”Lärare och elever får betala för Björklunds skolreformer”

Summary: Skolan hinner inte med. Jan Björklunds skolpolitik riskerar att bli ett lapptäcke utan sömmar. Sveriges lärare och elever riskerar att få betala priset för reformer som genomdrivs alltför snabbt, utan tillräcklig finansiering. Behörighetsreformen och den uppskjutna legitimationsreformen är bara ett par exempel. En redan stressad och pressad yrkeskår saknar i dag förutsättningar för att göra förändringar i skolan, skriver Eva-Lis Sirén och Gustav Fridolin.

Ska alla elever få en ärlig chans att nå kunskapsmålen och nå till toppen av sin potential, behöver Sverige lärare av allra högsta klass som får förutsättningar att göra sitt jobb. Varje reform på skolans område måste syfta till att ge lärare tid att ge varje elev de verktyg de behöver för att nå sina mål. Lärare måste få förutsättningar att utvecklas i sitt arbete, en bra arbetsmiljö och en lön som värderar lärarjobbet som ett av våra viktigaste yrken. Det finns mot den bakgrunden anledning att oroa sig över utvecklingen i svensk skola. För en dryg vecka sedan meddelade regeringen att legitimationsreformen skjuts upp. Bara en bråkdel av lärarna som ansökt om legitimation har fått sin ansökan prövad och många skolhuvudmän har inte klarat av att få alla förutsättningar på plats för att kunna sjösätta reformen. Även om det är klokt att skjuta upp en reform som inte är redo att träda i kraft, så skapar det en stor oro att först genomföra en reform och sedan, rätt snart därpå, skjuta upp den. Svensk skola har många utmaningar. Så länge inte alla elever når kunskapsmålen, så länge elever slås ut från grund- och gymnasieskola och så länge det finns elever som är otrygga i skolan finns mycket att göra. Svenska lärare är dessutom felavlönade. Det är viktigt att genomföra reformer som tar itu med skolans verkliga utmaningar. En del av regeringens förslag har varit bra, andra har vi kritiserat. Varje reform som sätter läraren och lärarens möte med eleven i centrum kan stärka svensk skola. För skolans utmaningar tacklas inte i första hand på departementet, utan i klassrummet. Ska reformerna falla väl ut i skolan är det viktigare vilka förutsättningar lärarna får att göra verklighet av intentionerna, än hur reformerna presenteras. Nu är risken att många av de reformer man presenterat inte håller ihop när de möter verkligheten i förskolor och skolor. De ska genomföras i mycket hög takt och de är kraftigt underfinansierade. Redan alltför slimmade skolorganisationer ska nu åta sig ännu mer arbete. Lärare ska göra verklighet av en rad olika reformer utan att ha de nödvändiga förutsättningarna. Det kommer att ta tid från lärares kärnuppdrag, undervisningen. Behörighetsreformen och den uppskjutna legitimationsreformen är bara ett par exempel på flera reformer som genomdrivits utan tillräcklig finansiering, tid och samordning. Det handlar om centrala delar av det som bygger en bra skola, som: Kunskapsuppföljningen. I mars 2007 lade utbildningsminister Jan Björklund fram ett förslag om införandet av nationella prov i årskurs 3 samt att skriftlig information redan från årskurs 1 ska vara betygsliknande. Lärarförbundet och andra framhöll att reformerna bara kunde falla väl ut om det också tillfördes medel för lärares kompetensutveckling. Dåligt genomförda reformer ökar den administrativa arbetsbördan för lärare. En redan stressad och pressad yrkeskår får göra mer av allt i stället för att lägga all viktig tid på att höja kvaliteten i undervisningen och finnas till för varje elev. Staten har därmed kraftigt ökat arbetsbördan för lärare. Betygen. I december 2008 lanserade regeringen en ny betygsskala och kort därefter en proposition om tydligare mål och kunskapskrav. Regeringen aviserade att reformen skulle kompletteras med omfattande kompetensutveckling, framför allt eftersom många nya lärare ska sätta betyg för första gången. Än i dag finns otillräckliga resurser avsatta för sådan kompetensutveckling och likvärdigheten i betygssättningen hotas. Gymnasieutbildningen. Våren 2009 presenterade regeringens förslag till ny gymnasieskola, GY11. Enligt Sveriges Kommuner och Landsting, SKL, är reformen grovt underfinansierad. Kommunerna måste spara nästan 700 miljoner kronor redan i år på gymnasieskolan. Redan nu ser vi hur nedskärningarna får konsekvenser i form av varsel och uppsägningar på många gymnasieskolor. Sju månader efter att den nya gymnasieskolan sjösattes har Jan Björklund dessutom föreslagit ett nytt 1–2 årigt gymnasieprogram helt utan teoretiska ämnen. Näringsliv och fack har ifrågasatt vilken arbetsmarknad som finns för unga som skulle få del av en sådan utbildning. I praktiken ger man upp om elever och stryker ämnen från schemat, i stället för att ge alla det stöd man behöver för att nå kunskapsmålen. Lärarutbildningen. I februari 2010 presenterade regeringen förslaget om en ny lärarutbildning. Sent samma år kommer förslaget om lärarlegitimation. Det är två reformer som naturligt hänger ihop, men som förberetts var för sig. Problemen är redan tydliga. Efter avslutad lärarutbildning måste nu varje examinerad lärare arbeta ett introduktionsår för att få en lärarlegitimation och möjlighet till tillsvidareanställning. Men introduktionsåret fungerar inte och i dag står tusentals nyexaminerade lärare utan introduktionsårsplats. Regeringens brådska och skolhuvudmännens icke-beredskap gör att de kommande årens lärarbrist riskerar att bli än mer allvarlig när en hel generation lärarstudenter inte får en bra start i arbetslivet. Kompetensutvecklingen. 2011 presenterade Jan Björklund Lärarlyftet II som regeringens stora satsning på kompetensutveckling för lärare. Tidigare lärarlyftssatsningar har varit steg i rätt riktning. Vi behöver mer av långsiktig kompetensutveckling i en skola med välutbildade och utvecklingsinriktade lärare som får möjlighet att lyckas med alla elever. I Lärarlyftet II är villkoren kraftigt försämrade. Huvudsakligen kommer lyftet användas för att göra reella meriter formella, så att lärare får möjlighet till legitimation. Regeringen ger ett så lågt stimulansbidrag till skolhuvudmännen att det för en lärare som till exempel läser en termin historia inte blir större än 15.000 kr. Det täcker inte ens vikarier i två veckor, än mindre en hel termin. Det är vår bedömning att Lärarlyftet II inte kommer att stödja den utveckling vi alla vill se i skolan. Antingen kommer huvudmännen att ta pengar från skolans verksamhet för att finansiera Lärarlyftet II eller så måste lärare själv betala för att utbilda sig i ämnen man i decennier har undervisat i. När staten brister i ansvar för kompetensutvecklingen av alla lärare som ska göra verklighet av reformerna, brister man i ansvar för de reformer man drivit genom. Jan Björklunds skolpolitik riskerar att bli ett lapptäcke utan sömmar. Sveriges lärare och elever riskerar att få betala priset för reformer som genomdrivs alltför snabbt, utan tillräcklig finansiering. Reformer ska göras för att lärare ska få bättre förutsättning att ge varje elev det stöd de behöver, inte som nu, på bekostnad av lärares arbetslust och tid för mötet mellan lärare och elev. Eva-Lis Sirén, förbundsordförande Lärarförbundet Gustav Fridolin, språkrör Miljöpartiet


Männen som väljer grönt

Summary: Riktiga män äter inte sallad. Eller? Livsstilsprofessorn Mai-Lis Hellénius tycker att det är dags för svenska män att inse att sallad faktiskt också är mat.

En solig sommardag satt Mai-Lis Hellénius och åt lunch med sin kompis Tomas. De åt sallad. Så kom några av Tomas bekanta förbi och någon fällde en spydig kommentar: ”Jaså, du äter sallad, haha...”. Män som äter sallad är inget att skratta åt, tänkte Mai-Lis Hellénius och Tomas föreslog att hon borde skriva en bok om ”machosallad”. Så småningom kom Mai-Lis i kontakt med kocken KC Wallberg och så blev boken ”Riktiga män äter sallad” till. Mai-Lis Hellénius är professor i kardiovaskulär prevention (förebyggande av hjärt- och kärlsjukdomar) och överläkare på livsstilsmottagningen på hjärtkliniken på Karolinska universitetssjukhuset i Solna i Stockholms län. – Jag har jobbat med patienter och deras livsstil i många år och kan konstatera att män som lyckats ändra sina matvanor blir mobbade. De får höra av andra män att det är kaninmat, att det är fjolligt och ”för kärringar”, säger hon. Annat är det i Sydeuropa, menar hon: – I Italien, där jag har varit mycket både i jobbet och privat, är det helt annorlunda. Där betraktas grönsaker som mat, här i Sverige är det mer som ett tillbehör, säger Mai-Lis och berättar som exempel att italienska lastbilschaufförer äter en jätteportion sallad vid måltiden och tar en frukt efteråt, utan att ens reflektera över det. Betydligt fler män än kvinnor är överviktiga, har förhöjda blodfetter, högt blodtryck och hjärt- och kärlsjukdomar. Kostens betydelse för att förebygga sjukdomarna får allt mer vetenskapligt stöd, menar Mai-Lis Hellénius. Flera svenska undersökningar visar att män äter betydligt mindre frukt och grönsaker än kvinnor. – Det ligger förstås en stor del tradition bakom. Vi hade helt enkelt inte så mycket färska grönsaker i Sverige förut. I Norden åt vi stabbig mat som fläsk och det blev vårt riktmärke. Den så kallade Medelhavskosten med mycket frukt och grönt, nötter och fett från till exempel olivolja är den som har bäst vetenskapligt stöd vad gäller att bidra till viktminskning och för att förebygga hjärt- och kärlsjukdomar, säger Mai-Lis Hellénius. Det gäller att tänka på grönsaker som mat och att göra plats på tallriken för hälften sallad, en fjärdedel protein och en fjärdedel kolhydrater. En ljummen eller varm sallad kan mätta bättre än kalla. Men för att svenska män ska komma ner i Italiens nivå när det gäller hjärt- och kärlsjukdomar krävs mer än en omläggning av kosten. Bristen på rörelse, avsaknaden av sol och stressiga liv har också inverkan på statistiken. – Jag brinner för att folk ska slippa bli sjuka genom att leva sundare. Det får absolut inte vara skuldbelagt på något sätt. Och så måste det vara gott förstås, säger Mai-Lis Hellénius. Maj-Lis råd till män som vill äta bättre • Ät två rejäla nävar grönsaker och ett par frukter varje dag. Det blir ungefär ett halvt kilo grönsaker och frukt om dagen. Ett sätt att lyckas är bland annat att välja en matig sallad till lunch eller middag. • Ät mindre portioner. Välj en mindre tallrik. Avstå från salladsassietten och lägg i stället salladen på mattallriken. Låt det gröna fylla halva tallriken. • Ta bara lite av gräddsåsen. Eller ännu bättre: hoppa över den helt och ta i stället lite olja och vinäger på grönsakerna. Sås kan många gånger ersättas med pressad citron. • Ät fisk minst tre gånger i veckan. Byt ut några kött- eller korvmåltider mot fisk eller skaldjur. • Välj grovt fullkornsbröd eller surdeg som ger lägre blodsocker och mättar längre. Källa: Ur boken ”Riktiga män äter sallad” av Mai-Lis Hellénius och KC Wallberg.


”Vad viskar makthavarens rådgivare i dag till Fursten?”

Summary: Journalisternas makt minskar. Medierna har utvecklats till ett ”moln” utan tydliga avgränsningar mellan nät, mobil, mellan redigerat och oredigerat, tryckta magasin, tv, radio och sociala medier. De flesta makthavare finner sig väl till rätta med detta och har lättare att bemöta mediernas granskning i dag än i går. Men ”transparensen” förskräcker och ”furstarna” – antingen de är ekonomiska eller politiska – får svårare att upprätthålla luftiga visioner utan koppling till verkligheten. Vilka råd skulle en nutida Machiavelli ha givit till Fursten? skriver Anders Lindberg.

