sätt och lämna invanda, ohälsosamma hjärnspår till förmån för mer hälsosamma och livsbejakande. På så vis, menar Eva Bojner Horwitz, kan konstnärliga aktiviteter bli meningsskapande medicin. Men all kultur passar inte för alla. – Kultur som konsumeras utan lust blir inte hälsosam. Det är när vi följer lustkänslan, och lyckas komma bakom logiken och intellektet, som det kreativa utrymmet kan skapas. Det förutsätter en känsla av lugn och fridfullhet. Frid föds ur en känsla av här och nu, frid är något som aldrig kan hända senare. Fridfullheten är ett kvitto på att man är i nuet, alltså ett bra mått på närvaro, och närvaron är en förutsättning för att aktiviteten kan få positiv effekt. I sin doktorsavhandling från 2004, som handlade om hur dans, musik och bild påverkar kroppen vid stressrelaterad smärta, kunde Eva Bojner Horwitz visa att personer med fibromyalgi efter sex månaders dansterapi hade mindre smärtor och mådde allmänt bättre – deras stresshormoner sjönk, deras rörlighet, självförtroende och kreativitet ökade. Och effekterna satt i, drygt ett år efter avslutad behandling. Men även passiva kulturupplevelser kan ha positiva effekter enligt studier. När vi till exempel tittar på dans registrerar vår hjärna samma aktivitet i vår egen hjärna. Våra spegelneuroner gör avtryck inom oss, vilket gör att vi kan använda oss av den yttre rörelsen och göra om den till vår egen. På samma sätt kan vi använda musik. – Som åhörare på en konsert kan vi vara väldigt aktiva. Hur kraften från mentala föreställningar kan förändra fysiska processer i kroppen forskas det mycket på inom psykoneuroimmunologin, som handlar om psykets och nervsystemets samverkan med immunsystemet. Ny forskning har också visat att en av de mest hälsobringande faktorer som finns är känslan av sammanhang – med någon eller någonting. Just delaktighet och känslan av att tillhöra något som är större än en själv påverkar oss på många plan, det gör livet meningsfullt, mer begripligt och hanterbart och kan minska både muskelspänningar och stress. Just nu arbetar Eva Bojner Horwitz med att föra in kultur på arbetsplatser och skapa kulturhälsopooler, som en sorts bryggor mellan sjukskrivna och arbetsplatser. Tanken är att arbetsgivare, försäkringskassor och arbetsförmedlingar ska kunna ansluta sig, liksom musiker, dansare, skådespelare och bildkonstnärer. – Det måste finnas ett stort utbud, vi har alla olika lust-triggers. Matchningen är central. Vem som ska betala för kulturhälsopoolerna är ännu inte klart. Men att det skulle löna sig för samhället i det långa loppet är Eva Bojner Horwitz övertygad om. Cirka 90 miljarder per år kostar de 500 000 människor som i dag är långtidssjukskrivna. – Kunde vi få bara tio procent av dem tillbaka i arbete snabbare vore mycket vunnet. Ett projekt med kultur på recept, som på initiativ av regeringen drivits under ett år på Capio Citykliniken i Helsingborg, utvärderas just nu. I projektet har långtidssjukskrivna patienter med depressioner, långvarig smärta, stress och ångest deltagit. Astrid Johansson astrid.johansson@dn.se 08-738 19 65


”Tre personer har tackat ja till partiledarposten”

Summary: Efter en omfattande inventering har det utkristallerats tre huvudkandidater som efterträdare till Maud Olofsson. Den som väljs har alla möjligheter att ta en central plats i regeringen. Det blir en grannlaga uppgift att samtidigt vara en stark företrädare för Centerpartiet, spjutspets för Alliansens förnyelsearbete och att ta ansvar för Sverige som en del av en minoritetsregering, skriver ordföranden Stefan Tornberg.

