”Tillsätt en tjänsteministerför att skapa fler jobb”

Summary: Gemensamt upprop: Tjänstesektorn måste bli tillväxtmotorn för Sverige. Det är inte en dag för tidigt att släppa den svenska bruksnostalgin. Alla är nu överens om att de nya jobben kommer i tjänstesektorn. Den är i dag större än industrisektorn, både i antal sysselsatta och som andel av BNP. De personliga tjänsterna har den starkaste tillväxtpotentialen av alla sektorer inom den kommande tioårsperioden. Men om tjänstesektorn ska utvecklas måste politiken ändras och samordnas på många områden. Ett klokt beslut vore därför att utnämna en tjänsteminister till den nya regeringen, skriver representanter för arbetsgivare och fackförbund.

Grunden för det svenska välståndet har funnits i skogen, malmen och industrins utveckling. Fred, genomtänkt infrastruktur, gott innovationsklimat och goda relationer mellan parterna på arbetsmarknaden har också spelat viktiga roller. Och visst är råvarurelaterad industri fortfarande mycket viktig för Sverige, liksom satsningar på teknikutveckling så att Sverige fortsatt kan vara i framkant. Men den största tillväxten hittar vi i dag inom upplevelse- och tjänsteproduktion. För oss som arbetar i tjänstesektorn är detta ingen nyhet. Nu börjar även andra uppmärksamma detta. När en av landets ledande affärstidningar i augusti lät en panel av tio tunga näringslivsnamn peka ut i vilka branscher de nya jobben kommer var enigheten stor. Även näringslivspersonligheter med bakgrund i industrin som Carl Bennet, Sten Jacobsson på ABB och Anders Rune, chefsekonom vid Teknikföretagen, sade med en mun: Det måste till en aktiv satsning på tjänstesektorn. Det är där potentialen för tillväxt är störst. Samma sak har uttryckts från såväl Saco, TCO som LO. Även bland politiker har ett uppvaknande skett, vilket flera goda förslag i valrörelsen har pekat på. Det är inte en dag för tidigt att släppa den svenska bruksnostalgin. Tjänstesamhället är inget diffust framtidsprojekt. Det är redan här, och det är dags för kraftfulla åtgärder som underlättar företagande och sysselsättning i tjänstesektorn. Tillväxt är inte nödvändigtvis en skorsten som ryker, det kan vara specialflyg från Umeå till Landvetter med buss till Ullared för en heldags shoppingturism eller en sms-tjänst för att säkerställa att patienter kommer till avtalade tider i vården eller IT-tjänster till industrin som effektiviserar kundkontakter. Fram till år 2020 väntas turismen i världen öka med minst fyra procent per år. I Sverige är turismen större än jordbruket, skogsbruket och fisket tillsammans. Besöksnäringen växer i dag med uppemot tio procent per år och har en export – det vill säga utländska turisters konsumtion i Sverige – på över 60 miljarder kronor per år. Turismen skapar i dag såväl ökad handel, nybyggnation, transportsatsningar som utveckling av nya upplevelseföretag. Många andra tjänstebranscher är lika heta och de personliga tjänsterna beräknas ha den starkaste tillväxtpotentialen av alla sektorer den kommande tioårsperioden. Detta skapar nya jobb eftersom tjänstesektorn per definition är personalintensiv. Sammantaget är tjänstesektorn i dag större än industrisektorn i Sverige, både räknat i antal sysselsatta och som andel av BNP. Tjänstesektorn utgör 48 procent av BNP medan varuproducenter står för 30 procent av BNP. Kanske säger någon att den där tjänstesektorn verkar ju klara sig på egna meriter, utan politik. Tyvärr är inte det fallet. Tjänstesektorn är en vildvuxen rabatt som behöver gödning, struktur och ansning. Och den spretar över många politiska områden. Det handlar om ändringar i näringspolitiken, utbildningspolitiken, skattesystem, arbetsmarknadspolitiken, inom kulturpolitiken och när det gäller rättsväsendets prioriteringar. Det är för att klara att samordna detta som vi anser att det behövs en tjänsteminister som har fullt fokus på de aktiva satsningar som staten måste bidra med för att underlätta tillväxt och därmed skapandet av nya jobb. Vi som representerar tjänstesektorn delar en stark frustration över att mindre än tio procent av anslagen i den senaste forskningspropositionen riktas till den privata tjänstesektorn. Alltför lite forskning i Sverige rör kundbeteende, turism, handel och byggnation. Likaså behövs forskning om hur de nya jobb som skapas kan bli långsiktigt hållbara för dem som utför tjänsterna och om kopplingen mellan industri- och tjänstesektor. Det är ingen hemlighet att många företag som vi räknar som industriföretag utvecklar eller redan har ett stadigt ben som tjänsteproducenter, och att många av tjänsteföretagen har sin grund inom industrin. Många av systemen runt företagande i landet, såväl skatter, regler som stöd, är byggda för den tillverkande industrin. Det innebär att de inte alltid är optimala för tjänsteföretag. En allmän skatteöversyn bör genomföras snarast. Svensk besöksnäring har stora expansionsmöjligheterna om entreprenörskap, nationella strategier, marknads- och infrastruktursatsningar får gå hand i hand. Sverige bör satsa lika mycket som andra jämförbara länder för att få fler utländska turister och affärsresenärer. Det krävs gemensamma satsningar där byggande, handel, transporter och upplevelser koordineras. Med andra ord infrastruktursatsningar som samhället måste understödja. Tjänstesektorn kan inte tillåtas vara synonym med svartjobb, tillfälliga anställningar, momsfusk och kortsiktighet, vare sig i människors medvetande eller i verkligheten. Konkurrens på lika villkor är avgörande. Här har självklart vi i branschen ett ansvar, men vi behöver fortsatt draghjälp av regering, riksdag och myndigheter. Typgodkända kassaregister och personalliggare är på gång, men här krävs ytterligare arbete för att utöka kontrollen. Tjänstesektorn – Sveriges viktigaste och mest jobbskapande tillväxtsektor – måste sättas i fokus under den kommande fyraårsperioden. Därför har vi, fackförbund och arbetsgivarorganisationer, slutit oss samman och försökt att se förbi våra åsiktsskillnader för att i stället fokusera på utveckling. Landets nyvalda politiska majoritet bör se med lika stort allvar som vi på tjänstesektorns möjligheter och utmaningar. Ett klokt första beslut vore därför att tillsätta en tjänsteminister med ansvar att se till att tjänstesektorn blir just den kraftfulla tillväxtmotor för landet som den har förutsättningar att vara. Jonas Milton, vd Almega, Hans Tilly, förbundsordförande Byggnads, Hans Öhlund, förbundsordförande Fastighets, Lars-Anders Häggström, förbundsordförande Handels, Ella Niia, förbundsordförande Hotell och restaurangfacket, Holger Eriksson, förbundsordförande HTF, Dag Klackenberg, vd Svensk Handel, Mats Hulth, vd Sveriges Hotell- och Restaurangföretagare, Bo Antoni, Sveriges Byggindustrier, Martin Viredius, 2:e vice ordförande Transport, Peter Jeppsson, vd Transportgruppen


”Akut dilemma bakom socialdemokratins reträtt”

Summary: Ledande brittisk statsvetare: Valet i Sverige fingervisning om Gordon Browns problem. Europas socialdemokrater står inför ett akut ideologiskt dilemma. Individuell social rörlighet och stigande välstånd gör att arbetarna flyr klasspolitiken. Alla socialdemokratiska partier tvingas därför att omvärdera sin filosofi. I Storbritannien blev svaret New Labour som anpassade sig till Margaret Thatchers politik för att vinna makten. Nu utmanas Labourpartiet av de konservativas nye ledare David Cameron som likt Fredrik Reinfeldt lägger sig i mittfåran. Tony Blairs trolige efterträdare Gordon Brown kan bara vinna nästa val om han överger grundläggande socialdemokratiska värderingar, skriver statsvetarprofessorn Vernon Bogdanor vid Oxforduniversitet.

Kort efter Labourledaren John Smiths död 1994 åt de två huvudkandidaterna för att efterträda honom, Tony Blair och Gordon Brown, middag på restaurangen Granita i den fashionabla Londonstadsdelen Islington. Båda tillhörde förnyarna inom New Labour och ansåg att det gamla Labours utgifts- och skattepolitik behövde läggas om radikalt om partiet skulle kunna återta makten. Vid middagen accepterade Brown att inte kandidera mot Blair. Tony Blair har nu varit Labours mest framgångsrike premiärminister någonsin. Han har vunnit tre raka valsegrar och suttit vid makten i nio år, med undantag för Margaret Thatcher den längsta tid som någon brittisk premiärminister innehaft sitt ämbete sedan Lord Liverpool mellan 1812 och 1827. Han är nu på väg att avgå och Gordon Brown framstår som den trolige efterträdaren. Men det finns allvarliga tvivel om Brown i landet och, i än högre grad, bland hans regeringskolleger. Det är möjligt att antingen inrikesminister John Reid eller utbildningsminister Alan Johnson ställer upp mot honom. Det påstås att Tony Blair försöker att försena sin avgång för att låta en alternativ kandidat träda fram. Vid en första anblick framstår tvivlen som absurda. Gordon Brown har varit finansminister sedan 1997, ända sedan Labour tog makten, och är den överlägset mest framgångsrike finansministern i partiets historia. Han är den förste finansminister som Labour haft som inte tvingats lägga om kursen på grund av en ekonomisk kris. Under Labours första mandatperiod, från 1997–2001, koncentrerade sig Brown på en försiktig finanspolitik och gjorde Bank of England politiskt oberoende. Han kunde därefter genomföra en massiv satsning på offentliga utgifter. I reala termer har utgifterna för vård och omsorg fördubblats sedan 1997. Ingen finansminister har under efterkrigstiden varit mer framgångsrik. Tvivlen på Brown hänger mindre samman med hans politik, värderingar och inriktning och mer med hans personlighet. Han är, hävdas det, inte kollegial och har svårt att samarbeta med regeringsledamöter som inte delar hans uppfattning. För många är hans offentliga framtoning surmulen och charmlös. Han ger intryck av att fortfarande tjura över middagen på Granita som, anser han, lurade honom på hans rättmätiga arv. Bitterhet är sällan en bra vägledning i politiken. Dessutom bygger Browns känslor antagligen på ett missförstånd. Hade han kandiderat mot Blair hade han med allra största sannolikhet förlorat. För det var Blair som framstod som mer i samklang med de väljare vars röster Labour behövde för att återkomma i regeringsställning. I det brittiska majoritetsvalsystemet vinns val i osäkra valkretsar. Många ligger i sydöstra England och i Londons förorter. Marginalväljarna tillhör den uppåtsträvade och mer välmående arbetarklassen, C2-gruppen som den kallas av sociologer. Det var de väljarna som stödde Margaret Thatcher på 1980-talet när hon gav dem rätten att köpa sina hyreshus och uppmuntrade ett bredare privat ägande. I Storbritannien finns i dag fler aktieägare än fackföreningsmedlemmar. Tony Blair riktade sig till samma valkrets. Han hade en instinktiv känsla för C2-gruppens behov och önskningar och uppskattade att de försökte uppnå framgångar för sig själva och sina familjer som individer i stället för som klass. Den konservative ledaren David Cameron har liknande instinkter. På samma sätt som Fredrik Reinfeldt i Sverige försöker Cameron att positionera de konservativa som New Labours arvtagare, dämpa partiets socialpolitiska fördomar och insistera på att man kan lita på honom vad gäller den offentliga sektorn. Gordon Brown accepterar den nya konsensusen under Blair. Han var, tillsammans med Blair, en av arkitekterna bakom New Labour. I sitt tal till partikongressen den här veckan insisterade han att ”New Labour aldrig kommer att retirera från utan snarare förankra sig i mittfältet.” Ändå verkar han från tid till annan alldeles för puritansk i anden för att appellera till C2-gruppen. Detta handlar om intryck och framtoning men i politik kan yta vara lika viktigt som substans. Likväl är det troligt att Brown efterträder Blair som premiärminister. För Labours ledare väljs inte bara av parlamentsledamöter utan av ett elektorskollegium som till en tredjedel består av parlamentsledamöter, en tredjedel partimedlemmar och en tredjedel fackföreningsrepresentanter. Det troliga är att partimedlemmarna och facket sväljer sitt tvivel och röstar för Brown. Fackföreningar tycker, trots allt, att det är fel att beröva någon ett jobb. Browns förhoppningar skulle undermineras om opinionsmätningar övertygande visade att han skulle förlora nästa val och om en annan Labourledare skulle besegra Cameron. Få tecken tyder på det. Men Gordon Brown blir då premiärminister under en tillbakadragande vågrörelse. Om de senaste valen i Danmark, Tyskland och Sverige utgör någon vägledning befinner sig socialdemokratin på reträtt i norra Europa och är ställd inför ett akut ideologiskt dilemma. Som politisk filosofi vilade socialdemokratin på vad som betraktades som en progressiv bas: den organiserade arbetarklassen i vars namn samhället skulle omvandlas. Marx hävdade förvisso att arbetarklassen skulle begrava kapitalismen. I stället, som sociologen Anthony Giddens noterat, har kapitalismen begravt arbetarklassen genom att uppmuntra till individuell social rörlighet. 1979 var 13 miljoner britter medlemmar i facket. I dag är siffran 7 miljoner. Dessutom är arbetarklassens sympatier inte alltid progressiva. I frågor som flyktingar och medborgerliga fri- och rättigheter kan den vara påtagligt reaktionär. Den individuella flykten från klass till välstånd har tvingat alla socialdemokratiska partier att omvärdera sin filosofi. I Storbritannien blev svaret New Labour. Men finns där någonting särskilt socialdemokratiskt Hur skulle det kunna finnas det om David Cameron kan omfamna New Labour lika entusiastiskt som Tony Blair I dag har Labourpartiet färre än 200 000 medlemmar. I början av 1950-talet, klasspolitikens era, var medlemsantalet över en miljon medlemmar. Socialdemokraterna i Västeuropa var resultatet av en klasspolitisk era, så helt naturligt utgör dess försvagning ett fundamentalt problem för dem. Ett skifte från vad statsvetare kallar ”positionspolitik” där partierna är oeniga om det grundläggande – statens roll, skattenivån – till vad de kallar ”nischpolitik”, där enighet råder om grundläggande mål – en fungerade sjukvård, bättre skolor – och oenigheten handlar om vilket parti som bäst uppnår dem, medel snarare än mål. Men det lämnar fortfarande frågan obesvarad om socialdemokratin fortfarande kan vara ett effektivt medel för politisk förändring. Gordon Brown uppmärksammade detta i en skrift redan 1992 där han hävdade att ”tidigare anslöt sig de som ville åstadkomma förändringar till Labourpartiet för att välja förändringsrepresentanter. I dag vill de själva vara förändringsrepresentanter.” Men han besvarade inte frågan: Vad betyder det för Labourpartiet Blair hade ett svar. Han försökte, som Margaret Thatcher hade gjort med de konservativa på 1980-talet, förändra sitt parti så att det skulle bli ett verktyg för hans egen vision av ledarskap. ”Jag var aldrig inne i politiken”, sade Blair avslöjande i januari 2000. ”Jag växte inte upp som politiker och jag känner mig inte som politiker ens nu.” Vad han menade var, antar jag, att han inte kände sig som en partipolitiker. Likt Margaret Thatcher har Blair varit en folkledare som gått förbi sitt parti och vädjat direkt till folket. Brown skulle däremot, just på grund av de misstankar han väcker, få mycket svårare att slå in på en liknande väg. Hans kolleger kommer att kräva att han blir mer samarbetsvillig, att han lyssnar mer till partiet. Dessutom framstår han som något föraktfull inför den hedonism och materialism som är en del av välståndet. När Sir William Harcourt, finansminister i en liberal regering, 1894 introducerade arvsskatten förkunnade han: ”Vi är alla socialister nu.” Vad han menade var att alla ansåg att man kunde utnyttja staten för att lösa sociala problem. Men 1994 drog Labour under Blair slutsatsen att man inte kunde återvända från sina många års ökenvandring om man inte tog bort paragrafen i partiprogrammet som krävde ett förstatligande av privat egendom. Labour kunde bara ta makten genom att bli New Labour och övertyga väljarna om att ”ingen av oss är socialister nu”. Labourpartiet kan mycket väl vinna nästa val som sannolikt inte äger rum förrän 2010. Men om det vinner blir det på ruinerna av den socialdemokrati som partiet en gång brukade hylla. VERNON BOGDANOR