Medielandskapet är som bekant under förändring. Denna utveckling är i sig inte ny, utan har pågått under lång tid. Dimensionerna i diskussionerna är många – och utvecklingen kan diskuteras utifrån många olika infallsvinklar. Allt för sällan diskuteras emellertid hur det föränderliga medielandskapet påverkar makthavarna och vilka långtgående konsekvenser som kan skönjas med anledning av detta. För att vara än mer tydlig – hur hade en nutida Machiavelli, som rådgivare till de politiska, ekonomiska och ämbetsmannamässiga ”furstarna”, förhållit sig till den samtida medieutvecklingen? Jag tar upp tre trender. Medierna har utvecklats till ett ”moln” utan tydliga avgränsningar mellan nät, mobil, mellan redigerat och oredigerat, tryckta magasin, tv, radio och sociala medier. Medievärlden får stora likheter med en annan ”amöba”: Den finansiella marknaden; snabb, ryktesdriven, oförutsägbar, självreglerad eller oreglerad och om den provoceras oerhört våldsam och stark likt en tropisk, ibland snabbt övergående, storm. Mediers logik innebär informationsmässig allemansrätt, moralisk offentlighetsprincip och meddelarfrihet. Den informationsmässiga allemansrätten ifrågasätts endast om den nationella säkerheten, den personliga integriteten och/eller äganderätten kränks mycket flagrant. Uppenbarligen passerade Wikileaks denna gräns. De flesta Furstar bejakar och finner sig väl tillrätta i det ”moln” som drivs av den digitala utvecklingen. Varje makthavare får det inte bara lättare att navigera mellan allt fler konkurrerande medier utan har också tillgång till allt fler egna medier. Maktutövandet tar sig inte bara uttryck i hemsidor och väl förberedda anföranden utan även i personliga bloggar riktade till personalen eller egna interna rörliga medier. Sociala medier utgör a middle ground mellan det journalistiskt redigerade och den direkta reklamen. Mediala angrepp kan enklare mötas av egna offensiver. Snabbhet och resursstyrka är framgångsfaktorer som makthavare ofta behärskar. Inträdesbarriärerna för att ta till orda blir lägre. Journalisternas makt minskar och deras ensamrätt på sändning och redigering försvinner. Makthavarna har bättre förutsättningar att bemöta mediernas granskning i dag än i går. Det finns i dag helt enkelt fler kanaler att tillgå och större möjligheter att själv etablera önskad bild. Värdet av att ställa upp när medierna kallar blir allt mindre, värdet av att kommunicera via egna kanaler blir allt större. Makthavarens rådgivare viskar till Fursten: If you cannot convince the media – be one! Populärkulturen blir övergripande narrativ. En allt hårdare konkurrens inom konventionella medier, där nationella kvalitetsmedier får allt svårare att överleva ekonomiskt, driver innehållet mot ett ”populärkulturellt berättarnarrativ”: relationer, emotioner, personliga varumärken och karaktärer, tävlingar, personliga uppgörelser och vittnesbörder. Med andra ord: Extrem personifiering. Det äger rum både på nätet, med sociala medier, som gör varje individ till kändis i sitt universum, och hela vägen till bekännelselitteraturen. Populärkulturifieringen av medierna är besvärande och svår att förhålla sig till för makthavaren. Förvisso krävs i dag av nästan alla makthavare att de förmår att hantera medierna. Men steget är långt till det självutlämnande kändisskapet, som numera även innefattar respektive, barn och husdjur. Det blir allt svårare att få respekt för att det är den professionella rollen – och inte hela personligheten – som står till förfogande för den mediala scenen. Fler makthavare, inte minst inom näringslivet, drar sig för medial närvaro och deltagande i en samhällsdebatt utanför det egna företagets finansiella agenda. Makthavarna blir skyggare. Samtidigt kan den makthavare som vågar släppa till och bli privat och personlig få en smekmånad. Men när den är över, och om någonting händer som är negativt, är det inte självklart att medierna tackar för förtroendet, snarare tvärtom. Värdighet och väl modererad distans kan paradoxalt nog bli ett framgångsrecept. Makthavarens rådgivare viskar i Furstens öra: Var försiktig, låt dig inte lockas av sirenernas sång. Ger Du lillfingret, tar de allt från Dig en dag. Transparensen har blivit till ett mantra. Det blir allt svårare att säga en sak och göra något annat. Drivande i denna utveckling har dock inte bara varit medierna, utan även finansmarknaderna. Det blir svårare att upprätthålla luftiga visioner utan koppling i verkligheten när NGO:s, whistle-blowers, analytiker och medier håller fokus på nuet hos de ekonomiska makthavarna. Denna utveckling är kanske det som förskräcker makthavarna mest. Att kunna måla upp en framtid som är ljusare än dagen är grunden för ett visionärt ledarskap, antingen det handlar om företag eller politik. Transparensen sätter en effektiv hämsko för detta och gör det svårare och mer riskfyllt att ta ut svängarna. Livet internt, även i organisationer som inte lever under offentlighetsprincipens kalla stjärna, måste allt mer utgå från att dokument, e-post, styrelseunderlag eller annat kan läcka ut. Viktiga meddelanden utväxlas allt mer som på medeltiden; muntligt, ”i mörka skrymslen i borgen” – utan vittnen, mobiler eller papper och penna. Makthavarens rådgivare viskar: Watch your paper trail, my Prince. Varför tar jag upp dessa trender? Alla omdanande förändringar skapar samhälleliga motreaktioner. Varje trend föder fröet till en mottrend. Detta gäller även medielandskapet och dess huvudrollsinnehavare – nämligen makthavarna. Efterfrågan på det genuint kvalitetsjournalistiska ökar. Frågan är bara om efterfrågan är global eller nationell, och om den är stark nog för andra än filantroper och de skattefinansierade att ägna sig åt. Economist, Financial Times, Guardian och New York Times kanske räcker för de globala makthavarna. Fokus och Filter är spännande tillskott och DN och SvD för en spännande kamp, där utgången inte är given. Etiken: Går det att upprätthålla någon sådan? Ser vi en tillfällig ”medeltida ordning” av mediala häxbränningar, rykten och globalt sensationsnonsens av typen Tiger Woods äktenskapsbekymmer, eller den galna dansen kring den så kallade ”kungabilden”? Är reaktionerna efter Anders Behring Breivik när det gäller det anonyma näthatet, de anonyma kommentarfälten eller avlyssningsskandalerna runt Murdoch ett tecken på att vi är på väg upp från ett bottenläge – eller är träskens krafter för stora? Är vårt unika system med konstant tillgängliga politiker en ohållbar situation? Kommer makthavarens legitimitet att gradvis öka som en konsekvens av att de dåliga, lögnaktiga, svindlande och dåraktiga makthavarna rensats ut i de mediala eldstormar som pågår? Kommer medierna att anlägga ett annat perspektiv än att det finns två sorters makthavare – avsatta och ännu inte avsatta? Fursten hoppas, men sover han bättre i dag än tidigare om natten när dessa trender vägs samman. Knappast. Anders Lindberg, grundare av JKL JKL • Grunden för JKL Group lades 1985 när Bo Jansson, Anders Kempe och Anders Lindberg startade JKL i Stockholm. Ambitionen var att ge strategiska råd till företagsledningar. • JKL Group är i dag en av Nordens ledande rådgivare inom strategisk kommunikation och arbetar med företag från de flesta branscher. Företaget anlitas som rådgivare kring bland annat finansiell kommunikation, börsintroduktioner, krishantering, medierelationer, opinionsbildning och lobbying. • JKL har kontor i Stockholm, Oslo, Köpenhamn, Helsingfors, Göteborg och Bryssel.


Modernismens tunna fernissa

Summary: Statsbankrutt är inte undantag utan regel för den moderna grekiska staten. Men Grekland kommer alltid att vara en del av Europa.

Den verkliga tiotusenkronorsfrågan i fallet Grekland (rena peanuts i sammanhanget) är inte hur grekerna ska komma till rätta med sina skulder – det gör de inte –utan om landet över huvud taget kan reformeras. Kan Grekland inom rimlig tid byggas om till vad som vore en modern europeisk stat? Jag befarar att svaret på frågan är nej. De kommunistiska staterna i Östeuropa var under hela sin historia upptagna av samma fråga. Till skillnad från Grekland rådde där diktatur. Planhushållningen var dess ekonomiska sida; ett renodlat administrativ-byråkratiskt system, oförmöget att skapa tillväxt. För att få fart på den lånades från den kapitalistiska fienden sådant som priser, vinst och konkurrens. De inympades på ett slagrört system. Men det var som att para hund och katt. Plan och diktatur aborterade varje gång de blygsamma marknadsreformerna tills alltsammans gick i stå och det blev nödvändigt att göra ett nytt försök. Denna stop-go-politik liknar en feberkurva och är typisk för kommunismen tills hela systemet imploderar. Fallet Grekland visar att också demokrati kan förenas med vad som i praktiken är ett administrativ-byråkratiskt system (fast utan administration skulle den elake säga). Den grekiska modellen misstror vad som inte är fysiskt, konkret och handfast. Bara ingen ”synlig hand” ingen frimarknad! Inga abstraktioner! Men ett modernt samhälle kännetecknas av just dess höga grad av virtualitet: skatter, avtal, trafikregler eller tidtabeller vilar alla på en virtuell överenskommelse människor emellan som sannolikt aldrig kommer att träffas, men utgår ifrån att var och en uppträder som om vi ideligen gjorde det. Vi sätter blind (sic) tilltro till vad vi inte sett, inte mött, inte lagt handen på. Ibland till vad vi inte ens kan föreställa oss. Och denna virtualitets yttersta uttryck är papper (numera elektroniskt) på vilket symboliska abstraktioner som siffror och bokstäver reglerar vår tillvaro medan vi själva är fysiskt frånvarande. Men Grekland är ett just konkret samhälle vars gemenskap sällan omfattar mer än den egna familjen och släkten. Papper behövs inte. I stället misstros kvitton, kontrakt, uppbördslängder, statistik eller utdrag ur fastighetsregister. De tas inte på allvar. Eller är för viktiga för att överlämnas åt papper, och regleras – i den mån det alls regleras – per handslag, över en kaffe, medelst sedlar i ett kuvert eller sedvänjor som ofta nog vilar på den starkares rätt. Lord Carrington var en av de första medlarna när Jugoslavien slets sönder i nationella konflikter. Som den klarsynte person han var gav han snart upp. Jag minns hur han en gång sarkastiskt noterade att han aldrig i sitt liv träffat så många redo att närsomhelst underteckna vadsomhelst utan minsta avsikt att hålla ens det finstilta i avtalen de så högtidligt satt sina signaturer under. Att hota att bomba dem visade sig helt meningslöst så länge som man inte gjorde det. Lord Carrington hade träffat representanter för en uråldrig, icke-virtuell kultur – premodern och förkapitalistisk, styrd av stolthet, ära, blodsband, lojalitet, svek, straff och hämnd långt mer än av kompromiss, kontrakt, vinst, bokföring, revision, skatter och paragrafer. Och minst av allt av papper och dokument. En sådant samhälle fungerar i princip fortfarande som Odysseus familjehushåll på Ithaka; till exempel kan lånade pengar (en abstraktion och symbol) aldrig bli en ”äkta” skuld på samma sätt som det skålpund kött Shylock vill skära ut ur Antonios bröst. Dagens Grekland kan inte betala sina skulder och har inget att exportera till oss. Den byråkratiserade statsapparaten har inte längre något att dela ut till sina klienter. Nyval väntar i vår som kommer att fragmentisera vad som hittills funnits av politisk stabilitet. Och när omvärlden vill ha tillbaka sina utlånade pengar och inte längre litar på signaturerna på sina papper – som grekiska politiker plitar dit därför att de förstått att omvärlden gillar dem – känner sig Grekland skymfat och förnedrat. Denna känsla av skymf är starkare än den av ansvar, ty alltid är någon annan än man själv skyldig. Medborgarna skyller på den politiska klassen (som de frivilligt och mot rundlig belöning röstat fram i årtionden) och hela Grekland på Europa. Självmedlidande breder ut sig, ett sött gift som lätt blir till bitter vrede. Denna grekiska stop-go-politik är mot historisk bakgrund ingenting överraskande. Statsbankrutter med spektakulära nystarter är för den moderna grekiska staten regel, inte undantag. Förr innebar nystart att någon tysk furste importerades som tillsammans med sina bankirer, bokhållare och en eller annan överste försökte kickstarta landet igen. Alternativet har varit egna överstar eller inbördeskrig. Men inget av detta verkar längre möjligt, i alla fall inte särskilt attraktivt. Inte heller som del av EU:s varumärke. Det enda som med säkerhet kan sägas är att Europa inte kommer att bli av med Grekland. En statsbankrutt skulle bara dämpa febern. Förr hette det att Turkiet var Europas sjuke man, men i dag är det Grekland som hamnat i sjuksängen som kronisk patient. En historiens ironi eftersom Grekland i allt väsentligt är sprunget ur den ottomanska traditionen, ett byråkratisk-administrativt system som under en tunn fernissa av modernism lever kvar på många håll i det sydöstra Europa. Richard Swartz är journalist, författare och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.


”Det krävs en helt ny syn på äldre”

Summary: Debatten om pensionsåldern har blivit för sifferfixerad. Det vi borde diskutera är vad vi egentligen vill göra med den sista tredjedelen av våra liv, tycker professorn och debattören Bodil Jönsson.