I morgon presenterar valberedningen de tre huvudkandidaterna till partiordförandeskapet i Centerpartiet. En omfattande inventering har gjorts av Centerpartiets samtliga 27 distrikt runt om i landet. Ett antal kandidater har utkristalliserats i samråd mellan valberedningen och distrikten. De som nu är kandidater har fått frågan och accepterat att vara en av huvudkandidaterna i en öppen process inför Centerpartiets stämma i Åre. Valet av ny partiordförande är inte bara en central fråga för Centerpartiet. Det är också en viktig angelägenhet för Sverige. Sex av de sju senaste partiordförandena för Centerpartiet har någon gång deltagit i Sveriges regering. Två av dem som statsministrar; Thorbjörn Fälldin ledde tre regeringar under en sexårsperiod när han bröt socialdemokraternas då fyrtiofyraåriga maktinnehav. Axel Pehrsson-Bramstorp ledde den så kallade semesterregeringen i en tid av politisk oro på 1930-talet. Såväl Fälldin och Bramstorp som Gunnar Hedlund, Karin Söder, Olof Johansson och Maud Olofsson har var och en varit ministrar under flera mandatperioder. Det finns dock en skillnad mellan tidigare partiordföranden och den som nu skall väljas. Medan dessa alla har utsetts när Centerpartiet har varit i opposition, väljs den nya partiledaren när partiet är med och regerar landet. Den partiordförande som väljs vid stämman i Åre i september har alla möjligheter att ta en central plats i Sveriges nuvarande alliansregering och dessutom vara en del av partiledarkretsens inre kabinett. Det är en grannlaga uppgift att samtidigt vara en stark företrädare för Centerpartiet, en spjutspets för Alliansens förnyelsearbete och att ta ansvar för Sverige som del av en minoritetsregering. Centerpartiet har varit pionjär när det gäller att ha ett transparent och tydligt arbetssätt inför val av ny partiledare. Alla som ville kunde ta del av den positiva konkurrens som fanns mellan Maud Olofsson och Lena Ek för drygt tio år sedan. Vi har nu ambitionen att utveckla detta vidare. Inventeringen hos Centerpartiets distrikt har visat på ett brett stöd för de personer som accepterat att vara huvudkandidater inför stämman. De kandidater som i morgon presenteras av valberedningen har en bred erfarenhet av politiskt arbete i olika funktioner och nivåer. Här finns erfarenheter från såväl privat som offentlig verksamhet, riksdag, partistyrelse och regeringsarbete. Det kommer att finnas möjlighet att välja mellan kompetenta kvinnor och män i olika åldrar och från skilda delar av Sverige. Presentationen av huvudkandidaterna är inledningen till en öppen process inför stämman, med tyngdpunkt under augusti månad. Öppna utfrågningar kommer att ordnas med samtliga huvudkandidater. I nuläget planeras utfrågningar som arrangeras av riksorganisationen i Göteborg och i Stockholm. Kandidaterna kommer att presenteras utförligt på Centerpartiets webbplats. Det finns dessutom tillfälle för kandidaterna att själva initiera aktiviteter tillsammans med centerdistrikt och andra aktörer. Från valberedningens sida uppmanar vi alla huvudkandidater att, inför valet av ordförande, tydligt redovisa vad de vill med sitt ordförandeskap. En central fråga är givetvis hur var och en ser på Sveriges framtid – vilka är de utmaningar vi behöver ta oss an? Det är väsentligt att klargöra vad som blir inriktningen för Centerpartiet som parti med en ny partiledare. Hur samarbetet i Alliansen ska utvecklas är ytterligare en angelägen frågeställning. Vi inbjuder alla inom centerpartiet, och andra som är intresserade av centerpartiets roll i svensk politik, att aktivt följa och delta i processen med att få fram en ny partiledare. Jag vill samtidigt rikta en uppmaning och vädjan till alla att bidra till en positiv process. Ägna fokus och argument för den kandidat du vill ha, inte mot andra kandidater. Med ett positivt, öppet förhållningssätt kan du då samtidigt vara med och lägga ännu en pusselbit i arbetet för att stärka och förankra demokratin i Sverige. Stefan Tornberg (C) valberedningens ordförande


”Miljontals kronor pumpas in i underkända förskolor”

Summary: Stockholms skolborgarråd: Långa handläggningstider i domstolarna har under fyra år kostat skattebetalarna i Stockholm 50 miljoner kronor.Under de senaste fyra åren har Stockholms stad återkallat tillstånden för nio fristående förskolor och fyra fritidshem. Det handlar om allt från bristande barnsäkerhet till ekonomiska oegentligheter. Handläggningstiden i dessa ärenden ligger mellan 17 och 29 månader. Detta är inte rimligt. Många barn måste gå kvar i grovt undermåliga verksamheter under processens gång och skattebetalarna tvingas – genom fortsatta utbetalningar av förskolepengen – att pumpa in miljontals kronor i de underkända skolorna. Nu måste justitieminister Beatrice Ask se till att landets förvaltningsdomstolar ger dessa ärenden förtur, skriver Lotta Edholm.