”Vi röstar ja till att införaträngselskatt i Stockholm”

Summary: Centerpartister i riksdagen: Fortsätt med trängselskatten fram till nästa val.Tre nyvalda centerpartister kommer att rösta emot den borgerliga regeringen om trängselskatten. Medan Stockholms stad röstade ja röstade kranskommunerna nej i folkomröstningarna. Båda utslag kan följas om riksdagen inför en temporär trängselskatt fram till en grundlagsändring så att skatten kan omvandlas till en kommunal avgift. Detta kan ske efter nästa val. Att inte fortsätta försöket skulle innebära miljardförluster och att Stockholm hamnar på efterkälken. Trängselskatten bör därför skyndsamt återinföras. Vi kommer att rösta för den, skriver tre tillträdande riksdagsledamöter i centerpartiet.

Storstockholms lokaltrafik har aviserat att man behöver besked om trängselskatten senast vid styrelsemötet i dag. Annars kan man tvingas ta beslut om nedläggning av de nya populära snabbusslinjerna till Stockholm som finansierats genom Stockholmsförsöket. Eftersom den nya regeringen ännu inte tillträtt ger vi som enskilda borgerliga riksdagsledamöter redan nu besked: Vi vill att riksdagen röstar ja till en fortsättning. De 3,5 miljarder kronor som staten satsade på Stockholmsförsöket användes bland annat för att köpa in 197 nya bekväma bussar. Dessa har gått i trafik på snabbusslinjer från förorterna till innerstaden och har snabbt blivit populära. Utan trängselskatten finns det inte pengar för den fortsatta driften: 300–400 busschaufförer kommer att bli arbetslösa och bussarna kommer att stå oanvända eller säljas till långt under inköpspriset. De besked som kommit från de tillträdande regeringspartierna har varit vaga och delvis motsägelsefulla. Endast centerpartiet har tydligt uttalat sitt stöd för att följa utslaget i Stockholms stads folkomröstning, där ja-sidan vann med en betryggande majoritet. Om det inte skulle bli någon fortsättning på försöket skulle de miljarder som satsats till största delen gå förlorade. Andrahandsvärdet på ett trängselskattesystem är ytterst begränsat. Vi kan inte ställa upp på en sådan kapitalförstöring. Detta är Stockholms och Sveriges chans att bli ett internationellt föredöme i kampen mot klimatförändringarna och för en hållbar trafik. För trängselavgifter är framtiden precis som högertrafiken en gång i tiden var det. Frågan är om Stockholm ska vara en modern storstad som leder utvecklingen eller om vi ska hamna på efterkälken. Förr eller senare kommer det ändå bli nödvändigt att införa trängselavgifter. Det går inte att bygga fler gator i Stockholms innerstad. Och den trafikminskning i innerstaden på 15 procent som exempelvis Ringen förutspås ge kommer att ha ätits upp av Stockholms tillväxt på 20 års sikt. För det är ungefär så länge det dröjer tills den skulle kunna stå klar. Och under tiden accelererar köeländet. Ett av nejsidans kraftigaste argument inför folkomröstningen var att trängselskatten skenbart skulle minska behovet av nya vägar och att det skulle leda till ett byggstopp. Med en borgerlig majoritet i riksdag, landsting och stad faller nu det argumentet. Nu borde alla förutsättningar finnas för att få i gång samhällsekonomiskt lönsamma projekt i Stockholm som kan underlätta förbifartstrafiken. För vi behöver både nya vägar och trängselskatt. Endera är inte tillräckligt för att rädda Stockholmsregionen från köelände och stagnation. Och trängselskatten kan bidra till att finansiera en del av detta. På tjugo år beräknas trängselskatten ge mer än 10 miljarder i nettotillskott, vilket skulle betala för många vägar och mycket kollektivtrafik. Hur ska man klara finansieringen av fler vägar och bättre lokaltrafik utan trängselskatten? Alternativ finansiering i form av så kallade PPP-lösningar räcker inte. Att avgiftsbelägga de nya vägarna är kontraproduktivt: Då fortsätter trafiken att köra på de gamla vägarna genom innerstaden. Och vi vill hellre sänka än höja skatter. Det är ett angrepp på det kommunala självstyret att förvägra Stockholmarna trängselskatten baserat på de folkomröstningar som 14 av 25 kranskommuner hållit. Ingen ifrågasätter kommuners rätt att själva bestämma parkeringsavgifterna. Och vad är den principiella skillnaden mellan att ta ut en avgift på en bil som står stilla i en stad och en som rör på sig? Båda tar upp plats och markägaren ska ha rätt att ta ut en avgift. Låt oss anta att situationen vore den omvända: att Stockholm hade trängselavgifter, men nu skulle införa parkeringsavgifter. Skulle det då vara rimligt att Salem skulle kunna förvägra stockholmarna självbestämmanderätten? Nej, självklart ska subsidiaritetsprincipen gälla här. När nu stadens gator och infartsleder börjar korka igen sedan trängselskatten tagits bort blir det väldigt tydligt att detta är ett verkningsfullt verktyg som det vore dumt att inte använda. Den ökade framkomligheten och tidsvinsten som skatten skapade var uppskattad av både företagare och löntagare. Med den minskade trängseln och köerna kunde såväl näringslivets varutransporter som utryckningsfordon lättare och snabbare ta sig fram. Människor berörs på olika sätt av trängselavgifterna om de bilpendlar från kranskommunerna eller bor i Stockholms innerstad. Av länsinvånarna är det bara en femtedel som bilpendlar till Stockholm och följaktligen berörs direkt av trängselavgifterna. Bland de boende i Stockholms stad berörs så gott som alla av framkomligheten, luftkvaliteten och stadsmiljön. Och luftföroreningarna i Stockholm riskerar hälsan för dem som bor och arbetar där. Gällande miljökvalitetsnormer för inandningsbara partiklar (PM10) överskrids på många gator och vägar, bland annat på Hornsgatan som har bland de högsta partikelhalterna i Europa. Även normen för kväveoxid överskrids i delar av innerstaden och längs vissa av de stora trafiklederna. Miljökvalitetsnormerna är tvingande. De är fastlagda i både EU-direktiv och miljöbalken. Förutom trängselavgifter finns det ett antal andra sätt att uppnå dem: Det skulle kunna vara trafikljus vid infarterna som bara släpper in en viss mängd fordon i innerstaden. Detta skulle leda till helt oacceptabla köer utanför staden. Förbud mot äldre bilar (som Paris tänker införa) skulle drabba låg- och medelinkomsttagarna och inte hjälpa mot partikelhalterna. Förbud att köra med bilar med jämna registreringsnummer på jämna datum och udda nummer på udda datum (som i Aten) är en orimlig inskränkning av individens frihet. Att helt stänga av förorenade gator upp till en månad varje år leder bara till än värre trafikkaos på stadens övriga gator. Spolning av gator och spridning av partikelbindande medel har visat sig ha högst begränsad effekt. Även den som anser att en omröstning i hela länet hade varit att föredra bör i det uppkomna läget följa resultatet i Stockholm. Folkomröstningarna i de 14 kranskommunerna beslutades i våras när jasidan såg ut att vinna i Stockholms stad. Innan dess var det ingen som krävde dem. Att på detta sätt söka ändra spelreglerna när man ser ut att förlora är stötande. Man valde dessutom en styrande formulering på frågan, en formulering som gjorde den näst intill omöjlig att svara ja på med den intellektuella hedern i behåll: ”Anser du att trängselskatt bör införas permanent i Stockholms stad?” Men nu har Stockholmarna alltså röstat ja till trängselskatten och de i huvudsak borgerligt styrda kranskommunerna nej till att den ska göras permanent. Och man kan faktiskt följa båda dessa utslag. Vi vill att riksdagen röstar ja till en temporär trängselskatt fram till dess att grundlagen ändras, så att den statliga trängselskatten då kan omvandlas till en kommunal trängselavgift. Detta kan ske efter nästa val. När och om trängselavgifterna så småningom inte längre skulle behövas, är det upp till Stockholmarna att bestämma dess öde. Att förfara så är knappast särskilt upprörande för majoriteten av länets invånare. En Skop-undersökning visar nämligen att tre av fyra i Stockholms län anser att riksdagen ska följa utslaget i folkomröstningen i Stockholms stad när den beslutar om en fortsättning av trängselskatten. Hela 72 procent av invånarna utanför Stockholms stad anser att riksdagen endast ska ta hänsyn till folkomröstningen i Stockholms stad (Skop 18–31 augusti). All internationell erfarenhet visar dessutom att det förhåller sig med trängselavgifter som med rökstopp på krogen: Med tiden blir de flesta anhängare. Så var det i London och så kommer det också att bli i Stockholms kranskommuner. Trängselskatten kan förbättras på en rad punkter. På vissa områden kan det göras snabbt, medan andra kräver längre tid, som en grundlagsändring för att omvandla skatten till en kommunal avgift. Dessa förändringar får dock inte sinka processen – på samma sätt som Sverige gick med i EU redan 50 dagar efter folkomröstningen och därefter har arbetat för att förbättra unionen, bör trängselskatten skyndsamt återinföras och arbetet med att förbättra den fortsätta sedan. Stockholm har länge satts på undantag och behandlats styvmoderligt när det gäller att hitta bra lösningar på snabbt växande trafikproblem Därför ger vi som ingår i den nya riksdagen nu besked. Vi kommer att rösta för det som stockholmarna vill: Ja till trängselskatten, ja till bättre kollektivtrafik och ja till välmotiverade vägbyggen. Fredrick Federley (c), tillträdande riksdagsledamot, Lennart Fremling (fp), avgående riksdagsledamot, Annie Johansson (c), tillträdande riksdagsledamot, Gabriel Romanus (fp), avgående riksdagsledamot, Solveig Ternström (c), tillträdande riksdagsledamot