Någon förskjutning av pensionsåldern behövs inte. Den är redan så utspridd, människor pensionerar sig vid väldigt olika åldrar. Vad som däremot skulle behövas är ett ”horisontråd”. Dit skulle man kunna vända sig några år innan pensioneringen, och kunna få råd om vilka möjligheter och utbildningar som finns om man vill hitta på något helt nytt. Det föreslår Bodil Jönsson, professor emerita vid Lunds universitet, och den som för ett halvår sedan, med boken ”När horisonten flyttar sig”, drog i gång den nu så glödheta debatten om när vi ska gå i pension. Debatten har kommit att handla om huruvida vi ska tvingas arbeta till 75 eller inte. Men vad vi egentligen borde diskutera, i stället för att fixera oss vid datum, är vad vi vill göra med en tredjedel av våra liv, påpekar hon. – Man måste ha ett bärande livsinnehåll, något som håller nyfikenheten vid liv. Jag tror att vi har råkat ut för ett kollektivt missförstånd vad gäller åldrande och ålderdom. För vi lever allt längre och med allt gynnsammare förutsättningar – vi håller oss friskare och rörligare. Det kräver en helt ny syn på vad som är en äldre människa, på livsförlopp och lärande, arbetsliv och pensionering. Att vi alla ska arbet a hundra procent fram till ett visst datum och sedan inte alls är otidsenligt, menar hon. Så fungerar inte människan, hon har inte ett bäst-före-datum. Att höja pensionsåldern skjuter bara problemet framåt några år. I stället behövs helt nya modeller för pensionering. – Och här skulle ett ”horisontråd”, som jag kallar det, kunna fylla en viktig funktion. Jag tror att ungefär tio procent av dem som går i pension är nöjda med att ta det lugnt, roa sig eller bara vara i fred. Ungefär lika många hittar själva på konstruktiva sysselsättningar som de upplever som meningsfulla. Men för de åttio procenten däremellan, som känner sig tveksamma inför en sysslolöshet men inte vet hur alternativet skulle kunna se ut, kan horisontrådet vara av intresse. – Arbetet är något som byggs in i identiteten, vissa känner sig helt vilsna utan arbete. Det kan ta emot att hitta en identitet i själva pensionärsskapet. Särskilt om inte arbetet bara varit en pina, då är inte icke-arbetet heller enbart icke-pina. För arbetslösa finns Trygghetsrådet, horisontrådet skulle kunna vara något liknande, men för blivande pensionärer, föreslår Bodil Jönsson. – Det skulle också kunna vara intressant för de många 50-plussare som är så urbota trötta på sina jobb att de inte vet hur de ska stå ut fram till pensioneringen. För att bara fortsätta att jobba med det man tidigare gjort är inte det självklart bästa, påpekar hon. Har man varit lärare eller sjuksköterska i hela sitt liv och inser att trädgårdsmästare eller florist var vad man en gång ville bli, borde det finnas någonstans dit man kan vända sig och få reda på hur man tar sig dit, vilka möjligheter och utbildningar som finns. – Möjligheterna att byta riktning, mitt i livet eller senare, måste bli större. Själv har Bodil Jönsson nu hunnit vara pensionär i snart tre år. För henne innebar pensioneringen ingen dramatisk förändring av livet, tycker hon. Förklaringen är nätet, som gör att människor numera kan hålla kontakt med varandra, även efter att de lämnat tillbaka jobbnycklar och passerkort. Hon känner att hon är kvar i arbetslivet men ändå inte. Och hon tycker, säger hon, att det är oerhört stort att få tillhöra genombrottsgenerationerna för ett nytt äldreblivande. – Detta med att horisonten faktiskt flyttar sig är enormt spännande att få fundera över och samtidigt själv uppleva. Av dagens nyfödda beräknas hälften bli över hundra år. Vi kommer att kunna leva fyra-fem generationer samtidigt, inte som nu tre-fyra. Ålderspyramiden håller på att förvandlas till ett åldershus med nästan vertikala väggar och ett tämligen platt tak. Bodil Jönsson har en livaktig blogg (bodiljonsson.se/blog/). Och hon ser framför sig många nya idégemenskaper på nätet där äldre och visa människor kommer att hitta varann – gemensamma eftertänksamhetsforum, som hon kallar dem. Hon föreläser flitigt, bland annat om vad de tidigare oanade medicinska och teknologiska möjligheterna inneburit. Livslängden är nu tio år längre än för 40 år sedan, ålderskrämporna kommer tio år senare än hos förra generationen. – I Sverige har det nu gjorts mer än 1,3 miljoner starroperationer. Vad säger det om hur dåligt våra förfäder såg? De allra flesta äldre gick omkring i mjölkvit dimma, vilket naturligtvis påverkade både dygnsrytmen och sömnen. De hörde dåligt dessutom, och de hade ständig värk, vilket också det innebar att de sov dåligt. Nu byter vi ut värkande höft- och knäleder, och både smärtstillande mediciner och hörapparater har blivit enormt mycket bättre de senaste åren. Allt detta har förstås stor betydelse för äldre människors förmåga till kreativitet och nytänkande, konstaterar hon. – Förr hette det att kreativitet var något som var förbehållet barn, och möjligtvis forskare, och att det avtog med åren. Men så är det ju inte alls. I dag vet vi att nya hjärnceller kan skapas långt upp i vuxenlivet, och att vänster och höger hjärnhalva används mer i balans hos äldre än hos yngre. Vad kan inte det ha för betydelse för de äldres kreativitet? Det här borde äldreforskningen mer inriktas på, tycker hon. – Men den är fortfarande dominerad av eländesforskning. Nya modeller behövs också för en fördelning av arbetet över tid, menar Bodil Jönsson. Resultatlön i stället för timlön lämpar sig bättre inom många områden, och här skulle pensionärer kunna gå in i försök, föreslår hon. – Erfarna äldre kan själva ta ansvar för sina insatser och bedöma kvaliteten på det arbete man utför. Heltid, deltid eller halvtid är inte det viktiga. Arbetsgivarna måste förstå att man inte kan hantera en 50-60-åring som en nyutexaminerad. Fler människor borde också få möjlighet att efter sin pensionering forskarutbilda sig, knyta ihop den kompetens och de yrkeserfarenheter man har bakom sig, föreslår Bodil Jönsson. – Att efter yrkeslivet komma underfund med vad det är jag egentligen har lärt mig, få utmana och utveckla de kunskaperna och förmedla dem till andra, det tror jag många skulle tycka vore väldigt värdefullt. Ålder: 69 år. Yrke: Fysiker, sedan 2009 professor emerita vid Lunds universitet. Gör i dag: Skriver och föreläser flitigt, framför allt om våra föreställningar om åldrandet. Aktuell: Har just utsetts till årets senior, av tidningen Veteranens läsare. Senaste bok: ”När horisonten flyttar sig. Att bli gammal i en ny tid” (Brombergs, 2011). Har tidigare givit ut: Bland annat ”Tio tankar om tid” och ”Tankekraft”. Bor: I Lund. Familj: Tre vuxna barn och fem barnbarn.


”Äldreomsorgen måste granskas av en fristående part”

Summary: Det är glädjande att borgarråden Sten Nordin och Joakim Larsson vill att äldreomsorgens kvalitet ska granskas. Det måste dock göras av en fristående part. Vi tror att Sveriges revisorer kan bidra i denna utveckling, skriver Roine Gillingsjö, PwC och Thorbjörn Larsson, Vårdalstiftelsen, i en replik.

Det är med glädje vi läser att finansborgarrådet Sten Nordin och äldreborgarrådet Joakim Larsson vill att äldreomsorgens kvalitet ska granskas (DN Debatt 9/2). I avvaktan på en eventuell oberoende statlig myndighet, anser de att Stockholms stad själva ska inrätta en granskningsfunktion. Ett bra initiativ, men självgranskning är inte tillräckligt. Förslaget behöver vidareutvecklas och vi menar att det bör mynna ut i en helt oberoende granskning. Nordin och Larsson skriver i sin debattartikel att flera tjänster ska tillsättas inom staden för att säkra äldreomsorgen. Vi ser risker med en sådan konstruktion. Sverige är, som bekant, ett litet land, och när nu de ansvariga i Stockholm vill inrätta en granskning inom Stockholms stad tappar man något väldigt viktigt, nämligen just oberoendet. Med stor sannolikhet skulle granskarna befinna sig för nära dem som ska granskas, vilket hotar kvaliteten i granskningen. Det finns en risk för att de ansvariga i Stockholm, efter den uppskruvade debatt som varit, haft väl bråttom. Med lite is i magen måste det gå att ta fram en modell där brister i vården kan upptäckas tidigt, samtidigt som oberoendet i granskningen säkras. Vårt förslag är att utveckla en ”tredjepartsgranskning”, en kvalificerad uppföljning och utvärdering av den vård som kommuner beställer och den omsorg som genomförs. Både offentliga och privata vårdgivare har förbundit sig att leverera viss service. Ofta är ambitionerna höga, både från ”beställare” och vårdgivare. Detta förutsätter en aktiv uppföljning från både beställare och vårdgivare, för att säkerställa att den utlovade servicen verkligen levereras. I dag ser vi tyvärr att det finns delar som inte fungerar som det är tänkt. Det kan handla om brist på tid, resurser och kompetens. Det är därför vi vill förorda en fristående, granskande part, en kontroll som fokuserar på att ingångna avtal uppfylls vad gäller kvalitet. Vi ser en likhet med kravet på att företagens räkenskaper ska granskas av oberoende revisorer. Revisorer har ett högt anseende i det svenska samhället och är vana vid att analysera komplicerad verksamhet och hitta eventuella brister. Vi ser ett värde för både beställare och vårdgivare att utveckla en funktion för oberoende granskning av kvaliteten i vård och omsorg. För många av Sveriges 290 kommuner kan det vara svårt att bygga upp en egen kompetens för uppföljning, liksom det kan vara svårt för mindre vård- och omsorgsföretag. Motsvarigheten kan också gälla för landstingen och deras leverantörer. Vi tror att Sveriges revisorer kan bidra i denna utveckling. Det finns i denna krets på flera håll stor erfarenhet, kunskap och förståelse för vård och omsorg som är avgörande för att kunna fungera som oberoende granskare. Den erfarenheten, tillsammans med sakkunskap och bred erfarenhet från äldreomsorgen, kan utgöra en god grund för att bygga en oberoende granskningsfunktion. Vi vill även vidareutveckla förslaget från Nordin och Larsson när det gäller utförande och kompetens. De har stort fokus på medicinsk sakkunskap hos dem som ska granska äldreomsorgen, men granskning av kvalitet inom äldreomsorg bör blicka betydligt bredare, vilket betyder att det behövs fler kompetenser än de medicinska. I Sverige finns stor expertkompetens som också måste utnyttjas för att nå bra kvalitet inom äldreomsorgen. Värdighetsutredningen (SOU 2008:51) betonade bland annat följande aspekter: bemötande, rätt till en privat sfär, självbestämmande, delaktighet, individanpassning, känsla av trygghet, samhörighet och gemenskap. Det är stora frågor. För att dessa viktiga aspekter ska beaktas vid en granskning behövs betydligt fler yrkesgrupper. Vårt svar är alltså: Granska mer – och mer oberoende. De äldre har inte tid att vänta på en ny statlig myndighet. Roine Gillingsjö, partner och Health care leader, PwC Thorbjörn Larsson, vd Vårdalstiftelsen


”Snabbtåg mellan Stockholm och Oslo halverar restiden”

Summary: Ny tågstudie. Den norska så kallade HH-utredningen visar att det går att halvera restiden med tåg mellan Stockholm och Oslo. Även med några av de billigare alternativen kan restiden komma under tre timmar. Detta skulle inte bara gynna de båda huvudstadsregionerna utan även arbetsmarknad och tillväxt längs hela sträckan. Vi hoppas nu att den svenska regeringen skyndsamt utreder de föreslagna sträckorna, skriver företrädare för stat, kommuner och landsting.