I januari 2008 häktades ägaren till Bismilahi Förskola AB, misstänkt för att tagit ut 18,5 miljoner kronor i svarta löner under tre års tid. Ägaren dömdes senare i tingsrätt och hovrätt till fängelse i tre år och sex månader, samt näringsförbud i åtta år. Den 13 mars 2008 återkallade Stockholms utbildningsnämnd tillståndet för Bismilahi förskola AB att bedriva verksamhet i sammanlagt sju förskolor. Beslutet överklagades och huvudmannen ansökte om inhibition för att få förskolepeng utbetald från Stockholms stad i avvaktan på slutlig dom. Kammarrätten beviljade inhibition och slog därmed fast att kommunen måste fortsätta betala ut förskolepeng till företaget, vars ägare alltså strax därefter dömdes till flera års fängelse och näringsförbud. Utbetalningarna pågick fram till den 15 september 2009 då ärendet slutgiltigt avgjordes i kammarrätten. De sju förskolorna som drevs av Bismilahi Förskolor AB är det mest kända och uppseendeväckande exemplet på hur en utdragen rättsprocess i förvaltningsdomstolarna kostat Stockholms skattebetalare miljontals kronor. Det är tyvärr långt ifrån det enda. Under de senaste fyra åren har Stockholms utbildningsnämnd fattat beslut om att återkalla tillstånden för nio fristående förskolor och fyra fritidshem. Orsakerna har varierat från bristande barnsäkerhet till undermålig pedagogik och ekonomiska oegentligheter. I tolv av de 13 fallen har nämndens beslut överklagats till förvaltningsdomstolen. Hittills har nio av dessa ärenden avgjorts i domstol eller avslutats genom att huvudmannen själv beslutat sälja eller upphöra med verksamheten. Inte i något enda fall har domslutet gått emot Stockholms stads beslut att återkalla tillståndet. För de ärenden som slutgiltigt avgjorts i domstol har handläggningstiden varit mellan 17 och 29 månader. För närvarande pågår processer om tre förskolor och fritidshem i förvaltningsdomstolarna. De verksamheter som under tiden fortsätter har fått mycket skarp kritik av Stockholms stads tillsynsinspektörer, som bland annat noterat följande: På två förskolor i Gamla Stan konstaterar inspektörerna att barnsäkerheten har allvarliga brister. Vid två olika tillfällen har barn glömts kvar i en park. Ett barn har blivit slaget av en praktikant. Barnsäkerhetsrond genomförs inte och barnsäkerhetsrutiner saknas. Personalsituationen bedöms instabil och man anser inte att förskolan ger barnen den omsorg och pedagogik som skollagen förutsätter. På en förskola i Stockholmsförorten Älvsjö saknas planering och uppföljning, liksom barnsäkerhetsrutiner. Personalen saknar pedagogisk utbildning. Verksamhet genomförs inte i enlighet med förskolans läroplan utan har en stark prägel av omvårdnad. Förvaltningsdomstolarnas saktfärdiga hantering av tillståndsärendena får flera allvarliga följder. För det första innebär det att många barn går kvar i verksamheter som bedömts som grovt undermåliga. För det andra innebär det stora kostnader för skattebetalarna eftersom kommunen många gånger tvingas betala ut förskolepeng tills dess att ärendet avgjorts i högsta instans. Stockholms utbildningsförvaltning uppskattar den totala kostanden för detta till omkring 50 miljoner kronor de senaste fyra åren. För det tredje medför det enorm osäkerhet för förskolornas huvudmän. Att en näringsidkare tvingas vänta flera år på ett slutgiltigt rättsavgörande är ytterst allvarligt. Skulle kommunens beslut vara felaktigt är det givetvis oerhört angeläget att det snabbt kan korrigeras i förvaltningsrätten. Europadomstolen har i flera avgöranden angett som tumregel att handläggningstiden inte bör överstiga ett år per instans. Denna tidsgräns har överskridits i flera av de fall jag beskrivit. Det faktum att det handlar om barnärenden borde också bidra till att de prioriteras. För polis, socialtjänst och en lång rad andra myndigheter är det snarare regel än undantag att behandla barnärenden med förtur. Rimligen borde samma princip gälla inom förvaltningsdomstolarna. Det är ett statligt ansvar att se till att domstolarna har tillräckliga resurser för att handlägga ärenden i rimlig tid. Mycket lite tyder på att domstolarna själva tänker ändra sin prioritering. Jag vill därför uppmana justitieminister Beatrice Ask att skjuta till extra resurser till landets förvaltningsdomstolar för att denna typ av ärenden ska kunna ges förtur. Skolinspektionen publicerade nyligen en granskning av kommunernas tillsyn av fristående förskolor. Totalt åtta kommuner har återkallat ett eller flera tillstånd för en fristående verksamhet sedan 2005. Utöver Stockholm har även Sollentuna kommun erfarenhet av domstolsprocess efter att kommunens beslut överklagats. Processen pågick i sju månader innan huvudmannen sålde verksamheten och återtog överklagandet. Sollentuna kommun tvingades genom domstolsbeslut betala ut förskolepeng under hela denna tid. Skolinspektionens slutsats är att flertalet kommuner behöver förbättra kontrollen av fristående förskolor. Skärpt kontroll innebär rimligen att fler återkallade tillstånd är att vänta i framtiden, och därmed fler rättsprocesser. Även på skolområdet är det rimligt att anta att fler återkallanden av tillstånd är att vänta. Systemet med en aktiv granskning av fristående verksamheter är ett starkt stöd för mångfald – det ska vara fullt möjligt att öppna en förskola i privat regi, men kontrollen av att lagar och regler efterlevs ska vara strikt. Under mina drygt fyra år som skolborgarråd har Stockholms stad skärpt regelverket för fristående verksamheter och även dragit in ett antal tillstånd att bedriva förskola. Vi har från Stockholm gjort vår del av jobbet. Nu måste staten göra sin. Förtroendet för kommunernas tillsyn riskerar att undermineras kraftigt om förskolor som mist sitt tillstånd kan drivas vidare år ut och år in i väntan på slutlig dom. Det blir knappast bättre av att skattebetalarna i många fall tvingas se miljontals kronor pumpas in i underkända verksamheter. Svensk förskola, oavsett huvudman, är i de allra flesta fall en fantastisk verksamhet. En effektiv och rättssäker hantering av tillståndsärenden skulle rimligen öka förtroendet för en hög kvalitet i alla verksamheter. Alla barn och föräldrar har rätt till en förskola där de kan känna trygghet i att de får en bra omsorg och en god pedagogisk verksamhet. Lotta Edholm (FP) skolborgarråd Stockholms stad