”Vi röstar ja till att införa trängselskatt i Stockholm”

Summary: Centerpartister i riksdagen: Fortsätt med trängselskatten fram till nästa val. Tre nyvalda centerpartister kommer att rösta emot den borgerliga regeringen om trängselskatten. Medan Stockholms stad röstade ja röstade kranskommunerna nej i folkomröstningarna. Båda utslag kan följas om riksdagen inför en temporär trängselskatt fram till en grundlagsändring så att skatten kan omvandlas till en kommunal avgift. Detta kan ske efter nästa val. Att inte fortsätta försöket skulle innebära miljardförluster och att Stockholm hamnar på efterkälken. Trängselskatten bör därför skyndsamt återinföras. Vi kommer att rösta för den, skriver tre tillträdande riksdagsledamöter i centerpartiet.

Storstockholms Lokaltrafik har aviserat att man behöver besked om trängselskatten senast vid styrelsemötet idag. Annars kan man tvingas ta beslut om nedläggning av de nya populära snabbusslinjerna till Stockholm som finansierats genom Stockholmsförsöket. Eftersom den nya regeringen ännu inte tillträtt ger vi som enskilda borgerliga riksdagsledamöter redan nu besked: Vi vill att riksdagen röstar ja till en fortsättning. De 3,5 miljarder kronor som staten satsade på Stockholmsförsöket användes bland annat för att köpa in 197 nya bekväma bussar. Dessa har gått i trafik på snabbusslinjer från förorterna till innerstaden och har snabbt blivit populära. Utan trängselskatten finns det inte pengar för den fortsatta driften: 300-400 busschaufförer kommer att bli arbetslösa och bussarna kommer att stå oanvända eller säljas till långt under inköpspriset. De besked som kommit från de tillträdande regeringspartierna har varit vaga och delvis motsägelsefulla. Endast centerpartiet har tydligt uttalat sitt stöd för att följa utslaget i Stockholms stads folkomröstning, där ja-sidan vann med en betryggande majoritet. Om det inte skulle bli någon fortsättning på försöket skulle de miljarder som satsats till största delen gå förlorade. Andrahandsvärdet på ett trängselskattesystem är ytterst begränsat. Vi kan inte ställa upp på en sådan kapitalförstöring. Detta är Stockholms och Sveriges chans att bli ett internationellt föredöme i kampen mot klimatförändringarna och för en hållbar trafik. För trängselavgifter är framtiden precis som högertrafiken en gång i tiden var det. Allt fler storstäder tänker nu införa sådana system med London och Stockholm som förebild. Senast i fredags tillkännagav det borgerliga teknik- och miljöborgarrådet i Köpenhamn, Klaus Bondam, att man vill införa trängselavgifter som i Stockholm. Frågan är om Stockholm ska vara en modern storstad som leder utvecklingen eller om vi ska hamna på efterkälken. Förr eller senare kommer det ändå bli nödvändigt att införa trängselavgifter. Det går inte att bygga fler gator i Stockholms innerstad. Och den trafikminskning i innerstaden på 15 procent som exempelvis Ringen förutspås ge kommer att ha ätits upp av Stockholms tillväxt på 20 års sikt. För det är ungefär så länge det dröjer tills den skulle kunna stå klar. Och under tiden accelererar köeländet. Ett av nejsidans kraftigaste argument inför folkomröstningen var att trängselskatten skenbart skulle minska behovet av nya vägar och att det skulle leda till ett byggstopp. Med en borgerlig majoritet i riksdag, landsting och stad faller nu det argumentet. Nu borde alla förutsättningar finnas för att få igång samhällsekonomiskt lönsamma projekt i Stockholm som kan underlätta förbifartstrafiken . För vi behöver både nya vägar och trängselskatt. Endera är inte tillräckligt för att rädda Stockholmsregionen från köelände och stagnation. Och trängselskatten kan bidra till att finansiera en del av detta. På tjugo år beräknas trängselskatten ge mer än 10 miljarder i nettotillskott, vilket skulle betala för många vägar och mycket kollektivtrafik. Hur ska man klara finansieringen av fler vägar och bättre lokaltrafik utan trängselskatten? Alternativ finansiering i form av så kallade PPP-lösningar räcker inte. Att avgiftsbelägga de nya vägarna är kontraproduktivt: Då fortsätter trafiken att köra på de gamla vägarna genom innerstaden. Och vi vill hellre sänka än höja skatter. Det är ett angrepp på det kommunala självstyret att förvägra Stockholmarna trängselskatten baserat på de folkomröstningar som 14 av 25 kranskommuner hållit. Ingen ifrågasätter kommuners rätt att själva bestämma parkeringsavgifterna. Och vad är den principiella skillnaden mellan att ta ut en avgift på en bil som står stilla i en stad och en som rör på sig? Båda tar upp plats och markägaren ska ha rätt att ta ut en avgift. Låt oss anta att situationen vore den omvända: att Stockholm hade trängselavgifter, men nu skulle införa parkeringsavgifter. Skulle det då vara rimligt att Salem skulle kunna förvägra Stockholmarna självbestämmanderätten? Nej, självklart ska subsidiaritetsprincipen gälla här. När nu stadens gator och infartsleder börjar korka igen sedan trängselskatten tagits bort blir det väldigt tydligt att detta är ett verkningsfullt verktyg som det vore dumt att inte använda. Den ökade framkomligheten och tidsvinsten som skatten skapade var uppskattad av både företagare och löntagare. Med den minskade trängseln och köerna kunde såväl näringslivets varutransporter som utryckningsfordon lättare och snabbare ta sig fram. Människor berörs på olika sätt av trängselavgifterna om de bilpendlar från kranskommunerna eller bor i Stockholms innerstad. Av länsinvånarna är det bara en femtedel som bilpendlar till Stockholm och följaktligen berörs direkt av trängselavgifterna. Bland de boende i Stockholms stad berörs så gott som alla av framkomligheten, luftkvaliteten och stadsmiljön. Och luftföroreningarna i Stockholm riskerar hälsan för dem som bor och arbetar där. Gällande miljökvalitetsnormer för inandningsbara partiklar (PM10) överskrids på många gator och vägar, bland annat på Hornsgatan som har bland de högsta partikelhalterna i Europa. Även normen för kväveoxid överskrids i delar av innerstaden och längs vissa av de stora trafiklederna. Miljökvalitetsnormerna är tvingande. De är fastlagda i både EU-direktiv och miljöbalken. Förutom trängselavgifter finns det ett antal andra sätt att uppnå dem: Det skulle kunna vara trafikljus vid infarterna som bara släpper in en viss mängd fordon i innerstaden. Detta skulle leda till helt oacceptabla köer utanför staden. Förbud mot äldre bilar (som Paris tänker införa) skulle drabba låg- och medelinkomsttagarna och inte hjälpa mot partikelhalterna. Förbud att köra med bilar med jämna registreringsnummer på jämna datum och udda nummer på udda datum (som i Aten) är en orimlig inskränkning av individens frihet. Att helt stänga av förorenade gator upp till en månad varje år leder bara till än värre trafikkaos på stadens övriga gator. Spolning av gator och spridning av partikelbindande medel har visat sig ha högst begränsad effekt. Vi kan inte förvägra Stockholmarna trängselskatten när de röstat för den. I synnerhet när vi vet att de alternativa sätten att uppnå miljökvalitetsnormerna är så mycket sämre. Även den som anser att en omröstning i hela länet hade varit att föredra bör i det uppkomna läget följa resultatet i Stockholm. Folkomröstningarna i de 14 kranskommunerna beslutades i våras när jasidan såg ut att vinna i Stockholms Stad. Innan dess var det ingen som krävde dem. Att på detta sätt söka ändra spelreglerna när man ser ut att förlora är stötande. Man valde dessutom en styrande formulering på frågan, en formulering som gjorde den näst intill omöjlig att svara ja på med den intellektuella hedern i behåll: "Anser du att trängselskatt bör införas permanent i Stockholms stad?" De statsvetare som uttalat sig i frågan är också mycket riktigt kritiska till kranskommunernas valsedel. Sju tillfrågade statsvetare, bland annat Leif Lewin och Sören Holmberg, kritiserar i en rapport från pr-byrån Westander enhälligt användningen av ordet "permanenta", som man menar gör folkomröstningsresultatet skevt och omöjligt att räkna ihop med resultatet i Stockholms stad. Men nu har Stockholmarna alltså röstat ja till trängselskatten och de i huvudsak borgerligt styrda kranskommunerna nej till att den ska göras permanent. Och man kan faktiskt följa båda dessa utslag. Vi vill att riksdagen röstar ja till en temporär trängselskatt fram till dess att grundlagen ändras, så att den statliga trängselskatten då kan omvandlas till en kommunal trängselavgift. Detta kan ske efter nästa val. När och om trängselavgifterna så småningom inte längre skulle behövas, är det upp till Stockholmarna att bestämma dess öde. Att förfara så är knappast särskilt upprörande för majoriteten av länets invånare. En SKOP-undersökning visar nämligen att tre av fyra i Stockholms län anser att riksdagen ska följa utslaget i folkomröstningen i Stockholms stad när den beslutar om en fortsättning av trängselskatten. Hela 72 procent av invånarna utanför Stockholms Stad anser att riksdagen endast ska ta hänsyn till folkomröstningen i Stockholms Stad (SKOP 18-31 augusti). All internationell erfarenhet visar dessutom att det förhåller sig med trängselavgifter som med rökstopp på krogen: Med tiden blir de flesta anhängare. Så var det i London och så kommer det också att bli i Stockholms kranskommuner. Trängselskatten kan förbättras på en rad punkter. På vissa områden kan det göras snabbt, medan andra kräver längre tid, som en grundlagsändring för att omvandla skatten till en kommunal avgift. Dessa förändringar får dock inte sinka processen - på samma sätt som Sverige gick med i EU redan 50 dagar efter folkomröstningen och därefter har arbetat för att förbättra Unionen, bör trängselskatten skyndsamt återinföras och arbetet med att förbättra den fortsätta sedan. Stockholm har länge satts på undantag och behandlats styvmoderligt när det gäller att hitta bra lösningar på snabbt växande trafikproblem Därför ger vi som ingår i den nya riksdagen nu besked. Vi kommer att rösta för det som Stockholmarna vill: Ja till trängselskatten, ja till bättre kollektivtrafik och ja till välmotiverade vägbyggen. Fredrick Federley (c), tillträdande riksdagsledamot, Lennart Fremling (fp), avgående riksdagsledamot, Annie Johansson (c), tillträdande riksdagsledamot, Gabriel Romanus (fp), avgående riksdagsledamot, Solveig Ternström (c), tillträdande riksdagsledamot


LO:s veto mot valet

Summary: Svenska folket har röstat fram en ny regering med ett tydligt program. Men inom delar av arbetarrörelsen vägrar man acceptera att socialdemokraterna inte äger Rosenbad.