Över en miljon flygresor per år mellan Stockholm och Oslo talar sitt tydliga språk. Det pågår ett intensivt utbyte mellan de nordiska huvudstäderna, huvudsakligen drivet av det privata näringslivet. Norge är Sveriges viktigaste handelspartner och det senaste decenniet har ländernas ömsesidiga ekonomiska utbyte utvecklats starkt, trots uteblivna satsningar på den öst-västliga infrastrukturen. I dagarna släpps en ny norsk utredning som har utvärderat olika järnvägssträckningar mellan Stockholm och Oslo. I mars presenteras utredningen för infrastrukturminister Catharina Elmsäter-Svärd. Vi hoppas att hon granskar den norska utredningen noga, tar över stafettpinnen och skyndsamt tillsätter en svensk utredning av de föreslagna sträckorna. Den norska så kallade HH-utredningen skisserar flera alternativa sträckningar av tågförbindelsen Stockholm–Oslo. Utredningen visar att även med några av de billigare alternativen kan restiden med tåg komma under tre timmar. Att resa med ”snabbtåg” mellan Stockholm och Oslo tar i dag cirka sex timmar. Det går alltså att till en rimlig kostnad halvera restiden med tåg. Argumenten för att prioritera järnvägen mellan Stockholm och Oslo i kommande infrastruktursatsningar är uppenbara. Vi väljer att fokusera på dess potentiella betydelse för arbetsmarknad och tillväxt, men självklart har en satsning på snabbare tågförbindelse även en miljöeffekt. Klimatpåverkan från tåget är en bråkdel av den som flyget står för och i dag sker större delen av utbytet mellan städerna via flyg. Resandet mellan Stockholm och Oslo har ökat markant på senare år och ligger nu på drygt en miljon passagerare per år. Flygresorna mellan Stockholm och Oslo är endast cirka 20 procent färre än mellan Stockholm och Köpenhamn. Skillnaden är att de som flyger till Oslo respektive Stockholm stannar där. Resande till Köpenhamn är ofta transferpassagerare, som ska vidare ut i världen. Även svenskarnas hotellnätter i Osloregionen ökar. Svenskar står för mer än dubbelt så många hotellnätter i Oslo som danskar och finländare tillsammans. Norrmännen står i sin tur för 30 procent fler hotellnätter i Stockholm än danskarna och 14 procent mer än finländarna. Norge står faktiskt för flest övernattningar i Sverige. Under 2009 gick Norge om Tyskland som Sveriges största exportmarknad. Under 2000-talet har de svenska investeringarna i Norge tredubblats och de norska investeringarna i Sverige fördubblats. Sverige investerar mer i Norge än Danmark och Finland tillsammans. Norge investerar å sin sida dubbelt så mycket i Sverige som Danmark och Finland tillsammans. Cirka 50.000 svenskar är i dag sysselsatta i företag som helt eller delvis ägs av norska intressen, bland annat i tjänste- och IT-sektorn. Det är näringslivet som knyter samman Stockholm och Oslo. Den privata sektorn har länge insett behovet av och möjligheterna med samverkan mellan huvudstäderna. Samverkan är rationell, det handlar om ömsesidig affärsnytta. Att Stockholm och Oslo är säten för både huvudkontor och nationella beslutsfattare bidrar så klart. Medan svenska och norska näringslivsrepresentanter tagit flyget till möten i Oslo och Stockholm har huvudstädernas politiker stått med ryggarna mot varandra och blickat ut mot Östersjön respektive Nordsjön och Atlanten. En infrastruktursatsning på den öst-västliga länken skulle möta befintliga behov och vara en del av den av EU prioriterade Nordiska triangeln. Det handlar om att bredda en redan upptrampad stig. Rapporten ”Stockholm Oslo – en kartläggning av kontaktintensiteten mellan de två huvudstadsregionerna”, som Mälardalsrådet tagit fram tillsammans med Regionplanekontoret vid Stockholms läns landsting och Osloregionen, pekar bland annat på en ”kompletterande arbetsdelning inom de avancerade tjänstenäringarna”. En infrastruktursatsning skulle sannolikt bidra till ett utökat utbyte mellan industrin i Oslo och kunskapsintensiva tjänsteföretag i Stockholm. Investeringar som halverar restiden med tåg mellan Stockholm och Oslo skulle inte bara gynna de båda huvudstadsregionerna, utan även vidga de funktionella arbetsmarknadsregionerna längs hela sträckan. Möjligheterna för de berörda kommunerna att attrahera invånare och främja tillväxten skulle öka väsentligt. Dagens Nyheters analys av de senaste befolkningssiffrorna (på nyhetsplats 18/1) visar hur ojämnt Sverige växer. De senaste 30 åren har Sverige växt med en miljon invånare, men av landets kommuner har endast 142 ökat sin befolkning under denna period. Majoriteten, 148 kommuner, har ett minskande befolkningstal. Störst befolkningstillväxt står storstadsförorterna för. På listan över de 20 kommuner som vuxit mest sedan 1981 återfinns elva Stockholmsförorter. En välfungerande infrastruktur som möjliggör arbetspendling blir allt viktigare i takt med att den långsiktiga trenden med en koncentration till storstadsregionerna förstärks. Längs sträckan Stockholm–Oslo bor 4,5 miljoner människor, en tredjedel av ländernas samlade befolkning. I tillväxtstråket Stockholm–Oslo produceras 41 procent av Sveriges BNP. Med snabbare tågförbindelser skulle människor längs sträckan kunna arbetspendla på längre avstånd. Människors kompetenser och erfarenheter skulle då tas bättre tillvara, företagen bli effektivare och lönsammare. Studier visar att större och tätare regioner har högre tillväxt. Närheten till en storstadsregion, med dess utbud av bland annat studie- och arbetstillfällen, blir allt viktigare. En investering i öst-västlig infrastruktur bidrar både till att främja tillväxtmotorn Stockholm och att stärka kommunerna i kraftfältet mellan Oslo och Stockholm. Den norska HH-utredningen visar att det går att halvera restiden med tåg Stockholm–Oslo. Vi hoppas att infrastrukturminister Elmsäter-Svärd tar till sig utredningen och skyndsamt tillsätter en svensk utredning av de föreslagna sträckorna. Det har Sverige, Stockholm och samtliga kommuner längs sträckan allt att vinna på. Eva Eriksson, landshövding Värmlands län Rose-Marie Frebran, landshövding Örebro län Irén Lejegren (S), ordförande Regionförbundet Örebro Ulla Persson (S), ordförande Västmanlands kommuner och landsting Tomas Riste (S), ordförande Region Värmland Jonas Karlsson (S), landstingsråd Örebro läns landsting Lars Eriksson (S), landstingsråd Västmanlands läns landsting Lena Baastad (S), kommunstyrelsens ordförande Örebro Per-Samuel Nisser (M), kommunstyrelsens ordförande Karlstad Niina Laitila (S), kommunstyrelsens ordförande Karlskoga Elizabeth Salomonsson (S), kommunstyrelsens ordförande Köping Olle Ytterberg (S), kommunstyrelsens ordförande Arboga Charlotta Englund (C), kommunstyrelsens ordförande Lekeberg Bjarne Olsson (S), kommunstyrelsens ordförande Kristinehamn


”Här är sju punkter för ett Sverige med rättvisa löner”

Summary: ”Viktigaste” jobben sämst betalda. En socialsekreterare tjänar 12.000 kr mindre än en IT-konsult, en undersköterska 2.600 kr mindre än en verkstadsarbetare. Orsaken är en strukturell lönediskriminering; yrken som i huvudsak innehas av kvinnor värderas systematiskt lägre än likvärdiga yrken där män dominerar. Detta är ovärdigt Sverige. Vi presenterar i dag sju förslag som skulle kunna ge jämställda och rättvisa löner, skriver företrädare för fem fackförbund.

Sveriges viktigaste jobb finns i välfärdssektorn, menar Sveriges Kommuner och landsting (SKL) i en aktuell kampanj. Det håller vi som organiserar de anställda med om. Ändå tjänar en barnmorska i genomsnitt 10.000 kronor mindre i månaden än en civilingenjör. En undersköterska tjänar minst 2.600 kronor mindre i månaden än en verkstadsarbetare och en socialsekreterare 12.000 kronor mindre än en IT-konsult. Våra medlemmar har olika utbildningar, yrken och arbetsuppgifter. Men de har en sak gemensamt: De får för lite i lönekuvertet varje månad. Detta eftersom det finns en strukturell lönediskriminering som drabbar kvinnodominerade branscher. Därför presenterar vi i dag 7 förslag för jämställda löner. Från slutet av 1960-talet till i början av 1980-talet minskade löneskillnaderna mellan kvinnor och män drastiskt. Dels på grund av låglönesatsningar och dels genom kvinnors ökade utbildningsnivå och förvärvsarbete. Sedan hände något. Utvecklingen stannade av och under de senaste 30 åren har löneskillnaderna endast minskat med 3 procentenheter. År 2010 tjänade kvinnor i genomsnitt 85,7 procent av männens löner. I kronor räknat är skillnaden 4.400 kronor, varje månad. På ett år tjänar män i genomsnitt 52.800 kronor mer än kvinnor vilket motsvarar matkostnaden för en hel barnfamilj. Efter tio år räcker pengarna till att köpa en sommarstuga. Det är alltså inga småsummor det rör sig om. Sammantaget fattas omkring 70 miljarder i kvinnors lönekuvert varje år. En bidragande orsak till att män oftare blir aktuella för bättre betalda chefspositioner är den ojämställda fördelningen av obetalt hemarbete. Kvinnor är i större utsträckning än män föräldralediga och stannar oftare hemma för vård av sjuka barn. Ett jämnare uttag av föräldraledigheten är därför en viktig del i arbetet mot en mer jämställd arbetsmarknad. Att utan sakliga skäl betala en kvinna lägre lön än en man för lika eller likvärdigt arbete är förbjudet enligt diskrimineringslagen. Det innebär att två individer som har olika arbeten hos en arbetsgivare har rätt till samma lön om kraven i deras arbeten i form av utbildning, ansvar och arbetsinsats bedöms som likvärdiga och arbetsgivaren inte kan motivera löneskillnaden på annat sätt. Problemet är dock att kvinnor och män i stor utsträckning har olika arbetsgivare. Och då gäller inte längre diskrimineringslagen. Den svenska arbetsmarknaden är tydligt könsuppdelad. De flesta sektorer är antingen starkt kvinnodominerade eller starkt mansdominerade. Kvinnor arbetar i stor utsträckning i offentlig sektor, 2009 var tre av fyra offentliganställda kvinnor. Yrken som i huvudsak innehas av kvinnor värderas systematiskt lägre än likvärdiga yrken som i huvudsak innehas av män, trots att yrkena kan antas vara av samma svårighetsgrad. Det finns ett tydligt negativt samband mellan andelen kvinnor i en bransch och hela branschens lönenivå – både bland arbetare och bland tjänstemän. Det innebär att det finns en strukturell diskriminering mot kvinnodominerade branscher. Denna diskriminering är riktad mot yrken, inte mot individer. Även män i kvinnodominerade yrken drabbas. Det finns de som hävdar att strukturell diskriminering mot kvinnodominerade yrken inte existerar. Att löneskillnaderna mellan kvinnor och män skulle bero på att kvinnor har sämre utbildning och mindre kvalificerade arbeten och därför har lägre lön. Ingenting kunde vara mer felaktigt. Kvinnor har i dag en högre utbildningsnivå än män. Det är betydligt fler manliga arbetstagare som endast har grundskoleutbildning och det är betydligt fler kvinnor som har minst en 3-årig eftergymnasial utbildning. Mer än var fjärde kvinna hade 2010 minst en 3-årig eftergymnasial utbildning men endast knappt var femte man. I dag är kvinnorna även i majoritet på doktorandutbildningarna. Kvinnor har lika, om inte mer, avancerade och ansvarsfyllda arbeten än män. Metoden arbetsvärdering sätter arbetets krav i centrum och är basen för analysen av löneskillnader. Inte bara kraven i arbetet utan också individernas prestationer ska bedömas sakligt. Vem tror att kvinnor generellt presterar sämre än män? Sveriges Kommuner och landsting (SKL) hävdar, som sagt, att våra medlemmar har Sveriges viktigaste jobb. Men det syns dessvärre inte i lönekuvertet. Om de är så viktiga, varför tjänar de minst? Det är hög tid för både arbetsgivare, myndigheter och regeringen att gå från ord till handling. Det är ovärdigt ett land som Sverige att systematiskt diskriminera och nedvärdera kvinnodominerade yrken. I vår gemensamma rapport om jämställda och rättvisa löner kräver vi: 1. Att lönerna för kvinnodominerade yrken uppvärderas utifrån den kunskap, de krav och det ansvar som arbetet kräver. 2. Att Medlingsinstitutet får i uppdrag att kartlägga och analysera löneskillnaderna mellan kvinnodominerade och mansdominerade yrken på hela arbetsmarknaden samt att i samarbete med arbetsmarknadens parter föreslå åtgärder. 3. Att ett långsiktigt partsgemensamt arbete startas i syfte att utveckla fler karriärbefattningar och nya karriärvägar inom kvinnodominerade yrken. 4. Att regeringen ser över Medlingsinstitutets uppdrag så att industrins norm för lönebildningen blir förenlig med aktiva insatser för att bryta den strukturella lönediskrimineringen mot kvinnodominerade yrken. 5. Att Diskrimineringsombudsmannen inom ramen för sitt tillsynsansvar omgående avdelar resurser för att genomföra systematiska granskningar av arbetsgivarnas lönekartläggningar. 6. Att återinföra uppdraget till Försäkringskassan att verka för jämställd fördelning av uttaget av föräldraförsäkringen. 7. Att införa ”rätt till heltid” i kommuner och landsting för ökad sysselsättningsgrad bland kvinnor. Annelie Nordström, förbundsordförande Kommunal Sineva Ribeiro, förbundsordförande Vårdförbundet Christin Johansson, förbundsordförande Akademikerförbundet SSR Anna Hertting, förbundsordförande Legitimerade Sjukgymnasters Riksförbund LSR Annika Strandhäll, förbundsordförande Vision


Summary: ”Viktigaste” jobben sämst betalda. En socialsekreterare tjänar 12 000 kr mindre än en IT-konsult, en undersköterska 2 600 kr mindre än en verkstadsarbetare. Orsaken är en strukturell lönediskriminering; yrken som i huvudsak innehas av kvinnor värderas systematiskt lägre än likvärdiga yrken där män dominerar. Detta är ovärdigt Sverige. Vi presenterar i dag sju förslag som skulle kunna ge jämställda och rättvisa löner, skriver företrädare för fem fackförbund.