Söndagsprofilen

Summary: Ny KP-chef. Precis som en bästis, så tycker Kamratpostens chefredaktör Lukas Björkman att tidningen ska vara. Själv är han rätt butter fram till lunch.

Lukas Björkman tog över stolen som chefredaktör för Kamratposten (KP) i slutet av juni, efter att hans företrädare Ola Lindholm sagt upp sig. Lindholm är misstänkt för ringa narkotikabrott och valde själv att kliva av. Turbulensen och alla skriverier kring Ola har inte påverkat tidningen nämnvärt, säger Lukas. – De roliga och galna idéerna har blivit lite färre sedan Ola slutade och det är synd. Men i övrigt har det varit ganska mycket som vanligt. Innehållet i tidningen ruckar man inte på bara sådär. Det krävs mer än att en chefredaktör slutar för det. Lukas Björkman har jobbat till och från på KP sedan 2003, då han praktiserade på tidningen. Därefter har han varit reporter, redigerare och tillförordnad redaktionschef i olika perioder. Vad gillar du mest med Kamratposten? – Gud, vad svårt. Det finns så mycket jag gillar, men kontakten med läsarna är det allra bästa. Det handlar om direkt och massiv respons. Har vi ett stavfel i en artikel på sidan nio, så är min mejlbox översvämmad med vänliga förmaningar och påpekanden redan dagen efter att tidningen kommit ut. Vad ska KP vara för tidning? – Min målsättning är att tidningen ska vara alla 8–14-åringars bästa kompis. Den ska vara smart, snäll, trygg och stöttande. Men samtidigt rolig, lite lagom kaxig och ganska så busig. Hur är en bra chefredaktör? – Mångsidig, öppen, kreativ och positiv. Jag tycker att det är viktigt att en chefredaktör inte sprider dålig stämning. Det är något jag kanske måste jobba lite på, jag kan vara rätt butter fram till lunch. Vad vill unga helst läsa om i er tidning? – Djur är alltid populärt. Förut stod det i min presentation på KP-webben att jag inte var så intresserad av djur. Då blev jag bombarderad av oförstående mejl, så jag ändrade den. Nästa år fyller Kamratposten 120 år. Hur ska ni fira? – Med det roligaste som finns: godisregn! I övrigt är det hemligt eller oklart. Men fira, det ska vi. Lukas Björkman Ålder: 31 år. Bor: Kungsholmen i Stockholm. Familj: Sambo, föräldrar och ”tre ohängda bröder”. Yrke: Chefredaktör och ansvarig utgivare för Kamratposten och KP-webben. Uppväxt: Först i Akalla i västra Stockholm, sedan i Stenhamra på Färingsö. Aktuell som: Ny chefredaktör för Kamratposten. Lyssnar på: Michael Jackson, mest på ”Dangerous”. Förebilder: Johan Mjällby och Fredrik Lindström (bilden). Min söndag: Jag och min sambo Lisen vaknar på vårt lantställe i skogen strax utanför Grisslehamn på norra Väddö. Vi sticker ner på byn och äter frukost på Bagarboden, troligen räkmacka. Sedan cyklar vi tillbaka och diskar upp efter helgen. Det är lite komplicerat utan rinnande vatten. Sedan är det dags att ta bussen hem. Väl hemma blir det troligen hämtmiddag framför tv:n – och en dusch om det inte har varit badväder på landet. Första jag gör på morgonen: Somnar om. Sista jag gör på kvällen: Kollar mejlen eller den sitcom som TV6 har godheten att sända just då.