Respekterar LO demokratiska valutslag Eller är det bara när socialdemokraterna vinner regeringsmakten som majoritetens vilja är legitim Frågorna väcks efter LO-ordföranden Wanja Lundby-Wedins artikel på DN Debatt i går. Den går i praktiken ut på att facket tänker sätta sig över resultatet från söndagens val. Trots att väljarna sagt ett klart ja till en borgerlig regering flaggar Lundby-Wedin för konflikter i den stundande avtalsrörelsen om alliansen genomför sitt program. Hon skriver: ”Frågan är om den (nya regeringen) vill ha en fortsatt stabil ekonomisk tillväxt som kommer att ge både jobb och ökade reallöner eller om den, förblindad av sin seger, driver in Sverige i en situation där tillväxten leder till starka fördelningskonflikter och instabilitet.” Det står naturligtvis LO fritt att ha synpunkter på svensk politik. Den rätten har alla medborgare och föreningar. Samtidigt är LO inte vilken organisation som helst. Det är förmodligen världens mäktigaste fackliga rörelse, med nära band till det parti som regerat Sverige 88 procent av tiden sedan 1932. LO har investerat tungt i detta partis valseger. Med medlemmarnas avgifter har man i praktiken finansierat socialdemokraternas valapparat. Beräkningar som folkpartisten Carl B Hamilton gjort visar att man bidragit med mellan 90 och 100 miljoner kronor. Vidare sitter ordföranden Wanja Lundby-Wedin i det verkställande utskottet och har intensivt deltagit i återvalskampanjen. I söndags blev det klart att den misslyckades. Ändå hindrar det inte LO-ordföranden från att hota med oordning på arbetsmarknaden innan Fredrik Reinfeldt ens hunnit tillträda som statsminister. Att ett antal LO-förbund redan i somras varnade för ”konsekvenserna” av en borgerlig valvinst var olustigt. Men det är än värre att ordföranden fortsätter med utspelen efter valet, vilket i praktiken blir ett slags blockad av den svenska demokratin. Alliansen har spelat med öppna kort och fått ett tydligt mandat från folket. Det inkluderar de förändringar av a-kassan som Lundby-Wedin kallar för ”systemskifte” och som hon planerar att ställa sig i vägen för. Reflexen påminner om den osunda koppling till statsmakten som uppstår när samma parti alltid regerar. LO och socialdemokraterna har svårt att försona sig med tanken på att man inte äger Rosenbad, att det finns andra som också kan få väljarnas stöd. Marita Ulvskogs beskrivning av det historiska regeringsskiftet 1976 som en ”statskupp” speglar en problematisk attityd inom delar av arbetarrörelsen. Lundby-Wedins artikel belyser också det ömsesidiga beroendet mellan LO och socialdemokraterna. Den ena parten ger ekonomiskt stöd mot att den andra levererar politiska resultat. Denna korrupta relation – så bör den kallas – bakbinder den svenska demokratin, vilket blir extra synligt när de borgerliga får förtroendet att styra över regeringskansliet. Plötsligt märker LO hur man förlorar inflytande över lagstiftningen, och i besvikelse använder man avtalsrörelsen som slagträ i den politiska diskussionen. ”Väljarnas besked den 17 september ska omintetgöras av LO:s konflikter – på annat sätt kan man inte tolka beskedet från Norra Bantorget”, sade Svenskt Näringslivs vd Urban Bäckström på fredagen. Hans motreaktion visar att Wanja Lundby-Wedins vapenskrammel är ett vågspel med medlemmarnas jobb och inkomster som insatser. Därtill utmanar LO-ordföranden kärnan i det svenska folkstyret: rätten att få rösta fram en ny regering. DN 23/9 2006


”Kravet på ministerposter förödande för miljöpartiet”

Summary: Birger Schlaug: Partiets strategi leder fram till ett tvåpartisystem. Miljöpartiet hade sitt bästa utgångsläge någonsin inför årets val. Ändå är det fortfarande riksdagens minsta parti. De ständigt upprepade kraven på att ingå i regering skrämde bort både socialdemokratiska och borgerliga väljare. Miljöpartiets strategi får starkt negativa konsekvenser för miljöpolitiken samtidigt som den befäster blockpolitiken. Partiet måste i stället stärka sin egen identitet, skriver det förra språkröret Birger Schlaug.

Aldrig har miljöpartiet haft bättre utgångsläge för en valrörelse. Och aldrig har man haft två så skickliga och erfarna språkrör som man hade i detta val. Ändå förblev man riksdagens minsta parti. Det kan knappast ses som en framgång. Alla förutsättningar låg på plats för ett genombrott. Ändå blev det inget. Varför Svaret är mycket enkelt: strategin att få statsrådsposter i en regering ledd av Göran Persson. Denna strategi har varit förödande för partiets identitet, självkänsla och framgång. Den har även varit till förfång för den rödgröna majoriteten. För det första har miljöpartiets ständigt upprepade krav på att ingå i en regering lett till att socialdemokraterna tappat röster till den borgerliga alliansen. Det finns en ganska stor mängd konservativa socialdemokrater som avskyr den gröna skatteväxlingen, de ökande bensinskatterna, biståndet och den tillfälliga asyllag som gav gömda barnfamiljer en ny chans i Sverige. Ju mer miljöpartisterna ältade kravet på medverkan i en regering ju fler betongsossar sökte sig bort från sitt gamla parti. Hur mycket tappade de rödgröna blocket på detta För det andra har miljöpartiets strategi skrämt bort miljöengagerade väljare som ogillat socialdemokraterna. Var skulle en centerpartist som vill fortsätta avvecklingen av kärnkraft ta vägen när det enda tänkbara alternativet bundit upp sig som ett blockparti under Perssons skugga Var skulle en engagerad socialliberal som mest brinner för naturvård, och är medlem i Svenska naturskyddsföreningen, ta vägen när han upplevt att miljöpartiet gjort regeringsfrågan till någon sorts huvudfråga Var skulle en kristdemokrat, som väckts till insikt om klimatfrågorna efter att ha sett ”The Planet”, ta vägen när miljöpartiet satt en ära i att uppträda som ett lojalt blockparti i hela valrörelsen Det enda parti som skulle kunnat förmå dessa människor att välja något annat än den så kallade alliansen var miljöpartiet. Men miljöpartiets strategi gjorde det omöjligt. Hur mycket tappade den rödgröna majoriteten på grund av detta För det tredje ingick det uppenbarligen i miljöpartiets strategi att inte lyfta miljöfrågorna i valrörelsen – utrymmet som partiet gav dessa frågor i teveutfrågningarna och i den enorma satsningen på helsidor i kvällspressen var sparsam. Men vad värre är: man uppträdde så till den milda grad som ett lojalt blockparti att man inte ens drev tesen att man efter valet ville vara en blåslampa på sossarna i denna fråga. Man ville ju inte säga något ont om sossarnas miljöpolitik... Inga angrepp var tillåtna. Men ett miljöparti som inte går till attack i miljöfrågorna reducerar ju hela miljöfrågan i valet. Problemet för miljöpartiet är alltså på intet sätt att man saknar kompetens, resurser eller mediala språkrör. Problemet är valet av en strategi som medförde att det egna partiet missade ett förväntat lyft och att den rödgröna majoriteten tappat röster. Det sistnämnda är allvarligt eftersom det får starkt negativa konsekvenser för den fortsatta miljöpolitiken i Sverige. Än värre är att miljöpartiets ledning – partistyrelse och riksdagsgrupp – valt en strategi som, om den fortsätter, kommer att leda fram till ett tvåpartisystem i Sverige. Reducerar man politiken till en fråga om två block ligger kravet på majoritetsval bakom hörnet. Jag har ingenting emot att miljöpartiet i framtiden ingår i en regering. Tvärtom. Men det blir absurt när man lägger upp en strategi för just detta, i stället för en strategi där man utgår från att målet är att vinna val för att få igenom så mycket politik som möjligt. Miljöpartiet har framtiden för sig. Men bara om man stärker sin identitet i stället för att få ett block om foten. BIRGER SCHLAUG


Hela Wien har smak av Mozart

Summary: Wiens kaféer serverar i år Mozarttårtor, Mozartkulor, Mozarttärningar, Mozartlikör, Mozartkaffe, Mozartchoklad och Mozarts jubileumsbakelser. Det är ju gudbevars 250 år sedan den store kompositören föddes.