Sveriges viktigaste jobb finns i välfärdssektorn, menar Sveriges Kommuner och landsting (SKL) i en aktuell kampanj. Det håller vi som organiserar de anställda med om. Ändå tjänar en barnmorska i genomsnitt 10 000 kronor mindre i månaden än en civilingenjör. En undersköterska tjänar minst 2 600 kronor mindre i månaden än en verkstadsarbetare och en socialsekreterare 12 000 kronor mindre än en IT-konsult. Våra medlemmar har olika utbildningar, yrken och arbetsuppgifter. Men de har en sak gemensamt: De får för lite i lönekuvertet varje månad. Detta eftersom det finns en strukturell lönediskriminering som drabbar kvinnodominerade branscher. Därför presenterar vi i dag 7 förslag för jämställda löner. Från slutet av 1960-talet till i början av 1980-talet minskade löneskillnaderna mellan kvinnor och män drastiskt. Dels på grund av låglönesatsningar och dels genom kvinnors ökade utbildningsnivå och förvärvsarbete. Sedan hände något. Utvecklingen stannade av och under de senaste 30 åren har löneskillnaderna endast minskat med 3 procentenheter. År 2010 tjänade kvinnor i genomsnitt 85,7 procent av männens löner. I kronor räknat är skillnaden 4 400 kronor, varje månad. På ett år tjänar män i genomsnitt 52 800 kronor mer än kvinnor vilket motsvarar matkostnaden för en hel barnfamilj. Efter tio år räcker pengarna till att köpa en sommarstuga. Det är alltså inga småsummor det rör sig om. Sammantaget fattas omkring 70 miljarder i kvinnors lönekuvert varje år. En bidragande orsak till att män oftare blir aktuella för bättre betalda chefspositioner är den ojämställda fördelningen av obetalt hemarbete. Kvinnor är i större utsträckning än män föräldralediga och stannar oftare hemma för vård av sjuka barn. Ett jämnare uttag av föräldraledigheten är därför en viktig del i arbetet mot en mer jämställd arbetsmarknad. Att utan sakliga skäl betala en kvinna lägre lön än en man för lika eller likvärdigt arbete är förbjudet enligt diskrimineringslagen. Det innebär att två individer som har olika arbeten hos en arbetsgivare har rätt till samma lön om kraven i deras arbeten i form av utbildning, ansvar och arbetsinsats bedöms som likvärdiga och arbetsgivaren inte kan motivera löneskillnaden på annat sätt. Problemet är dock att kvinnor och män i stor utsträckning har olika arbetsgivare. Och då gäller inte längre diskrimineringslagen. Den svenska arbetsmarknaden är tydligt könsuppdelad. De flesta sektorer är antingen starkt kvinnodominerade eller starkt mansdominerade. Kvinnor arbetar i stor utsträckning i offentlig sektor, 2009 var tre av fyra offentliganställda kvinnor. Yrken som i huvudsak innehas av kvinnor värderas systematiskt lägre än likvärdiga yrken som i huvudsak innehas av män, trots att yrkena kan antas vara av samma svårighetsgrad. Det finns ett tydligt negativt samband mellan andelen kvinnor i en bransch och hela branschens lönenivå – både bland arbetare och bland tjänstemän. Det innebär att det finns en strukturell diskriminering mot kvinnodominerade branscher. Denna diskriminering är riktad mot yrken, inte mot individer. Även män i kvinnodominerade yrken drabbas. Det finns de som hävdar att strukturell diskriminering mot kvinnodominerade yrken inte existerar. Att löneskillnaderna mellan kvinnor och män skulle bero på att kvinnor har sämre utbildning och mindre kvalificerade arbeten och därför har lägre lön. Ingenting kunde vara mer felaktigt. Kvinnor har i dag en högre utbildningsnivå än män. Det är betydligt fler manliga arbetstagare som endast har grundskoleutbildning och det är betydligt fler kvinnor som har minst en 3-årig eftergymnasial utbildning. Mer än var fjärde kvinna hade 2010 minst en 3-årig eftergymnasial utbildning men endast knappt var femte man. I dag är kvinnorna även i majoritet på doktorandutbildningarna. Kvinnor har lika, om inte mer, avancerade och ansvarsfyllda arbeten än män. Metoden arbetsvärdering sätter arbetets krav i centrum och är basen för analysen av löneskillnader. Inte bara kraven i arbetet utan också individernas prestationer ska bedömas sakligt. Vem tror att kvinnor generellt presterar sämre än män? Sveriges Kommuner och landsting (SKL) hävdar, som sagt, att våra medlemmar har Sveriges viktigaste jobb. Men det syns dessvärre inte i lönekuvertet. Om de är så viktiga, varför tjänar de minst? Det är hög tid för både arbetsgivare, myndigheter och regeringen att gå från ord till handling. Det är ovärdigt ett land som Sverige att systematiskt diskriminera och nedvärdera kvinnodominerade yrken. I vår gemensamma rapport om jämställda och rättvisa löner kräver vi: 1. Att lönerna för kvinnodominerade yrken uppvärderas utifrån den kunskap, de krav och det ansvar som arbetet kräver. 2. Att Medlingsinstitutet får i uppdrag att kartlägga och analysera löneskillnaderna mellan kvinnodominerade och mansdominerade yrken på hela arbetsmarknaden samt att i samarbete med arbetsmarknadens parter föreslå åtgärder. 3. Att ett långsiktigt partsgemensamt arbete startas i syfte att utveckla fler karriärbefattningar och nya karriärvägar inom kvinnodominerade yrken. 4. Att regeringen ser över Medlingsinstitutets uppdrag så att industrins norm för lönebildningen blir förenlig med aktiva insatser för att bryta den strukturella lönediskrimineringen mot kvinnodominerade yrken. 5. Att Diskrimineringsombudsmannen inom ramen för sitt tillsynsansvar omgående avdelar resurser för att genomföra systematiska granskningar av arbetsgivarnas lönekartläggningar. 6. Att återinföra uppdraget till Försäkringskassan att verka för jämställd fördelning av uttaget av föräldraförsäkringen. 7. Att införa ”rätt till heltid” i kommuner och landsting för ökad sysselsättningsgrad bland kvinnor. Kvinnor som arbetar i välfärdssektorn har en sak gemensamt: de får för lite i lönekuvertet. Det beror på den strukturella lönediskriminering som finns i kvinnodominerade branscher. Yrken som i huvudsak innehas av kvinnor värderas systematiskt lägre än likvärdiga yrken som i huvudsak innehas av män. Ändå har kvinnor i dag en betydligt högre utbildningsnivå än män. Kvinnor har också lika, om inte mer, avancerade och ansvarsfyllda arbeten än män. SKL hävdar att de som arbetar i välfärden har Sveriges viktigaste jobb. Men om de är så viktiga, varför tjänar de då minst? Det är ovärdigt att systematiskt diskriminera och nedvärdera kvinnodominerade yrken. Här presenterar fem fackförbund sju förslag för jämställda löner.


”Vi inrättar en egen trygghetsinspektion”

Summary: Stockholm en modell för riket. Sverige behöver en oberoende myndighet som kan granska äldreomsorgens kvalitet. Men kommunerna har ingen anledning att vänta på staten. Stockholms stad inrättar nu därför en egen central trygghets- och kvalitetsinspektion för äldreomsorgen, skriver Sten Nordin och Joakim Larsson.

Det senaste halvåret har äldreomsorgen i Sverige varit utsatt för hård granskning. Det har framkommit uppgifter som visat på bristande patientsäkerhet och rapporterats om fall där de äldre farit illa på ett sätt som vi aldrig kan acceptera. Från flera håll har nu röster höjts om att införa en nationell tillsynsmyndighet för äldreomsorgen, med uppgift att granska och inspektera. Vi ser tydligt att Sverige behöver en oberoende myndighet med ett övergripande ansvar för äldreomsorgens kvalitet. Inom andra välfärdsområden finns det redan i dag myndigheter som har som främsta uppgift att säkerställa att verksamheterna levererar det som staten och kommunerna kräver. Detta saknas dock inom äldreomsorgen. Det finns ingen enhet eller myndighet som i dag vet exakt vilken kvalitet den svenska äldreomsorgen uppnår i landets kommuner. Men kommunerna har ingen anledning att invänta den statliga inspektionen. Invånarna har rätt att kräva handling av oss. Vi inrättar nu en ny central kvalitets- och trygghetsinspektion som ska ta ett helhetsgrepp om inspektioner, tillsyn och uppföljning av kvaliteten inom äldreomsorgen i Stockholms stad. Förberedelserna för enheten är nu i sitt slutskede och under våren tillsätts flera tjänster inom staden som ska arbeta med att säkra äldreomsorgen. Stockholm stad har redan i dag omfattande uppföljningar och inspektioner inom äldreomsorgen. Det finns även ett flertal olika sätt för att lämna klagomål, detta kan till exempel göras på nätet eller via telefon. Det som staden dock har saknat är en central enhet som systematiskt har arbetat med att inspektera, granska och följa upp kvaliteten och utvecklingen inom stadens äldreomsorg. Samtidigt utvecklas på så sätt en viktig kunskapsbank om äldreomsorgens kvalitet. I och med den nya enheten, som ska arbeta med att ta fram en helhetsbild av äldreomsorgen, kommer vi att få viktig information om hur vi långsiktigt kan arbeta för att förebygga brister och uppnå högsta möjliga kvalitet. Vi kommer även att veta exakt vilka aktörer eller verksamheter som behöver stöd i sitt förebyggande arbete för att risker inte ska kunna uppstå. Den nya enheten ska fullt utbyggd bestå av personer med medicinsk kompetens. Det betyder att såväl läkare, geriatriker, sjuksköterskor och demensexperter ska finnas tillgängliga för att vara med vid inspektionerna. Dessa personer ska ha hög kompetens men även medicinsk erfarenhet av att arbeta med äldre människor. Vid en inspektion ska de direkt kunna se om det finns brister i rutiner kring patientsäkerhet och kunna handleda och stötta verksamheter som behöver hjälp att utveckla sin egen förmåga att förebygga risker. Den nya enheten ska även ta emot anonyma klagomål. Medarbetarna och de äldre och deras anhöriga är våra viktigaste informationskanaler i arbetet med att utveckla och säkra äldreomsorgen. Det ska vara tryggt och enkelt att lämna klagomål och de som klagar ska veta att ärendet följs upp omgående. Även klagomål som inte är av allvarligare karaktär ska följas upp, snabba insatser i ett tidigt skede är det viktigaste för att förebygga och förhindra att allvarliga brister inte uppstår. Inspektionerna ska ske såväl anmälda som oanmälda, och de ska genomföras på både kommunala och privata enheter. Äldreomsorgens förtroende är naggat i kanten och det kommer att krävas ett hårt arbete för att återupprätta tilliten igen. Inte minst att fylla begreppet värdegrund med ett stabilt innehåll. Att värderingarna om god omsorg är närvarande ska kännas direkt när man kliver in genom dörren till ett äldreboende eller daglig verksamhet. Det får aldrig reduceras till vackra ord i ett anbud. Vi som på olika sätt har insikt i äldreomsorgen, vet att det finns fantastiska verksamheter som varje dag höjer de äldres livskvalitet. Som ger den goda vården och omsorgen som de äldre behöver och som erbjuder kreativa aktiviteter som får de äldre att känna glädje. Det är viktigt att även dessa berättelser kommer fram för att skapa en rättvis bild av äldreomsorgen. Framför allt för medarbetarna som känner stor frustration över att deras arbete ifrågasätts. Kommunerna har ett stort ansvar i att säkerställa att de äldre får den vård och omsorg de behöver. I Stockholms stad hade vi i december närmare 27.000 äldre med någon form av omsorgsinsats. Vi hoppas nu att fler kommuner följer Stockholms stads exempel i väntan på regeringens beslut om en nationell tillsynsmyndighet, så att alla äldre i Sverige kan garanteras en trygg och säker ålderdom. Sten Nordin (M), finansborgarråd, Stockholms stad Joakim Larsson (M), äldreborgarråd, Stockholms stad


”Vad hindrar politikerna att ta itu med bristerna i insyn?”

Summary: Allvarlig varningssignal. Sveriges motståndskraft mot korruption är inte så stark som många vill tro. I en ny, omfattande studie som presenteras i dag är det bara JO-ämbetet som klarar granskningen. Undersökningen pekar på klara brister inom den offentliga sektorn och våra politiska partier. Detta är en allvarlig varningssignal. I dag saknar Sverige ett helhetsgrepp. Regeringen bör samordna politiken och ge en statlig organisation i uppgift att informera om korruption och dess skadeverkningar, skriver Lars-Göran Engfeldt.