”Ett av tre dödfödda barn skulle ha kunnat räddas”

Summary: Expert på dödfödda barn: Med förebyggande insatser kan många framtida dödsfall förhindras. Nu måste regeringen och Socialstyrelsen ta sitt ansvar och agera. De 450 barn som varje år mister livet under graviditeten dör inte under några mystiska omständigheter. Vanliga orsaker är infektioner och att fostret inte får tillräckligt med näring från moderkakan. Med forskning, utbildning, kvalitetssäkring och andra förebyggande insatser är det möjligt att rädda en tredjedel av de dödfödda barnen. Många får höra att det är normalt att fosterrörelserna minskar mot slutet av graviditeten. Det är en myt som kan fördröja en undersökning. Det är smärtsamt att möta föräldrars sorg och veta att om någon reagerat snabbare hade de kanske i stället fått möta sin babys leende, skriver professor Ingela Rådestad.

Svensk mödrahälsovård lyfts ofta fram som en framgångssaga i internationella sammanhang. Genom hälsokontroller och förebyggande åtgärder minskade andelen dödfödda barn dramatiskt från 1940-talet, då omkring 30 barn per 1 000 föddes döda, till i dag då motsvarande siffror är fyra per 1 000 födda. De senaste 20 åren har dock andelen dödfödda barn inte minskat, trots att en tredjedel av dödsorsakerna kan knytas till faktorer som kan förebyggas hos den gravida kvinnan eller mödra- och förlossningsvården. Det betyder att vi kan minska dessa siffror om vi vill. Nyligen publicerade den erkända tidskriften The Lancet en artikelserie med budskapet: osynliggörandet av de tre miljoner barn som dör i slutet av graviditeten varje år, måste upphöra. Förenta Nationerna, regeringar runt om i världen och hälso- och sjukvården uppmanas till handling för att minska denna barnadöd. Vad som bör göras i respektive land skiljer sig åt. I låg- och medelinkomstländer där andelen barn som dör ligger i nivå med de siffror vi hade i Sverige för 100 år sedan, är utbyggnad av mödrahälsovård och möjlighet till förlossningsvård viktiga åtgärder. I ett rikt land som Sverige är det också möjligt att minska andelen barn som dör. Barnen dör inte av några mystiska omständigheter. Vanliga orsaker är att moderkakan inte ger tillräckligt med näring eller infektioner. Vi borde utreda orsaken och händelsen vid varje barns död i en så kallad audit, där en expertpanel med specialistläkare och barnmorskor kan identifiera förbättringsmöjligheter i vården. Regeringen borde ge Socialstyrelsen i uppdrag att genomföra en audit för att identifiera de dödsfall som hade varit möjliga att undvika och säkerställa att lärdomar från dem återkopplas till vården för att förebygga framtida dödsfall. Spädbarnsfonden som är en organisation för föräldrar som mist barn, har genomfört en undersökning via internet. 614 mammor vars barn dog i slutet av graviditeten besvarade frågan: ”Hade du någon misstanke om att ditt barn kunde må dåligt innan du fick besked om att ditt barn dött”. Hela 64 procent (392 av 614 mammor) hade haft en föraning om att barnet kunde må dåligt. Av dem var det 70 procent (274 mammor) som kontaktade sjukvården och fick komma för en undersökning, där man konstaterade att barnet dött. Åtta procent; 30 mammor som kontaktade sjukvården för att de var oroliga, fick lugnande besked via telefon och de fick aldrig någon undersökning av barnet. Av dem som misstänkte att något kunde vara fel, var det 22 procent (88 mammor) som inte kontaktade sjukvården direkt, de väntade med att berätta om sina farhågor till nästa ordinarie