Var han egentligen en obotlig spelare som ruinerade sig på illegala spelhålor? När man vandrar i Mozart-Haus i Wien får man onekligen den uppfattningen, styrkt av de sentida rön som man får berättade i en liten audioguide som man har med sig från entrén. Våningen var stor, familjen hade två tjänare och den vittberömde kompositören tjänade rundligt med pengar. Ändå stod han alltid i skuld. Eftervärlden står i sin tur i stor skuld till Mozart, som levde 1765-1791. Han föddes för 250 år sedan och detta har firats med vederbörlig ståt i Wien, där han nådde sin höjdpunkt som konstnär och musiker. Man kan tillbringa mången weekend i Wien med Mozarts musik. Konserter, operor, kammarmusik spelas oupphörligt, varvade med utställningar och andra påminnelser om hans liv och verk. Berömda Wienersymfonikerna spelar i konserthuset. Gosskören Wiener Sängerknaben framträder fredagar och söndagar (annars går de i skolan). Vidare finns Hofburg-orkestern, Schönbrunnorkestern, Wiener Imperial Orchester samt inte minst Wiener Mozart Orchester där musikerna är utklädda i 1700-talsdräkter. Repertoaren vid dessa Mozartkonserter är minst sagt begränsad. Det blir enskilda satser ur "Eine Kleine Nachtmusik", "Haffnersymfonin", "Turkisk marsch", varvade med prestigearior ur "Figaros bröllop". "Don Juan" och "Cosi fan tutte". Varje konsert avslutas med "An den schönen blauen Donau" av Johann Strauss den yngre och "Radetzkymarschen" av Johann Strauss den äldre. Sistnämnda marsch ackompanjeras med vederbörlig handklappning av publiken. Så långt kan denna väluppfostrade publik sträcka sig i uppsluppenhet. På samma sätt samsas Mozart med Straussarna bland skinkor, schnitzlar, flaskor och glas i stadsparkens kursalong. En mindre Mozart ensemble framträder i Palffy palatset. Tiderna är bra, 20.00 eller 20.30, så att man hinner äta middag före och supé efteråt. Musik i Wien hör ihop med mat. Vid nyårskonserterna i tv, vad sitter den festklädda publiken i Gyllene Salen i Musikverein och väntar på om inte middagen? I foajén finns oftast en Mozart shop där man kan köpa Mozartkepsar, Mozarttröjor, Mozartslipsar, Mozartparaplyer, allt i rött à la de bekanta Mozartkugeln. Mozart själv som affischpojke ser mest ut som en tomtenisse. Han var fåfäng och älskade rött. Han gav sig inte förrän han hittat den rätta rocken i den rätta färgen. Under sommaren, då wienarna lämnat staden, består publiken i allra högsta grad av japaner. Dessa innehar det uteslutande privilegiet att få fotografera, även med blixt, under konserten. Amerikaner och andra turister blir ganska bryskt åthutade av omkringsittande wienare. Förklaringen jag får är att japaner bara har en veckas semester, då de ska uppleva allt, vilket de förstås inte hinner och därför fotograferar som galningar och sedan ägnar vintern åt att studera bilderna. En annan förklaring är att de fortsätter att fotografera hur mycket de än blir åthutade. En tredje är att detta är del av en lukrativ affärsidé. Om vintern, då wienarna är tillbaka, åker orkestern på turné till Japan och spelar Mozart. En bassångare jag träffade hade varit två gånger i Japan i år och sjungit betjänten Leporellos Katalogaria ur "Don Juan" (där han räknar upp alla fruntimmer som husbonden lägrat med slutklämmen att i Spanien är de 1003). Japaner som hört konserterna i Japan vill förstås åka till Wien och höra orkestern i dess hemmiljö. Det kan man inte störa med småaktiga krav på fotoförbud. Den Mozartska musikens hemmiljö är bland annat slottet Schönbrunns luftiga orangeri, en förtjusande lokal i vitt och rosa med krukväxter och porlande fontäner i parken utanför. Här far historiens vingslag över notställen ty det var här som det anordnades en musikalisk tävling mellan Mozart och hans förmente rival Salieri, varvid den senare vann juryns bevågenhet. Mozarts operor framförs på stora Staatsoper i praktfulla prestigeföreställningar. Men också i mera ombonat format på behändiga Volksoper (där de sjungs i sin tyska version) eller på Theater an der Wien. Den sistnämnda är en riktigt gammaldags flerhundraårig teater där man sitter på tre rader som i en plyschinredd burk. Den har de senaste decennierna lånat ut sig till operetter och musikaler men ska nu återgå till bli operascen vilket inte är en dag för tidigt. Man kan även höra Mozarts kammarmusik på någon gård i något före detta furstepalats. Överallt är stämningen dämpad och belevad. Nästan överallt kan man få vin, öl, kaffe, snittar och bakelser i pausen. Prestigekaféerna serverar Mozarts jubileumsbakelser à 40 kronor jämte Mozart-tårtor, Mozarttärningar, Mozartkulor, Mozartchoklad, Mozartlikör och Mozartkaffe (dubbel mocka med Mozartlikör, vispgrädde och mandelspån). Dock hittar jag ingen maträtt uppkallad efter Mozart - eller någon annan kompositör heller för den delen. Bara ett av de hus där han bodde har kunnat spåras och omvandlas till museum. Det är Mozarthaus på Domgasse 5 nära Stephansplatz, mitt i turistgyttret bland hästdragna f iakrar och sandwichmän utklädda till Mozarts samtida. Huset har tre våningar och erbjuder en bra introduktion till Mozarts liv och verk under åren 1784 och 1787, då han var ovanligt stadd vid kassa och disponerade en våning med fyra stora rum, två små rum och ett kök. Man får hörlurar och trycker fram informationen rum för rum och har snart en ganska bra uppfattning om hans och familjens liv, men också om staden Wien på hans tid. I Haus der Musik - Musikhuset - på Seilerstätte 30 kan man själv dirigera "Eine kleine Nachtmusik" i den takt man önskar vilket brukar orsaka skrattsalvor från omkringstående, åtminstone innan de själva försökt sig på äventyret. En videoanimation kallad "Mozart komponerar" söker ge en uppfattning om hur Mozart gick till väga när han komponerade. Man kan mixa ihop musik från "Trollflöjten" med andra ljud och få fram en egen komposition som man kan köpa och ta med hem på en cd. Så kan man åka båt på Donau varje måndagskväll till levande musik av mästaren. På den myllrande gågatan Kärntnerstrasse har en kvinnlig pianist kört fram sitt piano och spelar hans sonater. På flotta, nyrenoverade Albertina museet pågår till och med kommande onsdag en utställning under titeln "Mozart Experiment Aufkläring". Där framställs Mozart inramad av upplysningstiden och livet i Wien under kejsar Joseph II, historiskt, socialt med en myckenhet av attiraljer och detaljer, konst, virtuella installationer och historiska dokument. Enbart den ohyggligt ambitiösa katalogen väger ungefär lika mycket som Mozarts samlade verk. På omslaget finns hans berömda röda rock - det är ungefär så mycket man vet om hur han såg ut. Han porträtterades av många konstnärer som alla verkar ha lidit av samma oförmåga att teckna porträttlikt. Därför ser han så olika ut, därför möts man vid utställningens entré av en uppsättning porträtt under rubriken "De många Mozart". Man kan hyra ett par lurar för fem euro och flanera runt i staden med en karta till ett femtiotal olika platser där det står en röd pelare med texten "Calling Mozart". Där slår man ett nummer och informeras på valfritt språk om platsen och dess betydelse för Mozart och hans musik. Dock får man snart ont i öronen av den vrålande syntversion av ouvertyren till "Figaros bröllop" som inleder varje inslag. Vid sin död 1791 begravdes Mozart i en massgrav, detta enligt en tillfällig förordning angående begravningar som senare upphävdes. Då var det så dags att ge honom en begravning i klass med hans betydelse. Ingen visste var han låg. Senare plockade kyrkogårdens folk ihop överblivna gravstensdelar och skapade det närmast excentriska monument som står på Sankt Marx-kyrkogården. Den är väl värd en utflykt för sin egen skull i sin törnrosamässiga dåsighet med igenvuxna gravar och gångar från gången tid. I november kommer en sen födelsedagspresent till Mozart i form av en månadslång festival, "New crowned hope" under ledning av den amerikanske regissören Peter Sellars som ställer frågan "Hur skulle Mozart ha komponerat i dag?" och hoppas få den besvarad. Över hela Österrike förekommer så mycket firande, så många seminarier, kurser och samkväm med Mozart i centrum att det räcker gott och väl femtio år till nästa jubileum. Man möter honom själv på gatan i form av rätt påträngande gossar i glittriga rockar och peruk som vill säga biljetter till konserter. Eller så sitter han lika glittrig på någon parkbänk och ordnar sina papper. Eller så dyker han upp som en stor röd skylt med reklam för Mozartkugeln på trottoaren utanför något konditori. Eller ännu större på affischpelare. På en av portalerna vid entrén till stora operan sitter en liten skylt. Där berömmer sig stadens kasino av att bidra till underhållet av den pampiga byggnaden. Ingen annan sponsor markeras lika iögonenfallande. Undra på det. Här får speldjävulen i alla fall bedriva en viss återbetalning av den mindre förmögenhet som Mozart spelade bort när han levde. Om han nu gjorde det. Vem vet? Vem bryr sig? Musik, Maestro, bitte! Föreställningar: Staatsoperan i Föreställningar: Staatsoperan i Wien ger i höst några föreställningar av "Trollflöjten" samt "Requiem" den 5 december. På Theater an der Wien ingår "Trollflöjten" och "Cosi fan tutte" i höstrepertoaren. På Volksoper ges föreställningar (på tyska) av "Don Juan". "Cosi fan tutte" och "Figaros bröllop". Information: om opera, konserter, repertoar, biljetter med mera på www.viennaclassic.com Resa dit: till Wien går inga lågprisflyg. Priset för en tur- och returresa över en weekend ligger närmare 3 000 kr. Österrike Reseservice erbjuder weekendflyg direkt till Wien med två hotellnätter från 3 845 kr per person. Man kan skräddarsy individuella musikresor med operaföreställningar och konserter, tel: 08-54588750, hemsida: www.goaustria.net. Upplysningar och bokningar också genom Österrikes turistbyrå tel: 08-2246 00, hemsida: www.austria.info.


Hela Wien har smak av Mozart

Summary: Wiens kaféer serverar i år Mozarttårtor, Mozartkulor,Mozarttärningar, Mozartlikör, Mozartkaffe, Mozart-choklad och Mozarts jubileumsbakelser. Det är ju gudbevars 250 år sedan den store kompositören föddes. text och foto Ove Säverman

Var han egentligen en obotlig spelare som ruinerade sig på illegala spelhålor? När man vandrar i Mozart-Haus i Wien får man onekligen den uppfattningen, styrkt av de sentida rön som man får berättade i en liten audioguide som man har med sig från entrén. Våningen var stor, familjen hade två tjänare och den vittberömde kompositören tjänade rundligt med pengar. Ändå stod han alltid i skuld. Eftervärlden står i sin tur i stor skuld till Mozart, som levde 1765–1791. Han föddes för 250 år sedan och detta har firats med vederbörlig ståt i Wien, där han nådde sin höjdpunkt som konstnär och musiker. Man kan tillbringa mången weekend i Wien med Mozarts musik. Konserter, operor, kammarmusik spelas oupphörligt, varvade med utställningar och andra påminnelser om hans liv och verk. Berömda Wienersymfonikerna spelar i konserthuset. Gosskören Wiener Sängerknaben framträder fredagar och söndagar (annars går de i skolan). Vidare finns Hofburg-orkestern, Schönbrunnorkestern, Wiener Imperial Orchester samt inte minst Wiener Mozart Orchester där musikerna är utklädda i 1700-talsdräkter. Repertoaren vid dessa Mozartkonserter är minst sagt begränsad. Det blir enskilda satser ur ”Eine Kleine Nachtmusik”, ”Haffnersymfonin”, ”Turkisk marsch”, varvade med prestigearior ur ”Figaros bröllop”. ”Don Juan” och ”Cosi fan tutte”. Varje konsert avslutas med ”An den schönen blauen Donau” av Johann Strauss den yngre och ”Radetzkymarschen” av Johann Strauss den äldre. Sistnämnda marsch ackompanjeras med vederbörlig handklappning av publiken. Så långt kan denna väluppfostrade publik sträcka sig i uppsluppenhet. På samma sätt samsas Mozart med Straussarna bland skinkor, schnitzlar, flaskor och glas i stadsparkens kursalong. En mindre Mozart ensemble framträder i Palffy palatset. Tiderna är bra, 20.00 eller 20.30, så att man hinner äta middag före och supé efteråt. Musik i Wien hör ihop med mat. Vid nyårskonserterna i tv, vad sitter den festklädda publiken i Gyllene Salen i Musikverein och väntar på om inte middagen? I foajén finns oftast en Mozart shop där man kan köpa Mozartkepsar, Mozarttröjor, Mozartslipsar, Mozartparaplyer, allt i rött à la de bekanta Mozartkugeln. Mozart själv som affischpojke ser mest ut som en tomtenisse. Han var fåfäng och älskade rött. Han gav sig inte förrän han hittat den rätta rocken i den rätta färgen. Under sommaren, då wienarna lämnat staden, består publiken i allra högsta grad av japaner. Dessa innehar det uteslutande privilegiet att få fotografera, även med blixt, under konserten. Amerikaner och andra turister blir ganska bryskt åthutade av omkringsittande wienare. Förklaringen jag får är att japaner bara har en veckas semester, då de ska uppleva allt, vilket de förstås inte hinner och därför fotograferar som galningar och sedan ägnar vintern åt att studera bilderna. En annan förklaring är att de fortsätter att fotografera hur mycket de än blir åthutade. En tredje är att detta är del av en lukrativ affärsidé. Om vintern, då wienarna är tillbaka, åker orkestern på turné till Japan och spelar Mozart. En bassångare jag träffade hade varit två gånger i Japan i år och sjungit betjänten Leporellos Katalogaria ur ”Don Juan” (där han räknar upp alla fruntimmer som husbonden lägrat med slutklämmen att i Spanien är de 1003). Japaner som hört konserterna i Japan vill förstås åka till Wien och höra orkestern i dess hemmiljö. Det kan man inte störa med småaktiga krav på fotoförbud. Den Mozartska musikens hemmiljö är bland annat slottet Schönbrunns luftiga orangeri, en förtjusande lokal i vitt och rosa med krukväxter och porlande fontäner i parken utanför. Här far historiens vingslag över notställen ty det var här som det anordnades en musikalisk tävling mellan Mozart och hans förmente rival Salieri, varvid den senare vann juryns bevågenhet. Mozarts operor framförs på stora Staatsoper i praktfulla prestigeföreställningar. Men också i mera ombonat format på behändiga Volksoper (där de sjungs i sin tyska version) eller på Theater an der Wien. Den sistnämnda är en riktigt gammaldags flerhundraårig teater där man sitter på tre rader som i en plyschinredd burk. Den har de senaste decennierna lånat ut sig till operetter och musikaler men ska nu återgå till bli operascen vilket inte är en dag för tidigt. Man kan även höra Mozarts kammarmusik på någon gård i något före detta furstepalats. Överallt är stämningen dämpad och belevad. Nästan överallt kan man få vin, öl, kaffe, snittar och bakelser i pausen. Prestigekaféerna serverar Mozarts jubileumsbakelser à 40 kronor jämte Mozart-tårtor, Mozarttärningar, Mozartkulor, Mozartchoklad, Mozartlikör och Mozartkaffe (dubbel mocka med Mozartlikör, vispgrädde och mandelspån). Dock hittar jag ingen maträtt uppkallad efter Mozart – eller någon annan kompositör heller för den delen. Bara ett av de hus där han bodde har kunnat spåras och omvandlas till museum. Det är Mozarthaus på Domgasse 5 nära Stephansplatz, mitt i turistgyttret bland hästdragna fiakrar och sandwichmän utklädda till Mozarts samtida. Huset har tre våningar och erbjuder en bra introduktion till Mozarts liv och verk under åren 1784 och 1787, då han var ovanligt stadd vid kassa och disponerade en våning med fyra stora rum, två små rum och ett kök. Man får hörlurar och trycker fram informationen rum för rum och har snart en ganska bra uppfattning om hans och familjens liv, men också om staden Wien på hans tid. I Haus der Musik – Musikhuset – på Seilerstätte 30 kan man själv dirigera ”Eine kleine Nachtmusik” i den takt man önskar vilket brukar orsaka skrattsalvor från omkringstående, åtminstone innan de själva försökt sig på äventyret. En videoanimation kallad ”Mozart komponerar” söker ge en uppfattning om hur Mozart gick till väga när han komponerade. Man kan mixa ihop musik från ”Trollflöjten” med andra ljud och få fram en egen komposition som man kan köpa och ta med hem på en cd. Så kan man åka båt på Donau varje måndagskväll till levande musik av mästaren. På den myllrande gågatan Kärntnerstrasse har en kvinnlig pianist kört fram sitt piano och spelar hans sonater. På flotta, nyrenoverade Albertina museet pågår till och med kommande onsdag en utställning under titeln ”Mozart Experiment Aufkläring”. Där framställs Mozart inramad av upplysningstiden och livet i Wien under kejsar Joseph II, historiskt, socialt med en myckenhet av attiraljer och detaljer, konst, virtuella installationer och historiska dokument. Enbart den ohyggligt ambitiösa katalogen väger ungefär lika mycket som Mozarts samlade verk. På omslaget finns hans berömda röda rock – det är ungefär så mycket man vet om hur han såg ut. Han porträtterades av många konstnärer som alla verkar ha lidit av samma oförmåga att teckna porträttlikt. Därför ser han så olika ut, därför möts man vid utställningens entré av en uppsättning porträtt under rubriken ”De många Mozart”. Man kan hyra ett par lurar för fem euro och flanera runt i staden med en karta till ett femtiotal olika platser där det står en röd pelare med texten ”Calling Mozart”. Där slår man ett nummer och informeras på valfritt språk om platsen och dess betydelse för Mozart och hans musik. Dock får man snart ont i öronen av den vrålande syntversion av ouvertyren till ”Figaros bröllop” som inleder varje inslag. Vid sin död 1791 begravdes Mozart i en massgrav, detta enligt en tillfällig förordning angående begravningar som senare upphävdes. Då var det så dags att ge honom en begravning i klass med hans betydelse. Ingen visste var han låg. Senare plockade kyrkogårdens folk ihop överblivna gravstensdelar och skapade det närmast excentriska monument som står på Sankt Marx-kyrkogården. Den är väl värd en utflykt för sin egen skull i sin törnrosamässiga dåsighet med igenvuxna gravar och gångar från gången tid. I november kommer en sen födelsedagspresent till Mozart i form av en månadslång festival, ”New crowned hope” under ledning av den amerikanske regissören Peter Sellars som ställer frågan ”Hur skulle Mozart ha komponerat i dag?” och hoppas få den besvarad. Över hela Österrike förekommer så mycket firande, så många seminarier, kurser och samkväm med Mozart i centrum att det räcker gott och väl femtio år till nästa jubileum. Man möter honom själv på gatan i form av rätt påträngande gossar i glittriga rockar och peruk som vill säga biljetter till konserter. Eller så sitter han lika glittrig på någon parkbänk och ordnar sina papper. Eller så dyker han upp som en stor röd skylt med reklam för Mozartkugeln på trottoaren utanför något konditori. Eller ännu större på affischpelare. På en av portalerna vid entrén till stora operan sitter en liten skylt. Där berömmer sig stadens kasino av att bidra till underhållet av den pampiga byggnaden. Ingen annan sponsor markeras lika iögonenfallande. Undra på det. Här får speldjävulen i alla fall bedriva en viss återbetalning av den mindre förmögenhet som Mozart spelade bort när han levde. Om han nu gjorde det. Vem vet? Vem bryr sig? Musik, Maestro, bitte! Ove Säverman ove.saverman@dn.se 08-738 11 81