Ett långsiktigt skydd mot korruption bygger på starka institutioner. Detta visar tydligt våra egna erfarenheter när vårt moderna samhälle byggdes upp under 1800-talet, då Sverige gick från hög till låg korruption. Sveriges motståndskraft mot korruption är dock inte så stark som många vill tro. Nyckelinstitutioner kan inte garanterat stå emot korruption. I en omfattande alleuropeisk studie utförd av Transparency International – där tolv svenska institutioner undersökts på djupet – är det endast riksdagens ombudsmän (JO) som klarar granskningen och får full poäng. Sett ur ett europeiskt perspektiv får Sverige relativt höga poäng i studien. Men den pekar på klara brister inom den offentliga sektorn och våra politiska partier, två institutioner av central betydelse i den svenska demokratin. Detta är en allvarlig varningssignal. Korruptionsbekämpning har generellt alldeles för låg prioritet inom den offentliga sektorn. Samtidigt har förändringarna i offentlig sektor med alternativa driftsformer med bolagiseringar och upphandling av tjänster skapat en riskzon för korruption. Förändringarna har inte motsvarats av förstärkningar av systemen för kontroll och ansvarsutkrävande. Tvärtom är den kommunala revisionen omvittnat svag. Kommunalt domstolstrots, ofta i samband med upphandlingar, är en vanligare företeelse än vad som allmänt antas. Den kommunala självstyrelsen är en unik tillgång i vårt samhälle, men innebär inte att kommunerna står över lagen. Räckvidden av ett av de viktigaste skydden mot korruption och oegentligheter – offentlighetsprincipen – har försvagats på senare tid när nya driftsformer inte omfattas. Vi har också ett alldeles för svagt skydd för så kallade whistleblowers. Systemen för att hantera intressekonflikter vid utnämningar och offentliga upphandlingar bedöms som relativt svaga. Reglering saknas av övergångar från höga poster i staten till andra sektorer. Transparency International Sverige har länge förespråkat en karantän vid sådana övergångar och det är glädjande att Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi (ESO) i sin senaste studie (DN Debatt 19/1) kommit till samma slutsats. Sverige har en otillräcklig reglering av insynen i de politiska partiernas finansiering och skiljer föga smickrande ut sig i en europeisk jämförelse. Lagstiftning om redovisning av partibidrag från privatpersoner, företag och organisationer saknas. Det är anmärkningsvärt att Europarådets grupp av stater mot korruption (Greco) där Sverige är medlem, i sin senaste rapport, för andra året i rad konstaterar att Sverige inte genomfört någon av Grecos rekommendationer från 2009. Bristen på insyn sätter demokratiska värden ur spel och är ett allvarligt legitimitetsproblem. En förändring i den tidigare avvisande inställningen till förstärkt reglering har dessbättre skett inom de flesta politiska partier. Vad står då i vägen för konkret agerande? Sverige behöver stärka sitt antikorruptionsarbete också på flera andra områden. I dag saknas ett helhetsgrepp och ingen har ansvar för det viktiga förebyggande arbetet. Det finns till exempel ingen samordning inom regeringskansliet gällande korruptionsfrågor. Avsaknaden av en instans som bär huvudmannaskapet för att sprida kunskap om korruption är också ett problem. Slutsatserna i Transparency Internationals studie – som presenteras i dag – ligger väl i linje med vad den svenska avdelningen förespråkat under flera år. Utifrån studien föreslår vi sju åtgärder: 1. Ett meddelarskydd bör införas för den som avslöjar korruption och andra missförhållanden inom privat sektor – med regleringen i offentlig sektor som förebild. Så länge som ett lagstadgat skydd inte gäller bör arbetsgivare och anställda uppmanas att sluta kollektivavtal som garanterar meddelarskydd. 2. Ett förstärkt lagskydd bör införas för whistleblowers oavsett anställningsform och också ett krav på svenska arbetsgivare att underlätta för dem som rapporterar allvarliga missförhållanden. Skyddet bör innehålla repressalieförbud, bevisbörderegler och regler om ersättning samt förbud mot ”utköp”. Arbetsgivare bör införa intern reglering, personalutbildning och konfidentiella anmälningssystem. 3. Regeringen bör påskynda en lag som säkerställer öppenhet och insyn i partifinansieringen. 4. Regeringen bör införa en ettårig karantän för övergång från höga poster i den offentliga sektorn till näringslivet och intresseorganisationerna. 5. Regeringen bör säkerställa öppenhet och insyn i rekryteringsprocesser till höga poster. 6. Riksdag och regering bör tydligt markera att domstolstrots inte är acceptabelt och införa ett system med kännbara sanktioner. 7. Regeringen bör utveckla och offentliggöra en effektiv, samordnad antikorruptionspolitik och ge en statlig organisation ansvar för information i samhället om korruption och dess skadeverkningar. Korruption är motsatsen till den goda förvaltningens grundläggande principer om integritet, opartiskhet och saklighet, och kan frodas i alla delar av samhället. Även ett relativt litet antal fall av korruption kan skada förtroendet för att Sveriges demokratiska och rättsstatliga principer upprätthålls. Att bekämpa korruption är en strategisk fråga för vår framtid och för att värna det goda svenska varumärket. Sunt förnuft och god moral utgör inte ett tillräckligt skydd. Diskussionen om det svenska samhällets motståndskraft mot korruption måste ta fart. Lars-Göran Engfeldt, ordförande Transparency International Sverige


Patienter i Stockholm nekas etablerad behandlingsmetod

Summary: Hyperhidros, sjuklig svettning, har länge varit en av de dolda folksjukdomarna, ofta omgiven av hysch-hysch. De nya möjligheterna att behandla sjukdomen har inneburit ökad livskvalitet för de drabbade, men för Stockholms läns landsting innebar de budgetproblem, skriver Rolf Borggren, Patientföreningen för hyperhidros. När kostnaderna för att behandla sjukdomen ökade slog politikerna till bromsen. Nu hänvisas patienterna till KBT i stället.

Lider du av sjuklig svettning (hyperhidros), är i behov av hjälp och bor i Stockholm? Då har du fått problem. Stockholms läns landstings ansvariga beslutade nämligen i slutet av förra året att personer som lider av hyperhidros ska behandlas med psykoterapi (KBT) i stället för med etablerade medicinska behandlingsformer. Sådan behandling ska framöver bara ges i undantagsfall, till dem som har handsvett som är så kraftig att den droppar och är över 18 år gamla. Hyperhidros är alltså en sjukdom som kännetecknas av att man svettas extremt mycket, särskilt från händer, ansikte, armhålor, ljumskar, bål och fötter. Utmärkande för hyperhidros, till skillnad från normal svettning, är att personer som lider av sjukdomen får sin livskvalitet kraftig nedsatt som en följd av sina svettningar. De som lider av extrem svettning tvingas ofta att planera sin arbetstid och sin fritid på ett sätt som minimerar riskerna för att svettning ska uppstå. Mycket tid går också åt till att vidta åtgärder för att dölja handikappet. Hyperhidros är en folksjukdom som drabbar nära 3 procent av befolkningen. De flesta lider av en genetiskt betingad form. Bara i Stockholms län är det uppskattningsvis 60.000 personer som lider av hyperhidros och av dem har uppskattningsvis cirka 10.000 så allvarliga problem att deras livskvalitet och yrkesliv allvarligt påverkas av sjukdomen. Förstahandsval vid behandling av hyperhidros har sedan länge varit preparat som innehåller aluminiumklorid, den substans som vanligen förekommer i antiperspiranter. Men för personer som lider av hyperhidros är vanliga antiperspiranter oftast inte tillräckligt verkningsfulla för att svettningen ska hindras. Fram till för några år sedan fanns det inga medicinska behandlingar mot hyperhidros. I dag går dock sjukdomen att behandla effektivt med botulinumtoxin, eller botox som det heter i vanligt tal. Vid behandling injiceras preparatet på de delar av kroppen där svettningen är som kraftigast. Redan efter ca ett dygn inträder effekten vilken innebär att svettningarna på de behandlade områdena upphör. Effekten av preparatet består i 3-8 månader varefter en ny behandling kan göras. Behandling av hyperhidros med botulinumtoxin sker vid ett antal sjukhus och kliniker runt om i landet men flertalet av behandlingarna har genomförs vid den privata Svettmottagningen i Stockholm. Denna mottagning har sedan den startade för två år sedan behandlat cirka 8.000 patienter. Möjligheterna att behandla hyperhidros är ett exempel på hur medicinsk forskning och utveckling av nya kliniska metoder gör att det tidigare obotliga går att bota. Men det som för enskilda människor har inneburit ökad livskvalitet har för landstinget blivit ett budgetproblem. När politikerna såg att kostnaderna för att behandla sjukdomen ökade, för 2011 sägs de uppgå till cirka 40 miljoner kronor, så slog de till bromsen och bestämde att bara vuxna med kraftig handsvett ska få behandlas medicinskt. Övriga får fortsätta svettas, eller gå i KBT. Hyperhidros har länge varit en av de dolda folksjukdomarna, ofta omgiven av mycket hysch-hysch och tabun. De nya möjligheterna att behandla sjukdomen har ändrat på detta, nu vågar sjuka träda fram och kräva att de ska ha samma rätt som andra patientgrupper att få behandling och symtomlindring. Därför har hyperhidrossjuka nu också bildat sin egen patientförening. Föreningens viktigaste krav är att alla vi som lider av hyperhidros ska ha självklar rätt till fortsatt landstingsfinansierad vård. Sjuklig svettning är en sjukdom och ska behandlas som en sådan. Rolf Borggren, ordförande i Patientföreningen för hyperhidros


”Utvecklingen går åt det håll som Karl Marx talade om”

Summary: Debatten om kapitalismen. Klas Eklund (14/1) vill ha en ny, uthållig kapitalism som är ansvarstagande och stabiliserar finansmarknaderna. Det är lätt att instämma. Men perspektivet är för begränsat. Med tiden är kapitalismen dömd att gå under. Dagens unga låter sig inte styras av kapitalistiska eller statsbyråkratiska hierarkier. De bygger nätverk och förvaltar själva sina företag som alltmer får den ”samhälleliga karaktär” som Karl Marx talade om, skriver Johan Lönnroth.