kontroll. Anledningen till att de väntade var att de trodde att symtomen de hade var normala och de ville inte verka ”för” oroliga. De symtom som gjort dem oroliga var minskade fosterrörelser. En mamma skrev så här: ”Hade ju känt mindre rörelser, men alla tutade ju i en att det var fullkomligt normalt, även barnmorskan.” En annan mamma skrev så här: ”14 dagar innan påpekade jag för min barnmorska att fosterrörelserna hade minskat och blivit svagare men det viftade hon bort med att det fanns mindre plats att röra sig.” Det finns en spridd myt om att fosterrörelserna minskar mot slutet av graviditeten för att utrymmet minskar. Många får höra det både från omgivningen och från vårdpersonal. Det finns dock inget vetenskapligt stöd för att frekvensen minskar men rörelserna kan kännas annorlunda. Det finns studier som visar ett samband mellan minskat antal fosterrörelser och barn som dör före födelsen.Resultatet från Spädbarnsfondens studie indikerar att minskat antal fosterrörelser normaliseras och det kan fördröja en undersökning av barnet. Genom massiv information till nyblivna föräldrar i början av 1990-talet om att små barn ska sova på rygg och inte mage, sjönk antalet barn som dog i plötslig spädbarnsdöd dramatiskt från drygt 140 barn till i dag 14 barn per år. Det är dags att ge föräldrar till de ofödda barnen samma chans att skydda sina barn. Vi måste avliva myten om minskade fosterrörelser och satsa på forskning som ger bättre möjligheter att identifiera ofödda barn som är under risk för att dö. Om moderkakan sviktar får barnet mindre näring och det resulterar i färre rörelser. Vi behöver veta mera om intensitet och om frekvens av fosterrörelser för att förstå dess betydelse för det ofödda barnets hälsa och vi behöver undersöka olika former av egenvård som kan hjälpa en gravid kvinna att förstå när barnets rörelser avviker från det normala. Ofödda barn har rätt till en undersökning när det finns tecken på att näringstillförseln inte fungerar som den ska. Statistiskt finns det flera faktorer som har samband med barns död i slutet av graviditeten, exempelvis diabetes, högt blodtryck, förstföderska, gravida över 35 år och yngre än 19 år, gravida som är födda utanför Norden, överburenhet, övervikt, fetma, rökning, snusning, alkohol, droger, socioekonomi, tidigare dött barn eller barn som fötts litet för tiden. Det betyder inte att dessa faktorer i det enskilda fallet är orsaken till barnets död eller att de alltid kan förebyggas. Ett nationellt center med tvärprofessionell kompetens skulle kunna samla information om alla dödsfall som sker före under och strax efter födelsen. Forskning, utbildning, regelbundna audits och kvalitetssäkring av vården skulle åter göra Sverige till ett föregångsland för en god mödrahälsovård och andelen barn som dör skulle minska. Spädbarnsfonden erbjuder stöd till föräldrar i sorg. I varje samtalsgrupp jag handleder för föräldrar som mist barn är det alltid någras berättelser som väcker frågor om inte deras barns död hade kunnat förhindras. Det är smärtsamt att möta föräldrars sorg och veta att om någon reagerat lite snabbare eller om någon tagit ett mer samlat grepp över deras graviditet kanske de istället hade fått möta sin babys leende. Varje förälder önskar sitt barn de bästa förutsättningar både före och efter födelsen, i Sverige har vi förutsättningar att ge dem optimala chanser att få ett levande friskt barn. Ingela Rådestad ordförande Spädbarnsfonden professor Sophiahemmet Högskola