”Förpackningsindustrin låter konsument betala återvinning”

Summary: Ny undersökning: Kostnadsökningen för återvinningen två till tre gånger högre än man trott. Boende får betala upp till tre gånger för återvinningen: som konsumenter, som hyresgäster och som skattebetalare. Fastighetsägare och kommuner står för merparten av kostnaderna, 1,5–2 miljarder kronor årligen, för återvinningen av förpackningar och returpapper. Felet är brister i regelverket och att producenterna utnyttjar det positiva miljöengagemanget, skriver representanter för hyresgäster, fastighetsägare och renhållningsverk.

En ny undersökning, som tagits fram på uppdrag av fastighetsägar- och kommunorganisationer, visar att producenterna endast står för mellan 30-40 procent av den totala kostnaden för återvinningen av förpackningar och returpapper. Resten belastar fastighetsägarna, som står för drygt 50 procent, samt kommunerna. Det visar sig också att den totala kostnaden för denna återvinning är betydligt större än man tidigare känt till. Nya uppgifter indikerar kostnader i storleksordningen 1,5–2 miljarder årligen, vilket är två till tre gånger mer än vad som tidigare antagits. Återvinningen av en liten del av avfallet står för de största kostnaderna. Hushållen och de boende får dels betala en stor del av återvinningen via hyran, i genomsnitt 769 kr per lägenhet och år, och dels via kommunernas renhållningsavgifter och skatter. Man skulle kunna invända att det inte spelar någon roll om hushållen – vi alla – betalar för återvinningen i affären när man köper varan eller via hyran. Men just hur betalningen sker är mycket viktig för hela tanken med producentansvaret. När det infördes för tio år sedan, var det med innebörden att kostnaderna för förbrukade varor skulle läggas på varans pris. Därmed skulle den som tillverkar varan, producenten, ”känna av” den fulla kostnaden och anpassa sina produkter så att de blir bättre ur miljöhänsyn. Vår undersökning visar att förpackningsindustrin endast får känna av en mindre del av den verkliga kostnaden. Då fungerar inte styrmedlet som det var tänkt. Förlorarna är inte bara hushållen, även om det kan bli så att boende i flerfamiljshus kan komma att betala för producentansvaret på förpackningar hela tre gånger; en gång som konsument, en andra gång som hyresgäst och en tredje gång som skattebetalare. Det är illa. Men den största förloraren är i första hand miljön. Somliga påstår att kommuner och fastighetsägarna, i utbyte mot insatser för återvinning, kunnat få lägre sophanteringskostnader. Det är möjligt, och det var just det som var syftet med producentansvaret, nämligen att flytta kostnaderna från ”slutanvändaren” till produkten. Producenterna har nog gjort vad blivit ålagda. Det är regelverket som brister. De flesta insamlingsmål nås, men vi vågar påstå att det till stor del är ett resultat av kommunernas och fastighetsägarnas insatser. Hur har det då kunna bli så fel Svaret är att lagen är otydlig och att producenterna varit utomordentligt skickliga i att rida på det positiva miljöengagemang som finns hos många fastighetsägare och i kommunerna. För att stödja en god sak har de senare varit beredda att åta sig kostnader för att ordna med bekväm och kundanpassad återvinning. Samtidigt har det funnits ett politiskt tryck på att insamlingen ska bli mer bekväm för medborgarna. Huvuddelen av fastighetsägarnas kostnader är just kostnader som hör ihop med fastighetsnära insamlingssystem. Alla förpackningar och tidningar som kommer ut på marknaden lämnas inte in till återvinning, en hel del slängs i stället i soppåsen. Återvinningen borde kunna öka. Även det som inte går till materialåtervinning återvinns på annat sätt, nämligen genom energiutvinning genom förbränning och nyttiggörande av el och värme. Kostnaderna för detta belastar kommunerna och i sista hand de boende. Vi stödjer ökad återvinning och vill aktivt bidra till att utveckla och förbättra den. Därför uppmanar vi regeringen, Naturvårdsverket och övriga politiska intressenter att snarast vidta sådana åtgärder att principen om producenternas betalningsansvar fungerar i praktiken. Per-Åke Eriksson Fastighetsägarna Sverige Gun-Britt Mårtensson HSB Riksförbund Barbro Engman Hyresgästföreningen Riksförbundet Johan Ödmark SABO Weine Wiqvist Svenska Renhållningsverksföreningen


Gaskaos i Stockholm

Summary: Gasmackarna i Stockholm är under all kritik, tycker Taxi 020. Bilarna körs till 60 procent med bensin i tanken, visar deras körjournaler.

Platsen är den grönskande Hagaparken i Solna, strax norr om Stockholm. DN Motor har samlat ett tiotal taxiförare för att ta del av deras erfarenheter av att köra gasdrivna miljöbilar i Stockholm. Deras dom är hård. Visserligen tycker de att gas är det bästa ur miljösynpunkt, men nackdelarna överväger. Det finns för få mackar, räckvidden är för kort och bränslet för dyrt. Alla suckar över hur ofta pumparna är ur funktion. När gasen är slut måste de växla över till bensin (bilarna har dubbla tankar). En sammanställning av deras körjournaler från i sommar visar att cirka 60 procent av milen avverkats på bensin, enligt Frederick Scholander, ansvarig för Taxi 020 i Sverige. – Jag var nyss vid macken i Hammarby sjöstad. Den var trasig. Samma sak i Arlanda. När jag kom till Kista var trycket i pumpen för lågt, säger Farhad Gohary, som kört sin Volvo V70 bifuel sedan januari. – Jag försöker köra på gas så mycket som möjligt, men jag upplever att situationen blivit värre på senare tid när det kommit fler gasbilar i drift, säger han. – Jag tankar så ofta jag kan, men för det mesta får jag inte i tillräckligt med gas. När trycket är lågt får man bara i 10–15 kubikmeter, trots att tanken rymmer över 20 kubikmeter, säger han. Frederick Scholander igen: – Vi är överens om att gas är det bästa miljöalternativet, men i dag kör vi över 60 procent av sträckorna på bensin. Det betyder att vi bränner en massa bensin i jakt på fungerande mackar. – I Göteborg däremot fungerar det smärtfritt, där finns alltid gas. Det visar ju att tekniken fungerar. Frederick Scholander är mycket kritisk till priset på gas i Stockholm. Han anser att det ligger fast på en omotiverat hög nivå (10:60 kronor per kubikmeter när detta skrivs). – Här i Stockholm verkar det finnas en ohelig allians mellan staden och leverantören Aga om att hålla upp priserna, säger han. En snabb kontroll på nätet visar att priset är väsentligt lägre i exempelvis Västerås, där gasen kostar 9:07 kronor per kubikmeter. – Vi tycker det är viktigt med morötter, det ska vara lockande att välja en gasbil. Och vi har gott om gas, faktiskt så mycket att vi säljer till Stockholm, berättar Carl-Magnus Pettersson på Svensk Växtkraft i Västerås. – Stockholm Vatten och Aga Gas har kommit överens om att priset i Stockholm ska ligga marginellt under bensinpriset. Det är en planekonomisk lösning. Eftersom Stockholm Vatten är helägt av staden, kan politikerna upphäva den här kopplingen, säger Frederick Scholander. – Stockholm har börjat begära gasdrivna fordon för sina taxiresor och man skärper miljökraven när man köper andra fordonstjänster. Men alla sådana krav blir bara slag i luften så länge tanksituationen inte förbättras, anser han. Inom Taxi 020 i Stockholm finns drygt 100 miljöbilar av totalt cirka 800 bilar. Av miljöbilarna är 23 gasdrivna, resten är elhybrider och etanolbilar. – Till en början satsade de flesta på gasbilar, men nu är det etanol och hybriddrift som gäller, säger Frederick Scholander. Pelle Kinch är åkare med två bilar i sin flotta, varav en gasbil. – Jag köpte bilen i april. Tyvärr är mina erfarenheter så här långt rätt så dåliga. Kapaciteten har inte byggts ut i den takt man lovade. Jag kommer precis från macken i Haga Norra. Där var trycket för lågt, säger han. Pelle Kinch efterlyser också större tankar i bilen så att räckvidden ökar. Volvo V70 bifuel rymmer 29 liter bensin och 21 kubikmeter gas. Tobias Holmbäck, som hunnit avverka cirka 3 500 mil i en gas-Volvo, säger så här: – Den här veckan har stationerna i Arlanda, Kista, Haga Norra och Sköndal varit ur funktion. Det är otroligt irriterande att ta sig fram i köer till en station bara för att konstatera att den är trasig. Numera ringer vi alltid i förväg för att kolla om macken fungerar. Benny Hofstedt, åkare med fyra bilar, varav en gasbil, sammanfattar vad de flesta verkar känna: – Med facit i hand ångrar jag köpet av gas-Volvon. Den är dyrare att köpa och att serva och den går mest på bensin eftersom gasmackarna så ofta krånglar. – Vi inom Taxi 020 drar vårt strå till stacken genom att satsa på miljöbilar, men då måste också myndigheter och andra se till att tekniken fungerar, menar han. Lasse Swärd lasse.sward@dn.se 08-738 12 46


”Smutsiga valkampanjer är bra för demokratin”

Summary: Medieforskare: Politiska skandaler ökar väljarnas kunskaper, ger större tydlighet och får fler att delta i valdebatten.Väljarna vinner på att valrörelsen blivit mer aggressiv. De senaste dagarnas attacker och skandaler ger en bredare information om politikerna. Negativa nyheter innebär inte att valdeltagandet minskar. Tvärtom vitaliseras demokratin. Den som utsätts för störst exponering, inklusive politiska affärer och skandaler, har också störst sannolikhet att återkomma till valurnorna. Väljarna är att gratulera till att valkampanjen blivit tuffare, skriver Joakim Nilsson, medieforskare vid Lunds universitet.