Klas Eklund (DN Debatt 14/1) vill ha en ny sorts kapitalism som stabiliserar finansmarknaderna, blir mer uthållig och ansvarstagande samt minskar utanförskap och segregering. Bror Perjus (DN Debatt 24/1) vill ha en vidareutvecklad blandekonomi med mer jämlikhet och som ”utesluter kapitalismens auktoritära drag”. Det är inte svårt att instämma. Men deras perspektiv är i min smak för begränsat. Kapitalismen bör avvecklas med förnuft och ersättas med den frihetligt demokratiska socialismen. Det hänger naturligtvis på vad som menas med kapitalism. Den klassiska Marx-ska definition som Klas Eklund och jag är fostrade i är att kapitalism är ett system där kapitalister investerar pengar i fysiska produktionsmedel samt hyr in och lever på andras arbetskraft. Kapitalisten är hos Marx inte den enkla vinstmaximerande beslutsmaskin som finns i nyklassisk nationalekonomi. Han är kluven som Goethes Faust mellan maktbegär och önskan om ett gott liv i överflöd. Men som i alla teoretiska konstruktioner blir kapitalisten också hos Marx en schablonbild. Den klassiska marxismens kapitalist har all makt i produktionen, tar alla investeringsbeslut själv. Han (sällan hon) är barn av sin tid. 1850-talets AO Wallenberg passar in någorlunda. Men redan Marcus Wallenberg den äldre, som styrde Enskilda Banken men lät ingenjörerna styra industriföretagen, passar sämre in i mallen. Också arbetarna är i denna tradition barn av sin tid. De är proletärer, egendomslösa, de måste sälja sin arbetskraft för att leva. De har ingen a-kassa, ingen MBL. De är främmande – alienerade – för det egna arbetet. Som framgår av dessa sammanfogade citat är bilden av kapitalismen i ”Det kommunistiska manifestet” optimistisk: Den skapar helt andra underverk än romerska akvedukter och gotiska katedraler, har genom sin exploatering av världsmarknaden gett alla länders produktion och konsumtion kosmopolitisk gestalt, har till reaktionens stora sorg undanryckt industrin dess nationella grund, drar genom oändligt förbättrade kommunikationer även de mest barbariska nationer in i civilisationen, skjuter genom billiga varuprisers tunga artilleri ner alla kinesiska murar. Men med tiden är kapitalismen dömd att gå under. Som Marx formulerar det i ”Kapitalet”: Produktionsmedlen centraliseras och arbetets samhälleliga karaktär utvecklas tills produktionsprocessen inte längre ryms innanför det kapitalistiska skalet. Detta spränges. Den kapitalistiska äganderättens timma slår. Expropriatörerna blir själva exproprierade. Marx trodde att socialismen skulle komma först när kapitalismen nått sin högsta nivå, i de mest avancerade staterna: England, Tyskland, Frankrike, kanske USA. Rosa Luxemburg kritiserade honom för det. Marx utgår, ansåg hon, från en sluten ekonomi. Men kapitalismen kan överleva så länge den har kvar en icke kapitalistisk omvärld att växa i. Dess sammanbrott kan inte komma förrän den erövrat hela världen. Därför trodde hon inte heller på socialism i ett land. Sovjetimperiets sammanbrott bekräftade Luxemburgs profetior. När mängden pengar som bytte nationalitet gradvis växte från tio kronor per dag och världsmedborgare 1970 till dagens mångtusenfaldiga belopp, dog också drömmen om den demokratiskt socialistiska nationalstaten. Rudolf Meidner sa när han presenterade löntagarfonderna 1975: Antingen rör vi oss mot kapitalet eller rör sig kapitalet mot oss. Det blev inga (riktiga) löntagarfonder. Politiker i alla länder anpassade sig till det gränslösa kapitalets krav. Monetarism och nyliberalism var en följd av maktförskjutningen från arbete till kapital snarare än en orsak. När Berlinmuren föll trodde en del på kapitalismens slutliga seger. Men historien är listig som Hegel sa. De nya formerna av kapitalism hade redan börjat gräva den egna graven. ”Riktiga” företagsamma kapitalister av Kamprads och Rausings typ var alltmer sällsynta. Deras barns och barnbarns generationer blev lata kapitalister mer än flitiga företagare. Visst finns driftiga kapitalister också i nutid. Men Bill Gates och hans generationskamrater är av en ny typ. Deras företag exemplifierar produktionens alltmer samhälleliga karaktär som Marx talade om. Dagens högteknologiska företag är mer beroende av de arbetandes hjärnkraft än av frånvarande ägares pengar. Balansräkningens fysiska tillgångar är värda långt mindre än innehållet i de arbetandes huvuden. De ägare som inte själva arbetar i företagen tvingas genom vinstdelning och bonussystem binda de i produktionen närvarande till sig. Samtidigt uppstår ständiga strider om ägandet av den intellektuella egendomen. Som när General Motors vägrar låta Saab sälja sina framtidsmodeller till Kina. Eller som när Apple stämde Samsung för att ha kopierat Ipad och Iphone. En rad studier visar på ett begränsat men tydligt positivt samband mellan anställdas andel av ägandet i företag och långsiktig produktivitetstillväxt. Allt fler företag är beroende av kundernas egna arbetsinsatser. Google, Facebook och YouTube har visserligen gjort några rika, men de är helt beroende av sina användare. Wikipedia och Linux är icke-kapitalistiska företag – eller rentav antikapitalistiska, som när Wikipedia gick i strejk inför hot om starkare lagskydd för äganderätten. Stora industriella utvecklingsprojekt kräver allt oftare samarbete mellan företag och högskolor. En tysk eldriven bil är på gång. Den utvecklas i ett samarbete mellan universitetet i Aachen och ett 80-tal företag som tar fram en serie av moduler som bara behöver passa ihop på ett fåtal ställen. Varje företag kan bidra med en modul i nära samarbete med säljare och köpare. Börsaktier ägs allt mer av hedgefonder och pensionsfonder, de individuella kapitalisternas andelar sjunker stadigt. Ägandet blir alltmer ansiktslöst och inriktat på kortsiktig vinst. Särskilt gäller detta finansiella företag. Det minskar kapitalismens legitimitet i allmänhetens ögon, helt oavsett finanskris och giriga direktörer. Rudolf Meidner skrev 1998: För Marx och Engels var den svåra uppgiften att expropriera exploatörerna. För tjugohundratalets socialister är uppgiften enklare: att bruka den makt som ligger i löntagarnas redan existerande och ständigt växande kapital. World Value Survey visar att ”self expression values” vinner terräng på bekostnad av ”survival values” och i Sverige ligger vi i världstopp längs denna värderingsskala. Andra studier visar att jämlikhet hänger nära samman med välbefinnande. Experiment från olika länder – för det mesta är deltagarna studenter – visar i genomsnitt att cirka hälften beter sig kooperativt när de får spela spel med belöningar. Cirka 30 procent är mer renodlat egoistiska. Dagens unga kommer i allt mindre grad att låta sig styras av kapitalistiska eller statsbyråkratiska hierarkier. De bygger nätverk och förvaltar själva sina företag. Det finns ingen kungsväg mot målet. Bara miljoner små stigar. Det kommer säkert att ta något sekel innan vi når den frihetliga socialismen. Johan Lönnroth, nationalekonom, f d riksdagsledamot och vice partiordförande (V)


”Skolans kvalitet och resultat det viktiga – inte driftsformen”

Summary: Givetvis vill vi att alla skolor ska ha som mål att erbjuda bästa tänkbara utbildning. Men om Miljöpartiet, som ju tidigare alltid har stått på friskolornas sida, nu vill begränsa möjligheten att göra vinst riskerar det att få oönskade konsekvenser, skriver fem företrädare för Sveriges friskolor i en replik.

Det fria skolvalet och friskolereformen, som gett Sveriges alla elever och föräldrar möjlighet att få välja den skola som passar dem bäst, är en oerhört viktig och uppskattad valfrihetsreform. Miljöpartiet var pådrivande vid införandet av reformen, och har länge stöttat friskolornas kamp för lika villkor. Därför är vi oroade över det ändrade tonläget från partiets ledande företrädare i skolfrågor (DN Debatt 1/2). Debattörerna kallar sina förslag för ”kvalitetspaket”. Ändå handlar ingen av de fyra punkterna i artikeln om kunskapsmål, andel behöriga till högre studier eller hur många som får anställning direkt efter en yrkesutbildning. I stället går förslagen bara ut på att kontrollera skolornas ekonomi. Det tycker vi är tråkigt, eftersom vi gärna skulle vilja se en livligare diskussion om kvalitet. I alla olika undersökningar, när det gäller allt från lärares och elevers trivsel och nöjdhet, till kunskapsresultat och andel behöriga till högre utbildning intas toppositionerna av fristående skolor. Vi är övertygade om att det inte är någon slump. Att sikta in sig på ekonomi snarare än kvalitet och resultat anser vi är att göra de elever vars bästa man har för ögonen en björntjänst. För den elev som får underkänt är det en klen tröst att skolan är kommunal, eller – om det är en friskola – att det ekonomiska resultatet balanserar på gränsen till underskott. Självklart är det intressant att få veta vad skolpengen används till, men det gäller ju också de kommunala skolor där 85 procent av alla grundskoleelever och 76 procent av gymnasieungdomarna får sin utbildning. Givetvis vill vi att alla skolor ska ha som mål att erbjuda bästa tänkbara utbildning. Men om Miljöpartiet, som ju tidigare alltid har stått på friskolornas sida, nu vill begränsa möjligheten att göra vinst riskerar det att få oönskade konsekvenser. MP-förslaget är inte så lätt att tolka. Om det bara handlar om att bolagsordningen ska ändras så att man anger att kvalitet i undervisningen (eller något liknande) är huvudsyftet med verksamheten, men att det fortfarande är upp till ägarna att besluta om ekonomin, bör vi kunna komma överens. Men om Miljöpartiet nu vill begränsa möjligheten att ha ett vinstsyfte eller stoppa vinstutdelning, riskeras många populära och välfungerande skolors existens, utan att vi kommer närmare målet – att garantera alla en god utbildning. Stora som små skolföretag behöver kunna lägga undan pengar från bättre år för att ha en reserv att ta av under sämre år – hur går det annars med långsiktigheten? De behöver också kunna erbjuda sina ägare ränta på investerade pengar, annars kommer intresset för att starta och investera i fristående skolor att minska kraftigt. Med ett vinststopp skulle bara några få idealister bli kvar, som tvingas kämpa med ännu tuffare villkor än i dag. Förlorare blir alla de lärare och elever som inte längre har något alternativ till den kommunala skolan. Vi vill att de ska få ha kvar rätten att välja. Gunvor Engström, ordförande Friskolornas riksförbund Christer Andersson, vd Campeon Frigymnasium Paula Hammerskog, kommunikationsdirektör AcadeMedia Susanna Marcus, vd JB Education Mikaela Valtersson, vice vd Kunskapsskolan


”Seriösa arbetsgivare får snabba besked om arbetstillstånd”

Summary: Migrationsverket kommer aldrig att hjälpa oseriösa arbetsgivare eller skrupelfria juridiska ombud att utnyttja människor som kommer till Sverige för att arbeta. Det är inte osannolikt att dessa ombud får uppleva långa handläggningstider och att besluten går dem emot, skriver Migrationsverkets Jonas Lindgren i en replik.

Sedan den 15 december 2008 har Sverige en ny lagstiftning för arbetskraftsinvandring som innebär att det är lättare för arbetsgivare att rekrytera arbetskraft utanför EU. Magnusson advokatbyrå (DN Debatt 31/1) anklagar Migrationsverket för bland annat långa handläggningstider i ärenden om arbetstillstånd och hänvisar till att Sveriges framtid står på spel. I syfte att möta behovet av snabb handläggning i arbetstillståndsärenden arbetar Migrationsverket sedan en tid tillbaka med ett certifieringssystem för företag som kan visa att de sköter sina åtaganden korrekt. I dagsläget finns det närmare 100 företag, både stora och små, som certifierats och där handlingstiden i ärenden om arbetstillstånd är cirka 7 dagar. I detta system ser vi vinster för alla inblandade. De certifierade företagen får en betydligt snabbare handläggning av sina ärenden och vi kan frigöra resurser för att mer effektivt förhindra oseriösa företag och juridiska ombud som aktivt försöker utnyttja gällande regler. Vi ser dessutom stora vinster för Sverige då seriösa arbetsgivare får sitt behov av efterfrågad arbetskraft på plats snabbt. Majoriteten av de företag som erbjuder arbete till utomeuropeiska medborgare, och de juridiska ombud som representerar dem, är enligt vår erfarenhet seriösa. Vi har dock sett att vissa branscher, samt nystartade företag, är överrepresenterade när det gäller utnyttjande av utländsk arbetskraft. Migrationsverket kommer aldrig att bidra till att hjälpa oseriösa arbetsgivare eller skrupelfria juridiska ombud att utnyttja människor som kommer till Sverige för att arbeta. Därför kommer vi fortsätta att granska ansökningar som vi bedömer kan utgöra exempelvis skenanställningar. Kommer sådana ombud att uppleva längre handläggningstider och att besluten går emot dem? Det är inte alls osannolikt. Migrationsverket varken kan, eller ska acceptera att människor utnyttjas och far illa på den svenska arbetsmarknaden. Därför kommer vi fortsätta att utveckla arbetsmetoder som främjar seriösa arbetsgivare. För det är vad en kunskapsnation som Sverige behöver. Inte oseriösa arbetsgivare eller juridiska ombud som utnyttjar både systemet och enskilda individer. Jonas Lindgren, verksamhetschef Migrationsverket


”Tonåringar behöver någon som bara lyssnar”

Summary: Att släppa taget om sin tonåring lagom mycket är en svår konst. Författaren och sexbarnsmamman Helena Harrysson förespråkar att föräldrarna går ned i arbetstid för att klara av de kritiska åren, precis som de gör under småbarnstiden.