”Alliansen vill spara en halv miljard i Stockholms skolor”

Summary: Regeringen drar ned statsanslagen till gymnasieskolorna i Stockholms län med en halv miljard kronor till 2015. Är det möjligt? Är gymnasieskolan verkligen i ett sådant skick att det går att spara så stora pengar? Det måste regeringen och de borgerliga kommunledningarna i Stockholmsregionen svara på, skriver oppositionsborgarrådet Roger Mogert (S) i Stockholm och oppositionsrådet i Haninge Robert Noord (S).

I höst startar den nya gymnasieskolan (GY11). Partierna är inte överens om allt, men i stora drag hade reformen ett mycket brett stöd i riksdagen. Kopplat till detta passar dock regeringen på att skära ner statsanslagen till kommunerna med fem miljarder kronor under de kommande åren. För kommunerna i Stockholms län innebär det en nedskärning som stegvis trappas upp till knappt en halv miljard 2015, allt enligt en undersökning av Riksdagens utredningstjänst. Nedskärningen motsvarar kostnaden för 300 lärare 2012 och 800 lärare 2015. Regeringen motiverar nedskärningarna med att den nya gymnasieskolan inte ska behöva kosta så mycket pengar som idag. Motiveringen från regeringen till varför den nya gymnasieskolan ska bli så mycket billigare är i första hand att den nya gymnasieskolan kan leda till att fler elever tar studenten på utsatt tid. Företrädarna för kommunerna tror inte på detta. Det har till och med gått så långt att en riksdagsmajoritet tvingat utbildningsministern att ta kontakt med Sveriges kommuner och landsting för att reda ut hur det kommer sig att regeringen tror att det går att spara nästan fem miljarder på gymnasiet, och att utbildningsministern måste ge riksdagen bättre underlag. Oavsett om regeringen följer riksdagens beslut att återuppta förhandlingarna med skolornas huvudmän, vet vi att de dynamiska effekter som regeringen hoppas på är osäkra och kan utvärderas först om ett antal år. Nedskärningarna däremot, de är beslutade och kommer att kännas ute i landet oavsett vad den verkliga effekten blir. Två frågor inställer sig. Dels om regeringen har rätt i sina beräkningar, och alla andra har fel, eller om regeringens siffror är gripna ur luften. Dels om gymnasieskolan är i ett sådant skick att det är läge att spara in kostnaden för hundratals lärare i Stockholmsregionen. Senast som (S) innehade regeringsmakten liksom majoriteten i Stockholm och betydligt fler av dess kommuner, ökade andelen elever som klarade gymnasieskolan. Sedan det borgerliga maktskiftet efter valet 2006 avbröts den positiva utvecklingen i gymnasiet. Däremot har andelen elever som inte klarar grundskolan stadigt ökat sedan de borgerliga tog över. Redan innan reformen trätt i kraft har den underkänts av elever som flyr från yrkesprogrammen, eftersom det kommer att bli svårare för dem att få studera vidare i framtiden. Vi vet att det finns skolor som inte har tillräckligt med lärare för att kunna undervisa andra elever än de som redan har bäst förutsättningar hemifrån, och vi vet att lärarna har fått reallönesänkningar det senaste året – inte minst i moderatstyrda kommuner enligt en färsk undersökning från Lärarförbundet. I det läget borde ansvarsfulla politiker dra öronen åt sig – är verkligen gymnasieskolan i sådant skick att det går att spara stora pengar på GY11, pengar som årligen motsvarar hundratals lärartjänster i Stockholms län? Det borde regeringen och de borgerliga kommunledningarna i Stockholmsregionen ge medborgarna ett svar på. Roger Mogert (S), oppositionsborgarråd i Stockholm Robert Noord (S), oppositionsråd i Haninge


”Vi är inte nöjda med EU:s förslag till ny fiskepolitik”

Summary: Eskil Erlandsson om EU:s nya fiskepolitik: Mycket är bra i EU-kommissionens förslag – men det räcker inte. EU måste sätta upp mål för ett hållbart fiske även bortom 2015.EU-kommissionens förslag till ny fiskepolitik – som lades fram i går – innehåller många av de prioriteringar som jag och regeringen drivit under de senaste åren. Det enskilt viktigaste förslaget är att fisket ska ligga på en hållbar nivå innan år 2015. Men förslaget lämnar mer att önska och vi är inte nöjda än. Bland annat kommer jag att aktivt motarbeta de medlemsländer som kräver fortsatt stöd för att öka kapaciteten hos EU:s redan överdimensionerade fiskeflotta. En av de viktigaste uppgifterna för Sverige blir nu att se till att EU-kommissionens förslag inte urvattnas, skriver landsbygdsministern.