Valrörelser är inte vad de brukade vara. I dag ser vi en ny typ av valkampanjer – mer aggressiva och med större mediefokus på smutsiga kampanjmetoder och politiska attacker. Efter de senaste dagarnas händelseutveckling kring folkpartimedarbetares dataintrång på socialdemokraternas BBS-server har politiker, statsvetare, och mediepersonligheter samsats om att gemensamt förfasa sig över utvecklingen. Slutsatsen som ofta anförs är att dylika skandaler leder till att demokratin skadas och att väljarna vänder politiken ryggen. Ingenting skulle kunna vara mer felaktigt. Smutsiga valkampanjer kan rent av vitalisera det demokratiska samtalet. Enkelt uttryckt kan vi identifiera tre olika demokrativärden som gynnas av politiska skandaler: 1) Öppenhet 2) Ökad politisk tydlighet 3) Minskad tilltro till politiker och folkvalda Det första demokrativärdet – öppenhet – är i alla avseenden centralt. En demokrati är inte livskraftig om inte politikers förehavanden eller politiska propåer öppet analyseras av flera oberoende källor. Att politiska attacker och skandaler granskas av journalister ger väljarna betydligt mer allsidig information om de politiska företrädarna. Ofta blir också partiernas företrädare mer synliga i dessa sammanhang vilket också kan leda till ökad politisk kunskap hos breda väljargrupper. Flera omfattande studier från USA visar att negativa kampanjer, eller anklagelser om oegentligheter i valrörelser, inte leder till demobiliseringseffekter på valdeltagandet. Tvärtom är det föga förvånande de väljare som utsätts för störst exponering av politisk information – vilket inkluderar negativa nyheter och skandaler som följer med en politisk kampanj – som också har störst sannolikhet att återkomma till valurnorna. Människor som aktivt och regelbundet söker politisk information i seriösa dagstidningar och nyhetssändningar tenderar således att bli immuna mot politiska skandaler. Politiska skandaler leder också till ökad politisk tydlighet. Få väljare – och långt ifrån alla folkvalda – skulle kunna ge en ingående beskrivning av socialförsäkringssystemet. Mycket av den detaljerade politiska debatt som pågår i valrörelser talar därför förbi många väljare. Avslöjanden om skandaler, politiska snedsprång och direkta attacker konkretiserar däremot ofta det politiska samtalet. När allt fler partier på ett utstuderat sätt slåss om mittenväljarna blir det i stället karaktärsfrågor som hamnar högst på den politiska agendan i form av valbarhets- och trovärdighetskriterier: Vem styr Sverige bäst och vilken partiledare är mest genuin i sin politiska retorik? Skandaler i den form som kommit att dominera de senaste dagarnas nyhetsrapportering ger därmed väljarna ökad möjlighet att bedöma de politiska företrädarna, även om detta sker i relation till annat än rent sakpolitiska frågor. Minskad tilltro till politiker och folkvalda är ytterligare en positiv effekt av politiska attacker eftersom det kan leda till en demokratisering av det politiska samtalet. Till stor del har internet gjort denna utveckling möjlig. De flesta tidningar och nyhetssajter öppnar upp för kommentarer från läsarna. Bloggar och andra internetverktyg gör det möjligt för enskilda medborgare att snabbt nå andra väljare med sina åsikter. Fler väljare kan på så sätt aktivt delta i debatten. Kritiken av etablerade politiker kan således föda politiskt engagemang. Skepsis inför ett politiskt system – oavsett hur demokratiskt det är – är i grunden en mycket sund inställning. Och de medier som nu följer upp skandalbevakningen gynnar en sund cynism bland väljarna genom att ge dem detaljer om vad som inträffat. Vi bör vara tacksamma för det – av flera skäl. Endast i stater som Fidel Castros Kuba och Aleksander Lukasjenkos Vitryssland får det regerande systemet officiellt sett full uppbackning av befolkningen med fantasifulla valresultat som följd. Det är dessa länder som har problem – inte Sverige. Om politiska skandaler verkligen vore kontraproduktiva för demokratin borde alla politiker aktivt försöka motverka dem. Ofta visar det sig emellertid vara tvärtom. Socialdemokraterna planlade presskonferensen om intrånget på sin BBS-server direkt efter att Fredrik Reinfeldt hade utfrågats i tv. Man behöver inte vara särskilt konspiratoriskt lagd för att förstå att detta upplägg givetvis gynnar den som inte vill se moderatledaren toppa måndagens löpsedlar. Samtidigt är det naturligtvis fullt rimligt att ett parti som blivit utsatt för ett påhopp (eller ett spioneriförsök) försöker att slå tillbaka så effektivt som möjligt. Därför är all diskussion om minskat valdeltagande egentligen ointressant både ur valstrategisk och ur demokratisk synvinkel. Medierna kommer säkert också att ställas till svars för den jakt på nya avslöjanden som liknande drev ger upphov till. Men vi bör samtidigt komma ihåg att det också är ett högt spel som medierna bedriver – även enskilda journalisters inblandning eller övertramp kan granskas, något som Expressens avstängning av Niklas Svensson visar. Väljarna är däremot att gratulera till den ovanligt aggressiva valkampanj som nu går in i sitt slutskede. Ingenting skulle kunna vara mer vitaliserande för demokratin. Joakim Nilsson


Summary: Medieforskare: Politiska skandaler ökar väljarnas kunskaper, ger större tydlighet och får fler att delta i valdebatten. Väljarna vinner på att valrörelsen blivit mer aggressiv. De senaste dagarnas attacker och skandaler ger en bredare information om politikerna. Negativa nyheter innebär inte att valdeltagandet minskar. Tvärtom vitaliseras demokratin. Den som utsätts för störst exponering, inklusive politiska affärer och skandaler, har också störst sannolikhet att återkomma till valurnorna. Väljarna är att gratulera till att valkampanjen blivit tuffare, skriver Joakim Nilsson, medieforskare vid Lunds universitet.

Valrörelser är inte vad de brukade vara. I dag ser vi en ny typ av valkampanjer - mer aggressiva och med större mediefokus på smutsiga kampanjmetoder och politiska attacker. Efter de senaste dagarnas händelseutveckling kring fp-medarbetares dataintrång på socialdemokraternas BBS-server har politiker, statsvetare, och mediepersonligheter samsats om att gemensamt förfasa sig över utvecklingen. Slutsatsen som ofta anförs är att dylika skandaler leder till att demokratin skadas och att väljarna vänder politiken ryggen. Ingenting skulle kunna vara mer felaktigt. Smutsiga valkampanjer kan rent av vitalisera det demokratiska samtalet. Enkelt uttryck kan vi identifiera tre olika demokrativärden som gynnas av politiska skandaler: 1) Öppenhet 2) Ökad politisk tydlighet 3) Minskad tilltro till politiker och folkvalda Det första demokrativärdet - öppenhet - är i alla avseenden centralt. En demokrati är inte livskraftig om inte politikers förehavanden eller politiska propåer öppet analyseras av flera oberoende källor. Att politiska attacker och skandaler granskas av journalister ger väljarna betydligt mer allsidig information om de politiska företrädarna. Ofta blir också partiernas företrädare mer synliga i dessa sammanhang vilket också kan leda till ökad politisk kunskap hos breda väljargrupper. Flera omfattande studier från USA visar på att negativa kampanjer, eller anklagelser om oegentligheter i valrörelser, inte leder till demobiliseringseffekter på valdeltagandet. Tvärtom är det föga förvånande de väljare som utsätts för störst exponering av politisk information - vilket inkluderar negativa nyheter och skandaler som följer med en politisk kampanj - som också har störst sannolikhet att återkomma till valurnorna. Människor som aktivt och regelbundet söker politisk information i seriösa dagstidningar och nyhetssändningar tenderar således att bli immuna mot politiska skandaler. Politiska skandaler leder också till ökad politisk tydlighet. Få väljare - och långt ifrån alla folkvalda - skulle kunna ge en ingående beskrivning av socialförsäkringssystemet. Mycket av den detaljerade politiska debatt som pågår i valrörelser talar därför förbi många väljare. Avslöjanden om skandaler, politiska snedsprång och direkta attacker konkretiserar däremot ofta det politiska samtalet. När allt fler partier på ett utstuderat sätt slåss om mittenväljarna blir det i stället karaktärsfrågor som hamnar högst på den politiska agendan i form av valbarhets- och trovärdighetskriterier: Vem styr Sverige bäst och vilken partiledare är mest genuin i sin politiska retorik? Skandaler i den form som kommit att dominera de senaste dagarnas nyhetsrapportering ger därmed väljarna ökad möjlighet att bedöma de politiska företrädarna, även om detta sker i relation till annat än rent sakpolitiska frågor. Minskad tilltro till politiker och folkvalda är ytterligare en positiv effekt av politiska attacker eftersom det kan leda till en demokratisering av det politiska samtalet. Till stor del har Internet gjort denna utveckling möjlig. De flesta tidningar och nyhetssajter öppnar upp för kommentarer från läsarna. Bloggar och andra Internetverktyg gör det möjligt för enskilda medborgare att snabbt nå andra väljare med sina åsikter. Fler väljare kan på så sätt aktivt delta i debatten. Kritiken av etablerade politiker kan således föda politiskt engagemang. Skepsis inför ett politiskt system - oavsett hur demokratiskt det är - är i grunden en mycket sund inställning. Och de medier som nu följer upp skandalbevakningen gynnar en sund cynism bland väljarna genom att ge dem detaljer om vad som inträffat. Vi bör vara tacksamma för det - av flera skäl. Endast i stater som Fidel Castros Kuba och Aleksandr Lukasjenkos Vitryssland får det regerande systemet officiellt sett full uppbackning av befolkningen med fantasifulla valresultat som följd. Det är dessa länder som har problem - inte Sverige. Om politiska skandaler verkligen vore kontraproduktiva för demokratin borde alla politiker aktivt försöka motverka dem. Ofta visar det sig emellertid vara tvärtom. Socialdemokraterna planlade presskonferensen om intrånget på sin BBS-server direkt efter att Fredrik Reinfeldt hade utfrågats i tv. Man behöver inte vara särskilt konspiratoriskt lagd för att förstå att detta upplägg givetvis gynnar den som inte vill se moderatledaren toppa måndagens löpsedlar. Samtidigt är det naturligtvis fullt rimligt att ett parti som blivit utsatt för ett påhopp (eller ett spioneriförsök) försöker att slå tillbaka så effektivt som möjligt. Därför är all diskussion om minskat valdeltagande egentligen ointressant både ur valstrategisk och ur demokratisk synvinkel. Medierna kommer säkert också att ställas till svars för den jakt på nya avslöjanden som liknande drev ger upphov till. Men vi bör samtidigt komma ihåg att det också är ett högt spel som medierna bedriver - även enskilda journalisters inblandning eller övertramp kan granskas, något som Expressens avstängning av Niklas Svensson visar på. Väljarna är däremot att gratulera till den ovanligt aggressiva valkampanj som nu går in i sitt slutskede. Ingenting skulle kunna vara mer vitaliserande för demokratin. Joakim Nilsson


”Tre av tio 50-talisterblir fattigpensionärer”

Summary: Nytt forskningsprojekt: Nästa pensionärsgeneration får det mycket sämre än dagens.I det nya pensionssystemet blir de äldre pensionärerna fattigare. En genomsnittlig pensionär kommer att se sin pension minska med stigande ålder. 50-talisterna drabbas hårdare än 40-talisterna. 30 procent av alla 85-åringar födda 1955 kommer att leva i fattigdom. Den pension man får som nybliven pensionär består inte livet ut. Pensionärernas inkomststandard kommer att sjunka när de blir äldre, skriver flera ekonomer.