Helena Harrysson har sex egna barn i olika åldrar och har jobbat med barn i hela sitt liv, som pedagog och rektor på grundskolan och som terapeut. Nu har hon skrivit boken ”Släpp taget och håll i” om hur man kan ha en chans att lyckas som tonårsförälder. Det var först när hennes yngsta döttrar blev tonåringar som hon förstod vilken omtumlande process det faktiskt är. – Tonåren kräver så otroligt mycket av mig som förälder, speciella saker, och jag kände sorg över hur dåligt jag hade förstått att vara en bra tonårsförälder till mina tidigare barn, säger hon. Alla vet att spädbarnstiden och de första åren kräver speciella kunskaper och stora insatser från föräldrarnas sida. Många läser på och tar ut extra ledighet för att klara av allt. När barnen blir lite större kan det för många föräldrar kännas lugnare, mycket går av sig självt och det är roligt att umgås tillsammans. Men så en dag försvinner allt det där. Plötsligt ser det ut som ett bombnedslag inne hos tonåringen där det tidigare var så städat och fint. Plötsligt beter hon sig illa mot mormor, efter att de två har varit de bästa vänner. Som förälder tror man lätt att man gör något fel. Men så behöver det inte vara. Att komma i tonåren är som en ny födelse. Kroppen, tankarna, känslorna – allt bara upphör att vara som det varit, och så uppstår något nytt, understryker Helena Harrysson. – Det var först när jag förstod det, som jag kunde möta min tonåring med en större respekt. Jag förstod att hon genomgick något omvälvande, smärtsamt, spännande, som var både häftigt och läskigt. Hon gjorde det inte för att vara dum mot mig. Kommunikationen måste bygga på ömsesidighet, inte på att någon vet bäst, menar Helena. Annars växer frustrationen hos båda parter och klyftan fördjupas. Tonåringar är extra känsliga för pekpinnar just för att de själva börjat aspirera på vuxentiteln. – De måste få känna att de vet saker, att de kan själva. Därför är det så viktigt att hitta lösningar som känns bra för båda. Hur gör man då när man verkligen måste sätta ned foten? Helena hade några bestämda regler. Som att tonåringarna aldrig fick gå hem själva på nätterna i Sandviken. – Det var något som inte alltid gick att kontrollera. Jag fick helt enkelt lita på mina barn, även om de kanske lurade mig ibland. Min dotter kunde tycka jag var otroligt löjlig. Men har man inte för många starka regler kan det fungera. Helena berättar hur hennes dotters ögon blev som brinnande klot när hon inte fick ha sina trasiga converseskor för att det var snö och kallt ute. Helena såg att dottern hade kunnat strida med kniv för att få sin vilja igenom. – Jag förstod hur viktigt det var för henne, och visade henne att jag förstod det. Jag sa: Jag ser hur viktigt det är för dig, därför måste vi kompromissa. Om du tar med ett par andra skor i väskan som du kan byta till om du måste, så går det bra. Genom att kompromissa visade Helena att hon respekterade dotterns behov. Helena har jobbat som rektor i många år. Då noterade hon att det kom massor av föräldrar på mötena när barnen gick i låg- och mellanstadiet. Men när barnen började i högstadiet kom föräldrarna plötsligt inte längre. Många tänker att då klarar sig barnen själva. Men det kan också vara tonåringen som säger att man inte ska lägga sig i, menar Helena. – En osäker förälder backar i sådana lägen. Men barnen vill inte att man backar, även om de säger det. Jag brukar säga att en tonåring ska överge sina föräldrar men att en förälder aldrig ska överge sitt barn. I boken argumenterar hon för att en av föräldrarna ska gå ned i arbetstid under tonårstiden om det finns möjlighet, som under småbarnsåren. För att det kan vara så uttröttande att vaka på nätterna, förhandla i tid och otid. – Jag och min man hade förmånen att kunna lösa av varandra. Någon av oss kunde sitta ned under frukosten och prata med barnen. Det var viktigt under de mest kritiska åren när de gick i högstadiet. Bokens titel är ”Släpp taget och håll i”, vad menar du med det? – Man måste ju släppa för att tonåringen ska börja stå på egna ben. Men samtidigt måste man hålla i så det inte går för snabbt. Det gäller alltså att stå ut med att tonåringarna gör saker som man inte är van vid, till exempel åker på festival tre dagar i Göteborg. Om de inte får göra sådana saker är risken att de inte utvecklas som individer, menar Helena. Den som aldrig får känna hur det är att fatta ett eget beslut och ta konsekvenserna av det, riskerar att få mamma och pappa sittandes på axeln hela livet. – Jag träffar massor med sådana vuxna som terapeut: Vad skulle mamma säga? Eller så blir de obstinata, försöker ge sig i väg hela livet, gör allt fel för att komma loss. Helena släppte taget för mycket när hennes äldsta barn kom i tonåren. De har talat mycket om att de fick ta vuxenansvar för tidigt. – Det kan göra att man blir vilsen. Man kan också söka sig till andra vuxna auktoriteter, till exempel en sekt eller en religion. Måste man alltid vara så medveten. Räcker det inte med kärlek? – Kärlek räcker inte i sig självt, det kan ju stå för så otroligt mycket. Jag kan älska ihjäl mitt barn. Därför är det viktigt att vara medveten om vad man gör och kunna prata om sådana här saker. Ännu i dag när hennes barn är vuxna tänker hon på att inte förstärka deras oro utan i stället försöka agera som bollplank snarare än problemlösare. – Som när min vuxna dotter ringer från München och är förtvivlad. Då måste jag tänka på att inte förstärka hennes ängslan eller göra det enkelt för både henne och mig genom att bara skicka en flygbiljett. Hon ringer inte för att jag ska lösa hennes problem. Det enda hon vill är att jag ska lyssna. Det är något hon återkommer till ofta i sin bok. Försök inte alltid ställa till rätta eller ge råd. Det bästa är ofta att bara kunna lyssna. Särskilt under tonåren behöver vi någon som är närvarande och som bara förstår att vi har mycket känslor. Helena jämför med om hon skulle komma hem och beklaga sig om jobbet för sin man. – Då blir det ju helt fel om han ska kasta sig på telefonen och ringa till arbetsplatsen. Jag behöver ju bara någon som förstår hur jag har haft det. Helena Harrysson Ålder: 58 år. Bor: Sandviken. Uppväxt: Född i Simrishamn, uppväxt i Malmö och under tonårstiden i Stockholm. Yrke: Utbildare, föreläsare, terapeut och författare. Tidigare rektor för förskola och grundskola. Böcker: ”Våga vara vuxen” för föräldrar med barn 0–12 år samt ”Släpp taget och håll i, handbok för tonårsföräldrar” (Alfabeta). Familj: Man och sex barn, 20–37 år. Böcker om tonåringar ”Men fatta då! Tonåringar i familjen” av Jesper Juul (Bonnier fakta 2012). I dagarna kommer den danske familjeterapeuten och bästsäljarförfattaren Jesper Juuls nya bok. Där beskriver han tonårens olika utvecklingsfaser och svarar på nödrop från föräldrar. ”Älskade, förbannade tonåring” av specialläraren Birgitta Kimber och familjeterapeuten Virginia Molgaard (Natur& Kultur, 2009). ”Lita på din tonåring. Om trots och tillit” av Ingegerd Gavelin (Prisma, 2007).


”Friskolornas passion ska vara utbildning – inte vinst”

Summary: Stärkt kvalitetsfokus. Friskolereformen har betytt mycket för den svenska skolan. Men med oskäliga vinstuttag och missbruk av skatteregler ifrågasätts friskolorna allt mer. Därför vill vi skärpa kraven. I dag presenterar vi ett ”kvalitetspaket” med fyra konkreta förslag. Bland annat vill vi att aktiebolag som driver skolor ska klargöra i bolagsordningen att de inte har ett vinstsyfte. Bolagen ska också ha av Skolinspektionen certifierade revisorer som granskar ekonomin, skriver tre ledande miljöpartister.

Sedan början av 90-talet har Miljöpartiet varit pådrivande för ett fungerande system för friskolor i Sverige. Vi är stolta över friskolereformen som sett till att initiativ och nya idéer på skolans område bejakats och att elevers behov och intressen kunnat tillmötesgås i större utsträckning än vad den gamla skolan klarade av. Alla elever är olika, och behöver olika vägar för att nå kunskapsmålen. Friskolereformen har bidragit till att dessa vägar blivit fler. Elever har vuxit genom Montessoripedagogikens kreativa miljöer. Elever med särskilt intresse för social verksamhet har läst sin gymnasieutbildning på Stadsmissionens skolor. Kunskapsskolans system med ständig återkoppling har gett fler elever förståelse för sitt eget lärande. Reformen har även inneburit att näringslivet närmat sig skolans värld i viktiga samverkansprojekt, och att kommunala skolor runt om i Sverige tagit stora steg framåt och moderniserat sina arbetsformer. Att det fortsatt kan vara så tycker vi är viktigt. Men en fungerande mångfald är inte en självklarhet. I takt med ökad ägarkoncentration och i takt med att vi ser exempel på oskäliga vinstuttag och missbruk av skatteregler ifrågasätts friskolorna allt mer. Oberoende studier visar att det varken är kommunaliseringen, friskolereformen, det fria skolvalet eller förändringarna av kursplaner och betygssystem som haft störst inverkan på elevernas resultat i den svenska skolan. Även om det kan låta så när Folkpartiet och Socialdemokraterna skyller eventuella misslyckanden på varandra. Det som slås fast i flera rapporter, nu senast av Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi (ESO) och deras rapport ”Att lära av de bästa”, är att den viktigaste faktorn bakom de resultat som uppnås är lärarnas sätt att undervisa. Rapporten är inte den första i sitt slag. Därför har Miljöpartiet drivit på för en skola där lärarna ges bästa möjliga förutsättningar. Vi ser behovet av en mer klassrumsnära forskning som möjliggör att undervisningen bygger på en vetenskaplig grund, möter framtida utmaningar och följer med samhällets utveckling i övrigt. Vi har i höstbudgeten föreslagit en satsning om fem miljarder för att stimulera lärarnas kompetens-, yrkes- och löneutveckling. Vi kommer att fortsätta ge förslag för att den svenska skolan ständigt ska utvecklas med sitt breda kunskapsuppdrag och med eleverna i centrum. När nuvarande regelsystem tillåter att viktiga resurser, menade för elevernas utbildning, i stället hamnar någon annanstans och därmed hindrar utbildning och undervisning av högsta klass, då är det rimligt att människor reagerar. Den parlamentariska utredning som är tillsatt för att se över möjligheterna att begränsa vinstuttagen bland ägare till skolor som har anmärkningar från Skolinspektionen, eller i övrigt visar upp dålig kvalitet i verksamheten, är välkommen. Miljöpartiet föreslog redan för några år sedan att en sådan utveckling var tvungen att ske. Men den täcker inte in hela problembilden. Därför har Miljöpartiet under en tid träffat representanter från en rad olika huvudmän i skolans värld. Allt från den enskilda ideella organisationen till de stora koncernerna och riskkapitalbolagen. I samtalen har det framträtt en önskan om regler som tydligare främjar kvalitet och inte tillåter att viktiga resurser till skolan kan försvinna bort. De mindre skolorna ser också olika svårigheter att utvecklas på den skolmarknad som vuxit fram. Sammantaget finns inom skolväsendet en klar gemensam bild av att kvaliteten i utbildningen alltid måste gå först. Men så är inte alltid fallet. Miljöpartiet vill se ett stärkt kvalitetsfokus i svensk skola också när det gäller regler kring friskoleföretagens ekonomiska redovisningar. Aktörer som inte har som främsta syfte att bedriva en bra skola ska hindras. Med anledning av detta presenterar Miljöpartiet i dag ett kvalitetspaket bestående av fyra konkreta förslag. Vi utmanar nu de andra partierna att ta sig an diskussionen om vinster i skolan och inte stanna vid blind tro på valfrihet eller ideologiskt friskolemotstånd. 1. Utbildning av hög kvalitet ska vara främsta syftet för alla skolor. Vi vill att alla aktiebolag som driver skolor, i sin bolagsordning, ska klargöra att verksamheten inte har ett vinstsyfte. På så vis säkerställer vi att verksamhetens kvalitet hamnar i fokus, och att huvudregeln blir att överskottet i verksamheten återinvesteras för att utveckla skolan vidare. Om återinvestering inte sker måste skolan tydligt redovisa hur man uppfyllt sitt utbildningssyfte och varför pengarna ska användas till annat. Då kan elever, föräldrar, kommun och skolinspektion enkelt följa upp att skolan syftar till utbildning och inte till ägarnas vinst. 2. Skolor ska granskas med kunskapsuppdraget i fokus. Vi vill att aktiebolag som driver skolor ska ha av Skolinspektionen certifierade revisorer som granskar verksamhet och ekonomi. Att bedriva utbildning och undervisning inom skolväsendet är en komplex verksamhet. Företag med ett sådant syfte behöver ha särskilt utbildade revisorer som granskar verksamheten och föreslår justeringar och förbättringar med hänsyn till skolans nationella styrinstrument. Skolinspektionen ska få i uppdrag att utbilda/certifiera revisorer i detta syfte. 3. Det behövs bättre kontroll när ägarförhållandena på skolan ändras. Vi vill att ändrade ägarförhållanden bland skolor ska anmälas till Skolinspektionen. Om ägaren till ett företag vill sälja en skola eller tillståndet att driva skolverksamheten behöver i dag inget nytt tillstånd sökas av den nya ägaren. Detta behöver ändras. Att sälja sitt tillstånd eller sin skola till högstbjudande på Blocket eller en annan liknande arena ska inte vara möjligt. 4. Skolpengen ska komma eleverna till del. Det är inte rimligt att skolpengen, som i dag, kan försvinna utomlands eller gå till att betala orimligt stora lån på verksamheten. Skolinspektionen bör, vid tillståndsgivning, bedöma ägarnas långsiktiga intresse samt ekonomiska förutsättningar för verksamheten. Skolan är inte en plats för skatteplanering. Dessa reformer värnar ett skolsystem där fristående skolor har en självklar plats samtidigt som förtroendet för skolan kan vara fortsatt högt. Miljöpartiet vill se en skolpolitik som sätter eleverna i centrum, förbättrar förutsättningarna för lärare att göra sitt jobb och för alla kommuner, ideella organisationer och aktiebolag som driver skolor, att på allra bästa sätt klara det breda kunskapsuppdraget. Därför tar vi ansvar för en skola med kvalitet och mångfald, där drivkraften inte är ekonomisk utan kommer från en passion för bildningsuppdraget. Åsa Romson, språkrör (MP) Jabar Amin, utbildningspolitisk talesperson (MP) Mats Pertoft, ledamot av friskolekommittén (MP)