Under lång tid har EU:s gemensamma fiskepolitik inte fungerat. I går lade EU-kommissionen fram sitt förslag till en ny gemensam fiskeripolitik. Många lärdomar har dragits och många förbättringar har gjorts under åren som gått. Men det står också klart att EU:s fiskeripolitik till stora delar inte har hållit måttet och inte levt upp till de förväntningar som finns på en hållbar fiskeriförvaltning. Jag anser att vi nu har chansen att driva politiken i rätt riktning. Redan under EU-kommissionens arbete med att utarbeta ett förslag till en ny fiskeripolitik har jag uppmärksammat och drivit ett rad frågor som jag menat varit nödvändiga för att uppnå ett ekologiskt och ekonomiskt hållbart fiske. Inför utkastförbud.Det måste bli ett slut på att fisk slängs över bord bara för att kvoten är fylld, för att den är för liten eller på annat vis oönskad. Denna fisk överlever inte och beteendet har blivit en symbol för vad som är misslyckat med EU:s fiskeripolitik. Stoppa subventioneringen för ökat fiske.Subventioner och andra stöd till flottan har inneburit att alltför många fartyg har fångat för stora mängder fisk. En överdimensionerad fiskeflotta skapar ett orimligt tryck att tillåta höga kvoter för att upprätthålla den kortsiktiga lönsamheten. Jag har drivit att all stödfinansiering som skulle kunna öka EU:s redan överdimensionerade fiskeflotta måste upphöra. Öka regionaliseringen.Hittills har i stort sett alla beslut kring EU:s gemensamma fiskeripolitik fattats i Bryssel av ministerrådet och Europaparlamentet. Även de mest detaljerade bestämmelser har beslutats där, bestämmelser som med fördel skulle kunna hanteras på mer regional nivå. Även om det är viktigt med en gemensam fiskeripolitik, av det enkla skälet att fisken struntar i nationsgränserna så är det lika angeläget att inse att EU:s regioner är olika. Därför krävs olika åtgärder för att uppnå de gemensamma målen. Hållbara fiskeavtal.EU har en rad fiskeriavtal, så kallade partnerskapsavtal med några av världens fattigaste länder. För dessa länder är avtalen av stor ekonomisk betydelse. Samtidigt ställer detta höga krav på att EU tecknar avtal som är förenliga med de mänskliga rättigheterna och Havsrättskonventionen. Det krävs att det ska finnas ett överskott på fiskeresursen, att fiskebestånden är långsiktigt hållbara och inte minst att man från EU:s sida visar stark lyhördhet och respekt för partnerskapslandets egna utvecklingsambitioner. Detta måste stärkas och bli mycket tydligare! Jag konstaterar nu med glädje att EU-kommissionens förslag innehåller många av de prioriteringar som jag och regeringen drivit under de senaste åren. Det enskilt viktigaste förslaget från EU-kommissionen är att fisket ska vara maximalt hållbart nyttjat innan år 2015. • I korthet föreslår EU-kommissionen att utkasten stegvis ska fasas ut och att all fångst måste landas och räknas av kvoten. • En ökad regionalisering. Europaparlamentet och ministerrådet föreslås fatta beslut om långsiktiga planer med tydliga målsättningar såsom maximal hållbart nyttjande till år 2015 och därefter låta medlemsländerna själva lägga fram förslag på hur målen med dessa planer skall uppnås. • EU-kommissionen föreslår även att mänskliga rättigheter ska vara en integrerad del av varje partnerskapsavtal. EU ska bli bundet av arbetet med att nå hållbart fiske även för bestånd utanför EU:s vatten. • Även när det kommer till stödfinansiering till fiskeflottan menar EU-kommissionen att subventioner ska upphöra så att inga stöd för modernisering som innebär ökat fiske kommer att ges. Även om mycket i förslaget är bra och jag känner att EU-kommissionen lyssnat på Sveriges inspel så är vi inte nöjda än. Vi har en viktig resa framför oss. Sverige har skapat sig en röst i Bryssel och har en stor trovärdighet när det kommer till hållbart fiske. Nu måste vi använda den rösten och påverka de andra medlemsländerna för att nå ett hållbart fiske som levererar goda och nyttiga livsmedel utan att bestånden utarmas och utan att företag inom fiskenäringen slås ut på grund av låg eller ingen lönsamhet. Jag kommer nu intensifiera mitt arbete med att övertyga andra länder att EU-kommissionens förslag är en bra början mot ett hållbart fiske. Förslaget ligger nu som utgångspunkt för fortsatta förhandlingar. Jag vet att många medlemsländer driver på i motsatt riktning. Därför blir en av de viktigaste uppgifterna för Sverige att se till att förslaget inte urvattnas. Det ställer stora krav på att vi är en konstruktiv samarbets- och förhandlingspart både med EU-kommission och de andra medlemsländerna. EU-kommissionens förslag lämnar dock mer att önska. Det måste bli tydligt även vilka mål vi skall ha efter 2015. Ambitionen kan inte sluta där. För att minska storleken på flottan föreslår EU-kommissionen ett införande av obligatoriska överförbara fiskerättigheter. Detta skall endast vara obligatoriskt på nationell nivå för att förhindra att en flotta kan köpas ut av ett annat medlemsland. Även om vi ser nyttan med att få ner den kroniska överkapaciteten med detta förslag är jag oroad över vad detta skulle kunna få för konsekvenser för det svenska kustnära fisket. Min målsättning är att påverka förslaget i sådan riktning att våra kustsamhällen skall leva, och en reformerad fiskeripolitik måste bidra till detta, inte motverka. Trots att EU-kommissionens förslag innebär att stödet för att öka kapaciteten hos EU:s redan överdimensionerade fiskeflotta helt skulle upphöra, är jag fortsatt orolig på den punkten. Från vissa medlemsländer kommer oroväckande signaler i motsatt riktning. Jag kan bara beklaga detta. Detta kommer jag aktivt att motarbeta. Sverige är utan tvekan det medlemsland i EU som driver på mest när det gäller hållbar förvaltning av våra havsresurser. Nu börjar viktiga förhandlingar och jag är beredd att göra allt jag kan för att få en hållbar fiskeripolitik i hela EU. Eskil Erlandsson landsbygdsminister (C)