Det är numera välkänt att Sverige liksom många andra västerländska länder har en åldrande befolkning. I Sverige beräknas antalet äldre än 65 år i förhållande till antalet i yrkesverksam ålder, 16–64 år, att öka från 27 procent år 2004 till 40 procent år 2040. När de stora födelsekullarna från 1940-talet pensioneras och åldras kommer det att medföra påfrestningar för hälsovården, omsorgen och samhällsekonomin. I ett forskningsprojekt kallat ”The old baby-boomers” stött av Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap (FAS) har vi analyserat konsekvenserna av förändringarna i åldersfördelningen på pensionärernas inkomststandard. Analyserna visar att framtida pensionärer, särskilt de äldre pensionärerna, riskerar att få en låg inkomststandard. Kvoten mellan den genomsnittliga taxerade inkomsten för pensionärer som lämnade arbetsmarknaden vid 65 års och den genomsnittliga taxerade inkomsten för alla i åldrarna 20–64 avtar med pensionärernas stigande ålder. Som nyblivna pensionärer kommer de att ha en relativ inkomst på 75–80 procent, men när de nått 85 års ålder kommer de endast att ha cirka 50 procent av de förvärvsarbetandes inkomster, något mer för dem som var födda i början av 1940-talet och något mindre för dem som var födda i slutet av 1940-talet eller på 1950-talet. (Minskningen strax före 70 år beror på att vi antagit att avtalspensionerna och eventuell privat pensionsförsäkring endast tas ut under fem år.) Bakom dessa genomsnittssiffror finns det naturligtvis en stor spridning, några kommer att ha en större relativ inkomst, andra en mindre. Enligt våra beräkningar kommer till exempel 25 procent av dem som föddes 1955 och överlever till 85 års ålder att ha en relativ inkomst som är mindre än 36 procent. Vi har emellertid också funnit att 40- och 50-talisterna kommer att ha relativt stora förmögenheter. En del av den låga pensionen skulle således i någon mån kunna kompenseras av att man kan leva på andra tillgångar. Det kommer dock att finnas stora grupper som inte har denna möjlighet. Medan andelen fattiga hushåll (disponibla inkomsten är mindre än halva medianinkomsten för den vuxna befolkningen) endast är 5–10 procent i 50-årsåldern ökar denna andel successivt med stigande ålder. I 85 års ålder beräknas mellan 15 och 20 procent av alla pensionärer födda 1937 vara fattiga medan motsvarande andel för dem som är födda 1955 beräknas bli så stor som 30 procent. Vårt tillvägagångssätt har varit att studera hälsoutvecklingen, sjukskrivningen, pensioneringen, inkomst- och förmögenhetsfördelningens utveckling och den geografiska rörligheten i Sverige. Dessa kunskaper har vi sedan utnyttjat för att komplettera finansdepartementets så kallade mikrosimuleringsmodell SESIM. Vi har, under olika antaganden om tillväxt, inflation och demografiska förändringar gjort framskrivningar av framtida inkomster, skatter, bidrag, med mera för ett stort slumpmässigt urval från den svenska befolkningen. I vårt basscenario har vi antagit att den reala lönetillväxten och inflationen är två procent per år, att avkastningen på finansiella tillgångar och fastigheter är något större än två procent realt, att den demografiska utvecklingen följer SCB:s huvudalternativ, samt att skatte- och bidragssystemet i huvudsak förblir oförändrat efter år 2005. Den främsta orsaken till de framtida pensionärernas svaga inkomstutveckling är den så kallade följsamhetsregeln i det nya allmänna pensionssystemet. Denna regel innebär att pensionerna inte följer inkomsterna för de förvärvsarbetande fullt ut. I vår framskrivning ser man därför att en genomsnittlig pensionär kommer att se sin pension krympa i förhållande till de aktiva generationernas inkomster allt eftersom pensionären åldras. Övriga pensionskällor, avtalspensioner och privata pensioner, har inte samma egenskaper. Det talas ofta om att det är önskvärt med en senarelagd pensionering. Dels för att lätta den växande försörjningsbörda, som allt fler äldre i framtiden kommer att ge, dels för att en uppskjuten pensionering ger högre pension. För att undersöka detta har vi gjort två alternativa beräkningar. I den första kan man ta ut förtida pension och senast gå i pension vid 65 års ålder. I det andra alternativet kan den som så önskar fortsätta att förvärvsarbeta till längst 70 år. Den genomsnittliga pensionsåldern blir då ungefär tre år högre. Det första alternativet med den lägre pensionsåldern, motsvarar ungefär dagens situation. Enligt detta alternativ är den relativa pensionen för pensionärer för närvarande omkring 55 procent men sjunker sedan ned mot 50 procent, då äldre pensionärer har lägre pension och då pensionärskollektivet åldras. I det andra alternativet medför höjningen av pensionsåldern att den relativa pensionen ökar, i vårt alternativ till cirka 60 procent. Många har tron att den kompensationsgrad (pension omedelbart efter pensioneringen i förhållande till tidigare arbetsinkomst) man får som nybliven pensionär kommer att bestå livet ut. Som vi sett är detta ingalunda fallet. Pensionärernas inkomststandard kommer att sjunka när de blir äldre och det finns en risk för att vi återigen kommer att få en grupp av fattigpensionärer i Sverige. De politiker och tjänstemän som konstruerade det nya pensionssystemet måste rimligen vara medvetna om systemets egenskaper, men det är vårt intryck att väldigt lite om de konsekvenser vi här visat på har kommit till allmänhetens kännedom. Trots att stora väljargrupper berörs har frågan inte tagits upp i valrörelsen. Den borde diskuteras där! Matias Eklöf Docent i nationalekonomi, Uppsala universitet Lennart Flood Professor i ekonometri, Handelshögskolan vid Göteborgs universitet Daniel Hallberg FD i nationalekonomi, Uppsala universitet Anders Klevmarken Professor i ekonometri, Uppsala universitet


”Tre av tio 50-talister blir fattigpensionärer”

Summary: Nytt forskningsprojekt: Nästa pensionärsgeneration får det mycket sämre än dagens. I det nya pensionssystemet blir de äldre pensionärerna fattigare. En genomsnittlig pensionär kommer att se sin pension minska med stigande ålder. 50-talisterna drabbas hårdare än 40-talisterna. 30 procent av alla 85-åringar födda 1955 kommer att leva i fattigdom. Den pension man får som nybliven pensionär består inte livet ut. Pensionärernas inkomststandard kommer att sjunka när de blir äldre, skriver flera ekonomer.

Det är numera välkänt att Sverige liksom många andra västerländska länder har en åldrande befolkning. I Sverige beräknas antalet äldre än 65 år i förhållande till antalet i yrkesverksam ålder, 1664 år, att öka från 27 procent år 2004 till 40 procent år 2040. När de stora födelsekullarna från 1940-talet pensioneras och åldras kommer det att medföra påfrestningar för hälsovården, omsorgen och samhällsekonomin. I ett forskningsprojekt kallat The old baby-boomers stött av Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap (FAS) har vi analyserat konsekvenserna av förändringarna i åldersfördelningen på pensionärernas inkomststandard. Analyserna visar att framtida pensionärer, särskilt de äldre pensionärerna, riskerar att få en låg inkomststandard. Kvoten mellan den genomsnittliga taxerade inkomsten för pensionärer som lämnade arbetsmarknaden vid 65 års och den genomsnittliga taxerade inkomsten för alla i åldrarna 2064 avtar med pensionärernas stigande ålder. Som nyblivna pensionärer kommer de att ha en relativ inkomst på 7580 procent, men när de nått 85 års ålder kommer de endast att ha cirka 50 procent av de förvärvsarbetandes inkomster, något mer för dem som var födda i början av 1940-talet och något mindre för dem som var födda i slutet av 1940-talet eller på 1950-talet. (Minskningen strax före 70 år beror på att vi antagit att avtalspensionerna och eventuell privat pensionsförsäkring endast tas ut under fem år.) Bakom dessa genomsnittssiffror finns det naturligtvis en stor spridning, några kommer att ha en större relativ inkomst, andra en mindre. Enligt våra beräkningar kommer till exempel 25 procent av dem som föddes 1955 och överlever till 85 års ålder att ha en relativ inkomst som är mindre än 36 procent. Vi har emellertid också funnit att 40- och 50-talisterna kommer att ha relativt stora förmögenheter. En del av den låga pensionen skulle således i någon mån kunna kompenseras av att man kan leva på andra tillgångar. Det kommer dock att finnas stora grupper som inte har denna möjlighet. Medan andelen fattiga hushåll (disponibla inkomsten är mindre än halva medianinkomsten för den vuxna befolkningen) endast är 510 procent i 50-årsåldern ökar denna andel successivt med stigande ålder. I 85 års ålder beräknas mellan 15 och 20 procent av alla pensionärer födda 1937 vara fattiga medan motsvarande andel för dem som är födda 1955 beräknas bli så stor som 30 procent. Vårt tillvägagångssätt har varit att studera hälsoutvecklingen, sjukskrivningen, pensioneringen, inkomst- och förmögenhetsfördelningens utveckling och den geografiska rörligheten i Sverige. Dessa kunskaper har vi sedan utnyttjat för att komplettera finansdepartementets så kallade mikrosimuleringsmodell SESIM. Vi har, under olika antaganden om tillväxt, inflation och demografiska förändringar gjort framskrivningar av framtida inkomster, skatter, bidrag, med mera för ett stort slumpmässigt urval från den svenska befolkningen. I vårt basscenario har vi antagit att den reala lönetillväxten och inflationen är två procent per år, att avkastningen på finansiella tillgångar och fastigheter är något större än två procent realt, att den demografiska utvecklingen följer SCB:s huvudalternativ, samt att skatte- och bidragssystemet i huvudsak förblir oförändrat efter år 2005. Den främsta orsaken till de framtida pensionärernas svaga inkomstutveckling är den så kallade följsamhetsregeln i det nya allmänna pensionssystemet. Denna regel innebär att pensionerna inte följer inkomsterna för de förvärvsarbetande fullt ut. I vår framskrivning ser man därför att en genomsnittlig pensionär kommer att se sin pension krympa i förhållande till de aktiva generationernas inkomster allt eftersom pensionären åldras. Övriga pensionskällor, avtalspensioner och privata pensioner, har inte samma egenskaper. Det talas ofta om att det är önskvärt med en senarelagd pensionering. Dels för att lätta den växande försörjningsbörda, som allt fler äldre i framtiden kommer att ge, dels för att en uppskjuten pensionering ger högre pension. För att undersöka detta har vi gjort två alternativa beräkningar. I den första kan man ta ut förtida pension och senast gå i pension vid 65 års ålder. I det andra alternativet kan den som så önskar fortsätta att förvärvsarbeta till längst 70 år. Den genomsnittliga pensionsåldern blir då ungefär tre år högre. Det första alternativet med den lägre pensionsåldern, motsvarar ungefär dagens situation. Enligt detta alternativ är den relativa pensionen för pensionärer för närvarande omkring 55 procent men sjunker sedan ned mot 50 procent, då äldre pensionärer har lägre pension och då pensionärskollektivet åldras. I det andra alternativet medför höjningen av pensionsåldern att den relativa pensionen ökar, i vårt alternativ till cirka 60 procent. Många har tron att den kompensationsgrad (pension omedelbart efter pensioneringen i förhållande till tidigare arbetsinkomst) man får som nybliven pensionär kommer att bestå livet ut. Som vi sett är detta ingalunda fallet. Pensionärernas inkomststandard kommer att sjunka när de blir äldre och det finns en risk för att vi återigen kommer att få en grupp av fattigpensionärer i Sverige. De politiker och tjänstemän som konstruerade det nya pensionssystemet måste rimligen vara medvetna om systemets egenskaper, men det är vårt intryck att väldigt lite om de konsekvenser vi här visat på har kommit till allmänhetens kännedom. Trots att stora väljargrupper berörs har frågan inte tagits upp i valrörelsen. Den borde diskuteras där! Matias Eklöf Docent i nationalekonomi, Uppsala universitet Lennart Flood Professor i ekonometri, Handelshögskolan vid Göteborgs universitet Daniel Hallberg FD i nationalekonomi, Uppsala universitet Anders Klevmarken Professor i ekonometri, Uppsala universitet